Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Naturligtvis undantar jag derifrån hr Sjöblom och iröken Westberg, som äfven i pantomimväg visade sig som goda konstnärer.
Orkestern spelar denna singuliert instrumen-terade opera med mer intresse än man kan begära för en så ovärdig uppgift.
Jag vet icke, om hr Henneberg, som haft besvär med Trumpetaren, är för mycket pietetfull att vilja bryta med k. orkesterchefernas sittande traditioner, men det vet jag, att flera musikvänner, vid underrättelsen om hr Hennebergs utnämning till sin plats, utbrusto: » Nå, då fa vi en kapellmästare som står, som måste stå — — — »
Nya Teatern, hvars musikaliska smak mot slutet af förra spelåret fördelaktigt dokumenterade sig genom uppförandet af Glucks » Bedragne Kadi » och Cagnonis » Pappa Martin », har denna termin hedrat sig med Mozarts » Teaterdirektören », som, låt vara att de musikaliska krafterna här lika litet som i de tvenne nyssnämnda operorna räckte ens tillnärmelsevis till, dock icke förfelade att göra ett godt intryck genom — förutom naturligtvis den formklara, älskligt graciösa musiken — den håg och det bemödande som märktes hos de utförande, af hvilka fröken Jonson med sina rikare medel som vanligt bäst uppbar den musikaliska delen, liksom fröken Sjöberg den dramatiska.
Äfven reprisen af » Madame Angots dotter » hör till dem, som icke billigtvis böra af musikkritiken klandras, enär detta arbete, frånsedt librettons delvis af lokal- och tidstonen betingade små frivoliteter, erbjuder små musikaliska genrebilder och konversationsstycken i Lecocqs allra bästa stil, som rätt mycket i denna opera närmar sig den franska komiska operans heroer, hvilka det eget nog långt mindre lyckats kompositören att följa i spåren, då han skref sin på Opéra-Comique uppförda
9stora opera » Plutus ».
Fru Hjortberg och — fröken Björke-gren (!
), som introducerade denna opera på N.
T. i denna« barndom, efterföljdes i sina resp. roler af fru Östberg och fröken Vendela Andersson, hvilkas prestationer antagligen voro de bästa, man i en sådan opera som denna någonsin sett och hört.
Fru Stenfelt och fröken Sjöberg hade alltsa ett ganska kinkigt uppdrag att söka ersätta dessa begge omtyckta och begåfvade konstnärinnor, och att det lyckades dem så bra som det gjorde hedrar deras redbara och talangfulla ansträngningar, om det också naturligtvis långt ifran lyckades dem fullt ut
Oktober 16.
Vo / onta / re.Ett publicistlif.
Det var i slutet af april, en blåsig gråkall dag, då den nyss 30-årige Karl August Strömbäcks stoft i Ladugårdslands grafkapell invigdes till den sista hvilan.
Begrafningscere-monierna försiggingo så sans ceremonie som möjligt, och det hela var undanstökadt på några minuter.
Icke lönade det mödan att plundra retorikens blomstersängar, då det endast gälde en fattig tidpingsskrifvare, som ej kunnat vinna en » aktad » ställning eller ens ett utanför trängre literära kretsar kändt namn.
Processionen till kyrkogården räknade summa två vagnar, " ingalunda till trängsel fylda.
Intet farväl uttalades vid grafven, intet öga skymdes af tårar, ingen blomma lades på kullen.
För att utmärka platsen, der den döde hvilade, nedstucko dödgräfvarne i mullen en brädlapp^ på hvilken det stod: N: o ... -- —
N: o.
UNDER MEDVERKAN AF FLERE SVENSKA OCH UTLÄNDSKA FÖRFATTARE
TIONDE ÅRGÅNGEN
WERNER LANDGRENSTOCKHOLM, GERNANDTS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG, 1890.Mademoiselle de Sombreuil.
En lögns&amp;gen i Franska revolutionens historia *.
Here we have a striking illustration of the manner in which legends originate, which are afterwards dignified into history.
It is to a sudden inspiration of human kindness
— which no true philosopher will be surprised to find even by men maddened by fanaticism — that the hideous fable must be traced which represents a young girl forced to drink a glass of blood as the price of her fathers safety.
Louis Blanc.
Eo stor mängd böcker om Franska revolutionen äro fulla af dessa lika damma som outrotliga legender, hvilka Georges Avetiel (Lundis Révolutionmiresi 1875) icke olämpligt har kallat historiens qvickrot.
En af dem, som nyligen blifvit upprepad i en svensk lärobok för student-er och läsebok för allmänheten, skall här underkastas en, såsom jag vägar tro, någorlunda uttömmande granskning.
Den förtä \ jes i fjljande ordalag af hr S.
J. Boëtbius (Den Franska Revolutionen, s. 379):
» Det berättas, att det pris, för hvilket fröken de Sombreuil fcdpte sin fars lif, var att hon drack ur ett glas med människoblod, som en af bödlarne räckte henne, sedan han själf förut draekit därur.
Denna ohyggliga episod har betviflats, men den hjältemodiga kvinnans son har i ett bref uppgifvit, att modern för honom bekräftat dess sanning. »
Generallöjtnanten, markis Charles-François Virot de Som-breofl, född 1727, gift med Françoise-Joséphine Desflottes de Lei-
* Ur en langre afhandling: * Om en svensk framställning af Franska revolutionens historia ».
CV Dogms Krönika.
1choisier, var &amp; r 1792 guvernör uti Iovalidhotelet, till hvilkeo befattning han hade blifvit utnämnd 1786.
Han hade tvänne söner: Stanislas född 1768 och Charles född 1769, samt en dotter Marie-Maurille född 1774.
Den yngre sonen emigrerade.
Först i preussiska armén, sedermera i Condés emigranthär bar han afvog sköld mot sitt fädernesland.
Hans bror, som säges hafva ämnat att ocksft emigrera, blef jämte fadern invecklad i » Rödskjortornas process » *; de dömdes till döden af revolutionsdomstolen i Paris och afrättades.
Den yngre brodern, tagen med vapen i hand efber den misslyckade emigrant expeditionen till Quiberon (jul * 1795), dömdes enligt lagens bud af krigsrätt till döden.
Afven hans namn har, dock först under restaurationen, blifvit inklädt i en legend om en kapitulation, som Hoche skulle hafva ing&amp;tt och brutit eller lfttit bryta.
Men denna rojalistiska lögnsägen har blifvit söndersmulad till stoft, och det af en historiker, som förmodligen skulle varit ultrarojalist, om han ej funnit ultrabona-partismen i v&amp;ra dagar mera tidsenlig, nämligen Albert Duruy (död 1887, son af Greklands historieskrifvare, andra kejsardömets undervisningsminister och senator, akademikern Victor Duruy).
Denne hätska fiende till revolutionen och republiken gör sitt bästa att svärta Lazare Hoche sfisom karakter och politiker, han antyder till och med att den allmänna meningens dom om den ryktbare generalens militära egenskaper tål vid en revision; men sägnen om Sombreuils kapitulation, den har han förintat (Études d ' histoire militaire sur la révolution et Vempire, 1889).
Efter revolutionens början höra vi Sombreuils namn första gSngen nämnas den 14 juli 1789.
Han hade uti Invalidhotelet ett betydligt vapenförr&amp;d, som han gömde och tänkte med makt försvara.
Lernnad utan order fr&amp;n regeringen, försökte han likväl ej en för öfrigt hopplös kamp, när om morgonen nämnda dag folket kom och fordrade vapen, utan ville underhandla och begärde uppskof, tills han kunde inhemta konungens befallning.
Men i en blink hade folkmassan strömmat in och upptäckt de gömda gevären, som till ett antal af 28,000 fördes derifrän jämte 20 kanoner.
Nu var hufvudstadens borgerskap väpnadt, och fr&amp;n alla h&amp;ll hördes ropet: till BastiUen.
Under den mass-arrestering af &gt;misstänkte », som den olagliga, genom en v&amp;ldsgerning till makten komna Paris-kommunen bedref efter den 10 augusti 1792, kunde Sombreuil, af hvilkens söner den ene redan hade tagit tjenst hos landets fiender, natur-
* Se Franska revolutionens qvinnor, sid. 125.liftvis ej blifva bortglömd.
Utom att han på grund af sioa och familjens kända tänkesätt hade sin gifna plats i de m isstänk tes ndsträckta och föga tydligt begränsade kategori, förekom inot boBom en best&amp;md angifvelse, nämligen att han den 10 augasti » kalle bafva öfvergifvit sin post för att deltaga i försvaret af Tuilerierna.
Han arreBterades den 16 augusti och insattes i Ab-baye * fängelset; den 18 fick dottern på sin egen begäran komma och dela faderns fångenskap.
j * i *
Bland de arresterade, som undsluppo septembrisörernes mord * vapen, hafva flere ntgifvit eller eflerlemnat berättelser om dessa fasansfulla dagar.
Utan jämförelse namnkunnigast bland dessa fdngclseminnen är Mon agonxe de trente-huit heures af Jourgniac Saiot-Mcard, som utkom redan i september 1792 *.
Arresterad den 22 augusti, ¿¿om misstänkt for rojalistiskt tidningsskrifveri, hvilket nog var gnindadt, för rekrytvärfning åt emigranterne m. m., Bkickades han til Hotel du faubourg Saint-Germain: vid framkomsten fann han, au denna benämning var en pseudonym för Abbaye-fängelset.
Hvad der tilldrog sig, såvidt han hörde eller såg det, intill kl. 2 på morgonen den 4 september, har han noggrant beskrifvit i en ifrdelea intressant berättelse.
Han blef frikänd, ehuru han inför Maillards domstol bekände sig vara franc royalistc: när denna förklaring mottogs med mummel, yttrade presidenten, att » vi äro bir ej för att döma åsigter, utan för att döma deras resultat ».
Han omtalar morden på schweiziske öfversten Keding samt abböernc
• Jag citerar tredje rättade upplagan — Ne variclur — «om utkom inom samma år.
På sju till åtta månader lära 280,000 exemplar ha blif-▼it såld *, tjaftrycken oberäknade.
Enligt Barthélemy Maurice (1840) feafr * i Frankrike utkommit 00 upplagor.
Skriften är tryckt äfven i Mémoircs » ur Us jowméca de septcmbre och i bd.
XVIII af Histoirc par-Icau&amp;laire.
Jourgniac de Saint-Méard (död 1827) var något litet ett original, omtyckt för sitt blida och muntra lynne och känd för sina outtömliga historier, som förskaffat honom namnet » President et général en chef de la aodété universelle des gobe&gt;mouches ».
Det berättas, att han längre i tiden ännu en gång kom i häktelse.
Han föll nämligen på den idén att skicka Förste konsuln ett diplom som ledamot af nämnda sällskap, hnn organisation tyckes påminna något om den i Sverige berömda D * aW&gt; » * orden.
Men detta bekom honom synnerligen illa: den höge her-f® blef arg, lat kasta honom i fängelse och vägrade att gifva honom lös, så att Fouché måste taga på sitt ansvar att i all tysthet släppa ut honom, varning att * * bättre före en annan gån^.1 ’ Enfant och Chapt de Rastignac, frigifvandet af Jaucourt, som nyss nedlagt sitt mandat som deputerad, och af Cazottc med flere detaljer.
Men om Sombreuil har han intet att förtälja, och hans framställning af domstolens och » den exekutiva maktens » procedyr visar tydligt, att deri ej finnes rum för någon sådan episod, som den i sägnen om le vare de sang omtalade.
Nyssnämnde abbé de Rastignacs systerdotter, markisinnan de Fausse-Lendry, född de Paysac, hade utbedt sig tillstånd att få dela sin onkels föngelse i Abbaye, ehuru Sergent med flere, säger hon, varnade henne, att » fängelserna ej voro säkra ».
Hon har skildrat vistelsen uti en skrift: Quelquesuns des fruils amers de la revolution ct unc faible partie des joumecs des 2 el 3 sep-tcnibre 1792, hvilken hon anförtrodde åt Jourgniac de Saint-Méard.
Han öfverlemnade den sedermera till utgifvarne af Mémoircs sur les journécs de scptembre, der den trycktes år 1823, då författarinnan ännu lefdc.
» Torsdagen, fredagen och lördagen (30 / s — A / 9), säger hon, förflöto tämligen lugnt.
Hvarje afton, klockan 10, kom fängelse-föreståndaren (Jc concierge) och hemtade mig för att gifva mig nattqvarter i sitt rum, der också prinsessan af Tarente och m: lle de Sombreuil befunno sig. »
På söudagsqvällen (2 / 0) skilde man henne från onkeln, som hon ej mera återsåg; hon fördes till ett rum, der man samlat alla dc qvinliga fångarne.
Rl.
9 på måndagsmorgonen (3 / 0) kom man och sade dem, att alla som funnos i lifvet voro benådade; de två första som gingo ut blefvo massakrerade.
» En national-gardist, som säkerligen ej hörde till mördarne, ropade att det var en snara man lade ut för oss: gån upp igen och visen eder icke ’.
På detta sätt räddade han oss.
Två timmar derefter kom man och berättade oss, att m: lle de Sombreuil, en förebild af alla dygder, hade räddat sin faders lif.
Hvilket gripande skådespel af en i sanning hjeltemodig ömhet!
Kan man utan rörelse och utan en liflig beundran se dottern, omgifven af mördare, slå sina armar omkring fadern och uppmana bödlarne att låta de första huggen träffa henne. » Här finnes, som vi se, ej minsta antydan om bloddrycken, såsom priset för faderns lif.
Efter denna scen förlägger hon Cazottes frigifning: * M: 11e Cazotte visade samma hjeltemod som m: llc de Sombreuil. »
Abbé Sicard, efter abbé de 1 ’ Épées död föreståndare för döf-stumskolan i Paris, var nära att siitta lifvet till redan i massakerns början, på söndagseftermiddagen den 2 september, då han med flere prester fördes från mairiet till Abbaye, men blef lyck-ligtyis igenkänd och under höga bifallsrop frigifven.
Man skulle föra honom hem » i triumf *, då han fick det utsökta infallet tit — stanna qvar, tills han blefve frigifven, liksom lian hade blifvit arresterad, af en » laglig myndighet », d. v. s. den olagliga kommunen!
Han säger, att han derefter i hvaije ögonblick sväf-tade mellan lif och död; likväl kan man ej se af hans berättelse, att han icke sedermera skulle hafva kunnat gå ut och komma vålbebållen derifrån.
Slutligen den 4 september, sedan blind andra Chabot tagit hans sak om hand, blef han fri och hade då ingenting angelägnare än att skynda till lagstiftande församlingen, för att få hålla tall Denne oförbätterlige poseur oflent-ligjorde i Annales religieuses, bd.
I (1796) sin Relation adressée por M. fabbé Sicard, instituteur des sourds et muets, à un de m omis sur les dangers qu ’ il a courus les 2 et 3 septembre 1792 (omtryckt i Mémoires sur les journées de septembre Famt i Bist.
pari, bd.
Hvarken här eller i det tillägg han sedermera skref, talas om mille de Sombreuil.
Till dessa berättelser af fångar i Abbaye må läggas hvad tH andra åsyna vitneu af händelserna der förtälja.
Den ene Ur Åotoine-Gibriel-Aimé Jourdan, vid denna tidpunkt president i sektionens Quatre * Nations » comité civil et de surveillance », som tade sin lokal i Abbaye.
I en Déclaration (tryckt i Mém.
sur les joum.
de sejrt.
), som han den 1 floréal år III afgaf på begäran af (Umnda sektion, som dåmera hette Section de l ’ Unité, meddelas flere enskildheter af intresse, men intet förekommer här om Sottbreuil.
Att Jourdan var tillstädes i fängelset den 3 och 4 » ptember, ser man af hans förklaring.
Ett femte Ögonvitne till en god del af fängelsemorden, sär-sküdt i Abbaye, är Felhémési (anagram af Méhée fils), som ntgaf la tmié tout entière sur les vrais auteurs de la journée du 2 septembre 1792 (omtryckt i Hist.
parl.9 bd.
Jean-Olaude-Hippolyte Méhée de la Touche, son till den bekante kirurgen, vif sekreterare hos 10 augusti kommunen.
» Det är », säger han, » icke efter hörsägner jag berättar.
Nödtvunget vitne, har jag ¿ett dessi blodiga scener. » Och man finner, att han var till-Hidei i Abbaye den 1, 2 och 3 september.
Hur sinnad han var nd den tidpunkten, tilltror jag mig ej att med visshet afgöra; nea visst är att, då han skref sin berättelse, han ej var hågad «t skona vare sig de ledande eller de verkställande septembri-^rerne.
Om han ej berättar, att m: lle de Sombreuil tvangs att dricka blod, så är det derför att han aldrig hört talas derom.Vi hafva också några berättelser af fångar i ta Force.
Vi kunna äfven fråga dem till råds, ty det är väl naturligt, att de ofta skulle höra talas om hvad som passerat i de andra fängelserna.
Alla de} som då hade sett döden i ansigtet, hafva väl sedan ifrigt underrättat sig och insamlat uppgifter om en epok, som måste vara inbränd i deras hågkomst.
M: me de Tourzel och hennes dotter hade följt den kungliga familjen till Tempeltornet, men fingo ej länge stanna der, utan fördes till nyss nämnda ffengelse, der de bcfunno sig, när olycks-dagen den 2 september gick in.
I sina memoirer talar M: me de Tourzel rätt utförligt om hvad hon upplefde vid denna tid * punkt, likasom hennes dotter Pauline, sedermera grefvinna de Béarn, i ett bref till sin syster förtäljer sina öden.
De lemnade Paris den 7 september, vistadeB derefter under fyra månader i Vin-cennes.
Är det antagligt, att Sombreuils och hans dotters äfven * tyr ej kom till deras öron?
Och månne det ej skulle hafva blifvit antecknadt, derest det på sådant sätt, som den senkom-kommande sägnen vill, hade varit olika med t. ex. Cazottes?
(Mémoires de Mme la duchesse de Tourzel, gouvernante des enfans de France, publiés par le dm Des Cars, II: 246 — 302).
Att Weber, drottningens dibroder, hörde till antalet af de i la Force arresterade misstänkte och att han blef frigifven aP den i detta fängelse fungerande domstolen, är visst.
Men huruvida hans s. k. memoirer innehålla någonting om septemberdagarne, som verkligen härrör från Webers hand, är mycket tvifvelaktigt, ehuru visserligen utgifvaren försäkrar att det förhåller sig så.
IIvem det nu må vara, Weber eller utgifvaren, som är den sannskyldige berättaren, icke spar han, i texten och dertill hörande noter, på ohyggliga deta|jer, ej ens 6ådana som äro hopljug o a från första ordet till det sista.
Men fabeln om m: lle de Som-breuil, den finnes här ej.
Icke heller hos Maton de la Varenne, som år 1795 offentliggjorde sina hågkomster från denna tid under titeln Ma résurrection (omtryckt i HisL jmrl.).
I en annan skrift: Histoire par-tifiulière des évenemens qui ont eu lieu en France pendant les mois de juin, juillet, août et septembre 1792, et qui ont opéré la chute du trône, h vilken han utgaf år 1806, således sedan fabeln var ftlrdig och spridd, lärer man med lika ringa framgång söka den.
Konungens kammartjenare François Hue fick ej stanna hos fångarne i Tempeltornet längre än till den 2 september, då han fördes arresterad till Hotel de Ville, i hvars häkte han lyckligtvis fick stanna, ehuru det var fråga om att skicka honom tillla Force eller Abbaye.
Han har (Dernières années du règne et dt la vie de Louis XVI.
Paris, 1814) fVån sin fôogelsetid berättat äfVen annat, än hvad som vederfors honom personligen; men intet rörande den fabel, om hvars ursprung här * är fråga.
Tidningarna omtala Sombreuih frigifvande tack vare dotterns ansträngningar, omtala det jubel, med hvilket mördarne helsade fadern och dottern, somliga veta ock att berätta Maillards ord, som kanpke mer än nlgot annat bestämde utg&amp;ngen; men ingen af dem bar sport nfigonting vidare.
Sä är förhällandet med Patriote français, s&amp; med le Moniteur, som aftrycker (9 sept.
) en kort berättelse om förloppet ur Chronique; så äfven med Révolutions de Faris (n: r 165).
Om man nu skulle vilja förmoda, att de förstoämnda tidningarna känt, men uteslutit en detalj, hvilken kunde förstöra det gynsamma intrycket af detta drag af » folkets rättsskipning », så kan man åter ej med något sken af sannolikhet förutsätta, att den sistnämnda tidningen skulle hafva låtit sig besväras af en sådan småsak, som att en oskyldjg menniska tvingas att dricka blod för att rädda lifvet åt någon, hvilkens brottslighet ieke är bevisad.
Den som skrifvit den ytterligt skändliga veckoöfversigten (1 — 8 september) i anförda n: r af Prudhommes tidning, skulle fullkomligt väl hafva varit i stånd att försvara en sådan missgerning, liksom han försvarar både det grymma mordet å m: me de Lamballe och de nesligheter som föröfvades å hennes lik.
Nej, men Prudhomme behöfde ej göra en apologi för något som han ej hört talas om, oeh hans medbröder behöfde ej förtiga något, som ännu ingen menniska visste eller påstod hafva passerat.
I oktober 1792 utgaf Tallien en brochure: La vérité sur les êvènemens du 2 septembre (omtryckt i bd.
XX af Hist.
pari).
För att försvara dem, som man sökte utmåla så9om » an tropofager », erinrar han om, att Invalidguvernören räddades genom sin dotters ömhet, som afväpnade folkets hämnd.
Tallien skulle för visso icke hafva valt detta exempel — många andra stodo honom ju till buds — om han hade kunnat äfventyra, att någon skulle träda fram och svara, aU hvad han omtalat såsom en handling af medlidande och mild ' het i sjelfva verket var ett oerhördt barbari.
Qirondisterne skulle under den häftiga polemiken om Septemberdagarne hafva slungat honom detta genmäle i ansigtet: Brissot skulle ej hafva uraktlåtit att dermed bränmärka Tallien, när han, efter att hafva blif * vit utvoterad ur jakobinklubben (12 / io) &gt; utgaf sin brochure A tousles républicains de Fra ?ice, sur la société des jacobins de Paris (1792) *.
Han ville, säger han, » afslöja de anarkister, som styra och vanhedra detta samfund »; och han hörde ej till dem, som fruktade att taga bladet från munnen.
Man torde med nfigot skäl kunna antaga, att de som efter-lemnat Minnen frän den tid, som de på skräckregeringens bud tillbragte i de parisiska fängelserna, skulle vara intresserade af alla traditioner om dessa och särskildt af berättelser om septemberdagar ne.
Hade någon af dem hört fabeln om mille de Som-breuil, månne han ej skulle hafva antecknat den?
Men äfven hos dem söker man flfilngt.
Jag förbigår nu, för att längre fram återkomma till Coittant, som år 1794 i ffengelset Port-Libre gjorde bekantskap med m: lle de Sombreuil samt hennes far och bror.
Här skola vi rådfråga några andra.
Joseph Paris de 1 ’ Épinard bar i en liten skrift: Uhuma * niié méconnue q \ i les horribles souffrances d ' un prisonnier * * be-skrifvit sina lidanden.
Han var man att tro, såsom evangeliets ord, äfven de orimligaste sägner.
Aldrig — skrifver han — aldrig skall man fä ur fångarnes hufvud, att i det föngelse, der han satt, serverades menniskokött; anledningen till denna tro var, att man vid nattetid ofta hörde » qvidande röster, som tycktes slockna i dödsrosslingeus qval ».
Att han sjelf delade samma tro, framgår tydligt nog.
Han berättar, först såsom en » anekdot », hvil-ken jemte de andra anekdoterna han sedan med dyra eder gifver ut för bevislig sanning, att Fouquier-Tin ville lät för hvaije tredje * dels månad betala sig 12,000 francs af den » Megera », som be * lierskade Conciergeriet: det var åklagarens vid revolutionsdomstolen procent af hennes rofferier och stölder från de stackars ftn-garne.
Hvad skulle ej då, tillägger han med en räkenkarls färdighet i multiplikation, alla de öfriga fängelserna inbringa!
* * * Hvar *
* Att denna ströskrift, i hvilken flere enskildheter från september-dagarne berättas, författades i oktober, framgår af Mémoircs de Biissot, publies pyr son fiUt I: 143 (Paris, 1830).
* ' * Återfinnes i Mémoires sur les pviaons, I: 137 — 170.
* * ’ För att hafva lof att förbanna Fouquier-Tinville, behöfver man icke göra honom till tjuf, hvilket han ej var.
Då han gick till döden, efterlemnade han hustru och barn i fattigdom.
Hustrun lefde i nöd af andras nådegäfvor till 1S27: dödsboet efter henne bestod af nugra torftiga möbler, ett relikskrin och hennes mans bref.
(» Se Auguste Dide: HM-ti&lt;jue » et nrolut ¡onnairc *.
Paris, 1887.
), ör har icke han, som satt i Abbaye, » der väggarne ännu voro färgade af de olyckliga september-offrens blod », h varför bar ej han berättat, att m: lle de Sombrenil stäldes i valet mellan att dricka blod » nr Saint-Marts hufvud », eller se sin fader mördas?
Derför, att detta faktam ännu ej var tillverkadt, och att det fans en gräns för författarens uppfinnareg&amp;fva.
Berömda bland Fängelseminnen från skräcktiden äro Mémoires d ' un détenu; pour servir à Vhistoire de la tyrannie de Robespierre af Honoré Riouffe (Paris, 1795).
Han arresterades i Bordeaux i början af oktober 1793 och fördos till Paris.
Vid ankomsten fördes han under tre timmar fr&amp;n Luxembourg till La Force, derifrån till Abbaye, » hvars blotta åsyn kom honom att rysa », och blef slutligen mottagen i Conciergerie, hvarom hans första anteckning är att » september-offrens blod ffcrgade alla dess väggar ».
Septemberdagame — det är hans, liksom de T Épinards, första hågkomst, när han träder in i ffengelset.
Men om han der, eller sedan han blef fri, hade hört talas om en skändlighet, som måste frappera genom sin afvikelse från alt man någonsin sport, hur förklara att derom ej fins, i hans memoirer, så mycket som en allusion i en mellanmening?
En af Girondeus fränder, deputeraden Jacques-Charles Bailleul, författare af en grundlig Examen critique de Vouvrage posthume de Mrme la B: nne de Staël (1818), har i en bok med en så underlig titel, att man der kunde vänta alt utom hvad den innehåller, berättat om sin fångenskap.
Hans ftngelseminnen: Almanack des bixarret ' ies humaines utgåfvos 1795.
De innehålla en stor mängd af mycket intressanta anekdoter.
Att fabeln om mrlle de Sombrenil ej finnes der, är nog icke författarens fel.