Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man hade begapat den utifrån och, förvissat sig om att den just ej tedde sig så synnerligen ansenlig, fast den påstods rymma hundrade och tjugu sittplatser.
Och när man talat om att teatern var utstyrd med lika mycken lyx som den berömda galavåningen, var detta ej förhållandet.
De, som fått kasta en blick in i teatern, visste, att där fanns föga af sådana stuck- och bildhuggare arbeten, hvarmed John Hall hade låtit Frulli pryda salongerna inne i palatset vid Sillegatan och i all synnerhet rummen ute på landstället Gunnebo.
Plafonden var visserligen försedd med ett par amoriner, som mellan sig höllo en sköld med herr och fru Halls sammanbundna namnchiffer, men det var också allt; väggarna voro bara och skulle på invigningsaftonen höljas och prydas med gröna guirlander och festoner för att något borttaga det nakna intrycket.
Fåtöljerna voro emellertid bekväma och öfverdragna med rödt nankin, förhänget var måladt af densamme fransman, som förfärdigat dekorationerna; orkestern och scenen voro rymliga, ensemblen var således af en alltför täck skådebana, af hvilken man väntade sig mycket nöje.
Den mångtaliga huspersonalen i det Hallska palatset var ifrigt sysselsatt, hvar på sitt håll, med förberedelser till fêten.
Fullt med folk var det i det stora köket, där stektes och bakades, där refs och stöttes och garnerades.
Stadens skickligaste kokmadam hölls ej stort bättre än en vanlig underköksa af den lilla röda och lifliga hushållerskan, mamsell Anderson, som var en af stadens snällaste hushållerskor och hade mycket vett.
Brusque och häftig var hon alltid mot sina underlydande, och hon var det i dubbel måtto i dag, då hennes reputation stod på spel, och hon hade reda på att fru Hall satt däruppe i kabinettet och bara väntade, att hon skulle infinna sig för att öfverösa henne med sitt elaka humör.
Anderson måste förevisa sina fat, och rätter, allt eftersom de blefvo färdiga, och hon visste, att hon skulle få hut för alltsammans.
Nu stod hon inför Pontius Pilatus.
Fru Hall smakade på anrättningarna, där detta lät sig göra, under det att mamsell Anderson ängsligt väntade sin dom.
Den var genomgående elak som humöret.
Fru Hall gjorde svåra grimaser.
– För mycket saffran, fiskruladerna ha gulsot.
För lite salt!
Det här är lika sötsliskigt som mamsell Anderson själf.
Den här rätten har mamsell väl lärt sig i Brahe-Grenna!
Uff, så mamsell saltat!
Har mamsell gått och blifvit kär på gamla dar?
Hvad blir det här för en supé?
Anderson muckade ej emot, det var så mycket hennes plats var värd, men när hon kom ner i köket, slog hon ihop händerna och utbröt i jeremiader.
Fru Hall var vid så ondt lynne, att det var synd och skam.
Hvad skulle en fattig människa, som gjort sitt bästa, ta sig till?
Nu kom turen till den hvitpudrade, myndige, engelske hofmästaren i knäbyxor och skor.
Han bar upp till beskådande en stor bricka med punschkoppar och géléskålar.
Fru Hall läppjade på punschen.
– Den är för svag, sade hon.
Men hofmästaren lät sig ej bekomma.
– Herr Hall vill ha den så, svarade han.
Azor och lilla Christine fingo smaka på den nybakade konfekten och mandelmjölken, och som de båda voro i förträffligt humör, hade de intet att anmärka, au contraire, lilla Christine smackade med läpparne, och lille Azor slickade sig om mun.
Hofmästaren, mr Brown, hade strikta order att rådgöra med sin matmor om allt, som rörde dukningen och serveringen, dock var det honom obetaget att sedan ändra efter eget skön, förutsatt att han vände sig till herr Hall själf med trollformeln: »Min förre husbonde, hertigen af Westmoreland, hade det så eller så.»
Hvarpå herr Hall svarade:
– Mr Brown, jag vill också ha det så.
Jag vill ha det som hertigen af Westmoreland.
Jag respekterar hertigen af Westmoreland, sir ni, sir ni.
Sålunda bekymrade sig mr Brown ej om fru Halls elaka lynne.
Bakom henne stod en högre makt och bakom denna en än högre: hertigen af Westmoreland.
Också var fru
Hall alldeles för förståndig att visa sig onådig mot Brown.
Hon trodde, att hon fått sin vilja fram, och det var henne alldeles tillräckligt.
Och när fêten väl var börjad, blef fru Hall så upptagen af sina gäster, att hon ej märkte förändringarne i sina arrangemanger.
Hon ville blott en sak, men den ville hon prompt, nämligen öfvertyga sig själf och andra, att hon styrde häruppe i våningen med lika omisskännelig makt, som herr Hall styrde nere på contoiret.
När mr Brown kom ned i skänkrummet, stodo där tvenne trädgårdsdrängar från Gunnebo. De hade blifvit inskickade med blommor och grönt från orangeriet därstädes och väntade nu på, att någon af betjänterna skulle komma och bära upp blommorna till fru Hall, som själf lade hand vid blomsterarrangemangen.
Men ingen af betjänterna ville gå.
Den ene skyllde på ett, den andre på ett annat.
– Det är lika bra, att karlarne gå själfva.
Torka af fötterna och bär upp korgen för stora trappan, gå så rakt genom stora salen och in till vänster, där sitter hon.
Det blir nöjsamt för er att se all grannlåten däruppe.
Det tyckte nu också drängarne och voro därför ej svåra att öfvertala.
Fru Hall såg på karlarne, som stodo i dörren med den stora korgen emellan sig.
Azor skällde ursinnigt och nafsade efter deras ben.
Den ene af drängarne sparkade undan hunden och mumlade:
Förbaskade racka!
Men nu ljöd fru Halls myndiga röst.
– Dra genast af stöflarne, karlar!
Trädgårdspojkarne drogo af sig stöflarne.
De voro alldeles förskrämda och vågade inte titta upp från golfvet, långt mindre se sig omkring på grannlåten.
De önskade sig långt borta från allt eländet.
Om det blott vore öfverstökadt!
Men nu först började det:
– Var försiktiga!
En sådan drummelpelle – det är ingen dörr, det är en spegel, klif inte igenom den!
Slå ut blommorna på marmorbordet där – inte på mattan, på bordet!
Sådana ärketölpar!
Karlarne voro vettskrämda och hufvudyra och tumlade förskräckta ut genom dörren.
Azor skällde immerfort, men som han var rädd för sparkar, vågade han inte följa längre, än hans matmor kunde se och försvara honom.
Hall sköt sin sybåge åt sidan och gick fram till bordet.
Där lågo nu rosor, liljor, hyacinther och tulpaner stjälpta om hvarandra.
Fru Hall var en stor blomstervän och var mycket skicklig vid handterandet af dessa älskliga Floras barn.
Lilla Christine sträckte sig på tå och räckte modern blommorna.
När blomsterkvastarne voro färdigbundna af de vackraste blommorna, band fru Hall långa guirlander och festoner, ämnade att pryda teaterförhänget och väggarna, och till sist den lagerkrans, hvilken efter föreställningens slut skulle fästas på den förnämsta skådespelerskans, den nioåriga Anna Margaretha Alströmers, hufvud.
Fru Hall stod framför den venetianska spegeln och profvade kransen på sin egen hjässa, då hon hörde sin mans steg bakom sig.
Hon vände sig hastigt om och lyfte kransen från hufvudet.
– Jag är här för att höra John upprepa de verser han skall framsäga i afton.
Barnkammarpigan har anmält för mig, att han blifvit klädd i sin dräkt af kärleksgud och att han skulle bege sig till fru Halls kabinett för att visa sig.
Han borde redan vara här.
Det är inte exakt af sköterskan.
– Nå, där är han!
Det var gud Amor själf i skira, hvita florsdraperier, med guldvingar på ryggen, högskaftade guldstöflar på de nakna benen, ett guldband om håret, i ena handen en förgylld båge, i den andra ett förgylldt koger med pilar.
Men unge John kunde också vara vid elakt humör, och det var han nu.
– Kör ut Baby, var det första han sade, när han kom in i rummet, hon får inte se på John.
– Hvarför skulle hon inte få det? svarade fru
Hall, i det hon lyfte upp lilla Christine i sitt knä.
– Det vill inte John säga.
Tag bort Baby och Azor!
– Hvarför skulle jag göra det?
De äro för innerligt beskedliga båda två.
– John skall säga det till söta far.
John vill hviska det till söta far.
Den lille amorinen slog båda armarne om John Halls styfva nacke och drog hans ansikte närmare sitt.
– John ser ut som en flicka.
Baby och Azor skola inte tro, att John bara är en flicka.
Det är John inte.
John är söta fars ende gosse.
Fru Hall hörde ej de hviskade orden, så nära höll barnet sin mun till faderns öra, men hon märkte på uttrycket i herr Halls ansikte, att Johns skäl behagade honom, hvilket ock bekräftades af hans yttrande.
– John har rätt, låt Maja Stina föra ut Baby!
– Och Azor, tillade John Hall junior.
– Och Azor –
– Men herr Hall, invände fru Christina och skiftade färg.
Hon släppte dock ögonblickligen ner lilla Christine från sitt knä.
– John har sagt mig sina skäl.
Från sin synpunkt har han rätt.
Fru Hall sköt motvilligt lilla Christine mot dörren.
– Gå, mitt barn! sade hon.
Lilla Christine satte båda de små knutna händerna mot ögonen och började gråta.
Utan att invänta föräldrarnes åtgöranden, åtog sig gud
Amor att själf straffa henne, hvilket skedde medels en klingande örfil, hvarjämte
Azor fick en spark af guldstöfveln till färdemaning.
Fru Hall såg på sin man, men sade ingenting.
Han mumlade:
»You are a naughty boy, sir», men han sade det med sin allra blidaste röst, den han mycket sällan gjorde bruk af till någon annan än sonen.
När fru Hall, efter att ha fört ut de båda jäfvade vittnena, återvände till kabinettet, hade herr Hall lyft upp sin son på en hög, förgylld taburett, lagt båge och pilar till rätta framför honom och ställt honom i den position, han skulle intaga vid aftonens fête.
Nu lämnade han honom lagerkransen.
– Var god och stanna där midt framför gossen, sade han till sin hustru.
Fru Christina stannade på den anvisade platsen och såg för första gången på John.
Det måtte legat något alldeles särskildt i blicken, ty John släppte ögonblickligen kransen och sträckte armarne mot henne.
– John spottade inte i söta mors kopp.
John spottade i sin egen, sade han till förklaring.
John är snäll.
John är mycket snäll.
John är inte ond på söta mor.
Fru Christina kunde ej motstå.
Hon brast ut i ett lustigt skratt, och hennes elaka lynne försvann lika hastigt som det kommit.
När John såg söta mor skratta, skrattade han också och spetsade sin lilla mun till en puss, som han fick.
Så ställde han sig åter i position.
– Ge John kransen, så skall John säga versen.
John Hall lyfte upp kransen från golfvet och räckte den till gossen.
John fasthöll kransen med bägge händerna och sträckte fram den till söta mor.
Mycket fort men med klar röst och särskildt eftertryck på de främmande orden, rabblade John upp en vers, som söta far beställt af sin systerson Olof Benjamin Lund, husets välbetrodde poet.
– Mycket bra, John!
Men än en gång och långsammare, sir du, sir du.
Du föreställer dig ju, att det är Marguerite Alströmer, som står här framför dig och som du skall räcka kransen.
– Nej, det vill John inte.
John vill ge kransen åt söta mor.
– Ja nu, men i afton, sir du, sir du.
– I afton vill John också ge kransen åt söta mor.
John tycker inte om Marguerite.
Hon pussar John.
– John måste ge henne kransen i afton, förstår John, inte förrän i afton.
– Det vill John inte.
– Inte säga vill.
– Det gör John inte.
– John gör det, när söta far säger, att John skall göra det.
– Nej, det gör John inte.
Nu vill inte John vara här längre.
John vill gå till Maja Stina.
– John får gå, sir han, men tag bågen med sig.
John tog inte upp bågen, utan sparkade den framför sig genom stora salen.
– Han gjorde det mycket bra, mrs Hall, sade herr Hall.
– Han räcker i hvarje fall inte Marguerite Alströmer lagerkransen i afton, så hvad båtar det, att han reciterar verserna, sade fru Christina, i det hon hängde kransen på spegeln.
– Hvarför skulle han inte göra det?
– Därför att han inte vill, hvarför skulle han då göra det?
– Därför att jag vill.
Herr Hall såg ut, som om han hade något att tillägga, men han gjorde det ej.
Han drog sin stora guldklocka ur byxsäcken, betraktade uppmärksamt visaren och skakade på hufvudet.
– Nu går jag åter på contoiret, sade han.
— — — — — — — — — — — — — — —
Klockan fem skulle spektaklet börja.
Precist på klockslaget samlade sig nere i orkestern de distinguerade herrar, som bildade amatörkapellet.
Där stod commercerådet och riddaren Patrik Alströmer vid första pulpeten, jämte majoren och riddaren Silfversparre och herr v.
Vid andra pulpeten befunno sig herr Malm, herr Fock och herr Bellinder, alten sköttes af directeuren herr Johan Alströmer, clavecinen af herr Beijer och basunen af kaptenen och riddaren Malmström.
Contre-basson, hautbois, valdthorn och de andra instrumenten voro också lika väl besatta.
De förnäma herrarne presenterade sig i stor aftontoilett med silkesstrumpor och skor, knäbyxor, spetskrås och broderade sammetsrockar.
Herr Hall förde själf herrarne, allt eftersom de anlände, till deras platser i orkestern, där de olika instrumenten stodo vid notpulpeterna.
Patrik Alströmer lyfte sin fiol under hakan och lät stråken pröfvande fara öfver strängarne, medan kapten Malmström pröfvade sin basun och v.
Jacobson varsamt befriade sin fiol från dess med finaste silke rikt utsydda täcke.
Litet längre bort skrufvade herr Kärström ihop sin flûte traversière, och herr Storm slog af dammet på sin hautbois d’amour med den mjuka ostindiska silkesnäsduken, som han för detta ändamål medtagit.
Förhänget vid ingången lyftes upp för hvarje inträdande.
Först kom Niclas Jacobson Sahlgrens enka, nu mera omgift med kapten Carl Hästesko.
Herr Hall bjöd den högt ansedda gamla damen armen och förde henne till en af hedersplatserna bredvid sig – den andra, den förnämligare till höger, var afsedd för landshöfdingskan, generalinnan, högvälborna fru friherrinnan Du Rietz.
Niclas Jacobson Sahlgrens efterlämnade hustru var en vacker och fryntlig gammal gumma, som oaktadt sin ganska höga ålder tyckte om att roa sig och se ungt folk samladt omkring sig.
Hon var i hela staden känd för sin välgörenhet och godhet mot de fattiga och elända, och hon var synnerligen omtyckt af alla, rika och fattiga, ej minst af sin egen stora släkt.
Hon såg innerligt älskansvärd och ärevördig ut, där hon satt hvit och trind i sin gammalmodiga bruna salopp i robe af tjockt blommigt siden och med det hvita spetshucklet på det hvita håret.
Den gamla damen klappade fru Christina på kinden och sade till henne:
– Lilla vännen är för söt i afton.
– Instämmer, kraxade den gamle kavaljeren, handlanden och fabrikören Johan Henrik Damm.
Alldeles innanför dörren stodo tvenne unga män, hvilka placerat sig där i den lofliga afsikten att på nära håll få se den rika grosshandlaresocietetens vackra och pikanta damer.
Den ene var en nyss till staden anländ ung fänrik Stapelmohr, den andre den för sin skarpa tunga bekante conducteur Löfvenhjelm, som lofvade nämna de förbipasserande skönheterna och de värdiga matronorna till namn och karaktär.
– Gumman Sahlgren, man lär sig aldrig kalla henne något annat, är mycket söt, men hon är gumma, sade Löfvenhjelm.
Hvem kommer nu?
Jaså, herr Kåhre med sin otäcka fru och sin ännu otäckare svägerska.
Det där är den smånätta och precisa fru Engelke.
Hon har med sig en liten hygglig mamsell Schütz.
Här ha vi den hedersmannen Carl Gustaf Brusewitz.
Och där kommer själfvaste landshöfdingen och generalen med sin generalinna.
Nej, så man komplimenterar!
Se på henne där, det är directeuren i Ostindiska kompaniet Gustaf Thams fru.
Det där är fru Schoting, hon är vacker, men behagsjuk och tämligen vanlig på förståndets vägnar.
Hon vill vara något, och det är bra, men efforten märkes granneligen.
Där är den lika vackra fru Ramsay.
Hon har mycket kvar af barnkammarblygheten och undviker gärna att konversera unga karlar.
Med tiden kan det formera sig, men ännu är det blott sjåperi och kan ej intressera.
De där, som krusa för hvarandra och niga och komplimentera, ja, hvem kan tro det – de äro två systrar, fru Arvidsson och fru v.
Vackra flickor, tycker fänriken?
Åja, en mängd veritabla kacklande hönor.
Nej, se hellre på mamsell Storm.
Inte sant, mycket vacker, men tung som ett foliantlexikon.
Den som nu sätter sig, är den vittra fru Vesterberg.
Jag nämner inte karlarne.
Den där Wohlfahrt är för resten en besynnerlig komposition af en människa.
Där är Herpel, förste bokhållaren hos John Hall.
Han blir mer folkilsken dag för dag.
Se på fru Treffenberg!
Hennes ögon göra mig plaisir, oändlig plaisir, och hvilken smak i toiletten!
– Alla Götheborgsdamer äro charmanta, men ingen är så charmant som vår syperba värdinna.
Löfvenhjelm såg mäkla illmarig ut.
– Jag gör all rättvisa åt fru Christina Halls goda partier.
Hon är charmant, vitter, syperb, behaglig, men det finnes äfven personer, som pretendera, att hon är tom, ihålig och illaker.
– Hvem säger det? utbrast fänriken indignerad.
Löfvenhjelm slog den unge mannen på axeln.
– Ingen i afton, min unge vän, sade han i det han svängde om på klacken.
John Hall och hans hustru voro fullt upptagna med att välkomna alla de anländande gästerna.
Herrarne pussade fru Christina på hand, medan den sirlige John Hall förde deras damer till sina platser.
Herrarne fingo själfva uppsöka sina.
Alla hade nu anländt, och ett muntert sorl hördes i salongen.
Musiken hade börjat.
John Hall trakterade ej själf något instrument, men han älskade musiken och hade ett känsligt öra.
Och aldrig tyckte han, att herrarne vid pulpeterna spelat vackrare eller förstått att ur sina instrument framkalla så mycket välljud som just denna afton.
Kanske förnam han det så, därför att dessa airer ljödo till invigelse af hans teater, det var som om det spelades honom till ära och pris.
Han såg sig omkring i denna lysande samling, och med större fägnad än eljes kände han, att han var en mäktig man, och att alla afundades honom och att han afundades ingen.
Han såg på sin charmanta hustru, och han tänkte på sina barn, synnerligast på John, som en gång skulle ärfva allt det han nu besatt.
John Hall skuggade med handen öfver ögonen, som om han suttit i kyrkan.
Musiken, som är så tjänlig alt skärpa och upphöja tankekraften, bemäktigade sig hans varelse.
Och John Hall vaknade först ur sina tankar, när instrumenten tystnade, och förhänget gick upp för det skakande dramat l’Honnête Criminel.
Följde så Celinde, där Anna Margaretha Alströmer hade hufvudrollen.
Alströmer var endast nio år, men hon hade en medfödd böjelse för teatern och iakttog vid alla tillfällen sin personage på det nogaste och röjde så mycken smak och finesse, att de största kännare ej kunde upphöra att beundra henne.
Applåder och bravorop ljödo oupphörligen.
Ju längre pjesen fortskred, desto mer rördes åhörarnes hjärtan.
Då förhänget fälldes, stodo damernas ögon fulla af tårar, och flera af herrarne putsade högljudt sina näsor, till den grad hade Marguerite Alströmers ömma och oskuldsfulla spel förtjusat och rört dem alla.
Och nu skulle aftonens hjältinna bekransas af det Hallska husets unge son och arfvinge.
Familjerna Alströmer och Hall stodo nämligen i spetsen för sällskapsspektaklen i Götheborg, och när nu John Hall byggt teatern och tre unga fröknar
Alströmer uppträdde på den, var det naturligt, att äran skulle delas.
Det var fru Christinas påfund, hon var till alla delar klok och diplomatisk, när ej humöret eller behagsjukan spelade henne något spratt.
Herr Hall hade gillat förslaget, dels af det skäl att Marguerite Alströmer var den högt ansedde patrioten, directeuren och commendeuren Niclas Sahlgrens enda barnbarn, dels och förnämligast därför att den älskade sonen därvidlag skulle få spela en roll.
Unge Johns uppträdande som kärleksgud skulle utgöra aftonens stora glanspunkt.
Nu satt John Hall och väntade på denna.
Men det tycktes vara något mankemang med anordningarna.
Förhänget borde efter föreställningens slut oförtöfvadt gått i höjden för den täcka scen, som herr Hall på förmiddagen hade repeterat med sin son.
I det stället förblef förhänget alltjämt nedfälldt, och unge Johns röst hördes där bakom mycket tydligt och distinkt uttala några ord, som trängde fram till salongen och fingo damerna att småle och förlägna se på hvarandra.
Fru Hall satt uppvaktad af en mängd unga kavaljerer.
Med sina kvicka och lysande ögon gjorde hon det allra kännbaraste intryck på dem alla, och kusin Löfvenhjelm hade just hviskat henne i örat en af sina indecenta artigheter, som ingen af Götheborgsdamerna senterade högre än fru Hall, då hon uppmärksammade, att ej allt var som det borde.
Hon gjorde en hastig excuse och reste sig från sin plats för att gå ut och se efter, hvad som mankerade.
Knappt hade hon försvunnit, förrän herr
Hall långsamt och tyst reste sig och försökte gå ut så obemärkt som möjligt.
Han var tydligen generad, men hans artiga gäster låtsade ej om hans sortie.
De väntade hvad som komma skulle.
Några få invigde skakade meningsfullt på hufvudet och smålogo.
Unge Johns egenheter voro redan ganska kända och kommenterade i staden.
Förhänget var så tunt, att man i salongen tydligen hörde herr Halls röst, fast orden ej kunde urskiljas.
I stället förnams tid efter annan ett häftigt utrop från fru Christina, som sökte inverka på sin halsstarrige son, med hvad påföljd var ej svårt att förstå, ty unge Johns svar hördes tydligt.
– John vill inte.
John gör det inte.
John vill inte.
Så kom det:
– John vill ej läsa upp versen, och kransen får hon inte, den ger John henne inte.
Herr Hall tycktes taga sin tillflykt till mutor, ty John hördes nu säga med ett annat tonfall:
– Får John de små ponierna?
Och den lilla vagnen med?
Och är den målad med små änglabarn och är dörrhandtaget af guld?
Svaret måtte utfallit till Johns belåtenhet, ty han fortsatte sin byteshandel med samma höga röst.
– Och silkestömmar och piska med silfverskaft!
Lofvar söta far det?
Jaha, då skall John vara snäll och läsa upp versen.
Härpå följde några med låg röst uttalade ord, som de uppmärksamma åhörarne ej kunde uppfatta.
Och nu lyftes förhänget i höjden.
Det var en förtjusande tafla, som presenterade sig för åskådaren.
Dekorationen föreställde en lummig lund, i hvars midt ett altare var upprest, framför hvilket Marguerite Alströmer i sin hvita dräkt var placerad.
På det blomsterprydda altaret stod den allra älskligaste amorin med djupa gropar i de knubbiga barnarmarne, ett illmarigt uttryck i de blå ögonen och ett skälmaktigt leende kring rosenmunnen.
Han var till den grad »mignon», att damerna började hviska till hvarandra, att man kunde frukta för att den lilla ängeln skulle lyfta sina gyllene vingar och försvinna ur deras åsyn.
Pilarne lågo framför honom på altaret som en knippa solstrålar.
Med båda de små händerna höll han en stor lagerkrans.
En liflig rörelse grep åskådarne, herrarne klappade i händerna och ropade vivat, damerna viftade med sina näsdukar.
John lät sig ej bekomma.
Utan att visa spår till den allra minsta blyghet och utan att stappla på ett ord, läste han högt och tydligt, långsammare och med bättre deklamation än på förmiddagen:
»Min moder Aphrodite är, som dig Apollos lager sänder,
Din hjässa pryder jag därmed, tag kransen från Gud Amors händer!
Du har vigt in vårt nya hus, som helgadt åt Thalia blifvit.
Vi tacka dig för allt hvad skönt och ömt och ädelt du oss gifvit.
Jag från Olympen kommit har att kröna konsternas prästinna,
Du som till tårar rört i kväll hvar känslig man, hvar ömsint kvinna.»
Ett sorl gick genom salen.
Nu trädde Marguerite Alströmer ett par steg närmare, som aftaladt var, för att bekransas.
Hon stod med nedfällda ögon och väntade.
Men ingen krans sänkte sig ned på hennes hufvud.
I stället hörde hon den af Aphrodite från Olympen sände guden högt och tydligt och med samma ton, som om han ännu deklamerade, säga:
– John gör det inte.
Så ljöd det en susning genom luften.
Alströmer såg hastigt upp.
Därnere i kulissen stod fru Hall och tog sig förskräckt åt hufvudet, som blifvit träffadt af den stora lagerkransen.
Den höga, konstfullt uppsatta coiffyren, som i afton väckt så mycken beundran och afund, hade på ett betänkligt sätt blifvit rubbad.
Fru Christina vardt mörkröd af vrede och hötte med händerna åt sin son och ropade till honom:
– Ditt ogagnsdjur!
Det var som om denna moderliga tillrättavisning gifvit gud
Amor impulsen till en idé.
Han stod fortfarande kvar på altaret, och från denna imponerande plats sträckte han ut tungan åt Marguerite Alströmer, och de små händerna, som nyss hållit lagerkransen, placerade han framför den lilla trubbnäsan i den mest oförskämda och tydliga position, som imagineras kunde.
Gud Amor sträckte ut tungan åt den gudomliga Celinde! – Huset John Hall räckte lång näsa åt huset Sahlgren och Alströmer!
Herr Hall skyndade till och fällde ner förhänget och gjorde sålunda ett hastigt slut på unge Johns första uppträdande i det offentliga lifvet.
På contoiret.