Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru någre landshöfdingar och regementschefer yttrat att beväringsskyldigheten först borde vid fyllda 22 års ålder inträda, behagade dock K. M., för att ej för mycket störande ingripa i folkets vanor, blott föreslå beväringsålderns framfiyttning ett år, hvilken åtgärd ansågs skola förminska de betänkliga följder, användandet i fält af alltför unge och till kroppskrafter ej fullt utbildade krigare kan medföra, hvaribland särskildt nämndes det missödet, »att snarare finna sitt slutliga mål på sjukbädden genom fältlifvets öfveransträngningar, än uti stridens ärorika faror.»
I sin underd. skrifvelse d. 21 Febr. 1857 yttrade rikets ständer att de i den nåd. propositionen anförda omständigheter »ställde utom tvifvel att den tjuguettårige ynglingen i allmänhet i vårt land icke vunnit den härdighet, som för krigslifvet med åtföljande mödor och umbäranden erfordras, samt att följaktligen ynglingarne icke vid denna ålder böra gå i fält mot fienden.»
Rikets ständer ansågo sig likväl hafva funnit en utväg att, med bibehållande af beväringsåldern undgå dess olägenheter, genom att medgifva den eller de beväringsklassers uppkallande i krigstid, som K.
M. pröfvat nödigt, utan iakttagande af den förut stadgade ordning att första klassen skulle först uppbådas.
Detta ständernas medgifvande var en vigtig förbättring, som blifvit fullständigad derigenom att numera äfven delar af klasser få uttagas.
Men den tidiga beväringsålderns olägenheter äro härigenom förminskade, icke afhulpne.
Oafsedt att den tjuguettårige eller lika ofta tjuguårige ynglingen, — enär beväringspligten ej börjar förr än efter fyllda 20 år —, icke ens till ansträngande fältöfningar har i allmänhet tillräcklig styrka, kan behofvet fordra att alla fem klasserna till krigstjenst uppkallas och riktigt kan väl icke i alla fäll vara, att ett åliggande lagligen inträder två år förr, än sådant medgifves vara lämpligt.
Intet skäl finnes hvarföre svenska ungdomen skulle i afseende på kroppsutveckling kunna anses vara tidigare passande för krigstjenst än i våra båda grannland, Norge och Danmark, der beväringsåldern först vid fyllda 22 år begynner och i hvilket senare land luftstrecket är mycket mildare än i vårt.
Icke heller finnas antagliga skäl hvarföre vapenpligtens framflyttande skulle mera störande inverka på ekonomiska förhållanden hos oss än hos desse våra grannar.
Landf orwar sfcomit. Bet. I, 7 50
Då således vår beväringsynglings bristande kroppsutveckling är ett faktum, erkändt af besigtningsläkare, af Sundhetskollegium, af landshöfdingar och regementschefer, erkändt slutligen af rikets ständer och af K* M., och då det för ett folk bör vara af hög angelägenhet att dess barn icke kallas till vapen vid en ålder då de icke kunna uthärda krigets mödor, utan måtte öka sjuklägrets offer, föreslå kommitterade att beväring såldern framflyttas till fyllda 22 år.
Men den nuvarande beväringsåldern är icke blott för tidig, den är äfven af för kort varaktighet.
Beväringsinrättningen, stiftad 1812, har under nära 50 år genom beväringens ringa öfning, felande samband med stammen och hela författningens bristfällighet mera varit en form, än en verklighet.
Det är först under de senare åren som några större brister blifvit häfna, men många återstå.
En väsendtlig bland dem är beväringsårens ringa antal.
Då beväringsinrättningen blifvit, och med skäl, kallad grunden för vårt försvar, är det tid att denna grund intager den bredd, som fordras för att deruppå uppföra en stor och stadig byggnad; det är tid att saken ställer sig inför folket i sin allvarliga betydelse, i sina stora drag, som först då kan tillvinna sig medborgerligt deltagande och slå den fästa, djupa rot i natio nens sinne, som en fast värnförfattning måste göra.
En sådan författning fordrar storartade mått, endast i och för vinnande af moralisk inflytelse, äfven om sifferbehofvet icke vore bevisligt.
Icke kan det, exempelvis, vara sannolikt, att
Preussen skulle behöfva en nittonårig vapenpligt i arméen, eller Frankrike, utom de sju vapenpligtige åren i arméen, behöfva en tjenstepligt, som äfven är krigspligt i åtta år i det >mobila» nationalgardet.
Behofvet kan icke fordra en så stor kraftutveckling, men man anser det vara ett stort folk värdigt att visa, att lagen förmår framkalla en snart sagdt outtömlig tillgång på försvarare och långt utöfver behofvet.
Hos oss deremot påkallar sjelfva behofvet oafvisligen en utsträckning af beväringsåldern.
En klass öfvad beväring, inberäknad flottans områden, uppgår endast till omkring 20,000 man.
Äfven om, såsom kommitterade föreslagit, någon beväring skulle från flottan till arméen öfverflyttas, kunna 5 klasser beväring lagda till stammen, icke bringa vår styrka på papperet högre än något öfver 120,000 man.
Men då afdrag måste göras för afgång bland beväringen, vakanser bland stammen, sjuke och det stora antalet icke stridande vid en armé, blir nämnde styrka alltför ringa, att under ett verksamt fälttåg, då alltid en stor omsättning inträffar, hålla arméen med depot och reserver fulltalig till 100,000 man och knappast till 70,000.
Huru stort behof man eger af flere beväringsklasser och huru stor omsättningen under ett fälttåg är, samt de afdrag, hvarpå man vid äldre klassers uppbåd måste vara beredd, visar påtagligen danska fälttåget förlidet år.
Oaktadt dess 8 beväringsklasser, som tillhöra liniearméeu, voro uppkallade, och fastän 9:de, 10:de och ll:te förstärkningsklasserne voro inkallade, var dock de stridandes antal aldrig större än 55,000 man.
Redan den omständigheten, att första beväringsklassen kan antagas vid krigets utbrott vara alldeles oöfvad, och den första klassen af beväringssoldaterne lika litet som stammens årsrekryter kunna från början påräknas mot fienden — redan detta fordrar beväringspligtens utsträckning till 6 år, emedan först derigenom 5 klasser beväringssoldater kunna påräknas för den stridsfärdiga styrkan.
I annat fall måste det antal, som ur hvarje klass uttages till fullständigare öfning ökas, så att det behöfliga antalet, 25,000 man, erhålles af 4 klasser, men hvilket måste anses mera betungande under vanliga förhållanden, än ett års tillökning afbeväringspligten, utan vapenöfning under fred.
Genom tillökning af en beväringsklass, som vid arméen kan beräknas till något öfver 17,000 man, blefve äfven styrkan på det hela något tillräckligare för att hålla arméen fulltalig på krigsfot.
Beväringspligtens utsträckning till 6 år är således en oeftergiflig nödvändighet.
Kommitterade anse emellertid icke detta ensamt vara tillfyllest.
Äfven om det kunde antagas att 6 klasser beväring under vanliga förhållanden vore tillräcklige för att underhålla den krigsstyrka med hvilken vi kunna och böra i fält uppträda, visar dock erfarenheten hvilka stora tillgångar af folk det under ogynsamma omständigheter erfordrats, för att hålla äfven 51 måttliga arméer någorlunda fulltaliga.
Vårt försvar kan möjligen också fordra utomordentliga ansträngningar, hvilkas mått svårligen kunna på förhand beräknas, men hvilka åtminstone icke böra begränsas af den tillgång på försvarare några få årsklasser lemnar.
Härtill kommer den väsendtliga omständigheten, att det vid många tillfällen vore en stor misshushållning med tid och folk att i vårt vidsträckta land sammandraga alla beväringsklasser från vidt afskiljda landskap till några färre punkter.
Vida riktigare måste det vara, att i de hotade delarne af landet hålla under vapen flere beväringsklasser, än i de derifrån aflägsnare.
Så t. ex. kan, vid ett krig i medlersta Sverige, det icke vara skäl att från början utblotta Norrland och Skåne på framdeles möjligen der behöflige stridkrafter, under det att i en stor del af det öfriga landet, allt hvad vid arméen kan användas, behöfver uppkallas.
Ett befästadt Stockholm, detta vigtiga stöd för mellersta Sveriges försvar, tager också i anspråk allt hvad dess egen och kringliggande trakters befolkning kan till försvaret lemna.
Knappast kan det heller försvaras, att, då Norge har sig ålagd en beväringspligt af 10 år, nemligen 7 år i linien och 3 år i land värnet samt Danmark 16 år, hvaraf 8 i linien och 8 i förstärkningen, Sverge skall stå med ett mindre antal beväringsklasser, än åtminstone det med oss förenade brödralandet.
Så mycket mindre hafva kommitterade dragit i betänkande att påyrka en lika utsträckt beväringspligt hos oss, som i Norge, eller, utom nämnda 6 klasser, ytterligare 4 reservklasser, som man temligen allmänt, under de senare åren, hört ogillande uttalas öfver vår ringa beväringsstyrka, våra få beväringsår, och förslag framställas om en allmän folkbeväpning, hvilken naturligtvis är säkrast att påräkna, då den genom lag stadgas, likasom den verksammast strider, då den sluter sig till arméen.
En tillökning af 4 reservklasser, då dermed icke följer vapenöfningar under fred, kan icke eller anses såsom en ökad tunga.
Om de under ett krig icke behöfvas, blifva de icke uppkallade; om åter de skulle erfordras för landets försvar, skulle de i behofvets stund villigt af nationen lemnäs, äfven om de icke förut voro i lag föreskrifna, men det höfves svenska folket att hafva en beväringslag, scm icke står efter andra nationers och att genom dess antagande gifva tillkänna att det är beredt på hvarje offer som dess sjelfständighet kan kräfva.
På alla dessa skäl föreslå kommitterade: att hvarje svensk man må vara skyldig att deltaga i allmänna beväringen från fyllda 22 till fyllda 32 år; att beväringsmanskapet delas i 10 års klasser, deraf de 6 första utgöra arméens (flottans) krig sförstärkning och de 4 senare arméens (flottans) krig sreserv; att till beväringssoldaterne endast räknas de dertill uttagne af förstärkningsklasserna; att reserven icke utgår förr än förstärkningens alla klasser inom samma ort blifvit uppkallade.
Enligt de föreskrifter, som allt ifrån beväringspligtens införande intill senare tider varit gällande, borde vid mönstringarne endast de beväringsskyldige godkännas, som hade en längd af minst 5 fot 5 verktum (gamla måttet) samt voro fullkomligt friske och fullt vapenföre.
De som antingen icke uppnått föreskrifven längd eller voro svage och sjuklige ställdes på tillväxt eller förbättring, för att vid en senare mönstring ånyo besigtigas.
Dessa föreskrifter undergingo genom 1860 års beväringslag betydliga förändringar.
Ingen bestämd längd fordras nu för att godkännas och ingen ställes numera på förbättring.
Då den 1858 nådigst förordnade komité för beväringsskyldighetens ordnande tillstyrkte dessa förändringar, och föreslog, att alla »utskrifningsskyldige som icke genom lyten, sjukdom eller kroppslig svaghet äro »till krigstjenst oförmögne eller otjenlige», borde, utan afseende på längd godkännas, bland annat derföre, >att trossen, sjukvården o. s. v. fordra en talrik och till väsendtlig nytta varande personal» »på hvars längd ingenting beror»; — så föreslog komitéen på samma gång, att de godkände beväringsskyldige skulle delas i tvänne delar, hvaraf den förra, som uttogs 52 efter längd och dervid det gamla b eva ringsmåttet vore det minsta, borde undergå vapenöfningar, men den andra delen under fredstid vara från vapenöfning befriad.
Att under sådan förutsättning nedsättning i fordringarna på manskapet kunde medgifvas, är påtagligt.
Men denna föreslagna indelning blef icke godkänd.
Alla skulle vapenöfvas och deraf synes äfven hafva bort följa, att alla skulle vara till krigstjenst duglige.
Det oaktadt blef, genom ordalydelsen i 4 § af 1860 års beväringslag, fordringarna på de beväringsskyldiges krigsduglighet nedsatt under hvad, för den icke exercerande delen af detta manskap, komitén föreslagit, då i nämnde § blef stadgadt, att »från skyldigheten att deltaga i allmänna bevärin»gen må endast undantagas de, som till följd af lyte, obotlig sjukdom eller kroppslig svaghet wäro till krigstjenst oförmögne eller alldeles otjenlige».
Detta uttryck, synnerligast om det ställes i sammanhang med borttagandet af äldre föreskrifter, kan icke annat än framkalla den öfvertygelsen att manskapet bör antagas äfven med minsta möjliga grad af tjenlighet, hvilket icke är detsamma, som att vara till krigstjenst duglig.
— Undanrödjandet af all tvekan i detta hänseende och att endast tjenstbart manskap må godkännas, får en ökad vigt då deribland skall genom lottning uttagas beväringssoldater, hvilkas fullständigare öfning det icke kan vara skäl för staten att bekosta, om de sakna den styrka och uthållighet, som för en soldat fordras.
Genom beväringsålderns framflyttning till 22 år böra mönstringarna betydligt underlättas.
Manskapet är vid denna ålder i allmänhet utvuxet och betydligt mera utbildadt än två år tidigare.
En svårighet qvarstår dock med beväringsynglingar, hvilka vid mönstringstillfället lida af tillfälliga åkommor eller sjukdomar, hvilka, ehuru icke obotliga, dock kunna lemna för deras tjenstbarhet menliga följder efter sig.
För att man icke skall nödgas taga det osäkra för det säkra och underkänna dem, ehuru de någon tid derefter kunna vara fullkomligt friske, borde de kunna ställas på förbättring åtminstone till nästa mönstring.
Ehuru i nästan alla konskriptions- eller beväringsarméer en viss längd är ett villkor för att manskapet skall kunna till krigstjenst godkännas, hafva kommitterade dock, under antagande att beväringsåldern framflyttas till 22 år, icke ansett behöfligt att nu föreslå en återgång i detta afseende för beväringsmanskapet i allmänhet; men då det onekligen är en olägenhet för en soldat att vara liten, att vara betydligt mindre än det öfriga manskapet, emedan han derigenom har svårighet att följa sina kamrater, att med dem i led och rotar samverka, böra de som äro alltför små uteslutas från beväringssoldaterne, hvilka alla äro afsedde att ingå bland de stridandes antal.
Om för beväringssoldaterne en längd af 5 fot 4.5 tum, närmast lika med det gamla beväringsmåttet bestämmes, så bör derigenom ingen märkbar nedsättning uppkomma i det antal, som är underkastadt lottning, och endast de uteslutas, hvilkas rätta ställe icke kan vara i ledet, om de än på andra platser och i andra uppdrag kunna gagna det gemensamma försvaret.
I öfverensstämmelse med hvad här blifvit anfördt föreslå kommitterade
Att ingen beväringsskyldig må vid mönstring godkännas, som icke är till krigstjenst duglig.
Att beväringsskyldige, som vid första mönstringen, till följd af tillfällig åkomma eller sjukdom icke kunna antagas, må ställas på ett års förbättring.
Att till beväringssoldat ingen må antagas, som är mindre än 5 fot 4.5 dec.tum.
Kommitterade hafva tagit i öfvervägande den ofta å bane bragta frågan om legningsrättens upphäfvande och tro sig, enär detta ofta blifvit yrkadt, böra ingå i en närmare betraktelse af saken.
Vapenpligtens ovillkorlighet, såsom i Preussen, det enda land der denna finnes, har visserligen de tänkvärda fördelarne af politisk rättvisa och jemlikhet inför lagen, emedan de fattige icke kunna undgå den, hvilket deremot de förmögne lätteligen kunna, ty att med penningar kunna lösköpa sig från ett kännbart åliggande, kan för den förmögne knappast kallas en uppoffring, äfven om legan vore hög.
Man kunde äfven säga, att, då alla medborgare betala lika den s. k. blodskatten, landets försvar derigenom blir en starkare national-angelägenhet, 53 samt att genom all ungdoms vapenöfning främjas ej blott allmän vapenkunnighet, utan äfven den ordning och lydnad, som i soldatskolan utvecklas.
Dessa politiska och sociala fördelar kunna i viss inon icke bestridas, men de böra vägas mot andra politiska, mot industriela och militäriska.
I politiskt afseende lättas beväringsbördan genom legningsrätten, som är önskvärd äfven för mindre bemedlade, oundgänglige för sin familjs bergning, eller i många andra afseenden egande fördel af en befrielse.
Legningsrätten hushållar med statens intellektuela krafter, då det är dem medgifvet, som företrädesvis egna sig åt dessas odling, att kunna befria sig från en tjenst, som rycker dem derifrån, hvilket medgifvande således sker för statens, icke för personernas skull.
Alla beväringslagar, äfven den preussiska, gifva befrielse icke blott åt små och mindre fysiskt kraftige, hvilket ju redan är ett slags orättvisa, utan äfven i följd af flere ömmande förhållanden, såsom den äldste af flere föräldralöse, en enkas eller åldrings äldste son, den som har en bror i krigstjenst, m. m.
I Preussen slippa de, som genomgått högre skolklasser, äfvensom skicklige mekanister, med ett års tjenst i stället för de vanliga tre.
Man kan der äfven köpa sig från vakter, slippa bo i kasern, m. fl. eftergifter för att lindra beväringstungan.
Den absoluta rättvisan och jemlikheten finnes således ingenstädes.
Ingen beväringslag har likväl så få undantag som den svenska.
I industrielt afseende är det för en stat af stor fördel, att legningsrätten hindrar afbrott i en mängd vigtiga näringar, och under krig blefve det alldeles nödvändigt att lemna befrielse för arbetare vid krigsfabriker.
I militäriskt afseende borde det vara nyttigt för staten att genom legorätten kunna uppmuntra till frivillig tjenst, hvilken lemnar mera sannolikhet för duglighet, än den tvungna; lemnar tillfälle att längre tid få behålla en duglig karl i tjensten; gifver arméen ofta en frisk och stark man i ledet i stället för en svag, om ock finare bildad.
Af alla dessa skäl, och då mera afseende bör fästas på statens verkliga fördel, än på vinnandet af en absolut jemlikhet, som i alla fall icke i det politiska samhället kan ernås, hafva kommitterade icke funnit någon anledning att tillstyrka beväringspligtens ovillkorlighet.
Legningsrätten i sin ursprungliga form har emellertid öfverallt der den varit medgifven, visat sig medföra opåräknade olägenheter.
Då en hvar som önskade befria sig från beväringspligten egde sjelf anskaffa karl i sitt ställe, var det naturligt, att han företrädesvis uppsökte den, på hvilken han för bästa pris kunde öfverflytta sina skyldigheter och blott den legde var mönstergild och icke offentligen vanfrejdad, måste han antagas.
En följd häraf blef äfven att vanligen endast den sämre delen af befolkningen tog lega.
I Frankrike, der tjenstetiden under fanan var lång, utbildade sig legningen till en särskildt näringsgren och besörjdes der af bolag, som anskaffade ersättningskarlar för dem, som ville befria sig från tjenstepligten.
Den allmänna klagan inom arméen, öfver det folk, som på detta sätt insattes i dess led, föranledde en förändring af legningsrätten, hvilken förändring, till sina grunder antagen 1849 under den nya republikens dagar, icke blef lag förr än några år sedan under kejsarväldet.
Staten öfvertog legningen på sådant sätt, att den som önskade befria sig från vapenpligten skulle erlägga en viss afgift till staten, som i nion af behof och medlens tillräcklighet, anskaffade folk i de befriades ställe.
Det är genom användandet af dessa medel, som Frankrike lyckats att fylla sin armé till nära tredjedelen af styrkan med äldre soldater eller sådane som efter afslutad vapenpligt frivilligt qvarstadna i tjenst.
Äfven hos oss har klagats öfver det sätt på hvilket legningen varit verkställd och erfarenheten har, såsom 1858 års beväringskomité yttrar, ådagalagt, att »de legde vanligen i både moraliskt och militäriskt hänseende utgjort den ojemförligt sämsta delen af beväringsmanskapet».
I enlighet med denna komités förslag undergick och sättet att vinna befrielse från beväringspligten förändring genom 1860 års beväringslag.
Den egentliga legningsrätten, eller rättigheten att sätta annan karl i sitt ställe bibehölls endast för uppbåd till krigstjenst; men för befrielse från de vanliga vapenöfningarna i fred skulle en bestämd afgift erläggas till »allmänna beväringsfonden», afsedd att användas till »bevärings-inrättningens ytterligare utbil - 54 dande».
Härigenom ansågos olägenheterna af den fria legningen under fred kunna undvikas, utan att tillgången på manskap under krig minskades.
Det bör ock kunna antagas, att då legningen endast får begagnas när kriget står för dörren eller under dess fortgång, tillfällets allvar skall föra till arméen personer af helt annan beskaffenhet, än då fråga har varit att genom några veckors vapenöfning förtjena legningssumman.
Utöfvad af den enskilde kan ock legningsrätten vara oberoende af något visst antal.
Den finnér sin naturliga begränsning i möjligheten att få folk, som låter lega sig.
Öfvertagen af staten deremot måste legningen antingen göras beroende af denna möjlighet eller och medföra en nedsättning i beväringsstyrkan.
Afgifterna för vapenöfningsfrihet åter böra i väsendtlig mon kunna bidraga till bevärings-inrättningens nytta.
Då derjemte de nya föreskrifterna endast en kortare tid varit tillämpade, anse kommitterade sig icke böra föreslå någon förändring i nu gällande grunder för befrielse från beväringspligten.
Då ingen kan legas, som icke sjelf fullgjort sin beväringspligt, ej heller den, som är öfver 34 år, såvida han icke i krigstjenst eller såsom beväringsskyldig bevistat två öfningsmöten, då han kan ända till 37 års ålder antagas, så skulle genom beväringspligtens utsträckning till 10 år, en betydlig inskränkning i legningsrätten uppkomma.
Någon förändring i den för de legde bestämda ålder kan icke vara lämplig; deremot bör det kunna medgifvas beväringsskyldige, tillhörande de sex första beväringsklasserna, att under vissa villkor lega manskap af de 4 senare klasserna.
På det att emellertid reserven härigenom icke må för mycket minskas, i händelse denna skulle till hela sin styrka behöfva uppkallas, bör den legande sjelf ingå i reservens sista klass.
Af denna anledning föreslå kommitterade att, utan förändring i öfrigt af nu gällande grunder för legning, det må tillåtas beväringsskyldige af de sex första klasserna att lega äfven inom de klasser af reserven, som icke blifvit till krigstjenst uppbådade, men skall den legande då ingå i årets sista reservklass.
Då emellertid ändamålet med beväringssoldater skulle helt och hållet förfelas, om de medgåfvos rättighet att vid uppbåd till krigstjenst lega personer, som icke vore med dem i krigsbildning fullt jemförlige, anse kommitterade att beväringssoldat väl må tillåtas att under samma förhållanden, som det öfriga beväringsmanskapet, sätta annan karl i sitt ställe, men bör den legde icke allenast uppfylla de i allmänhet stadgade villkor, utan äfven, antingen såsom beväringssoldat eller i krigstjenst, hafva undergått lika vapenöfning med den, i hvars ställe han insättes.
Rättighet att emot en afgift till staten eller till allmänna beväringsfonden vinna befri else från de vanliga vapenöfningarna har hittills varit medgifven för halfva antalet af de för året inom hvarje mönstringsområde godkände beväringsskyldige.
Väl har friköpsrätten icke blifvit på långt när i så vidsträckt mon begagnad; men då denna rätt inom de bestämda gränserna bör stå alla öppen och således friköpet måste föregå beväringssoldaternes uttagande, är det ock antagligt att flere än hittills skola sig deraf begagna, för att undgå den längre vapenöfningen.
Ju flere som friköpa sig, desto tyngre drabbar emellertid vapenöfhingspligten de återstående, emedan bland dem alltid samma antal beväringssoldater måste uttagas, och om hälften skulle frigöra sig måste hälften af de öfriga blifva beväringssoldater.
En inskränkning i antalet som får friköpa sig blir således redan af denna anledning nödvändig.
Det kan icke heller vara en fördel för staten att alltför månge undandraga sig vapenöfnin garna.
Men å andra sidan skulle ändamålet motverkas, om antalet som finge befria sig bestämdes så lågt, att icke de som hafva verkligt behof af befrielse deruti kunde inrymmas.
De legdes antal under den tid legning var euda sättet att frigöra sig från beväringspligten, beräknades af 1858 års komité från 1,600 till 1,700 man, men uppgick åren 1854 och 1855, då krigsrykten voro i omlopp, till 2,000 och 3,000 man årligen.
Sedan tvååriga vapenöf - 55 ningar blifvit införda voro de legde åren 1858, 1859 och 1860 i medeltal 1,368 man, hvilket tyckes bevisa att legningen försvårats med vapenöfningens ökande.
De friköptes antal inom hela riket har uppgått till År 1861 1,061. 1862 927. 1863 965.
1864 733. eller i medeltal 920.