Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lofva mig, lofva mig, för Gabriellas skull, hvars enda stöd du kanske blir i framtiden, att motarbeta denna slöhet, hvilken förstör din kraft till sista gnistan.”
”Vi skola hoppas, Erika, att Gud skickar henne, som är alldeles oskyldig, ett bättre stöd.
Hvad mig beträffar, så gagnar det ej att göra några försök.
Lemna mig derföre åt mig sjelf, och låt mig gå min egen väg, för jag blir ändå aldrig något annat än en eländig sjukling, en börda för mig sjelf och dem jag tillhör, isynnerhet för far, som i mig alltid ser den, som håller mästermansyxan öfver hufvudet på honom.”
”Det roar dig,” sade Erika nästan strängt, ”att alltid nyttja de rysligaste uttryck.
Men efter du nämner din far, så säg mig, om du någonsin talat med honom i detta ämne, sedan du blef äldre.
Jag har ofta för mig sjelf undrat, om fars hjerta är så förhärdadt som det synes!
Har du sett honom förråda något tecken till ånger?”
”Nej, icke till ånger, men väl till ångest.
Han är, Gud hjelpe så visst, ännu en syndare, som icke vill se afgrunden – och det är min djupaste sorg.
Den dagen, du mins, då jag läst mig fram för presten, gick jag in till honom, när jag kom hem, och jag tyckte vår Herre sjelf ingaf mig det, som jag talade för att väcka hans samvete.
Men han visade mig bort, liksom jag varit en fiende, med släta ord utan mening.
Sedan dess har jag ej gjort något försök.
Gud omvände honom här på jorden!
Jag kan blott förlåta det onda han gjort mig.”
”Ja, måtte Gud vara barmhertig och höja hans styfva sinne!
Han har ett mångdubbelt ansvar,” sade Erika.
”Sch, sch!” hviskade Anton sakta, ”jag hör Gabriella – hon är en af mina englar.
Hvad hon skall tycka om den här kransen!” Och Antons matta ögon tindrade af den glädjerörelse han alltid erfor, då Gabriella nalkades.
”Var bara försigtig!” sade Erika sakta.
”Glöm icke att Gabriellas hela lycka för alltid skulle störas genom en vink om sanningen.”
”Åh, var lugn!
Så länge jag har en redig tanke, styr jag min tunga.
Men får jag ännu ett par sådana stötar, som på skäljagten, blir hufvudet snart upp- och nedvändt, och då är det bara instinkten som kan hjelpa mig.”
”Anton, Anton!” ropade Gabriella, ”kom och hjelp mig!
Lena och jag hafva skrapat upp en stor mängd mossa mellan stenarne.
Du skall vara snäll och bära den åt hagen; ty jag vill fylla på min bänk ... i fall vi få någon fremmande,” tillade hon så sakta att Anton icke hörde det.
Anton tyckte ej om fremmande, och Gabriella behöll sitt hopp för sig sjelf.
Hon väntade alltjemt den unge skytten.
”Ja, jag skall hjelpa dig; så pass orkar jag väl,” sade Anton, tog kransen och gick att möta Gabriella.
Då de voro borta, drog Erika en djup suck.
Hennes ögon höjdes mot himlen, medan hennes tankar oroligt sväfvade in i framtiden.
Arnman till sin Mor.
Sedan jag nu varit här i fjorton dagar och blifvit någorlunda varm i kläderna, är det tid att jag skrifver hem och, som jag lofvat, redogör för hvad till närvarande dag inträffat.
Ja, min goda och älskade mor, nu är det verkligen så, att jag som välbeställd tullskrifvare sitter vid den stora pulpeten på tullkammaren, alldeles så trygt som jag suttit der i all min dar, och finner mig förträffligt, när jag räknar ifrån de stunder, då längtan efter det kära hemmet tager ut sin rätt.
Men jag vet min goda mor vill hafva ordning i allt och säger nu helt visst: han kom väl icke till pulpeten med samma heller.
Och mor har rätt; jag skall börja just vid sjelfva början, det vill säga, när jag satte foten i land.
Jag hade, som mor kan tänka, putsat mig på bästa sätt; och då jag hunnit några steg uppåt kajen, mötte jag tullförvaltaren sjelf.
Han visste jag skulle komma; och som han kände mig på salig far, språkade han mig an utan vidare omständigheter.
”Välkommen, min kära Arve!
Ehuru jag ännu icke hört ditt namn, kan jag svärja på att du är son af min gamle, hederlige Arnman.
Har jag icke rätt?”
”Jo,” sade jag, ”så är det.
Kanske jag har den äran att ...”
”Alldeles, min gosse!” inföll han, innan jag hunnit att tala ut meningen.
”Kom nu och följ med hem; fastän jag har brådt för tillfället, skall jag ändå visa dig vägen.
Har du gjort anstalt om sakerna?”
Jag bugade mig, och så följdes vi åt.
Under det vi gingo gatan fram, talade han allt godt om salig far, frågade efter mor och löjtnant Pehr, och berättade mig att han många gånger besökt det lilla gula huset, vi just då gingo förbi, och druckit kaffe hos mor, den tiden far ännu hade sin station i H–.
Jag kunde icke låta bli att stanna och se på huset, och en stor tår kom mig i ögat, då jag i fönstret märkte en vacker balsamin, som ståtligt höjde sig öfver ett par små myrtenträd.
”Herre Gud, den har visst mor lemnat qvar,” utbrast jag, utan att tänka på att jag talade högt.
”Hvilken, min gosse?” frågade han.
”Balsaminen, herr tullförvaltare!” svarade jag, men rodnade i detsamma öfver min orimlighet.
Tullförvaltaren smålog och såg åt fönstret.
”Jag vet icke,” sade han mycket vänligt, ”om balsaminer kunna blifva så gamla; men troligt är att den person, som nu hyrer huset, vårdar dem för det att din mor älskade och uppdrog dessa blommor.
Din mor var en präktig qvinna; hon var känd som ett mönster af ordning inom sitt lilla hus.”
Det gjorde mig så godt i själen och glad i hjertat att höra min älskade mor berömmas, att jag alldeles glömde bort att fråga efter hvilken som hyrde huset; men nu vet jag det, och i sinom tid skall det omtalas och fägna mor, det är jag säker om.
”Se, här stiga vi in, min kära Arve,” sade tullförvaltaren och steg uppför fem breda trappor till ett stort vackert hus.
”Nu skall jag visa dig min hustru och min yngste son, om han redan är kommen ur skolan – de andra af förra giftet äro redan borta, hvar på sitt håll.”
Vi gingo öfver förstugan och kommo in i ett rum så grannt, att jag hade all möda att hålla min förvåning inom munnen.
”Sätt dig här så länge; jag kommer straxt!”
Tullförvaltaren öppnade dörren; men i detsamma kom någon, som ville tala med honom.
”Då får du presentera dig sjelf,” sade han åt mig, nickade och försvann med den stora herrn, hvilken jag tyckte kom pockern så olägligt.
Jag började nu närmare se mig omkring; men att jag ej satte mig, kom mindre af blyghet, än af ovana att sitta så der, liksom på nålar och glödande kol. Annorlunda var det hemma, att vid återkomsten från fisket eller skäljagten få kasta mig svettig och varm, som jag var, på den blåmålade soffan, med svarta skinnmadrassen, som mor alltid höll blank och ren som en spegel.
Ja, då var det hjertans lust att hvila; men här stod en soffa, med förgyllda lejon till fötter, och fina stolar med röda öfverdrag.
Jag hade mina bästa kläder på mig; men jag hade ändå ingen lust att sitta så.
Bäst jag nu stod och funderade på mitt nya stånd och de öden jag derunder kunde komma att upplefva, öppnades dörren och ett fruntimmer inträdde, af hvars artiga och vänliga helsning jag slöt att det måste vara fru tullförvalterskan, Jag bugade mig det artigaste och djupaste jag förmådde, framförde helsningar från min mor och löjtnant Pehr, och upprepade i det närmaste ordagrant allt det vackra mor lärt mig om vår tacksamhet, glädjen att ännu vara ihågkomna, m. m.
Jag trodde äfven höfligheten fordra att jag kysste min patronessas hand; men då jag skulle verkställa detta, fick jag till min förvåning höra ett högt skratt; och innan jag visste ordet af, stod ett annat fruntimmer, med långt fulare utseende, men med en mycket förnäm min, framför mig.
”Jag får be jungfrun låta bli att spela fru i huset,” yttrade hon till min f. d. patronessa, som med en ödmjuk nigning förfogade sig ut; och medan den nya mätte mig från topp till tå, utbrast hon åter i ett skarpt skratt.
Slutligen stillade hon sig likväl och sade med en röst, som jag tyckte på en gång röjde nedlåtenhet och åtlöje: ”Min kära vän, har han aldrig sett ett bättre fruntimmer?
Detta var vår hushållerska, jungfru Stina.”
”Jag ber om förlåtelse!” sade jag och ernade just börja på nytt samma kapitel, jag nyss slutat för hushållerskan; men frun afbröt mig med den försäkran, att hon redan hört alltsamman, och att det var godt och väl ändå.
Efter ett så snöpligt affärdande hade jag ej mera att tillägga, utan höll mig alldeles tyst, tilldess hon frågade, om jag kanske vore hungrig.
Jag hade redan ätit frukost ombord; men för att få något att beställa, tackade jag och fick nu på en vink följa med min patronessa in uti ett annat rum, der på en skänk någon kall mat var framsatt, hvilken jag i det närmaste åt upp, endast i brist på annan sysselsättning.
”Nu skall Arnman få gå upp och se på sin kammare,” yttrade tullförvalterskan, mycket vänligare, sedan jag bugat mig efter frukosten.
”Det är ett litet snyggt och gladt rum; och på det Arnman, som fremling, icke skall ha för ensligt, har jag låtit sätta dit lilla Larses säng.
Lars är en liten munter och älskvärd gosse, just en rustibus, som skall roa Arnman.”
Nu föll mig straxt i tankarne farbror Pehrs beskrifning på min patronessa och äfven hans råd; men här var icke annat att göra, än att tacka för det nöje jag skulle få genom lilla Larses sällskap.
Pojken är nemligen enda barnet och fruns afgud.
”Ja, nog blir det ett nöje, derom är jag säker,” återtog min patronessa i lika blid ton; ”men så blir det allt en smula besvär också.
Men jag hoppas nog Arnman kommer att hålla af Lars för mycket, att göra afseende derpå.
Han är litet ostyrig om morgnarne, när han skall klädas på, för att gå åt skolan; men det kommer deraf att pigslynorna aldrig hafva några manér med barn.
En förnuftig och vänlig behandling är alltid erforderlig; och jag är viss att
Arnman vill obligera mig genom att om morgnarne kasta ett öga på honom och se efter att han är riktigt kammad och tvättad, och att skjortkragen är nedviken, och att han icke, som vanligt, glömmer näsduken.”
”Huru gammal är han?” frågade jag litet förundrad.
”Bara tolf år,” sade frun med en uppsyn, som tydligt tillade:
”man kan ju icke begära mera vid den åldern!”
Jag var icke utan oro vid detta förslag; ty jag insåg nog meningen vara den, att jag skulle taga hand om unga-herrn.
Men blef han bara beskedlig, fick det väl gå.
Jag borde i alla fall göra något, för att upphjelpa den dåliga tanke, min patronessa fattat om mig vid början, då jag begick den oförlåtliga tölpaktigheten att taga jungfru Stina för frun sjelf.
Men för att behaga henne, lofvade jag göra mitt bästa och se efter att lilla Lars höll sig snygg.
”Det var rätt snällt!
Jag tycker om ynglingar, som icke hafva för stora tankar om sig,” yttrade min fru mycket belåten.
”Vi skola nog bli goda vänner, min kära Arnman!”
Härvid inropades en piga, som fick befallning att föra mig på min kammare.
Rummet var litet, men snyggt, och innehöll, utom tvenne sängar och fyra stolar, en dragkista och ett bord med en spegellåda, Här tyckte jag mig mera hemmastadd, och sysselsatte mig ända till middagen att ställa i ordning mina saker.
Vid bordet fick jag min plats mellan en gammal skrifvare och lilla Lars, hvilken gerna kunde undvarit tillägget ”lilla”; ty han var en lång drummel, på hvilken jag genast märkte att han ej skulle göra mig det ringaste nöje.
”Jag hör att min hustru inqvarterat Lars uppe hos dig, min kära Arve,” sade tullförvaltaren.
”Om han blir för ostyrig, får du icke vara för mycket undseende, utan säg till om han besvärar dig.”
”Åh, kära du,” inföll frun, ”huru kan du sätta sådant i fråga?
Lars är alltid snäll, då han bara får vara i fred.”
”Ska jag bo uppe hos honom?” frågade lilla Lars med en högst förtretad ton och pekade på mig.
”Kan jag inte bo i min kammare?”
”Jag behöfver det rummet, mitt barn,” svarade modern medlande; ”och du kommer att få mycket bättre och roligare uppe hos Arnman.
Jag är säker att han leker med dig om aftnarne, när han slutat sina göromål, och förhör dina lexor om morgnarne.
Allt det der blir just förträffligt.
Du behöfver en påkörare, min lilla vän, en sådan nemligen, som tillika kan utgöra ett gladt och sedigt sällskap.”
Jag kände mig nästan betryckt vid alla de serskilda befattningar jag skulle emottaga; men tröstade mig med att, om jag bara först komme mig i ordning, det vill säga fick fast fot i huset, skulle jag nog reda mig och icke låta bruka mig till mera än jag sjelf fann billigt.
Efter maten, sedan tullförvaltaren gått att taga sin middagslur och tillsagt mig att jag i dag fick sköta om mina saker, hviskade frun mig i örat att jag kunde få roa mig med ett litet nätt hushållsbestyr; det var så trefligt, när man icke lekte fremmande, m. m.
Det lilla husgöromålet bestod uti att hacka sönder en stor topp socker, och sedan stöta smulorna för att slå i sockerurnorna. ”Ty,” sade frun ganska förtroligt, ”man kan icke anförtro sådant åt tjenstfolket, och jag är öfvertygad att Arnman gerna, då tiden så tillåter, går mig tillhanda med små husbestyr.”
Då jag om aftonen gick till sängs, bekänner jag att det just icke var med de gladaste känslor, jag såg mig försatt i ett sådant tillstånd af tvång.
”Men man får väl vänja sig,” tänkte jag, (rätt förståndigt, eller huru, mor?) och började på morgonen min kammartjenarebefattning med att tvätta och kamma Lars, hvilken tycktes fullkomligt van vid denna bekvämlighet, den jag likväl bestämdt föresatte mig att efterhand med goda lämpor vänja honom af med.
Men nu kom min lärarebefattning, och det var värre.
Jag försökte förhöra hans lexor; men han kunde ej ett ord.
”Lars får läsa bättre öfver!” sade jag och antog en viss värdighet, sådan jag tyckte mitt nya kall erfordra.
”Läsa bättre!” svarade min lärjunge näsvist.
”Jag undrar just hvad han förstår annat än att meta krabbor.
För öfrigt kan jag lexan – han behöfver inte bry sig om mig, han.”
”Det här duger alldeles icke!” tänkte jag för mig sjelf.
”Om jag ej första gången ger mig något ansende, så reder jag mig aldrig, utan pojken kommer att rida mig på näsan.” ”Min kära Lars!” började jag ganska allvarsamt och ställde mig tre steg ifrån honom, ungefärligen i samma ställning hvilken farbror Pehr brukade, då jag, som pojke, ibland var litet ostyrig och han riktigt ville inverka på mig.
”Min kära Lars, du är ganska oartig, att icke säga näsvis; och derest du ej hädanefter är höflig och uppmärksam på hvad jag har att säga dig, så skiljer jag dig straxt härifrån!
Tag nu historien och läs igenom lexan högt, så vill jag förklara för dig ett och annat, hvarigenom du bättre kan förstå det hela.”
Mitt tal hade god verkan.
Lars hängde väl läpp, men han läste ändå; och om middagen, då han kom ur skolan och visade sin mamma ett par B, i stället för det vanliga C, som prydde den bok, hvaruti skolläraren tecknade dagens fel eller förtjenster, smålog frun och nickade ytterst vänligt åt mig.
Om aftonen hviskade hon:
”Håll bara på som Arnman börjat, så blir det allt bra!
Jag hade ett ärende i handkammaren i dag på morgonen, och då hörde jag i förbigående, hur ypperligt Arnman förstår att bestrida den vänskapsbefattning jag uppdragit honom.”
Detta var visserligen smickrande; men förlusten af min frihet aftnar och morgonstunder, då min öfriga tid tillbragtes på tullkammaren, var icke det roligaste.
Emellertid slog jag mig igenom åtta till tio dagar, och det, utan skryt sagdt, på ett sätt som kunde förtjena mitt herrskaps bifall; men då inföll en liten förtret, som gjorde mig betydligt kall för min lärare- och kammartjenaresyssla.
Det hade nemligen ett par gånger händt, då det varit fremmande om aftnarne, att platserna vid bordet icke räckt till, utan att Lars och jag fått äta vid smörgåsbordet.
Men vid nämnde tillfälle behöfde blott en vara från bordet, och lotten föll på mig, genom fruns vink åt Lars, att komma och sätta sig.
Harmsen drog jag min stol till lilla bordet, och sväljde min förtret med smörgåsen, hvilken det nu stod mig fritt att taga.
Tullförvaltaren hade emellertid kastat ögonen omkring sig och sett Lars vid bordet.
”Hvad nu,” sade han i missnöjd ton, ”har Lars kommit till bordet och Arve sitter derborta?
Stig upp, gosse, och lemna din stol åt herr Arnman!”
Om det nu var den tillfredställda högmodsandan eller någon annan syndig rörelse, som spratt till inom mig, vet jag icke; men det säkra är att jag kände mig mycket tillfredsställd, sväljde i hast smörgåsbiten, och var redan uppstigen för att byta ut min plats, då frun med ett sött smilande vände hufvudet till mig och sade: ”Jag menar, om jag icke misstager mig, att vår beskedlige Arnman finner sig bäst belåten der han är;” och med detsamma gaf hon så behändigt en vink åt patron, att han bestämdt trodde det jag var för blyg att vilja sitta vid bordet, då der var fremmande.
Flat vände jag åter om till min stol och kände hur blodet af harm steg mig åt hufvudet, när Lars började skratta högt.
Emellertid var det ej nog eller slut med detta.
Andra middagen kom Lars gråtande hem ur skolan och berättade, efter många enträgna böner af sin mamma, att magistern rappat honom med rottingen.
”Gud bevars, hvilken vettlös menniska!” yttrade fru tullförvalterskan högst förskräckt, och förtretad.
”Är det lämpor, det?
Gråt inte du, Lars lilla; jag skall skicka pappa till rektorn.
Vi skola nog taga reda på saken.
Men hvad i herrans namn gjorde du, min söta gosse, efter magistern så der förgick sig?”
”Jo, han sade att jag icke kunde min lexa.”
”Jaså, blåser vinden från det hållet!” sade frun och kastade en blick på mig, hvilken jag fattade så:
”vänta bara till i afton, min gosse, då du kommer hem och min man är på klubben,” (nu väntades han hvarje minut) ”så skall jag tala med dig!”
Och som mor nu finner af det följande, har jag redan godt väderkorn om de husliga ”småjagterna,” jag kan ej bättre kalla dem.
Tullförvaltarens inträde gjorde slut på saken för denna gång; och som jag redan förut haft tillfälle att märka det han, långtifrån att hålla med, när det är klagomål i fråga, snarare litet smått gycklar med fruns svaghet för gossen, var det väl orsaken att hon icke ville nämna något, förrän de blefvo allena.
Om aftonen dröjde jag i det längsta qvar på tullkammaren, emedan jag hade en viss ledsam aning om att något väntade mig; men då det var matdags, måste jag hem.
Nu är ordningen den att herrn, då det icke är fremmande, vanligen sitter på klubben om aftonen och spelar sin vira och kommer sent hem; hvarföre frun, Lars, gamle tullskrifvaren Brostedt och jag äta ensamme.
Denna afton gick det sin gilla gång.
Sedan vi stigit upp från bordet, bugade sig gubben Brostedt som vanligt.
Han tackar alltid för maten och tar afsked i en och samma bock.
Jag gjorde på samma sätt, i förhoppning att få smyga mig ut med Brostedt; men deraf blef ingenting.
”Jag har några ord att tala vid Arnman,” sade frun, hvarvid hon satte på sig en uppsyn, som icke var att leka med.
Antingen jag ville eller ej, så måste jag bli qvar.
När bordet var afdukadt, satte frun sig i soffan.
Nu framropades äfven Lars, och der måste jag som en skolpojke stå framför henne, med lilla Lars bredvid mig till åklagare.
”Min kära Arnman!” började hon och såg ganska strängt på mig, ”jag märkte att han upptog onådigt, det jag i går afton lät honom äta vid smörgåsbordet; men att jag gjorde det, skedde för Arnmans eget bästa.
Min man har sagt mig att han hållit mycket af Arnmans föräldrar, rätt hederligt folk, hvarom jag hört ganska godt, och han har derföre bedt mig taga en serdeles vård om Arnman, hvilket jag ock gör, derigenom att jag, när så påfordras, qväser den lilla fallenhet för högmod, som jag med ledsnad märkt hos honom.
Arnman bör aldrig glömma att en fattig gosse, hvilken i ordets egentliga bemärkelse skall arbeta sig upp, för att en gång blifva en nyttig medlem i samhället, aldrig får försumma något tilfälle eller försmå något ärligt medel, hvarigenom han kan främja detta ändamål.
Han bör i första rummet qväfva sin egenkärlek och vackert säga till sig sjelf; ’Jag är den ringaste bland de ringa, och tager med tacksamhet hvilken plats som blir mig anvisad.’
Sedan är det hans pligt att, genom vänligt, tjenstaktigt och sedigt uppförande inomhus, söka att vinna sin patrons och sin patronessas ynnest.”
Jag hoppades att det nu var slut; men sedan hon hvilat sig ett par ögonblick, återtog hon:
”Om jag icke redan fattat välvilja för Arnman, skulle jag icke gjort mig den mödan att säga allt detta.
Men som jag verkligen funnit rätt goda anlag hos honom, har jag ansett det som min pligt.
Emellertid skulle Arnman i går afton verkligen fått byta plats med Lars, om jag icke till min ledsnad märkt hans belåtna rörelse vid min mans tillsägelse derom.
En smula blygsamhet, litet undseende för sonen i huset, hade ej missklädt
Arnman; men efter båda delarne saknades, fick han det straff jag ansåg lämpligt.
Allt detta vare emellertid sagdt i förbigående.
Hvad jag egentligen ville nämna är min uppriktiga bedröfvelse att finna det Arnman icke bättre kunnat beherrska sin förtret, än att han låtit lilla Lars, som är fullkomligt oskyldig, umgälla den.
Arnman har vårdslösat honom i dag vid genomgåendet af hans lexor, hvarför den stackars gossen fått rottingslag af magistern.
Tycker
Arnman att ett sådant uppförande är passande?
Denna gång får det passera – men låt mig ej flera gånger komma underfund med att barnet blir försummadt.”
Under denna straffpredikan, hvartill min egen mor aldrig hållit maken, var jag rätt underlig till mods.
I vissa delar hade frun rätt; och bara icke vid sista slutet hennes svaghet för Lars kommit och skämt bort det intryck den gjort, så hade jag visst haft nytta af hennes tal.
Men nu kände jag tydligt att hon lika skickligt afskilde mina fel och förstod framdraga dem, som hon undvek att nämna om Larses; och det förtröt mig så mycket, att jag med största möda styrde min tunga till ett anständigt och lugnt svar.
”Jag ville förhöra
Lars hans lexor i dag som vanligt,” sade jag; ”men han vet väl bäst sjelf att han förnötte tiden med motsägelser, i stället för att läsa eller höra på hvad jag sade honom.”
”Inga ursäkter, om jag får be!” afbröt frun, och hennes ögon riktigt blixtrade.
”Lars, min gosse, var det ej så att Arnman icke brydde sig om dig i morse?”
”Jo, mamma: han sade att jag tröttar ut honom.”
”Ja, med motsägelser!” inföll jag.
”Nog!” återtog patronessan; ”saken är klar och behöfver icke advoceras.
Huru såg Lars dessutom ut, då han kom ned i dag, med dun i håret, skjortkragen på sned, och utan näsduk, som vanligt?”
Då förgick mig tålamodet.
Jag glömde fars ordspråk, som mor lade mig på hjertat, att ’är vinden knapp, får man lovera,’ och sköt fram med fulla segel, hvilket mor icke får undra på, ty sinnet fyllde dem.
”Jag vet icke,” sade jag och kände att jag icke allenast var röd i synen, som en kokt kräfta, utan äfven att jag tog en ton, som smakade litet af farbror Pehrs råd, ”om det är min egentliga befattning här, att vara Larses lärare och kammartjenare.
Enligt brefvet från tullförvaltaren, tror jag att min plats egentligen var på tullkammaren.”
”Akta sig, Arnman!” var allt hvad frun svarade på min djerfhet; derefter vinkade hon både till mig och Lars att aflägsna oss.
Efter denna afton tillstår jag att jag icke serdeles brytt mig om min lärjunge, och ernar ingalunda heller göra det, förrän frun ger mig ett godt ord, hvilket hittills likväl icke skett.
Men det är tid att tala något om husets öfriga befolkning, ehuru frun och Lars egentligen utgöra hufvudpersonerna.
Patron sjelf är en hjertans god och hederlig karl, som sköter sin tjenst under dagarne och spelar sin vira om aftonen.
Hemma i huset är han icke öfver höfvan språksam; men allt går lugnt och jemnt, och han har både kärlek och respekt af dem, som lyda under honom.
Emot frun är han visst god; men icke får hon allt som hon vill ändå, fastän det alltid ser ut som hon styrde ensam.
Gamle tullskrifvaren Brostedt är en af dessa egna menniskor, hvilka jag tror kunde bärga sig hela lifvet igenom, utan att tala ett ord; han älskar mest att uttrycka sig med korta nickningar.
I många herrans år har han varit tullskrifvare och åstundar visst icke att bli något annat.
Patron har sagt att under den tid, han varit hos honom, har patron ännu aldrig hört honom yttra minsta önskan att förändra sin belägenhet, hvarföre det ock är troligt att han blir qvar vid tullkammaren till sin död, utan att någonsin göra sin långa och trägna tjenst gällande.
Somliga menniskor kunna vara nöjda med litet.
För min del ville jag ej lefva en dag här, om jag icke tänkte:
”genom tålamod och ihärdighet banar du dig väg till någon slags tjenst, och med detsamma till oberoende, hvilket är lifvets bästa lycka!”
Emot mig är gubben Brostedt alltid vänlig.