Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det förekommer tvertom ganska ofta tvister i detta fall derigenom, att man å ena sidan ofta kan säga, då nybyggnad fordras, att behofvet deraf är helt och hållet uppkommet derutaf, att huset ej blifvit underhållet så som vederbordt; likasom det ofta kan sägas, att brister kan hjelpas genom reparation, och man kan i detta sednare fall gå så långt att man i oändlighet säger, att huset kan hjelpas genom reparation och innehafvaren sålunda i evighet åläggas alt reparera huset, utan att nybyggnad någonsin kommer i fråga.
Att fä delta förhållande bestämdare regleradt, än det nu är, tror jag vara nödvändigt för bibehållandet af den inbördes freden mellan församlingarne och deras själasörjare; hvarföre jag förnyar min begäran om bifall till Gr.
Sparres förslag, i dess reservation, innehåller att R.
St. skulle i underdånighet anhålla: ”det K. M. ville, genom utfärdande förklaring, stadga, att församlingarnas underhållsskyldighet af de 7 laga husen icke vidtager förr, än de af ålder och bruk, men ej af preslens vanryck t, sä förfallit, att de icke utan ombyggnad bättras kunna; börandes med de sålunda ombyggda husens inredning jemväl förhållas, såsom lag om nybyggnad stadgar”.
Om detta förslag jemföres med de föreskrifter sora redan existera och som här i Utsk:s betänk, äro upptagna; torde man deraf finna, att ingalunda några tvister genom de nuvande föreskrifterna föranledas.
Vill man göra dem så utförliga att hvar och en, såväl de byggnadsskyldige som pastor eller boslälls-innehafvaren, må veta sina åligganden; då bör man öfvergå till den utförlighet, som finnes i de utfärdade författningarne för dels militiae-boställena, och dels kronans hus i allmänhet i städerna med afseende på att kronan derstädes skall bekosta hvad som åligger boställsinnehafvaren.
Utan detta vinner man i min tanka alls ingenting.
Om den här föreslagna författningen verkligen antoges och sattes i verket, skulle derigenom endast mera split väckas än genom den gamla.
Ordet inredning blott är en sak som är tvist underkastad.
Om (för att 33* 516
Den 29 September. taga ett exempel) fönsterbågarne behöfva omgöras; skall det åligga prestmannen eller ej ?
Hittills har sådant skett af de byggnadsskyldige, och det, som mig synes, med mycket skäl.
Det finnes en mängd saker som kunna vara brukbara det ena äret men måste göras nya några år derefter; och dä är det bra hårdt, om pastor kanske ej innehaft byggnaden mera än ett par år, att denna kostnad likväl skall drabba honom.
Som sagt är, jag vet ingenting, som vinnes genom förslaget, annat än nya processer och tillfällen för advokater att få nya arfvodeu.
Vill man göra en lag i detta fall, så bör man stödja sig på speciella författningar, men icke på så allmänna termer, som bär förekomma.
När så icke skett, så kan jag icke annat än tillstyrka antagandet af Utsk:s betänk., d. v. s. att med bibehållande af nämnde författning låta frågan förfalla.
Man bar sagt att det vore skäl att låta frågan förfalla derföre, att ytterligare föreskrifter ej behöfvas, eller derföre att de föreslagna föreskrifterna ej behöfvas, eller derföre att de föreslagna ej äro tillräckliga.
Hvad det första af dessa skäl angår, så får jag erinra om de beständiga tvister och den ständiga split, som vanligen råda emellan församlingarne och deras själasörjare.
Jag erinrar om att 7 särskilda motioner hafva inom BondeSt. blifvit väckta i denna fråga.
Månne det bevisar nog för behofvet af en förklaring?
Jag vill gå än längre.
Jag skall visa, att denna tvist är 200 år gammal.
Månne det ej bevisar, att en förklaring behöfves?
Min mening är ej att fråntaga presterskapet deras rättigheter i förevarrde fall; ty jag anser att hvarje samhällsmedlen bör skyddas till sin rätt, och så är min mening äfven här; men då lagens stadganden äro otydliga, tillhör det lagstiftaren att genom förklaringar nogare bestämma dem på ett sätt som öfverensstämmer med lagens anda och mening.
För att erhålla sådana nogare bestämmelser, hafva vi ingen annan utväg än att gå tillbaka till de gamla lagarne för att se om den förklaring, som jag föreslagit, är riklig.
Det ifrågavande stadgandet i 1734 års lag grundar sig på våra aldra äldsta lagar.
Jag vill söka följa det på spåren.
Redan i Up* landslagens kyrkobalk, 2:dra flocken stadgas: ”Nu aghu bönder hus a kerkiubol föra.
Thet är 7 laga hus.
Sidan prestens hus äro wäl boin, tha skal presten at basin göma, at ther ej af vanräkt fondaervis och boa läka a husum och dör före göra.
Ok allt thet han ma them boa eller bättra, gore thet a sin egin kost.
Tha än busin torfae mykin bondthvith, tha skulu bönder bonathin tilföra och kost föreholda och kusin upbyggice.
Nu kunna hus nitherfalla af prestens vanröckt, tha a prestir them upboa a sin kost.
Detta visade att redan dä gjorde sig gällande den princip, att all ombyggnad skulle verkställas af socknemännen på deras bekostnad, men att underhållet skall ske på prestens bekostnad.
Alldeles samma stadgande förefinnes i samma ordalag uti Landslagens kirkiubalk.
Om vi således gå tillbaka i historien, Mine
Hrr, så är det 600 år gammalt det stadgande jag föreslagit, nemi. att bygg - Den 30 Sep t e m b e r. 317 nadsskyldigheten åligger församlingen , och underhållsskyldigheten presten.
Angående den underhållsskyldighet, sorn åligger presterna, stadgades i 1607 års K. patent af d. 20 Äng., med anledn. af de klagomål som försports deröfver, att presterna ville hvälfva detta åliggande på församlingarne, att: ”de utan försummelse skulle byggia låta, eller böta för hvarie bus de ej uppbygt 7 U.
Finnes ock att allmogen byggt samma hus, och presterne icke hållit dem vid makt med dörrar, tak och hvad annat dertill hörer då skola ock de böta”.
I husesynsordningen af 1681, § 31 stadgas: ”Om prestegårdsbygnad innehåller kirkiubalken: att socknemän skola 7 hus å prestebol byggia, och när samma hus äro färdige med tak och alt inrede, samt prestenom väl lagade i hand levererade, tå skal han ät husum göma att Ilie ej förderfvas af vanryckt.
Öresten skall bola tak och dropp, och dör låta föregöra; kommandes allt det han låter boa och bättra på thess egen kostnad:
Men larfva husen mycken förbättring, tå skola socknemän allt hvad som behöfves tillföra och husen opbyggia på sin egen kostnad”.
(Derefter följer stadgande om syn, hvarefter säges:) ”Finnes tå felet hos Socknemännen tå skola Ilie straxt byggia prestegården och böta för hvart hus 6 daler”.
Derefter stadgades i K.
Resolution på presterskapets besvär d. 10 Mars 1719: ”Med dc hus, som socknehönder äro skyldige ä prestegården bygga, förhålles efter K. patentet af d. 20 Aug. 1607 och 1681 års Husesynsordning, samt serskilde commissioners slut och afsked”.
I K. resolutionen å allmogens besvär d. 25
Maj 1720 stadgas i § 20: ”Anbelangande prestegärdsbyggnaden, så handhafves allmogen vid 1681 års Husesynsordning § 32”.
I K. resolution på allmogens besvär d. 17 Sept. 1723, § 37 stadgas: ”Att Adelens sätes- och ladugårdar jemte allmogen underhåller preste byggnaden strider mot privilegierna”, I Presterskapets privilegier § 4 säges: ”Angående prestegårdsbyggnader förblifver det efter 41 § af 1720 års resol. ä allmogens besvär”.
Slutligen säges i den K. resolution på allmogens besvär d. 1 Aug. 1727, som jag i min reservation åberopat, att församlingarne endast äro förbundne att bygga de 7 laga husen, samt alt, ”då the tarfva ansenlig förbättring, tillföra allt hvad som behöfves, och uppbygga husen på theras bekostnad”. R. o. Ad. torde häraf finna, att denna fråga redan sedan äldre tider tillbaka utgjort ett ständigt tvisteämne, som genom utfärdade stadganden dock alltid blifvit så förklaradt, att det är blott byggnadsskyldigheten, som åligger församlingarne, och alt all underhållsskyldighet åligger presten.
Nu är det emedlertid ett factum, att till följd af tillsatsen af ordet '"bättra"''' i 1734 års lag i sednare tider har uppkommit det missförstånd, att man trott sig kunna ålägga allmogen att underhålla husen.
Det är ett verkligt missförstånd, som strider mot både häfd och lag.
I PresteShs privilegier af 1723 är presterskapet endast försäkradt derom, att med 518 Den 30 September. prestgårdsbyggnad skall handhafvas efter 1720 års K. resolution, som jag bär redan uppläst.
Att derföre underhållsskyldigheten ålägges presten och byggnadsskyldigheten kommunen, kan således aldrig blifva stridande mot PresteSfcs privilegier.
Denna princip är också fullt öfverensstämmande med alla sednare utkomna författningar rörande boställen.
K. M:s reglemente af d. 22 Februari 1750 om residenshusens byggnad ålägger landsh:ne underhållsskyldighet deraf.
JVIililiae-boslälls-ordoingen af d. 23 Jan. 1830 ålägger i 21 § boställsinnehafvare underhållsskyldigheten, utan afräkning på eller sammanhang med husen; och i 22 § att ”nybyggnadsskyldigheten åter vidtager när boställshus, ett eller flera, oaktadt de på förberörde sätt blifvit vårdade och underhållna, genom ålder och bruk så förfallit alt de pröfvas icke kunna eller böra genom vidare reparation npphjelpas, utan såsom till ändamålet otjenlige måste borttagas, samt nya i stället uppföras.
Till nybyggnad räknas äfven påläggning af nytt tak samt brädfodring på gammalt hus eller annan beklädnad, hvarigenom dess framtida bestånd befordras”.
Genom en sådan bestämmelse på nybyggnad synes ingen tvifvel kunna uppstå genom hvad jag föreslagit, eller att underhållsskyldigheten åligger presten, och nybyggnad kommunen.
En värd talare har visserligen sagt, att en större utförlighet erfordrades i stadgandet; men då jag visat att denna större utförlighet förefinnes i militiae-boställsordningen, och då ingen domare med ledning af densamma lärer kunna tveka om hvad med nybyggnad bör förstås: så kan jag ingalunda finna denna anmärkning grundad.
Det är också för hvar och en, som vill göra sig reda derför, klart hvad efter min definition menas med ombyggnad, och att dermed ej menas en obetydligare reparation af innanrede; så att jag verkligen ej kan fatta hvarifrån missförstånd skulle uppslå.
Ingen lärer tveka att ombyggnad af lius behöfves, då det sä förfallit att någon större reparation till väggar, tak, golf ett mäste verkställas.
Jag har nu sökt ådagalägga, att det af mig föreslagna stadgande står i fullkomligaste öfverensstämmelse med vår uråldriga lagstiftning likasom med den nu gällande.
Hvar gifves väl då något skäl att afslå detsamma?
Ar det ej lagstiftarens pligt, att söka undanrödja ett trätofrö, som under loppet af århundraden söndradt församlingarne och deras lärare?
Om frid och försoning någorstädes böra finnas och befordras, är det väl företrädesvis emellan dem: och det är lagstiftningens pligt att befordra ett sådant förhållande.
Dä vi veta att denna fråga vid hvarje riksdag återkommer, att ständiga processer i detta afseende förekomma, samt att en lagtolkning dervid någon gång gör sig gällande som står i strid mot lagens rätta anda och mening, och saknar stöd af privilegier; är det icke då skäl uti, alt förändra det missförstådda stadgandet?
Jag måste derföre för min del yrka och vördsammast tillstyrka, att R. o.
Ad. med afslag å betänk, täcktes fästa något afseende på den af mig afgifna reservationen.
Det är ett fel som R.
St:s Utsk. i allmänhet begå, dä de tillägga sig rättighet att, vid afgörandet af Den 30 September.
519 väckta motioner, sjelfve väcka motioner genom framställning af splitter nya förslag, hvartill de remitterade motionerna ej gifva ringaste anledning.
Till detta fel hafva de sammansatta Lag- o. Ekon.ötskm, likasom^ den värde reservanten, gjort sig skyldige.
Då man genomläser de 8 moni., som i Utsk:s betänk, upptaga det hufvndsakliga innehållet af motionerna, skall man förgäfves der söka upptäcka eli enda ord, som åsyftar att hos R.
St. utverka en förklaring af hvad nu gällande lag stadgar om underhållsskyldigheten af prestgårdsbyggnad.
Hvarje motionär, som vidrört 26 Cap. 1 och 2 §§ B.B., har icke gjort det annorlunda, än alt de yrkat att den byggnads- och underhållsskyldighet, som nu åligger församlingarne, skulle i stället öfvertlylias på kyrkoherdarne.
Af dessa motioner hafva nu Utsk:n, och reservanten hufvudsakligen, tagit sig anledn. all tala om en förklaring af 26 Gap. 2 § B.B. l)et är icke med ordning och laglig behandling af ärenderna öfverensstämmande, ali pä det sättet förfara.
Ulsk:n hafva äfven gjort sig skyldiga lill eli misstag, då de för det resultat, hvartill de kommit, inlagt sådana skäl, som skulle antyda, alt Utskm varit behöriga att ingå i förslag till förklaring öfver det ifrågavar-.de lagrummet.
De hafva ej dertill varit behörige, på sålt jag redan anmärkt; och jag utgår från denna grundsats, då jag härmed tillstyrker att del resultat, hvartill litslen i sitt betänk. kommit, mätte af R. o. Ad. varda bifallet.
Innan jag likväl afslår från ordet, vill jag i korthet bemöta Gr.
Sparres anförande, hvilket åsyftar att hos R. o. Ad. vinna sympatier för den reservation, som Gr:n bifogat betänk.
Gr:n har ansett del vara alldeles nödvändigt alt göra en närmare förklaring öfver hvad 26 Cap. B.B. stadgar: ali det skulle vara på tiden att slita tvister, sorn i 2:ne århundraden varit af det befintliga stadgandet en följd, och att bereda sämja och fridsamhet inora församlingarne.
Jag kan ej instämma i denna Hr Gr:ns mening, ty hafva tvisterne varat i 200 är utan att stadgandet derunder vunnit nöjaktig tolkning, så synes det ligga utom möjligheten för vanligt menniskoförstånd att kunna utfinna en lag, hvarigenom dessa tvister skulle för framtiden förekommas; och minst tilltror jag nutidens lagstiftare en så outgrundlig vishet, att icke fordna tidens lagstiftare äro roed dem jemförlige.
De, som stiftade 1734 års lag, kände nog hvad som förut varit stadgadt, och de gjorde tvifvelsutan behörigt afseende derå, när de derefter uppställde ordalydelsen af den lag, som sedermera af R.
St. antoges; och då synes mig klandret af denna lag vara temmeligen förhastadt.
Grm har vidare förklarat, att de Hera serskilda resolutioner, som i denna fråga blifvit afgifna, varit föranledda af presternas ständigt upprepade försök att hvälfva byggnads- och reparations-skyldigheten på församlingarne.
Jag frågar då den ädle Grm, om del förslag till omförmålde § i berörda Cap. sorn af Grm blifvit framstålldt, är så beskaffadt alt icke det, likaväl som nuvande ordalydelse, deraf kan föranleda tvister?
Kan Hr Grm påstå, att någon enda § finnes i hela lagen så skrifven, att icke den trätgirige kan deraf laga sig anledning all processa?
Då är det något förmätet, att 530 Den 30 September.
Iro sig genom en lagförklaring kunna undanrödja detta onda.
Grin har vidare sagt, att det ord som influtit i den ifrågavar:de § i 26 Cap. B.D., nemi. ”bättra”, skulle hafva åstadkommit förvillelsen om rälla betydelsen af stadgandet.
Jag medgifver, alt della ord ej linnes i 1681 års husesynsordning; men Hr Gr:n har sjelf uppläst ett äldre stadgande ur landslagen, der detta ord uttryckligen blifvit nämndi, ty det är der sammanfördt med ”bygga”.
Der står nemi.: ”bygga och bättra”.
Således hafva 1734 års lagstiftare icke såsom nytt insatt della ord, ulan endast begagnat de ordalag, som i förut gällande lagar voro begagnade; och att de så gjorde, tror jag var ganska rikligt och ändamålsenligt.
Den siste värde talaren har sagt, att Utskm icke voro berättigade, att på grund af de gjorda motionerna göra ett förslag i förevande ämne; hvarå jag först och främst försvara genom denna fråga:
Om en motion är väckt derom att församlingarna skola befrias både från byggnads- och underhållsskyldigheten af prestgärdsbyggnader; äro Gislen då berättigade att tillstyrka, det de skola befrias från underhållsskyldigheten men bibehållas vid byggnadsskyldighet?
Det är delta som jag föreslår, då jag säger alt det endast är nybyggnad eller ombyggnad, som åligger socknen, och underhållsskyldigheten presten.
Jag anser otvifvelaktig! alt motionerna gifva anledn. till ett sådant förslag.
Men äfven om motionerna ej dertill gåfvo anledn., så hänvisar jag den värde talaren lill 34 § Riksd.Ordn. som säger, alt ”Allm. Besv.- och Ekon.Utsk. skall enligt 53 och 89 § Reg.F. samt i anledn. af i Stånden väckta frågor anmärka brister i de allmänna hushållningsanslalterna och förändringar deruti föreslå”.
Hafva då Utsk:n haft rätt, eller ej, alt föreslå en sådan förändring?
Jag ber om svar derå.
Den värde ledamoten har sagt, att, som tvisterna varat i 200 är, så vore det ett tydligt bevis på omöjligheten af att stifta en lag, som afbryter dem.
Men nu har preslerskapet under 200 år gjort ständiga försök att inkräkta på socknemännens bekostnad, och lagstiftningen har under 200 år måst tillbakahålla dessa försök.
Sä är förhållandet, och jag har nyss ådagalagt det genom uppläsandet af åtskilliga tid efter annan utkomna stadgandet i ämnet.
När lagstiftningen så gjort, men dessa försök likväl förnyats, så måste de ju ånyo tillbakahållas.
Man har sagl, alt det är omöjligt ali stifta en lag, som ej gifver anledn, lill tvister.
Ur den synpunkten vore det då rådligast, att den lagstiftande församlingen sälte sig med händerna i kors, låtandes allehanda orättfärdighet fritt begås.
Jag vågar ej tro att den redaktion, sorn jag tagit mig friheten framställa är fullkomlig.
Jag fruktar att den, liksom hvarje annan, icke skall kunna helt och hållet utestänga processer, och jag har ingen stor tillit till min redactions-förmåga; men jag tror det vara lagstiftarens pligt att, då lagstiftningar visat sig gifva anledn. till tvister, göra allt för att söka undanrödja de märkbara D e n 30 September. 521 otydligheterna.
Jag liar sökt göra det derigenom, att jag användt samma ordalag som linnas i andra författningar.
I militiae-boslällsordningen af 1836 finnes alldeles enahanda bestämmelser om nybyggnad.
Då jag således söker att ställa den nuvande lagen i öfverensstämmelse med andra nu gällande likartade och med den gamla lagstiftningen; då jag söker att utbilda ett begrepp som är 600-ärigt; så är jag fullt öfvertygad om att jag gått tillväga på ett riktigt och lämpligt sätt.
Jag kan hafva misslyckats i mitt försök. R. o. Ad. må derom döma.
Härmedelst har jag besvarat inkastet, att man alldrig kan stifta lagar, så, att ej processer derigenom kunna uppstå.
Mig tilltror jag del visserligen ej.
Man har sagt alt ordet ”bättra”, hvilket jag anmärkte lill en stor del vara anledningen lill det missförstånd som insmugit sig, återfinnes i de gamla lagarne; men förhållandet är, alt i resolutionen på allmogens besvär är 1727 står att: ”då husen tarfva ansenlig förbättring” (då skola socknemän) tillföra allt hvad som beliöfves, och uppbygga husen på theras bekostnad”.
1734 års lagstiftare hafva sökt att sammandraga dessa ord och sagt att socknemännen skola dem ”hygga och bättra'.
Det är det som gifvit anledning till missförståndet.
Att en förklaring af detta stadgande är nödvändig, tror jag mig hafva ådagalagt.
Derför tror jag den dagliga erfarenheten tala.
Derför tala de många motioner som i ämnet blifvit väckle; och jag anhåller derföre vördsammast, att R. o.
Ad. måtte behjerta denna vid hvarje riksdag ständigt återkommande fråga, så att vi dervid måtte komma lill något resultat.
Det är möjligt att den af mig föreslagna redaktionen är ofullständig, och om R. o.
Ad. samt mine värde motståndare skulle finna det, torde R. o. Ad. återremittera betänk, och låta Utsk:n ånyo taga saken i öfvervägande; men jag bönfaller om att frågan ej må förfalla, att icke det evinnerliga förfallandet af angelägenheter, som utaf behofvet högt påkallas, åter må påyrkas.
Jag vill alldeles icke med Gr.
Sparre inlåta mig i någon tvist, om hvad som är ledamöternas inom ett Disk. rättighet att göra och låta.
Jag tror det vara hvarje Utsk:sledamots rättighet att yttra sig med af- eller tillstyrkande öfver hvarje motion som till (fisk. kommer, men dermed tror jag det också vara slut på rätligheterne.
Att ett Utsk. skulle sedermera, i anledn. af dessa motioner sjelf ega att på sidan om saken väcka motioner, dertill tror jag icke 34 § Riksd.Ordn. ger anledn., sä mycket mindre som der icke omtalas någon rättighet för Allm. Besv.- och Ekon.Utsk., att i anledning af de väckta motionerna föreslå förändringar uti den ekonomiska lagstiftningen.
Utsk:n måste yttra sig öfver de brister, som omförmälas i motionerna men icke eger derföre Ulsk:n rättighet att framkomma med förslager ang:de den -ekonomiska lagstiftningen allt efter som hvarje ledamot inom lllskm kan finna, för godt.
Nu vågar jag bestrida, och jag uppmanar Gr:n all bevisa, att någon tvist om byggnadsskyldighet är omförmäld uti någon mo - 522 Den 30 September. lion.
Vid genomläsande af de motioner som finnas åberopade, finner man alt de icke Upptaga någon berättelse om tvister emellan församling och pastor rör:de lagens tillämpning, utan motionerna åsyfta hvarken mer eller mindre, än alt presten förklaras skyldig att ensam både bygga och underhålla prestgården.
Detta mätte vara något helt annat än tvister om undeihållsskyldighelen, hvarom aldrig något varit i motionerna fraroslälldt.
Således står jag fast vid det påstående jag gjort att Utskms reservant icke varit berättigad alt framställa någon förklaring af denna §, enär en sådan förklaring aldrig blifvit af motionerna föranledd.
Gr:n yttrar, alt författningarne böra skrifvas så att de förekomma tvister.
Detta låter sig väl säga, men Grin kanske torde med mig erkänna, att sådant är rent af en omöjlighet.
Oaktadt jag tillerkänner Grins redaktionförmåga allt det värdeden bör ega, så vågar jag likväl påstå, alt Grin, såsom menniska, aldrig skulle kunna skrifva en lag, den der icke gifvet’ anledn. till tvister; och kastar man en blick pä redaclionen, af Grins nu framställdte förslag, så skall man finna att Grin förgäfves sökt att göra densamma sä klar, att den icke skulle kunna blifva föremål för tvist, ty Grin förklarar att församlingen bör verkställa reparationen, dä den kan anses för ombyggnad.
När skall denna ombyggnad inträffa?
Det beror af det skick Iivari huset belinnes.
Derom kunna tankarne vara delade; och innefattar ej då ensamt den omständigheten ett trätofrö, som af den processlyslne icke skall lemnäs obegagnadt.
Grin har således icke bättre än 1734 års lagstiftare lyckats att i redaclionen vara så tydlig alt alla tvister kunna undanrödjas, och som jag icke älskar att ständigt göra nya lagar, utan anser det vida bättre att låta dem blifva beståndande som äro öfver 100 år gamla, och som således genom en långvarig tillämpning vunnit stadga och säkerhet samt förtroende hos folket; så kan jag ej annat än lemna företräde ät 1734 års lag, framför Gr.
Jag återupprepar hvad jag förra gången bade äran anföra, nemi. alt derest ändring skall ske, så måste den författning som utfärdas blifva fullständig.
1 Grins förslag finnes icke åberopade nu gällande författningar rörande militiee-boställen, icke heller för kronans embetsmän i allmänhet, åt hvilka kronans byggnader upplåtas.
Der äro föreskrifterna så fullständiga som möjligt, och tvister om hvad som åligger boställsinnehafvaren eller kronan att göra förekomma sällan vid afträdessyner.
Nu åberopas ingendera af dessa författningar.
Det serskilda förhållandet med prestgårdarne, grundar sig på den gamla författningen.
Grin har sjelf citerat, att när det står ombygga och göra ansenliga förbättringar, då skall församlingen bygga.
Deremot står det på andra ställen endast ”byggja och bättra”.
Hvad menas nu med dessa ”ansenliga förbättringar” och med ordet ”bättra”.
Ett ord saknades i vårt språk, som behofvet nu har infört ifrån franskan.
Delta var ”reparation”.
Detta ordet bättra betyder detsamma.
Uti conventionen emellan all - Den 30 September. 523 mogen och presterskapet på Gottland linnes anfördt ett annat ord, som talar närmare om denna sak.
Der yttras det såsom här i afseende på alt bygga och ansenligen förbättra, att presterna icke böra besvära allmogen med ett ideligt byggande och bättrande.
Genom ordet bättra kan icke annat än ordet reparation förstås, ty när ett hus är så bofälligt all jag nödgas rifva och åter uppbygga det, så bättrar jag det icke.
Vill man nu göra någon ändring i den gamla författningen, så anser jag den vara fullständig, och intilldess den kan blifva det, och dertill är sannerligen icke mera lid under denna riksdag, så önskar jag ali icke någon sådan förändring må tillkomma som här blifvit föreslagen.
Det gör mig derföre ondt att jag icke nu kan instämma med Gr:n derutinnan, att en återremiss bör ske, utan jag yrkar bifall till Ulskats betänk, som innehåller ett afslag.