Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu inträffar likväl, att Konungen uti de vigtiga ekonomiska frågor, hvilka innefattas i det s. k. fattigvårdsbetänk.
, icke framlagt någon propos., utan endast genom en skrifvelse, som i ingen mån uppenbarar Regens åsigt angtde nämnde maktpåliggande mål, öfverlemnat en hop tryckta handlingar i ämnet till grund för R.
St:s pröfning och beslut derutinnan.
Då jag, för min del, anser denna form vara mot grundlagen stridande, finnér jag ej heller K.
M:s nu föredragna nåd. skrifvelse kunna qualificeras annorlunda, än såsom ett missiv till fattigvårds-betänk., och sålunda icke erfordra eller grundlagsenligen kunna erhålla annan åtgärd, än att läggas till handlingarna; beroende det sedermera på, huruvida någon enskild motionär upptager ifrågavar. fattigvårdsbetänk.
, såsom sin egen motion, samt i sådan form begär remiss deraf till Utsk.
Slutligen får jag, i sammanhang härmed, enligt 29 §:n Riksd.Ordn., anmäla, att det är anledning till anmärkning mot Statsrådet och Stats-secreteraren för ecclesiastikrärenden, hvarom remiss begäres till Const.Utsk., inför hvilket anledningarna uppgifvas skola.
Landtm, förklarade, att denna anledn. till anmärkning komme att till Const.Utsk. remitteras.
Genom en längre tids erfarenhet och noggranna iakttagelser öfvertygad om nödvändigheten att, utan uppskof, söka förbättra våra communala institutioner, och i öfverensstämmelse dermed förändra de Jagar och författningar, som närmast hafva till föremål att undanrödja orsakerna till fattigdom, eller mildra fattigdomens följder, att befordra sedlighet och trefnad inom de arbetande folkclasserna, samt att befästa allmän ordning och säkerhet, delar jag medborgarnas tillfredsställelse öfver den K. M:s nåd. framställning, som sätter R.
St. i tillfälle att öfverväga dessa samhällsvigtiga ämnen.
— Den comité' af upplyste och erfarne män, som varit af K.
M. tillsatt att utreda förhållandena härutinnan oell deröfver yttra sig, har, genom sitt mödosamma och förtjenstfulla arbete, betydligen lättat hvarje ytterligare undersökning.
Comiterade hafva ock, vid bedömmande af sätt och medel att afhjelpa till varande brister i den hit hörande lagstiftningen och deraf uppkomna olägenheter, utgått från grundsatser, som i allmänhet måste gillas; men då det synes mig att tillämpningen häraf uti föreslagna lagar, regie - Dt*n 12 Februari e. ra. 3^5 mentén och författningar icke alltid skett så, att principerna blifvit genomförda med nog uppmärksamhet på det häfdvunna och beståndande, som till en del har sammanväxt med folklifvet, med möjlig enkelhet och tydlighet i detaljerna och med nödigt afseende på verkställbarheten i det hela, lemna, efter min tanka, de förslag comiterade härutinnan afgifvit, rum för åtskilliga anmärkningar, hvilka jag utber mig att få vördsamt framställa till lagbehörig behandling och påföljd, i den ordning, hvartill K.
M:s nåd. framställningar uti dessa, med hvarannan nära sammanhängande, ämnen, redan föranledt eller vidare kunna föranleda.
För min del skulle jag väl önskat, att de kunnat komma under discussion på en gång, då jag äfven skulle varit beredd att yttra mig derom i ett sammanhang; men som förevar. nåd. propos. synes angå endast allmänna fattigvårdsanstalterna, måste jag nu inskränka mig till anförande af livad jag hittills funnit att anmärka vid comiterades förslag till stadga om fattigvården i Riket utom Stockholms stad, hvilket innefattas i bilagan Litt.
H. till comiterades af trycket utgifna underd. betänk., pag. 179.
Comiterade synas härvid hafva utgått från af ålder antagna och följda hufvudgrunder, nemi.: att fattigförsörjningen skall vara en communal-angelägenhet, gemensam för hvarje församling; att den i allmänhet skall omfatta vården om de församlingens medlemmar, som sakna förmåga, utvägar eller medel att försörja sig sjelfve; och att skyldigheten att bidraga till dessas nödtorftiga underhållande, skall åligga hvar och en annan församlingens medlem , som ej sjelf är i behof af andras hjelp: och då jag fullkomligt delar meningen, att dessa grunder måste, såsom de äfven nu för tiden möjligen bästa, orubbade bibehållas, hafva mina anmärkningar egentligen till syfte, att söka befordra desammas rättsenliga och conseqventa tillämpning, genom tydliga och verkställbara föreskrifter i det reglementariska af ämnet.
Den stora och genomgripande olägenheten af fattigvårdens bibehållande såsom communal-bestyr, på communernes ansvarighet och bekostnad, och den följaktligen, hvaremot fattiglagen och ekonomiska lagstiftningen i öfrigt behöfver uppställa ampla correctiver, är församlingarnas deraf härflytande tendens att hindra fattige personers och familjers inflyttning, hvilken tendens, märkvärdigt nog, låter förspörja sig öfverallt, i de minst så väl som i de mest befolkade församlingar, utan att man dervid tager i betraktande fattige personers och familjers utflyttning , som likväl i allmänhet vanligen återställer jemnvigten.
Det isolerings-systeme, de fleste församlingar härutinnan påyrka, och comiterade till viss del biträdt, synes mig vara uppenbart skadligt i sin riktni ng, orättvist i hänseende till de arbetande folkchisserna och hämmande för hela samhällets utveckling, som förutsätter, alt hvarje individ bör äga obetingad rättighet att söka 3j6 Den 12 Februari e. m. sig om efter utkomst, arbete och arbetsförtjenst, hvarhelst sådant kan stå att ernå på lofligt sätt.
Faran af motsatsen, om den skulle antagas och genom lag ytterligare befästas, visar sig påtaglig, isynnerhet uti de län och orter, der folkstockens tillvext under sednast förflutna mansålder varit störst, och der en, arbetsbehofvet inom hemorten öfverstigande, talrik arbetsför befolkning dels redan finnes, dels med hvart år tillkommer.
— Utan tvifvel finner man häri det svåraste problemet för fattig-lagstiftningen att riktigt upplösa; — men hvad som är svårt, torde dock icke alltid blifva omöjligt.
Jag föreställer mig, att församlingarna gerna kunde eftergifva deras hittills innehafda, men sällan i verkligheten till utöfning komna, rättighet att protestera mot inflyttningar och söka dem förhindra, om beskattningen till de fattigas underhållande så lämpades, att den, jemte rättvisa för öfrigt i bördans fördelning, tillika innefattade någon controll å jordägare, bruks- och fabriksägare samt näringsidkare och andra sjelfberoende medborgare, som , de lagstadde tjenstehjonen oberäknade, begagna ständiga eller tillfälliga arbetsbiträden ur den proletära befolkningen; hvilket ändamål kunde vinnas dymedelst, att fattigbidraget påfördes dem, äfven med afseende på den tunga, församlingarnes fattigvård, förr eller sednare, måste vidkännas i och för deras ofvanberörde arbetsbiträden, hvilket åter i verkställigheten endast kunde ske genom användande af s. k. skattedaler eller fyrk, vid fattigbidragets uttaxerande, sålunda, t. ex., att om man antager fattigvårds-styrelsen i viss församling på landet behöfva utfordra något år 5oo r:dr, och skattefyrken bestämdes till 12 sk., samt inom församlingen funnes hvarjehanda industri-inrättningar och näringsgrenar, utom jordbruket, taxationen behandlades ungefärligen på följande sätt: N. N. ägare af ett mantal säteri (frälse, skatte) påföres, en- * ligt för jordbruket antagen taxeringsgrund, efter hemmantalet 16 fyrk eller 4: och med afseende på vid gårdsbruket begagnade stattorpare, eller andra slika arbetare, 9 fyrk . . . 2: 12. -— - N. N. ägare af 2 mantal säteri och 2 mantal skatte, efter hemmantalet, 64 fyrk . 16: för derjemte ägande masugn och jernbruk, enligt öfverenskommen taxeringsgrund , 4° fyrk 10: med afseende på begagnandet, dels vid jordbruket, dels ock vid masugnsoch bruksrörelsen af ständiga och tillfälliga arbetare och daglönare, till - hopa 5o fyrk N. N. Den ia Februari e. m. 377 N. N. innehafver icke fastighet, särskild näring, rörelse eller tjenst; men påföres, i mun af känd räntebärande capital-förmögenhet, 60 fyrk . . i5: — — N. N. Prost oell Kyrkoherde , innehafvare af prestgården, 1 mantal, hvilken brukas riied egna jordtorpare och lagstadde tjenstehjon, 16 <y‘k 4: efter inkomsterna af pastoratet, 4o fyrk 10: !4: N. N. torpare under prestgården, torpet i godhet svarande mot —j hemman, i fyrk — 12. — N. N. sockenskräddare,
med 4 lärlingar, jemföres, i hänseende till inkomsten af bandiverket, med ägare af hemman, 4 fyrk 1: — — N. N. backstugusittare, arbetar bos andra emot dagspenning, 1 fyrk — 12. — N. N. mjölnare och ägare af N. N. skatteqvarn, påföres lika med ägare ^ hemman, 4 fyrk 1: — — och så vidare, med iakttagande af alla de särskildta förhållanden, som böra på taxeringen inverka , hvarvid, om fyrktalet slutligen ej uppgår lill 2,000, det bristande kan med lätthet jemkas och påföras efler från början antagna jemförelse-grunder.
Visserligen skall tillämpningen af detta rationella beskattningssätl molas af åtskilliga, svårigheter, innan begreppet derom binner utveckla och rotfästa sig, samt vana vid taxeringsarbetet förvärfvas; men detta torde, med god vilja och afsigt hos vederb. alt söka och finna det rätta, snart nog hjelpa sig sjelf. 1 flera af Rikets städer har metoden att mäta och påföra inbördes eller commuual-utskylder efter fyrktal länge varit känd, antagen och med fördel begagnad, hvarom mera här efteråt.
Emedlertid tillåter jag mig att, följande tankegången och uppställningen i comiterades förslag, dervid göra nödiga ansedda erinringar, under förutsättning att detta förslag tages till ledning för öfverläggningarna i ämnet hos R.
St.; nemi. vid 1 Art.
Fattigvårds tis omfattning. § 1.
Fastställer lika enkelt, som bestämdt, principen för åtnjutande af fattigförsörjning: men som de fattige och hjelpbehöfvande kunna indelas i 2:ne classer, nemi. 1:0 sådane, som uppenbart äga anspråk på fattigvård, och 2:0 sådane som, annars i tillfälle att försörja sig sjelfve, någon gång af omständigheter nödgas begära fattigunderstöd; så synes det som skulle en härpå grundad classification böra uti fattigvårdsstadgan inflyta , mindre till ledning för fattigvårdens styrelse, som vanligen både vill och kan rättvist medla emellan hvardera classens anspråk och behof, än till rättelse för de fattiga sjelfva, hvilkas ofta ogrundade eller 1 H. 48 3j8 Den is Februari e. ra. öfverdrifna fordringar styrelsen bör kunna tillbakavisa, i följd af fattigvårdsstadgans föreskrifter i ofvanberörde hänseenden.
Till första classen torde böra räknas: utgamle, ålderstigne, vanföre, bräcklige och sjuklige, i fattigdom stadde personer, hvilka befinnas oförmögne att försörja sig genom arbete och derjemte sakna omvårdnad af sådane närskylde, sorn kunna vara lagligen pligtige att deni underhålla; fattiga värnlösa barn, som antingen sakna både föräldravård och till dess öfvertagande pligtskyldige slägtingar, eller sorn tillhöra föräldrar, de der icke förmå underhålla och uppfostra barnen; hvaremot till andra classen lärer böra hanföras: alla mer eller mindre arbetsföre, utfattige personer, som genom tillfälliga händelser kommit i saknad af nödtorftigt uppehälle för längre eller kortare tid; dock roed skyldighet för dessa att, genom det arbete de förstå och förmå uträtta, under den tid de af fattigvårdsstyrelsen understödjas, ersätta hvad fattigvården nödgas på dem bekosta.
Af dessa alla kunna de till första classen hörande benämnas ständige, och de till andra classen hörande tillfällige fattighion.
För öfrigt torde någon ledning för bestämmelserna härutinnan äfven kunna hemtas från förslaget till ordning för Stockholms stads fattigvård, Art. 2, §§ i5—19.
Om fattigvårdens ordnande. 5 5. mom. 4.
Valbar till vice ordför. och ledamot synes ingen annan böra vara, än den som, enligt 29 § 2 mom., kan kännas skvldig deltaga i extra tillskott för fattigvården, så mycket hellre, som fattigvårds-styrelses ledamöter skola, efter 27 §:n, gemensamt ansvara för om händer hafvande medel, och det följaktligen är af vigt, att endast vederhäftige personer få i fattigvårds-styreise inväljas (jemför 9 §:n 1 morn.).
Skulle åter, enligt hvad jag förmenar vara rättast, frågan om den i 29 §:n 1 mom. föreslagna afgift å hvarje mantalsskrifven person förfalla, lärer ett visst minimum af fattigskatt böra stadgas, såsom villkor för valbarhet till vice ordför. och ledamot.
Hvad angar ordförandeskapet, så, enär fattigvården onekligen är ett af de communalbestyr, dervid kyrkoherdens kännedom om de fattigas ställning och behof, samt lians christliga nit och oförirutna omsorger måste vara att väsendtligen och i första rummet påräkna, om fattigvårdens ändamål skall kunna uppnås, lärer ock kyrkoherde böra, när fattigvårds-arender af styrelsen handläggas, föra ordet i kraft af dess embete. § 9. mom. 1.
Rösträtt i sockenstämma ang:de fattigvårds—ärender har hittills icke varit genom lag särskildt bestämd, men merendels utöfvats på landsbygden efter hemmantal och i städerna, antingen per capita, eller efter be - Den in Februari e. m. loppet af de röstandes bidrag till fattigvården.
Detta sednare oniröstningssätt ar utan tvifvel det rikligaste och torde böra införas öfverallt, i fråga om sådana communal-angelugenheter, med afseende på hvilka conununens alla sjelfståndige innevånare contribuera; men den för rösträttigheten här föreslagna grund, hemtad frän skyldigheten att deltaga i extra tillskott tili fatligvårdskostnaden, enligt 2g §:n 2 inom., kan likväl, af skäl sorn dervid skola uppgifvas och utvecklas, icke möjligen vinna tillämpning annorledes, än att fattigskatten, sådan den kan varda fastställd att i allmänhet utgå, äfven bestämmer röstberäkningen.
S 13.
Meningen kan förmodligen ej vara, att ägare eller innehafvare af hvad här kallas hufvudjorden skall, ifråga om fattigvårds-ansvar, hafva husbondes förbindelser förandra än arbetsföre personer, hvilket torde böra i orden uttryckas, till förekommande af missförstånd.
Dessutom lärer äfven böra stadgas , huru länge ägare eller innehafvare af jord skall stånda slikt ansvar; och detta synes skäligen ej kunna utsträckas längre, än för lagstadt tjenstehjon gäller, hvilket vill säga, under legostämma, men efter hvars förlopp fattigförsörjniugs-skyIdigheten rättvisligen bör öfvertagas af församlingens fattigvårds-styrelse. § 15.
Sorn det af erfarenheten är ådagalagdt inom flera Rikets provinser, att för den i sednare tider starkt ökade folkmängden näringsutvägarna alltmera förknappats genom ökad täflan om arbete; så bjuder försigtigheten, om ej annat, att snarare utvidga än inskränka arbelselassens frihet att obehindradt söka sig om efter arbete och utkomst, hvarhelst, .utom eller inom provinsen, sådant står att erhålla.
Stadgandet här synes oförenligt med denna grundsats, emedan det indirecta, dock ganska verksamt, stänger vägen äfven för den välfrejdade och fullt arbetsföre, men med barn försedde, arbetaren att flytta från en församling, der arbete och utkomst skulle saknas, till en annan, der lian eller hon skulle kunna ärligen försörja sig, och skall således, andra olägenheter att förtiga, i förtid kasta mången mer eller mindre arbetsför husfader eller husmoder med ägande hain i fattigvårdens armar; hvarföre ock föreslagna bestämmelsen i denna § synes böra alldeles försvinna. § 16. 6 mom.
Om än läns-nämnder skulle blifva inrättade samtidigt med fattigvårdens tillämnade nya organisation, hvilket jag, af skäl som framdeles skola göras gällande, anser hvarken böra eller kunna ske; kunde dock läns-nämnderna icke någonsin komma i tillfälle att, så hastigt och verksamt omständigheterna påfordrade, vid inträffande allmän olycka, då större företag skulle vara nödiga för behof vets afhjel pande, directe upptaga och behandla frågan derom; utan lärer det blifva både ändamålsenligast och säkrast, att fattigvårds-styrelsertia , för detta förutsatta fall, hänvisas ovillkorligen till Ko - 38a Den 12 Februari c. m. pungens Bef:h:de, hvilken derefter kunde, om tids- och öfriga förhållanden så medgåfve, sammankalla lans-nämnden, så framt en sådan ins'itution då funnes, lill rådplägning i ämnet.
Det hulvudsakliga vid ofvan antydda utomordentliga omständigheter, nemi. plan, medel oell verkställighet, måste väl alltid lans-styrelsen få ombesörja. § 21. i inom.
De flesta tvister församlingar emellan om fattighjons försörjande hafva hittills uppstått deraf, att personer af arbelsclassen fått, ofta under flera års tid, bo eller vistas och arbeta inom en församling, utan att der vara, antingen i följd af egen vårdslöshet eller af jord- och husägarens med eller utan afsigt underlåtna anmälan vid mantalsskrifningen, behörigen antecknade i sådan församlings mantalslängd, hvilket missbruk, ej sällan af församlingen kändt och gynnadt, först då upptäckts, när personerne väckt fråga om fattigvård.
Lika olagligt som detta förfarande varit, lika orimligt skulle det vara, om fatligförsörjningsskyldigheten för dessa personer borde och kunde i slika fall drabba den församling de förut tillhört och der de, med iakttagande af beskattningslagarna, blifvit den tiden behörigen mantalsskrifne sista gången, men icke på ett, tvänne eller flera år bott, vistats eller sig uppehållit; och följaktligen synes detta moment böra få följande lydelse:
"I fråga om fattigvård, anses i allmänhet en hvar tillböra det samhälle, der han är eller sednast varit mantalsskrifven, så vida han ej derefter begifvit sig till annat "samhälle, och derinom bor eller vistas den tid på året, då "ny mantalsskrifning för nästa skatteår förrättas; i hvilket tall han bör i mantalslängd derstädes införas: dock att detta samhälle må protestera emot hans mantalsskrifning och "få protesten till förrättnings-protocollet antecknad mot er"hållande bevis; hvarefter samhället äger att inom 3:ne må"nader efter mantalsskrifnings-förrättningen hos Konungens ’’Bef:h:de yrka sådan persons afhysande i laga ordning till "annan uppgifven församling; men underlåtes detta, anses "personen rätteligen tillhöra det samhälle, derinom han så’ lunda under berörde förrättning bott eller vistats, ehvad "han blifvit der i mantal införd eller icke." 3:dje mom. synes böra försvinna, af de vid i5 §:n anförda motiver. 5 22.
Så framt de här uppräknade personer redan flyttat från ett till annat fattigvårds-samhälle, hvilket förutsätter, att de med jordägares, husägares eller husbondes samtycke bosatt sig i det sistnämnda; fordrar oek allmänna ordningen, alt de ovillkorligen böra derstädes anmälas och antecknas vid nästpågående mantals- och skattskrifning, emedan icke någon enda person, under hvad förevändning som helst, lagligen får från mantalslängd uteslutas.
Men om så är, att denna § skall till grund och syftning bibehållas, hvilket jag likväl afstyrker på de vid i5 §:n uppgifna skäl; lärer med Den 12 Februari e. m. 38 r frågan om den personerne sålunda ågångna eller ågående mantals- och skattskrifning böra i allt förhållas efter hvad vid 21 §:n i mom. blifvit anmärkt. § 2i synes höra förfalla, i anledn. af hvad redan är anmärkt, med afseende på 21 §:n r och 3 inom., helst som den här (i 23 §) till antagande föreslagna procedure förutsätter en längre tidsutdrägt, än som kan stå tillsammans med den lagbehöriga regel, att hvar och en lefvande person ovillkorligt bör på något ställe årligen rnantalsskrifvas, ehvad han sedan kännes skyldig betala skatt eller icke. — — Slutmeningen: ”Häremot må ingen i och för äfventyret ”af framtida fattigvårdstunga &c.” , kan och bör bibehållas, samt i stället öfverflyttas till slutet af 21 art. 1 morn., sådant detta moni. är af mig föreslaget. § 24 lärer böra bibehållas, ehuru i annan nummerföljd, allenast med den förändring af innehållet, alt anmälan om inflyttningar skall ske i stad inom en vecka och å landet inom ?.:ne veckor efter persons inflyttning från annat faltigvårds-samhälle. § 29. i mom.
Jag kan, för min del, icke gilla, att nödigt tillskott för fattigförsörjningen skulle i första rummet upptagas genom en erläggande afgift för hvarje mantalsskrifven person, hvarmed lärer menas hvarje relativt till Staten skattdragande person.
Det är kändt och medgifves i allmänhet, att arbetande folkclasserna behöfva lindras medelst nedsättning i de krono-utskylder, sorn mest trycka dessa classer, t. ex. capitations-bevillningen, och det kan ej stå val tillsammans härmed, att nu ålägga just dem företrädesvis annan personlig skatt till communen.
Dessutom, då endast den kan och bör bidraga till fattigvård, som icke sjelf är i behof af andras hjelp, men detta behof tydligen existerar för alla fullväxta personer, som i egenskap af tjenstehjon, lärlingar och hemmavarande barn, eller eljest, äta andras bröd; är klart och ostridigt, att åtminstone dessa mäste befrias, i följd af ofvanberörde vid fattiglagstiftningen antagna grundsats: och befrielsen instämmer sä mycket hellre både med rättvisa och billighet, som hvarje beskattning på person, som är i andras bröd, nästan uteslutande träffar husbonden eller husfadren; afstyrkande jag således, i allo, antagandet af ifrågavar. beskattningssätt. 2 mom.
Förslaget att hvad som, utöfver det i 1 mom. omförmäldta allmänna bidrag, vidare skulle erfordras, borde till skjutas af samhällets sjelfrådande medlemmar, kan således, - lier min förmening, icke heller antagas; utan då hvar och en, som icke sjelf är i behof af andras hjelp, hvarmed jag förstår hvar och en annan än tjenstehjon, lärlingar och hemmavarande barn samt dessas vederlikar, bör till fattigvårdens upprätthållande bidraga, synes mig beskattningen för detta ändamål icke kunna blifva mer än en, upptageu al fattigvårds-samhällets sjelfrådande medlemmar, 38a Den 12 Februari e. m. i förhållande
Sill stånd och villkor, eller rättast sagdt, till egendom, rörelse, näring och förmögenhet samt inkomsten deraf.
Alt för tillämpningen af sådan beskattning taga allmänna bevillningen för lön, egendom och rörelse m. m. till norm, såsom comiterqde det föreslagit, i hänseende till fy 11— »jarls— ti Usko t tet åt fattigvården, kan icke låta sig göra, om man vill åstadkomma stabilitet i beskattningsgrunden och deri deraf-beroende rösträttighelen för någon längre tid; ty allmänna bevillningen och isynnerhet föremålen för bevillnings-afgifter efter 2 art. mäste, såsom tillfälliga, vara underkastade förändring, tilläfventyrs hvart ar, och hufvudsakligen mellan hvarje riksdag.
Det linnde ju till och med hända, att bevillningen för lön, egendom och rörelse antingen alldeles upphörde eller förvandlades till annan beskattning, t. ex. consurntions-afgifter.
I alla fal! är 2 art:s bevillning, sådan dea för närvar, utgår, så mycket hellre alldeles olämplig lill måttstock både för communal-utskylders påföring och för rösträtt i communens angelägenheter, som, oberäknadt andra ojemnheter, isynnerhet hvad borgerskapets taxation jemförelsevis angar, alla personer både i städerna och på landet, hvilka lefva af räntebärande capituler och actier, eller annan slik osynlig inkomst, icke betala någon direct bevillning efter 2 art., för lön, egendom och rörelse; och således skulle desse personer, merendels de förmögnaste inom hvarje ort, då undgå att bidraga till communens utgifter, vare sig för fattigvård, folkundervisning eller annat gemensamt comraunal-bestyret tillhörande ändamål och derjemte äfven utestängas från röst i communens vigtigaste angelägenheter.
På ett eller annat ställe har man väl före detta försökt att använda bevillnts-afgiften efter 2 art. till norm för påföring af fattigförsöi jnings-bidragen, med flera; men af sistberörda uppenbart gill liga orsak, och i följd af flera andra betänkliga missförhållanden, har roan efter hand måst afstå från dessa försök och återgå till ett rättsenligare beskattningssätt, hvilket deremot latt nog och med möjlig säkerhet funnits, förmedelst använ-' dandet af s. k. skattedaler eller skattefyrk vid afgifternas uttaxerande.
Denna sistnämnda, i många städer af ålder brukliga, enkla metod att fördela vissa, contant utgående, inbördes eller communal-utskyIder emellan de i hvarje särskildt fall skattdragande, skulle troligen äfven på landet, vid en behörig och samvetsgrann tillämpning, närmast träffa de! rätta i fråga om fattigförsörjnings- och andra sådana gemensamma commutial-bidrag, som icke, enligt gällande allmänna författningar, eller beståndande särskilda öfverenskommelse!'.
, skola utgå efter hemmantal, matlag eller annorledes.