Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. kunde disponera för samma ändamål, nemi. hoftitlarne, såsom hofmarskalk, öfverstekammarjunkare, ända upp till öfverhofstallmästare eller öfverhofjägmästare, hvilka kunde efter omständigheterna gifvas såsom en tillräcklig värdighet, för ali kunna sättas i jemnlikhet med utländska sändebud.
Att vilja belöna förtjensten med titlar, tyckes mig verkligen vara att degradera förtjensten.
Jag vet för längre lid sedan, före 1809, exempel på en praktiserande läkare, som erhöll assessors titel, utan att hafva någon publik beställning; men snart trodde han att professor skulle vara för mer, och lick professors titel: i detsamma blef öfverfältläkare-embetet stiftadt, och då erhöll han en sådan titel, och sedan han sålunda genomgått dessa tre grader, blef han verklig provincialläkare.
Man skulle kunna anföra många exempel, icke blott på olyckorna, utan äfven på löjligheterna af denna titelsjuka; och jag anhåller derföre, att det förslag, som nu är under öfverläggning, må blifva bifallet.
Om man med småsinne af händelser vill söka argumentera i en allmän fråga, så stannar man inom den lilla krets, som är småsinnets territorium.
Således har den siste värde talaren behagat för oss omtala åtskilligt om dåraktiga personers håg att förvärfva titlar, och huru en medicus stigit genom alla grader af läkarevärdighet, minus archiaters titeln, för att sluta såsom provincialläkare.
Allt det der kan vara ganska intressant för subjeclcts biographi; men det hör icke till ämnet.
Uti det ämne, som nu är under öfverläggning, har en värd talare skaffat oss upplysning om huru de andra Stånden beslutat; men jag får fästa uppmärksamheten på, att det betyder intet, hvad de öfriga Stånden beslutat, och att detta icke får verka på R. o. Ad:s beslut, som bör grundas på ämnet och dess beskaffenhet, men alldeles icke på de öfriga Ståndens beslut, helst vårt eget är tillräckligt i denna fråga, för att upphäfva deras.
Ilvad saken be - D e 11 5 September.
207 träffar, så är det ett kungligt prerogativ att gifva en person en annan värdighet, än den sorn medföljer hans embete.
Konungen, såsom rikets högste styresman, måste vara bekant med de personligheter, som han vill använda i hvilket fack som helst.
Han finner dä en yngling med ovanliga egenskaper, som han vill använda i den högre administrationen; men har icke tillfälle att lemna honom en tjenst, som passar för tillfället.
Han måste dä tilldela honom en titel med lur och befordringsrätt, för att. sedan, när tillfället yppar sig, insätta honom i något embete.
Det händer i fält, vid armeen, att Konungen önskar fä en ung, duglig karl hastigt befordrad framför äldre, utan att uppväcka missnöje genom direct befordran förbi andra förtjenle, ehuru med mindre militäriskt geni utrustade officerare.
Han gifvet- då en titel i arme'en, och svårigheten är häfd, då tillfälle yppas att gifva honom befäl öfver en corps.
Man måste se på ändamålet med stadgarne i grundlagen, för att begripa dem.
Den siste värde talaren har sagt, att man har öfverenskommit om, att det som icke står i grundlagen, icke vore tillåtet; men deruti kan jag ej instämma, ty hvad som ej är förbjudet i grundlagen, dertill mäste Konungen äga rättighet, och den som stiftade grundlagen visste rätt väl, att Konungen ägde rättigheten att utdela titlar, utan åtföljande tjenst.
Deremot liar grundlagen bestämt föreskrifvit, att
Statsråder icke skulle fä tillika innehafva annat civilt embete, på det att de icke skulle kunna hopa embeten under sig, och derigenom ifrån andra dugliga embetsman taga beställningar, och administrationen besörjas af tillförordnade, emedan derigenom brist pä dugliga functionärer i framtiden skulle uppkomma.
Det är icke af obetydlig vigt för samhället, om man fråntager Konungen rättighet att bereda dugliga ämnen för administrationen, och derigenom sätter Honom i nödvändighet att åtnöjas med medelmåttan.
Jag tillstyrker afslag på ett odugligt förslag.
En talare har med åtlöjets gissel skarpt agat dessa titlar, utan åtföljande tjenster på stat.
Jag tror likväl, att rättigheten att utdela sådana har af ålder utgjort ett kungligt prerogativ här i landet, och oaktadt den värde talaren funnit detta prerogativ så särdeles löjligt, och titelsjukan sä kinkig att behandla, kan jag likväl icke dela hans tanka.
Jag tror, att man i första rummet bör skilja mellan, å ena sidan behofvet att inskränka opassande och otidiga titelanspruk, och ä den andra skyldigheten att icke betaga K.
M. tillfälle att, genom ett sparsamt och med urskiljning begagnadt utdelande af titlar, använda dem vid passande omständigheter till den sanna förtjenstens belönande.
Man påstår, att titlar uppväcka fåfängan, och delta kan visserligen i någon mån vara grundadt; men jag tror likväl, att denna bäst botas genom allvar i uppfostran och genom föresyn af flärdfrihet hos de högre samhällsclasserna.
Jag skulle derföre tro, att det ifrågavar. påståendet om titlars obehöflighet egentligen blott äger tillämplighet i republikanska stater af ringa utsträckning, och hvarest medborgarekronan kan hafva högre vär - 208 Den 5 September. de än någon titel.
Men såsom vi böra ihågkomma, utgör titlars utdelande af ålder ett prerogativ, som jag tror det vore farligt alt fråntaga högsta makten, och jag tror, att det högsta representationen i sådant afseende kan göra, är att icke fördölja sin önskan, att sådana titlar måtte sparsamt utdelas.
Jag har endast begärt ordet, för att tili ett hänseende söka slä Hr Cederschjöld med hans egna vapen.
Han har nemi. yttrat, att de företeelser i titel väg, som ägt rum efter vår nuvar.
Konungs anträde till Regeringen, lyckas visa, att K.
M. sjelf icke skulle vilja utdela titlar utan åtföljande embete på stat.
Tvertemot Hr Cederschjöld, som häraf velat finna stöd för siu åsigt, att tillarne böra afskaffas, synes det mig, sora bade man desto större skäl alt lemna Konungen den rättighet han för närvar, äger, då man funnit, att han icke vill missbruka den.
I öfrigt har Hr Cederschjöld erinrat mig om en sak, som jag glömde att säga, då jag förra gången hade ordet.
Han har nemi. talat om hvad det kostar alt fä titlar, och jag skulle tro, att detta är en beskattning på fåfängan, som icke är skadlig, emedan den kommer landet till godo.
Ilr Cederschjöld har visserligen kallat det för en löjlighet, att hafva titlar, men då bör han också kulla det för en löjlighet att hafva en rangordning, ty tillar och rangordning stå i nära sammanhang med hvarandra.
Tager man bort det ena, så måste man också taga bort det andra.
Afven jag delar den åsigt, att man icke med löjets vapen bör behandla ifrågavar. ämne.
Jag har förut inom detta rum haft tillfälle att yttra mig i denna fråga, och jag har kommit till den öfvertygelse!!, att det Kongl, prerogalivet att utdela titlar borde bibehållas.
Jag har fattat denna öfvertygelse på den grund, att i Sverige Konungen äger så få medel att belöna den verkliga förtjensten, och jag anser, alt dessa medel icke böra beröfvas Honom, derföre att man vill släfja fåfängan.
Det är icke värdigt en lagstiftning att lagstifta endast för dårar.
Inom Sverige finnas sådana förhållanden i den militära hierarkien, att Konungen, om han afstår från denna makt att belöna förtjensten, derigenom mången gäng verkligen skulle beröfva fäderneslandet en nyttig tjenst och sig sjelf förmågan att den påkalla.
Genom vårt indelningsverk äro så väl de civile som militära personerne ofta bundne vid jorden.
En driftig embetsman, lönad med boställe och indelning, kan ofta blifva förledd att nedlägga på sitt boställe större omkostnad, än han rimligen bort göra, om han haft en billig omtanka om sin befordran.
I sådant fall skulle ofta nog, i min tanka, belöningen för hans förtjenster vara för honom ett straff, om han, i st. f. att qvarstå på en lägre plats inom sin grad, för alt få en högre plats förflyttades lill en annan ort.
För sådan händelse anser jag det vara af vigt, äfven för K. M., att kunna upprätthålla en sådan persons anseende, belöna hans förtjenster och bibehålla hans verksamhet för samhället, genom att förläna honom en högre rang med bibehållande af hans lägre Ben 5 September.
209 lägre tjenst, enär lian icke kunde förflyttas till en högre tjenst, utan att hans ekonomiska olycka derigenom bereddes.
En värd talare har omnämnt, huruledes K. M. i fält kan vara i behof att belöna förtjensten, utan att äga medel att gifva en förtjent person embete med åtföljande lön pä stat.
Jag skulle äfven tro, att om man antoge denna lag, så skulle det för åtskiliga vara en önskad utväg att bereda ett kommande Const.Utsk. tillfälle att actionera sådane Konungens rådgifvare, som måhända bade bidragit till att utnämna personer, hvilka mäste utöfva ett embete, pä grund af den sedvänja, som finnes i landel.
Man skulle t. ex. kunna anklaga Konungens rådgifvare, derföre att det finnes en riksmarskalk, eller derföre att det finnes en Konungens öfverstekammarjunkare, som enligt gammalt bruk inträffar hos RiksSttn, för att göra inbjudningar.
Man skulle kunna klandra utnämningar till hoftjenster, oaktadt K.
M. har sig enligt grundlagen förbehållet att om sitt hof besörja.
Det finnes med ett ord en mängd sådana omständigheter, som på det högsta föranleda mig alt tillstyrka afslag å memorialet.
Som jag varit olycklig nog att icke kunna fatta sammanhanget af de siste värde talarnes yttranden, så får jag till besvarande blott upptaga några punkter af Frih.
Cederströms anförande.
Han har sagt, att hvad som icke är i grundlagen förbjudet för Konungamakten, skulle vara densamma tillåtet och medgifvet.
Men med samma skäl skulle väl också den andra statsmakten kunna yrka detsamma.
Om jag icke allt för mycket missminner mig, så kom likväl just ifrån Konungamakten för några riksdagar sedan, uti en skrifvelse i något annat ämne den anmärkn.
, att intet vore hvarken tillåtet eller förbjudet, utom hvad sorn vore bestämdt stadgadt, och att när någon brist uti stadgandena förefans, så skulle densamma på laglig väg rättas.
Det är just en sådan rättelse, som här nu är frågan om att göra.
Såsom bevis på nödvändigheten för Konungen att bibehålla denna rättighet att utdela titlar anförde samma värde talare, att Konungen måste kunna, i stället för en oduglig chef, utnämna en annan skickligare person.
Detta är något helt annat; det vore ett tillförordnande till ett verkligt embete, hvilket alldeles icke är Konungen förmenadt, äfven om ifrågavar. förslag antoges.
Jag kan således icke af dessa skäl rubbas uti min öfvertygelse, men måhända hafva ännu vigtigare skäl blifvit anförda, som för mig gått förlorade.
Jag anser för min del, att man, vid bedömmande af en sak, alltid måste noga skilja mellan bruket och missbruket.
Bruket kan vara nyttigt och behöfligt, under det att missbruket är ganska skadligt.
Jag tror, att detta är uti ifrågavar. fall i hög grad tillämpligt på förhållandena i Sverige, der så få utvägar finnas för Konungen att belöna förtjensten.
För att vi emedlertid icke måtte komma allt för långt in i discussionen om nyttan eller skadligheten för Konungen att 2 H. 27 510
Den 5 Sep tern ber. kunna belöna förtjensten, så vill jag fästa uppmärksamheten på hvad sorn är vida vigtigare, nemi. alt Konungen må kunna använda förtjensten.
Så som denna § nu är redigerad, så betager den Konungen förmågan dertill, sä framt icke någon person dör, uti hvars embete den förtjente kan insättas.
Må man nu med det förslag, som Utsk. uti denna punkt framställt, jemföra slutet af följande punkt, der sista perioden lyder: ”Uti öfriga militära embeten vare det Konungen likväl obetaget, att nyttja utländske män af sällsynt skicklighet, äfven om de icke förvärfva!
Svensk medborgarerätt, på sätt nyss säges.”
Nu är detta stadgande, som förut fans i grundlagen, äfven intaget här, ehuru man föreslagit, att tillarne borde borttagas.
Jag inser icke huru det skulle kunna blifva möjligt för K. M., t. ex. under krig, då det sä väl behöfdes, att använda en sådan person, som förut icke har någon grad i Svenska armeen, så framt Konungen icke händelsevis har en tjenst ledig att förordna honom till.
Man måste väl hafva någon Svensk, militärisk grad, för att kunna föra befäl öfver, och kunna commendera Svenska trupper?
Hade här nu uti den föreslagna grundlags-§ stått tjenstgöring, i stället för tjenst, så hade det för K.
M. varit möjligt att kunna använda denne utmärkte person; men som den är skrifven, kan Konungen icke göra det.
Man har härigenom satt oss uti absolut nödvändighet att afslå detta Const.- Utsk:s mern., och jag vill derföre spara tiden, genom att afhålla mig ifrån att ingå uti någon vidlyftigare deduetion af hvad jag nyss anförde om nyttan af titlars sparsamma och rättvisa utdelande, samt den verkliga skada, som missbruket deraf gör och har gjort.
Frih. Cederström
Anders:
Uti ett land, der titlar blifvit utdelade med sparsamhet och försigtighet, och der icke andra än förtjenta personer erhållit sådana, torde ett sådant stadgande, som det ifrågavar., vara mindre behöfligt, ehuru jag icke kan neka, att det ligger inconseqveus uti meddelande af titel, utan medföljande embete.
Det vore t. ex. underligt att fä höra, huru en person, som uti en lagfråga rädfrågar en annan, hvilken fått lagmans titel, utan att äga någon kännedom af lagen, får till svar:
Jag har ingen kännedom i dessa frågor, jag 'dr icke någon sudan lagman.
Uti ett land som Sverige, der titelsjukan blifvit en verklig farsot, der ända ifrån klockaren och lill de högsta beställningar, hvar och en söker att få en högre titel; uti ett land, der, åtminstone på landsbygden, så väl bland fruar som herrar den största begärlighet efter titlar äger rum, der man t. ex. uti en procession snart sagdt icke vet, huru man skall kunna tilldela hvar och en den honom rätteligen tillkommande platsen, der det kan hända att lieutenanten, som är kammarherre, skall taga plats framför sin capitaine, som icke har denna titel: der slikt passerar, tror jag, att ett sådant stadgande som detta kan vara behöfligt.
Man har ansett rätten att utdela titlar såsom ett kungligt prerogativ och såsom en fördel för Konungen, derigenom alt del lemnar honom tillfälle att kunna meddela belöningar.
För min del deremot
Dep 5 September. 211 tror i;ig, att Konungen skulle vara mera belåten med att icke äga en sådan rättighet, ty dä behöfde lian icke meddela titlar, som han önskade kunna undvika att utdela.
Man skulle icke då besväras med ansökningar uti sådana frågor, icke blifva satt i det obehaget, som han nu ofta kommer uti, derigenom att han nödgas afsiå sådana ansökningar, och såsom följd deraf en ömsesidig obelälenhet undvikas, som annars ofta måste komma att förefinnas.
Här har blifvit yttradt, att rangordningen är felaktig, och alt derföre ti liarne borde bibehållas
Afven jag beklagar, att rangordningen måhända är felaktig, och beklagar, att landssecrelerare och landskamererare icke hafva större rang än underlieutenants; jag beklagar äfven, att häradshöfdingarnes rang icke är större, men detta allt är endast fel uti rangordningen, som icke förändrar sjelfva sakens natur.
Den 1111 under öfverläggning varande frågan är, i min tanka, af vida större vigt, än man torde föreställa sig.
För min del anser jag, att titelsjukan, såsom en annan värd ledamot behagat kalla den, inom vårt land gripit till den grad omkring sig, att den medför de mest obehagliga och vådliga följder för hela samhället.
Jag har hört mången yrka vidtagandet af det systemet, att belägga utländska varor med högre tull, för att kunna undertrycka öfvertlödet, för att minska consumtionen, men ibland de orsaker till stegrade lefnadskostnader, som mest bidragit att höja fåfängan i vårt land, är visserligen denna titelsjuka.
Man har här sagt, att det vore illa beräknadt att betaga Konungen tillfället att på detta sätt, utan någon särdeles kostnad för Slaten, belöna förtjensten.
Jag tager mig friheten, mine Hrr, att vädja till edert eget omdöme i denna fråga, huruvida eder erfarenhet gifvet' vid handen, alt det varit förtjensten, som vid de flesta tillfällen varit ihågkommen; örn det icke varit favoritism, om det icke varit förespråkare hos Konungen, som anhållit oeh hedt, för att icke säga tiggt om dessa utmärkelser, utan att, åtminstone i min öfvertygelse, eller zls af dessa s. k. nådebevisningar hos H.
M. varit grundade på en personlig kännedom och öfvertygelse om personens förtjenst till en så beskaffad upphöjelse.
Jag tager mig friheten hemställa till Hrr-.ne, af hvilka de fleste äro embetsman, örn det för embetshierarkien är fördelaktigt alt i ett ögonblick kunna se någon af edra underordnade eller af dem, som äro inom samma grad, genom en titel förflyttad till högre rang än de flesta, som gått och släpat hela sin tid under titeln för den tjenstebefattning, de innehaft.
Jag har åtminstone, under hela min lefnad och under den erfarenhet jag kunnat samla, aldrig funnit några fördelar häraf.
En värd talare har yttrat, att Konungen skulle inom militären, genom ett så beskaffad! stadgande emot titlars.utdelande, blifva hindrad att kunna till ett högre befäl använda en ung, skickligare person.
Mig förekommer delta yttrande förhastadt af en man, som säkerligen känner förhållandet i dessa delar.
Lika så 212 Den 5 September. väl som jag, vet han visserligen, att Konungen kan förordna inom staben den person han behagar, att föra hvilket högre befäl som helst.
Vi hafva icke saknat exempel under våra sednare 30 års krigshistoria, att capitainer (välförtjent eller icke, det är här likgiltigt) på grund af ett kungligt förordnande tagit befälet framför öfverstar och brigadchefer, och deras lägre titel har dervid icke utgjort något hinder.
Denna sjukdom, mine Hrr, har i moraliskt afseende betydligt försämrat värt samhälle, så att snart nog ingen vill anse sig vara tillräckligt hedrad af den syssla han innehar, utan en hvar tror sig böra sträfva efter en högre titel, för att fä en högre rang.
Detta medför en ökad lefnadskostnad, till följe hvaraf löneförmånerne befinnas otillräckliga, och deraf uppstår klagan öfver för njuggt underhåll af Staten.
Här har blifvit åberopadt, att landssecreterarc och landskamererare hafva så liten rang.
Jag minnes mycket väl den tid, mine Hrr, dä exemplen voro högst få, när landskamereraren hette annat än landskamererare, när Iandssecreteraren hette annat än landssecreterare, och när de icke voro annat än landshöfdingens underordnade, just jemt i det gradförliällande, som jag tror vara det rätta.
Att precist höja dem till tromans värdighet, för att göra dem till landshöfding» vederlikar, vet jag icke om det medfört några fördelar för samhället.
Hvad jag dock vet, är, att den liden afhördes mera sällan sådana tilldragelser, som nu under den förhöjda titeln ofta nog inträffat, nemi. balancer och mera sådant.
Detta är hvad jag vet af min erfarenhet.
Här har blifvit yttradt af en person, att det vore orätt att betaga Konungen möjligheten att förbinda sig personer.
Jag skulle innerligen beklaga den Konung och den Konungamakt, sorn behöfde genom sådana medel förbinda sig personer.
Jag tror, att personerne tvertom behöfva förbinda sig
Konungen genom ett troget, ett samvetsgrant utöfvande af deras pligter och den tjenst, som de i samhället innehafva; men ingalunda tror jag Konungens prerogativer i detta hänseemde på något sätt vara i fara.
Jag tror tvertom, mine Hrr, att det nu föreslagna lagstadgandet vore af den aldra största nytta och just i detta ögonblick skulle gifva Konungen ett stöd för sina visade tankar och goda afsigter äfven i detta hänseende.
Det skulle gifva Konungen ett stöd emot de vanliga försöken, som alltid blifvit gjorda och som utan tvifvel alltid skola komma att göras af dem, som vilja förbinda sig personer, genom så litet som att skaffa dem titlar på deras kamraters och medarbetares bekostnad.
Detta prerogativ, som man vill bevara åt Konungen, anser jag för ett af Konungens olyckligaste prerogativer.
I Norrige finnes delta stadgande och har under den tid, som den sista Norska statsförfattning varit gällande, ingalunea visat några menliga följder, som kunde gifva oss anledn. att undvika ett sådant förhållande.
Här har af en talare blifvit sagdt, att det vore alltför illa om leke Konungen genom detta prerogativ skulle kunna äga utvägen, alt ät en förtjent militär, hvilken såsom landthushållare, med skicklighet sköter sitt boställe (jag beder Ilrnne gifva akt härpå) så - Den 5 September.
213 sorn belöning för denna skicklighet gifva en förhöjd karakterstitel, derföre att hans boställe är sä godt, att han icke vill låta förflytta sig till den verkliga tjenstgöringen, hvilken eljest borde utgöra ett värdigt föremal för hans personliga skicklighet såsom tjensteman.
Jag förstår icke huru en värd talare äfven har kunnat komma in pä det området, att genom det nya förslaget Konungens rådgifvare möjligen skulle kunna blifva blottställda för Riksrätter, derföre att här finnas hoftjenster.
Jag har icke hört någon inom detta Hus ifrågasätta, att icke K.
M. inom sitt hof skulle, efter antagandet af denna §, äga samma rättigheter och samma prerogativer, som förut.
En annan talare har yttrat, att tillkännagifvaudet af hvad de 3 öfriga Stånden beslutat, betydde ett noll.
Jag beklagar, mine Hrr, att ett sådant yttrande kan vara fäldt, ty onekligen betyder ^delar af representationen något mera än ett noll, och jag tror, att detta Hus skulle ganska oförsigtigt och ganska illa begagna sin vetorätt i denna fråga, om de icke snarare visade, att de öfriga 3 Ståndens beslut för dem betydde någonting; ty det lärer väl betyda, att den opinion, som förslaget uttalar, är mera rotad inom Svenska folket än man skulle kunna föreställa sig.
Jag tror, mine Hrr, att det vore illa beräknadt, om R. o. Ad. i detta ögonblick, nära nog dömmande i sin egen sak, då tvifvelsutan inom detta Hus de Hesta fall lära förekomma, der fördelarne af dessa titlar komma i fråga, skulle förakta hvad de 3 öfriga Stånden anse för nyttigt och behöfligt.
Jag röstar för antagande af Const.- Utsk:s förslag.
En värd talare, Hr Cederschjöld, yttrade, i anledn. af hvad som hade blifvit anfördt emot hans andragande, alt han, i anseende lill hörseln, icke förmått uppfatta allt hvad som blifvit svaradt pä hans anförande.
Mycket har blifvit besvaradt af den siste värde talaren, men något återstår, som jag anser icke böra förbigås, emedan det innehåller sådana grundsatser, som måhända icke just böra godkännas.
Det var en värd talare, jag tror Frih.
Rehbinder, som yttrade, alt han ansåg sig kunna slå Hr Cederschjöld med hans egna vapen.
Delta skedde på det säll, att Frih.
Rehbinder ansåg, att, emedan de tänkesätt, som nu rådde på Svenska thronell, icke göra den föreslagna lagen behöflig, så borde den icke antagas.
Jag tror, att vi såsom domare böra veta, att af alla lagar, äro de, som stiftas för tillfället, leges in casu, de minst passande, och jag tror, att dä det är fråga om stiftande af grundlag, man icke bör stifta den blott för den närmaste tiden, utan för sekler.
Man bör icke blott afse de närvar, förhållandena, utan äfven sträcka sig något längre.
Vidare antogs, om jag rätt minnes, af samma värde talare, alt det vore nödvändigt, att fåfängan beskattades, och att detta kunde lända mera till fromma, än lill skada.
Jag tror, att om fåfängan kan utestängas, så är detta aldra bäst.
En riksförsam - 214 Den 5 September. ling bör vara nog högsint, för att icke vilja ockra på lasten.
Spelsjukan har nog länge utgjort en inkomst för Slaten, men denna inkomstkälla har nu blifvit hellich hållet förkastad, och lotterierna äro försvunna.
Jag tror, att titelsjukan på samma sätt bör upphöra att beräknas såsom en inkomstkälla för samhället, emedan sådana inkomster äro att förlikna vid de osunda vätskor, hvaraf kroppen lider.
Man har velat förebrå Hr Cederschjöld, att han begagnat löjets vapen.
För min del finner jag icke annat, än att han framställt facta.
Om dessa händelser äro till sin egen natur löjliga, så kan man väl icke hjelpa, att de synas så.
Detta är deras eget fel, och icke dens, som framställt dem.
I afseende pä hvad som nämndes ang:de boställen, så har detsamma redan af en annan värd talare blifvit tillräckligt besvaradt.
Slutligen har en talare, hvilken yttrat sig i samma anda som Hr Cederschjöld, beklagat, att åtskilliga tjenstemän icke äga så hög rang, som de förtjena, och ibland dem äfven nämnt häradsliöfdingar.
Jag tror, alt denna titel är större än den borde vara, emedan häradshöfdinge-embetet alldeles icke innefattar något höfdingeskap.
Häradets domare vore en alldeles tillräcklig titel, och jag skulle dermed vara fullkomligt belåten.
Hr Hjerta, Lars: Gr.