Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom vanligt vid dylika tillfällen uppstod nu en storm af frågor, förklaringar och motsägelser, allt under det dessa löjligt utstyrda och defekta menniskor vandrade fram och åter, redan gifvande sällskapet så mycken förlustelse att den förströdde det störande intrycket.
Snart var munterheten och glammet ånyo rådande. – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Medan detta döfvande larm föregick i salen, hade Juanna, hvilken med spändt öra lyssnat till sin mans och Konkordias bortgång, redan sprungit upp; och sedan hon väntat, tills hon hörde sorlet i dess höjd, ilade hon ut som en vindfläkt och åter uppför trappan.
Men denna gång hejdades hon vid den smala korridor, som gick mellan hennes rum och en bred förstuga, vid hvars slut gästkamrarne lågo.
Dörren till förstugan var likväl stängd, ty en annan trappa ledde upp till gästkamrarne.
Hvad som hejdade Juanna var att dörren till hennes två rum inifrån blifvit öppnad.
Ett ögonblick såg hon sig villrådig, häpen och helt och hållet förvirrad tillbaka.
Den arma unga qvinnan syntes icke kunna fatta om hon skulle springa ned eller springa in.
Hon sprang dock in och fann då dörren öppnad äfven till sängkammaren.
Det skulle varit en skakande syn att i denna stund se henne rusa omkring kammaren, kastande sig öfver hvarje möbel, den hon smekade under skratt och snyftningar.
Det var en vildhet, en yrsel, en instinkt, som påminde om ett troget djurs, då det söker spåret efter en älskad herre, kännande hans nyliga närvaro och klagande öfver hans försvinnande.
Men denna våldsamma exaltation kunde ej vidvara, och så blef det en sanning, hvad förut omtalats, att Juanna fanns afsvimnad.
Den sista tilldragelsen, som väckte än större uppståndelse, försatte gästerna i en ängslig sinnesstämning, och den af Konkordia i hast anordnade aftonmåltiden fick sin naturliga ursäkt i värdinnans hastigt inträffade sjukdom.
Värden var stum.
Icke ens en bokstaf svarade han på någon menniskas fråga, och till sin hustru slapp han icke in – det förhindrades af Konkordia, sedan hon först med stor möda fått Juanna till sans och i säng.
Den unga qvinnan talade ej, men hon såg med ett desto mera sönderslitande uttryck på Konkordia.
Sjelf gjorde denna icke en enda fråga, men hennes kinder hade fått en blyfärgad blekhet, och en centnertyngd i bröstet besvärade henne oupphörligt.
En natt på Vestangården.
I det höga Skottefjällets mörka skogsmassor klagade vinden skarp och skärande och förenade sina starka toner med bullret af alla de små vattenfall, hvilka från fjällets urgamla barm brusade ned i Berffendalens öppna famn.
Månen lyste matt och töcknig, och höstnattens länga skuggor mildrades ej af dess sken.
Tiden kunde vara mellan 1 och 2.
På Vestangarden – nu efter fru Jetta Gudes död genom köp förenad med Ostangården – låg en qvinna stilla, men icke sofvande på sin bädd.
Det var fru Stefana Lorens, och hon tänkte i denna stund, icke på sin förste älskade Lauritz, utan på sin sonson, den 8-årige Lauritz, hvilken sof i en af kamrarne nästintill.
Det var för detta nästan dyrkade barn som hon arbetade dagen om och ofta vakade halfva natten i sömnlöshet – så många tankar drefvo sitt spel i hennes hufvud, och alla gingo ut på att göra gossens lefnadsställning och gossen sjelf så mycket som möjligt oberoende af styffadern, hvilken också utan särdeles svårighet, åtminstone tidtals, biföll att fru Stefana fick ställa dermed så som hon för godt fann, om hon notabene var ense i allt med gossens moder.
Men Juanna och hennes svärmor voro icke nu i det herrliga och lyckliga förhållande till hvarandra som då signalstången behöfdes, den tid, då Juanna så innerligt bönföll att hennes dyra svärmor skulle komma och bo på Byborg, men fru Stefana svarat: ”Bed Gud bevara oss från att jag skulle lemna Vestangården – den dagen får allt något annat ha inträffat.”
Alltsedan slaget om Lauritz’ skeppsbrott ankom, blef det aldrig mera som förr emellan dem.
Juanna hade, fastän på ett icke tillfredsställande sätt, visat sig starkast.
Hon hade varit ett stödjande värn för svärmodern, men denna kände under sin vanmäktiga svaghetstid smärtan långt bittrare, då hennes brännheta tårar föllo mot denna obevekliga marmor.
Sedan ogillade hon Juannas sätt att uppfostra sin son: innerst i sin själ, fastän hon aldrig lät förstå det, fruktade hon att Juanna icke kunde älska ens sitt barn.
Hon tog dock fel:
Juanna älskade djupt sin son, men hon var som dessa medeltidens allvarsamma stränga mödrar, hvilka hvarken slösade med känslor, ord eller smekningar.
Hon fordrade att han skulle uppfostras i enlighet med naturens lagar: han skulle härdas, aldrig bortklemas och tidigt läras att man på jorden icke växer blott för att växa, utan för att växa till gagn.
Denna stränga uppfostran hade troligen icke kommit honom till godo, om Juanna sjelf lefvat i en varm atmosfer.
Sådan den var, blef den likväl gossen till gagn; och om moderns stela drag icke alltid gåfvo honom hvad han ville söka der, så tycktes han icke blifva ledsen för sin, utan för moderns egen skuld.
Sjelf såg han dess djupare in i farmoderns kärleksrika ögon, och hennes mjuka smekord gladde honom och gåfvo mjukhet åt hans eget hjerta.
Juanna såg och bedömde det varma förhållandet mellan farmodern och sonsonen, uppkom dock aldrig en enda gnista afund i hennes själ.
På hvad sätt gossen kände sig lyckligast var för henne detsamma, då han var det i renhet och dygd.
Då han komme till högre ålder, skulle han nog förstå moderns djupa oegennyttiga kärlek.
Hvad som egentligen bröt det goda förhållandet mellan fru Stefana och hennes svärdotter, var den senares beslut till det nya giftermålet såsom ett offer åt sin dotterliga ömhetspligt.
Den tysta, men fullkomliga motspänstigheten å Juannas sida visade svärmodern att denna unga qvinna, som kunnat vara abbedissa i ett kloster, der hennes kyska, spegelblanka, orörliga skönhet hade varit på sin plats, icke i något hänseende skulle låta leda sig af annat än pligten.
Fru Stefana hade bestämdt räknat på att hennes protest i sonens namn skulle ha verkat; men en gång väckt till full besinning af sin dotterliga känsla mot den lefvande fadern, gick Juanna fram till målet, och till och med der förbi.
Då kände Lauritz’ moder, hvars fot icke varit på det bröllopet, att äfven hon genomgick en reaktion.
Det är nämdt att hon åter blef samma starka verksamma och karaktersfasta qvinna som förut – ja, hon blef ännu verksammare: hon ville förtjena penningar, och hon gjorde det, drömmande mången natt – liksom nu, der hon låg vaken – att hennes lille Lauritz skulle blifva en präktig och rik herre, som endast tackade farmor för allt.
Intills i dag hade hon fått hafva gossen hos sig långa tiderna, då en ung ”djekne” i närheten varit hans informator, men nu var hennes sinne litet oroadt, emedan Juanna beslutat att gossen skulle sättas i helpension på Grafverna, der han, utom lärdomen, kunde inhemta att man i högsta tarflighet och utan alla anspråk kan vara lycklig.
Dessutom skulle hans täflan med den lille Peder Gude sporra hans flit och blifva honom gagnelig.
Juanna skulle aldrig ha velat tillstå att just hennes egen starka känsla för gossen gjorde henne obenägen för farmoderns förslag att låta honom komma till skolan i Uddevalla, der hon hade så många relationer.
För denna sak hade fru Stefana också ifrigt stridt – men Juanna stred aldrig: hon hade endast sagt sitt lugna nej, och den unga qvinnan var oåtkomlig i sin fasthet ....
Lilla Lauritz’ lätta och jemna andedrägt hördes nu som en ljuf musik i farmoderns öra.
Hon hade fruktat att han redan för ett par dagar sedan skulle blifva hemkallad, men då hon fick höra omtalas att det tillställdes kalas på Byborg, insåg hon att Juanna med flit låtit honom stanna qvar.
Hastigt spratt fru Stefana upp ur sina tysta drömmar.
Någon rörde vid den yttre fönsterluckan.
Hon reste sig på armbågen och lyssnade igen – det kunde icke ha varit annat än vinden ... så lät det dock ej.
Fönstret låg knappt två alnar från marken, vinden verkade der icke så starkt och rörelsen tilltog: den lät nu till och med som en knackning.
Stefana Lorens var en modig qvinna.
Hon besinnade sig icke länge, innan hon kastade kläderna på sig; men just då hon var färdig att stiga fram för att genom hjertat på fönsterluckan undersöka hvad detta besynnerliga ljud betydde, erinrade hon sig att hennes förmögenhet var en känd sak och att det kunde vara fråga om rån och stöld.
I det fallet var dock besynnerligt att man började med den luckan, som gick till hennes egen kammare.
Efter en kort öfverläggning beslöt hon att icke göra alarm, utan i största stillhet gå upp i husets lilla öfverbyggnad och derifrån se ned på gården.
Tanke och beslut voro samtidiga.
Nu stod hon i den lilla frontespisen vid ett fönster, som låg snedt öfver hennes eget; och då hon blickade ned, fick hon för sina ögon en syn, som förvandlade hennes blod i is.
En man stod eller, rättare, stödde sig halfdignande mot luckan, och han fortsatte att klappa sakta, men jemt.
Den af en underbar skräck, af hemlighetsfulla rysningar gripna qvinnan ville tala, ville röra sig, ville tänka, men blef ändå stående, tills det tycktes henne att den uttröttade mannens hufvud sjönk så djupt mot bröstet som om krafterna alldeles öfvergifvit honom.
Då var det instinkten som hos henne födde ny styrka.
Hon kom ned, hon visste ej huru ... hon uppskrufvade luckan, hon visste ej huru ... hon uppref fönsterhakarna, hon visste ej huru – och inne i hennes rum vid hennes hjerta, slående som den jagade fågelns, låg snart detsamma hufvudet som hon nyss sett digna.
Från fyra ögon runno tillsammans fyra tysta floder ... och hon visste om alltsammans intet.
Jorden låg öde, svart och dyster i natten utanföre, men vinden klagade ej mer genom Berffendalen: den hade gått till ro, lemnande de sista höstblommorna att äfven i frid få hvila ut vid en moderlig barm.
Vid Grafverna.
En liten familjtafla af ljusaste slag ligger framför oss, och det gör ingenting till dess skada att den är omgifven af det nakna, allvarsamma natursceneri, som utmärker Bohusläns storartade kust.
Gökklockan hade nyligen tillkännagifvet 5-tiden på eftermiddagen.
Brasan flammade icke högt i sky såsom i rikemans hus, der man icke behöfver tänka på veden, men det i kors lagda litet sura bränslet flammade stilla och mildt och belyste fullkomligt rummet ända till de gröna murgröns-jalusierna, som på ett passande sätt blifvit tuktade för att lemna höstsolen tillträde, när den kom på besök.
I salig kommissarien herr Peder Gude Giäddas skinnklädda skrifstol, behörigen omskinnad, satt nu den unge kapellpredikanten helt ärevördig i sin tredubbla egenskap af make, fader och församlingens herde.
Emellertid låg ännu alltid på hans ansigte en blygsam misströstan till den egna kraftens fullkomlighet, och hans vänliga ögon, som hade något af den djupa frid, som utmärkt herr Tönnes, riktades ofta på den unga kraftfulla husmodern, som stod framför den uppslagna skänken, vid hvilken hon höll på att utbreda fyra ganska aktningsvärda smörgåsar – aktningsvärda åtminstone till omfånget, men om man skulle dömma efter knifvens skrapande flykt öfver brödet, kunde man deremot antaga att smöret var en artikel, som hon tidigt ville lära barnen att sparsamt njuta af.
Rundt omkring henne stod en liten väntande skara: först herr Peder Gude, 7 år; mamsell Jetta, 6, mamsell Laurentia, 4, och slutligen den 3-årige lille herr Sune, vanligen kallad ”lill-Sune”.
De fyra telningarne voro alla ljushåriga, blåögda, rosenkindade och litet lurfviga, ty de fingo vara ute och rusta i sanden och bland klipporna så mycket de behagade, då de ej åtnjöto sin edukation af fadern i stafning eller af modern i konsten i att vara nyttiga, och i denna konst hade de redan hunnit ganska långt, hvar och en efter sin ålder.
De rallade ärter, stötte bränd råg till mors kaffesump, skurade knifvarne, borstade fars stora långa socknebudsväst, om hvilken de ibland behöfde vara alla fyra, och slutligen fann man dem allesammans sitta kring mors spolrock och förfärdiga spolrullar af fars utdömda predikningar.
Skinande och lyckliga med hvar sin smörgås i handen, kommo de nu framrusande och kastade sig ned på golfvet vid spisen, der katten redan spann och sträckte och strök sig och roade sig på bästa sätt.
Nu kom äfven Konkordia sjelf med stickstrumpan i hand – icke en minut hade den snälla husmodern råd att vara utan arbete.
”Se här”, sade herr Sune, ”står din stol och väntar på dig liksom jag gör ...
Ack, herre gud, så trefligt detta är – jo, det är annat än på Byborg i dag åtta dar se’n ...
Kan du icke säga mig, kära Konkordia, hvad du tänker om det som passerade der?”
”Hvad menar du då egentligen sjelf, min vän, efter du ännu tänker på den der oredan, hvilken väl ingen annan förmår upplysa än han, som tillställde den?
Och då insen af de utklädda herrarne ville erkänna sig skyldig till något oförsvarligt upptåg, så får väl historien slutligen falla i glömska och dö bort som så mycket annat.”
”Du vet, kärhjertans Konkordia, att jag aldrig tyckt om stora samqväm, fastän embetet tvingar mig att vara med om sådana.
Och bland förlustelser misshagar mig ingenting så mycket som de här utklädningarne till personer kommande från alla slags länder och berättande alla slags galenskaper.
Och när nu icke jorden är stor nog för sådana äfventyrare, utan att de till och med skola anses komma från månen, så blir det för mycket.
Man ser nu hvart slika lekar föra: hade utklädning icke egt rum, så skulle ej heller trassel och förblandningar egt rum, utan folket genast tagit fast den obehöriga personen, som, gud vet bäst i hvilken afsigt, smugit sig in och tillställt detta skrämskott”.
”Du har rätt, min gode Sune, som du vanligtvis har.
Men, ser du, det är nu allmänna tron att det bestämdt var en af herrar månfarare från ryttmästarens rum och att blott en billig blygsel öfver upptåget hindrade honom att straxt ge sig tillkänna.”
”Men hvarför for då icke Engelbert, hvars resa var bestämd till två dagar efter kalaset?
Och hvarföre är fru Juanna så förändrad?
I stället för hennes stränga köld och tröghet ser man henne i en ständigt pinsam oro.
När jag var der i onsdags, hoppade hon ju högt till, hvar gång någon talade, såg än häftigt upp, än omkring sig och rodnade och bleknade, blott vindfånget tog i dörren eller gnislade vid fönstret.”
”Allt det der är följder af skrämseln.”
”Låt oss då icke mera tänka på detta, utan i stället njuta af vår välsignade gladeliga afton och lofva och prisa Gud, som skapat oss till en ringa ställning, så att vi icke behöfva stå till svars för större krafter än vi kunna sköta ...
Och nu, mina barn, om ni gjort slut på aftonvarden, så qvicka er upp i marschen och stäm upp visan om gåsen och räfven!”
Hela den lilla truppen, nyss utgörande en grupp kråkor, var straxt på fötter; och sedan sista smörgåsbiten i all lust blifvit nedsväljd, bildades under glädtigt stoj raden med herr Peder Gude i spetsen och lill-Sune åtföljd af katten i släptåg, hvarpå marschens sång klingade högt:
”Kanka, kanka gåselank!
”Räfven är inte hemma:
”Han är bort i främmad land”, etc.
”Tyst, tyst, era välsignade skrikhalsar!” ropade hastigt Konkordia.
”Sannerligen hör jag icke ett åkdon köra fram ...
Store gud, så tråkigt – min stackars Sune, om du nu skall ut i socknebud!”
Den så obeskrifligt lycklige husfadern såg högligen misslynt ut vid utsigten att bortbyta sin vackra hemscen med brasan, hustrun och hela gåsmarschen mot en färd ut i kalla aftonen och hemåt i sena natten; men detta uttryck på hans ansigte lemnade straxt rum för den vanliga undergifvenheten, och han förebrådde sig i all fromhet sin oskyldiga sjelfviskhet.
Men det var intet socknebud.
Det var i stället den unga frun från Byborg som kommit att besöka sin vän och stanna qvar öfver natten, ty just på morgonen af denna dag hade Engelbert rest till sin stora egendom.
Huru omöjligt tycktes det icke att den varelse, som nu sväfvade in i rummet, utgjorde ett och samma väsende med denna Juanna, som i åtta år oafbrutet visat sig på enahanda sätt!
En glänsande purpur låg öfver kinden, ögonen gnistrade som briljanter i starkt ljussken, fötterna rörde knappt golfvet och tonen i rösten hade så fullkomligt förlorat sitt långa släp att den nu klingade som ett spel af silfver och glasklockor.
Men hon talade litet och syntes öfver hufvud mycket feberaktig och underlig.
I hela kretsen kändes emellertid afbrottet nog störande för att ej kunna knytas ihop, icke ens sedan husmodern följt gästen in i sofkammaren, der de länge förblefvo tillsammans, hvarefter Konkordia ensam kom ut.
Sune gjorde ingen fråga.
Sedan den lilla familjen ensam intagit sin aftonmåltid i stugan och husfadern läst aftonbönen, kommo barnen i ro, allt blef stilla i huset och det äkta paret gick in i sin sängkammare.
”Hon ville då icke äta?” sade Sune.
”Så godt som intet ...
Men, käre man, du har ju ett godt förtroende till mig?”
”Det är första gången du frågar mig om det ... ingen man kan ha det större till sin hustru.”
”Nåväl – hvad helst jag än företager, så klandrar du mig ej ...
Du vet att jag är något gudfruktigare och bättre, sedan vi blifvit förenade, och jag svär att det, som jag har i sinnet, är af ett rättskaffens uppsåt.”
”Men du skrämmer mig ...”
”Tvärtom: jag tänkte lugna dig ...
Hör nu – jag ligger icke härinne i natt.”
”Finner du det då af nöden att stanna hos fru Juanna?”
”Ja, till en tid åtminstone ... och om du hör förstugudörren knarra – jag vet att du ej lär somna – så är det jag sjelf som öppnar den.”
Sune syntes mycket oroad.
”Huru – du vill då gå ut midt i natten?”
”Nej, min vän, men jag vill ... jag vill kanske släppa någon in.”
”Konkordia, kära hustru, kan du icke tala ut sanningen?”
”Icke nu, Sune, men jag bedyrar dig att jag tiger endast derföre att jag måste.
Haf ett fast förtroende för mig, och jag skall aldrig, så länge jag lefver, glömma att du så litat på mig!”
”Ske som du vill då ...
Låt mig blott säga ett ord:
Fins ingenting straffvärdt i det, som du förehar och som du kanske icke sjelf känner – ty dina vägar äro inga hemliga vägar?”
”Jag är brinnande öfvertygad, att om det finnes någon skuld, så är den min; och skulle någonting, som jag ej vågar uttala, förekomma, så låter Gud kanske räddning ligga i min kraft eller rådighet ...
Bed Gud för mig, välsigna mig nu!”
”Må Gud, min herre, herrskare och skapare, på hvilken jag tror, välsigna dig, må hans son, vår dyre frälsare, välsigna dig – gå äfven välsignad af den minste bland hans lärjungar, din make, som på din dygd, din sedlighet och ära sätter sin fasta tro.”
Konkordia böjde sitt hufvud och omfamnade sin gudfruktige och trofaste make.
”Erinra dig”,”var hans sista ord, ”att jag icke lägger mig!”
Då Konkordia kommit ut i det yttre rummet, syntes hon undergå en stor och häftig förändring.
En sönderslitande rörelse visade sig på hennes ansigte, hon vred händerna tillsammans och halfhviskade gång efter gång.
”Ack, vet jag väl om den tanken var ren från grund till botten – låg ingen orm och lurade under den?
Jag har aldrig velat undersöka detta ... jag har sökt att tro att jag blott ville visa henne den sanna pligtens väg ... O, hvad jag lider, hvad jag lider ...
Men jag är ju vansinnig – jag hade icke en orm i min barm, fastän jag den tiden ännu kände att det var en förskräcklig sak att ha gift sig utan kärlek och med hjertat uppfyldt af en annan, och att man ändå måste fylla sin plats så som samvetet bjuder ...
Nej, om jag verkligen vetat att hon, som varit så outsägligt säll, skulle få erfara detta, då hade det varit en så stor grymhet att Gud helt visst aldrig låtit mig sjelf komma till den punkten, som jag länge stått på och från hvilken jag välsignar min lott, min make och mina barn ...
Och lugna dig nu, du min bäfvande själ – det är ångesten, som pressar dig för deras skull, som jag ändock gjort mycket ondt.
Ty, o Gud, hade jag icke då talat med henne såsom jag gjorde, så hade aldrig, aldrig ...
Ts ... hördes det något ...
Denna natt, denna natt!”
Hon gick ut och stod vid Juannas dörr, der hon blickade in genom nyckelhålet.
”Ja ja, der sitter hon ännu med talismannen i handen – det är också en orörlighet, men en annan än den, som vi sett ...
Gud misskunde sig öfver dig, arma barn!
Hvad du dyrt får betala en timma i himlen ... kanske tvärtom ...
Nej, jag går icke in till henne – hennes utseende tar ifrån mig den smula förstånd, som jag har qvar.”
Konkordia gick åter in i det dagliga rummet.
Hon satte sig, hon lade sig, hon steg upp, hon gick fram och åter.
Aldrig hade hon kunnat tänka sig en natt lik denna.
Ändtligen hördes den i klockan instängde göken gala 1-timman.
Konkordia stod nu vid dörren åt förstugan med det brännande hufvudet stödt emot posten.
Så kunde hon väl ha stått en halftimma, då hon häftigt for till.
Först nästan signande ned på sina knän, derefter anlitande hela styrkan i sin själ, beherrskade hon kroppen och gick ut i förstugan, der hennes darrande händer, famlande med jernstången, slutligen fingo upp den.
En stund senare tilldrog sig i gästkammaren följande scen.
Midt på golfvet syntes Juanna, öfvergjuten af en så strålande hänryckning, att man väl såg att den icke alls hade något att skaffa med de jordiska berusningarne.
Och framför henne stod en man, mörk som ett hotande åskmoln, med ett gränslöst lidande måladt på det pergamentsgula, afmagrade, men sköna ansigtet, slutet inom en ram af mörkt hår, hängande ända ned emot det långa svarta skägget, starkt gråsprängdt redan i ungdomen.
Uttrycket, som gaf lif åt gestalten, anletet och de djupt insjunkna ögonen, var icke den svindlande kärlekens hänförelse: det var den herrskande, befallande passionens.
”Är det för att beveka mig till mildare fordringar som du visar dig i denna glänsande himmelska hamn, menederska, otrogna maka, syndfulla qvinna?
Var det derföre att du tidigt anade allt, hvartill du var i stånd, som du till dina trohetslöften tog det trolösa hafvet som vittne?
Var det i ett annat äktenskap du sökte det kloster, der du i likhet med
Valborg ville begråta din förlorade jordiska lycka?
Ah, qvinna, qvinna, stråla gerna för grafven, ikläd dig för den din himmelska gloria, men hoppas ingenting af honom, som under åtta år utstått marter nog förskräckliga att de hade bort kännas i den trogna makans själ ...
Men vet att mina djupaste marter bestodo deruti att jag förlorade tron på din ståndaktighet.
Ja, ända ifrån det ögonblick, då jag af en obarmhertig våg vräktes upp på en af fartygets spillror för att, räddad af en marockansk sjöröfvare, föras in i djupet af Afrikas aflägsnaste trakter till fångenskap och slafveri, ända från detta ögonblick har jag med en fullkomligt söndersliten själs hela grymhet oupphörligt sagt mig:
’Hon anser mig för död – hon skall bryta sin ed’ ...
Och när jag tänker på att jag en gång före denna varit nära att rymma, just kort innan du svor dessa nya band, då ... då ...”
Han fattade sitt eget brännande hufvud mellan händerna, medan qväfda snyftningar arbetade genom det tunga bröstet.
Men åter resande sig, liksom trampande på sin egen svaghet, blef det samma nerv i tonen, samma ljungande blixt ur ögat.
”Hör ... en dag – det är nu sex månader sedan – firade min ihärdighet, min slughet, min kraft en segerfest: jag lyckades genom otroliga utvägar att rymma.
Mellan faror och plågor, mellan hunger och törst gick min väg för friheten under otaliga strider med både vilda djur och vilda menniskor.
Ändtligen kom stunden, då jag fick kyssa den europeiska jorden.
Med detsamma återvände den förlorade tron på dig, och jag sade mig att jag i nära åtta år varit vansinnig, då jag tviflat på min dyra, älskade, med mig för lif och död förbundna maka ...
Ah, du är då ännu icke kufvad, du underbara, förhärdade ande!
Ännu blickar du på mig som om du ginge på solens strålar, medan jag förtäljde dig sagan från ett längesedan urbleknadt jordlif.
Men för mig finnes det ännu, detta törnlif ...
Jag skyndade på hemvägen ... jag kommer närmare och närmare ... hör du ... jag är så nära att jag vågar fråga i min trygghet ... hör du ... jag frågar, jag får svar och jag går ändå mot målet, ty det är omöjligt det man säger mig.
Ändtligen är jag invid dörren till mitt eget hus: spel och dans, sus och dus ljuda derinifrån ...
Mina fötter bära mig den gamla vägen, jag kommer upp i trappan, dörren är lemnad öppen, jag går i in ... och knappt vet jag om mina sinnen öfvergifvit mig, då ett hvitt väsende, en förstenad engel står framför mig med ett ljus i handen ...