Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Boye begärde reservationernas uppläsande, hade jag förmodat att icke undantag skulle göras för den af Riksdagsmannen Heurlin afgifna reservation, då den måste vara en reservation lika väl som den, hvaruti Riksdagsmannen Strindlund instämt, och jag har begärt ordet, för att anhålla om den reservationens uppläsande.
Riksdagsfullmaktigen
Heurlins reservation upplästes.
Hr Munck af Rosenschöld uppläste följande:
Det torde numera vara afgjordt och erkändt, att Staten ingen juridisk skyldighet har, att gälda den under cabineltscassans namn gjorda skuld; att R.
St. tvertom genom Rikets grundlagar äro förpligtade att icke erkänna denna skuld såsom Statens; ty första §:n af den grundlag, hvilken utstakar, bestämmer och begränsar den makt, som Svenska folket öfverlemnat åt de män, hvilka hafva förtroendet af att vara dess representanter, och hvarigenom ordningen föreskrifves för dessa dess ombuds eller de s. k. R.
St:s verksamhet, 1 §:n af Riksd.Ordn., säger: R.
St. äro Svenska folkets representanter, och kunna, i utÖfningen af' deras riksdagsmannabefattning, icke bindas af andra föreskrifter, än Rikets grundlagar.
En § af dessa grundlagar, 76 §:n Reg.F:n, säger: Utan R.
St:s samtycke kan Konungen icke lån in- eller utrikes göra. eller Riket med ny gäld belasta.
Härvid äro vi bundne och kunna icke gå vidare.
Dessa §§ besvara frågan: är Staten förpliglad att betala denna skuld, och måsse K.
St. anslå medel lill betäckandet af densamma?
Detta är den juridiska delen af saken.
Men nu gå vi till den andra delen af saken, som är dea moraliska.
Här kan uppstå den andra frågan, som är: om icke de skulder, hvilka under cabinettscassans namn blifvit gjorda, uppkommit genom omkostnaders bestridande, hvilka 24 H. 58 458 Den 3o April f. tn. varit i högsta måtto nödiga och för ändamåls vinnande, hvilka varit i högsta måtto nyttiga för Staten; eller för afsigters ernående så öfverensstämmande med nationens önskningar och syinpathier, eller utgifter för så trängande och ögonblickliga behof i alla dessa afseenden, att detta bör beveka folkombuden, att, ehuru skulden juridiskt är för Staten alldeles främmande, de dock böra nu åtaga sig den och för dess afbetalande bevilja anslag, likasom de bevilja anslag till något annat för landet nyttigt och för folket kärt ändamål, ulan att någon nödvändighet derför finnes, öfvertygade, att folket skall godkänna och billiga deras åtgärd och med tålamod bära de redan svåra eller ökade skatternas tyngd, då det ser den stora nytta, som genom denna uppoffring tillskyndas det allmänna, eller är tillfredsstäldt af att hafva vunnit en af sina käraste önskningar.
För att kunna bedomina detta, hade det visserligen ej varit ur vägen, om R.
St. erhållit mera speciella upplysningar om förhållandet, andem, hvilka de snart sagdt i enskild väg fått; dessa torde dock kunna vara nog för representanten, lör att veta hur han bör handla, för att kunna vara öfvertygad, att han handlat så, att han uppfyllt sin pligt, det vill säga iakttagit fäderneslandets väl och tillfredsställt nationens önskningar, hvars fullmäktig han är, antingen hans fullmakt är inskränkt till viss person och tid eller den sträcker sig till hela familjer, man efter man, så länge dessa existera.
Ty båda dessa slags rättigheter, att handla i egenskap och med makt af folkets fullmäktige, grunda sig på folkets erkännande af detta fullmäktigskap; och, vore deras makt icke att anse såsom en delegation af folket, af den det äger, vore väl då deras makt större än intet?
ålen nu till skuldsättningen och undersökningen; huruledes vi uppfylla vår pligt; om vi se landets väl och folkets syinpathier till godo; om vi anslå något för skuldens afbetalning; om vi offra frukten af folkets mödor till igenfyllandet af iletta cerberigap.
Låtom oss se till att vi icke så använda folkets penningar till afledande af detta stagnum infernale eller underjordiska träsk, att en A cheron derifrån flödar öfver det och oss.
Af de fragmenter af detta skuldregister, som någorlunda offentligen kommit till Ständernes kunskap, dock utan auctoritet, blott uti enskilde utsk.ledamöters utlåt, vidfogade reservationer, se vi, att en del af dessa skulder blifvit gjorda för att kunna åstadkomma diplomatiska beskickningar och hedersbevisningar, som varit nödvändiga för Rikets, det vill säga nationens värdighet.
Nå väl! om dessa kostsamma sätt att utmärka sig icke så fullkomligt öfverenslämma med landets och folkets tillgångar, kunna de dock åtminstone öfverenslämma med dess syinpathier och i det ringaste måtte de väl icke strida deremot.
Låtom oss se till, huru dermed förhåller sig, så godt den lilla kännedom vi hafva om närvar. tids tilldragelser i den vägen i Europa medgifver oss.
Dan 3o A p r i 1 f. m.
Jag minnes att man reste ett monument på det stäfie, der Sveriges störste Konung föll för fäderneslandet och religionen, der, hvarest förut stod der Seli vved e ns tein, en lika enkel minnesvård som det folk, hvilket rest den, ett stycke, att jag så må säga, af Sveriges hjerta, graniten.
Flere af Europas Stater och Regenter lemnade genom sina hedersbeskickningar vid denna minnesvårds aftäckande sin gärd af aktning åt minnet af Sveriges störste hjelte och åt dess fordna ära; här var visst tillfälle att göra en liten uppoffring, icke blott öfverensstämmande med nationens sympathier, utan nödvändig för dess heders skull, omöjlig att underlåta med bibehållande af dess väldighet.
Det är skäl, att vi erkänna vår skyldighet att betala hvad det kostat; vi kunna vara öfvertygade, att folket ej skall obilliga vårt förfarande i detta afseende.
Till huru stor summa äro utgifterna för den hedersuppvaktning, som Svenska Regeringen skickade alt öfvervara invigningen eller aftäckningen af Svenska Konungen Gustaf II Adolphs monument i Tyskland, upptagna uti cabinettscassnns räkenskaper öfver utgifter för diplomatiska beskickningar?
Yi måste pålägga Staten denna skuld; den skall betalas åt Gustaf Adolphs minne!
På detta Riddarhus måste ännu hans namn och minne vara kärt; det är ett barn af honom.
Låtom oss se! — — — Det finnes icke antecknadt någon utgift härför!
Det är sannt, jag erinrar mig, någon sådan heder blef ej visad Gustaf II Adolphs minne — det smärtar mig att säga det —; nationens sympatbier hafva således inga förbindelser i detta afseendet; jag måste säga: nationens värdighet har då ej alltför stora anspråk!
Vid en af de skönaste fester för Sverige och dess krigare var blott — en Svensk närvarande, en lieutenant såsom enskild resande, kanske sonen af deu Ehrenheim, hvilken var den ende af rådgifvarepersonalen, som efter revolutionen icke bibehölls i Statens tjenst, och likväl den ende, som var vard att bibehållas.
— Men, hvilka hedersuppvaktningar och beskickningar kan det då hafva varit?
Måhända man velat hedra stoftet af en besegrad fiende, vår Regents forntida vapenbroder och Kejsare?
Alexander kunde bedra stoftet af en Darius — måhända en hedersbeskickning vid Napoleons jordfästning i Frankrike, sedan han, störst af alla, efter sin död öfvervunnit sina fiender genom sitt triumftåg efter döden?
Nej! Svenska Statens oell arme'ens värdighet och anseende i Europa fordrade vid detta tillfälle också ingen annan representant än, jag tror, en lieutenant med några hoftitiar.
Det bevisar att den måste hafva ett stort anseende i Europa — nemi. denna grad inom Svenska armeen.
Hvilka ambassader hafva då varit de, som åstadkommit dessa stora, men, sou» detsäges, för nationens värdighet nödvändiga utgifter?
Om jag ser lätt, står der främst bland alla ambassaden lill kröningen i Moscau, för hvilken är uppförd 46o De n 3o April f. ro. cd utgift af 143,469 r:dr 32 sk. eller såsom en annan reservant uppgifvit 164,427 •”dr 10 sk. b:co.
Här fordrades mycket för att uppträda lätt värdigt!
Rikets värdighet måste fordra något annat än nationens, eller — hvarken jag eller den sjelf mäste förstå hvad denna krafvel ?
— Huru möttes derigenom nationens sympathier?
Derpå kan den svara, som vet, att han är Svensk!
Uti förstnämnda reservation slår vidare upptaget för en ambassad vid monumentets aftäckande 1,407 r:dr.
Det var då säkerligen Gustaf Adolphs monument?
— Jag älskar att tro det, måhända jag uti min förra uppgift misstagit mig?
Man har då icke glömt den gärd, man var skyldig landets stora och heliga minnen och nationens sympathier?
Nej! det var dock icke detta monument?
Kanske det var Guttenbergs monument i Strassburg?
Säkerligen icke!
Man skulle vilja bannlysa lians konst ur landet.
Nej, mine herrar! ambassaden var till Petersburg, att öfvervara aftäckandet af monumentet öfver Alexandel-, Finlands eröfrare.
Vänden eder lill fäderneslandet, till nationen och fragen: ”Huru?
Öfverensstämmer det med eder vilja och edra sympathier, att man skickat en ambassad tili Petersburg, att öfvervara aftäckandet af monumentet öfver Alwander, Finlands eröfrare?
Svaret skall ljuda såsom ett enda echo, om icke här, dock från nationens hjerta, från våra skogar och berg: ”Finlands eröfrare!” Fråga Europa, huru vi iakttagit vår värdighet, och — det skall le åt oss.
Vi kunna sjelfve fälla en lår vid tanken på Narva och på Svensksund, på Leipzig och — upphöra att begråta Pultava. f den sistnämnda reservationen — Hr Foenanders — slår det upptaget ännu tvänne dylika poster: 1:0 condole nncen i Petersburg 8,3oo r:dr, 2:0 resan lill Ryska högqvarlerel 7,733 r:dr 16 sk.
Dessa fyra göra tillhopa, efter den beräkning, hvartill ambassaden till Moscau i nyssnämnda reservation upptogs, 181,867 r:dr 36 sk. b:co.
Nationen, underrättad härom, skall anse sig hafva erhållit verkliga Jobsposter; ty hvad kan liknas vid Romerska kejsaredömeuas Tokaybeskickningar om icke de ofvannämnde?
Till hvad grad dessa utgifter kunna anses gjorda för sådant, som kati påräkna nationens sympathier, känner en hvar, sorn känner, att han är Svensk, och lill livad grad man derigenom upprätthållit nationens värdighet, kan man finna, när man ser på följderna.
Hvilka blefvo följderna af dessa aktningsbetygelse!'?
Att vi lingö ett besök af en, att jag må så säga, hög skyddsherre, ifall Sverige nu har kommit till det stadium, att det liksom Moldau och Wallachiel med sina Hospodarer nödgas påräkna en sådan; och att man fick se uti utländska tidningar, att detta besök hade för ändamål att garantera Svenska thronföljden, det vill säga såsom en öfverauclorilet sanctionera den af Sveriges Konung och folk besvurna successionsordningen.
Alt de fordna Ryska Do n 3o April f. m. 46i Zarerne plägade göra ett besök bos Mongoliske Chanerne af Kaplschak för alt få bekräftelse på sin värdighet, det vittnar historien; men att den skall komma att vittna, att det oreclameradt statt i en af våra grannstaters offentliga tidningar, att
Sveriges thronföljd blifvit vid ett besök garanterad af Ryssarnes sjelfherrskare, det gifver intet högt begrepp om Svenska nationens värdighet.
Huruvida det öfverensstämmer roed nationens sympathier, derom vore mycket att säga.
— Men, mine herrar! öfverlemnom det ål Harpokratis, åt tystnadens vältalighet, — dock det är mycket nog kändt. — — — Jag tror emedlertid, att nationen ej särdeles skulle finna sig tillfredsställd, om vi ansågo de ofvanuppräknade skulderna gjorda för dess värdighets upprätthållande eller i öfverensstämmelse med dess sympathier; och att vi skulle inför samtid och efterverld hafva sjelfva både anklagat och dömt oss, om vi togo oss någon anledn. att använda folkets skatter till gäldandet af dessa genom dylika utgifter tillkomna skulder.
Dessa skulle väl ändock räknas bland de utgifter, hvilka ansetts nödiga för upprätthållandet af nationens värdighet.
Bland de nu cabiriettscassan till last såsom skulder förda utgifter, som tvingande omständigheter och landets väl gjort oundvikliga, skola väl räknas löneförhöjning åt Statsministern för utrikes ärendena först med 12,000 r:dr b:co årligen, från i83i med 10,000 r:dr b:co årligen, från 1833 med 8,000 r:dr b:co årligen; till Hofcancelleren först med 3,ooo, från 1833 med 2,000, som räckte till och med 1838; lill Cabinettssecreteraren först med 1,200, från i8a5 med 2,000 och från 1835 med 1,600 rldr b:co allt årligen.
— Desse män, hvilka baft sig uppdragen cassans förvaltning, hafva således icke förlorat på dess skuldsättning.
— Det lärer vara kändt för en hvar, att desse embetsman hafva då såsom nu haft lön på stat.
Mine herrar! hvartill då denna extra förplägning? vore löneförhöjningen nödvändig, hvarföre ingen framställning derom lill R.
Det är kändt, att det hushållades på dessa tider icke så noga vid frågan om att bevilja anslag af folkets skatter; och i ulla händelser, hvarföre icke åtminstone ett försök?
Då detta behof, om det varit något, fortfarit i 18 år, kan man väl ej säga, att det kommit så hastigt på, att utgiften var så oförutsedd och att omständigheterna voro så tvingande, att man varit urståndsatt att förr ingå med någon framställning i detta afseende lill R.
Skulle vi kunna rättfärdiga oss inför nationen, om vi beviljade anslag för beläckandet af en skuld, som för sådana ändamål blifvit gjord; som uppkommit genom hemliga skänkers utdelande åt Statens högsta embetsman, dess Konungs inför folket ansvarige rådgifvare?
Skall nationen vara tillfredsställd, om vi anse tilldelandet af en sådan smyglön eller hemlig löneförhöjning hafva varit så nödvändigt för dess väl, ett sådant förfarande så öfverensstäm - Dea 3o April f. m. mande med dess önskan, att vi skola taga af dess skatter för att betäcka den derigenom uppkomna balancen?
Nej, mine herrar!
Jag tror folket snarare skulle tillåta, att dessa skulder betaltes tued dess skatter, om det visste, att de blif vit gjorda för att med de derigenom erhållna penningarna kunna köpa mördare, än nu, då det vet, att de blifvit gjorda för att med de derigenom erhållna penningarna kunna i hemlighet besolda de inför detsamma för dess väl ansvarige rådgifvare utöfver den lön eller sold desse haft rätt att af slatscassan uppbära; det skall tro, att man med dem, med dessa penningar, velat lönnmörda våra lagar.
Hvad skulle folket och dess ombud säga, om de vid en påföljande riksdag lingö sig till betalande af Statens medel förelagda skulder för s. k. extra-riksdagsomkostnader, hvilka liksom dessa, för alt ej stöta ögat, kunde fördelas på år ända från i8i5 års riksdag till och med den innevarande?
Skulle de icke säga: statscassan har redan godtgjort alla omkostnader vid riksdagarna, vi känna icke till några andra?
Skulle icke folket säga; vi hafva betalt våra comiterade, vi veta icke af någon förhöjning i riksdagsmannaarfvodena?
Det måste väl ändock linnas några utgifter för ändamål i det ringaste något nyttiga för Slaten och af så ögonblicklig och varierande beskaffenhet, att den derföre icke anslagit några medel?
Måhända man såsom under Gustaf den tredjes lid velat befordra nationens anseende och upprätthålla dess värdighet genom den hyllning man skänkte konster och vettenskaper ?
Har det varit för vettenskapsmäns och konstidkares understöd i främmande länder eller genom utgifter för beskickningar och resor i vettenskapliga ändamål till andra verldsdelar som vårt cabinett råkat i denna skuld?
Har man måhända såsom i Carl den elftes tid, för att under en långvarig fred bilda krigsvana officerare till Statens tjenst, underhållit sådana vid främmande armcer? — så bildades Stenbock, Lewenhaupt och Rehnsköld under Marlborough m. fl.; — Nej! uti den förra vägen ser man icke annat, än att värt under kriget förlorade missionsarchiv i Haag blifvit inköpt; i den sednare intet.
Har man måhända utgifvit något, om än icke för något för Staten omedelbart nyttigt, men dock ädelt ändamål ?
Kanske till skydd för flyktingarna från det Polen, som förblödde under ögonen af det Frankrike, som mot Fransmännens vilja blef trolöst; det Polen, som uppoffrades af det om sitt eget öde liknöjda Europa? 1 detta fall känna vi, att allt hvad åtminstone inom Sverige vår Regering gjorde för de Polska flyktingarna var, att den tillät, att man först sökte chicanera och sedan förviste den enda, som tagit sin tillflykt till detta, såsom han trodde, frihetens hemvist.
Men vi skola göra en återgång till de ofvanföre uppräknade utgifterna.
Om man nu ville uppgöra räkning på samma sätt, som det, hvarpå den räkning är uppgjord, hvilken den å sidan 9 och vidare intagna, utlåt.
N:o 4% först D * o 3o April f. ro. 4C3 vidfogade reservation upptagit — hvilket sätt att göra räkenskap må vara värdigt uppfinnaren och den uppfattning han gjort af sitt kall att vara Svenska folkets representant, om han verkligen varit någon sådan, hvarpå jag anser mig hafva rätt att tvifla; ty om så varit, anser jag icke troligt, att han funnit på den missledande utvägen, att fördela en nuvarande skuld af 775,966 r:dr ii sk. b:co, hvilken, enligt uppgift i samma reservation, år 183(5 uppgick till nära en million, på 18 år, såsom uppkommen genom ett årligt deficit till och med de år, då, enligt authentika uppgifter, genom besparingar ett öfverskott af 56,000 r:dr b:co årligen användes till skuldens amorterande — ville man på det sättet gå tillväga, säger jag, så torde vi af de angifna utgifterna för nu uppräknade ändamål, nemi. de Ryska ambassaderna och Utrikes Statsministerns m. fits löneförhöjningar, få den summa, som, sedan 18 års ränta på ränta blifvit lagd dertill, fullt ut motsvarade kanske öfversteg den summa, hvilken nuvarande skuld utgör.
— Så beskaffad är den i första reservationen intagna redovisning — och på grund deraf kunde vi säga, att det fanns ej något skäl, att nationen skulle åtaga sig alt betala denna skuld, då den blifvit gjord endast för dessa ändamål.
Men utan att följa dessa fyndiga redovisares bana, kunna R.
St. ändock med skäl frisäga sig och nationen från all moralisk skyldighet att betala denna under cabinettscassans namn gjorda skuld, öfvertygade, att den hvarken för nationens nytta, väl eller ära blifvit gjord; ty när de ändamål för skuldsättning, hvilka man låtit komma till vår kunskap, varit sådana som de anförda, har man skäl att förmoda, att de förlegade åtminstone ej varit bättre, mera nyttiga eller mera nationella.
Det är väl sannt att uti den upplysning de åtta redovisande reservanterne lenmat förmäles äfven om några ingångna handelstractater; men månne icke tillgångarna och anslaget för cabinettscassan varit så stora, att med någorlunda hushållnings iakttagande i andra fall den ej genom de utgifter, som kunde blifva en följd af dessa, behöft komma eller kommit i gäld?
Derom vittna de sista årens besparingar.
Sedan man lemnat åt den redovisning, de förste reservanterne gjort, den uppmärksamhet, den kan förtjena, en redovisning, hvilken kan liknas vid en skenhelig spelares bokföring, deri hvar dag af året får sin andel i de förluster han gjort på några aftnar, och om hvars behöflighet man fullkomligt upplyses af Hr Foeuanders contraredovisning, så kunde man möjligtvis af de mystiska uttryck, det snart sagdt sibyIlinska orakelspråk, som Hr tillförordnade Statsministern för utrikes ärendena begagnar i sitt svar lill ordföranden i R.
St:s H. StatsUtsk., komma på den tron, att dessa cabinettscassans skulder blifvit gjorda för vinnandet af vigtiga politiska ändamål.
Några sådana i nationel syftning vet jag icke vi vunnit.
Måhända låg hela det hem - 464 Den 3o April f. m. lighetsfulla uli det inköpta missionsarchivet i Haag?
Det förIjudes: det liar måhända varit i dynastiskt intresse.
Har då denna dynastien icke samma intresse som nationen?
Haida icke den och nationen ett enda gemensamt?
Eller hvarpå grundar den sina anspråk på Svenska thronen, om icke på nationens förtroende och fria val?
Måhända pä den s. k. legitimiteten?
Hvarifrån leder den då sina anor?
I kännen det, mine herrar!
Från egna förtjenster, Svenska folkets förtroende och fria val.
I kännen också, att sedan hvad mången glömsk kallar pöbelhvälfningarne i Frankrike, men hvad jag kallar Franska revolutionen, omskapat Europa, är legitimiteten en död bokstaf.
Hvad vill den säga, den gamla, menniskoförgudande gudaförhädande och roenniskovärdekränkande läran, som gör de födda regenterna till högre än menskliga väsen och folken till devas slafvar?
Hvad vill den säga nu?
nu, säger jag, sedan Ludvig Philip, sonen af 1’Egalite, sitter på Frankrikes thron, Leopold på Belgiens och Otto på Greklands; nu sedan Portugal och Spanien fått constitution, sedan Espartero är regent i Spanien och Amerika företer snart sagdt en hel verldsdel af republiker.
Jag är öfvertygad, att nationernas förtroende är thronernas endastöd, och att intet är dynastiskt, utom det som på samma gång är nationelt.
Hade Regeringen haft samma förtroende till folket, som den nu fordrar det skall hafva för sin Regering och delat dess sympathier — det lär väl icke begäras, att med en nation, som tagit en främling lill Konung, förhållandet i detta sednare afseendet bör vara tvertom, — så hade måhända till en del de utgifter, som åstadkommit denna skuldsättning, aldrig kommit i fråga, långt mindre någon skuld derigenom orsakats och funnits, men de utgifter och skulder, som funnits, hade ej blifvit fördolda under 18 år; allt detta, säger jag, hade aldrig kommit i fråga, om Regeringen haft samma förtroende och sympathi för nationen, som den nu fordrar oförskyldt af nationen, då den vill all den utan betänklighet blindt skall bifalla hvad den begär; den måtte veta, att R.
St. icke äro en suverän, periodisk oligarki i Staten med ett eget intresse; deras handlingar kunna endast äga kraft då de äro ett uttryck af folkets allmänna tänkesätt och billigas af detsamma; deras och folkets intresse är ett.
Men slutligen, för att äfven framställa elt bevis på den liknöjdhet om att spara Statens tillgångar och på den mindre månhet om hushållning man vid denna cassas förvaltning iakttagit, vill jag blott exempelvis nämna ambassaden vid kröningen i England.
Vid denna ansåg man ej förenligt med Statens värdighet, att en af Sveriges mest ansedda och rikaste män, som fanns villig dertill, utan någon uppoffring å Statens sida på egen bekostnad skulle representera, ulan med kostnad utrustades dertill män, hvilka, med hvad Den 3o April f. m. 465 livad talanger de än der representerade, åtminstone icke hade den talangen att representera nationens tänkesätt.
Detta var under den tid då cassans obestånd var som störst, och deraf kan det slutas huru man handlat förut.
Af alla dessa skäl, af hvilka ett kunde vara nog, och jemväl vid betraktande af de skadliga följderna af det initiativ, som It.
St. skulle gifva genom bifall till det begärda anslaget till afbetalning af ifrågavar. skuld, vill jag icke, kan jag icke med min röst votera för något sådant.
Vi famla numera icke i blindhet; en hvar har kommit i tillfälle att se, hvarigenom cabinettscassans skulder till en stor del uppkommit, och att cassans utgifter, om man vill iakttaga hushållning, icke behöfva vara så stora, som de anslag, hvilka ända till dess den nya riksstaten fast stål les blifvit beviljade; de sista årens afbetalningar på skulden hafva visat det.
Gabinettscassan skall härefter, om R.
St. ej nu, genom att betala, liksom sanctionera rättigheten att skuldsätta denna cassa och gifva ett lagligt sken deråt, upphöra att vara den blodsugande harpy för nationen, som den hittills varit.
Någon skuld har denna cassa icke och kan ej heller få, såsom ett Statens verk, utan Ständernes samtycke.
Man har velat göra den lill en persona physica, i stället för en persona moralis, och säger: den har ingen skuld, men den har fått låna på god tro.
Ett dödt ting, ett embetsverk lärer icke kunna få låna på god tro eller kunna sättas i skuld utan efter lagliga former; den som fått låna på god tro måste vara förvaltaren, och när han åsidosatt lagliga former, lärer skyldigheten att betala också drabba honom, och det här med så mycket mera rättvisa,'som cabinettscassans skuldsättning till en del skett till förmån för dessa förvaltare, i det en tiel af de s. k. på god tro lemnade summorna i all tro tillgodokommit dem under namn af löneförhöjning.
Jag tror, att icke blott R.
St:s värdighet och deras skyldighet att icke missbruka nationens förtroende, utan också deras och landets väl så nu som i framtiden fordra, att icke bevilja något anslag i detta afseende.
Då denna skuldsättning kunnat ökas och fördöljas i 18 år, veta vi icke hvad sorn sedan vi betalt denna kan uppdagas och fordras till betalning.
Ho bland menniskor kan se det fördolda?
Det förljudes, att fråga blifvit väckt om inlösning af vissa Riksg cont:s obligationer, hvilka R.
St. redan en gäng trodde sig hafva inlöst och erhållit annullerade.