Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter beträffar sammankomsterna vid 1840 års Riksdag och det myckna talande, som då egt rum, till bevis hvarå blifvit anfördt, att en ledamot skulle hafva begärt ordet Tisdags morgon, men ej erhållit det förrän Onsdags afton, så förklaras denna omständighet ganska lätt, om man behagar draga sig till minnes, att dessa sammanträden höllos endast om aftnarne.
Hr von Hartmansdorff har vidare anmärkt, att i förslaget saknas bestämmelser derom, huruvida prot. öfver dessa öfverläggningar skola föras och tryckas samt hvilka personer skola vara protokollsförande.
Vid uptagandet af dessa anmärkmr ber jag att få återgå till de gemensamma öfverläggningar, som förut egt rum.
Då fördes inga prot. och någon tryckning deraf kom således icke heller i fråga.
Det är väl sannt, att dessa sammankomster icke voro i grundlagen föreskrifna, men då ifrågavande förslag ej med ett enda ord antyder, att prot. skall föras
Vid de gemensamma öfverläggningarne och sedermera till trycket befordras, så förefaller det åtminstone mig alldeles gifvet, att icke heller något prot. blifver fördt och tryckt, såvida icke Stånden på sina serskildta rum och med gifven pluralitet dem emellan besluta, alt så skall ske.
Vidkommande åter insläppandet af åhörare på läktaren, derom icke heller något finnes i förslaget stadgadt, ber jag att få erinra anmärkaren, att något dylikt stadgande, i fråga om de serskildta Ståndens öfverläggningar, icke heller finnes i grundlagen uptaget, vid hvilket förhållande det äfvenledes torde vara öfverflödigt, att grundlagen innehåller nå - Den 14 Juli. 267 gon bestämmelse derom i afseende å Ståndens gemensamma öfverläggningar.
Samme värde ledamot har äfven såsom en inkonseqvens i förslaget anmärkt, alt, ehuru man icke stadgat något om protokolls-föring och dylikt, man likväl infört ett stadgande om anslag till dylika sammanträden.
Man måste dock härvid taga i befraktande, att sistberörde stadgande var alldeles nödvändigt, på det att icke någon kollission emellan Utsk:s-sammanträdena och de gemensamma sammankomsterna skulle npkomma.
Ibland alla dessa, jag skulle vilja säga nog småaktiga anmärkmr, finnes äfven en, deri anmärkaren söker göra sig luslig deröfver, att i förslaget är stadgad ansvarspåföljd för den ledamot, sorn under gemensam öfverläggning annan med bugg och slag öfverfallet-, af hvilket stadgande anmärkaren slutar sig till, att Const.Utsk. på förhand insett, att dessa öfverläggningar icke skulle komma att utmärka sig för någon serdeles enighet.
För alt göra taflan fullständig, borde den värde talaren likväl icke hafva förtegat, alt det, enl. bans förmenande, sorglustiga stadgandet är alldeleslika lydande med det, som i nu gällande grundlag rörande dylika upträden i Stånd eller Utsk. finnes intaget, hvarföre ock det nya stadgandet blifvit infördt genom tillägg af några ord i den §, som innehåller det gamla stadgandet.
Mera skäl till anmärkn. torde hafva förefunnits, om nämnde lillög ej blifvit gjordt, hvilket med rätta bordt betraktas såsom ett förbiseende.
Ytterligare är det såsom något serdeles vådligt framhållet, alt en ledamot, som under en dylik gemensam öfverläggning utvecklar cn mera öfverlägsen och hänförande talare-förmåga, skulle kunna förmå R.
St:r att i hänförelsens första ögonblick fatta beslut, som man sedermera komme att ångra.
För det första bör man bemärka, att en dylik öfverlägsen talareförmåga alltid har tillfälle att inom sitt eget Stånd utöfva 'det vådliga inflytandet, så att den ytterligare vådan skulle bestå deri, att talaren genom förslaget sattes i tillfälle att utöfva sin tjusningskraft äfven på de 3:ne öfriga Stånden.
Men om äfven denne talare skulle besitta en sådan lalaretalang, att den öfverröstade sanningens stämma, så har likväl hänförelsen tid på sig att förgå, innan beslut fattas, ty Ståndens serskildta plena komma icke att så omedelbarligen inträffa efter den gemensamma öfverläggningen, enär det är stadgadt, att anslag om plena i Stånden och om gemensam öfverläggning skola utfärdas dagen förut, och vid sådant förhållande torde det blifva ganska svårt att så på förhand beräkna, huru länge den gemensamma öfverläggningen skall komma att räcka, att man på samma gång som anslag dertill utfärdas, kan utfärda anslag om serskildta plena några timmar efter den tid, då den gemensamma öfverläggningen förmodas sluta, så att t.
ex. ansia-» get till den gemensamma öfverläggningen lyder å f. m. och anslaget till Ståndens serskildta plena å e. m., utan torde det vanligen komma att hända, att de gemensamma öfverläggningarne hållas på qvällarne, hvarigenom äfven minsta tiden för de öfriga Riksdagsgöromålen undantages.
Man får således åtminstone en 268 Den 14 Juli. nall att sofva på saken och troligtvis ganska ofta flera dagar att sig derå besinna.
Efter att hafva framställt dessa detalj-anmärkn:r, slutar den Värde talaren med att uttrycka tvifvelsmål, huruvida någon verklig nytta skulle genom sådana samfäldta öfverläggningar vinnas.
Det är likväl en af vårt nuvar:de representationsskicks största och allmännast erkända olägenheter, att de serskildta Stånden stå i alltför ringa beröring med hvarandra, så att representanterna sakna tillfälle att genom sammanvaro lära känna och värdera hvarandra, samt att de skäl, som i en fråga anföras i ett Stånd och måhända äro af största vigt för frågans rätta bedömande, icke, lill följd af de merändels samtidiga öfverläggningarne ang:de samma frågor i alla 4 RiksSt:n, förmå framtränga till och göra sig gällande hos de öfriga Stånden, hvaraf naturligtvis följden blifver, att skiljaktigare beslut oftare fattas, än som enligt all sannolikhet skulle blifva fallet, derest öfverläggningarne vore gemensamma.
Det är äfven gifvet, alt om, då vigtigare frågors afgörande stundar, tillfälle till gemensamma öfverläggningar beredes alla Ståndens ledamöter, så att icke allenast de i frågorna liktänkande, hvilka ofta nu för tiden till samfäld rådplägning samlas, utan äfven de olika åsigternas anhängare försättas i tillfälle att sins emellan utbyta tankar, så skall detta otvifvelaktigt bidraga såväl till frågornas lyckligare lösning, som ock till att något fastare tillknyta det nog lösa föreningsband, som f. n. sammanhåller den Svenska representationens olika beståndsdelar.
Den af Hr von Hartmansdorff så ringa skattade vinsten blefve således, eller borde åtminstone blifva, en närmare bekantskap och deraf följande större endrägt emellan de olika Ståndens ledamöter, en vidsträcktare och med större sakkännedom förenad pröfning af vigtigare samhällsfrågor samt en större samhällighet i besluten.
Men, säger man, dessa fördelar kunna äfven nu vinnas, ty dylika gemensamma öfverläggningar, ehuru icke i grundlagen omtalade, kunna likväl hållas.
Härvid bör dock 2:ne saker tagas i betraktande, nemi. l:o att just derföre, att sådana sammanträden icke finnas i grundlagen omnämnde, ega de, såsom vi alla veta, ganska sällan rum och hafva ej inträffat sedan 1840 års Rikdag; samt 2:o att deltagarne i de frivilliga sammankomster, som nu hållas, alltid bestå af liktänkande personer, hvaremot, i fall sammankomsterne skulle ske på det i förslaget föreskrifna sätt, jemväl olika länkande skulle sammankomma, hvilket naturligtvis komme att medföra större nytta.
Om således med skäl kan antagas,j att dessa gemensamma öfverläggningar skulle medföra en ganska väsendtlig förbättring af vårt nuvarule representationsskick, så återstår att tillse, huruvida förslaget är riktigt och ändamålsenligt upgjordt i det hänseende, att för dylika sammankomsters hållande endast 2:ne Stånds beslut skulle erfordras.
Härom hade Const.Utsk. temligen vidlyftiga öfverläggningar, dervid åtskilliga ledamöter ansågo att här, likasom i andra fall, borde erfordras 3:ne Stånds beslut, Den 14 Juli, 26 9 men Utsk. stannade slutligen i den åsigt, att 2:ne
Stånd borde vara berättigade, att erhålla sammanträde med de 2:ne öfriga, och delta hufvudsakligen på följande skäl.
Man ansåg nemi. att om ett Stånd förklarade, att det önskade med de öfriga sammanträda lill gemensam öfverläggning, för att antingen inhemta eller ock medela uplvsningar samt ett annat
Stånd härå svarade, att det ville lemna eller hafva dessa uplysningar, så skulle det vara mycket illiberalt af de 2:ne andra Stånden att sälta sig deremot, hvarföre man ansåg, att 2:ne
Stånd icke skäligen borde inrymmas rättighet att förhindra 2:ne andra Stånd att med hvarandra gemensamt rådpläga, utan att rättigheten borde inskränka sig till att få rådplägningen öfvervara.
Om deremot 3:ne
Stånds sammanstämmande beslut erfordrades för ett dylikt sammanträde, så skulle naturligtvis, för den händelse att 2:ne
Stånd önskade sammanträda men de 2:ne andra sådant ej ville medgifva, något sammanträde ej företagas.
Men då upstode troligtvis det förhållande, att de 2:ne Stånd, som önskat att under den i grundlagen föreskrifna form med hvarandra öfverlägga, men blifvit derifrån förhindrade, detta oaktadt med hvarannan sammanträdde, ehuru det icke finge ske offentligen och under Landtmarskalkens presidium.
De 2:ne motsträfviga Ståndens försök att hindra de 2:ne andra Ståndens gemensamma öfverläggning blefve således vanmäktigt och de beröfvade sig derjemte möjligheten att i öfverläggningen deltaga.
Vid öfvervägande häraf ansåg Utsk'; det vara bättre, att, så snart 2:ne
Stånd önskade lill öfverläggning sammankomma, öfverläggningen försiggick offentligt, så att alla RiksSt:ns ledamöter finge tillfälle att densamma öfvervara.
Af hvad jag nu haft äran anföra torde R. o. Ad., såsom jag hoppas, finna, att förslaget är ganska nyttigt och kan leda till stora fördelar för framtiden.
Deremot vill jag icke neka, att en af de anmärkn:r, Hr von Hartmansdorff framställt, är befogad, nemi. den, som afsåg, att det borde vara i förslaget uttryckt, att icke andra än allmänna frågor finge på dessa gemensamma sammanträden afhandlas.
Sådan var äfven Utsk:s mening, ehuru densamma icke blifvit i bestämda ordalag uttryckt.
Jag erkänner således, att förslaget i dess nuvar:de ordalydelse skulle kunna leda lill det missbruk, att 2:ne Ständ fordrade gemensam öfverläggning i en fråga, som rörde ett 3:dje Stånd serskildt, hvilket naturligtvis vore ganska olämpligt och oriktigt.
Med vidgående af förslagets bristfällighet i sistberörde hänseende, anhåller jag, att R. o. Ad., med afslag å Hr von Hartmansdorffs förslag till gemensam tanke, ville såsom Ståndets gemensamma tanke förklara, att efter de i början af 2:dra mom. 46:te §:n Riksd.Ordmn förekommande orden ”gemensam öfverläggning” böra insättas orden: ”rörande någon allmän vid Riksdagen under handläggning varande fråga”.
Den föreg:de talaren har så fullständigt utredt denna fråga, att något vidlyftigare ordande derom torde vara öfverflödigt.
Det är nemi. klart, att en stor 270 Dea 14 Juli. fördel genom RiksStms gemensamma öfverläggningar skulle upkomma.
Jag kan dock icke med Gr.
Lagerbjelke instämma deri, att Hr von Hartmansdorffs anmärkn., rör:de uraktlåtenheten alt bestämma, det endast allmänna frågor finge å dessa sammankomster behandlas, borde föranleda till ändring i Const.Utsk:s förslag.
Jag tager nemi. för alldeles gifvet, att detta skulle tjena Ull intet, ty ett Stånds egna angelägenheter skulle i alla fall icke komma att blifva föremål för allmän öfverläggning, emedan hvarje Stånd säkerligen är alltför månt om att ensamt få behandla dessa och icke gifva dem till pris att sönderslitas af de andra Ståndens olika åsigter, hvilka Stånd naturligtvis icke kunna hafva samma intresse för saken som det Stånd, saken rörer.
Jag tror således, att det föreslagna tillägget icke är behöfligt, men hvad jag deremot, såvida den ifrågasatta mesyren skall medföra åsyftad verkan, anser böra stadgas är, ali några vidare öfverläggningar inom de serskildta Stånden ronde sådana frågor, sorn varit föremål för gemensam diskussion, icke skola få ega rum.
Jag anser, att de serskildta Stånden böra omedelbart efter den gemensamma sammankomsten hvart för sig sammanträda och i frågorna utan öfverläggning besluta.
Detta anser jag böra i förslaget inflyta, men skulle R. o- Ad. icke gilla denna åsigt, hvars motivering jag ej vidare, af vissa skäl, finner tillständigt utveckla, så tror jag, att man bör nöja sig med förslaget, sådant det är, enär det otvifvelaktigt innefattar en verklig förbättring af det nuvar:de förhandlingssättet yid yåra Riksmöten.
Trogen den grundsats, som jag städse sökt här göra gällande, att nemi. iakttaga den största försigtighet vid förändring af vår nu gällande grundlag, anser jag mig icke nu böra uttala något bestämdt omdöme om nyttan af det ifrågavar.de förslagets intagande i grundlagen, enär jag icke tilltror mig kunna på förhand inför mig sjelf afgöra, huruvida tillägget skall komma att medföra nytta eller skada.
Det vill visserligen mig synas, såsom skulle något gagn genom detsamma kunna tillskyndas Riksdagsärendcnas handläggning, ehuru, om man från en annan sida betraktar saken, åtskilliga äfventyr möjligen skulle kunna derutaf i framtiden upkomma.
Men om jag äfven antager, att förslaget är godt och nyttigt, så ligger likväl, enl. mitt förmenande, en bestämd felaktighet deruti, att förslaget innehåller, det 2:ne Stånd skola kunna tvinga de 2:ne andra att till gemensam öfverläggning sammanträda.
Om man genomläser vår grundlag, så finner man, huruledes alla 4 Stånden, hvart för sig, hafva lika mycken makt och lika stort anseende.
Man finner, att grundlagsstiftarne varit så noggranna att bibehålla jemnvigten emellan RiksSt:n, att de bestämt, att, för den händelse 2:ne
Stånd uti en fråga stanna emot de 2:ne an? dra, de 2:ne Stånden ingalunda skulle hafva makt att göra deras mening emot de andra Ståndens gällande, hvarföre äfven en annan utväg att slita tvisten Stånden emellan blifvit utfunnen.
Nu skulle man ingå på en helt annan bana.
Nu skulle 2:ne Pen 14 Juli. 271 Stånds beslut vara tillräckligt för att tvinga de 2:ne andra att vidtaga en åtgärd, den de sednare ansåge hvarken nödig eller nyttig.
Genom tillämpningen af en sådan grundsats inkommer man på ett system, som i framtiden möjligen kan vid vigtiga tillfällen blifva vådligt.
Jag anser, att någon supremati inom RiksSt:n icke bör få ega rum i andra fall, än då 3:ne Stånd förenat sig om en sak, i hvilket fall det 4:de
Ståndet naturligtvis måste foga sig efter de andra, såvida ej grundlagen undantagsvis annat föreskrifver.
Så länge det förbehåll, att för gemensamt sammanträdes hållande erfordras 3:ne
Stånds beslut, icke finnes i det föreslagna grundlags-tillägget intaget, kan jag icke lemna detsamma min röst, hvarföre och för den händelse att R. o. Ad. skulle vara ense om förslagets nytta (ty nödigt är det väl icke) jag vördsamt tillstyrker, att förslaget ej måtte godkännas, så vida icke siöran 2 förändras till siffran 3.
Jag anhåller, att R. o. Ad. behagade förklara denna min anraärkn. utgöra Ståndets gemensamma lanke.
Lagerbjelke har oraförmält, huru nyttiga Ståndens sainfäldla sammanträden i Gr.
De Geers trädgård år 1829 voro.
Om de då gjorde en god verkan, så skedde det, utan att någon föreskrift derom fanns i grundlagen.
Hvarföre går det då icke an, att hädanefter, såsom hittills, begagna dylika frivilliga sammankomster?
Samme talare har anmärkt, huruledes det icke vore lätt att afpassa tiden för de gemensamma öfverläggningarne så, att man finge genast derefter plena i de serskildta Stånden.
Jag ' medgifver, att sådant kan möta svårigheter.
Men om man eftersinnar, huru lätt de öfvervinnas i länder der bestämda mellanskof för öfverläggningarne äro stadgade, så torde man finna, att hos oss, der ingen sådan föreskrift gäller, kan det gå ännu behändigare.
Om R. o. Ad. påminner sig huru fort det gick med den K. Propos:n, med StatsUtsk:s Utlåt, och med Ständernas beslut i fråga om de 2 milkrna till den Danska fejden, så lärer äfven böra erkännas, att elt lika hastigt förfarande är möjligt i andra frågor.
Jag minnes väl icke bestämdt huru fort det gick, men jag kommer dock ihog, att jag knappt hade haft tid inhemta Retänk:s innehåll, innan frågan till afgörande förekom.
När det kan gå så fort med stora penningeanslag, för hvilka R.
Skr icke äro i allmänhet böjda, huru skyndsamt skulle det då icke kunna gå med andra saker, för hvilka man har stor benägenhet?
Norriges grundlag, hvilken ofta, såsomen mönsterförfattn.
, åberopas af deni, som säga sig vilja föda Sverige på nytt, innehåller i slutet af 76:te §:n, rör:de lagförslags behandling i Odelstinget och Lagtinget, att minst 3:ne dagar skola förflyta mellan hvarje deliberation öfver dessa förslag.
Ett dylikt försigtighetsmått mot öfverilade beslut torde äfven hos oss vara behöfligt.
Samme talare yttrade, att Ståndens ledamöter skulle, genom dylika gemensamma öfverläggningar, lära känna och värdera hvar - 272 Den 14 Juli. andra.
Det vill äfven jag hoppas.
Men jag har sett, att i Utsk., der också dagliga sammanträden af ledamöter från alla de 4 Stånden ega rom, understundom förekomma sådana frågor, der just denna gemensamhet väcker förtrytelse och missämja.
Om något
Stånd skulle komma fram med ett dylikt förslag, som Gr.
Lagerbjelke omförmält, och hvars lydelse jag tyckte vara, att man ville uplysa hvarandra, så torde det kunna hända, att de öfriga Stånden svarade, det de visste tillräckligt sjelfva och ej behöfde andras undervisning.
Då intet hinder möter för frivilliga gemensamma öfverläggningar, hvarföre skall man söka åstadkomma sådana genom tvång?
Man kan ju, i alla fall, icke tvinga någon att vara tillstädes.
Om än 2:ne
Stånd besluta att komma tillsammans, men de öfriga uteblifva, så varder följden, att man af sammanträdet icke får den påräknade nyttan.
Jag fortfar således i den anhållan jag gjort.
Men för den händelse, att icke min, utan Gr.
Lagerbjelkes mening, skulle blifva inom Ståndet rådande, så hemställer jag, om icke en annan ordställning, än den han föreslagit, borde begagnas, nemi. följande: ”Stånden vare medgifvet att, till gemensam öfverläggning om allmänna ärender, sora skola i Ståndens plena förehafvas, sammanträda på ett runi, likväl etc.”
Jag tror, att man bör tillägga orden: ”sora skola i Ståndens plena förehafvas”, emedan det eljest skulle kunna falla någon in alt tala om sådant, som icke funnes på Ståndens föredragningslistor.
Jag har icke sagt detta för att försvara min egen mening, utan af önskan att om något origtigt skall stadgas, det åtminstone måtte blifva rätteli gen uttryckt.
Aldeles icke för att envist försvaramin mening, utan derföre, att jag befarar, att den af Hr. von Hartmansdorff föreslagna redaktionen möjligen vid något tillfälle skulle kunna föranleda tidsutdrägt, kan jag icke med nämnde värde ledamot i afseende å ordslällningen instämma.
Mitt förslag var, att det skulle heta: ”allmän vid riksdagen under handläggning varande fråga.”
Det torde måhända icke vara lämpligt att i afseende på dessa öfverläggningars hållande så binda händerna på Stånden, att sammankomsterna finge ega rum endast då målen redan stöde på föredragnings-listorne, utan bör detta få bero på Stånden sjelfva att bestämma.
Detta är Stånden öppet lemnadt genom mitt förslag, hvilket dock binder dem att vid sammankomsterna endast sysselsätta sig med allmänna frågor, d. v. s. sådana vid riksdagen väckta frågor, som kunna eller böra komma under samtliga Riks-Ståndens öfverläggning och pröfning.
Hr von Hartmnsdorff:
Jag ber Ståndet betänka, huru vidsträckta orden: ”under handläggning” äro.
De kunna omfatta aila frågor, hvarom motioner äro väckta; ty när någon sådan blifvit gjord: så är ju frågan under handläggning?
Följden blefve att raan skulle kunna, vid riksdagens början, begära öfverläggning om hvilka frågor, som helst, äfven om de måhända icke i Utsk.
Den 14 Juli. 273 i Utsk. förevarit eller i Stånden till afgörande förekorame förr än <> eller 7 månader derefter.
Om det vore en anslagsfråga och man talade derom mycket vackert och väl i December månad, men StatsUtsk. vid extra statsregleringens uppgörande i Maj eller Juni påföljande år funne sig icke hafva några penningar öfver att anslå till det ifrågasatta ändamålet, hvartill hade då talandet i December tjenat?
Det är derföre, enligt mitt förmenande, bäst att icke allt för långt på förhand ge sig in i sådana öfverläggningar utan uppskjuta dem, till dess man vet, att saken verkligen med det första förekommer.
Den andra omständigheten, hvarvid mången torde fästa sig, är lanken, hvartill tjenar det att tala om saken innan Disk. deröfver sig yttrat, om ej att på detsamma imponera?
Alt nytta för och framgång af en mängd vigtiga riksdagsärenden skall uppkomma genom det ifråg:dc förslaget, derom synes mig meningarne icke vara delade, och dc betänkligheter, som af 2:ne föregående talare blifvit framställda, äro icke af den vigt, att de i någon mån böra rubba den öfvertygelse om förslagets nytta, hvilken, såsom jag hoppas, hyses af flertalet utaf R. o. Ad:ns ledamöter.
Hvad först angår den farhåga, cn talare yttrat, att jemvigten mellan Stånden skulle rubbas eller alt det ena Ståndet skulle få supremati öfver det andra, kan jag alis icke fatta, i hvad afseende jemvigten emellan Stånden skulle rubbas eller något eller några Stånd beredas supremati öfver de öfriga derigenom att grundlagen stadgar, det gemensam öfverläggning i någon allmän fråga skall uppå 2:ne
Stånds begäran ega rum?
Sådant kan väl icke i någon hårsmån rubba Ståndens jemlikhet.
Här är ju endast fråga, huruvida tillfälle till sådana gemensamma öfverläggningar skall underlättas eller icke och det är väl klart, all det är lättare att åstadkomma dem, om sådant kan ske på 2:ne Stånds begäran, än om 3:ne Stånds beslut dertill skulle erfordras.
Alt dessa öfverläggningar skulle framkalla hat och missämja emellan Stånden, kan jag för min del icke eller tro.
Den 13 Juli. 301 och hållet utgå, samt efter denna propos:s besvarande med starka
Ja jemte några
Nej, förklarade det han funnit
Ja öfvervägande. 48:de punkten.
Hr Mannerskantz, Adolf Fredr.:
Om ändamålet med en ordentlig Bankrörelse skall upnås, får dess åliggande icke ensamt bestå deruti, att utlemna penningeförsträckningar endast utaf en gifven bestämd penningesumma, hvaröfver den har att disponera, den måste äfven bestå deruti, att den af allmänheten, emot betalning, insamlar de penningar, som för kortare eller längre tider, annars hos dem hade legat räntelösa.
Med andra ord — den måste sträfva derhän, att blifva en verksam medlare, emellan dem som hafva den vara att aflåta, hvarmed Bankerna handla, nemi. penningar och den som efterfrågar denna vara.
Om detta i allmänhet är en sanning, så är det desto nödvändigare, att tillämpa denna sanning, för de Banker, hvilka icke i någon vidsträcktare mån ega rättighet, att utgifva egna kreditsedlar, lör så vidt syftemålet med en sådan Bank icke skall helt och hållet förfelas, och dess verksamhet inskränkas till ganska ringa nytta för allmänheten.
Skall ofvannämde ändamål kunna upnås, då måste åt dessa tillåtas, att deltaga uti den allmänna konkurrensen rörande den vara hvarmed de sysselsätta sig, de måste nemi. blifva försatta i tillfälle, att erbjuda så högt pris på penningen som möjligt, men vilkoret derför, att sådant skall kunna ega rum, är å andra sidan beroende deraf, att de vid försäljningen kunna betinga sig så högt pris, att någon förlust ej för dem upstå.
Dertill kommer också, att desto flera och större affärer, som Bankerna i detta hänseende kunna göra, desto mindre behöfver vinsten för hvarje affär vara, utan att slutresultatet för dem blifver sämre; men desto mindre vinster Bankerna beräkna sig, desto större förmåner böra upstå för låntagare och allmänna industrien i landet.
I öfverensstämmelse med mitt yttrande, rörande förra punkten, anhåller jag, att sednare delen af nu förev:de punkt måtte utgå.
Några vidare motiver derför behöfvas icke, än att B. o. Ad. har genom bifall till BankoUtsk:s Betänk, öfverlemnat åt
Fullmäktige i Banken att på de derifrån utgående lånen bestämma räntan emellan 4 och 6 proc.
Det skulle då vara särdeles eget, om vi nu besluta, att FilialBanker icke få taga högre ränta än 5 proc.
Jag förnyar således min anhållan om uteslutande af sednare delen af punkten, som börjar med orden »FilialBank ege icke» &c. Hr Mannerskantz, Adolf Fredr.:
Propos. till bifall i förev:de punkt blef först framställd, men besvarad med Nej; hvarefter denna punkt bifölls med den förändring, att derutur uteslöts den sednare meningen, innehållande: 302 Den 13 Juli. »FilialBank ege icke att beräkna högre ränta än fem proc. eller högre kreditiv-afgift, än en half proc. å det beviljade kreditivets belopp». 49:de och S0:de punklerne.
Biföllos. 51:sta punkten.