Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efterverlden, som inser och gillar skälen, måste likväl tillerkänna det förra, oaktadt dess intill vidrighet sträckta veklighet, en märkbarare flägt af verklig ingifvelse; hvars orsak var, att han der sjöng en upprigtig sjelfbekännelses lifligt rönta innehåll.
Det sednare heter ”En Ynglings inträde i verlden”, har till öfverskrift (af Voltaire) ”J’ai vû le monde.
Hélas!” och skildrar nattsidan af denna verld i sorgbebundna alexandriner, der den Gyllenborgska moral-betraktelsens verldsförakt återljuder, men med en matthet, som tycks förråda sorgens egen svaghet eller ytlighet.
Det ryktbara tidningsblad, hvilket han på samma år började utgifva, yppade snart, huru litet han ännu var på allvar blifven den ”Timon”, hvars namn han ett årtionde efteråt antog 6.
Möjligen skulle man med sinnesstämningen af en sådan kunna förlika, att han ungefär vid samma tid, som han lät höra den i en ond verld inträdande ynglingens veklagan, bad i denna tidning om ursäkt för en (långt mera poetisk) ”Ode öfver Christus”, – visserligen (sade han) ”någongång af honom författad till öfning i sin andakt”, men utan hans vetskap i bladet införd och ”undertecknad med hans namn”, ehuru den törhända kunde tillhöra ”stycken, för hvilka han ej önskade att vara känd” 7.
Men ingen Timon, – i fall en sådan befattat sig med att utgifva en tidning, – hade kunnat begagna den att kort efter denna urskuldning lofsjunga en ”Mamsell Dubois” utan all anhållan om ursäkt, hvarken för denna lofsång eller för den derunder anbragta och (genom sin didaktik) ännu betänkligare 8 noten.
Man märke härvid vid, att i vittert värde står det oursäktade griftqvädet ingalunda högre i sin art, än den ursäktade oden i sin; den sednare skulle (åtminstone med en och annan liten lätt ändring) ganska väl kunnat försvara ett rum i de ”samlade skrifterna”, vare sig bland ”Oderna” i andra delens början, eller – då den utgifver sig för en ”öfversättning” – bland de ”Imitationer och Öfversättningar”, som afsluta denna del och upptaga hälften af den tredje.
Förunderligt vid allt detta är mellertid ingenting annat, än att se honom, liksom ej långt förut emot Bellman (i ”Mina Löjen”), så äfven strax efteråt emot Leopold (i en stridskrift mot dennes Kronprins-ode), upphäfva sig till – kyskhetens hämnare 9.
Det kan ej vara för någon af våra läsare obekant, att den tidning, hvarom här talats, var den för Sveriges vitterhet epoch-görande ”Stockholms-Posten”; hvars första nummer utkom den 29 Oktober 1778.
Ett bland den förutnämnda fiendtliga uppsatsens påståenden är, att bokhandlaren Holmberg var dess förste egentlige upphofsman och utgifvare, samt Kellgren ursprungligen blott en af Holmberg vidtalad och betalad medarbetare, som genom sin qvickhet snart blef den förnämste, derefter undanträngde den arme bokhandlaren, och belönte honom med nedrig otack.
Men detta, redan i sig sjelft otroligt, strider mot alla mig eljest bekanta underrättelser10.
Att tanken till ett dylikt dagblads utgifvande väcktes hos Kellgren af den företagsamme Holmberg, kan vara möjligt; men den förre var och förblef dervid hufvudmannen.
Till med-utgifvare valde han en i Stockholm förvärfvad vän, dåvarande Sekreteraren i Kommers-Kollegium, sedermera Kommers- Rådet Carl Lenngren: en hedersman, som fortsatte detta biträde ända till hans död, och derefter till 1813 sjelf var tidningens hufvudredaktör 11, samt omsider afled 1827, sedan han med nit och skicklighet genomvandrat en lång bana af trägna ämbetsvärf.
Väl har denne förbundsbroder gjort sitt namn odödligt blott genom att låna det åt sin Maka, – den såsom Fru Lenngren vidtberömda Skaldinnan; men med den snillrike vännen ägde han dock (enligt Rosenstein) all den ”likhet i tankesätt”, som gaf möjligheten för både förtroligt umgänge och litterär samverkan.
Kellgren ansågs mellertid alltid för hvad han var:
Stockholms-Postens sannskyldige höfding, som af allmänna omdömet gjordes ausvarig för dess innehåll.
Snart blef erkändt af hufvudstad och land, att i svenska vitterheten, der ännu minnet af Dalins Argus var färskt, hade uppträdt en ny öfver-domare, lika ung och qvick, men än mera smakfull.
Inga gensägelser mot det nya tribunalet kunde någonting uträtta.
Det ingrep i Sveriges vittra bildning lika innerligt och allmänligt, som det förra; det afgjorde dess öde för årtionden; det förblef ända till 1809, ja i mångens ögon än längre – om ock tillsist varande blott en magni nominis umbra – svenska vettets och svenska smakens högsta publicistiska domstol.
Och minst kunde man i Kellgrens dagar förutse den strådöd, hvari denna då så stolta tidskrift ändtligen på våren 1833, vid nära femtiofem års ålder, stilla afsomnade under Kapten Lindebergs spira 12.
Sitt tidnings-bestyr, och i allmänhet sitt författarskap, betraktade Kellgren hädanefter såsom sin enda syssla.
Han sökte ingen annan.
Väl förflöto ännu några år, innan han öfvergaf sin grefliga informators-befattning; men han synes bibehållit den snarare af böjelse, än af behof.
Ty med den alltmera stigande inkomsten af hans tidning förenade sig innan kort ett af Konungen honom tilldeladt årligt understöd, att omsider försätta honom i en belägenhet, der han kunde lefva endast och allenast för Vitterheten.
– Det har blifvit sagdt (och är visst icke osannolikt), att hans personliga förhållande till Konungen inleddes genom en anbefallning från den vackra Grefvinnan Mejerfelt.
Äfven utan en sådan, skulle det dock snart hafva sjelfmant infunnit sig.
Såsom skald var han alltredan af Konungen känd; hans lärospån såsom hof-skald blef en för Drottningholms theater författad ”Prolog”, som uppfördes 1778, ”då hoppet att se Konungahuset förökt med en ättling af Gustaf och Sophia Magdalena gjordes allmänheten bekant”.
I sig sjelf föröfrigt obetydlig (och derföre sedan utesluten ur samlingen af hans skrifter), förebådade den dock, genom en i den tiden ovanlig språkets och versens lämplighet till text för musik, hvad han längre fram skulle för den lyriska scenen uträtta.
Och redan förtjust i poeten Kellgren, kunde Konungen ej heller undgå, att finna äfven tidnings-utgifvaren Kellgren uppmuntransvärd.
Man har äflats, att på denna omständighet lägga en besynnerlig tonvigt, såsom på någonting menligt för både Konungens och Skaldens minne.
Intet tvifvel är, att ju den förre lika mycket ur politisk synpunkt, som ur ästhetisk, måste vara belåtnare med Stockholms-Postens journalistik, än med den nyss kufvade parti-tidens.
Men detta kan honom af ingen opartisk förtänkas; minst af någon, som gjort sig mödan att med egna ögon inhämta beskaffenheten, å ena sidan af Kellgrens dagblad, å andra sidan af den nästföregångna periodens tidnings-litteratur 13.
Då Kellgren – i motsats till denna – tillkännagaf sin afsigt vara, att söka på engång ”muntra och upplysa, genom att inbjuda på de snillets läckra och oskyldiga nöjen, som ett trumpet och okunnigt, af politiska tvister sysselsatt folk vanvårdar och föraktar”: så blef, i Sveriges dåvarande skick, redan den vändning, att allmännare uppmärksamhet, deltagande, njutning der kunde väckas af annat än politiskt partigräl, en kraftig medverkan för Konungens syften, en öfver hans motståndare vunnen följdrik seger.
Derjemte får man ej låta inbilla sig af den i detta blad så gerna uppstämda panegyriska tonen, att den nya tidskriften var en ”hoftidning” i den oinskränkta betydelse, som af ett nymodigt språkbruk plägar brännmärkas med glosorna ”absolutistisk” och ”servil”.
För det första bör man veta, att det (för oss) osmakliga öfvermått, hvartill den öfverklagade tonen understundom blef stegrad, oftast får skrifvas på de fransyska – och romerska – smakmönstrens räkning; för det andra, att den var, vid Kellgrens och hans tidnings uppträdande, rättfärdigad af sakernas allmänna ställning; och äfven sednare, af en jemförande återblick på nyssförflutna årtionden.
Eldig i sina öfvertygelsers uttryck, liksom i sina böjelsers, var
Kellgren aldrig njugg på beröm, när han tyckte sig ha skäl dertill.
I hans skrifter finna vi Locke heta ”den förnuftigaste man som jorden burit”, Marmontel ”den ljusaste, sannaste, finaste af alla ästhetiska författare”, och Voltaire rentaf en ”gud”, – eller åtminstone en ”dyrkansvärd” innehafvare af ”gudars vishet och gudars dygd”.
Han kunde ju ej då i Gustaf III fira blott en ny ”Cäsar” (och onekligt ägde Gustaf mera i sig af Cäsar, än hans banemän ägde af Brutus och Cassius); han måste äfven höra sig tillropas af Solens gudomlighet, att ”Gustafs dygd ej kunde mätas med dödligt snille”, och att ”hvarenda af Gustafs dagar ledsagade en af hans dygder upp till Odödlighetens thron” 14.
Den naturliga sympathien mellan en Publicist, som var poet, och en Konung, som sjelf var detsamma, behöfver dervid näppligen komma i åtanka.
Sämre och skadligare var, att denna sympathi sträckte sig äfven till de lyten i moralisk och religiös bildning, som i Stockholms-Postens första årgångar ej sällan ganska bjert framstå.
Man har velat häraf draga den slutsats, att Gustaf III med uppsåt, med berådt mod användt Kellgren och hans tidning såsom verktyg för allmän spridning af ett envålds-gynnande lättsinne och sedeförderf 15.
Men sådant är att (för tillfället) glömma, huru djupt, hos flertalet af den tidens vittra ledare, dessa lyten voro sammanvuxna med deras ästhetiska.
När ”guden”
Voltaire gick i spetsen med den skändedikt, åt hvilken han lånat namnet från en af jordens herrligaste och heligaste qvinnor; när sjelfve Rousseau förklarade, i en till och med ”philosophisk” afhandling 16, att af kärleken mellan könen vore ”le physique” det väsendtliga, det enda egentligt natur-enliga och fördenskull sanna: hvad kunna vi då vänta, hvad billigtvis fordra, af de öfriga?
Jemväl i denna hänsigt var alltså Konungen ingalunda den förförande; han, och Skalden, voro båda lika förförda.
Särskildt om det politiska vexelförhållandet må dessutom erinras, hvad jag vid tillförne gifna anledningar sökt visa, att Kellgren stundom inrymde sitt blad äfven åt uppsatser från den tidens ”patrioter” 17; ja, någongång tillät sig uttrycka sin egen frisinnighet på ett sätt, som – i hans personliga ställning till
Konungen – glömde både tacksamhetens och skicklighetens lagar.
Till sådana utgjutelser bör visserligen ej räknas det evigt minnesvärda qvädet ”Dälden”, lika oförgängligt i sin djupa betydelse som i sin glänsande skönhet; en dikt, hvarom väl kunde frågas: när har någonsin skaldespråket frimodigare och ädlare tolkat en politisk opposition?
Annorlunda förhåller sig deremot med den i Stockholms-Posten 1781 förekommande och af oss redan på ett annat ställe 18 anförda betraktelsen om Augustus och Propertius; hvilken, anbragt såsom not vid en öfversättning från den sednare, ypperligt skulle passat i Lunds ”Välsignade Tryckfrihet”, men ej utan förvåning kan befinnas författad af just den man, som i nästföregående årgång af sitt blad hade lofsjungit Gustafs dygd såsom omätbar af hvarje dödligt snille, och i den nästföljande årgången lät ett nytt lofqväde om samme Gustaf tillägga, att han ”förnyat alla de stora hjeltars dygd, till lof af hvilkas namn rökverk brinna och suckar hinna upp till Olympens famn” 19.
Förklaringsgrunden är, att i det innersta af sin själ, och innan han öfverlefvat Fransyska
Revolutionens begynnelsedagar, var Kellgren långt mera republikan, än flertalet af dem, som i hans tid ville gifva sig uppsyn och ton af republikanska tänkesätt.
Men en af de åtskilliga egenskaper, i hvilka Gustaf III verkligen liknade Cäsar, var, att aldrig såras – eller åtminstone aldrig låta påskina något sår – af sina snillens infall.
Kändt är (eller bör vara) hans uppförande mot Adlerbeth, då han, omedelbart efter dennes uppträdande emot honom på riksdagen 1789, i sin enskilda krets mottog den redlige talaren utan ringaste förändring af sin vanliga vänlighet.
Så må här ock i förbigående påminnas om det tillfälle, då han (1780) hade nödgat Oxenstjerna att lemna honom sin portfölj till genomseende, och der fann ett så lydande epigramm, hvilket skalden hade glömt eller ej hunnit undansnappa:
”Man vid en Konungs syn var i förundran dragen,
Som gick, af snillet förd, att fylla hjeltars lopp;
Men midt i banan trött, af nöjen blott betagen,
På första lagern söfd, tycks glömma verldens hopp;
Lik den för trägna värf som stiger bittid’ opp,
Och se’n är sömnig hela dagen”.
Konungen läste papperet och återgaf det utan ovilja, med detta yttrande: ”Jag har förtjent det, då jag tvang er att öppna er portfölj; det har billigtvis gått mig liksom dem, som lyssna vid dörrar.
En tid kan komma, då ni upphör att göra mig denna förebråelse; och kanhända äro vi då, bägge två, mindre lyckliga” 20.
Sammalunda förfor han ock med Kellgren: hvilken han, sedan han gjort honom först till sin Bibliothekarie och sedan till sin Handsekreterare, alltid med oförminskad ynnest såg inom sitt närmaste umgänge.
Fåfängt ställdes denna gunst en och annan gång på prof; den förblef ständigt oförvandlad.
Än mindre kunde någon rubbning deri tillvägabringas genom den omständighet, att i Kellgrens tidning lika synbart, som i hans poesi, under de sednare åren mer och mer utvecklade sig en anda af djupare sinne, af otvetydigare ärbarhet, öfverhufvud af skärare och högre känslolyftning.
Ty Gustaf sjelf rigtade, i verkligheten liksom i dikten, sin eldsjäl alltmera på höga, heroiska, tragiska föremål; stora planer hvälfde sig der, ej blott lifligare, utan äfven allvarligare än någonsin; och Oxenstjerna, som fordom hade funnit honom ”sömnig”, kunde nu, tvärtom, finna honom förmycket vaken.
En bland följderna blef, att hans egen vittra smak, förädlad i samma mån, lät förmärka en jemväl sedlig rening.
Han hade under sin sista tid så långt bortvändt sig från en viss art af versificerad voltairism, att Schröderheim kunde yttra – och just i anledning af Voltaires Pucelle –:
”det är bekant, huru litet nöje Konungen fann uti allt slags läsning af sådant ämne”21.
Tilläggom: om tillförne så väl han, som Kellgren, hade omfattat detta poem med förtjust beundran: så böra vi dervid ihågkomma, att det ingalunda är blott en qvickt okysk förlustelse- och stridskrift.
Betraktadt ur endast ästhetisk synpunkt, eller blott och bart såsom konstverk, är det Voltaires yppersta; lifvadt genom en flägt af ariostiskt epos, hvilken här förirrat sig inom en luftkrets lik de pontinska träskens, – leende och vådlig.
En nyligen offentliggjord historisk samling, som har framgifvit flera för Gustaf III:s minne förmånliga materialier än hon måhända sjelf förmodar, utlåter sig alltså om Kellgren ganska rigtigt, att han vardt ”befunnen just tjenlig att utgifva ett sådant slags vitter riksorgan för konungadömet, som man kände sig behöfva” 22.
Endast sättet af denna ”tjenlighet” hafva vi här sökt utreda.
Och kanske torde nu följande ord af Rosenstein kunna hoppas, att hädanefter finnas lika sanna, som vackra.
”Svenska vitterhets-idkare”, säger han, ”hafva måst antingen uppoffra sin tid åt andra yrken, eller strida med brist och fattigdom.
En fördom har dömt dem oskicklige till allmänna värf; en annan ovärdige all belöning af det Allmänna, om de ensamt följde den stråt böjelsen tycktes för dem utvisa.
Vida öfver dessa fördomar var den Konung, under hvars spira Kellgren, till sin och svenska vitterhetens lycka, var född att lefva.
Gustaf den Tredje, med en stadgad öfvertygelse om värdet och nödvändigheten af de skillnader och företräden samhälls-ordningen infört, ägde ett lika stort begrepp om ett annat företräde, som Naturen oföränderligen fastställt för dem, åt hvilka hon skänkt snille och öfverlägsna egenskaper 23.
Hans största begär var odödligheten; och han visste att urskilja dessa sällsynta menniskor, som, genom bedrifter eller snillealster, engång skulle lemna sina namn åt minnet för att omgifva hans eget och utmärka hans tidehvarf hos de sednaste åldrar.
Kellgren kunde för honom ej länge blifva dold.
Att han hade varit skicklig till sysslors skötande, derom kunna icke de tvifla, som känt hans rediga begrepp, säkra omdöme, arbetsamhet, noggrannhet och värma för allt hvad som var rätt eller nyttigt.
Om hans håg varit lika stor med hans skicklighet, hade han helt visst i tjenstevägen af Konungen emottagit vedermälen af samma bevågenhet, som andre vitterhetens idkare erfarit.
Men Gustaf tänkte, att ett snille, sådant som Kellgrens, tillräckligen och mest gagnade genom skrifter: och att af de medel, som till en så stor del användas på rikens anseende, icke de förspillas, hvilka gifvas åt dem, som hedra sitt fädernesland genom sin egen namnkunnighet.
Intet slags ära gafs, som han icke ville hafva till sin och Sveriges.
Han lyckönskade sig att kunna förbehålla Kellgren ensam åt Sånggudinnorna, och att i honom gifva det första efterdöme af en Svensk, som funnit bergning utan att vara annat än vitter.
För att utmärka honom för den hop, som dömmer efter titlar och rang, gaf Konungen honom fullmakt att vara Dess Hand-Sekreterare.
För att sätta honom i stånd, att med sinnets ledighet arbeta och med värdighet och beqvämlighet tillbringa sitt lif, gaf han honom pensioner, som efterhand ökades.
Kellgren fick härigenom uppfylla den önskan hans valspråk uttryckte, att blifva ”Allt vid sin Lyra”, – och han blef nog till sin egen och sitt fäderneslands heder”.
Om årtalen af hans utnämnanden, först till Kongl.
Bibliothekarie, sedermera till Konungens Handsekreterare, har det lyckats mig vinna de upplysningar, att det förra utnämnandet skedde den 16 November 1780, och det sednare den 7 Januari 1785.24 I Hofkalendern 1786 finnes derföre hans Handsekreterar-tjenst första gången tillkännagifven.
Deremot är jag icke i stånd, att med säkerhet utsätta det slutliga helbeloppet af de från Konungen erhållna pensionerna.
I min ungdom hörde jag berättas, att den första pensions-anvisningen, – den, som beledsagade Kongl. Bibliothekarie-fullmakten, – varit ställd på öfverskottet af någon Hospitals-fond, och att båda blifvit honom tillsända i ett omslag, på hvilket Konungen hade med egen hand, nedanom den vanliga utanskriften, tecknat dessa rader ur det förromnämnda satirqvädet ”Mina Löjen”:
Säg, hvilken dig med blindhet slog,
Då du till lycka och till heder
Den Helikonska vägen tog,
Som gent till Hospitalet leder?
Både saken och formen måla Gustaf III.
Man kan föreställa sig skaldens angenäma öfverraskning.
Ett par år derefter – 1782 – tilldelades honom en pension, som skulle årligen utgå af ”Manufaktur-fonden”, emot det angifna åtagandet att fortsätta ett af Borgmästaren Säfström börjadt ”Handels-Lexikon”25.
Också utgaf Kellgren verkligen på följande året (1783) en bok, som heter ”Nya Handels- Bibliotheket”; och som, väl ej utan skäl, af Thorild 26 befanns föga betydlig.
Men om än sålunda – såsom vår litteraturs sednaste häfdatecknare utlåter sig – ”Pegasus blef säckbärare” 27, så undandrog han sig ock snart den ovana befattningen: ty någon ny del af detta verk utkom – aldrig; och förklaringsgrunden dertill kunde man, om så behöfdes, alltid uppvisa i Kellgrens under de sednare åren ständigt ökade sjuklighet.
Slutligen är visst, att utnämnandet till Handsekreterare åtföljdes af ett anslag ur Konungens enskilda handkassa; men ovisst, huru mycket detta innebar.
– Hvad man i alla fall tillförlitligt vet, är Kellgrens sällsporda lott, att kunna, omkring den i sitt sigill ristade lyran, med full sanning begagna de horatianska ord, på hvilka Rosenstein i det föregående anspelar:
Omnis in hoc sum 28.
Vigtigast för efterverlden är emellertid, att hans tjenstmannaskap dock i ett afseende var en verklighet; och att han dermed tjenade ännu mer Allmänheten, än Konungen.
Denne använde honom nämligen, i sjelfva verket, såsom handsekreterare – men blott såsom poetisk: eller i den beställning, att på svensk vers utföra åtskilliga af de planer, dem Gustaf sjelf, rik på uppfinning i skaldkonst som i statskonst, hade för sin nya Svenska Theater uttänkt.
Den äldsta af dessa för scenen bestämda diktningar var ”Äneas i Carthago”, kallad ”lyrisk tragedi i fem akter, med Prolog”.
Ämnad af Konungen till just det skådespel, hvaraf nyssnämnda Theater skulle med stor prakt invigas, och satt af den förträfflige Kraus i en af kännare högligen prisad musik, blef den ändock – förunderligt nog! – hvarken under Konungens eller Kellgrens lifstid uppförd.
Närmaste orsaken var den oförmodade plötsliga frånvaron af en påräknad hufvudperson (sångerskan Fru Müller, som behagade rymma); sedan kommo – säges i ett förord – ”andra händelser och deribland sådana, som hade inflytande på hela samhället” (sannolikt först Konungens utländska resor, samt derefter inträffande flerahanda politiska oroligheter), äfvensom ”en viss – ehuru blott till en tid rådande – fördom emot den skickliga hand, som till detta stycke satt musiken” 29.
Strängt taget, företer det, under all sin präktighet, ej något synnerligen poetiskt värde.
Men framsteget ifrån ”Prologen 1778” är dock märkbart; det i språket och versen musikaliska yttrar sig än mera utbildadt, och med åtminstone här och der anslagna ljud af mera innerlig känsla.
Närmast i tiden författades den 1785 af Kongl.
Hofvet på Gripsholms slott uppförda ”Drottning Christina”; en ”dram i fyra akter, med sång och ballett”.
Sedermera uppförd äfven på ”Kongl.
Dramatiska Theatern”, har den, för sina åtskilliga stora svagheter, sin bästa ursäkt deri, att den (enligt Kellgrens egen utsago) ”i början var ämnad blott till ett enskildt nöje inom ett hof”.
Mäktigare ingifvelse, högre uppflygt lyftade omsider både uppfinnaren och utföraren till de sannare skönheter, hvilka derföre jemväl inför efterverldens omdöme fortfara, i de båda hjelteoperorna ”Gustaf Wasa” och ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, – hvardera i tre akter: den förra kallad ”lyrisk tragedi” och första gången uppförd den 19 Januari 1786; den sednare kallad ”lyrisk dram”, och första gången uppförd den 24 Januari 1788.
Båda löntes ock af ett det mest allmänliga och förtjusta bifall.
Vid ”Gustaf Wasa” kom, till den ästhetiska och fosterländskt- historiska hänförelsen, också den politiska.
Föreningen stegrade bifallet till en verklig folks-hänryckning; hvaraf återljudet ännu i våra dagar ej förklingat, och förmodligen aldrig skall till fullo förstummas.
Sådan var den handsekreterar-tjenst, för hvilken ena hälften af Kellgrens arfvode blifvit angifven.
Den andra hälften utgjordes af hans andel i det umgänge, hvarom vi funnit sjelfve Skjöldebrand yttra30:
”det var bland valda snillen, som Gustaf III sökte förströelse från maktens börda och höghetens tvång; ett bevis, huru älskvärd han måste hafva varit i dessa stunder, kan hämtas af den förtjusning, som åtföljt deras minne hos alla som deraf varit delaktige”.
Sagesmannen, här anförd, emedan han ingalunda gjort sig känd för loford öfver Gustaf III, åberopar, jemte Leopolds intyg, äfven Oxenstjernas, Adlerbeths och Rosensteins.
Så ligger en dubbel sanning i Stenhammars utlåtelse: ”att upplifva minnet af någon sånggudinnans vän, är att väcka åtankan af Gustaf den Tredjes välgerningar; det är ej möjligt att tala om en vitter man, som hedrat hans tidehvarf, och ej tillika i dess åminnelse blanda denne Konungs lof”.
Ej heller utan skäl tillägger han, att för sådana män behöfves ”Regentens uppmärksamhet och uppmuntran” mer, än annorstädes, ”i ett land, der odlingen ej stigit högt; der den läsande hopen är trög och kallsinnig 31; ett land, hvars språk ej kännes i Europa, och hvars ringa folkmängd gör antalet af läsare ringa”.
Uppmuntringen åter bestod, hos en furste som aldrig var rik på mynt, mindre i hvad han mäktade anskaffa af penningar, än i den personligt lifvande solvärman af konungsligt snille och konungsligt hjerta.
Vi kunna således ej klandra dessa samme talares ord:
”i allt öfrigt har Kellgren sjelf skapat sitt mått af sällhet och odödlighet; men den skänk, som han emottog af lyckan, var att lefva under en sådan Konung”.
I denna ställning, så gynsam för de yrken mellan hvilka
Kellgren delade sig såsom skald och såsom utgifvare af svenska nationalbildningens ledande tidning, genomkämpade han ock med framgång de trenne märkvärdigaste af sina kritiska fejder: den första, mot Leopold; den andra, mot Thorild; den tredje, mot anhängarne af Swedenborg och af animala Magnetismen.
De finnas, i följd af sitt sammanhang med Thorilds öden, redan utförligt skildrade i vår berättelse om dessa.
Vid den sistnämnda vann han – åtminstone i den större allmänhetens ögon – fullständig seger, genom sin öfvervigt i qvickhetens och spelöjets vapen.