Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det lönade ej mödan att försöka ens.
Han var ohjelpligt förlorad.
Strömberg hade väl ofta gjort bekantskap med fängelsets inre; men aldrig för någon värre förseelse än fylleri.
Detta vore något värre.
Att blifva dömd till många års straffarbete för det han förorsakat branden, ty det var ju ändå han, som gjort det, huru man än resonnerade!
Åh, det var förfärligt.
Och alltsammans för det förbannade bränvinets skull.
För bränvinet hade han begått mordbrand.
Tänk, för endast några usla supar hade han beröfvat två hundra af sina kamrater arbete för en lång tid!
För endast några usla supar hade han sålt sin själ till den onde!
För endast några usla supar hade han angifvit sig sjelf och förrådt sin husbonde!
För endast några usla supar hade han för alltid skiljt sig från sin gamla stackars hustru, som så länge fått dragas med sin sorg öfver honom, sina barn, hvilka så ofta hoppats på hans förbättring!
Hur mycket elände hade han icke dragit öfver sig sjelf och de sina genom sitt begär efter den kropp och själ ruinerande helvetesdrycken!
Han vågade icke gå hem, hur gerna han än ville taga afsked af de sina, innan hans öde förseglades; ty i rädslan och ångern vaknade några af hans bättre instinkter.
Just då han vore hemma kunde ju polisen komma för att häkta honom.
Han såg hur uselt ända igenom hans lif varit.
Hur han lefvat som ett mensklighetens afskum, ständigt vållat de sina bekymmer och ledsamheter af otaliga slag genom sitt dryckenskapsbegär, hur litet godt han uträttat, hur otroligt sparsam den glädje varit, som han spridt i hemmet.
Och nu kom krönet på detta förfelade lif: fängelset för ett af de värsta brott, strafflagarne känna.
Det var just inte värdt mycket detta lif.
Det kom för honom, att han kunde befria sig sjelf från alltsammans.
Dertill behöfdes så litet.
Att gå i ån!
Ingenting annat!
På ett par minuter vore allt slut!
Verlden, samhället, sin arbetsgifvare, sin familj, för allt och alla vore hans död att betrakta som en välgerning.
Men hur vore det för honom sjelf?
Hvad komme sedan?
Vore han då verkligen fri från alltsammans, eller började något mycket värre?
En af hans kamrater på verkstaden, en »läsare» hade några gånger talat med honom om helvetet och dess fasor.
Han skulle komma dit i hvilket fall som helst; ty en menniska, som lefvat ett sådant lif som han gjort, kunde ej blifva annat än fördömd.
Men tio gånger värre hade »läsaren» sagt, att det skulle blifva för den, som ökade sina missgerningar med att sjelf förkorta sitt lif.
Ja, han hade ingenting annat att göra än att gå och vänta på sin häktning, som ej skulle dröja länge.
Hans husbonde?
Kanske denne redan var häktad?
Det vore visserligen tidigt på morgonen; men polisen sofver inte.
Strömberg reste sig upp från sin improviserade bädd.
Han darrade af köld och svepte så godt han kunde sina trasiga kläder om sin magra kropp.
Han smög sig ut från gården och gick utom staden, alltjemt tänkande på sin farliga belägenhet.
Han hyste medlidande med sin husbonde.
Ingeniör
Danielsson hade inte varit mycket vänlig mot honom, det var nog sant.
Men sedan den der händelsen med lådan hade han blifvit mycket bättre än förut.
Han, Strömberg, hade ju fått tio kronor i veckan, då fabrikörn strängt taget ej behöft gifva honom någonting alls.
Och behöfde då nödvändigt två straffas?
Fabrikörn var ung och präktig och skulle nog blifva en bra karl, om han nu räddades.
Kanske det inte vore för sent.
Kanske han inte blifvit häktad ännu, utan kunde komma undan.
För honom, som hade fullt upp med penningar skulle det nog lyckas.
En god gerning skulle kanske göra den stackars Strömberg lättare till sinnes.
Han gick till Wallongatan, der Danielsson ännu bodde qvar, men han vågade ej gå upp till denne på en lång stund.
Fabrikörn skulle blifva förfärligt ond, han skulle slå honom, men det skedde ju ändå till den förres bästa, att han finge veta af faran, om det inte redan vore för sent.
Och en god gerning uppvägde väl ett kok välförtjent stryk!
Att fabrikörn var den egentligen skyldige kunde ej förnekas; men hade Strömberg sagt nej, hade inte det förbannade bränvinet varit, så hade kanhända fabriken stått oskadad ännu.
Emellertid dugde det inte att stå som en kruka och låta tiden gå sig ur händerna, om här ännu kunde göras någonting.
Ingeniör Danielsson märkte genast af Strömbergs upprörda tillstånd, då han inträdde, att något ovanligt var på färde.
– Hvad står på? frågade han, hvarför ser Strömberg så besynnerlig ut?
– Ack, om fabrikörn visste hvad som händt, suckade den gamle arbetaren.
– Hvad har då händt?
Danielssons sjuka samvete slog honom.
Det anade honom, att hvad
Strömberg komme att berätta stode i samband med honom och fabrikens brand.
Han bleknade och hade stor möda att bekämpa sin uppstigande oro.
– Ack, ack, ack, vi ä’ förlorade, både fabrikörn och jag.
Hvad säger du menniska?
Hvem är förlorad?
– Oj, oj, oj, vi båda två.
– Du är galen!
Du har supit så att du fått delirium.
– Nej, jag har aldrig varit så nykter som nu.
– Så tala då, i stället för att åbäka dig så der.
– Go’a fabrikörn, slå mig inte, så skall jag tala om alltihop.
– Hvarför skulle jag slå dig?
– För det är mitt fel.
Men ännu hinner fabrikörn komma undan.
– Men så tala då i Guds namn!
– Jo, ser fabrikörn, det var på det viset, att jag i går qväll gick ned en stund på hobergskrogen ...
– Och söp dig full naturligtvis.
– Ack ja gudnås så visst.
Jag gamla eländiga syndare kunde inte stå emot det förbannade bränvinet, fast det gjort mig så mycket ondt i hela mitt lif.
Det var en amerikanare som bjöd mig och alla de andra.
Och så kom han till mitt bord och börja tala om eldsvådan.
– Och du, din usling, kunde förstås inte hålla mun?
– Jag sa’ inte något farligt, och det hade inte heller gjort det ringaste, om han hade varit amerikanare som jag först tog honom för.
– Hvad var han då?
– En förklädd polis.
– Är du tokig karl!
En detektiv!
Hur har jag kunnat vara ett sådant nöt, att låta dig gå lös!
En detektiv.
Åh, jag borde slå in skallen på dig!
Tala fort om hvad du sagt.
Utelemna inte ett ord, hör du.
Jag måste veta både frågor och svar.
– Ack, ack, ack, jag ska’ säga allt bara fabrikörn inte slår mig.
Strömberg omtalade ord för ord samtalet mellan honom och amerikanaren.
Danielsson lyssnade med spänd uppmärksamhet.
Icke ett ord gick förloradt för honom.
Han gick under berättelsens afhörande fram och tillbaka och af de nervösa ryckningarna kunde Strömberg iakttaga hvilken oroväckande verkan hans ord utöfvade.
Ingeniörn knöt händerna så hårdt samman att de blefvo alldeles hvita medan i stället bloden jagades upp till hufvudet, halsådrorna svalde som om de varit färdiga att brista.
Strömberg hade hunnit nära slutet af sin berättelse, då han plötsligt tystnade.
Danielsson hade vändt sig emot honom med ansigtet förvridet af den ursinnigaste vrede.
Han såg så hotande ut, att hans medbrottsling ej kunde få fram ett ljud mera öfver sina läppar.
Lyftande sina knutna näfvar öfver Strömbergs hufvud, gaf han ifrån sig ett hest rytande:
– Och detta har du gjort!
I nästa ögonblick föllo näfvarne ned på Strömberg med en oerhörd, bedöfvande styrka.
Den slagne utstötte ett rop och föll sanslös till golfvet.
Kraftutbrottet och dess opåräknade påföljd åter förde Danielsson något till sig sjelf.
– Det var en smula för mycket, mumlade han om det också var väl förtjent.
Jag har ju nästan slagit ihjäl det gamla fyllsvinet.
F–n så obehagligt, om någon skulle komma.
Jag måste försöka få lif i honom igen.
Fast nog vore det bäst, både för mig och honom, om han ginge direkt till helvetet, medan han håller på.
Då skulle han vitna så lagom emot mig.
Men så här får han inte dö.
Då skulle jag, Gud bevars, få skulden att ha slagit ihjäl honom.
Han ruskade Strömberg på det omildaste sätt, men utan framgång.
Ur ett hörnskåp tog han fram en konjakskaraffin och började gnida den sanslöses tinningar och hufvud, medan han tömde en ansenlig qvantitet af karaffinens innehåll i dennes mun.
Medlet gjorde verkan.
Strömberg slog upp ögonen, sväljde ett par gånger och förmådde om en liten stund resa sig upp.
Med ett uttryck af den obeskrifligaste rädsla såg han på
Danielsson som om han väntat att ett nytt dråpslag skulle följa.
Men Danielsson helsade honom med ett rått skratt.
– Se så, nu är du snart bra igen.
Jag slog en smula för hårdt, det var inte min mening; jag ville bara ge dig en liten minnesbeta att en annan gång hålla tand för tunga.
Krya nu upp dig, så skall jag väl hitta på något till ersättning för sveda och värk.
Tag dig, att börja med, en duktig konjak till!
Danielsson lade märke till med hvilken begärlighet Strömberg slukade den bruna vätskan, och en djefvulsk plan rann upp i hans hjerna.
Han log åt sin idé, som han utvecklade medan han talade med Strömberg.
– Det var dumt af mig att bli så ond nyss, sade han, men jag blir alltid arg, när jag hör att menniskor hysa misstankar om den der eldsvådan.
Som om jag kunde rå för, att det brann.
Och du retar mig också med dina dumma tankar.
Det är nästan som om du skulle tro, att det hade funnits eld och svafvel i den der smergellådan, som du fick bära ned åt mig i fabriken!
Och du uppför dig precis som om jag rent utaf skulle sagt till dig:
»nu ska’ du gå ner och tutta på, men tig med saken!»
Men du kan vara lugn.
Jag är lika oskyldig till branden som det barn, som föddes i natt.
Förstår du inte, din gamle trindskalle, att jag ville att du skulle vara tyst derför att det var onödigt att folk fick veta, att jag köpte min smergel af någon annan än jernbolaget.
Det var inte egentligen om lådan du behöfde tiga, utan om firmastämpeln på den, fast jag dumt nog inte då kom att säga det tillräckligt tydligt.
– Och så gör du, gamle ynkrygg, dig föreställningar för att jag är en beskedlig tok, som tycker synd om din gamla gumma och dina barn och derför hjelper dig med en tia i veckan.
Men jag skall inte göra det hädanefter.
Nu ska’ du få arbeta för penningarna, här hemma hos mig.
Det blir annat det än att supa dig full och prata strunt på krogen.
Nu kan du ställa dig här och sortera den här högen med pennknifsblad.
Danielsson bar bort konjakskaraffen till sin plats i skåpet, der han stälde den främst på en hylla, så att den genast skulle märkas.
Då han vände sig om iakttog han hur Strömberg längtansfull följde karaffen med ögonen.
Och Danielsson log ännu en gång.
– Hur såg den den der polisen ut.
Var han härifrån staden?
Strömberg beskref amerikanarens utseende detaljeradt.
Af hans beskrifning framgick att detektiven, om det varit en sådan, kommit från annan ort, sannolikt Stockholm.
Strömberg hade vid sina oräkneliga fylleriförseelser hunnit få tillräcklig personlig bekantskap med stadens poliskonstaplar för att ej misstaga sig på dem.
Ingen af dem skulle heller kunnat föra ett helt krogsällskap så grundligt bakom ljuset.
För Danielsson var detektivens uppträdande och Strömbergs i fyllan aflagda vitnesmål en ganska allvarsam kasus.
Någon misstänkte honom således och samma någon hade beslutat att upptäcka rätta sammanhanget med eldsvådan.
Han hade väntat sig det.
Tvåhundrafemtiotusen kronor, en fjerdedels million, vinnes icke utan små svårigheter.
Målet var stort, och förtjenade alla ansträngningar.
Och Danielsson var besluten att kämpa till det sista för detta mål.
Hvem misstänkte honom?
Ordningsmakten på platsen var det inte; ty den hade gått till väga på helt annat vis vid sin undersökning.
Den gick ganska öppet, rakt på saken.
Kallade vittnen och förhörde dem i enrum.
Det der kände han till.
Någon enskild person var det heller inte.
Alltså återstodo endast försäkringsbolagen att gissa på.
Dessa ockrarebolag, som så gerna kassera in premierna, men nära nog ställa till skandal, då det gäller att utbetala försäkringssummorna.
Ja, ett af dessa var det, som spionerade på honom.
Och nu trodde man sig kunna triumfera, man trodde sig hafva honom i sitt våld!
Derför, att en drucken arbetare i fyllan och villan på en krog berättat en mängd bagateller, som kunde förklaras på det naturligaste sätt i verlden.
Att en låda burits ned på fabriken, att en fattig familj fått ett litet understöd.
Och hvem hade hört det?
Jo, en ensam person, hvars vittnesmål ej skulle kunna styrkas, om Strömberg inte mera kunde vittna.
Om den gamla suputen i förtviflan öfver sitt förfelade lif beginge sjelfmord, så förvånade väl ingen sig deröfver.
Och ingen skulle kunna åberopa honom mera, det enda vittne, som Danielsson hade att frukta, och hvars ord inför rådhusrätten skulle få en långt mera hotande karaktär än när de i rusets sista stadium fäldes på hobergskrogen.
Alltså, Strömberg måste försvinna.
Den arma stackaren skulle sjelf beröfva sig lifvet utan att Danielsson härför behöfde vidtaga den ringaste åtgärd.
Och sjelfmordet kunde naturligtvis han ej anses hafva någon beröring med.
Han skulle till och med gifva den af honom sjelf lifdömde en varning, en varning i närvaro af vittnen.
Skulle planen misslyckas, kunde väl en ny och säkrare leda till samma mål.
Men det vore föga troligt, att den misslyckades.
Strömberg hade redan börjat sortera pennknifsbladen.
Då och då sneglade han bort till den bruna fyrkantiga konjakskaraffen i skåpet.
– Du gamla drinkare, sade Danielsson och sköt igen skåpdörren, du super väl ihjäl dig en vacker dag.
Emellertid får jag väl låsa igen skåpet för att inte du skall dricka ur allt som fins der.
F–n besitta har jag inte slarfvat bort nyckeln.
Nå, jag får väl lita på dig ändå.
Arbeta nu, så skall du få en stor sup, när jag kommer tillbaka.
Men rör inte någonting i skåpet hör du!
Kom ihåg, att det är ej konjaksbuteljen du ser.
Den är likadan; men den här innehåller saltsyra, så mycket du vet det.
Låt se, att du kan beherska dig åtminstone för en dag.
Danielsson lemnade rummet.
Då han gick ut, ropade han i förbifarten till hushållerskan så högt, att Strömberg kunde höra det:
– Se efter Strömberg då och då.
Jag har förlorat nyckeln till hörnskåpet, der jag har en mängd galvaniseringssyror.
Den fyllbulten kanske tror att det är konjak eller bränvin och kan nog ej låta bli att smaka.
Danielsson gick ut i staden så lugn till sinnes, att det förvånade honom sjelf.
Men hvarför skulle han inte varit lugn?
Det fans ju ingenting som oroade honom.
Den der lilla episoden från gårdagen innebar när allt kom omkring ingenting farligt, om Strömberg nu ginge i fällan.
En sak var obehaglig, nemligen att om det hände honom något, det skulle ske i Danielssons hem.
Det skulle gifva anledning till prat.
Ju mera han tänkte härpå, desto mera ångrade han sig, att han ej försökt att arrangera saken litet annorlunda, så att Strömbergs död ej kunde kompromettera honom.
Han insåg att han begått en dumhet och skyndade sig hem så fort han kunde.
Tänk, om det redan skett!
Bäfvande öppnade han dörren; men rummet var tomt.
Strömberg var försvunnen och skåpdörren stod på vid gafvel.
Den fyrkantiga bruna flaskan var äfven försvunnen.
Danielsson, som icke väntat sig denna utgång af saken, stod en stund handfallen.
Hvart hade Strömberg begifvit sig?
Kanske till något ensligt ställe, der han ostörd kunde få sig det rus han trodde buteljen innehålla; kanske han redan druckit och nu vred sig i dödsryckningarna; kanske han uppsökt sina supkamrater för att i deras sällskap tömma buteljen; kanske också just nu buteljen antecknades af någon polisens spårhund som ett indicium mot honom sjelf.
Att han alltid skulle begå någon dumhet, då han utförde en plan.
Men hvem kan också tänka på allt?
Då Danielsson hemtat sig något, ropade han på hushållerskan.
– Har Strömberg gått? frågade han.
– Åh, Jesses, har han gått?
Då gick han medan jag sprang upp på vinden ett tag.
Han har väl inte tagit något ur skåpet heller?
Danielsson öppnade detta och tycktes noga genomsöka dess hyllor.
– Nej, inte det jag kan se, sade han med konstladt lugn.
Det var besynnerligt det här.
Karlen skulle hjelpa mig att sortera knifblad.
Att man också inte kan lita på någon menniska.
Jag blir till sist ruinerad för andras slarf!
Den stackars olycklige Strömberg utandades under tiden sin sista suck.
Då han lemnades ensam, försökte han arbeta en stund; men hans hufvud värkte efter det kraftiga knyfnäfslaget.
Han kände sig hungrig och törstig, hvartill kommo de ännu qvardröjande frosskakningarna efter natten.
Det var sålunda ej underligt om han kände sig bitter till lynnet.
Tankarne på fängelset, som väntade honom, återkommo med fördubblad kraft.
Med en klarsynthet, som
Danielsson ej tilltrott honom, såg han att bakom dennes lugnande ord gömde sig den räddhåga och oro, som varit orsaken till det dråpslag han erhållit.
Hvart hade fabrikörn gått?
Kanske han redan med tåget lemnat staden och rymt.
Han vore således räddad; men hur hade han inte belönat sin räddare.
Ty det var han, Strömberg, som varskott honom om den hotande faran, hvilken i sig sjelf ej blef större af hvad som detektiven fått veta på krogen.
Och honom sjelf väntade endast fängelset.
Kanske för många, långa år.
Hur skulle han gamle orkeslöse stackare kunna stå ut med straffarbete hela dagarne, utan en droppe bränvin, utan en tobaksbuss?
Det vore ju döden för honom.
Hvem skulle väl fråga efter honom?
Ingen!
Kunde han då inte göra slut med ens lika så gerna som att dö inom fängelseportarne?
Det var förfärligt att endast hafva dessa två ting att välja på: fängelset eller döden!
Hvilketdera skulle vara lättast att bära?
Döden ginge så fort, några minuter och allt vore klart.
Fängelset medförde ju också döden för honom; men först efter mödosamt släp och lidande.
Kanske inte »läsaren» haft rätt, då han talade om helvetet?
Han hade inte varit der och visste naturligtvis inte hur der såg ut.
Många menniskor begingo ju sjelfmord, och menniskorna talade ju alltid så försvarande om dem.
Det vore nästan, som om döden försonat den aflidnes lefnad med de efterlefvande.
Det svartnade för Strömbergs ögon vid tanken på att beröfva sig sjelf lifvet.
Han visste så litet om Gud och »sådana der saker», men nu trodde han, att det vore för sent att tänka derpå.
Skåpet!
Der fans befriaren!
Han trodde inte Danielssons försäkran, att den bruna fyrkantiga flaskan innehöll gift.
Det hade han hittat på för att icke Strömberg skulle dricka ur konjaken, fast det kunde nu göra Danielsson detsamma.
Efter knytnäfslaget hade han ju fått konjak ur just den flaskan.
Nej, i de små hvita flaskorna funnos syror och gifter.
Han skulle låta den bruna stå qvar.
Han öppnade skåpet.
Men frestelsen blef honom för stark.
– Jag står inte ut längre med dessa djefvulstankar, mumlade han, är du konjak, så kan du tysta dem för en stund åtminstone, och – är du gift, så må det gå!
Han tog buteljen och skyndade derifrån.
Långt utom E–tuna slog han sig ned i en bergskrefva och satte buteljen för munnen, sedan han förvissat sig om att ingen såg honom.
Danielsson hade inte ljugit.
Flaskan var ej densamma som innehållit konjaken.
Med ett förfärligt tjut af smärta slungade
Strömberg flaskan från sig.
Men han hade fått nog för döden, som efter några timmar under den obeskrifligaste kamp slutade hans lif.
En idé.
Strömbergs sjelfmord hörde ej till de händelser, som uppväcka någon större sensation.
Att moraliskt och kroppsligt ruinerade varelser i anfall af ånger öfver deras förfelade lif och utan hopp om en bättre framtid beröfva sig sjelfva lifvet hör ty värr ej till sällsyntheterna.
Dödssättet var likväl litet ovanligt.
I regeln tillgripa sjelfspillingar af denna kategori drunkning eller hängning som medel att förkorta lifvet såsom de billigaste och lättast åtkomliga.
Man talade således ej mycket om saken, och ingen satte den i samband med branden i Danielssonska fabriken, om icke möjligen några sqvallerkäringar, hvilka vid sina kafferep kommenterade sjelfmordet och sig sjelfva ovetande kommo sanningen ganska nära för en gång.
Endast en tänkte med uppriktigt deltagande på Strömbergs sorgliga slut.
Det var hans amerikanske vän från bolagskrogen.
Det torde vara obehöfligt att närmare presentera denne, då han redan blifvit genomskådad af den aflidne.
Fridolf Hammar kände sig obehagligt berörd af händelsen.
Han kom ihåg Strömbergs ord »jag är för lorad», och frågade sig, om icke han hade del i katastrofen; han hade gått allt för bröstgänges tillväga, och det hade varit hans pligt att söka lugna den af de uppstigande samvetsqvalen oroade arbetaren.
Öfvertygad, att Strömbergs ansvarighet till eldsvådan inskränkte sig till en blind lydnad af husbondens befallningar och då dertill drinkarens af ett ständigt rus omtöcknade själsegenskaper ej satte honom i stånd att beräkna följderna af sitt handlingssätt, hade Hammar gjort sig till en pligt, att när rättvisan i denna affär komme att skipas, straffet så lindrigt som möjligt skulle drabba det så godt som viljelösa verktyget för andras missgerningar.
Ej ens Hammar tillskref, trots sin stora och så ofta öfvade skarpsynthet, Danielsson någon skuld i Strömbergs död.
Först vid en sedermera skeende undersökning uppdagades, att saltsyreflaskan tillgripits hos ingeniörn.
Hedrande att nämna var menniskokärleken den känsla hos detektiven som först berördes af underrättelsen om sjelfmordet.
Och likväl hade han andra vigtiga orsaker att beklaga detsamma.
För honom innebar händelsen en stor missräkning, ett kännbart nederlag, som kunde blifva ödesdigert nog för den expedition han frivilligt åtagit sig.
Upptäckandet af mordbranden och samlandet af bevis för detta brott var ej af stor betydelse för Hammar.
Detta tillkomme ordningsmakten på platsen.
För Hammar deremot var hufvudsaken att upptäcka och leda i bevis Felix Brauners delaktighet i branden.
Brauner var hufvudpersonen i en hel kedja af brott, af hvilka han ej direkt föröfvat ett enda.
Och så försigtigt träffade han öfverenskommelserna med sina bulvaner, att i händelse någon af de djerfva spekulationerna misslyckades, hans delaktighet i bofstrecket svårligen kunde bevisas.
Hammar var öfvertygad, att Brauner vore hufvudpersonen i mordbrandsdramat, han räknade ut det verkliga förhållandet mellan Brauner och Danielsson, huru assuransbeloppet skulle delas, hur mordbranden anlagts.
Men den personliga öfvertygelsen är icke något bindande bevis.
Han skulle kunna ända in i de minsta detaljer redogöra för en händelse, för hvilkens sanningsenlighet han dock ej kunde anföra några fullgiltiga bevis eller styrka med trovärdiga vittnens utsagor.
Det enda vittnet till brandens uppkomst var nu förloradt och detta till på köpet, innan det hunnit meddela allt hvad det visste.
Hur stor förlusten än var, så kunde den emellertid ej ersättas och det lönade föga mödan att nu sörja deröfver.
Hammar genomgick hvad han hittills uträttat.
Det var icke mycket, oaktadt det kostat honom mycket arbete, och det var nära att han förtviflade om att, när de trettio dagarnes tjenstledighet gått till ända, kunna nå det resultat han åsyftat.
Hvilket förfärligt nederlag detta skulle blifva för honom.
Han hade varit för högmodig och nu kom straffet.
Slumpen, som hittills varit en verksam bundsförvandt vid så många af hans företag, tycktes nu hafva öfvergifvit honom.
Det bevismateriel han egde var nästan värdelöst, om det ej styrktes af vittnen.
Och några sådana kunde ej anskaffas.
Här fordrades således ingenting mindre än brottslingarnes eget erkännande, och detta vore ej lätt att erhålla.
Hammar måste gå till väga med större djerfhet, om han skulle hafva utsigt att lyckas.
Han måste öfverrumpla brottslingarna på något sätt och under öfverraskningen aftvinga dem ett erkännande.
Men hur skulle detta tillgå.
Hvarken Brauner eller Danielsson skulle låta öfverrumpla sig.
Dertill voro de för sluga.
Kommo de en gång i besittning af försäkringssumman, så skulle de sedan blifva fullkomligt oåtkomliga för rättvisan.
Och Hammar egde icke rättighet att underrätta försäkringsbolagen, liksom ej heller yrka på deras häktande förr än påtagliga bevis funnos för deras brott!
Han egde några komprometterande bref, som väl bevisade att Brauner och Danielsson stodo i mystiska affärer med hvarandra och att
Brauner varit det första ögonvittnet till eldsvådan; men hur långt komme han dermed!
Vidare hade han konstruerat en helvetesmaskin efter den modell, som han antog användts vid eldsvådan.
Denna maskin var af enklaste konstruktion.
I en trälåda af ganska små dimensioner fans ungefär samma urverk som i de hemgjorda urverk man ännu någon gång kan få se långt inne i landet.
Kugghjul och axlar voro af trä.
I stället för att i de gamla bonduren kraften utgjordes af loden fans i Hammars maskin den stålfjeder han tagit i fabriken efter branden.
Lodet hade här en annan bestämmelse.