Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samtalet leddes med tillhjälp af tvänne tolkar; den ena öfversatte från ryska till kirgisiska, den andra från kirgisiska till kinesiska.
På kvällen återgäldade han besöket och skänkte mig därvid ett stort fettsvansfår.
Jag bjöd honom på cigarretter, kognak och chokolad, och vi hade en mycket treflig afton kring elden i min kibitka.
Den 14 december anlände jag till Kaschgar.
Själfva staden försvinner innanför en väldig mur med fyrkantiga, pyramidformade torn, utanför182
EN RESA FRÄN TEHERAN TILL KASCHGAR.
hvilken det ryska konsulatet är beläget.
Här tillbringade jag 10 angenäma dagar hos konsul Petrovskij, som är en fullständig vetenskapsman och äger ett präktigt bibliotek, ett utmärkt teleskop, samt en meteorologisk station, där sedan 5 år dagliga observationer anställas af kosacker.
50 kosacker höra nämligen till konsulatets beskydd.
Under Prschevalskij ' s vidsträckta resor i Ostturkestan var det äfven Petrovskij, som försåg honom med tidningar, bref och böcker och genom sina kosacker och kurirer befordrade Prschevalskij ' s bref.
Ända till slutet af Tang-dynastien i io: de årh.
var staden känd under namnet Sulei, som sedan förvandlades till Kaschgar, eller nefrit-staden, på grund af dess stora handel med detta dyrbara, vackra och i Kina så värderade mineral, som förekommer i Kven Lun så väl i ådror i bergen som i form af runda stenar i floderna.
Kara-Kasch eller svarta nefritfloden söder om Khotan har äfven däraf sitt namn.
Kaschgar har varit skådeplatsen för flera blodiga historiska tilldragelser.
Är 1857 inkräktades det af den grymme Vali * Khan, men återföll samma år i kinesernas händer.
1865 eröfrades hela Ostturkestan.
eller Jeddi-schahr, de 7 städerna, som det kallades, af den begåfvade och kloke Jakub Bek, en af de centralasiatiska kanatens märkligaste män, som med kraft och energi styrde landet till 1877, då det åter öfversvämmades af kineserna, i hvilkas våld det sedan dess förblifvit.
I strategiskt hänseende är Ostturkestan för Ryssland af ringa betydelse, men den ryska handeln har däremot nästan öfverallt utträngt den engelska.
För att skydda sina intressen har emellertid England nu i Kaschgar en diplomatisk agent, kapten Younghusband, bekant för den resa, han 1887 utförde från Peking till Kaschgar.
Han bor i en kolossal kibitka, prydd med dyrbara väfnader, mattor oclj emaljerade konstföremål från Kaschmir, och är en ovanligt älskvärd och gästfri man.
En katolsk pater bebor äfven sedan 5 år Kaschgar.
Kaschgars befolkning utgöres af 30,000 sarter, som tala den osttur-kestanska dialekten af turkiskan, samt af några hundra kinesiska familjer.
I dess inre finnas moskéer, karavanserajer och basarer.
En mängd hinduer från Schikarpur, afganer, tadschiks, kirgiser, tarantschis och dunganer bo äfven här.
Den kinesiska guvernören Dao Taj står under generalguvernörens i Urmutsi öfverhöghet.
Den kinesiska staden, Jangi-Schahr, är belägen på 10 versts afstånd i sydöstlig riktning och bebos af 4,000 kineser, af hvilka hälften äro soldater, som i afseende på oförskämdhet och bristande disciplin torde få söka sina likar.
Jangi-Schahr är omgifvet af en utmärkt stark fästningsmur af tegel.
På den breda chaussé, som, anlagd af Jakub Bek, förenar Kaschgar med Jangi-Schahr, passerar man en hög stenpyramid med ett järnkors, som på ryska geografiska sällskapets bekostnad upprests af konsul Petrovskij på den plats, där Adolf Sqhlagintweit mördades år 1857.
^an var den förste europé, som från Indien lyckades framtränga till Kaschgar, och han medförd^ bref från Bombay till khanen af Kokan.
Vali Khan, som dåx 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
beherskade Kaschgar, anmodade honom att visa brefven, men då Schla-gintweit vägrade, yttrade den grymme tyrannen det för honom karakteristiska ordet » tjapp » eller halshugg, en dom, som genast utfördes af hans soldater, och Schlagintweits hufvud ökade den pyramid af människohuf-vuden, åt hvars tillväxt Vali Khan gladde sig.
Rundt omkring Kaschgar ligga en mängd helgonagrafvar, af hvilka •den förnämsta är Hasrätt Apak.
Mångfaldiga pilgrimer vallfärda till dessa grafvar, men veta ofta icke, hvilka helgon som hvila där, än mindre de förtjenster, som gjort, att ett så präktigt minnesmärke rests däröfver och det är sannolikt, att följande legend, som jag hörde berättas i Kaschgar, äfven har sin tillämpning i verkligheten: En lärjunge inhämtade visdom hos en mästare vid en berömd helgonagraf.
Lärjungen ville ut i världen och begärde resemedel af mästaren.
Denne svarade, att han icke hade annat att gifva honom än en åsna.
Lärjungen tog den, red sin väg, men kommen ut i öknen dog åsnan.
Han begrof sin trogna följeslagare och satte sig att gråta på grafven.
Då reste en rik köpman med stort följe förbi.
Af medömkan för ynglingen, som sade sig hafva förlorat sin enda reskamrat, lät han uppföra ett präktigt kapell öfver grafven, och pilgrimer från när och fjärran började vallfärda dit.
Ibland andra kom också mästaren, och då han igenkände sin forna lärjunge, frågade han honom, hvem det berömda helgonet egentligen var, som hvilade där.
Lärjungen svarade: » Det är den åsna, som du gaf mig, men säg mig nu, hvem det helgon var, vid hvars graf du undervisade mig! » Mästaren svarade: » Det var fadern till din åsna. »
Öster om Kaschgar utbreder sig ända till Lob-Nor den oändliga öknen Takla Makan, hvars flygsandmassor fylla hela Tarimbäckenet och hota att begrafva de få oaser, som ännu ligga vid Kven Luns norra fot.
Och att här i den gråaste forntid blomstrande riken och en hög kultur existerat, därom bära legenderna vittne och de- fynd, som infödingarna gjort.
Äfven Prschevalskij fann hvalfgrafvar med mumifierade lik, som varit prydda i guldsmycken, samt ruinerna efter hela städer.
Marco Polo, som på sin berömda resa till storkhanens hof åren 1272 — 75, och kommande från Mesched och Kaschgar, begaf sig denna väg till Lob-Nor, yttrar om den stora öknen:
» Längden af denna öken är så stor, att det säges behöfvas ett år eller mer för att rida från dess ena ända till den andra.
Den består öfverallt af kullar och dalar af sand, och det står ej till att där finna något att äta.
Djur saknas fullständigt, ty de finna ingen näring.
Men det är en underbar sak, som berättas om denna öken, nämligen att då de resande färdas på natten och någon af dem händelsevis blir efter eller faller i sömn eller dylikt och han därpå försöker att uppnå sitt sällskap, han hör andar tala och tror, att det är hans kamrater.
Ibland ropa andarna honom vid namn, och på så sätt blir mången resande vilseledd och återfinner aldrig sitt ressällskap.
Och härigenom hafva många dukat under.
Någon gång tro sig de resande höra trampet och sorlet af en stor184 en resa från teheran till kaschgar.
ryttarskara ett stycke ifrån vägen, och troende, att detta är deras eget sällskap, följa de ljudet, och vid dagbräckningen finna de, att de bedragit sig och råkat illa ut.
Äfven på dagen hör man andar tala, och ibland hör man ljuden af en mängd musikaliska instrument, men mycket oftare ljudet af trummor.
Därför bruka resande, som färdas här, hålla tätt ihop.
Alla djuren hafva klockor om halsen för att icke så lätt råka vilse.
Och då man går till hvila, sätter man upp en signal för att utmärka riktningen af nästa dagsmarsch. »
Med en eskort af tre beväpnade kosacker lemnade jag Kaschgar på julaftonen och uppnådde på nyårsdagen Narinsk, där de ryska postvägarna åter börja.
På vägen, som är 40 mil lång, passeras det 3,740 m. höga Taschrabat-passet, som är ytterst otillgängligt och där också en af mina hästar stupade utför en brant, sargade sig och dog på stället.
Från Narinsk åkte jag 156 sv.
mil, nästan hela tiden i släde, genom Semirjet-schensk, Sir Darja och Samarkand, öfver städerna Karakol, Tokmak, Pischpek, Aulie Ata, Tschknkent och Taschkent till Samarkand.
Vidi Karakol besökte jag Prschevalskij ' s graf.
På den öde steppen vid Issik Kuls strand reser sig ett enkelt svartmåladt träkors öfver en af nutidens störste upptäcktsresande.
Sedan fortsatte jag med järnvägen till Kaspiska.
hafvet och reste hem genom Ryssland.
Från Samarkand gjorde jag emellertid en 32 mils ridt till det inre af Buchara öfver städerna Schahr -- i-Säbs och Karschi till hufvudstaden.
Under denna färd var jag emirens gäst, bjuden på allting, eskorterades af hans män och bodde till och med ett par gånger i hans slott.
I Schahr-i-Säbs hade jag den äran att få företräde hos emiren af Bucharar Sejd Abdul Ahadd, och det var ganska egendomligt att samtala med Tamerlans helt säkert siste efterträdare i den stad, där Tamerlan föddes år 1335.
Sven Hedin.Teater-revy.
K. dramatiska teatern: " Ett lysande parti " af P. Staaff.
" Prof-pilen ".
" Blond och brunett ".
Elevuppvisning.
En talscen i Stockholm, åt hvars verksamhet jag i föregående revyer ej egnat någon uppmärksamhet, men som kan hafva berättigade anspråk att tagas med i räkningen, då det gäller vår dramatiska framställningskonst, är Södra teatern.
Denna teater har så till vida en lyckligare ställning än någon annan huf-vudstadsscen, att den har sitt vissa, bestämda fack, hvars gränser endast ytterst undantagsvis öfverträdas, och häri ligger väl åtminstone en orsak bland flere till det alltid förträffliga samspelet.
Det är lustspelet, det moderna, oftast utländska, ibland lokaliserade, någon gång inhemska lustspelet, som vi finna representeradt, då vi en kväll stiga upp med Katrinahissen, för att gå » på söder » och roa oss.
Andra anspråk än just detta, att hafva roligt, som mån har det af ett godt skratt, ställer man vanligen ej på denna teaters pjeser, och det fylles vanligen förträffligt.
En stor del af äran härför tillkommer den kärntrupp, teatern har till sitt förfogande: fruarna Caspér, Fornell och Chri-stiernsson, fröknarna Hjort och Gottschalk, herrarne Wagner, far och son, Bergström, Grtinder och Hirsch hafva spelat sig så in i själfva genrens anda och så vant sig vid hvarandra såsom medspelande, att stycket alltid går med den rätta farten, i det rätta lynnet.
Sedan fru Helfrid Kinmanson lemnat scenen, är fru Caspér den bästa äldre skådespelerska, våra teatrar ega, hon talar mönstergilt och har i ovanlig grad förmågan att verka genom små medel, att nå den högkomiska effekten utan braskande och bråk med detta orubbliga lugn, som hos en komisk artist verkar så välgörande.
Den blick, hvarmed hon i » Rigobest » » mäter den, som vågar påstå, att andens uppenbarelser i själfva verket vore kurrningar i den spiritistiska fruns egen måge, är en dylik glanspunkt-.
' Men vid sidan af detta lugn har fru Caspër ännu mycken vigör och går väl i land med både långa och rörliga roller, som vi senast sett i » Herr Dardanell och hans upptåg påTEATER-REVY.
landet », där hon är en dråplig Hedda, och där trion Caspér — Bergström-Lindström kunde vara i stånd att blanda bort våra tidsbegrepp och komma åskådaren att tro sig vara med på sextiotalet.
Herr Bergströms Dardanell hade samma nasalljuds-humor, samma specifikt stockholmska elegans, som sedan länge grundat och befäst hans stora popularitet.
Bergström har ej Holmquists must och saft, men han har mera rörlighet och fart i både lekamligt och andligt afseende, och inom det stora komiska rollfacket i sekundteatrarnes repertoar finnas så många skiftningar, att de godt sida om sida kunna bibehålla publikens odelade sympatier.
Fröken Hjort är i denna stund vår bästa Stockholms-ingenue, den, som gifver sina roller med minst manér, med den största ungdomliga fraicheuren, i synnerhet när rollen har en någorlunda stark komisk anstrykning såsom Aga-petus i » Herr Dardanell » och den skånska » tösen » i » Våra flickjägare ».
Antingen förtjänsten är den (unga skådespelerskans egen eller tillkommer den ledning, under hvilken hon arbetar, är det anmärkningsvärdt, huru fullkomligt hon afhåller sig från Öfverdrifter och från att pressa fram sina repliker mer än " tillbörligt är.
Hennes begränsning tills vidare ligger däri, att hon behöfver denna färgläggning, det märktes bäst i förpjesen » O, min Adelaide », där den unga frun, som ej är något annat än den unga frun i en fransk fars, som kommit till för betjäntrollens skull, med ett ord en vanlig, schematisk farsfigur, nog kommit mera till heders, om den spelats af fröken Gottschalk.
Det lilla styckets herr-roller gåfvos lifligt och bra af hrr Wagner j: r och Bergqvist, om det ock vore lämpligare med en något äldre komiker i Brunos roll.
Jag nämde » Våra flickjägare », så har denna vinters trumf-ess hetat, liksom fjoråret hade sitt i » Petermans flickor ».
Här märktes utom de redan nämde herr Wagner-père, så ungdomlig och liflig som någonsin W.agner-fils, herr Gründer, hvars skånske patron var en mycket god komisk roll med mycken saft men utan öfverdrift.
Herr Hirsch har i vinter företrädesvis lyckats i roller, då han spelat unge män med ett eller annat lyte, antingen har han stammat, eller ock varit ytterligt nervös, ytterligt närsynt eller helt enkelt dansmästare, men då till en sådan grad, att det nästan blifvit ett lyte.
Allra roligast var herr Hirsch emellertid i Meilhacs » Min kusin », som, sedan den gifvits af Judic vid hennes korta besök i Stockholm i December, på nyåret togs upp på Södra teatern.
Strängt taget parisisk var herr Hirsch måhända icke i någon ovanlig grad, men det behöfves icke i den rollen i Stockholm; han var rolig, det är hufvudsaken.
Hufvudrolen i » Min kusin », den roll med hvilken hela stycket står eller faller, spelades af fru Helga Rundberg som gäst.
Jag tror, att det är någotTEATER-REVY.
alldeles enastående, att en nordisk, aktris gifver en fransk roll så illusoriskt väl, som det den gången var händelsen.
En hel del, ja en stor mängd små-knep och dylikt kan man lära sig, men det vigtigaste, denna franska esprit och omedvetna grace, som i en frivol cancan gör sig på att vara klumpig, men alltid förblifver grace, med ett ord detta lynne, hvari rollen måste spelas, det eger fru Rundberg i en förvånande grad.
Hon är lika glittande glad som hon är strålande vacker denna Riquette, det ligger solsken öfver hela hennes väsen och hennes » lättsinne » består först och främst däri, att hon är lätt till sinnes, men god, hygglig och treflig i grund och botten, hvilket äfven kom bra fram i spelet utan den minsta tillsats af nordisk sentimentalitet.
Denna genre är ej så förnäm, kanske ej ens så god som den högre genren, men konstnärsskapet i och för sig är värdt lika mycket.
Och en så betydande talent, som fru Rundberg är i denna moderna form af subrettfacket, bör ej tvingas in på ancka områden, då försvinna lifvet och andan ur konsten, och spelet stelnar till manér.
Något af ett sådant manér har jag flera gånger på senaste tidén » tyckt mig spåra i fru Rundbergs spel, nu senast äfven i en roll, som hon ganska säkert kunde hafva gjort bättre och sannare, om hon mera gripit sin figur ur lefvande lifvet och tecknat den i något djärfvare drag.
Det var i k. dramatiska teaterns senaste, spelårets sista nyhet » Ett lysande parti » af herr P. Staaff.
Det är nästan som om fru Rundberg trodde, att det ej passar sig att spela piga å kungl, dramatiska teatern.
Det var ingen omedelbar naturskildring af en verklig Stockholmspiga, som blifvit rik och förnäm; det problemet löstes lyckligare af fru Anna Lundberg i » Kumlander » å Svenska teatern.
» Ett lysande parti » upplefde åtskilliga föreställningar i likhet med samme förf: s föregående arbete » Sveas fana », i hvilket jag för min del fann vida mera hållning och handling.
» Ett lysande parti » är ett stycke, som har den förtjänsten att vara skrifvet med mycken ledighet i en verkligt kvick dialog.
Det ' har det felet, att handlingen är mycket uttänjd, och åskådaren behöfver ingalunda vara en så grundlig och erfaren teaterkännare som styckets förf., för att redan i första akten hafva hela utvecklingen och slutet fullt klara och färdiga.
Ett annat drag, som i mitt tycke ej länder stycket till heder, åtminsfone ej höjer det i afseende på finess, framträder i Lorins " gestalt.
Det är han, som skall uppehålla intresset, under det att styckets hufvudfråga, giftermålet med den rika arftagerskan, förberedes och ligger till sig: hans hämd eller rättare hans på öret rättmätiga repressalier sköla underhålla eller uppbygga oss, men kunna det svårligen.
Det " är mycket möjligt, att Lorin liksom så mången annan hundsvotterad stackare gått och tänkt sig, rufvat på, att han skulle häm-i88
nas just så där på vederbörande, om han en dag komme till makt och inflytande, men kommer den dagen, är det knappt troligt, att han skulle bry sig om dessa ideliga ' småaktigheter med cigarrer o. s. v., och gör han det, så bär han sig ej vidare fint åt, och äfven om formen är småkvick, kan det ej intressera andra att se på.
Nu kan man knappt förstå, att Forslunds tålamod ej brister, fastän det gäller några millioner, och det är hardt när obegripligt^ att Lorin ej blir kastad på dörren.
Men det är några utsökta bråcktyper herr Staaff gifvit, som lida allt och fördraga allt för pengars skuld, fastän de ju äfven utan det stora arfvet äro ganska förmögna.
Så märker man ganska tydligt att familjen någon tid varit i Köpenhamn och umgåtts i etatsrådet Hansens hus; de ha till och med tagit ganska mycket intryck af det umgänget.
Konsuln själf har tydligen satt sig etatsrådet och dannebrogsriddaren som förebild, och unge herr Alfred Forslund har helt och hållet lärt sig Arthur Hansens ton mot fadern, som märkes i scenerna dem emellan r början af stycket.
Dessa roller gåfvos förträffligt af herr Baeckström- och herr Hedlund, den senare * talar så naturligt och korrekt som få andre skådespelare vid hans år.
Notarien Lorin har tydligen kommit till för herr Fredriksons skuld, men härvidlag har förf.
[svårligen gjort skådespelaren en så stor tjänst, som denne gjort förf.
genom att med vanlig säkerhet och måtta verkligen spela den motbjudande, ända till leda simpla personnagen.
Fru Hartman ladë under de första gångerna, stycket gick, i Lottys roll i dagen allt det behag, det hurtiga allvar och den friska karaktärsstyrka, som voro hennes bästa sidor i allvarligare uppgifter, och hon hade härigenom skapat en bild af en ung kvinna, som man nu, sedan vår förnämsta scen förlorat sin förnämsta skådespelerska, inom detta fack, minnes nästan med rörelse.
För öfrigt har dramatiska teatern afslutat sitt arbetsår med ett par repriser, den ena, » Profpilen » hvilande Sedan blott ett par år tillbaka, den andra.
» Blond och brunett » några år längre.
» Profpilen » var ett af de första tyska lustspelen efter franskt recept och, hvad därmed sammanhänger, ett af de ro- ^ ligaste.
Det har intet egentligt innehåll eller värde, dess karaktärsteckning är ytterligt schematisk, dess handling ingalunda originell, men det är roligt och underhållande och gör med goda representanter i hüfvudrollerna god effekt.
Och å vår k. dramatiska teater gifvas dessa roller väl, då man lyckats erhålla ett gästspel i baronessans roll af den skådespelerska, som hos oss skapat och värdigt uppehållit det facket.
Finare och bättre kunna de stora scenerna mellan baronen och baronessan ej gifvas, än hvad nu är fallet, då herr Fredrikson och fru Dorsch drabba samman i en duell på repliker.
Herr Örtengrens karaktäristiska bild af pianisten Krasinski är hofsamt och skickligt, gjord, denTEATER-REVY.
enda anmärkning jag skulle vilja göra är, att han spelar i för långsamt och enformigt tempo.
Litet mera allegro och tempo rubato skulle ej skada!
Herr Personne hade vid denna repris öfvertagit ännu en af herr Hedins gamla roller, och han var mycket rolig som den pratsamme, litet dumme ryttmästaren.
» Blond och brunett » är ett mycket mera gammalmodigt stycke, hvars på väl artificiell väg framkallade komiska scener ej riktigt » gå i » vår tid eller stämma öfverens med våra kraf på scenisk teknik, och som ej heller lemnar rollinnehafvarne nog tacksamma uppgifter, för att de skulle kunna rädda situationen.
Knut Almlöf lär förr hafva gjort detta i den roll, som nu innehades af herr Baeckström, men denne mera mångpröfvade än mångsidige skådespelare har ej sin lycklige afton, då han spelar f. d. notarien Duplan.
Gamle teatervänner återse med nöje herrar Hedin och Norrby i roller, som de spelat för längesedan, vi yngre känna mera vördnad för veteranerne och glädje för deras skuld, att de ännu kunna memorera och spela större och vanskligare uppgifter, än vi egentligen lyckas uppfatta någon riktig, genomförd bild af den figur, de vilja framställa.
Minnet af forna glans- oeh kraftdagar bidrager väsendtUgt att försona med hvad som nu måhända brister i framställningen.
Af liknande, fast motsatt grund hade återupptagandet af » Blond och brunett » ännu ett intresse däri, att titelrollerna anförtrotts åt ett par af teaterns elever.
Här är det förhoppningen, om hvad som kan komma, som stämmer åskådaren sympatiskt, i synnerhet när detta hopp tyckes hafva så goda skäl för sig, som här var fallet.
Den » blonda », fröken Svanström, var en spritt ny bekantskap; ett fint och intelligent yttre och en mycket vacker stämma var det, som först tilltalade, sedan märkte man med välbehag en god, enkel uppfattning och ett godt talsätt.
Fröken Jansson, brunetten, har ju redan försökt sig på ett par småroller i » Margot » och » Kärlekens triumf »; i synnerhet i den sistnämnda och i » Blond och brunett » vidlådde en viss tillgjordhet hennes uppträdande, något som var gjordt på att vara » sött ».
Så kom emellertid » til syvende och sist » på terminen elevskolans offentliga uppvisning, och denna gestaltade sig till en verklig succés för fröken Janson, liksom för ett par af hennes kamrater.
I första akten af » Jane Eyre » utvecklade denna nybörjerska så mycken energi och kraft i sitt spel utan att dock slå öfver, hennes röst hade i synnerhet i. det lägre registret så mycken uttrycksfullhet, att resultatet blef ett sällsynt godt elevarbete.
Utom fröken Jansson utmärkte sig till sin fördel i synnerhet hr de Wahl och fröken Rising.
Herr de Wahl har måhända ej i sin natur den svärmiska grundton, som alltid vibrerar igenom Ambrosius ' repliker, och som förut å vår scen fått så vackra uttryck; hans framställning riskerade stundtals att fallai190
till marken, men han hade äkta känsla och gaf scenerna ur Molbecks » Ambrosius » med lif och själfständighet, hvilket länder både honom och hans lärare till heder.
Det var just detta, att hvarje fågel fick sjunga någorlunda efter sin näbb, som väsendtligast bidrog till det goda intryck man fick af denna uppvisning.
Visserligen märkte man de nödvändiga retoucheringarne och verkningarne af nyttiga lärdomar, men elevskolans sceniske instruktör har tydligen förstått, att man får vara försiktig med nybörjare.
Genom att vårdslöst taga bort ett fel kan man rycka stora stycken naturlighet med, och sedan man skurit och stympat på alla isidor, blir det kanske någorlunda korrekt det, som står kvar, men tomt och schablonmessigt.
Så var händelsen ej här.
det var ungdomligt lif och själfständig dådlust öfver nästan allt, vi fingo se.
I synnerhet spårade jag en dylik helsosam frihet från tvång i herr de Wahls mycket lofvande uppträdande.
Fröken Rising hade äfven just i detta afseende sin starkaste sida; hon gaf en Öfningsscen af Oberlænder med mycken friskhet och godt lynne.
Den icke vackra stämman kommer måhända att begränsa hennes fack till subrettroller, men för dem har hon utan tvifvel goda förutsättningar.
Fröken Svanström var som Sigrid fagra i sista aktens ur » Bröllopet på Ulfåsa » stora scen med Birger Jarl ej så till sin fördel som i » Blond och brunett », men det är en vansklig sak för en elev, som endast en kortare tid åtnjutit undervisning att gifva en „ dylik stor scen på vers och i kostym, utan att intrycket skall blifva det af något ej färdigt.
Den unge manlige elev, herr Giljam, som spelade jarlen, och som dessutom deklamerade ett poem af Tammelin, led af en viss torrhet i framställningen, och den onaturliga, gammalmodiga verssägning med falska tonvikter, som tyckes herska vid skolans deklamationslektioner, lades af honom, liksom af några andra med deklamationsnummer uppträdande, klarligen i dagen.
» Språket, dess lif och ursprung », är titeln på.
en af docenten Karl Ljungstedt nyligen utgifven broskyr (3o: nde häftet af studentföreningen Ver-dandis småskrifter, Stockholm, Alb.
o: 20).
Till denna lilla intressanta skrift vilja vi hänvisa en hvar, som hyser intresse för språkfrågor.