Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag var ledamot af Ekon.Utsk-.t vid 1834 års Riksdag, då det Betänk, afgafs, som här blifvit åberopadt, ber jag att få uplysa, att frågan då icke var densamma som nu.
Ekon.Utsk:t fick sig nemi. en motion tillsänd, som innehöll att förbudet mot enskilda theatrars upförande skulle uphäfvas.
Den innehöll ingenting ang:de censuren och var således af ekonomisk natur.
Ehuru emellertid
Utsk:ts majoritet afgaf ett afstyrkaude Betänk, på motionen, föranledde dock de diskussioner, som der förevarit.
Horn, hvilken var Ordförande, att afgifva ett särskildt Utlåt., hvilket medföljde Utsk:s Betänk, såsom en reservation.
För att motivera sina åsigter, ansåg sig Gr.
Horn böra tillstyrka R.
St:r, att på samma gång förbudet mot enskilda theateranläggningar uphäldes, ett slags band borde läggas på dem medelst censur.
Detta förslag uptogs af Hr von Hartmansdorff, som ledde beslutet på detta rum derhän, att förslaget om förbudet blef 500 I)eii 30 November f. m. afslaget, men det om censuren af It. o. Ad. oell sedan af de andra Stånden bifallet.
Det var på detta sätt, som censuren upkom, och det är nu den, som Hr Dalman vill hafva uphäfven.
Jag tror att frågan, sådan den nu är, snarare är en lagstiftningsfråga, än en ekonomisk, ehuru jag visst icke vill påstå, att icke K.
M. hiden som ensam bör kunna afgöra densamma, emedan K.
M. ensam genom ett cirkulär påbjudit censuren.
Men det oaktadt tror jag dock, att frågan nu är af annorlunda beskaffenhet än år 1834, och detta af det skäl, att det vore mera lämpligt, om LagUtskit i främsta rummet finge behandla den, men att detta Utsk. sammanträder med Ekon.Utskit, i fall sådant anses erforderligt, för att få reda på de förhållanden, jag nu ur minnet uprepat.
Jag anhåller således att motionen måtte remitteras till LagUtskit, Sedan öfverlaggningen härmed ansetts afslutad, framställde H. Exc. propos. å remiss af Hr
Dalmans förevide motion till LagUtskit, och då denna propos. besvarades med blandade ja och nej, förklarade H.
Anckarsvärds, Garl Henrik, d. 26 dennes på bordet, lagde motion, angide offentliga föreläsningars hållande i hufvudstaden öfver vetenskapliga ämnen, samt om beviljandet af statsanslag dertill.
Hr Cederschiöld, Gustafi Den af Gr.
Anckarsvärd väckta, nu föredragna motion är af vida större betydelse, än hvad vid första ögonkastet framstår.
Förslaget innebär uti sig fröet till en utbildning och utveckling af samhällets ädlare krafter.
Uti en motion vid förra lliksdagen har jag sökt ådagalägga de fördelar, som skulle upkomma, i händelse uti hufvudstaden funnes en vetenskaplig institution, hvilken verkade mera omedelbart på hufvudstadens innevånare.
Den förändring och förädling i umgängeslifvet inom hufvudstadens högre kretsar, som ovilkorligen komme att härflyta från det intresse för vetenskaplighet, som icke kunde undgå att väckas hos de mera intelligenta, om föreläsningar här höllos af utmärkta vetenskapsmän, skulle småningom spridas från hufvudstaden till öfriga delar af landet.
Hufvudstaden är det ställe, hvarest tonen för hela landet anslås.
Man har förebrått vårt tidehvarf, att vara särdeles materialistiskt.
Emot denna beskyllning kunde väl göras åtskilliga invändningar.
Betraktar man förhållanderna närmare, finner man nemi., att tidens sträfvanden egentl. syfta på materiens beherrskande af idéen.
Derföre ock det närv:de, uptäckternas och upfinningarnes tidehvarf.
Det tyckes således, att hufvudriktningen borde vara idealistisk.
Men på samma gång menniskorna gjort naturen och dess krafter till sin tjenare, har de ock velat njuta frukten af detta herradöme.
Häraf ett långt drifvet förvärfnings- och njutningsbegär Don 30 November f. m, 501 Ifrån denna synpunkt skådad, kan beskyllningen emot tidebvarfvet för materialism icke förnekas en viss befogenhet.
Under sådana förhållanden torde det tillhöra statsmannen, att, genom kloka anordhingar, söka gifva en högre lyftning åt medborgarnas sträfvanden.
Sådant skulle onekligen i någon mån åstadkommas genom antagandet af det förslag^ den värde motionären framställt.
Hvar och en, som erfarit det intresse, de iöreläsningar, hvilka utmärkta vetenskapsmän å särskilda tider härstädes hållit, väckt hos personer inom hufvudstadens högre och medelklasser, — skall icke kunna förneka sådant.
Deri, som då vistades i hufvudstaden, skall säkerligen erinra sig, huruledes då samtalen uti större societeter ganska ofta vände sig kring de ämnen, som utgjort föremål för föreläsningarne.
Hvad som nu och vanligtvis anses pedantiskt och olämpligt såsom konversationsämne, blef då omfattadt med lifligt intresse.
Ett förhållande, som icke torde vara utan vigt för den, hvilken är öfvertygad derom, att vetenslcaperne, liksom alla tnenniskoandens öfriga högre sträfvanden, blott fordra att blifva kända för att älskas.
Den vördade motionären har beskrifvit tomheten och andelösheten i den unge garnisons-officerens lif.
Enahanda är förhållandet med den extra-ordinarie civile tjenstemannen.
Som hans göromål i allmänhet äro nästan rent af mekaniska och icke kräfvande någon tankeansträngning eller högre bildning, upkommer lätt den löreställning, att djupare kunskaper endast äro akademiskt pedanteri och utan gagn för embetsmannen, — en föreställning, som ytterligare vinner i styrka, om den unge tjenstemannen skulle se, att till Statens högsta embeten befordras personer, som sakna en gedignare bildning.
På sådant sätt, och då vetenskaper och studier aldrig låta höra af sig, inrotar sig småningom den öfvertygelse)! hos den unge tjenstemannen, att de äro för skötandet af Statens värf fullkomligt onyttiga.
En villfarelse, som lian får ångra, när det är — för sent.
Bifall till motionärens förslag skulle onekligen i dessa afseenden verka en välgörande förändring, hvadan jag ock på det varmaste detsamma förordar.
Men dä tonen nu i allmänhet är, att, så mycket som möjligt, inskränka statsutgifterna, och man deraf kan finna ardedn. befara förslagets förkastande, så har jag trott m'g böra dervid göra ett amendement, på det åtminstone icke alla de fördelar, motionären åsyftat, må gå förlorade.
Jag föreslår således, att, i händelse de kostnader, som genom bifall till Gr.
Anckarsvärds motion upkorama, skulle anses för stora, R.
St:r måtte bestämma en årlig summa, hvilken öfverlemnadés till K. M., för att af Honom disponeras till arfvoden åt vetenskapsmän, sorn vore villige att bär i hufvudstaden hålla offentliga föreläsningar, och torde det böra till K.
M:s godtfinnande öfverlemnas att bestämma, dels om dessa medels användande, dels ock hvilka ämnen, som borde utgöra föremål för föreläsningarne.
Jag anhåller, att detta mitt yttrande må såsom amendement få åtfölja motionen till Utsk:t. 502 Den 30 November e. m.
Jag anhåller, att i främsta rummet få förena mig med Gr.
Anckarsvärd i den motion, han här väckt; men om densamma icke skulle vinna åsyftad framgång, anser jag af största vigt, att åtminstone det af Hr Cederschiöld nu framställda amendementet måtte vinna afseende oell föranleda något resultat.
Öfverläggningen förklarades fulländad och motionen, jemte yttranderne, remitterades till StataUtsk:t. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Onsdagen den 30 Nov. 1859.
Just. 2 prot.-utdrag för förmiddagens plenum.
Hr Brakels, Mauritz, d. 26 dennes bordlagde motion, ang:de bildande af en för landt- och sjöförsvaret gemensam s. k.
Vapenkomité m. m.
Det förslag, som Hr Brakel, i nu föredragna motion, framställt, är af den vidtomfattande natur, att det varit mig omöjligt, under den korta tid, motionen varit tillgänglig, hinna deraf taga den kännedom, sora den möjl. kan förtjena, med hänseende till dess hufvudgrunder.
Utan att derföre nu våga fälla något bestämdt yttrande om Hr Brakels förslag, tror jag likväl, att en permanent, för Arméen och Flottan gemensam
Vapekomité — eller hvad namn man behagar gifva en institution, som med vapentillverkningen har befattning, — skulle, rätt och väl genomförd, samt med en verkningskrets inskränkt inom det rimliga, icke hafva oväsendtliga fördelar.
Detta förutsagdt, måste jag dock på det bestämdaste protestera emot det sätt, hvarpå motionären tillstyrker K.
St:r att vid denna Riksdag tillvägagå.
Ar förslaget, till sina hufvudgrunder, efter en närmare granskning, godt, så vore visserligen väl, om R.
St:r derom så beslutade, att dess verkställighet erfordrade den minst möjliga tidsutdrägt.
Men att, på sätt motionären föreslagit, af de för Deti 30 November e. m. 503 anskaffandet af gevär och kanoner af K.
M. äskade medel afsätta 100,000 rdr till försöks anställande af en provisorisk Komitéjdet är detta, jag måste på det högsta motsätta mig.
Den af K. M., för förstnämnda ändamål, begärda summa är i sanning den minsta möjliga.
Uti det prot., som finnes bilagdt den K. Prop:n, har Dep.Chefen tydligen ådagalagt behofvet deraf.
Den är afsedd till anskaffande af tre batterier refflade kanoner: det minsta möjliga antal af ett vapen, hvilket de sedriaste krigshändelserna visat vara af en så öfverlägsen styrka, i jemförelse med hittills brukliga artilleripjecer.
Den är jemväl afsedd till anskaffning af 4,000 gevär firl., ett antal, ej mindre behöfligt till kompletterande af reserv-törråden, än till arbetets uprätthållande vid fäktorierne.
Att i någon mån inskränka dessa anslag, vore således att betaga Styrelsen möjligheten, dels att komplettera förråden, dels att underhålla en arbetspersonal, som både billighet, rättvisa oell klokhet fordra att bibehålla.
Motionären föreslår vidare: »att allt anskaffande af nya vapen och ny materiel för Arméen och Flottan inställes, intill dess tjenliga modeller blifvit at en sådan Komité (d. v. s. en sådan, motionären föreslagit) antagna.»
Jag vet knappast om detta behöfver nptagas till besvarande.
Utom det mer än vanligt egenkära deruti att endast en Komité, sådan sorn den motionären föreslagit, skulle kunna rätt upgöra och bedöma modellen till ifrågavande vapen, torde han hafva alldeles förbisett hvad som, genom antagandet af ett dylikt förslag, skulle äfventyras.
Jag antager för det närvar:de att motionärens förslag, i afs:de på Komitéen, är det enda riktiga.
Ständerna gilla äfven förslaget; besluta derom ingå med underd. skrifvelse; K.
M. bifaller hvad som blifvit föreslagit, nedsätter Komitéen, denna träder i verksamhet.
Huru lång tid, äfven under antagande af den minsta möjliga, skulle icke härtill åtgå?
Skulle åter hända — och detta kan ju ligga inom möjlighetens gräns — att några ändringar skulle behöfva göras vid det nu framställda förslaget, huru lång tid fordras ej då?
Ar det nu verkligen motionärens mening, att all vapenfabrikation skall under detina tid nedläggas?
Jag vågar betvifla detta.
Likaledes tror jag mig berättigad att anse såsom ett misstag, att då motionären föreslagit, att Vapeukomitéen skulle vara gemensam både för Arméen och Flottan, han det oaktadt icke dragit i betänkande att föreslå, det, under öfvergångstiden, alla utgifter för densamma skall tagas på 4:de HufvudTiteln.
Med ett ord, utan att kunna eller vilja nu ingå i något bedömande af motionärens förslag, i hvad detta angår reorganisationen af en vapen komité, får jag nedlägga bestämd protest emot det förslag, som motionären framställt rörande tillgöranderne, innan Komitéen blifvit nedsatt, samt anhåller vördsamt att detta mitt yttrande måtte få till Utsk:t medfölja motionen.
Frih. Wrede, Fabian Jakob:
Om här blott vore fråga om att yttra sig öfver det af Hr Brakel framställda förslaget att bilda en Komité, som hade till hufvudsakligt syftemål att åstadkomma
Den 30 November e. m. enhet mellan Svenska Flottans och Arméens, och äfvensom melian Norska och Svenska arméernas vapen, så skulle mitt yttrande blifva ganska kort.
Det skulle nemi. då förnämligast inskränka sig dertill, att, ehuru jag anser de ämnen, som blifvit i Hr Brakels motion vidrörda, tillhöra dem, som böra utgöra föremål ensamt för K.
M:ts verksamhetsåtgärder, vill jag dock för min del icke motsätta mig en önskan från R.
St:rs sida om nedsättandet af en Komité för ifrågavande åsyftade ändamål.
Jag vill detta så mycket mindre, som jag i några afs:den instämmer i motionen.
Betraktar jag deremot Komiténs föreslagna sammansättning och verkningskrets, så kan jag ej biträda Hr Brakels förslag.
Derom vill jag dock längre fram yttra mig, och skall nu vända mig åt ett annat håll.
Det har icke undgått mig, att, i denna motion finnes en dubbel syftning.
Måhända att denna syftning icke varit afsedd af motionären, men den är likväl så tydlig, när man genomläser motionen, att den icke kan undfalla någons upmärksamhet.
Man finner nemi. att motionen går ut på att minska representationens förtroende till de åtgärder, som blifvit vidtagna af dem, som hafva sig anförtrodd Rikets beväpning, och sätta vapen i händerna på dem, hvilka icke önska någonting hellre än att finna skäl mot anslag i denna väg.
Detta synes tydligen af författarens oaflåtliga bemödande att ådagalägga, att fullkomlig brist på system hittills alltid uppenbarat sig vid användandet af sådane anslag, celi de af honom såsom bevis härpå meddelade faktiska upgifter skola säkerligen med begär lighet såsom sådane upfattas, helst då de blifvit framställda af en ArtilleriOfficer, hos hvilken man bör hafva rätt att förvänta nog sakkännedom för att göra deras närmare pröfvande öfverflödigt.
Men jag anser mig ytterligare vara berättigad att draga nämnde slutsats af motionen, då jag går till dess slutresultat, hvilket är, att R.
St. måtte förklara att vid bifall till K.
M:ts Propos., rörande anslag till Arméens vapen, måtte fastställas det bestämda villkor, att Vs deraf skall disponeras till ett annat ändamål.
Hvad åter angår punkten n:o 3 i motionärens förslag, så har dess orimlighet blifvit så riktigt ådagalagd af Hr Klint, att jag anser mig icke behöfva uptaga R. o. Adis tid med att deröfver yttra mig.
Men deremot anser jag mig böra uptaga frågan från deri förut af mig antydda sidan och nödgas derföre på förhand utbedja mig R. o. Ad:s öfverseende, om jag finner mig nödsakad, att yttra mig öfver ämnen, som enl. min åsigt icke borde vara föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Motionären börjar med att i allmänna termer upräkna en mängd inkonseqvenser, som skulle råda inom Svenska Artilleriet och Flottan, och nämner bland annat, att f. n. icke något annat gemensamt i beväpning skulle finnas mellan Arméen och Flottan, än 1831 års kalibersystem och några jernlavetter.
Jag älskar tro att motionären, då han så yttrat sig, icke förstått betydelsen af 1831 års kalibersystem.
Har han det gjort, då kan med skid tillvitas honom brist på ärlighet, då han i vigt sammanställt detta system med den tillfälliga omständigheten af några få gemensamma lavetter.
Då många af R. o. Ad. icke torde känna hvad som me - Deli SO November e. m lias med 1831 års kalibersystem, så vill jag derom lemna uplysning.
Dermed förstås ett af Svenska och Norska Artillerierna och Flottorna gemensamt upgjordt och af K.
M. sedermera faststäldt system, innefattande, dels upgift å de pundigtal, hvaraf Artilleri-pjeser få förfärdigas, dels bestämda föreskrifter rörande dessas kalibrar och projektiler, allt för att för all framtid förekomma möjligheten af att någon ammunition skulle kunna tillverkas, hvilken ej vore användbar vid hvilket af Artillerierna som helst.
M. fastställt detta kalibersystem, har han äfven medgifvit och antydt riktningen, i hvilken af förbättrade arbetsmethoder m. m. föranledda förändringar få ske, dock alltid inom sådana gränsor, att ingen rubbning upkommer af sjelfva systemet, d. v. s, att all ammunition, som göres för det ena Artilleriet, ovilkorligen skall kunna begagnas för det andras kanoner.
Om nu så verkligen är förhållandet, så torde R. o.
Ad. finna, att när motionären i sitt ifrande för enhet ändock alltid i första rummet måste afse ammunitionen, man också måste medge att den hufvudsakliga anledningen till klagan öfver brist på enhet förfaller.
Jag vet ganska väl att författaren söker bestrida att förhållandet är sådant jag upgifvit.
Han säger nemi., efter att hafva beklagat att samma brist på system, »som nu blifvit anmärkt mellan Artilleriet och Flottan, i ännu högre grad eger rum mellan Norge och Sverige, att Unions-regeringen, tycktes hafva bort kunna åstadkomma den önskvärda likheten, men att orsaken till motsatsen tydligen är den, att Sverige och Norige tilllåtits konstruera vapen på 5 olika ställen.
På alla dessa ställen har man velat visa sitt oberoende, sin sjelfständighet och sin skicklighet i påfinnande af allt möjligt till beväpning, bara man gjorde olika med hvarandra.
Den ena har funnit att en kaliber skall vara några hundradels tum större än den andres modell, den andra att kulan skall väga något mindre, den ena att en kanontapp skall vara större, etc.»
Jag trotsar författaren att kunna framdraga något enda bevis för sin beskyllning mot myndigheterna att godtyckliga förändringar af kalibern egt rum, ty det vore en beskyllning att uppenbart hafva handlat mot K.
Mits befallning, som uttryckligen föreskrifver att någon förändring af kalibern ej får ske.
Sedan motionären, som sagdt är, beklagat att ingenting annat finnes gemensamt än hvad som redan är anfördt, upger han såsom exempel, »att Flottan eger 7-t,ums eller 32 pundiga kanoner af Amiral Sydows och StatsRådet Ehrenstams konstruktion, och Arméen lika stora kanoner af 1840 års modell, alla af dessa 3:ije slag att ladda från mynningen; dessutom eger Arméen å sina fästningar 2:ne modeller af 72-pundiga kammarladdnings-kanoner.
Således eger Sverige fem särskilda konstruktioner af 72-pundiga kanoner, hvarmed Rikets örlogsfartyg, landt- och sjöfästningar äro bestyekade.
Att man kunnat vara nöjd med en konstruktion, är gifvet, men dertill har varit för liten enhet.»
Jag nödgas förklara att motionären i detta hänseende har fullkomligt rätt, hvad Artilleriet beträffar, eller att det verkligen finnes 3:ne olika slag af bombkanoner; och det skulle derföre kunna tyckas att han från min sida skulle få en fullkomlig bekräftelse på sitt påstående om brist på system, men jag up - 506 Den 30 NoAember e. m. manar honom att vid besök å någon enda fästning göra sig reda för förhållandet, och han skall då inse att andra orsaker gifvas till denna olikhet än brist på system.
Om han besöker Waxholms fästning, skall han der finna de stora vanliga bombkanonerna i allmänhet placerade på sådana fästningslinier, som hafva framför sig stora öppna fjärdar, der således kanoner af lång porté erfordras.
De större kainmarladdningskanonerna skall han finna på sådane ställen, der äfven lång porté erfordras, men der utrymmet inom fästningen icke medgifver användandet af vanliga bombkanoner.
Der hade man således valet emellan att antingen icke hafva några kanoner alls, eller ock att i författarens ögon visa sig inkonseqvent, genom att använda kammarladdnings-kanoner, så framt man ej för konseqvensens skull ville använda sådana öfverallt i stället för de vida billigare vanliga kanonerna.
De smärre kanonerna skall han deremot useslutande finna på sådane ställen, hvarifrån det ej någonsin kan ifrågakomma att beskjuta något fiendtligt föremål på mer än .200 ct 300 alnars afstånd, och der således smärre laddningar kunna och af lätt insedda skäl äfven böra begagnas.
Att der använda tunga och derföre dyrare kanoner, i stället för de mindre och billigare, hade ej allenast af ekonomiska skäl varit orätt.
Behofvet att med hastighet inrigta kanonerna emot ett tätt utanföre fästningen förbigående fartyg, påkallar äfven att göra dem så lätta som möjligt.
Jag anför detta såsom ett exempel på huru litet man af en blott siffra kan sluta till tillvaron eller bristen af system.
Om vi gå till Svenska Fält-artilleriet, så tror jag att der, hvad man kallar system, icke saknas.
Der begagnas samma lavetter för kanoner som för kastpjeser; samma föreställare, samma hjul för alla fordon, med ett ord, allt som kan bidraga att lätt skaffa reserv.
Det är sannt att, såsom motionären säger, betydliga olikheter förefinnas emellan Svenska och Norska fältartilleri-materielernes konstruktionsdetaljer.
Men jag frågar upriktigt hvilken stor fördel man skulle förvänta sig, om man kunde tvinga Norige att antaga vår artillerimateriel eller tvertom Sverige att blindt kopiera den Norska?
Efter min fulla öfvertygelse skulle denna vara så godt som ingen.
Hufvudsaken är att båda Artillerierna kunna i behofvets stund utrusta hvarandra med erforderlig ammunition.
Ett Norskt Artilleri, som kommer hit utan ammunition, behöfver icke hafva någon svårighet att här erhålla sitt behof i detta afs:de fyldt; lika så litet ett Svenskt batteri, som kommer till Norige.
Det är sannt att äfven ammunitions-effekterna äro i vissa hänseenden olika; men dessa olikheter göra så litet till saken, att om en artillerist skulle finna sig besvärad af dem, så förtjenade han icke att kallas artillerist.
Motionären har vidare gifvit sig in pä att beskrifva inkonseqvensen i vår flottas bestyckning.
Jag vill här undvika att följa haus exempel att yttra mig öfver hvad jag ej fullt förstår; men utan att vara sjöman, torde det tillåtas mig yttra den förmodan, att olika slags fartyg måste fordra olika slags bestyckning; att det undra batteriet af ett fartyg kan begagna helt olika kanoner än det öfra m. m., och jag skulle högligen beklaga, om ett system-makeri funnes, som Den 30 November e. m. 507 föibjöde Flottan att begagna de medel, som för hvarje särskildt förekommande fall vore det bäst lämpliga.
Jag vill nu öfvergå till en annan punkt, deruti motionären obestridligen har mera rätt än i de föreg:de, den nemi, som rörer Arméens handgevär.
Men på samma gång vill jag någorlunda tydligt förklara, hvarföre förhållandet icke kunnat vara annorlunda.
Motionären utbreder sig vidt och bredt derom, att vi inom Arméen hafva tappgevär, uprefflade gevär, minié gevär, med ett ord gevär af flere olika slag. betta är sannt, men jag ber att få göra en framställning af de omständigheter, utaf hvilka denna olikhet beror.
Såsom bekant är, hade vi, ända till 1848, hufvudsakligen icke mer än en enda gevärsmodell, eller rättare gevär af en enda kaliber, begagnande en och samma slags amunnition, d. v. s. det vanliga handgeväret, hvarmed vårt infanteri ännu är beväpnadt.
Under sednare delen af 1840-talet började en högst väsendtlig förbättring i handgevären att utveckla sig i Frankrike, och att derifrån småningom sprida sig till öfriga länder.
Om de yttre förhållanderne elfi för tillfället hade varit lugna, såsom i vanliga tider, så hade det tvifvelsutan varit rättast för oss, att, innan den nya upfinningen infördes till begagnande i vår Armée, någon tid följa utvecklingen af densamma, dels genom egna försök, dels genom inhemtande af andra länders erfarenhet.
Men år 1848 blef genom vårt upträdande, med anledn. af de Tysk-Danska tvistigheterna, förhållandet helt annorlunda.
Det skulle då hafva varit oförsvarligt att ej, så godt tid och öfriga omständigheter sådant medgåfve, hafva försett den då utrustade armé-korpsen med gevär af den nya upfinningen.
Att för ändamålet låta förfärdiga nya gevär kunde naturligtvis då ej komma ifråga, och ändå mindre att bilda Komitéer och göra långvariga och vidtomfattande undersökningar.
Allt hvad man kunde göra, var att förändra äldre gevär; och till en början användes härtill Arméens studsare, hvilka redan voro uprefflade, och således blott behölde förses med tige och spetskula.
Men då deras antal blef för ändamålet otillräckligt, fylldes behofvet genom förändring af vanliga gevär.
De tappstudsare och tappgevär, som derigenom erhöllos, upfvllde samma ändamål, som de utländska gevären då för tiden, med hvilka de i alla hänseenden voro jemngoda.
Emedlertid började man snart att här, likasom annorstädes, inse att alla dittills förfärdigade eller förändrade gevär hade ett gemensamt fel, nemi. att hafva för stor kaliber.
Försök, som anställdes här redan 1849, bekräftade detta fullkomligt, enär de gevär, som förfärdigades med en mindre kaliber, visade sig ega betydliga företräden framför de äldre.
Då sedermera, i sammanhang med de förberedelser, som föranleddes af händelserna 1854 och 1855, ett parti gevär beställdes, var det naturligt, att man måste söka draga sig till nytta denna erfarenhet, hvarföre äfven en mindre kaliber då begagnades.
De mångfaldiga försök, som sedan denna tid blifvit verkställda, hafva haft till resultat att kalibern ännu ytterligare bör förminskas, och först nu kan man anses vara satt i tillfälle att med någorlunda säkerhet bestämma hvad som i detta hänseende bör vara det rätta.