Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Georg Brandes.
Detta fotografi skänkte han själv Victoria Benedictsson.
Edvard
Brandes
värnlös barndoms alla förödmjukelser få den afstympad till hvad den nu är, det är så bittert att det icke fins ord för det.
Det är att ha undergått ett våld på både kropp och själ.
I allt som rör mitt innersta lif har jag att genomgå samma lidande som om jag vore stum.
Alla mitt sinnes skäraste, finaste skiftningar näns jag icke röra vid med denna stämma.
Dess monotona banalitet får icke lägga sig deröfver och komma allt som var friskt och ursprungligt att falna och plattas.
Jag tiger.
Nej det är för löjligt att se på.
Jag undrar hur pass naiv han tror mig vara.
En fullkomlig idiot, naturligtvis, för det jag ej left sällskapslif eller studerat diktverk.
Det är så urkomiskt att se honom för hvarje dag taga sitt bestämda lilla tuppfjät.
I går var det att med sin mjuka varma hand stryka öfver mitt slätkammade hår och min högra kind.
Jag älskar hans hand!
Den har ett så oefterhärmligt lent sätt att smeka.
Jag ansåg detta vara sjelfva afslutningen: en lugn faderlighet.
Han hade talat lamt och sagt att han nästan ångrat allt hvad han berättat mig föregående dag.
Jag kände en kogubbes hela stoiska lugn, tillsatt med en liten smula missräkning: jag skulle således aldrig få se om han i sitt sätt att kyssa motsvarade mina vackra föreställningar, hvilka hållit mig vaken de sista nätterna.
Jo, han skulle böja sig ned öfver mig, der jag låg på chäslongen, närma sitt ansigte till mitt, men ej för nära, långsamt, så att jag riktigt kunde få betrakta det; han skulle se mig i ögonen, leende, fängslande mig med det oemotståndliga tycke, som kan ligga öfver hans person, och så skulle han kyssa mig lätt, fint, skälfvande varmt, men icke rått, icke med faddhet.
Och för hvarje gång jag tänkte mig det ryste samma vällustkänsla genom hela min kropp.
D. 17 Dec.
Men hur blef det i verkligheten?
Ja, det skall jag svara på sedan; jag vill börja på början.
Under måltiden föreföll det ingenting lustigt annat än att han sade sig ha varit på jagt efter ett porträtt af sig som 7-årig gosse.
Han kom ihåg att han låtit kopiera ett sådant porträtt, för att ge åt en af sina kärestar, men han visste ej hvilken.
Emellertid hade han lyckats anskaffa ett, som han visade.115
Han hade tagit ”Reumerts kalender” med sig för att läsa upp sin uppsats om Heine och Rembrandt.
Första frågan att jag egde väl de nödiga förutsättningarne för att förstå uppsatsen: jag hade väl läst Heine?
Knappt.
– Ja men Buch der Lieder?
Och Reisebilder – Atta Troll?
– Obetydligt – ”Nei kjære, ubetydligt kan man ikke kende dem: enten kender man dem helt, eller ogsaa kender man dem slet ikke.”116 – En missdådare, som vet sig en gång ha varit aktad och nu klädd i fångdrägt traskar förbi ett helt led af sina gamla bekanta, känner sig till mods som jag gjorde.
Blygsel ända ned till jorden, men utan att få sjunka ned deri. – Ja hvad tjenade det så till att han läste uppsatsen, när jag saknade alla förutsättningar att kunna uppfatta den.
– Men han ville emellertid läsa, och han läste under det jag våndades på det förfärligaste.
– Han läste; trött, uttråkad, resignerad.
– När han slutat var jag alldeles uppgifven af lifsleda, och jag sade det.
– Det fans tre dumma ting, som man skulle akta sig för: ”selvopgivelse,” ”bedövelse” (dricka för att få sofva) samt sjelfmord.
Bedöfvelse kände han sig frestad till ibland.
– Nej, då föredroge jag sjelfmord.
– Så skulle jag inte tänka; jag kunde ”maaske nok blive til Noget, nok blive til Noget, hvis” – ja ”hvis” jag bara kunde lära mig att iakttaga litet finare.
– Gud hvad jag led!
Dessa den tomma, falska, ljugande tröstens ord, som jag afskyr värre än synden.
Jag hatar dem, jag ville kasta dem bort och trampa dem under mina fötter, om jag kunde.
Och så följde en examen.
Jag hade läst intet, absolut intet.
Han var öfverväldigad af förvåning och förfäran.
En sådan exempellös okunnighet!
– – – – – Der var snaran, der var galgen, man famlade om min hals, jag visste att falluckan var under mina fötter – – – – den skulle glida undan.
Dö – ynkrygg! dö! dö!
Dig har lifvet intet haft att gifva, du har förmätet sträckt din hand efter det som ej tillfallit dig gratis eller genom arf. Dö, dö, föraktliga kryp!
– Men jag skulle icke dö.
– Nej, naturligtvis icke.
Krypet skulle nöja sig med att bli liggande på marken, kraflande omkring på den fläck der det trampats ned.
Nej, jag fick icke dö; han skulle sätta upp en lista på böcker åt mig.
Han gick fram till mitt skrifbord och började anteckna.
Först stod jag bredvid honom, och så gick jag bort i rummet, tyst som en råtta.
Nu skulle doktorn skrifva receptet, och sen skulle han gå.
Nu hade jag ingenting att hoppas, ingenting att frukta, möjligheter eger jag inga, – det är att redan vara invärtes död.
”Kom hit och sätt er här, jag vill ha er hos mig medan jag skrifver.”
Jag sköt fram en länstol, med styret mot bordet, kastade mig i den och stödde armarne mot karmen.
Jag kunde med ögonen följa hvarje penndrag.
Vi sutto helt nära hvarandra, så att hvar gång han vände hufvudet mot mig kommo vi att se hvarandra rakt i ansigtet.
Det var något af arbetsifver öfver honom nu, der han ömsom satt och skref med sin snabba stil och ömsom stirrade upp i luften för att erinra sig hvilka böcker det mera behöfdes.
Med detta drag af nervös energi är han först riktigt sig sjelf.
Dåsighet och slöhet fins icke till för en sådan menniska, det är tvärtom ett sådant öfverskott af liflighet att den behöfver döfvas för att han skall få ro.
”Hjelp mig, hjelp mig; säg mig något som ni önskar veta något om,” han skakade mig i armen.
– Jag satt dum som en torsk.117
Slutligen var listan färdig, – tre spalter.
Det var bäst att jag läste historiska källskrifter.
Som menniska var jag så utvecklad att jag godt kunde draga ut meningen af dem utan att behöfva omvägar.
Hur jag kunde tro att han ringaktade mig för det jag icke har bokliga kunskaper!
Jag finge icke fundera på sjelfmord och dylikt.
– Det var dumt att tala om, det visste jag nog.
– Nej, nej, det var icke så han menade.
Det fans nog menniskor som talade om det och ändå gjorde allvar.
Nej men jag hade ju sagt att jag försökt mig på så mycket, fans det ingenting som jag kunde förtjena penningar på?
Icke tillräckligt.
– Kunde jag icke bli fast medarbetare i en tidning och få god aflöning?
– Det trodde jag icke.
Och då måste jag ju afsäga mig att skrifva för egen räkning.
– Det var sant, ja ....
(Han funderade.)
”Ni behöfde ett arbete som upptoge er helt, att ge er odeladt åt, med alla krafter” – – – (Han satt och lekte med omslaget på Fru Marianne.
Det skar i mig.
Han ansåg då icke att skriftställarskapet kunde bli mig ett sådant arbete!)
Jag kunde ingenting säga, jag kände mig alldeles sönderbråkad, oduglig, förkastad.
Han såg att jag var nedslagen, och så skulle han trösta mig igen.
– Stackare!
Det var synd om mig.
Skulle jag ha kommit till Köpenhamn endast för att bli så hopplös och bedröfvad.
Jag skulle inte ta mig det så när.
Jag skulle icke låta mig sjunka ned i ”Selvopgivelse”.
– Ack modlös hade jag varit långt innan jag kom till Köpenhamn.
Jag visste nog att jag aldrig kunde göra annat än skräp.
– Han svarade ingenting men tog mitt hufvud mellan sina händer och kysste mig på pannan. – O Gud i himlen hvad jag var upprifven af sorg, – af resignerad, otröstlig sorg.
Mitt arbete!
Det som skall ersätta mig far och mor och slägt och kärlek, skall det dömas till döden – – – hvarför skall då jag lefva!
Mitt arbete, mitt arbete!
Skulle jag icke ha förmåga – ingenting annat än denna obetvingliga håg!
Och han ville med mildhet visa mig att jag beträdt ett område, der jag intet hade att göra.
Jag kunde icke se upp.
Det var icke fråga om hvad som var passande eller inte, utan endast att jag var en olycklig stackare och att här satt en menniska som sökte mildra den smärta han icke kunde befria mig ifrån.
”Tack för all er vänlighet,” hviskade jag nästan ohörbart.
Det var omotiveradt, alldeles omotiveradt, och utan att jag visste det skulle komma, som jag såg hans ansigte alldeles öfver mitt, kände hans varma händer mot mina kinder, lik en snabb, mörk sky närmade sig det svarta skägget, den breda munnen öppnade sig, jag slöt ögonen, och det efterlängtade ögonblicket var der:
Georg Brandes kysste Ernst Ahlgren.
Men häpenhet, en viss skrämsel och missräkning var det enda jag kände.
Det var icke den förfinade lidelse jag förestält mig.
Det var precis samma slags kyss som min man lärt mig att afsky.
Jag kände svala, fuktiga läppar kring mina, kände tänder tryckas in deremot, detta otäcka, som är glupskt utan värme.
Med ett ord: gnistan fattades totalt.
Var det hans eller mitt fel?
Han återtog sin förra ställning som om ingenting förefallit.
Och så tilltalade han mig med ”ni”.
Jag gjorde naturligtvis också detta, men det sårade mig.
Samtalet fortgick som förut.
Men icke länge.
Så kysste han mig igen.
Jag var så förvirrad att jag icke vet om det var en eller flera gånger.
Jag mins nu blott att han till sist stod vid sidan af min stol, såg ned på mig och sade mycket lågt men fullt tydligt: ”Lad mig omfavne dem, jeg vil föle deres legeme mod mit.”
En blixtsnabb tanke på att jag är längre än han flög genom min hjerna och jag reste mig icke, som hans mening var, utan jag såg endast upp till honom och i det dåraktiga hoppet att kunna framkalla den felande gnistan räckte jag sakta upp mina armar och lade dem kring hans hals, allt under det jag log upp emot honom utan det ringaste tvång och förkonstling.
Han smekte mina kinder, mina axlar, mitt hår; jag tryckte min kind in mot hans rock, just som man har sådant begär att få göra, när det är någon man håller af.
Men gnistan fattades ännu, trots hans kyssar, ty det ”du” som jag törstade efter, det fick jag ej.
Ljusen brunno ned i stakarne; han blåste ut dem.
Vi hade endast lampans rödaktiga halfdager.
Det låg en skam öfver mig.
Denne man, som jag kysst kallade mig ni!
Personligen var jag ett intet för honom.
Hvad ville han med sina smekningar?
Hvilken underlig menniska – – – jag är ju gammal och ful!
Hur kan han nedlåta sig till...?
Jag vet icke hur det kom sig, men jag sade:
”I morgon är det sista föreläsningen; ja, och så reser jag på öfvermorgon.”
”Men ni kommer då snart igen, från Malmö och hit är det icke så långt.”
”Nej jag kommer icke.”
”Kommer ni icke!
Hvarför?”
”Jag vill icke träffa er.”
”Inte träffa mig!
Vill ni inte träffa mig?”
”Men jag kan då aldrig begripa – – – ” Han gick rundt omkring mig.
Jag satt stilla, med handen skuggande öfver ögonen. – – – ”Jag skulle väl icke ..”
Han tog mina händer så att ansigtet blef fritt, och han böjde sig ned och stirrade in deri... ”Jag skulle väl icke vara farlig för ert lugn?
Ni känner mig ju icke.”
”Nej, nej, det är inte det.”
”Men hvad är det då?
Säg!”
”Jag kan inte se er.”
”Men hvarför?
”Nu har ni en dålig tanke om mig.”
”Jag!
Hvarför skulle jag det ha?”
”Det vet ni nog.”
”Nej det vet jag vid Gud icke!”
”Låt oss då inte tala mer om det.
Nu får ni gå.”
Men hvarför skulle jag tycka illa om er?”
”Jag har varit så opassande.”
”Nej inte alls.
Skall jag nu gå då?”
”Seså, var nu inte ledsen.”
”Nej, nej, det går snart öfver.”
Han sprang mot dörren för att taga öfverrocken på.
Jag satt stilla med handen öfver ögonen, men jag hörde honom komma tillbaka, i små afsatser liksom betänkande sig eller afvaktande hvad jag skulle göra.
Jag låtsade mig icke ge akt på det, jag kunde genom fingrarne skymta att han böjde sig ned och såg in i mitt ansigte med sin underligt bekymrade min, så drog han undan mina händer och kysste mig igen.
”Det är så underligt att nu gå till en annan.
Det kostar så på att gå,” mumlade han helt tyst.
En sista kyss och vi skildes åt.
Jag stod liksom förlamad när han gått.
Så gick jag fram till spegeln och såg länge djupt in deri.
Var detta ansigte gammalt och fult nu?
Var jag samma menniska?
Det stod champagne i hans glas; jag gick bort och läppjade på det glaset.
Det var då verklighet att han varit här!
Jag såg på klockan; hon var ett.
Jag klädde af mig långsamt.
Hvad skulle menniskorna tänka om mig i morgon?
Jag ångrade mig icke och jag var klar och sval i hufvudet som om jag druckit vatten.
Men sofva kunde jag icke, så fort jag höll på att falla i slummer kände jag det som om någon kysste mig och spratt upp igen.
Det var en lång, lång natt.
Jag var trött och hungrig när det var tid att ringa på pigan.
Alla menniskor tittade lite konstigt på mig, tyckte jag, men jag brydde mig icke om det.
Dagen efter var det Lundegårds födelsedag.
Den 17de.
Jag hade alldeles klart för mig att jag icke skulle resa.
Det fans ju en möjlighet för att han kunde vara lika litet konventionell som jag, att han icke föraktade mig och att han kunde komma att bry sig om mig en smula.
På eftermiddagen kom Lundegård och vi följdes åt till föreläsningen.
Jag var rädd att också då komma för sent och jag gick så att han knappt kunde följa med.
Vi kommo i god tid, gingo upp och stälde oss, vi två ensamma, utanför auditoriets dörr.
Bäst som vi stodo der, samtalande med låga röster, kom det borta i gången en fin, spenslig gestalt.
Den aftecknade sig så skarpt emot det breda ljusskenet och kom fram emot oss. ”Brandes”, hviskade Lundegård.
Denna lätt vaggande, ungdomligt smidiga gång!
Jag kände mig häpen, nästan rädd.
Han är för mig som ett öfverjordiskt väsende, och hvad är jag!
Han kom fram och helsade.
Sade att han kommit för att se hur det gick när folket stormade in, han hade aldrig sett det.
Så gick han igen.
Den smärta, finlemmade figuren aftecknade sig åter mot ljuset, längre och längre bort i denna långa ensamma hvalfgång, som på andra sidan trappgången åter förlorade sig i mörkret.
När han kom till den bortersta trappan gick han ned ett par steg och stälde sig der, lik en bildstod stödjande sig mot den höga kandelabern.
Det var en egen stämning som grep mig vid det jag såg på denne ensamme man derborta, långt borta.
Stilla och orörlig stod han der, det var något af klassisk ro i sjelfva ställningen, ljuset strömmade ned öfver och kringflöt honom.
Hvilken energisk kraft i denna spensliga varelse!
Denna smidiga, sluga kraft, som jag alltid längtat efter att finna hos en menniska.
Det var andakt och tillbedjan jag kände; jag lyftades ut ur min vanliga verld.
Så kom folket störtande.
Bullret slog upp som en våg emot den ensamme mannen.
Och menniskovågen välte in i gången, stormade fram emot oss två, som om den ville krossa oss, och slöt sig så tillsamman med ett stilla sorl.
Jag höjde mig och såg bort öfver denna yta af hufvuden.
Det gladde mig att den var så vid.
Jag var så rädd att det skulle vara för litet folk, det skulle ha gjort ett ledsamt intryck på den ensamme derborta.
Så kommo vi in och fingo våra platser.
Det dröjde länge innan han kom.
Det aflånga hufvudet med sitt sträft uppstående hår skymtade fram mellan dem som stodo vid dörren och så kom han upp på katedern.
Den lugna, liksom sökande blicken, som jag känner så väl; nu såg han hvar jag satt.
Han talade om mans- och qvinnoidealet.
Den tyska romantiken hade haft kraft i sina figurer, men när dessa gingo öfver i den danska diktningen aflägsnades allt det påtagliga och karaktäristiska.
Oehlenschlägers hjeltar och qvinnofigurer äro blodlösa, overkliga, endast sammansatta af klingande ord.
Till sist talade han om Cæsar som typen af en man.
En verklig man har framför allt kraft, kraft i allt hvad han företager sig, kraft att böja andra in under sina planer och använda dem som redskap, kraft att hålla en qvinna fast.
När föreläsningen var slut följdes Lundegård och jag åt hem och superade på tu man hand hemma hos mig.
Efter det vi ätit, bäst som vi sutto och pratade och just som Lundegård började tala om att ”luska”, knackade det på dörren och Brandes steg in.
Han tog af sig och satte sig, han var vid ett strålande godt humör.
Berättade om ett föredrag som han hört en ung svensk hålla om Bulgarien och skrattade så att han kunde gå åt.
Jag satt i gungstolen och han gick fram och tillbaka på golfvet.
Det var mig en oerhörd njutning att få följa med blicken denna smärta figur, som jag är alldeles tokig i.
Hans blick glänste fram emot mig ibland så lugnt och varmt att jag kände det som om jag vore ung och glad.
Jag skrattade så oemotståndligt hjertligt att det kändes som om alla lifsorganer vidgats deraf och jag blifvit en sundare, friare menniska.
Han berättade, bara berättade.
Och han bet icke för hvad han sade.
Här var det så naturligt att han talade fritt som i ett lag kamrater.
Han talade om Gjennembrudets mænd och deras sammankomster.
De hade varit sju.
Jag mins inte alla.
Jacobsen, Drachman, Edv.
Brandes, Gjellerup, Skram, fru Drachman m.fl.118 Han talade om en som förstört sig genom att ”nätter och dar ligga hos offentliga fruntimmer”, tills han inte hade så stor hjerna som ”så”.
Och så var det något annat han berättade: han var borta på någon slags kotteribjudning men han hade fått lof att gå hem tidigt, ty han hade något angeläget att skrifva, hade han sagt.
Han blef emellertid uppehållen och var mycket nervös.
”Jag skulle gå till min älskarinna och var väntad klockan elfva.”
Han talade om hur de organiserat sitt parti.
Det var så eggande intressant att höra.
G.B. tyckte ännu det var för tidigt att låta en inbjudning gå ut till en vidare krets.
Men de andra skreko på att det borde handlas och att man skulle organisera ett riktigt parti.
I alla händelser ville Brandes icke stå som den synlige ledaren.
Han ansåg att han endast skulle försvaga sin makt genom att utsätta sig för all den afund och de angrepp en sådan ställning skulle medföra.
Det var Edvard Brandes som körde på så ifrigt; nu skulle det vara öppen strid.
Drachmann som valdes till skylten, han var stor och präktig, tog sig godt ut och var en populär författare.
Men han var ingen talare.
G.B. måste läsa för honom hvad han hade att säga.
Hans dramatiska framställning af Drachmans uppträdande på den stora församlingsdagen var på en gång spännande och af en oemotståndlig, saftig komik.
Han gick, han stod och han talade efter honom.
Hans ögon lyste af qvickhet.
Klockan var ungefär tolf innan han och Lundegård togo god natt, och midt för Lundegård kysste han Ernst Ahlgrens beniga hand.
Hvad det var härligt med denna stilla, lugna tillfredsställelse.
Den natten sof jag som det oskyldigaste barn och vaknade icke förr än klockan öfver åtta.
Den 18de.
Jag var glad och lugn hela dagen.
Jag var så säker på att han skulle komma på qvällen.
Vid 8-tiden satt jag vid mitt bord och skref med lampan bredvid mig.
Åh, det var han!
Jag gick honom till mötes på en gång glad och skygg.
”Jag kan endast stanna några ögonblick; jag är bortbjuden.”
”Ja, det vet jag.”
”Hur vet ni det?”
”Ni talade sjelf om det i går.”
”Lägger ni märke till sådana småsaker!”
Men jag såg att han tyckte om det.
Han hade tagit med sig ”Kritiker og Portraiter” åt mig.119
Vi gingo fram till skrifbordet för att se om det var samma upplaga jag hade förut.
Jag satt på min skrifstol och han stod bredvid.
Han var klädd i frack, det hvita skjortbröstet lyste och han hade kammat håret tillbaka.
Han stod och strök mig kring kind och haka med sin mjuka, varma hand medan han talade, och så böjde han sig ned och kysste mig, en gång, två gånger; alldeles icke som ”salig Ferdinand”, utan lugnt, snällt, så att jag kom att hålla af honom som af min käraste, bäste vän.
Jag kände mig på en gång blyg och ödmjuk, jag såg icke på honom, men jag lade mitt hufvud mot hans bröst, dit det jemnt kunde nå.
Och hans skjortknapp högg tag i mitt hår så att jag var alldeles bunden.
Jag brast i skratt och bad honom hjelpa mig.
”Det var rent af en olycka, ty den knappen är så förskräcklig, jag tror aldrig det skall lyckas att få den ur; den drar håret af er.”
– Slutligen fick han mig emellertid befriad.
Jag såg på knappen, den var af guld med en äkta perla eller diamant i midten, omgifven af taggar lika hullingar.
Ja, det var ett riktigt tortyrinstrument för qvinnor.
”Har ni sett sådana förr?” sade han och skrufvade den fram.
”Ja det har jag, amerikanaren hade också sådana.” – ”Ah, nu kommer edra erfarenheter!” – Jag höll på att säga det jag icke haft några sådana erfarenheter, som han menade, men jag bet för det.120
Så flyttade vi oss bort i salongsstolarne.
Jag hade enligt min kära vana kastat mig på sned öfver min med händerna öfver dess ryggstöd.
(Men jag mins nu hvad det var för strunt vi talade om der borta vid skrifbordet.
Jag hade visat honom Meijers bref. ”Ni äro dus,” sade han med förvåning.
Så stod han och såg på brefvets öfverskrift ”Goda Victoria”. ”Det är ett vackert namn ni har,” sade han och pekade på dopnamnet.
Han frågade hvarför jag fått det och jag berättade historien derom.
Så sade han att det är icke alls något att förakta, att ha ett vackert namn.
”Jag tycker det namnet är det vackraste jag vet,” sade jag och pekade på hans bok. – ”Georg Brandes.
Tycker ni det är så vackert?” ”Ja.” – ”Men det har ingen klang.
Jag ville mycket hellre vara grefve och heta –”, han nämnde ett polskt namn, som jag glömt.)
När vi nu sutto der i ro midt emot hvarandra började han berätta om den unge mannen, som bar det namn han nämnt.
Det är en ung polack, som med verklig lidelse fästat sig vid G.B. Lilla Edith, som nu är sju år, är förälskad i honom.
Och det har varat ungefär ett och ett halft år.
De hade träffats i Berlin, dit den unge mannen kommit för att få vara tillhopa med Brandes.
De hade suttit bredvid hvarandra vid table d’hoten i hotellet.
– ”Ni kysser pappa på kinden och armbågen,” hade hon sagt.
– (eller var det skuldran – axeln – och armbågen, jag vet inte.) – ”Fröken Edith, jag skulle också gerna vilja kyssa er på axeln, om jag finge lof,” hade den galante unge mannen svarat.
– ”Men det vågar ni inte!” hade hon utropat med en för henne ovanlig häftighet, hvilken förvånade pappan, ty hon brukar icke vara så snål med sina kyssar, ”ni får inte lof att kyssa mig!”
På qvällen sedan hon gått till sängs, och då fadern kom in till henne, låg hon med stora glänsande, vidöppna ögon.
Hon frågade om den unge mannen också vore med.
– Det kunde väl inte gå an att han fick komma in till henne fastän hon låg.
– Om hon då önskade det så mycket?
– Ja, hon tyckte så om honom.
– Och så fick han komma in, satte sig på sängkanten och språkade med henne.
Sedan dess har det fortfarit och det räcker ännu.
För länge sedan fick hon ett bref ifrån honom.
Härförleden drog hon ut en låda, der hon har leksaker, Brandes såg ett papper ligga der, väl hopvikt och som det syntes omsorgsfullt förvaradt.
Han frågade hvad det var.
Jo den der unge mannens bref.
Hon säger också att han gerna kan vänta på henne; han måtte väl kunna låta bli att gifta sig tills hon är femton år.
”Lägg er hand på min,” sade han alldeles omotiveradt, rätt som vi sutto och pratade.
Naturligtvis gjorde jag som han bad, men efter en liten stund tog jag bort min hand igen.
Jag ville inte trötta.
Och så har jag alltid en känsla af att vara så ful.
Jag satt just och såg på min stora, förskräckliga hand, som nu låg på stolkarmen, då böjde han sig fram och kysste den i en rad från handleden ända ut till mina magra knogar.
Jag såg på honom och höll på att skratta.
Det föreföll mig så löjligt att Georg Brandes icke är kräsnare än som så.
Jag är ju gammal och ful, hemskt ful nu.
– ”Hvad ler de ad?
Jeg har vist sagt noget dumt, det gjør vi mænd altid.” – ”Nej, det har ni visst inte.
Ni är bara så lustig.
– Och så började han prata igen; jag vet inte om hvad, men han sade att de par gånger han varit ”tout à fait exasperé de passion”,121 hade det varit när han stött på kallsinnighet; någonting gåtfullt, som han icke kunnat förklara.
Ja han menade icke kallsinnighet för beständigt, i så fall skulle naturligtvis hans varmare känslor dö af sig sjelfva, utan en sådan kallsinnighet som kommer ryckvis, som kommer efter det man känt värme och ömhet, ett tvärt omslag från eld till kyla, något som sätter fantasien i rörelse.
Det var alltid ”Isjomfruer” som gjort honom ända till ursinne kär.
Han tystnade och började liksom helt i tankarne betrakta min ena fot, hvilken verkligen såg rätt hygglig ut i sin perlbroderade, högklackade sko.
Så blef det tid att gå; han blef helt förskräckt när han tog upp klockan och såg hur mycket hon var.
Han tog mina händer och ville kyssa mig, men jag drog mig tillbaka och såg honom in i ögonen.
Det är någonting halft, falskt.
Detta ”ni” är liksom att säga att detta endast är en tillfällig kurtis, om hvilken man sedan låtsar som om den aldrig hade funnits. – ”Jag har förnärmat er med något!” – ”Nej – – – åhnej.” ”Jo, det har jag.