Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl oroade det Anna litet, att hennes jägare tagit löfte af henne, att hon för sin far ej skulle omtala hans besök, men som hon sjelf ej tänkte någonting ondt i sitt hjerta, så tänkte hon ej på att Stellan kunde hafva annat än redliga afsigter.
Anna var just vid den åldern, då qvinnan ej äger annat skydd än sin oskuld.
Dörrarne till hennes hjertas helgedom stodo på vid gafvel, och den trogne väktaren, erfarenheten, stod ej ännu på post vid dess ingång.
Religionen hade hittills blott lärt henne att älska, och de faror, för hvilka den varnar, hade hon ej ännu lärt sig att fatta.
Den gamle fadren fröjdade sig åt hennes oskuld, och var lugn, ty han visste den skyddad af ensligheten, och hans starka förtröstan till Gud tillät honom ej den tanken, att hans barn skulle behöfva annat skydd än de vakande englarne.
Väl hade den gamle också pröfvat att verlden kan vara ond, men han och hans dotter lefde ju snart sagdt icke i verlden, och han ansåg sig derföre ej behöfva störa sin dotters frid med väckande af hennes tankar på de förförelser, för hvilka eljest verldens barn äro utsatte.
Stellan försummade ingen morgon sina besök, till dess – till dess han nått målet för dem.
Men sedan blefvo de allt mera sällsynta.
Anna gret, men Stellan tröstade henne med att han hade så trägen tjenstgöring på herrgården, och att han vore sysselsatt med inredandet af sitt jägmästarboställe.
Väl kunde han ej ännu så noga bestämma tiden, då han kunde föra henne dit, men lofvade dock att det skulle bli snart, och emedlertid skulle hon för fadern fortfara att förtiga sin bekantskap med honom.
Men under tiden är Stellans förlofning med Nanna eklaterad.
Den skedde midsommarsaftonen.
Det var då stort kalas på Sätraholm, och alla ortens herrskaper voro församlade.
Vi känna ibland dem igen de flesta, som voro på balen på Tunanäs.
Bland andra hade äfven kammarjunkaren Jernkrona infunnit sig, och sysselsatte sig mycket med Celestine.
Tanterna spådde henne redan en lysande framtid med honom, och tyckte att det var en alltför briljant lycka för en flicka, som ej var född af äkta säng, och i sig sjelf ej ägde någon förmögenhet, att få göra ett sådant parti, och att få bli hennes nåd.
Men Celestine var lugn, och Albert var lugn, ty de visste på hvem de trodde, och hade beslutat att, hända hvad som hända vill, så skulle de dock ej kunna förmås att öfverge hvarandra.
Bland andra främmande, som voro tillstädes, var en kuriös person, som var kommen i sällskap med baron Stjernfeldts.
Han hade svart, sträft hår, bruna, plirande och sluga ögon, och röjde i hela sitt väsen någonting rått och obelefvadt, men man visade honom dock aktning, emedan han tycktes i hög grad njuta den af baron Stjernfeldts.
Både unga och gamla baron Stjernfeldt visade honom den mest utsökta artighet, kallade honom i hvart ögonblick «herr grosshandlare», och sökte öfvertyga sina bekanta, att han, såsom en bland de vigtigaste personerna på Stockholms börs, ägde anspråk på artighet äfven af de förnämsta personer.
Väl syntes gamle baronen stundom något generad af den fria ton, som herr grosshandlaren tog sig med honom och hans familj, (han till och med slog sig litet ut för fröken Alexandra sjelf); men man hade ju så många exempel på, att affärsmän, som tillbringat sin mesta tid på sina kontor, derigenom kommit något på efterkälken med belefvenhetsreglorna, och man borde derföre hafva öfverseende.
Det torde knappt behöfva nämnas, att herr grosshandlaren var en jude från Stockholm, som gjort sig en resa ned till Sätraholm, för att inkassera några tusen riksdaler, för hvilka han hade säkerhet i löpande reverser, uthändigade af baron Stellan, och då nu herr grosshandlaren en gång hade fått den barocka idéen, att hvarken vilja vänta med betalningen, ej en gång resa från Tunanäs, innan summan med ränta och allt var till fullo liqviderad, hvilket för tillfället ej lät sig göra, så måste man finna, att baronen ej hade något val.
Emedlertid var herr grosshandlaren helt förtjust öfver den utsökta artighet, som öfverallt mötte honom, och hade blifvit något mera foglig i sina anspråk, sedan han nu såg att det var allvar med Stellans förlofning, som betryggade honom för en eljest fruktad förlust.
Judar äro i allmänhet af en aristokratisk natur, och finna sig serdeles smickrade af att få vara tillsammans med förnämt folk, och vår grosshandlare utgjorde visserligen icke något undantag härifrån.
För att gifva sig sjelf anseende, hade han satt på sig en mängd dyrbara ringar och berlocker, och den kolossala briljantskråsnål, som fått sin plats midt på det så kallade bröstet, var af ett ofantligt värde.
Öfversten frågade honom i sin oskuld hvad den kunde hafva kostat.
Grosshandlaren högg till en ansenlig summa, och var genast färdig att bjuda ut den till salu.
«Vore händelsevis inte så mycket penningar inne, så ginge det an att ge revers på tre månader, och öfversten skulle ändå inte behöfva bli generad, i händelse det med liqviden kom att draga ett par veckor öfver tiden.»
Herr grosshandlaren hade en säker blick i affärer, och visste hvem han inlät sig med.
Men den ende, på hvilken herr grosshandlaren icke lyckades att imponera, var Albert.
Han kände igen figuren sedan stockholmstiden, och man undrade så mycket mer öfver, att ej äfven han krusade för honom, då han lät förstå att herr grosshandlarens person ej var honom obekant.
Och ännu mer undrade man, att Albert verkligen var den ende, för hvilken herr grosshandlaren sjelf krusade, men det var ej underligt, ty mannen anade att han af Albert var känd, och han önskade ej, att sällskapets illusioner i afseende på hans person skulle bli störda.
Men Albert hade för mycken grannlagenhet, för att vilja framställa Leyonkronas tillkommande slägting i någon löjlig dager, och han inskränkte sig derföre blott till att roa sig litet med herr grosshandlaren enskildt.
Emedlertid fick Albert för sin uraktlåtenhet att deltaga i hyllningarne för herr grosshandlaren, och den ogenerade ton han nyttjade med honom, uppbära beskyllningar för framfusighet, men detta fann sällskapet så vanligt hos «sådana der konstmakare», och för att reparera Alberts försummelse, blefvo de andra blott så mycket mera uppmärksamma och förekommande.
Man kunde deremot ej nog prisa den rike herr grosshandlaren, som ej vedergällde den fattige stackarn, målarn, lika med lika.
Dagen efter förlofningen reste Stellan till Stockholm, för att köpa bröllopspresenter och arrangera om sin nya bosättning.
Herr grosshandlaren hade, sedan han väl fått se förlofningsringen på Stellans finger, ändtligen låtit beveka sig att emot en artig dusör prolongera de gamla reverserna på ännu tre månader, och hans ädelmod gick till och med så långt, att han erbjöd Stellan, att emot svärfars borgen få låna ännu femtusen riksdaler, hvilka han så väl förutsåg nu kunde komma till pass.
Men snart lät herr grosshandlaren öfvertyga sig om, att det kunde väcka något obehag, om en sådan borgen just i detta ögonblick begärdes, och då man förespeglade honom att hela förlofningen genom en sådan bagatell kunde äfventyras, så afstod han hastigt från sitt projekt.
Vore han deremot nöjd med fadrens borgen, så kunde man kanske inlåta sig i affären, och efter något betänkande gick herr grosshandlaren in härpå, med vilkor likväl af förhöjd dusör.
Herr grosshandlaren reste i sällskap med Stellan, och på Tunanäs hade man nu en björn och en kurtisör mindre.
Stellan få vi ej återse förr än till bröllopet, och hvad skola vi under tiden trösta oss med?
Åh jo, det har ingen nöd, så länge vår kammarjunkare ännu är qvar på orten.
Och när man talar om trollen, äro de ej långt borta.
Se der kommer han ju, lifs lefvande, åkande i en elegant kabriolett.
Kors så gentilt! kan inte det roa Celestines hjerta, så är hon väl en Turandot.
Men var för all del så god och stig in, herr kammarjunkare, nu tycker jag den lilla fickspegeln och kammen måtte hafva gjort sin tjenst.
Ännu en blick – åh, förtjusande!
Och knappar ända upp till armbågen på fracken, och dito ända från knäet och ned till foten, och så nätt allting sitter, och se vadorna, så nätta!
Kurage, min kammarjunkare, der sitter ju Celestine så ensam vid sin båge.
Öfverstinnan, som förut var inne i rummet, har med afsigt gått ut, för att befordra den goda saken, och det är således ingen tid att försumma.
Det var rätt! det der lilla nasalljudet missklär inte – tvertom passar det nu så bra.
«Då jag var i Paris» etc. – mycket bra! men till saken – minuterna äro dyrbara.
En suck – alldeles; den passar rätt bra till ouverture. «Fröken Celestine är så flitig:»
– «Brukas inte det i Paris? kammarjunkar Jernkrona!»
– «Fröken är grym!» – Celestine ler, det är ett godt tecken – så, fort, fort, ty jag hör redan steg ute i förstugan – der står en pall strax bredvid, fall på knä på den, men akta, pariserskräddarne beräkna ej knäfall – «förtjusande!« – hon bevekes ej – fall på begge knäna – aj, ratsch! gick det inte som jag anade? men det brukar ju bäst ta skruf, när man ligger på sina bara knän.
Der, tag hennes hand – men fy, Albert, att stå så der bakom med näsduken för munnen, är det diskret?
– Hur var det, fröken Celestine?
Nej! är det möjligt? jo sannerligen.– «Nej, nej, nej, kammarjunkar Jernkrona, aldrig!»
– Nå så har jag väl aldrig hört så besatt.
Hvad tänker fröken på? två dugtiga jernbruk, med flera tusen skeppunds smide, och en så gentil kammarjunkare, med så gentila nasalljud!
Men ut igen, Albert, nu tycks du ha fått höra nog.
Men hur i all verlden skola vi ställa oss med öfverstinnan? hon väntar ju bestämdt, när hon nu kommer in igen, att få lassa af en del moderlig välsignelse.
Öfverstinnan kommer in, men Celestine har deremot sprungit ut, och lemnat kammarjunkaren ensam med den bara knäskålen, vittnande om den olyckliga manövren.
– «Hvar är Celestine, min kammarjunkare?»
– «Ute, ers nåd.»
– «Jag hoppas –»
– «Jag, ty värr, hoppas deremot inte.»
– «Jag vill inte förmoda –»
– «Men jag har beklagligen visshet.»
– «Huru! hon skulle ha sagt nej?»
– «Ja!»
– «Den otacksamma!»
– «Att så belöna mina moderliga omsorger!»
– «Att så belöna min kärlek!»
– «Det söndersliter mitt hjerta –»
– «Och mina permissioner –»
– «Och jag som tog upp henne –»
– «Och jag som föll ned för henne –»
– «Och det kan hon tillåta sig –»
– «Det skulle man aldrig ha tillåtit sig i Paris.»
Men Celestine var hos Albert och skrattade rätt godt åt hela historien.
Nanna biträdde dem häruti, och det förtröt henne blott, att hon ej skulle haft styrka att på samma sätt behandla Stellan.
Men hvad var det, som gaf Celestine mod?
ej annat än den hemliga känslan, att hon ej var öfverstinnans verkliga dotter.
Väl hade man hittills sökt hålla henne i den tanken: men naturens röst är dock den, som i längd vinner största förtroendet, och den hade hviskat i Celestines öra, att hon, utan att fela emot sin pligt, kunde lyda den känsla af oberoende, som var nedlagd i hennes själ.
Kammarjunkaren reste, och korgen hade tyngt hiskligt i kabrioletten, om den ej varit något lättad af öfverstinnans försäkran, att hon snart skulle få Celestine att vara förnuftig.
Jernkrona kunde inte vara väl en half fjerdingsväg borta, förr än öfverstinnan tog Celestine i förhör.
För att riktigt vara i ordning att hålla en lång predikan, hade hon tagit sin stickstrumpa, och satt sig i ena soffhörnet.
«Min kära Celestine,» sade öfverstinnan, «jag hade verkligen väntat, att du i dag skulle belöna mig för alla de omsorger jag på dig slösat, i stället att, som du gjort, gäcka dem.
Du vet ganska väl, hvad här är fråga om, och jag vore berättigad att behandla dig strängt för din ohörsamhet att inte uppfylla min önskan, då du bordt veta den, men jag vill för denna gången ha öfverseende och betrakta ditt uppförande mot Jernkrona som en öfverilning.
Jernkrona att tala med dig om saken, och han väntar ett skriftligt svar, deri du har tillfälle att reparera ditt förhastande.
– «Min nådiga mamma,» svarade Celestine lungt, «det förundrar mig verkligen, att
Jernkrona ett ögonblick kan vilja önska en förening med mig, då han långt för detta bordt kunna se att jag ej delar hans böjelse – i händelse jag får ge hans uppmärksamhet detta namn.»
– «Böjelse!
Jag hade hoppats att min Celestine nog mycket skulle ha profiterat af min undervisning och mina råd, för att ej vilja lemna gehör åt denna obestämda, ofta vilseförande känsla, som i de unga åren väckes i hjertat, utan hellre lyssna till förnuftets röst.»
– «Min goda mamma, jag vågar säga att jag verkligen tänkt rätt mycket på detta ämne.
Jag medger visserligen, att den känsla, som ej gillas af förnuftet, är falsk, men likaså antager jag, att det förnuft, som ej gillas af känslan, äfven är falskt.»
– «Det der lärer du väl ha läst någonstädes i de der olycksaliga böckerna, som du hade till låns af Alexis; men du vet, att jag ej gör afseende på deklamationer.
Jag tror mig sjelf hafva för mycken erfarenhet, för att behöfva taga ledning af andra, och likaså som jag sjelf ej ämnar öppna öronen för deras giftiga läror, som nu för tiden kringspridas af en del författare, så hoppas jag att de, som stå under min vård, skola vara döfva för dem.»
– «Men det är väl en erfarenhet, lika gammal som verlden, att intet äktenskap är riktigt lyckligt, utan en innerlig kärlek emellan makarne.»
– »Gammal! ja men egentligen i romaner.
Det är någonting som kan väcka både ömkan och löje, att blott tänka på detta för menniskan förödmjukande tillstånd, då hon för sinnliga tankar är färdig att försumma de angelägnaste pligter.
Och hur snart går inte denna flyktiga känsla öfver? men förnuftet blir qvar långt sedan den är slocknad.»
– «Men hur skulle jag fylla min pligt, om jag nu till exempel hade förut lofvat min tro åt någon annan?»
– «Bevara mig Gud! du förskräcker mig.
Men det kan omöjligen ligga något allvar i hvad du nu säger.»
– «Jo, min goda mamma, det är allvar.»
– «Säg nej, Celestine.
Ännu vill jag ej tro det.
Hvem skulle det väl kunna vara, som här det kunde kommit i fråga att ge ett så dåraktigt löfte?»
– «Albert,» sade Celestine sakta, men lugnt.
– «Målarn? omöjligt!
Men betänk dig väl, Celestine; det är icke på skämt som jag talar med dig.»
– «Det är ej heller ringaste skämt å min sida.
Albert älskar mig varmt och uppriktigt, och jag skulle göra både honom och mig mycket olyckliga, om jag, genom hvad det vara måtte, skulle låta förmå mig att slita det band, som oss emellan är knutet.»
– «Min dotter! ännu en gång vill jag kalla dig så – min dotter – om det är en möjlighet, att du är så djupt förvillad, så är det dock äfven möjligt att du ännu kan återvända.
Betänk – en person, som är utan allt anseende i samhället, utan säkerhet för att kunna bereda dig en trygg framtid.»
– «Hvad vår framtid beträffar, så har jag den varma förtröstan till Gud, att han, äfven om han låter vår himmel någon gång betäckas af moln, dock slutligen skall förskingra dem.
Hvarför skulle Gud hos Albert hafva nedlagt detta snille, som redan så mycket höjer honom öfver mängden, om han ej ville att Albert, genom att göra det gällande i verlden, skulle der kunna bereda sig en lugn existens?
Det vore ju, att förneka sitt eget verk.»
– «Ack du, snille, snille, det kan väl vara godt och väl, och visst kan det vara rätt bra att sådana finnas, ty genom deras skapelser fördrifves för oss mången ledsam stund, men det är också alltihop.
De kunna emedlertid vara rätt bra för andra, men se bara på dem sjelfva, äro de inte för det mesta fattiga stackare, som knappt hafva bröd för dagen sjelfva, och ännu mindre kunna erbjuda en försvarlig bergning åt en familj.
Hvad har till exempel Albert för utsigter? att resa så här omkring på herrgårdarne och ge lektioner!
Men, i Guds namn! inte kan han taga hustru och en skara barn med sig, när han flackar omkring på det viset?
Och skulle de då under tiden sitta i ett ruckle och svälta?
Du kan också vara ganska säker på, att Albert, när han sökte att vinna ditt hjerta, hufvudsakligen hade spekulation på den förmögenhet han trodde dig komma att medföra i boet, men det skall nu väl åtminstone inte bli något utaf.»
– «Tvertom har Albert mången gång för mig yttrat, att han ingenting högre skulle önska, än att jag vore alldeles obemedlad, emedan jag då så mycket lättare skulle kunna bli hans.»
– «Och det tror du?»
– «Ja, jag tror det, och önskar detsamma, ty Alberts önskan är min.»
– «Obetänksamma! och om jag nu sade, att du verkligen ej har efter oss att vänta det ringaste, än hvad vi af godhet vilja skänka dig, om jag sade –»
– «Hvad!?»
– «Att du ej är vår dotter –»
– «Ack!»
– «Du tvingar mig, men skyll dig sjelf för följderna.
Vet då, att du ej är vår dotter – du är blott af oss på nåder upptagen som fosterbarn.»
– «Nå, Gud ske lof!» ropade Celestine, och knäppte tacksamt ihop sina händer.
Öfverstinnan satt som fallen från skyarne.
Hon hade naturligtvis väntat sig den yttersta bestörtning hos Celestine, och deremot syntes nu ingen underrättelse kunnat vara mera välkommen.
– «Jag finner att jag fostrat en orm i min egen barm,» sade öfverstinnan mycket pathetiskt.
– «Nej!» ropade Celestine, störtade sig ned och omfattade fostermoderns knän:
«nu först känner jag, att jag kan vara en verkligt god dotter, ty den sanning, som jag så länge anat, står nu klar för mig.
Och har inte all den gränslösa godhet, min älskade fostermor visat mig, ett så mycket högre värde – ger den ej så mycket mera helgd åt mina pligter, då den ej var en följd af de förbindelser naturen ålagt, utan blott af det goda hjertats ingifvelse?»
– «Stig upp, mitt barn! tro inte att jag vill förskjuta dig, fastän du verkligen djupt förolämpat mig.
Men om det är allvar i hvad du nyss sade, så har du tillfälle att försona ditt fel – det är ju blott ett enda offer jag begär.»
– «Jag kan ej bevilja det.
Bättre hade varit mig, att jag i mina späda år förgåtts af elände, än att jag nu skulle förråda den heligaste af mina känslor, den heligaste af mina pligter.
Jag hoppas att min fostermor ej fordrar, att jag skall betala min uppfostran med ett – brott.»
– «Du är vansinnig,» ropade öfverstinnan och lemnade rummet, ytterst uppbragt.
Utkommen i förstugan, mötte hon der Albert.
«Herrn lemnar vårt hus!» var allt hvad hon sade.
Albert, icke alldeles oberedd på att det skulle taga ett sådant slut, bugade sig blott, och de få anstalter han behöfde för att iordningsätta sig till resan voro snart vidtagna.
Mamsell Lovis, betjenter och pigor förföljde honom med ett högt skratt, då han reste, och endast Celestine, af hvilken han ej en gång fått taga afsked, emedan hon blifvit instängd på sitt rum, stod i fenstret med tårfyllda ögon, och deras blickar voro ännu förenade, när omsider vagnen svängde om, långt borta i skogsbacken, och det ej vidare var möjligt för dem att se hvarandra.
Långsamt skredo nu dagarne på Sätraholm.
Nanna och Celestine voro ej oftare nere i det vanliga samlingsrummet, än som ej gerna kunde undvikas; trädgården, parken och sjön hade ej mer behag för dem, och de sutto mest inneslutne i deras eget rum, med undantag af de besök de gjorde hos den beskedliga tant Ulla.
För henne vågade de öppna sina hjertan, och hon delade uppriktigt deras bekymmer, men att lätta dem stod ej i hennes makt.
Hon hade aldrig haft något inflytande på ötverstinnan, och ännu mera höll nu öfverstinnan henne på distans, sedan hon kommit under fund med att tant
Ulla tillvunnit sig flickornas förtroende och vänskap.
Magister Lundström hade redan för den hedervärda församlingen en gång afkunnat ett kristligt äkta förbund emellan ordonnans-officeren, löjtnanten vid S. kongl. regemente, högvälborne friherre Stellan Wladimir Stjernfeldt och välborna fröken Nanna Leyonkrona, och Nanna hade segnat ner under all den välsignelse och de gratulationer, af hvilka hon vid det högtidliga tillfället blef alldeles nermyllad.
Fiskardottren på holmen gick som vanligt hvarje morgon ned till stranden, och blickade så oroligt och längtande efter sin älskade skogvaktare, men fjorton dagar voro redan gångne, och han syntes ej.
Tungt blef henne arbetet, och mången gång kunde hon ej se att utreda de intrasslade maskorna, blott för tårar, som fyllde hennes ögon.
Men ej föll det henne in, att hennes älskling kunde bedraga henne, och hon tänkte hvar afton:
«i morgon kommer han, och då hämtar han mig och far med sig, och då blifva vi så lyckliga alla, ty far behöfver ej mera på sina gamla dar tänka på att arbeta.»
Men orolig fästade den gamle sin blick på Anna, ty den friska rodnaden var flydd från hennes kinder, glädjen var borta, och han hörde henne stundom sucka och gråta flera timmar sedan hon lagt sig, och hon trodde att den gamle sof.
Förr hade hon dock knappast hunnit att lägga ned hufvudet på örngottet, förr än hon somnade in, och hann ofta ej mer än till hälften af aftonbönen, förr än sinnesfridens gode engel lade sin hand på hennes mun, och i hennes ställe läste ut bönen, och bar den till fadren i himlen, som log, då engeln ville ursäkta det lata barnet,
och lät, då morgonen grydde, de qvittrande fåglar och doftande blommor till henne frambära en vänlig helsning.
«Det var väl sjelfvaste sju tusan dj–r, kan du inte veta att hålla åt dig, din h–s bondkanin!» skrek hyrkusken Broberg, som satt på sin höga kuskbock och slog med sin knutiga tagelpiska i ansigtet på en bonde, som gick och körde ett lass, och för att undvika de stora hjulen på kaleschen, hade kört nästan ner i diket på den lilla vägen, som går emellan Djurgårdsbron och Blå porten.
«Det var rätt, Broberg, stå på dig,» ropade skrattande en ung militär, som satt sjelf fjerde i kaleschen, och då och då satte en cigarr till mun.
«Hvar skola vi köra upp – till stora eller lilla byggningen?» ropade en annan.
«Om Albertina har ledigt i sina rum, så är det kanske bäst,» sade en tredje.
«Fy tusan dj–r – Albertina! nej, då är väl Sofi något hvassare – eller hvad säger bror Stjernfeldt, som är förlofvad, och således bör kunna bedöma fruntimmer bättre?» – «Herrarne vet, att jag inte följt med min tid på ett halft år, och det är troligen en alldeles ny uppsättning sedan dess.
Och sanningen att säga, så har jag en liten kurtis der nere på bondlandet, som är mycket läckrare än alla djurgårdsdamerna tillsammans,» svarade Stellan. – «Aha, den der lilla fiskartösen! det är någonting romantiskt – du har alltid varit en skicklig fiskare i sådant der grumligt vatten,» – och i detsamma svängde kaleschen upp framför stora byggningen vid Blå porten.
«Har du rum, Albertina?»
– «Ja, söta baron, om inte herrarne ä’ för många.»
– «Åhå, har du börjat på att räkna, inte äro vi flera, än du kan ta emot oss.
Det kommer bara en sådan vagn till.
Har du några deruppe?»
– «Åh det är bara några – Gud vet hvad det är för ena – men di håller sej på venstra sida, och herrarne skall inte behöfva vara generade utaf dem.
Vill herrarne ha salen för egen räkning, så kan vi läsa igen dörren till venstra rummen» – och medan hon sade detta, var det redan gjordt.
«Skall vara middag, kan jag tro?»
– «Jo men; du är inte så dum du, som du ser ut.
Har ni någonting i dag, som ni kan bjuda folk på?»
– «Skall se på; här är matsedeln, söta grefve.»
– «Vill herrarne se på hvad di befaller – och så ger du oss af det der vanliga vinet, som du vet jag brukar dricka – se så, ingen kurtis så länge, go herrar, låt menniskan sköta hvad hon skall, för jag är förbannadt hungrig.»
– «Och så lagar du att det är spelbord i ordning, så snart vi ätit.»
– »Kanske herrarne ville vara goda och befalla mat för de herrarne som komma efter, så går det lite fortare.»
– «Det går an – men der komma de sjelfva – då kan det vara onödigt.
Välkomna, go’ herrar! om era magar sympatisera med våra, så blir matordningen –»
– «Du vet,» sade en af de nykomne, «att jag är så prosaisk, att jag inte stort bryr mig om hvad man ger mig att äta, derför följer jag gerna med andras smak.»
– «Jag med, jag med,» skreko de andra.
– «Hör du,» sade kapten Transtråle till Albertina, som lade sista handen vid dukningen, «om du får se min Petterson dernere, så befall honom att han kommer upp.»
– «Petterson har varit här en bra stund, söte kapten.
Han satt nyss nere i en vagn och spelte Tolfva med grefve Snålnidskis betjent.»
– «Den lymmeln! jag hade befallt honom att passa på när jag kom.
Det är en satans slarf, men det går ändå an, när han inte blandar sig in med mobben.
Se der går han der nere.
– Petterson!» ropar kapten Transtråle genom det öppnade fönstret.
Petterson kom som en pil uppför trapporna.
«Hör du, din sakramenska lymmel, har du inte fått så fin lukt ännu, att du känner när din husbonde kommer?»