Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom beväringssoldaterne vinnes det ena ändamålet med eli - 61 terne, hvilke nu endast äro 323 man, vida fullständigare, och om ett befäl skall bildas ur beväringen bör det utgå från beväringssoldaterne.
En naturlig följd af dessa förändrade förhållanden blefve således upphörandet af den nuvarande elitinrättningen bland beväringen.
Genom de åtgärder, som af kommitterade föreslås i afseende å underbefälsbildningen blir ock bättre sörjdt för tillgången på underbefälsämnen inom stammen, på samma gång som fordringarna på detta befäls kunskaper och duglighet ökas.
Härigenom minskas ock behofvet af ett underbefäl bildadt ur beväringen.
Om ett sådant befäl skulle i likhet med de nuvarande eliterne endast genomgå en särdeles knapphändig rekrytskola och tjenstgöra uteslutande vid allmänna beväringsmanskapets föga omfattande vapenöfningar, finge det dessutom en så inskränkt utbildning och användbarhet, att någon särdeles nytta deraf icke kunde förväntas.
Ett befäl för stammen, och ett uteslutande för beväringen, kan icke heller bidraga till det närmare samband mellan stam och beväring som afses, och ifrågasättas kan, huruvida två slags underbefäl, tjenstgörande vid samma vapen och samma regemente, ett på hvilket större och ett på hvilket mindre kunskaps- och duglighetsfordringar ställes, kan för bådas anseende vara gagneligt.
Underbefäl, användbart för beväringens allmänna vapenöfningar, bör dessutom aldrig tryta inom stammen, om dess öfningar blifva rätt ledda, och för stammens befälsämnen äro beväringens vapenöfningar ett godt tillfälle att i en inskränktare verkningskrets få under förmäns inseende pröfva sig.
Ett särskildt befäl för beväringen med inskränktare tjenstgöringsoch kunskapsfordringar, bör således icke i allmänhet ifrågakomma.
Men då utsigt till befordran äfven under fred bör beredas beväringsmanskapet och hvarje utväg begagnas att öka befäIstillgången föreslås: att beväringssoldater till ett antal af 2 på stambataljon må efter egen ansökan beordras till korporals- och underbefälsskolor och underhållas då af anslagen till beväringsmanskapets vapenöfningar; att beväringssoldat må i samma ordning som manskap vid stammen befordras till underofficer ; att från beväringssoldater befordrade underofficerare utan lön må till ett antal af 4 på hvarje stambataljon, under de år de eljest skulle hafva varit beväringssoldater, åtnjuta dagaflöning under regementets vapenöfningar, samt beklädnadspenningar och gratifikation enl. de i 29 § af Kongl, förordningen den 4 Februari 1862 stadgade grunder; börandes dock dagaflöningen, utgå från samma anslag, som för det öfriga underbefälet, då sådan förmon detta tillkommer.
Kostnaden för dessa underofficerare kan beräknas sålunda:
Beklädnadspenningar 25: — Gratifikation 75:
— Dagaflöning under 62 dagar med 1: 25 77: 50. 177: 5(X Afgår dagaflöning under 30 dagars beväringsmöte, som betalas af mötesanslaget . 37: 50.
Betalas således af beväringsfonden 140: — 200 underofficerare efter 140 rdr 28,000 rdr.
Beväringsfonden är nu 389,400 och bör inom trenne år eller då den blir en half million kunna bestrida denna utgift.
Beväringssoldat kan icke blifva korporal eller vice korporal.
Desse hafva en annan och vidsträcktare tjenstgöringsskyldighet, än som kan åläggas beväringssoldaten.
Då det emellertid kan vara nyttigt att hafva ett lägre underbefäl bland beväringssoldaterne till biträde under detta manskaps marscher till mötena, föreslås: 62 att bland beväringssoldaterne ett antal af högst 24 på hvarje stambataljon må för visad skicklighet och pålitlighet förordnas till rotmästare och erhålla samma tobaksskilling som vice korporal er samt tilläggas något utmärkelsetecken.
Men det finnes bland de beväringsskyldige en klass, hvilken, om dess beväringspligt rätt ordnas, bör kunna lemna arméen duglige befälsämnen älven lör officersgraden.
Denna klass utgöres af dem, hvilka inhemtat det kunskapsmått i allmänna ämnen, som utgör grundvalen för officersbildningen.
Den stora afgången på befäl under ett krig, och som erfarenheten visar är betydligast bland officerarne, manar till att redan under fred vara betänkt på utvägar att förekomma alltför stor brist.
Visserligen böra ock uppflyttningar kunna ske från underofficersgraderne, ja till och med från ledet, för utmärktare förmågor, men redan vid öfvergång till krigsfot måste en stor del af stammens underofficerare förrätta en tjenst, som eljest tillkommer subalternofficerare, och då arméen har ett oafvisligt behof äfven af annat vetande, än det, som endast på slagfältet förvärfvas, måste en reserv för officersplatserne hufvudsakligen sökas bland dem, som förvärfvat en något högre bildningsgrad.
Ungdomens militära uppfostran kan af naturliga skäl blifva bäst och fullständigast genomförd vid städernas elementarläroverk, synnerligast de högre.
De beväringsskyldige som genomgått dessa läroverk, hvilkas afgångsexamen, motsvarar den förra studentexamen, hafva således icke allenast den allmänna, utan kunna ock inom kort antagas ega den militära underbyggnad, som fordras för att under beväringssoldatens längre öfningstid genomgå en befälskurs, någorlunda tillräcklig för att göra dem användbare såsom befäl, till en början vid depoterna och derefter i fält.
Dertill fordras dock att deras vapenöfningspligt undergår någon förändring.
De treåriga femton dagars vapenöfningarna, så nyttiga och behöfliga för beväringssoldaten att hos honom stadga en under rekrytskolan grundlagd soldatbildning, äro dock för mycket splittrade, att derunder en sammanhängande befälskurs skulle kunna genomgås.
Äfven för de beväringsskyldige, som egna sig åt studier, för att derefter ingå i embetsverk och yrken, torde det vara fördelaktigare att få sin vapenöfningspligt sammanförd på 2 år, än att fullgöra den på 4.
För dem som önska genomgå befålskursen, i utbyte mot beväringssoldatens vapenöfningspligt, kunde derföre öfniugstiden bestämmas första året oförändradt till 62 dagar, men andra året till 42 dagar, i stället för 45 fördelade på 3:ne år.
Den lilla afkortningen af 3 dagar torde vara billig ehuru obetydlig, och tiden 42 dagar är lika med den, som för underbefålsskolan blifvit beräknad.
Den afdelning bland de beväringsskyldige, som sålunda skulle uppkomma, och i hvilken alla äro befälsämnen, synes på grund såväl af förvärfvad allmän bildningsgrad, som riktningen af dess vapenöfningar böra kallas elit-klass.
Till vinnande af detta ändamål föreslå kommitterade: att beväringsskyldige, som aflagt afgångsexamen till rikets universiteter och blifva till beväringssoldater uttagna, må i stället för dermed förenad vapenöfningspligt, anmäla sig att blifva beväringseliter; att äfven andra beväringsskyldige, som aflagt samma examen, må såsom beväringseliter på egen begäran antagas; att beväringselit under första året genomgår en 62 dagars rekryt- och soldat-skola och under andra året 42 dagars befälsskola; att beväringselit, som genomgått förestående vapenöfningar och dervid blifvit godkänd, samt i öfrigt har de egenskaper, som fordras af ett blifvande befäl, må, vid uppbåd till krigstjenst, konstitueras till underofficer och i nion af visad skicklighet äfven till officer.
Ju flere som frivilligt anmäla sig till beväringssoldater, desto fördelaktigare bör det i hvarje hänseende vara.
Derigenom minskas antalet af dem, som genom lottning måste uttagas och i samma mon kännes; beväringspligten, i följd af frivilligheten, lättare.
Det kan emellertid icke antagas att särdeles månge skola ingå såsom frivillige, såvida icke någon ersättning gifves dem. 63
Då allmänna beväringsfonden icke vidare blir behöflig för beväringseliter och i ringa mon skulle anlitas för de från beväringssoldater befordrade underofficerare, — så ringa, att denna utgift snart bör kunna af räntemedel bestridas, kan den icke bättre och mera i öfverensstämmelse med sitt ändamål användas, än till uppmuntran för frivilligt inträde bland beväringssoldaterne.
Huru stor ersättning, som kan lemnäs, är naturligtvis beroende på antalet, som erlägga vapenöfningsfrihetsafgift och antalet frivillige, således svårt att på förhand beräkna, men om man antager, att till följd af den ökade beväringspligten antalet friköpte skulle uppgå till 2,000, att afgiften blefve minst 100 Rdr, så skulle en ersättning för hela vapenöfningstiden af 100 Rdr fördelad t. ex. med 50 på första, 10 på andra, 20 på tredje och 20 på fjerde året kunna gifvas ett lika antal eller 2,000 frivillige, samt om friköpningssuinman något höjes ett -årligt öfverskott uppkomma.
Den beräknade ersättningen till de frivillige motsvarar ungefär 1 Rdr om dagen.
Detta understiger icke obetydligt hvad en elit nu får i förhållande till hans tjenstetid, men denne förbinder sig till en tjenstgöring, för hvilken han eljest vore fri, då beväringssoldaten endast frivilligt åtager sig hvad som han vid lottning mellan 3 eller 4 kanske icke kunnat undgå.
I öfverensstämmelse härmed föreslå kommitterade: att frivillige beväringssoldater tilläggas en ersättning från allmänna beväringsfonden beräknad efter ungefärligen 1
Rdr för hvarje dag af de vanliga vapenöfningarna; att intill dess lagen om beväringssoldater träder i verkställighet, allmänna bevärings fonden till hufvudsaklig del afsättes för dessa ersättningars bestridande; att, om det oaktadt, ersättningarna något år icke skulle af fondens inkomster kunna bestridas, fyllnaden må tagas från anslaget till beväringens vapenöfningar.
Kommitterade anse sig slutligen böra ånyo uttala den tanken, att stam och beväring tillsammans utgöra svenska arméen, att stammen ensamt för sig icke bör till något krigsföretag användas, och att således ingen del af arméen kan sättas på krigsfot, utan att dess dertill hörande beväring uppkallas.
Denna tanke är redan nu icke främmande för arméens organisation och den utgör grundvalen för den, som af kommitterade föreslås.
Den bör ock oförtydbart uttalas i beväringsförfattningen.
Maj:ts höga rätt att »under krig», eller »när eljest rikets försvar» det påkallar, till vapentjenst uppbåda större eller mindre delar af beväringen, är uttryckt i 10 § af 1860 års beväringslag, och beväringsmanskapet kan enligt 12 § användas till förstärkande af arméens och flottans trupper, hvarjemte landet är indeladt i beväringsområden i förhållande till stamtrupperne.
Då före ett krig arméen måste ställas på krigsfot och försvaret, innan det i verkligheten inträder, måste beredas, kan således beväring för detta ändamål uppkallas, öfvas och i stammens led insättas.
Detta måste vara de nämnde lagbestämmelsernas mening.
De skulle eljest sakna all verklig betydelse.
I en fråga af denna vigt, en fråga hvaraf krigsmaktens ordnande beror, bör emellertid lagen uttrycka sig med en klarhet och bestämdhet, som gör hvarje misstydning omöjlig.
Den af kommitterade i det föregående föreslagna organisation af beväringsmanskapet skulle, enligt närlagda bilaga B, medföra en ökad kostnad, utöfver den nuvarande, af 357,069 Rdr Rmt. 64 Landstormen.
Denna angelägna länk i försvaret, som finnes i alla andra land och sorn, i likhet med beväringsålderns utsträckning, ingår i begreppet om en folkbeväping samt i den allmänt yttrade önskan om en sådan, saknas hos oss alldeles och måste nybildas.
Ingen värnförfattning är fullständig utan landstorm.
Den hänvisar på den höga pligten för mannen, att så länge hans bästa år räcka, deltaga i landets försvar, men denna pligt inskränkt under hans senare år till hemortens.
Vårt brödraland Norge har, utom sin tioåriga vapenpligt, en landstorm för landsorternas och en kjöbstadsbeväbning (stadsbeväring) intill 45 år för städernas försvar.
I Danmark står hvar och en, efter slutad sextonårig krigspligt, qvar uti en allmän reservklass ända till 45 år, men de, som bo 2 mil nära sjökusten, äro i kystmilisen ända till 50 år.
Dessutom hafva alla de större städerna en borgervcebning, skyldig till dessas försvar.
I Preussen inträder, efter hvarje mans nittonåriga vapenpligt i arméen, en elfvaårig tjenstskyldighet ända till 50 år i landvärnet till landskapets försvar.
I Frankrike står hvarje fransman, efter tillbragte 8 år i det »mobila» nationalgardet, qvar i det »sedentaira» ända till 60 år, under hvilken tid alla äro underkastade att uppkallas så väl till den inre ordningens försvar, som att under ett år biträda i arméen till fästningars, kusters och gränsers försvar.
Härvid utgå först ogifte, sedan gifte utan barn, och slutligen gifte med barn, allt efter ålder, de yngre först, de äldre sedan, efter en noga lagbestämd ordning.
I Belgien är borgargardet deladt i tre uppbåd, af hvilka det första kan gå i fält och består af alla de ogifte mellan 21 och 31 år, som dragit frilott i den allmänna beväringen; det andra: af gifte och ogifte, från 21 till 40 år, användas inom landsorten till befästningars försvar m. m.; det tredje af alla intill 50 år bildar den egentliga landstormen.
I alla land finnas mer och mindre liknande bestämmelser för uppkallande delvis af alle vapenföre.
Då intet skäl är tänkbart, hvarföre Sverige, mera än andra land skulle kunna undvara en inrättning, som tillhör sjelfva beväringssystemet, samt då vi inom vårt eget land hafva det vackra föredömet af en befolkning, som för mera än 50 år sedan och före den allmänna beväringsinrättningens lagstadgade införande, sjelf begärde att få organisera sig till sin landsorts försvar i kompanier och bataljoner, med en vapenpligt ända till 50 år, hvilket åtagande har sitt stora värde, oaktadt detta landskaps befrielse från den vanliga beväringsskyldigheten, så böra landets alla öfriga orter icke tveka att följa Gotlands föresyn, hvarföre kommitterade föreslå: att alle vapenföre män från 20 till 50 år, hvilka icke tillhöra arméen eller beväringen, skola utgöra en landstorm, som kan uppbådas till hemortens försvar.
För ett så utomordentligt tillfälle, som landstormens uppbådande, då alla, som möjligen kunna bära vapen, böra deltaga i försvaret, och för den kortare tjenstgöring, som dervid ifrågakommer, måste de skäl vika, som tala emot ynglingars användande till krigstjenst före 22 år, och bör landstormen derföre icke sakna dem som äro mellan 20 och 22 år.
I Preussen, der beväringsåldern börjas vid 20 år, är man dock från 17 år tjenstskyldig i landstormen.
Kommitterade hafva ansett följande stadganden lämpliga vid en landstorms inrättande:
Från inskrifning i landstormen gälla samma befrielser som i allmänna beväringen.
Landstormen delas i tvenne uppbåd:
Det första: män från 20 till 40 år.
Det andra: män från 40 till 50 år. 65 (Uppbåden kunna till styrkan beräknas utgöra å 100 af hela befolkningen.
Det första: från 20—22 år: 1.75. » 32—40 » 5.75. 7_30 Det andra: » 40—50 » . . 5.
Då i beväringsåren nära 40 för 100 måste afräknas för otjenstbare, befriade, sjuke, arméen tillhörige m. fl., kan antagas, att i landstormen åtminstone 60 för 100 af allahanda skäl afgå, så att till landstormen icke lärer kunna beräknas utgå mera än för första uppbådet 3 för 100, och » andra » 2 » » af hvarje orts hela befolkning.
Då allt mankön inom de 10 beväringsåren, mellan 22 och 32 år, utgör ungefär 8.5 å 100 af hela befolkningen, men 40 å 100 häraf måtte afdragas, så kan antagas, att något mera än 5 å 100 af hela befolkningen i en ort utgör dess beväringsklasser.
Exempelvis skulle således Stockholms stads 10 beväringsklasser utgöra ungefärligen något mera än 6,000 man; dess landstorms första uppbåd omkring 3,600 och andra uppbådet 2,400 man).
Landstormen bildas i kompanier och bataljoner.
Om en socken ej kan bilda ett kompani af 100 man, tillhörande första uppbådet, förenas dess manskap med en närgränsande socken, helst tillhörande samma församling, men får icke splittras till olika kompanier.
Kompaniet har en kapten och två löjtnanter, samt en underofficer för 50 man och en korporal för 25.
Flere socknars manskap, hvaraf minst 600 tillhöra första uppbådet, bilda en bataljon.
Kompaniers och bataljoners styrka kan vara olika.
Landshöfdingen har befäl öfver länets landstorm ända till dess den uppbådas i tjenstgöring, då den träder under militärbefäl.
Bataljons- och kompanichefer nämnas af konungen på landshöfdingens förslag.
Subalternofficerare nämnas af landshöfdingen bland tre på förslag af kompaniet uppförde.
Underofficerare och korporaler nämnas af kompanichefen bland tre på förslag af kompaniets manskap uppförde.
Kompanicheferne föra rullor öfver sitt manskap med ledning af de årliga mantalslängderna.
En afskrift af rullan insändes årligen till landshöfdingen.
Första uppbådet bör till frivilliga vapenöfningar sammankomma kompanivis två söndagseftermiddagar årligen; öfningarna skola hufvudsakligen bestå i marsch och enkla rörelser.
Andra uppbådet kan ej uppkallas förr än första blifvit det förut.
De beväringsklasser eller delar af dem, hvilka ej äro inkallade till arméen, utgå med landstormens första uppbåd i sin ort.
Hvarje till landstormen hörande man är skyldig kläda och föda sig på egen bekostnad, då han uppbådas.
Landstormen har ingen föreskrifven uniform, annan än den, hvarom kompaniet frivilligt kan öfverenskomma.
Åt fattige skaffar i krig kommunen klädsel.
Staten anskaffar i krig gevär åt dem, som icke ega sådane, samt ammunition.
Landstormen kan endast af konungens befallningshafvande, på konungens i statsrådet fattade beslut, uppkallas i krig eller då inhemskt lugn störes.
Landstormen, uppkallad, står under krigslagarne.
Hvarje län utgör i förhållande till dess vidsträckthet ett eller flere landstormsområden.
För Stockholms stad utgöra de yttre befästningslinierna landstormsområdet.
Första uppbådet har tjenstgöringsskyldighet inom landstormsområdet.
Andra inom socknen.
För Stockholms stad inom tullarne.
Landstormens första uppbåd är icke tjenstskyldigt längre än 14 dagar, andra icke mer än 8 dagar för hvarje gång.
Landförsvarskomit.
Bet. I. 9 66 Landstormens män hafva samma rätt till krigsbelöningar för visad mandom och samma rätt till pensioner som arméen.
Frivilliga skytteföreningar blifva för landstormen af stor nytta och bilda, der sådane finnas, dess stam och kärna.
Dessa föreningars hastiga och vidsträckta utgrening under en tid af osäker fred, samtidigt med kriget i ett grannland, der intet spor visade sig af en sådan rörelse, är ett ojäfaktigt intyg å att svenska folket är ett krigiskt folk, som vill bereda sig till sitt lands försvar.
Sådana föreningar förskaffa landstormen vapenöfningar, hvilka icke kännas betungande, då de äro frivilliga; de förskaffa den del af landstormen som dertill har råd, gevär, och erfarenheten har visat, att månge göra dervid oegennyttiga uppoffringar, vida öfverstigande hvad man af deras ställning kunnat vänta.
Landstormen vinner härigenom under fred lif och känsla af sin tillvaro, hvilka den på intet annat sätt kunde vinna.
Då nästan alla medlemmar af skytteföreningar äro inom bevärings- eller landstormsåren, och således, om de icke redan såsom beväring ingått i arméen, tillhöra landstormen, då denna uppkallas, erhålla föreningarna sjelfva härigenom en mera stadgad militärisk ställning och form, inom hvilken deras fria verksamhet, till vinnande af vapenfärdighet och till biträde vid försvaret, icke kan annat än vara välgörande.
De erljuda landstoiunen öfvadt och villigt befäl och under befäl af alla grader, ehuiux det är klart att föreningarnas befäl och öfverbefäl, som endast kan befatta sig med den frivilliga verksamheten, måste i denna sin ställning upphöra då landstormen uppkallas, enär landstorms-befälets rätt då inträder.
Men häraf blifva ock några ytterligare bestämmelser rörande de frivilliga skytteföreningarna behöfliga.
I öfverensstämmelse med de åsigter som redan blifvit uttalade i det afgifna betänkandet om den allmänna medborgerliga krigsbildningen, anse kommitterade således att sedan en lag om landstorm, byggd på de grunder, här ofvan blifvit i underdånighet framställde, är antagen, Kongl, förordningen den 8 Mars 1861, »angående frivillige skarpskytteföreningar» måste undergå de förändringar, som af landstoi'mens ini’ättande äro en följd, och hvarigenom så väl föreningarna som deras öfverbefäl — utan inskränkning för öfrigt i den frivilliga och nyttiga verksamheten — intaga den ställning, som betingas deraf, att föreningarna ingå i rikets ordnade stridsmakt. 67 Bil. A. Jemförelse emellan kostnaden för de nuvarande indelde trnpperne och en deremot svarande styrka, uppsatt genom allmän beväring.
Kostnaden för den indelde soldaten kan upptagas under trenne särskilda hufvudafdelningar:
Vapenöfningskostnad, samt kostnaden för hans utredning och för hans underhåll den tid han ej är i effektiv tjenstgöring.
Den förra kostnaden bestrides helt och hållet af staten; utredningen åter, alltefter regementenas natur af rothålls- eller rusthålls, af staten eller af rusthållaren, och underhållet ensamt af rote- och rusthållarne.
A) Vapenöfningskostnad.
Härvid hafva kostnaderne för åren 1859 och 1860 lagts till grund, emedan under dessa år mötestiderna varit bestämda efter 1858 års nu gällande underhållsreglemente, en högre provianteringsstat än förut varit tillämpad och inqvarteringsgifvare erhållit en med 50 procent förhöjd ersättning för under tåg lemnad portion.
Upphandlingsprisen hafva ock dessa år i allmänhet varit högre än de efterföljande åren.
Kostnaderne för befäls- och rekrytmöten äfvensom för exercisskvadroner, hvarunder öfningar förehafvas i och för soldatens och ryttarens danande och hvaraf fördelarne efter hand tillfalla hvarje man, hafva, sammanlagde med kostnaderne för regements- och skvadronsmöten samt den för marscher till och ifrån mötesplatserne, underhåll af sjukvårdsmateriel och arvoden till förvaltningspersonalen vid regementena, blifvit lika fördelade på hvarje nummer.
Deremot hafva kostnaderne för öfningsläger och korporalskolor icke blifvit inberäknade.
Dessa öfningar huru nödvändiga och maktpåliggande de än äro, böra snarare hänföras till utbildandet af ett skickligt befäl, än de kunna sägas tillhöra den egentliga soldatbildningen.
Med iakttagande häraf samt af hvad föröfrigt, under bilagde tabeller 1 och 2, är omförmäldt, hafva vapenöfningskostnaderne på regementenas vanliga mötesplatser, för år räknadt, utgjort: för en infanterist Rdr 15: 74 samt för en kavallerist » 71: 23. B) Kostnaden för soldatens utredning.
(Beklädnads-, Utrednings-, Gevärs m. fl. persedlar) samt för hans underhåll då han ej är i tjenstgöring.
Då denna kostnad utgår efter väsendtligen olika grunder vid infanteriet samt vid kavalleriet, bör densamma ock, efter dessa grunder, särskildt redovisas. 1.
För Infanteriet. a) Staten bestrider kostnaden för utredningen vid rothållsinfanteriet.
Af närlagde tabeller 3 och 4, hvilka äro grundade på i Krigscollegium erhållne upplysningar, synes, att denna kostnad för hvarje nummer uppgår om året för beklädnad (äfven innefattande kapotten) ....
Rdr 16: 04. » remtygs-, utrednings- och trosspersedlar .... » 3: 72. » gevärspersedlar . • » t: 85. eller tillsammans Rdr 21: 61.
Vid rusthållsinfanteriet (afsutet kavalleri) bestrides kostnaden för utredningen af de rustande.
Beloppet af denna kostnad är här antagen lika som vid rothållsinfanteriet. b) Underhållet (hvarmed förstås soldatens förmoner af roten), drabbar rotehållaren ensam.
Då de vakansafgifter, som enligt kontrakt erläggas af ett mindre antal rotar vid regementena, ofta äro betingade af enskilda förhållanden och af den fördel, enskilde rotehållare finna vid roteringspligtens fullgörande med penningar, kunna dessa vakansafgifter icke heller anses uttrycka den allmänna kostnaden för en soldats underhåll.
Närmare det rätta torde man komma, om man till grund för denna kostnad lägger den vakansafgift, som vid de årliga markegångssättningarna bestämmas för nya roteringen och hvilken, enligt gällande föreskrifter, bör motsvara kostnaden för ordinarie roteringen inom samma ort.
Den tabell, som efter dessa markegångsvärden, blifvit uppgjord och här under n:r 5 bifogas, utvisar att denna kostnad om året i medeltal utgör .
Rdr 90: 86 68 2.
För Kavalleriet.
Såväl utredningen (för karlen och hästen) som underhållet mellan tjenstgöringstiderne bekostas vid dessa regementen ensamt af de rustande, som deremot fått sig vissa förmoner af staten medgifna.
Dessa förmoner bestå dels uti rusthålls- och augmentsräntor, anslagna till understöd för rustningen, och dels i befrielse från den rotering, hvilken rusthållshemmanet, ifall rustning ej blifvit detsamma pålagd, varit skyldigt att utgöra.