Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vöre vi i det stadium af civilisation, att en sådan lag tillämpades, så skulle jag icke begära återremiss: men då jag i allmänhet anser det vara illa, att sådana lagar finnas, som icke tillämpas, emedan derigenom endast uppkommer en större laglöshet, lin om lagen vore sådan att den tillämpades; så tillstyrker jag återremiss, med begäran att- straffet måtte lämpas efter brottets beskaffenhet.
Jag delar, livad mig angår, Utsk:s tanke, att för en så grof förbrytelse, som sedelförfalskning, är det vådligt att borttaga dödsstraffet, om än det icke tillämpades.
Det har dock i sednare tider blifvit tillämpadt och skulle måhända i en för icke längesedan inträffad ryktbar casus, om ej andra omständigheter inträffat, kommit att tillämpas.
Men för alt få frågan snarast afgjord, anhåller jag att få veta huru de öfriga Stånden afgjoi t detta betänk., ifall sådant blifvit bekant till följe af ankomna prot. utdrag.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att prot.utdr:n väl icke för ögonblicket vore till hands, men att anteckningen i diarium utvisade, alt de tre öfriga Stånden bifallit Bancooch LagUtskms utlåt.
Uppå derefter framställd propos. blef detta utlåt, äfven af R. o. Ad. bifallet.
Ånyo föredrogs Banco- och LagUtsk:ns den 5 och t) dennes på bordet lagda betänk.
N:o 4» • anledn. af väckta frågor, dels om upphäfvande af nu gällande stadgande, att 3:dje uppbudet icke må meddelas å i banken pantsatt fastighet, förrän lånet blifvit slutbelaldt eller omsatt, dels ock om åläggande för banken att till vederbör, domare årligen aflemna förteckningar på intecknade fordringar.
Jag delar den tanke, som i reservationerna uttryckes, alt det är betänkligt att borttaga från banken den rättighet den äger.
Det är af mycken vigt för banken att känna hvilka som äro dess gäldenärer, och detta skulle banken upphöra alt känna, 0111 ifrågavar. stadgande borttoges.
Deremot vill jag medgifva , att det kan vara besvärligt för domarena att verkställa stadgandei, livar - Den 19 September f. m. 5oi före också en mängd exempel förefinna;, att de icke iakttagit föreskriften.
Jag tror derföre, att örn Petter Pehrssons förslag bifölls alt banken borde tillställa vederbör, domare förteckningar å ägande inteckningar inom hvarje domares jui isdiction, så blefve alla möjliga anlednir till billiga klagomål öfver denna företrädesrätt undanröjda , och på denna grund anhåller jag om återremiss.
Jag tror att IJtskts betänk, bör antagas, ty om det ej skulle antagas, så återstår en mängd olagenheter vid faslighelshandel.
Det finnes personer, som tillhandla sig fastigheter med intecknad bancoskuld; de innehafva t. ex. förmynderskap och kunna icke få emottaga bancolånet, med mindre än att först blifva qvitt förmynderskapet.
Omkostnaderna och omgångarna blifva många, ulan att egentligen gagna till något.
Jag tror att man ej bör afse bankens öfverflödiga säkerhet, ty efter nuvar. författning belånas fastigheter så lågt, att någon fara icke kan för banken uppstå, om än den förmån banken hittills haft skulle försvinna, och dessutom är i många domsagor hela författningen bortglömd, utan att deraf någon skada limat; och skulle banken verkligen lidit förlust till följd af någon uraktlåtenhet å någon domares sida, så har den varit så ringa, att den ingalunda kan jern föras nied dé stora olägenheter för faslighetshandel, som ifrågavar. stadgande medför.
Det är just det af den sista talaren anförda skälet, som för mig innebär ett skäl till motsatta åfsigter, nemi. det belopp, hvartill egendomar i banken få belånas.
Jag får nemi. tillkännagifva, att BancoUtsk. medgifvit och beslutat, att till Ständerna hemställa, alt fastighet å landet må hädanefter belånas till densammas halfva taxerlsvärde.
Tillstyrkandet i detta betänk, hvilar på förutsättningen, att belåningen skulle förblifva på dess nuvar. fot.
Då deremot Utsk. numera beslutat ingå lill
Ständerna med förslag att förändra principen i afseende å maximi beloppet för fastiglietsbelåningen; så följer deraf, att det argument Utsk. anfört: ”att vid egendoms belåning i banken afseende uteslutande göres å pantens beskaffenhet och ograverade värde, samt att icke några sådana omständigheter med panten eller lånesökanden förefinnas, ,soin kunna förringa bankens företrädesrätt till betalning ur pantförskrifna fastigheten, utan att lånesökandens större eller mindre vederhäftighet för öfrigt tages i betraktande, hvadan ock lån mot sådan pant till hankens betryggande mot förluster icke meddelas till högre belopp, än som motsvarar en inskränktare del af fastighetens taxeringsvärde” — nu upphörer, enär Utsk. tillstyrker Ständerna £ taxer:svärdet såsom maximum för belåningen.
På denna grund tillstyrker jag alt betänk, mätte återremitteras, och föreslår att Hr
Rööks 5oa Den 19 September f. mi reservation blefve lagd till grund för Ständernes beslut.
— Det ur klart, att antages detta betänk. nu, innan Stiinderne afgjort huruvida de vilja besluta belåningsrätlen till en egendoms halfva taxertsvärde, eller förblifva vid det ganda, som bestod af ^:del, så kommer sådant att utöfva ett stort inflytande på den sednare frågan, och mig skall det qvitta lika, antingen Ståndet skulle vilja återremittera eller uppskjuta afgörande! af detta betiink. lill dess frågan om maximibeloppet af belåningsrätten blifvit afgjord.
Jag tillstyrker emedlertid åter remiss.
Äfven jag yrkar återremiss.
Jag medgifver visserligen, alt vid ett eller annat tillfälle kan det medföra olågenheter och besvär för en köpare, att, innan 3:dje uppbudet erhålles, vara nödsakad söka transport i banken af det lån, som banken å den köpta egendomen beviljat; men deremot är det också för köparen en obestridlig lättnad vid köpevillkorens fullgörande, att ett sådant lån finnes å den köpta egendomen.
Jag tror således, alt i delta fall olägenheter och fördelar kunna ungefärligen motsvara hvarandra.
Det skäl, som isynnerhet föranleder mitt motstånd till förslaget, är dock det äfventyr, hvarför banken härigenom blefve utsatt, särdeles hvad stadsegendomar beträffar, hvilka egendomar äro af mycket obestämdt värde och ingalunda kunna anses innefatta en tillräcklig realsäkerhet för långifvaren, ulan fordras derjemte till haus betryggande onekligen särskild personalsäkerhet.
En talare har redan tillkännagifvit, att hädanefter kommer sannolikt ifrågavar. stadgande att för banken blifva af större vigt än förut, såvida bancolånen, på sätt Utsk. tillstyrkt, varda meddelade till högre belopp i förhållande lill taxertsvärdet, än tillförene.
En annan talare har sagt, att den skyldighet som åligger domaren att iakttaga, innan 3:dje uppbudet beviljas å inköpt och med bancolån behäftad egendom, vore inom vissa domsagor bortglömd.
Jag tviflan likväl derpå, helst domarena skulle äfventyra alltför mycket, om de uraktläto iakttaga hvad 1768 års förordn. i detta afseende föreskrifver.
För öfrigt anser jag mig böra fästa uppmärksamheten derpå, att den ifrågasatta fördelen för banken icke mätte vara så IiUgi 11lig, som man låter påskina, alldenstund de flesta cassör, sorn i sednare tider erhållit K. reglementen för sin utlåning, alltid förbehållit sig samma slags förmån, som banken i berörde hänseende från gammalt varit tillerkänd.
Men då banken åtnjuter denna förmån, så anser jag deremot, lika med Hr Rosenblad, att banken bör vid hvarje års slut meddela vederbör, domare uppgifter på de under hvarje domares jurisdiction belägna och för bankens läkning intecknade egendomar, på det att domslolarne, för meddelandet af fastebref, må hafva lättare att controllera förhållandet med dylika inteckningar.
Jag anhåller om ålerremiss, samt, i hän - Den 19 September f. m. 5o3 delse af bifall dertill, att dessa anmäikn:r må densamma ål löija.
Hr Stråle, Nils Willi.:
Anledningen hvarföre ban ken från början undfått rättigheten alt erhålla den underrättelse, sorn nu omtalas, var egentligen den, att vid den tiden (illinos inga bestämda föreskrifter, att vid concurs eller utinätnings-auclion banken skulle underrättas, att försäljning af egendomen, hvari banken bade inteckning, koinme i fråga, hvarigenom banken, då en sådan egendom, behäftad med bancolån, såldes till annan person, sorn sedermera gjorde concurs, kunde, i okunnighet derom, komma i äfventyr att förlora sina penningar.
Banken borde således blifva underrättad om hvem sorn vore ägare af pantén, på det alt banken kunde bevaka sin räll, när sådant koni i fråga; men sedan det i concurslagen blifvit föreskrifvet, att inteckningshafvare alllid skola erhålla särskild kallelse, då ägare till intecknad egendom göra concurs, så kan jag ej inse i hvad måtto något äfventyr för banken skall kunna uppstå, 0111 det hittills gällande stadgandet angille hvad sorn iakttagas bör då 3:dje uppbudet beviljas på inköpt fastighet, deri banken äger inteckning, numera skulle upphöra; ty så länge afbetalning af ränta och capital ordentligen fullgöres, måtte det vara likgiltigt för banken hvilken som rår om egendomen.
Iakttagas deremot icke afbetalningarna ordentligen, så kominer det till lagsökning, och då måste ägaren höras deröfver, hvarefter domen går för sig, ehvad den ene eller andre rår örn egendomen.
Emedlertid har, i följd af denna bankens ägande rättighet, inträffat, alt många directioner för andra cassör, hvilka sett denna föreskrift för banken, äfven trott, att det för dessa cassors säkerhet vore af nöden att hafva samma rättighet som banken i delta fall, samt derföre begärt och erhållit rättighet att blifva underrättade när egendomar, hvilka häfta för skuld till dessa cassör, försaljas.
Sådana ansökningar om en dylik rättighet hafva småningom ökats; man har tänkt, att när den ena cassadireclin lått denna förmån, kunde icke den andra förnekas densamma.
Visserligen har man föreduifvit, att den cassadirection, sorn ville åtnjuta denna rättighet, bolde sjelf tillställa domaren en förteckning på de egendomar, hvari cassan äger inteckning inom hvarje särskild domstols ju risd i c— tion, på det att stadgandet med mera säkerhet skulle kunna iakttagas, men man har derigenom funnit att domarenas göromål skulle ökas, ulan att man kunde anse något verkligt ändamål dermed vunnet, hvarföre, då på sednare lider sådana frågor i Högsta
Domstolen förevarit, denna grundsats äfven der blifvit tillämpad, och man har frågat: örn det erfordras att erhålla sådana underrättelser från domstolarna, hvarföre skall rättigheten dertill endast tilläggas banken och särskilda cassör?
Hvar och en synes vara lika berättigad 5o4 Den 19 September f. m. att erhålla samma rättighet, och på detta sätt skulle slutligen hvarenda inleekn-.s-hafvare kunna begära och icke med skäl kunna vägras att erhålla samma rättighet som banken.
En hvar torde finna hvilka ökade göromål för domstolarna delta skulle förorsaka.
Jag har icke hört någon kunna säga hvaruti äfventyret för banken egentligen skulle ligga, om denna rättighet borttages; ty så länge afbetalningarna så till capital som ränta, enl. hvad jag förutsagt, ordentligen fullgöras, qvittar det banken säkerligen lika mycket hvem som är ägare af den egendom, hvari banken har inteckning; och uppstår concurs, så lemnäs uppgift på egendomsägarens namn.
Man har här omtalat fördelarna af bancolån: det är visserligen en stor fördel att hafva dessa lån, men sådana som föreskrifterna nu äro, blifva fördelarna mindre än de kunde vara.
Man har i allmänhet vid denna riksdag funnit alt jordbruket isynnerhet behöfver någon hjelp; olyckligtvis är det så här i landet, att när man på ett sätt hittar på att upphjelpa någon näring, så söker man på ett annat sätt alt göra denna uppmuntran om intet.
De ifrågavar. lånen äro visserligen fördelaktiga; men de äro belastade med så många omständigheter och former, att fördelarna af desamma reducera sig till ingenting, helst då man annorstädes kan få låna penningar till 5 proc.; ty lika gerna lånar jag penningar af enskilda på 5 proc. sorn att taga ett bancolån.
Man kän ner ganska väl hvad det kostar innehafvare af dessa bancolån, som ej bo uti eller nära i grannskapet af Stockholm att hålla sig commissionärer för inbetalning af räntor m. m.
Jag tror derföie det vore skäl att undanrödja någon enda af de svårigheter, som vidlåda dessa lån.
Äfven jag finner otjenligt, att man för banken och vissa cassör skall skapa undantagslagar i afseende på credilförhållanden, synnerligast om man skulle finna att de icke äro alldeles nödvändiga; och för min del kan jag ej finna hvartill detta skall gagna.
Den förändring, som är tilltänkt i banco-reglementet att få i banken belåna egendomar till deras halfva taxertsvärde, anser jag ingalunda äfventyrlig, då man väl vet, att andra cassör och privatbanker utan tvekan belåna egendomar till deras fulla taxertsvärde, utan att deraf för dessa cassör eller banker försports någon förlust; än mindre kan då någon förlust för Riksbanken uppstå, som ej lemnar lån till högre belopp än till halfva taxerssvärdet å den egendom, som för detta lån pantförskrifves.
En talare har betviflat min uppgift att i åtskilliga domsagor den ifrågavar. författningen, eller den af d. 5 Febr. 1768, icke iakttages: jag skulle dock kunna styrka denna min utsago med åtskilliga exempel och uppgifva namnen på de domare, som förbisett samma - Den 19 September f. m. 5o5 tna författning, om jag ej dertill vore förhindrad af stadgandet i 90 §:n Reg.F:n. Jag kail således ej annat än, i öfverensstämmelse med mitt förra yttrande, begära propos. till bifall å delta betänk., men vill icke heller motsätta mig andras begäran om återremiss.
Skulle, i afseende på stadsegendomars intecknande, något undantag böra ske, tror jag dock icke, att i afseende på jordegendomar någon risk kan uppstå, och anhåller således, att, om stadsegendomar skola undantagas, jordegendomar ej må blifva det.
Då den ifrågavar. rättigheten lemnades banken, så, att dömma af den tidens riksd.handlingar, lärer första anledntn dertill varit efterlefnad af Ständers beslut, som bestämde att ett visst maximibelopp skulle få utlånas på egendom eller 40,000 daler koppar- eller silfvermynt — jag minnes icke sä noga hvilketdera, och det kan ej heller göra något till saken, — som sedermera ansetts motsvaras af 6,000 r:dr b:co.
Hvad det nu gällande stadgandet angår, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att 0111 Bancostyreisen, eller rättare, bankens connnissariat icke skulle känna hvilka som aro låntagare i banken, så skulle
Ständernes stadgande i öfrigt blifva ett fullkomligt chartek.
— Att så varit förhållandet, derpå skulle jag kunna framställa exempel, om jag ej, likasom Hr Ribbing, i hvad han ville bevisa, och äfven jag känner, att domare förglömt den skyldighet, som dem i afseende å dylika uppgifter åligger, hindrades derifrån af 90 §:n i Reg.F:n ; men utan afseende derpå tror jag, alt stora betänkligheter uppkomma, om banken sättes ur tillfälle att känna sina gäldenärer.
Jag vill antaga hvad jag icke känner, alt sednare concurslags stadgande, att inteckningshafvare, när concurs inträffar hos den som lernnat inteckning, skola derom underrättas, äfven sträcker sig till vanliga års-proclamata; jag vill antaga detta, och alt i afseende derå ingen våda skulle vara, om banken ej kände sina gäldenärer; men vi hafva ägt ett exempel, hvarom 18J7 års revisionsberättelse talar, då en domare hade förgätit att underrätta banken 0111 en inom hans domvärjo inträffad sammankallelse af creditorer, i anledn. af concurs.
Om Bancocommissariatet fick se en kallelse af creditorer vid en uppstådd concurs, utan att banken fick en sådan kallelse, i händelse den till creditorerna afstådda egendomen vore för bankens säkerhet intecknad, och denna egendom, under de 28 år som ett bancolån kan räcka, hade öfvergått i flera andra händer, hvad hade Bancostyreisen alt göra?
Kunde styrelsen undgå att inställa sig för att bevaka bankens rätt, oaktadt kallelse från domaren utebli fv i t, eller kunde hon det icke?
Den styrelse, som ställt en oskyldig commissarie till ansvar för förment försummelse af bevakning utaf en lös pant, skulle troligtvis finna sig nödsakad att verkställa bevaknin i3 H. 64 5oG Den ig September f. m. garna.
Hvad skulle det icke göra för besvär för banken och onödigt bryderi för domstolarna, emot alt fullgöra den skyldighet de nu hafva, att underrätta banken om de förändringar, som ske med dessa fastighetslån; och hvad olikheleu mellan banken och den enskilde långifvaren angår, får jag fästa uppmärksamheten på skilnaden mellan en inrättning, som är skyldig att i 28 år låta lånet stå, eller en enskild man, som kan säga upp sina meddelade lån när han behagar, och som kan bevaka sina små affärer, — huru vidsträckta de än må vara, dock små i jemförelse med bankens, — bättre, än banken med sina tusende.
Man har sagt, att så länge afbetalningarne till capital och ränta ordentligen verkställas, så betyder det ingenting 0111 banken är i okunnighet om hvem som är dess gäldenär; men när inbetalningarna icke ingå ordentligen, så hemställes, om ej det vore intressant för banken att veta hvem som i sådan händelse bör åkäras för utbekommande, antingen af hela lånebeloppet eller räntan.
För att kunna stämma, måste man väl också kunna adressera sig lill något subject, någon individ.
Man liar sagt, att fördelarne af hancolån numera icke äro så särdeles stora, sedan allm. räntefoten blifvit nedsatt, och lån kunna erhållas mot 5 proc., hvarigenom man äfven undginge de stora omkostnader, som äro oundvikliga vid hancolån.
Det är sannt, att omkostnaderne för nya hancolån äro betydliga, så alt fördelen af sådana på mindre summor är ingen, i anseende lill kostnaderna dervid; ty de små lånen, nedgående ända till i5o r:dr capitalbelopp, löpa de första åren med en ränta af 7 0 8 proc.; men detta gäller egentligen för dem, som först upptagit länet, ty den som får detsamma på sig öfverflyttad!, han får lånet mot de oförhöjda 4 proctn, och för honom uppkommer ingen annan utgift än det årliga commissions-arfvodet vid insättningarna af capital- och ränle-afbelalningarna.
BancoUtsk. inkommer till Ständerna oförtöfvadt med förslag, att dessa insättningar icke skola göras mera än en gäng hvarje år, hvaraf således en ännu större lättnad för innehafvarne af dessa lån uppstår; och som innehafvare af bancolån känner jag att omkostnaderna i coramissions-arfvode vid dessa omsättningar bestiga sig till 1 rtdr.
Ilvad bankens förluster på fastighetslån beträffar, får jag upplysa, att de för närvar, stiga till icke mindre än 33,ooo r:dr.
Detta visar, att förluster hafva uppstått, och icke så obetydliga som man tror.
Revisions-berättelsen sedan sista riksdag innehåller uppgift på ett hemman i Westergöthland, behäftadt med bancolån, som blifvit såldt till lägre belopp än |:delen af taxerrs-värdet, hvarigenom förlust för banken uppkom.
Den ig September f. ra.
Fnli.
Jng vill icke motsätta mig återremiss, men anhåller att få besvara en joch annan anmärkning.
Först får jag anföra, alt då bancolån i fastigheter ej få uppsägas, så är följden deraf, att om ägaren till den inlecknade egendomen är en slarf, som försummar och vanvårdar densamma, banken förlorar vida mer derigenom att en dylik person nödgas bibehålla denna egendom oförsåld, än att densamma, genom öfvergången till andra ägare, måhända skulle komma i förbättradt skick.
Man har sagt, att banken utsattes för en stor risk genom att icke kunna sina gäldenärer.
Derför att en egendom, hvaruti banken har inteckning, öfvergår lill annan person, bar väl ej banken förlorat sin rätt bos den, sorn till banken utfärdade sin skuldsedel på det erhållna lånet.
Banken kan således alltid vända sig till sedelutgifvaren, ifall egendomen uppgår vid försäljning till ett värde, understigande det derpå erhållna bancolånet.
Man har sagt att banken drabbats af förluster, och som exempel derpå anfört en egendom i Westergöthland, som vid försäljning uppgått till mindre värde än det, hvartill bankens fordran uppgick.
Just detta bevisar, att stadgandet tjenar till ingenting, ty då egendomen icke har det värde, som motsvarar bankens inteckning, så lärer sällan hända att banken hos gäldenären får fvllnaden, ehuru banken alltid äger alt för återstoden vända sig till utgifvare!! af skuldsedeln, hvilken, om han har något, ovillkorligen mäste betala banken sin fordran fullt ut.
Den siste talarens försvar för Ulsk:s betänk. har uppkallat mig.
Han har trott att banken ägde en alltid fortfarande och tillfyllestgörande personalsäkerhet hos den, som upptagit fastighetslån i banken.
I sådan händelse vore bankens tjenstemän nödsakade att alltid följa en sådan persons och hans rättsinnehafvares ekonomiska ställning med sin uppmärksamhet, samt låta bevaka bankens fordringar i alla sådana personers concurser, äfven om de inträffat långt efter det desse försålt de egendomar, hvari banken ägde inlecknade fordringar, Hvilka bevakningar väl troligen icke komme att leda till någon synnerlig vinst för banken, särdeles om lånen då icke voro till indrifning förfallna, men deremot skulle medföra mångfalldigt besvär och ökade göromål.
Man torde icke kunna frånkänna personalsäkerheten all vigt', och om det för hvarje fordringsägare i allmänhet är nödvändigt alt känna hvilka personer aro hans debitorer, — huru mycket mera behöflig måste då en dylik kännedom vara för banken, som omöjligen kan, utan särskilda uppgifter, hålla reda på de ombyten, sorn inträffa med ägarne af omkring 6000 af densamma särskild belånade egendomar?
Nödvändigheten och vigten för banken alt erhålla officiella uppgifter rör:de förändringarna med ifragavar. låneinnehafvare, torde således icke kunna bestridas.
5o8 D c 11 i g September f. m.
Slutligen får jag fästa uppmärksamheten derpå, att genom antagande af Utsk:s förslag, blefve alldeles oiilöjligt att hädanefter iakttaga och tillämpa R.
Sits beslut i afseende på det roaximi-belopp, som hvarje bankens låntagare får innehafva.
Till svar å hvad ett par ledamöter anfört, får jag upplysa, att hvad angår bevakningen i årsproclamata, så Uro föreskrifterna derom enahanda som i afseende a concurser, att nend. inteckningsinnehafvare skall få särskild kallelse, och om han ej får en sådan särskild kallelse, så är hans rättighet lill den intecknade fastigheten qvar.
Så länge domaren icke har bevis i sin hand, att inteckningshafvaren emottogit kallelse till inställelse vid concursen, kan icke domaren frånkänna inteckningshafvaren sin rätt i den pantsatta fastigheten.
Bankens säkerhet är således härigenom betryggad, och jag vet ej hvarför exeptionslagar skola finnas.
Den rättighet, sorn nu påstås för banken, kan likaväl hvarje enskild inteckningshafvare påslå sig böra få tillgodonjuta.
Jag får fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på en reservation, som åtföljer betänk., nemi. på Hr von Rööks, och ber att få densamma uppläsa, emedan jag instämmer i reservantens åsigt.
Han säger nemi. huru banken skall få underrättelse om ny köpare till en egendom, som banken äger i pant.
Reservanten yttrar sig sålunda: ”Men emedan II.
Ulsk:n icke fästat uppmärksamhet vid mitt förslag om sättet att hädanefter lemna R.
St:s Bank underrättelse rör:de ombyte af ägare lill sådana fastigheter, som äro intecknade för upptagna bancolån, nemi. alt då nytt köp sker af på dylikt sätt graverad fastighet, och köparen anmäler sig till lagfarts erhållande, honom af domstolen måtte föreskrifvas att, innan andra uppbudet beviljas, bevisligen styrka att det nya köpet blifvit anmäldt uti R.
Om så sker, ser jag ej alt några andra conlroller behöfvas; ty man vet då alltid när den pantförskrifna egendomen ombyter ny ägare, och lagfarten kan ej äga bestånd med mindre förutnämnda formalitet iakttages.
Jag tillstyrker återremiss, förenande mig med reservanten.
Till svar på den värde ledamotens anmärkt!., som anförde att ifråguvar. nu gällande stadgande utgör en undantagslag, ber jag få nämna, att det äfven utgör en undantagslag för banken alt vara ålagd alt utlåna penningar root vissa villkor.
Presteras de säkerhetshandlingar, som i bancoreglementet finnasjföreski ifna, så får ej banken vägra lånet, utan måste antaga handlingarna.
Detta åliggande innebär en lika sträng undantagslag till bankens nachdel, som det nu gällande stadgandet till bankens fördel.
D c n 19 S c p t c ra b e r f. m.
Banco- och LagUtsktns betänk.
N:o 4 återremitterades.
Föredrogs ånyo LagUtskts den 5 neli 9 dennes på bordet lagda betänk.
Nto 112, i anleda, af väckt motion om ändring af 4 och 5 §§:na i ig cap.
Ärfda-btn och af 3 §:n S cap. Jorda-b:n, samt örn upphäfvande af K. förordningen den 19 Augusti 1762.
Jag bar inom Utsk. reserverat mig mot detta betänk., och jag anhåller att för R. o. Ad. få ytterligare utveckla skälen dertill.