Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lika klart det är, att bestämmelserne angående Tullafgifterne äro Rikets Ständer allena förbehållne, lika uppenbart blir det ock, att hvad Rikets Ständer i afseende på detta ämne förordna, ej kan utgöra ett af begge Statsmakterne vidtaget beslut, samt vidare att, om Rikets Ständer skulle, vid tillgöranden, som på deni ankomma, råka att utsträcka sine föreskrifter utöfver gränserne för deras lagstiftningsrätt, sådant alldeles icke kail eller bör förbinda den andra Statsmakten till inskränkning i de åtgärder, som äro denne förbehållne.
Vöre annorlunda, så gåfves ej mer någre garantier för Grundlagarnes helgd, emedan det ej behöfves mer än att genom hvarjehanda föreskrifter, hvilka fått inflyta i TullLagarne, upphäfva och omintetgöra, så väl Grundlagen, som ock öfrige lagar,' hvilka dock fordra begge Statsmakternes samverkan.
Om Hr Justitieombudsmannen, såsom lian sjelf yttrar, ej har sig bekant, hvad en hvar utan tvifvel varit och är i tillfälle att inhemta, att åtskillige afgifter gifvas för ändamål, sorn ej få eller kunna förblandas med sådane, hvilka begripas under den allmänna beskattningen och räknas bland hela Rikets inkomster, är visserligen att beklaga.
Men Hr JustitieOmbudsmannens verkliga eller låtsade okunnighet härom skall, såsom jag förmodar, ej kunna utgöra någon grund för hans yrkande, att de Konungens Rådgifvare, hvilka, på anförde skäl, tillstyrkt Tolag å ull, som till Norrköping införts, uppsåtligen handlat mot klar lag i de åberopade 57, 60 och 77 §§ af Regeringsformen; och det så mycket mindre, som Tolag, enligt Ansvarighetslagens förklaring, ej kan begripas under 60 § Regeringsformen, hvilken endast förbjuder förökande, utan Rikets Ständers samtycke, af kronans inkomster.
{Lit. E).
Innan serskilda förklaringar afgåfvos öfver de i Hr JustitieOmbudsmannens anmärkningsmemörial under Lit.
E. sammanställda anklagelsepunkter, ansågs nödigt, att i allmänhet ådagalägga, huruledes Rikets Ständer allt ifrån den Riksdag, då Regeringsformen stiftades, samt vidare under alla följande intill den af åren 1834—35, ovillkorligen erkänt Konungens uti 62 och 64 §§ aJ nyssnämnde ”främsta” Grundlag bestämda makt, att förordna om fördelning och användning till speciela Statsbehof af de summor, sorn, för hvarje större klass af sådana mångfalldiga behof, Rikets Ständer under bestämda hufvudtitlar uti RiksStaten anslå.
Denna framställning har Hr Justitieombudsmannen - ,341 mannen sött uti sitt slutpåstående alt vederlägga medelst en sådan tydning af de ofvananförda grundlagsbuden, som ej är förenlig med deras ordalydelse eller med den tillämpning deraf, hvilken, under ett fjerdedels århundrade, varit i Rikets Ständers anordningar gällande.
Jag föreställer mig, alt den Högloft RiksRätten torde finna betänkligt att inlåta sig i någon afgörande pröfning af Hr Justi tieOm buds mannens ifrågavarande grundlagstolkning, enär densamma vidrör en Statsrättlig principfråga, hvaröfver, om också Regeringsformens derom handlande ordalag ansåges medgifva skiljaktiga meningar — hvilket jag bestrider — , det dock icke lärer tillkomma någon domstol att fälla ett, inom de lagstiftande makternes område, möjligen ingripande utslag.
Flera bland de anklagelser, dem Konstitutionsutskottet uppdragit åt Hr Justitieombudsmannen att utföra, eller, rättare sagdt, de flesta kunde synas hafva till syftemål, att påkalla en sådan utöfning af den Högloft.
RiksRättens vigtiga kall, hvarigenom Domaremakten skulle småningom komma att stadga grundlags förklaringar > i stället alt endast tillämpa grundlagarnes hud.
Men jag gör mig förvissad, att någon sådan, emot Svenska Statsförfattningens anda och syftning vidrig afsigt, derest den kunnat ingå i anklagelsernes beräkningar, icke varder af den Högloft.
RiksRätten främjad genom något prejudikat, hvilket möjligen kunde förr efter sednare leda till vådliga följder i en helt annan riktning, än den, som man måhända nu deraf väntat.
Ehuru öfverflödigt det sålunda torde vara, vill jag likväl med några få anmärkningar blotta svagheten af de skäl, som Hr Justitieombudsmannen framställt mot den redan afgifne förklaring, hvars hela lydelse jag i öfrigt åberopar.
Hr Justitieombudsmannen har sökt gifva en blott tillfällig betydelse åt Piikets Ständers uti deras underdåniga skrifvelse om Statsregleringen af den 10 April 1810 yttrade, samt vidare uti 12 § af Riksdagsbeslutet den 2
Maj samma år upprepade och högtidligen bekräftade erkännande af Kongl. Maj:ts höga rätt, enligt 62 och 64 §§ Regeringsformen, att inom hvarje bland de fastställda hufvudtitlarne af RiksStaten ”fritt och obehindradt disponera” de å densamma uppförda anslagssummor.
Detta erkännande vill Hr Justitieombudsmannen hafva betraktadt såsom beroende af Rikets Ständers beslut vid hvarje ny Riksdag, i följd hvaraf det skulle hafva tillkommit 1834—35 årens Ständer alt, under medgifvande likväl af principen, genom serskilda deremot stridande förbehåll, upphäfva detsamma.
Men den frågan, som Hr Justitieombudsmannen sålunda sökt alt förvända, handlar icke om sjelfva den föränderliga 44 342 Statsregleringen vid den ena eller andra Riksdagen, utan om rätta förståndet af 62 och 64 §§ i Regeringsformen, hvilka bestämma de oföränderliga villkor, som Rikets Ständer vid alla Statsregleringar hafva att iakttaga.
Ofelbarast må väl Regeringsformens Stiftare, 1809—40 årens Ständer, anses hafvaför stått de ifrågavarande paragraferne af densamma; och deras tydning deraf, uttryckt i den åberopade underdåniga skrifvelsen äfvensom i Riksdagsbeslutet, hör utan tvifvel gälla såsom authentik.
Ytterligare bekräftelse af denna tydning innefatta förhandlingarne rörande 30 § af Riksdagsordningen.
En fullständig utveckling af deras innehåll skulle här blifva alltför vidlyftig.
Det må således endast omnämnas, att i det första förslaget till berörde paragraf syntes Regeringsformens stadgande angående
Statsanslagens sammanförande under vissa hufvudtitlar vara förbisedt, men sedan dervid och vid andra obestämdheter anmärkningar blifvit inom RiksStånden gjorda, omarbetades hela paragrafen till dess nuvarande lydelse, enligt hvilken all granskning af Statsverkets räkenskaper bör inskränkas till eftersigt ”huruvida gjorda eller förordnade utbetalningar af Statsmedlen icke öfverstigit beloppet af de hufvudtitlar, hvilka uti Rikets Ständers vid nästförflutne Riksdag uppgjorda Statsreglering blifvit fastställda.”
När den sålunda förändrade redaktionen förekom uti BorgareStåndet till skärskådande, yttrade sig en synnerligen aktad Ledamot af det dåvarande Konstitutionsutskottet, framlidne Assessorn Johan Gottlieb Gahn, ibland annat, sålunda: ”Man bör komma ihåg, alt då för bestämmandet af den summa, som
Ständerne för en viss hufvudtitel hafva att anslå, man uppgör ett förslag, innehållande så detaljeradt, som man kan, alla derunder hörande serskilda utgifter, så gifve man icke genom detta förslag och bör icke gifva Kongl. Maj:t en ovillkorlig föreskrift, huru alla utgifter inom denna hufvudtitel noga skola bestridas.
Det vore en orimlighet att vid hvarje Riksdag pretendera förese det förmånligaste sättet af alla utgifters anordnande i detalj till nästa Riksdag.
Konstitutionsutskottet har vid denna paragrafs första redaktion, i anseende till sjelfva saken, ej haft annan mening, än vid den sednare; men som orden ”huruvida medlenenligt med hvad Rikets Ständer fastställt, blifvit vederbörligen använde” möjligen någon gång kunde gifva anledning till granskning och klander af serskilda utgiftsposter inom samma hufvudtitel, såsom afvikande ifrån de af Rikets Ständer för liufvudsummans bestämmande upprättade förslag, så har redaktionen blifvit förändrad, efter Utskottets tanka, lill mera tydlighet och bestämdhet.”
Dessa ord af en man, hvilken verksamt deltagit i uppgörandet af förslagen till Regeringsformen samt sedan af Riksdagsordningen, torde böra anses mera tillförlitligen upplysa samma Grundlagars äfven i nog tydliga ordalag uttryckta 343 mening, än den konstiga argumentation, hvarmed Hr Justitieombudsmannen nu trettio år derefter sökt tyda denna mening så, att ”det måtte bero, icke af Konungerij utan af Rikets Ständer> att förordna om fördelningen af hvarje titels hufvudsumma emellan de föremål, som tillhöra titeln.” Ehuru Ilr Justitieombudsmannen nödgats medgifva, att ”de å anslagen för hufvudtitlarne möjligen blifvande öfverskott eller besparingar ingenstädes i Regeringsformen omnämnas” samt följaktligen icke äro undantagne från det allmänna stadgandet i denna Grundlags 64 §, har han likväl förnekat Kongl. Maj:ts, med samma paragrafs lydelse uppenbarligen enliga samt af Rikets Ständer, ej blott vid äldre Riksdagar ovillkorligen, utan äfven vid den af år 1834 (ehuru då blott till principen) erkända höga rätt, att förordna om sådana besparingars användande till de behof, hvilka utgöra föremål för hvarje serskild hufvudtitel.
Detta hans försök att supplera Regeringsformen med sina egna så kallade ”slutsatser,” härledda från grundlösa premisser, samt vidare att på sådana slutsatser, antagna att ersätta saknaden af något för det åsyftade ändamålet användbart stadgande i tydlig lag, godtyckligen grunda straffpåståeuden — detta försök skall för samtid och efterverld framvisa den nu anställda och utförda rättegången i dess synbarligaste skepnad af oskälighet.
Regeringsformens omisskänneliga afsigt, att lemna Konungen den ifrågavarande dispositionen öfver möjliga besparingar å hufvudtitlarne, fordrar ej vid detta tillfälle att rättfärdigas, men jag anser mig likväl kunna emot Hr JustitieOmbudsmannens inpå Statsklokhetens omi’åde utsväfvande argumenter framställa den anmärkning, att en Styrelse, hvilken ej skulle hafva makt att, inom gränsorna af vissa bestämda hufvudtitlar, använda till de derunder sammanförda behof hvad af de fastställda totala anslagssummorna kunde i en eller annan speciel utgift besparas, egde ej eller något intresse att söka bereda sådana besparingar, för att med dem afhjelpa hinder för nyttiga anstalter, eller för lagskipningens och administrationens verksamhet samt krigsmaktens erforderliga skick.
En Regering, så fjättrad, som Hr Justitieombudsmannen önskar, utaf den anslagen beviljande Statsmaktens små beräkningar af speciela utgiftsposter, hade mindre egen verkningsförmåga, än en vanlig förvaltare af någon större landt- eller bruksegendom.
Men en så fjättrad och så till obetydlighet nedsatt Konung ville 1809 års Ständer icke gifva Svenska Folket, i stället för en enväldig.
Derom vittnar, i hela sitt sammanhang uppfattad och i sina serskilda bestämmelser rätteligen tolkad, den Regeringsform, som de stiftade.
Hvad serskildt angår anmärkningen, att anvisning å de så kallade besparingarne egt rum till vida högre belopp än tillgångar dertill varit beredde, 344 så undfaller det ej någon, som ingår i lugn och oväldig granskning af hela sammanhanget härmed, alt flere alldeles egne förhållanden sig förete, hvilka samverkat oemotståndligen till det resultat, som slutligen skolat sig utveckla.
Det är förut visadt, huru annorlunda ej kunnat ske, än att anordningar måst ega rum å besparingar, hvilka i sjelfva verket ej kunnat vara bestämdt kände förr än två år derefter.
Rättesnöret dervid har varit en kalkylalion, grundad på iakttagelser under fortsatt mångårig erfarenhet.
På sådant sätt har det tillgått under hela tiden af Sveriges närvarande Statsskick, och någon brytning i de vanliga förhållanderne har ej uppstått eller kunnat uppstå, derest icke sådane omständigheter inträffat, hvilka ej kunnat emotses, då anordningar i vissa fall kommit i fråga.
För tillfredsställande af Rikets Ständers egne önskningar och derom gjorde framställningar, hade Kongl. Maj:t anbefallt åtgärder, hvarigenom vigtiga förändringar tillvägabragts i organisationen af åtskillige bland de förvaltande Embetsverken.
Den förmodan borde väl ej varit underkastad klander, att skyndsamt fullbordande af hvad, sorn önskats, skulle omfattas med tillfredsställelse, helst Rikets Ständer ej ens äskat att deltaga i organisationsåtgärderne, och desse för öfrigt äro af beskaffenhet att höra till föremålen för Regeringsärenden.
Maj:t täcktes derföre anbefalla verkställighet af de förändrade organisationerne, och som tillgångar beräknades å besparingar inom andra Hufvudtiteln, så mötte hvarken hinder eller betänkligheter mot anvisningar å nämnde besparingar, för att utgå ad interim till löner och andra utgifter, de der bade sin upprinnelse af om förmälda organisationsåtgärder, under skälig förväntan, att vid Rikets Ständers snart instundande sammankomst, de beräkningar till fastställande af Hufvudtitlarnes belopp skulle godkännas, hvilka lades till grund för Statsförslaget; men vid den derefter inträffade Riksdagen ansågo Rikets
Ständer sig befogade att vägra anslag till hvad efter desse beräkningar erfordrades, att å ordinarie Stat uppföras, motsvarande de i följd af vissa Embetsverks organisation ökade utgifter, under förklarande tillika —- märkom det väl! — att de Embets och Tjenstemän, hvilka fått sina löner anvisade å besparingarne, skulle framgent förblifva deraf i åtnjutande.
Rikets Ständer, på hvilka det beror att vägra anslag till förhöjning af de serskilda Hufvudtitlarnes totalsummor, men ej att inlåta sig i dispositionen af möjliga besparingar å de fastställde, hvilken disposition, såsom förut är visadt, tillkommer Konungen, hafva igenom dessa deras förordnanden gjort anvisningar på ovissa tillgångar, utan att ega eller ens söka inhämta kännedom, huruvida desse sednares obestämda och obestämbara belopp kunde svara emot de förra bestämda.
De hafva tillika gifvit dessa anvisningar en utsträckning i anseende till tiden, 345 semi ej star väl tillsammans med Hr JnstilieOmbudsmannens påstående: ”att besparingar endast lä påräknas och användas för bestridande af utgifter, hvilka, vid Statsreg/eringen ej förutsedde, under tiden mellan Riksdagarne linnas af nöden, såsom brister i förslagsanslag samt tillfällige arfvoden oell traktamenten.
” Genom allt detta och då sig visar, att de omnämnde anvisningarne fortfarande, i egenskap af bestämde lönanslag, under loppet af flere år slutligen uppgå till liela den summa fullt ut, som motsvarat den befintliga bristen å i synnerhet andra Hufvudtiteln, så måste Rikets Ständer sjelfve anses hafva vållat den oreda i hvad angår de ifrågavarande besparingarne och deras användande, hvaröfver så ändelösa beskärmelser låtit sig spörjas.
En hvar som gör sig mödan att närmare undersöka och granska alla de förhållanden, hvilka inverka på rättsenlig upplösning af frågorne, så väl om rättigheten att disponera Hufvudtitlarnes besparingar, som verkliga användandet deraf, skall säkerligen ej kunna annat än högeligen ogilla det förfarande, hvarigenom man vill hvälfva all skuld för hvad, som vid en flyktig anblick kan synas klandervärdt, på de Konungens Rådgifvare, hvilka varit i verksamhet under tidskiftet från 1834, ehuru grunderna till det mesta, som nu utgör klandrets föremål, blifvit lagde genom successivt förut vidtagne, från Rikets Ständers beslut härrörande och af föregående Konstitutionsutskott godkände åtgärder, och ehuru de Rådgifvare, dem man nu velat belasta med hela massan af anklagelser, för de inträffade bristerne deruti, ej ega annan delaktighet, än att de någon gång och det jemväl i mindre vigtiga fäll, samt då fråga uppstått om verkställighet af redan förut fattade beslut, funnit sig befogade att tillstyrka sådane dispositioner pä besparingarne, hvarigenom det endast varit möjligt alt bereda tillgångar för behof, hvilka, om de iemnats ouppfyllde, ej blifvit utan menlig inverkan, någon gång på enskild rätt och välfärd, oftast på handhafvande af ordning, verksamhet och drift i de allmänna ärenden, hvaraf en eljest måhända oundviklig vanvård skulle hafva förorsakat Statsverket oberäkneliga förluster.
Hr Justitieombudsmannen vill icke medgifva någon åtskillnad emellan årliga arfvoden och bestämda lönanslag å Stat.
Den undfaller likväl icke någon, som betänker de förras temporära och de sednares permanenta, till varaktiga rättsanspråk föranledande, egenskap.
Rikets Ständer allena hafva vid 1834 års Riksdag, genom sina anvisningar af ständige löner på Hufvudtitlarnes besparingar, gjort sig skyldiga till sådane, dem i öfrigt icke tillkommande, dispositioner af dessa, som Hr Justitieombudsmannen sökt tillvita Konungens Rådgifvare, och för hvilka han emot dem gjort påståenden om ett bland de hårdare straff, som Ansvarighetslagen bestämmer.
346 Jag må ej bestrida möjligheten deraf, att då Rikets Ständer yttrat sina önskningar om en förbättrad organisation af de Civila Embetsverken, de kunnat, såsom Hr Justitieombudsmannen ”med visshet antager ” göra sig den illussion, att desse deras önskningar kunde nöjaktigt uppfyllas ulan förökade kostnader för Statsverket; men jag tillåter mig bestrida möjligheten, att inom ett samhälle, der folkmängden oupphörligen tillväxer, der alla Civilisationens verkningar till godt och äfven till dermed oundvikligt ondt allt mer och mer utvidga sig, der handel och näringar, under en ständig utveckling, bilda nya sammanväfningar af allmänna och enskilda förhållanden, alt — säger jag — förbättringar i Statsförvaltningens gamla skick kunna åstadkommas, utan förhöjda anslag af medel för dess mera ändamålsenliga verksamhet.
I synnerhet anser jag det icke hafva varit möjligt, att de ökade göromålen inom ett sådant verk, som Kongl. KammarRätten, kunnat vederbörligen bestridas af ett förminskad t antal Tjenstemän.
Väl har Hr Justitieombudsmannen förklarat det icke vara ”tänkbart,” att, om Rikets Ständer med sina yttrade önskningar föranledt en dyrare organisation af nyssnämnde Embetsverk, de vid en påföljande Riksdag vägrat det derför begärda högre anslag; men om icke blott tänkbarheten, utan ock om verkligheten af en sådan, vid 1834 års Riksdag förelupen, oriktighet vittnar de sednast församlade, ingalunda för slöseri i sådana fall utmärkta, Sländernes godkännande af samma anslags behöflighet, hvilket deras företrädare vägrat, samt deras beslut att upptaga beloppet deraf i beräkningarne af Kongl. KammarRältens ordinarie aflöningsstat.
Den af Hr Justitieombudsmannen anmärkte felaktigheten, att ej förminska tjenstemannapersonalen i KammarRätten, skulle således beslå deri, att tidigt är insedt hvad Rikets Ständer sednare erkänt.
Hvad jag nu baft äran att här ofvan vördsamt anföra, eger sin tillämpning på de öfrige mig personligen rörande anklagelsepunkterne.
Jag anser mig kunna så mycket heldre förbigå att upptaga dem hvar för sig, som Hr JustilieOmbudsmannens slutpåståenden om samma anklagelsepunkter egentligen ej innehålla annat, än ett återupprepande, fastän i omvexlande ordställningar och meningsformer, af hvad förut blifvit af Hr Justitieombudsmannen andraget och framslälldt, samt, hvad sjelfva saken angår, den i alla fall blifver föremål för nogaste pröfning af upplyste, rättrådige och sjelfständige Domare.
För att likväl ej lemna alldeles obemärkt det sätt, på hvilket Hr Justitieombudsmannen söker undanrödja anförde skäl mot anklagelsen i de serskilda lallen, må det vara tillåtet att för exempel få något omständligare ännu vidröra någon bland föremålen för dem.
Elfte punkten under Lit.
E. angår be - 347 viljadt understöd på nionde lmfvudtiteln endast såsom lån, för iståndsättande af Häradshöfdingebostället Allequia på Gottland.
Det befanns, att detta boställe i följd af tilldragelser, uti hvilka den närvarande Boställshafvaren ej hade någon del, eller att någon åtgärd till rättelse deri numera icke kunde vidtagas, var så väl till jordens bruk, som till åbyggnad nära nog i ödesmål, så att Domaren ej kunde der bafva sin bostad, eller Tingen der hållas, eller Häradets handlingar derstädes förvaras, allt till mångfalldiga olägenheter för Domareembetet och rättvisans skipande mellan häradets innevånare.
Vid fråga om häradets skyldighet att bekosta boställets iståndsättande, hade vederbörande myndighet, genom utslag som vunnit laga kraft, förklarat, att Häradet endast kunde tillförbindas att lill en viss del dertill bidraga.
Erforderlige tillgångar förefunnos ej till bestridande af de för ändamålet belöpande om kostnader ne, uppgående enligt företedt besigtningsinstrument till 8,661 R:dr 9 sk. banko.
På sådane grunder ansågs det sökta understödet ej kunna skäligen vägras, i synnerhet då det uti sin egenskap af lån borde i sinom tid återbetalas.
Uti sitt slutpåstående härom utvecklar Herr Justitieombudsmannen först sin åsigt om de ändamål, för hvilka nionde lnifvudtitelns anslag kunna tillitas, hvarefter han vidare upptar till betraktande frågan, huruvida iståndsättande af det omnämnda Häradshöfdingebostället må rätteligen begripas under de föremål, på hvilka föreskrifterne om användande af nionde hufvudtitelns anslag må tillämpas eller icke?
Herr Justitieombudsmannen ordar ett och annat härom, hvaraf likväl annan slutsats ej kan med någon visshet dragas, om ej den, att Hr Justitieombudsmannen känner sig böjd att anse ifrågavarande ärende vara af beskaffenhet, att på en gång röra så väl det allmänna som det enskilda.
Slutligen synes likväl det enskilda taga öfverhanden, emedan Herr Justitieombudsmannen återtar sin förut gjorde anmärkning, att Rikets medel här blifvit använde annorlunda än stadgadt blifvit.
Hr Justitieombudsmannen antager således lill grund för sitt påstående om ansvar å Konungens Rådgifvare, hvilkas åtgärder endast kunna juridiskt behandlas efter den för dem stiftade serskilde Ansvarighetslag: l:o att understödet för det ifrågavarande IJäradshöfdingeboställets iståndsättande till byggnader och jordbruk är uppsåtligen beviljadt, i strid mot föreskrifterne om dispositionen af medel på nionde hufvudtiteln, ändock dessa föreskrifter, enligt ordalydelsen, likväl omfatta jordbrukets befrämjande; och 2:o att boställets iståndsättande angick boställsbafvarens enskilda nytta ocb ej åsyftade allmänt gagn, för hvilket sednare ändamål de omnämnde allmänna medlen voro att användas, ändock det ligger uppenbart för en hvar, som skåda vill, att boställshafvarens enskilda fördel här ej kunde vara annat än ett tillfälligt accessorium till ett högre allmänt gagn, som der - 348 med stod i förening; eller skulle väl Hr Justitieombudsmannen, hvilken sjelf är en bland högre väktare i allt hvad som länder till lagarnes handhafvande i landet, verkligen vara af den mening, att åtgärder, i sin mån syftande att befordra
Domareembetets tillbörliga utöfning bland en hel menighet, icke vore att betrakta annorlunda, än att enskild fördel dermed velat befrämjas?
Härmed har jag nu fulländat hvad jag förmått, för att söka värja mig mot de af Konstitutionsutskottet föranledde och af Hr Justitieombudsmannen fullföljde anklagelserna i hvad de röra mig personligen.
Det må tillåtas mig att slutligen yttra några ord om karakteren af denna märkvärdiga rättegång.
Minnet deraf kommer att i Sveriges häfder förvaras, sannolikt sammanstälclt till mer eller mindre fullständig jemnförelse med minnena af de förföljelser, hvarmedelst, under den fordna s. k. frihetstiden, den för dagen segrande partiifverns ledare trodde sig kunna befästa sitt tillfälliga välde, men, emot sina beräkningar, sjelfve verkade mäktigast till dess fall.
Antalet af de nu anklagade och af anklagelserne samt dessas oskälighet och småaktiga art måste genast i oväldiga sinnen framkalla en mot de anklagades vedersakare vidrig känsla.
Man skall deraf finna, huru flitigt man forskat efter lagöfverträdelser, för hvilka Konungens Rådgifvare måtte kunna tilltalas.
Men man skall ock då betänka, att om ibland rådslagen rörande de många tusende ärenden, som under loppet af fem år blifvit utaf Kongl. Majit afgjorda, det spanande omilda nitet icke kunnat upptäcka flera än trettio, att såsom förmenta lagbrott angifvas; och örn ibland dessa trettio åklagade rådslag intet enda varit, såsom 106 § i Regeringsformen förutsätter, uppenbarligen stridande mot tydlig lag, intet enda af sådan vigt, att en rättegång derför mot Ledamöter af Konungens StatsRåd skäligen bordt anställas, intet enda härfllitet från vrångt uppsåt eller egennytliga afsigter, intet enda för Konungen och Riket skadligt, men alla åsyftande allmänt gagn; så mäste väl en hvar af de sjutton anklagade, hvilka såsom föredragande eller StatsRåd beredt och tillstyrkt Kongl. Majits höga beslut i de mångå tusende målen, kunna anses hafva varit sorgfällig att noga och samvetsgrant iakttaga Regeringsformens och andra gällande lagars föreskrifter.