Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det antydes, att han först nu blir verkligt delaktig af den kristna sanningen och att han från den stunden läser sin Bibel på ett helt annat sätt än förut.
För att skildringen här skulle fullt hafva tillfredsställt oss, ville vi äfven fått veta, hvari skillnaden bestod.
Men villigt medgifva vi, att svaret därpå är oändligt svårt.
Det gäller ju nämligen därvid intet mindre än att blicka in i den religiösa omvändelsens psykologiska mysterium.
Och vi hafva egentligen ingen rätt att fordra af förf.
mera än hon velat gifva oss.
Hufvudämnet har varit sträfvandet » genom skuggor »; slutkapitlet innebär blott ett medgifvande, att en högre ståndpunkt gifves, det fullt vunna ljusets, som emellertid här lemnas utanför skildringen.
Sigurd har i sin teckning af » Komministern i Qvislinge » förelagt sig en mycket enklare och anspråkslösare uppgift.
Äfven där gäller det förbindelsen mellan en ung dam ur societeten och en allvarligt sinnad präst af bondsläkt.
Men skildringen fullföljes icke längre än till deras äktenskaps ingående, och så undvikas de psykologiska gåtornas egentliga gebit.
I stället är förhistorien tecknad med en viss idyllisk fridfullhet, som i sin art gör ett vinnande intryck af sund känsla och enkel naturtrohet.
Blott emellanåt, särskildt i teckningen af de sportälskande adelsherrarne, faller förf.
något ur den rätta tonen och slår i stället in på den burleska satir, hvars gissel han annars är så van att föra med mästarehand.
Berättelsen är i det hela icke något betydande konstverk, men den är i stället ett godt och aktningsvärdt sådant.
— Boken innehåller därjämte en hel del korta humoresker och skizzer af den art, som gjort Sigurd till vår väl i detta Ögonblick populäraste svenske författare.
Betecknande är i sådant hänseende, att det oss föreliggande exemplaret af hans senaste arbete bär den talande inskriften: » Femte tusendet ».
V; H. WickströnVs » Sådan var vägen » har icke alltigenom den fulländning i sin art, som de båda nämda arbetena.
Men den uppgift, som där löses, är vida svårare, än i Sigurds berättelse; ja, mångsidigare än i Mathilda Roos ' roman.
Och i många afseenden är detta arbete verkligt betydande, och det ej blott genom de stora ansatserna, utan ock genom det konstnärligt vunna resultatet.
I replikens kvickhet och detaljskildringarnes drastiska kraft mäter sig detta arbete med det bästa, som Christer Swahn förut presterat.
I personlig mognad och allvar visar han sig här hardt när som en annan än den, vi förut lärt känna.
Om också ännu finnes något af konstnärlig omogenhet i hans verk, och han sålunda har ouppnådda utvecklingsmål framför sig, så har han dock här ovedersägligen nått så högt, att han har rätt hädanefter räknas inom vår litteratur såsom en författare af rang.
Den förnämste hufvudpersonen i hans nu föreliggande omfattande berättelse är en ung man, som från esteticerande öfverliggare i Upsala arbetar sig fram till en allvarlig, människoälskande och arbetssträfvande man.
Han gäller i början såsom den presumptive arftagaren efter en rik onkel, och med rekommendationen af dessa förhoppningar ingår han förlofning med en rik, vacker och begåfvad flicka.
Men onkel gifter sig och tager sin hand ifrån honom.
Af sin tilltänkte svärfader misstänkes den unge mannen så för att med onkeln varit i komplott rörande förlofningen, som skulle ersätta det förlorade arfvet.
Äfven hos fästmön uppstå misstankar mot honom.
Hennes rikedom och nöjeslystnad, hans fattigom och arbetstvång skilja dem åt, och lion ingårLITERÄRA NOTISER.
rent af en ny förlofning.
Under tidén sträfvar och kämpar Erik såsom redaktör för en landsortstidning.
Förhållandena göra honom bitter, och hans tidning blir ansedd såsom radikal.
Den går därför icke, utan snart står Erik inför ekonomisk ruin, färdig att emigrera till Amerika, med krossade förhoppningar och brutna krafter.
Genom särskilda omständigheter föres emellertid just då hans förra fästmö åter till honom.
Båda mognade under motgångar och sorger återfinna de nu hvarandra och egna sedan gemensamt sitt lif åt den lidande mänskligheten.
Med hennes förmögenhet fortsättes tidningen, men nu i den försonliga kärlekens anda, beredes ett hem för deras arbetare och anlägges en anstalt för fattiga barns uppfostran.
Denna historia är tecknad med lifliga färger och illustrerad genom talrika, i allmänhet väl tecknade bifigurer.
En framstående roll spelar en präst, som genomgår en djup andlig kris — från ofördragsam högkyrklighet till en friare, men också kärleksfullare och ödmjukare kristlighet.
En anmärkning, som under läsningen flera gånger trängde sig på oss, var den, att förf.
på flera ställen undviker att fördjupa den psykologiska analysen af en karaktärsutveckling eller åsiktsförändrin^f genom att gripa till något kraftigt yttre incitament, som orsakar en plötslig andlig kris.
Vi nöja oss med att anföra ett exempel härpå, ehuru flera finnas.
Berättelsens kvinnliga hufvudperson, Maria (Eriks trolofvade), hyste allt från barndomen en innerlig tillgifvenhet och beundran för sin far och rönte i hela sin utveckling starkt inflytande af dennes världskloka och starkt realistiska karakter.
Framför allt var det ock detta inflytande, som skilde henne från Erik.
Före återföreningen med denne måste därföre hennes ögon öppnas för ihåligheten i faderns lifsåskådning.
Här kunde nu hafva varit tillfälle till en intressant själsstudie, hvarunder man steg för steg fått se, huru lion småningom upptäckt fadrens ytlighet och hänsynslöshet.
Men i stället låter förf.
fadren på dödsbädden bekänna, att han för många år sedan för snöd vinnings skull begått — ett mord.
Och så ersättes den naturliga utvecklingen af en plötslig och våldsam kris.
Detta är att hugga af de psykologiska knutarne i stället för att lösa dem.
Boken innehåller emellertid flera vinnande karaktersstudier, dess skildring är uppburen af varm känsla, och berättelsen håller från början till slut läsarens intresse vaket, ehuru kompositionen nog i det hela skulle hafva vunnit på strängare koncentrering.
S — e.
En kulturstudie med starkt utprägladt tendenssyfte, snarare än en berättande dikt, är den skildring, som nyligen utgifvits af signaturen Horatio under titeln » Genom Hvirüarne » (Stockholm, Fahlcrantz &amp; C: o. Två delar å kr.
Signaturen är förut bekant genom berättelsen » En man Öfver bord », som utkom 1882; och det är en offentlig hemlighet, att bakom densamma står generaldirektören P. Sigfrid Wieselgren.
Vi skola åt dennes nya märkliga arbete, hvilket erbjuder mycket af intresse, men ock i flere afseenden utmanar till kritik, egna en särskild uppsats i nästa häfte af tidskriften.
Bland den fortfarande rikligt flödande strömmen af från främmande språk till vårt öfverflyttad förströelselektyr vilja vi ytterligare fästa uppmärksamheten vid några enskilda alster.
Jerome K. Jerome, utgifvaren af världsbladet » Punch », har redan förut, hos oss vunnit talrika vänner af sin kvicka och oförargliga komik genom de424
båda böckerna » En dagdrifvares funderingar » och » Tre män i en båt ».
Någon särskild rekommendation torde därföre hans nya arbete » En pilgi-ims dagbok » ej behöfva.
(Stockholm, Fahlcrantz &amp; C: o Kr.
Det är en resa till mysteriespelen i Oberammergau, som förf.
här skildrar, till större delen på sitt vanliga skämtsamma sätt, men ock delvis med både allvar och djup.
Detta sistnämnda nämligen vid skildringen af själfva det religiösa festspelet och i diskussionen om dess berättigande i vår tid.
Man lär därvid känna en ny sida hos förf.
På botten af hans humor går en underström icke blott af äkta engelsk » common sense », utan äfven af verklig lefnadsvishet och religiositet.
För oss får framställningen härigenom blott så mycket mera värde.
Och vi måste beundra den förmåga, hvarmed förf.
löser den svåra uppgiften att göra öfvergången naturlig från det ystraste skämt till det djupaste allvar.
Yi lära oss emellertid därvid af honom, huru nära dessa ytterligbeter kunna stå hvar andra, då både skämtet och allvaret äro af den rätta halten.
Om helt visst denna bok framför allt skall tilltala herrpubliken, så kunna vi i stället fästa damernas uppmärksamhet på en annan Öfversättning från engelskan, nämligen Mrs.
Franc Penny ' s roman » Z&lt;? / / # » (Stockholm, Looström &amp; C: o Kr.
2: 75) en väl berättad kärlekshistoria från det engelska Indien.
Karakteristiken däri är i allmänhet gjord med ej ringa psykologisk skarpblick, blott kanske med väl ideala färger.
Af särskildt intresse äro de indiska scenerier och kulturbilder, hvarpå skildringen från början till slut är så rik.
Vi stötas dock ofta härvid tillbaka af den sannolikt orättvisa stränghet, hvarmed de indiska infö dingarnes karakter bedömes.
Klandret smakar därvid för mycket af den brittiska inkräktarens öfversitteri.
Helt visst är den indiska kulturen djupt olika vår, och det indiska lynnet skäligt oförenligt med det europeiska.
Men man måste akta sig för att fördöma, därför att man icke förstår.
Förstode förf.
rätt den indiska folkkarakteren, skulle hon nog äfven i den upptäcka ljusare sidor än de här återgifna och insett, att utan bildens utfyllande med sådana totalintrycket måste lida af ensidighet.
£ — e. \
En annan literär nyhet af ej obetydligt intresse är den nyligen på W. Billes förlag utkomna öfversättningen af Julius Gordons » En diplomats dagbok ».
Det är den gamla sagan om olycklig kärlek, om människohjärtats strider och slutliga försoning med sig själf.
» Den sagan har jag hört förut » säger kanske mången.
Må vara, men det är det egendomliga med människohjärtat att om det än spelar på någorlunda samma melodier, så vibrera dess strängar olika allt efter beskaffenheten af den Inf t, där det befinner sig.
Denna är här af alldeles säreget intresse.
Olika nationaliteter bryta sig mot hvarandra inom samhällets högre lager.
Och dock förnekar sig ej lokalfärgen, intrycket från den ort, där händelsen är förlagd.
Bakgrunden blir dock Rysslands egendomliga, för oss dock, eller rättare kanske väsentligen därföre, så obekanta, så främmande folklif.
— Skildringens psykologiska sanning lemna vi hvad detaljerna angår åt läsarens eget omdöme — likaså dess moraliska tendens — om det öfver hufvud har någon.
De flesta karaktererna äro för öfrigt i allmänhet skizzerade.
Endast hjältinnans framstår i klarare belysning och bestämdare konturer.
Såsom hon i sin första ungdom på visst sätt offrat sig för sin familj, så har hon nu mod att offra en om än stark, dock jämförelsevis flyktig böjelse för sin trohet och sin plikt.
leke för hvad hon fördomsfullt föreställde sig vara detta, utan, om vi förstått förf: n rätt, för hvad, som verkligen var det.
Hennes trohet mot den man, hon gifvit sitt löfte, blef i grunden en hennes trohet mot sig själf.
— Det är ett drag af det nordamerikanska folklynnet hon uppenbarar — af det folk, som väl vet att hålla på sin rätt, men ock att fylla hvad plikt och trohet kräfva, ej blott i yttre mening, utan äfven i en djupare och inre.
H. A.Bakom hären.
Den, som från sin bekväma plats på en teater åskådar ett vackert, ett praktfullt skådespel, som njuter af skådespelarnes förmåga att återgifva de roller, de blifvit iklädda, och att sammangjuta dessa till ett helt ', på samma gång han hänföres öfver prakten i de efter hvarandra framträdande scenerierna och förvånas öfver den lätthet, med hvilken de mest underbara saker framställas, han tager väl därvid sällan i betraktande det arbete och den verksamhet, som utföras bakom scenen, och hvaraf han icke kan iakttaga något.
Utan den sorgfälligaste anordning och det noggrannaste skötande af den väldiga apparat, som finnes bakom scenen, skulle ingenting kunna framvisas på denna, liksom skådespelarne skulle stå sig slätt, därest de icke genom lång och trägen öfning lärt sig sina roller och förvärfvat vanan att samverka.
På samma sätt förhåller det sig på krigets skådeplats.
Man ser vanligen endast de handlande personerna, hvilka utföra sina roller enhvar för sig och tillsamman mer eller mindre väl allt efter graden af sin utbildning, men man kastar sällan en blick på det storartade maskineriet bakom scenen, af hvars riktiga funktionerande skådespelets framgångsrika utförande dock i högst väsentlig mån är beroende.
Och att detta maskineri hvarken är litet eller betydelselöst, skola vi finna af det följande.
För ett frangångsrikt anfallskrig och ännu mera för ett försvarskrig erfordras till att börja med förutom den egentliga fälthären en hel del trupper för särskilda ändamål.
Då fälthären samlas på ett ställe eller på ett par dylika, kunna icke de landsändar, från hvilka hennes delar dragas, lemnas helt och hållet utan försvar, ty om man gjorde detta, skulle en i och för sig själf obetydlig fientlig truppafdelning kunna åstadkomma oersättlig skada, om den oväntadt uppträdde i en på trupper blottad och från den egentliga krigsskådeplatsen aflägsen trakt.
Likaledes måste fästningarna hafva besättning.
Till dessa uppdrag få fälthärens trupper icke användas; de skola rycka i fält för att möta fienden.
Särskilda trupper måste därför finnas för ändamålet, s. k. besättningstrupper, om det också är nödvändigt att i fästningarna hafva några fälttrupper till stöd för de öfriga.
Har man icke särskilda besättningstrupper, måste alltid någon del af fälttrupperna fjättras K vid de olika landsdelarna, hvarigenom fälthären försvagas och utsikten till lycklig utgång minskas.
Man finner sålunda,
14, 15.
27418
BAKOM HÄREN.
att om besättningstrupperna också icke i egentlig mening tillhöra det drifvande härmaskineriet, så inverka de likväl högst betydligt på det samma.
Då dessa truppers uppgift är underordnad fälttruppernas, så kan man gifva något efter med afseende på fordringarna på deras duglighet och på tiden för deras öfvergång till krigsfot.
Man bildar dem sålunda först vid krigets utbrott, och, där rekryteringen grundar sig på allmän värnplikt, tager man till dem det äldsta manskapet och nöjer sig med ett ringa antal fast befäl.
För två tjänstegrenar inom hvarje fästning måste finnas väl öfvadt manskap, nämligen artilleristens och ingeniörens, hvarför fästnings artilleri och ingeniörafdelningar erfordras, fast organiserade redan i fredstid.
Likaledes är det nödvändigt att hafva sjö- eller gränsfästningarnas besättning så ordnad,c att den åtminstone till en viss minimistyrka kan vara stridsberedd omedelbart efter — eller kanske till och med fore — ett krigs utbrott.
Hvarifrån vi i Sverige under nuvarande förhållanden skola taga besättningstrupper, torde icke vara lätt för någon att säga, då våra truppafdelningar måste rycka ut med största möjliga styrka.
Besättningstrupper saknas helt och hållet, men då vi icke kunna lemna vårt vidsträckta land från Torne-elf till Öresund utan dylika, måste vi därtill anlita fälttrupper, af hvilka vi sannerligen icke hafva för mycket.
Huru förhållandena komma att gestalta sig, må vi framdeles skärskåda, låtom oss nu hålla oss till dessa trupper, som böra finnas bakom själfva hären.
Såsom en följd af artilleriets ökade betydelse och det allt mera förekommande skyddet af fältbefästningar har det s. k. positionsartilleriet under senare tid ökats i betydelse.
Såsom namnet säger, är det afsedt att användas i positioner eller ställningar så väl vid anfall som försvar och bildar sålunda en öfvergång mellan fältartilleriet och fästningsartilleriet.
Det är utrustadt med gröfre kanoner än det förra (vanligen 12 cm: s) och kan sålunda åstadkomma större verkan i synnerhet vid sådana tillfällen, då döda föremål såsom vallar, murar e. d. skola förstöras.
Till följd af sin större tyngd kan positionsartilleriet endast på de stora vägarna följa efter hären.
Förutom i fästningskriget användes det med största fördel af den försvarande i på förhand beredda ställningar, och att nödgas kämpa i dylika måste vi bereda oss och kunna härigenom möjligen åstadkomma större jämvikt i artilleristyrkan.
Vi hafva ett ganska stort antal utmärkta positionskanoner, men icke en enda man att betjäna dem, och hvart kommer man väl då?
Bakom fält- och besättningstrupperna kommer ytterligare ett tredje slag af trupper, nämligen depottruppernå, hvilka hafva till uppgift att trots afgången under kriget hålla de förra vid full styrka.
Förlusterna i. nutidens väldiga krig, där det ena slaget ofta följer tätt efter det andra, äro så kännbara, att, om utväg icke funnes att hastigt fylla dem, icke så få truppafdelningar ganska snart skulle blifva urståndsatta att vidare deltaga i kriget, utan att sammanslås flera till en.
Erforderlig ersättningBAKOM HÄREN.
- 419
gifva depoterna.
Hvarje regemente eller motsvarande enhet vid alla vapen bildar vid öfvergång till krigsfot sin depot.
Då allt utbildadt manskap vanligen åtgår till fält- och besättningstrupperna, kommer depoten att bestå af ungt och oöfvadt folk, hvilket under ledning af den samma tilldeladt befäl skall utbildas i vapnens bruk.
Depotens styrka bestämmes vanligen till ungefär en tredjedel af motsvarande fältstyrka i första linien.
Då regementet behöfver förstärkning, afsändes dylik från depoten, som åter fylles genom inkalladt manskap, så länge tillgång finnes.
I de flesta fall och oaktadt det mest outtröttliga arbete sträcker sig sällan depotens förmåga längre än till fyllande af luckorna bland det stridande manskapet.
Kan dess verksamhet ännu mera tagas i anspråk, utrustas därstädes särskilda truppafdelningar, vanligen kallade marschbataljoner o. s. v., hvilka afsändas till förstärkning af fält- eller oftare besättningstrupperna, dock gör man klokt i att icke räkna på dylika förstärkningar.
Från de trupper, hvilkas uppgift är att fritaga fälthären från omsorgen om eget lands tryggande, må vi nu öfvergå till den personal och de anordningar, som erfordras i härens rygg för att möjliggöra dess bestånd och dess verksamhetsförmåga, och att dessa hvarken äro få eller obetydliga, skola vi lätt finna.
Bland alla dessa anordningar kommer man utan tvifvel att först tänka på sjukvården.
Nödvändigheten af tillräckliga anordningar för att så väl förekomma sjukdomar som för att böta dem, hvilka drabbas af sådana, är numera allmänt insedd.
Äro dylika anordningar emellertid af vikt under vanliga fredliga förhållanden, huru mycket nödvändigare blifva de icke då i krig, där man lefver under allt annat än normala förhållanden, utsättes för väderlekens alla inflytelser, för ansträngningar och försakelser, måste intaga sina måltider oregelbundet, ibland kanske till och med icke alis, och då strider inträffa, hvilka under korta tidsmått kräfva tusental af offer?
Den, som utsättes för krigets alla pröfningar och vedervärdigheter, har också rätt att fordra den sorgfälligaste omvårdnad, om han blir sårad eller drabbas af sjukdom.
Att sjukvården under förgångna krig sällan blifvit tillräckligt tillgodosedd, visar historien mer än väl, och det yttrandet hade blifvit upphöjdt till en trossats, att sjukdomar i krig kräfva vida flera offer än fiendens vapen.
Så var också förhållandet under Krimkriget, då tre fjärdedelar af döde fransmän dukat under för sjukdom, under 1859 och 1866 årens krig, under 1870 — 71 årens krig på franska sidan, där 150,000 man beräknas hafva dukat under (inberäknadt stupade), samt under rysk-turkiska kriget 1877 — 78, där 70 proc.
af de döde skördades af sjukdomar.
Från denna regel gör den tyska sidan under fransk-tyska kriget emellertid ett lysande undantag, ty trots hösten och vintern, de snabba rörelserna och dè obehagliga fästningskrigen hade endast 30 proc.
af de aflidne elLer 12,253 per-420
söner dukat under för sjukdomar, under det 70 proc.
stupade på slagfälten eller dogo af därstädes erhållna sår.
Detta ovanligt gynnsamma förhållande är att skrifva på den utmärkt väl skötta tyska helso- och sjukvårdens räkning, hvarigenom inga fältsjukdomar heller fingo näring i de tyska härarna och inga farsoter bredde omkring sig i byggderna, såsom fallet plägar vara efter stora krig och också blef 1878, sedan den ryska hären, härjad af sjukdomar och försakelser, kraftlös stannade framför Konstantinopels portar.
Om sjukvården också i grund och botten är en människovänlig åtgärd, så är den lika nödvändig för krigsrörelserna.
Om de sårade få ligga hela dagar på slagfältet utan att blifva upptagna till förbindning^ såsom fallet var på franska sidan efter slaget vid Solferino, så minskas snart truppernas stridslust, och deras duglighet aftager, i samma mån sjukdomar utbreda sig.
Man kan med full rätt säga, att den väl tillgodosedda sjukvården i icke ringa grad bidrog till tyskarnes snabba rörelser och afgörande framgångar på olika delar af krigsskådeplatsen under senaste fransk-tyska kriget.
Sjukvården måste i första hand tillgodoses vid trupperna själfva, hvadan dessa måste vara försedda med läkare, med sjukvårdssoldater såsom biträden åt desse och med sjukbärare för användande på slagfältet förutom läkemedel, förbandstyg och något transportmedel för sjuke och sårade.
På ett slagfält delas förlusterna emellertid ingalunda lika på alla truppafdelningar och dessutom sakna trupperna möjlighet att vårda sina sjuke, till följd hvaraf de hufvudsakligaste sjukvårdsanordningarna måste mera centraliseras.
De formationer eller anstalter, som närmast följa trupperna, delas efter hvars och ens olika ändamål vanligen i sjukvårdskompanier och flyttande sjukhus, för att anväda de i Sverige antagna benämningarna, ty fast än benämningarna växla, är saken dock öfver allt ungefär den samma.
Sjukvårdskompanierna hafva till uppgift att omedelbart följa trupperna, att på slagfältet upprätta förbandsplatser, till hvilka truppernas egen sjukvårdspersonal helst bör sluta sig, att förbinda de sårade och att förflytta dem till de sjukhus eller dylika anstalter, där de kunna finna nöjaktig vård.
Det säger sig själft, att med nutidens våldsamma stridsmedel förlusterna på en punkt inom ett kort tidsmått kunna blifva ytterligt stora, till följd hvaraf stora fordringar ställas på sjukvårdskompanierna.
Utan att gifva ett för en arméfördelning afsedt dylikt ett antal af 48 bårar, kan det ingalunda reda sig.
För att betjäna dessa, sköta för-binderitjänsten och förflytta de sårade bakåt erfordrar ett dylikt kompani en personal af omkring 350 man med ganska mycket hästar och fordon.
De flyttande sjukhusen, hvilka hafva sin plats i arméfördelningens eller armékårens stora trängkolonn, om än långt fram i den samma, äro utrustade för att i tillgängliga byggnader eller medförda tält kunna upprätta fullständiga sjukhus, hvilket icke hindrar, att deras personal och en del af deras materiel äfven kunna tagas i anspråk för att bispringa vidBAKOM HÄREN.
- 421
arbetet på förbandsplatserna.
I de utländska härar, där sjukvården är väl tillgodosedd, anser man ett antal af 1,200 sängar vid dessa sjukhus erforderligt för en styrka motsvarande vår arméfördelning; i vårt land, där man prutar på allt, har man nedsatt denna siffra till jämnt hälften.
Då hären flyttar sig, måste dess sjukhus naturligtvis följa med, och därför måste andra anstalter finnas att öfvertaga de sjuke.
Dessa anstalter falla inom området för etappväsendet, om hvilket vidare nedan.
Vi påträffa här till en början de s. k. främre etappsjukhusen, hvilka skola upptaga alla från hären eller dess åtföljande sjukvårdsanstalter komna sjuke för att på särskilda sjukhuståg eller sjuktåg eller båtkolonner afsända dem från krigsskådeplatsen och sprida dem i hemorterna; vi möta vidare de oundgängliga reserverna af sjukvårdspersonal med materiel, hvilka måste finnas till hands att aflösa de flyttande sjukhus, som icke kunna utrymmas, att upprätta sjukhus vid etapp vägarna och att ersätta afgången vid alla sjukvårdsformationer; och slutligen komma vi till de bakre etapp-sjukhusen i hemorten, där de hemsände sjuke mottagas och fördelas på hemortens fasta sjukhus, på provisoriskt anlaggda dylika eller i enskildes hem.
Man finner, att apparaten är storartad men väl behöflig, och man inser lätt, att den icke i en handvändning kan skapas af intet, äfven om den frivilliga sjukvården aldrig så mycket hjälpande träder emellan.
Vid etappväsendets och hemortens sjukvårdsanstalter kan denna frivilliga sjukvård emellertid utöfva en välsignelsebringande verksamhet.
Om man också tror och möjligen hoppas att af en ringa utbildad beväringsyngling helt hastigt kunna dana en soldat, så har väl ingen ännu kommit på den tanken, att man genom ett maktspråk skulle kunna erhålla en läkare af en person, som aldrig sysselsatt sig med läkareyrket, lika litet som man kan använda hvilken soldat som helst till sjukvårds-soldat.
Och utan läkare eller sjukvårdssoidater är naturligtvis ingen sjukvård möjlig.