Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det står icke i någons makt, att återupväcka de döda, och att låta dem förklara sig, men som vittne till 1809 års händelser och såsom mäktig af 1809 års allmänna anda må det tillåtas mig att yttra min särskilda mening om desse lagstiftares åsigter, och jag får då förklara, min innerliga öfvertygelse vara att om denna fråga, som vi nu discutera, kommit å bane år 1809, hade den rönt om ens något, åtminstone icke ett så häftigt motstånd som nu.
Om detta visar ett framåtskridande eller tillbakagående, för vår tids, sannt religiösa stämning lemnar jag derhän.
Jag har intill denna stund hos mig sökt besvara de år 1809 uttalade grundsatser för ordning, för frihet, för fördragsamhet och rättvisa; och dessa af mig bekända tänkesätt grundlägga äfven nu mitt bifall till K. M:s propos.
Då Utsk. med en betydlig majoritet och utan afs:de på de afgifna reservationerne kunnat tillstyrka R.
St:r att afslå K. M:s Propos. och bibehålla landstörvisnings-straffet, gör jag mig ingen förhoppning att med en återremiss något kunna vinna, hvarföre jag bestrider den och anhåller om bilall till K. M:s Propos.
Sedan jag under de allmänna öfverläggningarne haft tillfälle uttala mina åsigter, skulle jag velat undandraga mig att vidare upträda i denna fråga; men åtskilliga yttranden på förmiddagen kräfva svar Till en början kan jag icke underlåta att uttala den smärta och pinsamma känsla, jag erfarit vid de försök här blifvit gjorda att neddraga denna fråga, hvars stora vigt och höga betydenhet alla erkänna, till föremål för spetsfundigheter och advokatoriska invändningar.
Pör min del har jag trott ämnet böra behandlas i öfverensstämmelse med dess vigt och värde.
Afven uti en vanlig rättegång af större betydenhet, skulle jag icke vilja nedlåta mig dertill, att, genom invändningar i rättegången, undandraga sjelfva frågan hufvudsaklig pröfning.
Så mycket mindre nu då frågan rörer en menniskas heligaste rättighet.
En talare har påstått sig hafva i landsorten inhemtat allmänna opinionen, och att den vore emot Kongl. Förslaget.
Det talas så mycket om denna opinion; men i de flesta fall torde det icke vara så lätt att taga reda på densamma, särdeles i en fråga, som denna, Den 31 Oktober e. m. 307 om hvilken okunnigheten gjort sig helt och hållet falska föreställningar.
Man har fattat ordet: religions-frihet, såsom skulle det vara synonymt med frihet från all religion; och denna upfattning har förskräckt en hop fromma, men enfaldiga själar.
Då jag i allmänhet tror att hvad man kan hviska, det bör man äfven kunna högt uttala, så torde det tillåtas mig fråga den värde talaren: hvar han funnit berörde allmänna opinion?
Har han icke händelsevis hittat den uti en conventikel?
Och var denna conventikel behörig uttala allmänna opinionen?
— För den, som vet att den värde talaren sjelf känner sig besvärad af de nu gäl lande intoleranta lagarne och att han äfvenledes anser sig tvungen öfverträda den, kan det icke annat än förefalla förunderligt, det han nu motsätter sig dessa lagars uphäfvande.
Man frågar sig ovilkorligen hvad orsaken kan vara till en sådan motsägelse.
Enl. min upfattning och hvad jag äfven hört åtskilliga separatister icke otydligt uttala, finnes orsaken härtill att söka uti den fruktan, de hysa derför att förbudets borttagande skulle., såsom de uttrycka sig, slappa det religiösa nitet.
Tag bort förbudet och det finnes icke mer något så frestande att öfvergå till en annan sekt.
Härutinnan hafva de till en del obestridligen rätt.
Vore icke konventiklar förbud na, skulle icke frestelsen att besöka dem vara så stor.
Sjelfva förbudet rotar till öfverträdelse.
Det kan möjligtvis anses mindre passande att här erinra om en theater-pjes: men då ofta i sådana är nedlagd stor mennisko-kännedom, torde det ursäktas mig om jag i edert minne återkallar en benämnd: »Sen er i spegeln».
En ung fru förbjudes der att röka tobak.
Att göra sådant skulle under vanliga förhållanden aldrig hafva fallit henne in; men nu sedan det blifvit henne förbudet, drifves hon dertill af en oemotståndlig kraft.
Så är också förhållandet i verkligheten.
Förbudet rotar till öfverträdelse; och sådant i ännu högre grad, om känslan säger en att förbudet rörer en rättighet, som ingen mensklig makt äger att inskränka.
Ju heligare rättigheten, desto behörigare måste inskränkningen deraf förefalla det fria menniskosinnet.
Man har talat om återremiss, men, enl. min tanka, betyder sådant detsamma, som afslag.
Vill man hufvudsaken, måste man förena sig under någon känd fana, för att kämpa för ett gemensamt mål.
Det individuella tycket måste man undertrycka, för att kunna handla med enighet.
Någon enighet i en större församling kan derförutan omöjligen vinnas.
Tot capita, tot sensur.
Skulle en hvar envist fasthänga vid sina små anmärkmr, komme man aldrig till något resultat.
Nu hafva vi en Kongl. Propos., som i hufvudsaken tillfredsställer vännerna af samvets-frihet, må derföre alla dessa förena sig om det Kongl. Förslaget, äfven om man kunde önska det en eller annan detalj vore annorlunda Hr Gyllenskölds förslag, att nu gällande religions-lagar skulle hvila och icke tillämpas intill nästa Riksdag, kan jag icke godkänna.
Att lagstiftaren förklarar en lag hvilande, har aldrig, så vidt jag känner, ägt rum uti vårt fädernesland, och jag hoppas att sådant aldrig måtte här blifva praxis.
En lag måste tillämpas, in - 308 Den 31 Oktober e. m. till de3s den uphäfves.
Kan den icke tillämpas, är sådant tillräckligt bevis på dess orättvisa; och då mäste lagstiftaren, om han har känsla af pligt, skynda att utplåna denna orättvisa lag.
Men att låta lagen qvarstå utan tillämpning, är att undergräfva grundvalen för samhället, aktningen för lagen.
Såsom bevis derför att allmänna opinionen skulle vara emot religions-friheten, har man åberopat de inkomne petitionerne.
Men hvar och en, som har ringaste kännedom om huruledes sådana petitioner tillverkas och huruledes de fleste, som underskrifva dylika, hafva alldeles intet eller åtminstone högst förvirradt begrepp om dessas verkliga innehåll, — den som känner sådant, den kan i sanning å desse petitioner icke fästa särdeles afs:de.
Man har vidare talat om allmogens benägenhet för den nuv:de lagstiftningen.
Om dessa upgifter verkligen äro sanna, så bevisa de icke annat, än att allmogen om frågan endast har orediga begrepp.
Allmogens opinion åberopades vid förra Riksdagen af dem, som ville motsätta sig en lag, hvars lyckliga följder ingen numera dristar bestrida.
Då påstods allmogen i hög grad ogilla nya bränvins-lagstLtningen.
Och denna har likväl haft lyckliga resultater.
Så tror jag äfven förhållandet skulle blifvit om förev:de förslag antoges.
Andra talare, som vilja bibehålla landsförvisnings-straffet, hafva åberopat Luther, men emot Luther har jag framställt Christus; och hans ord måste väl tillerkännas större vitsord än Luthers.
Äfvenledes har man sökt rättfärdiga landsförvisnings-straffet genom Pauli påbud, att utdrifva irrlärige ur Kyrkan.
Men härvid förbiser man alldeles att Paulus talade endast om afdrifning ur Kyrkan, icke ur samhället, eller om landsförvisning.
Då Paulus predikade, var icke Christendomen Statsreligion.
Ett utdrifvande ur Kyrkan medförde således icke någon förlust af medborgerliga rättigheter.
Det af en talare citerade uttrycket, att man bör fly irrlärige, låter väl icke gerna kunna tydas derhän, att man skall landsförvisa dem.
— Genom att förblanda begreppen; Kyrka och Stat, kommer man till dylika orimligheter.
Man har jemväl talat om Statens samvete, om nödvändigheten för Staten att ega en religion.
Sådant visar att man icke klart fattat hvad som menas med religion.
Den, som det gjort, inser tydligen att religion endast kan ägas af individen, och ingalunda af Staten.
En samling individer, som öfverensstämma i religiös tro, bilda Kyrka.
Och Kyrka är något helt annat än Stat.
Den sednares mål är och förblifver jordiskt.
Då Kyrkan deremot arbetar för evigheten.
För att mildra det vidriga intrycket, föreställningen derom, att man skall lida verldsliga straff för sin religiösa tro, väcker hos hvar och en, som icke blifvit förblindad af fanatism, har man velat påstå, att landsförvisning icke är något straff.
Ar det verkligen på fullt allvar man framkommer med sådant?
Men då icke lämpligen kan antagas, det man tillåtit sig skämta i en så vigtig fråga, så nödgas man tro det vara någras verkliga mening.
Hrr frågar jag om de verkligen finna det icke vara något straff, att nödgas för alltid lemna det land, der man blifvit upfödd, sina fäders hem, alla sina vänner och anhöriga.
De, som påstå sådant, Den 81 Oktober e. m. 309 måste icka veta att här linnes uti menniskohjerta! en stor och helig känsla, — en känsla, som gifvit uphofvet till de största och ädlaste handlingar, historien har att upvisa — kärleken till fosterlandet.
Att tvingas till att afsäga sig sitt fädernesland, — det skulle icke vara ett straff!!
Af flere talare har landsförvisnings-straffets olämplighet blifvit ådagalagd, likaledes har man visat det obehöriga deruti att conventiklar beläggas med ansvar; och oaktadt man gör dessa medgifvanden, fortfar man dock att bestrida den Kongl. Propos.; och denna innehåller likväl egentligen icke annat än borttagande af ansvar för affall och för conventiklars hållande.
Man kommer verkligen i förlägenhet om man för sig vill förklara orsaken till detta envisa motstånd.
Forskar man närmare derefter skall man finna den egentligen uti rubriken på lagförslaget.
Det är ordet religionsfrihet, som skrämmer motståndarne.
Om någonsin skuggrädsla har funnits, måste det vara nu, då man hindras att antaga en erkänd behöflig lag, endast af fruktan för ett ord.
Då man talar om nödvändigheten af religiös enhet och om faran af olika tro i religiöst afs:de, har man då tänkt på huruvida sådan enhet är möjlig eller om det står tillsammans med protestantismens idé, — att icke säga med Christi lära, — att genom yttre våld söka framtvinga sådan enhet.
Oell låter en sådan enhet genom verldsligt våld verkligen framtvinga sig?
Jag har under de allmänna öfverläggningarne sökt visa att enhet i tro icke ens finnas hos Svenska Kyrkans presterskap, ännu mindre hos hela folket.
Att fullkomlig enhet icke finnes hos presterskapet, vill jag styrka med ett enda exempel, ehuru otaliga kunde anföras.
Man måste väl få antaga att åtminstone en del prester tro hvad de lära sina åhörare efter den nu till lärobok begagnade kathekesen.
Men det nu af komiterade upgjorda nya kathekes-förslag innehåller flera väsentliga satser, som helt och hållet strida emot nuvide kathekesläror, och då man äfvenledes nödsakas tro att komiterade icke skrifvit annat, än hvad som öfverensstämmer med deras öfvertygelse, följer ju deraf att komiterade, hvilka samtlige äro prester, hafva en olika tro med de prester, hvilka antaga den gällande kathekesens lärosatser.
I afs:de å frågan om man genom verldsligt strafflagar verkligen kan framtvinga religiös enhet, så finnes väl ingen, som vill tillåta verldsliga makten att genom tortur söka frampina hvad en hvar tror i sitt hjertås djup.
Med hot om verldsligt straff, kan väl icke åsyftas annat än att förhindra de yttre uppenbarelserna af en tro, skiljaktig från Stats religion.
Ora så är, så följer ju deraf ock att man icke bekymrar sig så särdeles om hvad medborgarne i själ och hjerta tro, endast de med munnen bekänna Stats-religionen.
Hyckleri är således det stora mål, man genom dessa strafflagar söker.
Hyckleri är derigenom uphöjdt till en samhällsdygd.
En stat i sin högsta fulländning skulle således vara den, som bestod endast af hycklare.
Der uttalades ingen tro, skiljaktig från den lagen påbjöde.
Om ett sådant land blefve så särdeles lyckligt, lemnar jag derhän; men 310 Den 31 Oktober e. m. att det icke hade någon rätt att kallas protestantiskt, torde icke gerna kunna bestridas.
Det förefaller i sanning besynnerligt att på samma gång, man talar om sin fruktan för katholicismen, framkomma med satser, som deruti leda till den skarpaste katholicism, som någonsin kan tänkas.
Slutligen har man sagt, att landet ännu icke vore moget för religions-friheten, till bevis hvarför man åberopat allmänna opinionen, som icke skulle vara stämd derför.
Då satsen i dess allmänlighet till viss grad i sig innebär någon sanning, torde deråt böra lemnäs någon upmärksamket.
På sätt jag förut sökt visa härleder sig ett stort antal personers omdöme uti denna fråga från ett dunkelt och förvirradt begrepp om densamma.
Man har i allmänhet icke för sig gjort klart hvad frågan rör, hade man det, skulle omdömet otvifvelaktig! blifva annorlunda.
Och under fullt erkännande af den satsen, att ett lands lagar böra lämpas efter folkets bildning och upfattning, tror jag att Svenska Eolket nu befinner sig på den ståndpunkt att man, icke utan fara för samhällets lugn, längre kan vägra det en vidgad religions-frihet.
Såsom bevis derpå torde tillåtas mig endast nämna att flere af de talare, hvilka så väl här som vid de allmänna sammanträdena upträdt emot den Kongl. Proposm, sjelfva hafva i någon mån skiljt sig från Statskyrkan och anse sig af sitt samvete förpligtade att bryta emot landets gällande lag, rör:de religions-förhållanderne; och deras antal utom Riksförsamlingen, med hvilka enahanda förhållande eger rum, är ganska betydligt.
Emot den satsen, att man icke i förtid bör frambringa en lag, kan ställas den, att man icke bör dermed komma för sent.
Ett gammalt ordspråk säger: »Ante capillala, post est occasio colva».
Elden kan i dess början lätt släckas, men får den ohejdadt rasa, står det icke vidare i mensklig förmåga att dämpa den.
Så äfven i moraliskt hänseende.
Om lagarna småningom jemkas efter behofvet, kan samhället med lugn gå sin utveckling till mötes.
Men söker man att hämma menniskoandens utveckling, händer det lätt att den med våld bryter sina bojor och kullstörtar allt hvad den möter.
Se der orsaken till alla revolutioner!
På det icke ångan må spränga jernpannan, måste man öppna ventilen.
Medgifvanden i tid förekomma häftiga utbrott.
Bifalla vi icke nu det Kongl.
Eörslaget, skall frågan åter förekomma, och då uti vida större propos:r.
Man skall icke då nöjas med hvad som nu begäres.
Historien lemnar mångfaldiga exempel derpå, huruledes ett folk under sekler kan bära ett ok, utan att känna dess tyngd.
Småningom börjar man likväl erfara en olust, ett illa befinnande; men man vet icke rätt hvaruti det består eller hvar orsaken bör sökas.
Slutligen löses gåtan.
Ordet är funnet.
Först hviskas det man och man emellan; men dess röst vinner ouphörligt i styrka, tilldess det slutligen vid åskans dån skakar verlden.
Då är det försent att komma med förmedlings-förslag.
Den 31 Oktober e. m - 311 Jag slutar derföre nu med den gamle Komarens upraaning att tillse »ne qvid delriminli capiat rcspublica».
Hr Carleson, Edv. Henrik:
Lika med en föreg:de talare tror jag, att de många öfverläggningar, som i detta ämne egt rum, föga inverkat å K. o.
Ad:s åsigt.
Jag vill icke heller göra något försök i den vägen, utan endast med några ord antyda min mening för att icke anses hafva genom tystnad samtyckt tili en annan, som jag på det högsta ogillar.
— De lagar, hvilka genom antagandet af K. M:s Propos. skulle komma att uphäfvas, äro redan antiqverade, och skulle, om de tillämpades, nedflytta Sverige tilljembredd med Spanien och åtskilliga Italienska stater.
Den föreslagna lagen med alla dess bristfälligheter har efter min tanke ett afgjordt företräde framför de föråldrade, numera icke tillämpade lagarne, och afhjelpandet af de befintlige bristerne kan utan fara upskjutas intilldess dessa brister visat sig vara af mera väsendtlig vigt.
Då nu ett afslag å K. M:s Propos. upskjuter till en obestämd framtid undanrödjandet af de olägenheter den nuv:de lagstiftningen medför, förefinnes äfven deruti ett ytterligare skäl till bifall. R. o. Ad:s beslut är visserligen för tillfället föga afgörande, men deremot för framtiden en ganska stor betydelse.
I fordna dagar var K. o. Ad. det Stånd, hvarigenom religions-friheten hade sina försvarare.
Det vore högst bedröfligt, om förhållandet nu blifvit omvändt.
Jag befarar, att ett bifall till LagUtshs Utlåt, skall så tydas, och tillåter mig derföre att hemställa det de ledamöter af R. o. Ad. hvilka väl anse den af K.
M. föreslagna lagen innehålla förbättringar i vår lagstiftning, men icke finna förslaget fullt tillfredsställande, ville, med afs:de på vigten af R. o. Ad:s beslut för framtiden, bifalla K. M:s Nåd.
Erih. af Ugglas, Carl Gustaf:
Jag skall icke blifva mång ordig utan vill endast tillägga några ord till mitt anförande i de gemensamma öfverläggningarne.
Jag vill icke uppehålla mig vid grundsatsen för religions-friheten; den har varit föremålet för dessa öfverläggningar, och tankarne derom äro dessutom enige.
Deremot vill jag fästa upmärksamheten på några omständigheter, som lifligt och klart ådagalägga orättvisan af landsförvisnings-straffet.
I detta afs:de återkommer jag till 1781 års förordn.
Denna förordn. innehåller i 1 mom. satt främlingar njuta alla medborgerliga fri och rättigheter, den undantagen, att i Rikets embeten och tjenster eller som Riksdagsmän nyttjade varda.»
På grund af denna Författning finnes ett ganska betydligt antal Svenska innevånare, icke lutheraner men ägande full medborgare-rätt, och jag vill nu framställa den olikhet i rättigheter, som förefinnes emellan dessa Svenskar och Svenska lutheraner.
Om en Svensk reformert vill öfvergå till judendomen, katholicismen eller hvilken annan religion som helst, står det honom fritt.
Han straffas icke derför; men om hans barn, bekännande sig till lutherska trosbekännelsen, affalla från densamma, skola de landsförvisas.
Ar en så beskaffad lag rättvis?
Om i ett blandadt äktenskap, i hvilket öfverenskom - 312 Den 31 Oktober e. m. kommelse emellan makarne skall träffas om den religion, uti hvilken deras barn skola upfostras, ett barn tillhör den reformerta trosbekännelsen och ett annat den lutherska, så får väl det förra öfvergå till den lutherske trosbekännelsen, men det sednare icke till den reformerta
Ar väl äfven detta rättvist?
Att han ieke är det, att han icke är lämplig eller öfverensstämmande med nutidens begrepp om moral, anser jag under alla öfverläggningarna i ämnet vara fullkomligt ådagalagdt, och om dessa öfverlägguingar visat något resultat, så är det, att Svenska Folket icke önskar bibehållande af landsförvisnings-straffet.
För att få den omständigheten försvarad i It. o. Ad:s prot. uprepar jag här, att af alla de, som under de gemensamma öfverläggningarna yttrat sig, endast 5 eller 6 ifrat för landsförvisnings-straffets bibehållande, och af dessa tillhörde endast 2:ne PresteSt:t.
Alla öfrige talade emot detta straff, ehuru de icke ville bifalla K. M:s Propos.
Såsom afgjordt måste man således antaga att opinionen inom den Svenska representationen utdömt detta straff.
Återstår således att tillse, hvad som bör sättas i stället.
Under de gemensamma öfverläggningarna förklarade jag, att något annat kan svårligen göras än att antaga K.
M:s Propos., ty detta förslag är icke något annat än en nödvändig följd af redan bestående lagstiftning.
Man har visserligen här i dag framställt det förslag, att R.
St:r skulle för sin del besluta, att under tiden intill nästa Riksdag landsförvisnings-straffet icke borde tillämpas, och att K.
M. under samma mellantid måtte nedsätta en komité för utarbetande af en religions-sfadga som skulle föreläggas näst sammanträdande R. St:r.
Jag afstyrker bifall till detta förslag.
Det är icke R.
St:r värdigt att de lemna sin Konung det svar, att de väl med Honom instämma deri, att den nuv:de lagstiftningen är olämplig, men förklara derjemte, att de vilja hafv.a straffet af landsförvisning suspenderadt under några år.
Dessutom afhjelper detta icke olägenheterna.
Vi måste lagstifta för nuv:de förhållanden.
Inom Sverige finnas ju redan dessa dissenters.
Kan det då vara skäl, att låta dessa orediga förhållanden fortfara, hvilket ofelbart blir följden af Hr Carlheim Gyllenskölds förslag.
Dessutom tillkommer en annan omständighet.
Denne talare framställde sitt förslag i förhoppning att kunna förmedla stridiga åsigter.
Det vore något besynnerligt i om R. o. Ad. skulle antaga ett förslag, som icke vinner bifall inom de öfriga Stånden.
Detta skulle än vidare inveckla frågan.
Anmärkrr hafva visserligen blifvit gjorda emot den Kongl. Proposm; men de hafva blifvit fullkomligt nöjaktigt besvarade och vederlagda, och jag har ett moraliskt skäl, som ytterligare stadgar min öfvertygelse om antagligheten af den Kongl. Propös:n.
Denna Propos. har sedan Maj Månads slut varit tillgänglig för allmänheten.
Den har under 4 månader hvilat i LagUtsk.
Den har varit föremål för mångas begrundande ; men har väl någon framkommit med ett bättre förslag?
Det måtte åtminstone bevisa, att det är svårt om icke omöjligt, att för närvrde framställa något mera med ändamålet öfverensstämmande förslag.
Den andra anmärkn., som i afton gjorts emot förslaget, är att Den 31 Oktober e. m. 313 detsamma icke åtföljts af en dissenter-lag.
Ehuru H.
Exc. Hr Just.
StatsMinistern redan härpå lemnat svar, vill jag tillägga några ord.
Under de gemensamma öfverläggningarna omtalades den stora missbelåtenhet, som i Norrige skall hafva uppkommit genom den der införda religions-friheten.
Jag tror mig likväl veta, att missbelåtenhet icke upkommit i följd af religions-friheten utan i följd af några delar utaf just dissenter-lagen, emedan norrmännen lagstiftade i detta ämne, innan de förskaffat sig tillräcklig erfarenhet för att få en fullkomligt god och alla tillfredsställande lag.
I detta afs:de bör man gå varsamt tillväga och utstaka de allmänna grunderna för en sådan lagstiftning, och då synes mig K. M:s Förslag jemfördt med 1781 års Författning upfylla billiga fordringar.
Bevis härför kan man hämta deraf, att denna Författning som varit tillämpad under snart 90 år, har i afs:de på främmande trosförvandter i Sverige visat sig fullkomligt tillräcklig, och dessa församlingar, som icke haft någon annan lag att efterlefva, äro likväl icke så fåtaliga och växa stundom.
Ehuru icke egentligen hörande till ämnet kan jag likväl icke undgå att besvara en af Hr Cederschiöld under de gemensamma öfverläggningarna framställd anmärkn., hvilken jag då i afs:de till Hr Gr. o.
Landtrms sjuklighet förbigick.
Denne talare klandrade Regeringens ledamöter tämligen skarpt derföre, att de tolkat 16§Reg:sF:n sfi som afsigten med stadgandet i densamma vore att utvidga religions-friheten i Sverige.
De ord i den Kongl. Proposm, mot hvilka Hr Cederschiöld vände sig, innefattas i följande: »men denna grundsats har icke, efter hvad erfarenheten visat, uti lagskipningen ansetts kunna vinna den tillämpning, som man liar anledn. att antaga dermed varit åsyftad.»
Dessa ord skulle då vara så vigtiga, och Hr Cederschiöld uttryckte derjemte sin glädje deröfver, att åtminstone inom Sveriges högsta domaremakt ingen gillat en sådan åsigt.
Jag beklagar på det högsta, att då man tillåter sig dylika anmärkt):r, man icke derförinnan gör sig mödan att genomläsa tillgängliga handlingar.
Hade den värde ledamoten tagit kännedom om de den Kongl. Proposm bilagda prot:r, så skulle han hafva funnit, att Just.Rådet Alexanderson, som icke öfvervarit ärendets behandling i Högsta Domstolen förenat sig med föredraganden inför K. M. och att Just.Rådet Thyselius yttrade: »utan att ingå i undersökning, huruvida icke stadgandet i 16 § Reg:sF:n, efter hvad handlingarne vid grundlagens stiftande synas i viss mån föranleda, måhända egt utsträcktare syftning», etc.
Dessa ord synas mig öfverensstämma med föredragandens mening.
Dessutom hafva Högsta Domstolens ledamöter ansett frågan vara tvistig.
Detta bevisar åtminstone, att hon icke är så klar, att man, såsom Hr Cederschiöld upgifvit, kan efter 5 minuters läsning komma till en rigtig åsigt i ämnet.
Jag vill icke uppehålla
Hrnne längre utan slutar med att tillstyrka bifall till K. M:s Förslag öfvertygad, att jag derigenom befordrar mitt fäderneslands väl. 314 Pen 31 Oktober e. m.
En talare har sagt att man bör affatta sina yttranden efter ämnets vigt och icke framkomma med småaktiga anmärkmr eller advokatoriska framställningar, och häri har den värde talaren äfven rätt; men det beror likväl på hvad man förstår med småaktighet.
Det må vara den värde talaren öppet att upfatta sitt riksdagmannakall så, att han anser likgiltigt, om Grundlagarna öfverträdas eller icke.