Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Döderhultsvik måtte förunnas sjö- och stapelslads-rätligheler, och såsom skäl derföre hufvudsakligen anfort: att köpingen Döderhultsvik, belägen emellan Calmar oell Westervik, med ungefärligen <) mils afstånd från hvardera, skall ega en förträfflig, rymlig' och säker hamn med god ankarbotten och ett inlopp, hvars minsta djup tunnils vara 24 fot; att af köpingens invånare, hvilka til! antalet utgöra nära 600, finnas rq handlande, deraf ra skatta lika, om icke iner, än åtskillige handlande i Calmar; att köpingens handel synnerligast drifves med bräder, plankor, tjära, ved och andra skogsproducter till export, samt med sill, salt, bomull, fiugstofter m. m.; 9 t köpingens invånare ega i3 fartyg af tillsammans aSo svåra lästers drägtighet, nemligen en galeas, o slupar och g skärgårds-jagter; att hamnen finnes tjenlig till anläggande af skeppsvarf och att virke samt andra materiaiier för skeppsbyggeri äro i orten att tillgå; att till köpingen höra 5 lastage-pfalser, sora vanligtvis årligen besökas af omkring 45o fartyg; att i sjelfva köpingen finnas 2 fabriker och i dess grannskap 8 pappersbruk och 7 jernbruk, af hvilka senare 5 uppgifvits fora deras tillverkning lill köpingen, och att från 36 af de närmast belägne socknar inom Calmar, Kronobergs och Jönköpings
Län, tili köpingen årligen skall inforas omkring 5o,ooo tolfler bräder och plank, hvaraf olla en större del skall blifva längre lid överliggande, i brist af rättigheten till utrikes export.
Inom biöglofl.
Ridderskapet och Adeln har Herr Bråkenhjelm, Per Reinhold, jemte framställning om det lämpliga deruti, att Läns-Styrelsen flyttades från Calmar till medelpunkten af Länet, der Döderhultsvik är belägen, föreslagit, lill beredande af detta ändamål, att Döderhultsvik måtte erhålla stapelstads privilegier, såsom skäl för hvilket senare yrkande Herr Bråkenhjelm dels åberopat den af köpingens inbyggare biträdde, af flera forsand ingars invånare hos Kongl. Maj:! gjorde, enahanda underdåniga anhållan, dels ock omnämnt köpingens betydliga befolkning i förhållande lill dess storlek, samt dess lifliga handel å nästgränsande trakter.
För pröfningen af dessa motioner, hvilka blifvit till Utskottets handläggning öfveilemnade, har Utskottet förskaffat sig del af de i ansöknings* väg till Kongl.
Maj:t i underdånighet afgifne handlingar i detta ämne och deraf inhemlal, alt, sedan 12 handlande och åtskillige andra borgare i Döderhultsvik, på enahanda skäl med de, som linnas om förmälde i ofvananmärkte från Hedervärda Bonde-Ståndet ankomne memorial, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit om sjö- och slapelslads-rält för Döderhultsvik, samt invånarne uti Döderhults socken och 24 andra församlingar inom Cal - 16 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, lV:o 119. raar
Län serskildt framställt deras önskan om bifall till nämnde underdåniga anhållan, hufvudsakligen i anseende till deraf förväntade förmonligare afsättning af deras skogs-efTecter; så har Kongl. Maj:t den 8 Augusti 1836 i Nåder befallt Dess och Rikets Commerce-Collegium att i frågan afgifva underdånigt utlåtande, efter det General-Tullstyrelsen, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Calmar Län och öfriga vederbörande förut blifvit hörde.
Med anledning deraf hafva sistbemäide båda Auctoriteter och de Handels-Societeter, som här nedan omförmälas, i underdånighet yttrat: General-Tullstyrelsen: att orten omkring
Döderhultsvik, åtminstone för en tid, och så länge de redan hårdt medtagne skogarne vore att tillgå, väl förmår att förse köpingen med mera exportvaror af både träd och jern, än mången stapelstad för närvarande åstadkommer, men att köpingens läge visade omöjligheten, att den kunde bereda utväg för en stapelstads rörelse af något större och allmännare gagn, enär inom den bergiga trakt, hvari köpingen är anlagd, med en enda smal, krokig och backig gata, redan för den uppdrifna inrikes handelsrörelsen, allt möjligt utrymme blifvit begagnadt till trädvaru-upplag, samt till bostäder, på hvilka senare tillgången skall vara så upptagen, att Tull- och Postverkens tjenstemän på stället icke utan stor svårighet och betydlig uppoffring kunnat erhålla nödiga husrum; och om äfven ett större utrymme tilläfventyrs skulle på lagligt sätt kunna beredas till full egande-rätt, i likhet med andra städers tomter, kunde det dock ej vinnas annorstädes, än i den svåra och trånga bergstrakten der omkring, som lör stadsbyggnader och tillhörande anläggningar blefve i hög grad olämplig, serdeles i den nion, de komme att aflägsnas från hamnen, hvilken visserligen nu för inrikes trafiken kunde vara förmonlig, men säkert ej blefve tjenlig för en lifligare utrikes sjöfart; hvarförutan en sådan utsträckning i handels-rättigheten för Döderhultsviks köping skulle göra det oundvikligt att, utom en ökad och kostsammare tullpersonal på stället, jemväl, i anseende till den deremellan och Calmar varande 9 mil långa och för olaga lossningar synnerligt tjenliga skärgård, der anställa en stark kustbevakning, hvilken hittills kunnat undvikas, så länge icke några fartyg från utrikes orter gått längre upp i sundet, än till Calmar, och ehvad de i Döderhultsvik inflytande tullmedel kunde blifva svarande mot den tullminskning, som i Calmar, och möjligen äfven i någon annan stapelstad, måste uppkomma genom förlusten af den del utaf dessa städers utrikes rörelse, som till Döderhultsvik öfverginge, måste, enär tullbevakningen uti och omkring dessa städer icke kunde i lika mon inskrän - Allm, Besv- och 17 inskränkas, den, som i och för Döderhultsviks utrikes rörelse erfordrades, serskildt medföra en ganska känbar tillökning i Tullverkets utgifter, utan att den sannolikt komme att ersältas genom något ökadt tullbelopp; — i betraktande af hvilka omständigheter General-Tullstyrelsen, med hänsigt derjemte till dess förut i dylika frågor yttrade grundsats,
att antalet af orter med stapel stads-friheter i allmänhet tål snarare minskning än utsträckning, trott äfven nu skäl ej vara för handen att med sitt underdåniga tillstyrkande understödja ansökningen om rättighet till sjöfart på utrikes ort för Döderhultsviks köping, utöfver hvad den redan har sig medgifvet i kraft af gällande Segiations-Ordningar.
Maj:ts Befallningshafvande: att enär sedan år 1830, då Kongl. Maj:t afslog en ansökning, åsyftande enahanda förmoner för
Döderhultsvik med de nu begärda, några nya förhållanden, som tala för bifall till invånarnes derstädes ytterligare gjorda försök, destomindre inträffat eller förefinnas, som Länets skogar, hvarifrån de förnämsta export-artiklarne hemtades, redan voro så hårdt medtagne, att några nya källor för handelns utvidgande icke deraf kunde påräknas, samt, enligt Kongl. Majrts Befallningshafvandes tanka, köpingen icke, i anseende till uppgifna locala omständigheter, vore till idkande af utrikes handel passande och ej eller genom en dylik utvidgning i köpingens handels-rättigheter någon fördel skulle orten deromkring tillskyndas, men deremot både Calmar och Westervik genom en sådan rubbning i liandels-förhållandena bringas till undergång och Staten i betydlig nion förlora, funne Kongl. Maj:ls Befallningshafvande sig böra afstyrka Nådigt bifall till förrberörde underdåniga ansökning.
Handels-Societeten i Calmar: att så väl den större concurrensen i uppköp af skogs-effecter, som den lifliga sjöfarten emellan Döderhultsvik och Calmar skulle till men för ortens invånare upphöra, om Stapelstads-rätt förunnades berörde köping; att de köpmanna-varor, hvaraf allmogen har behof, hållas den för närvarande i Döderhultsvik tillhanda för samma pris, som i Calmar och Westervik; vid hvilket förhållande icke allmänheten, utan endast de handlande i Döderhultsvik, skulle skörda fördel af stapelstads-rätten; att stapelstads-rätts beviljande för köpingen skulle föranleda till handelns i Calmar stad förstöring; att vid Döderhultsvik väl finnes ankarbotten nära till boningsplatserna, men att farleden är trång och farlig samt att der finnes ingen eller ganska ringa tillgång på friskt vatten; att, om Döderhultsvik blefve stapelstad, sådant skulle påkalla en ökad tullbevakning och leda till kostnader för Staten, utan motsvarande Bih, till R, St.
Fröt, 1S/1.0. 8 Sami, 30 Haft, 3 18 Allm.
Besv - och Ekon.-Utskoltets Utlåtande, N:o 111). inkomster, och alt, på grund af denna framställning, Calmar handlande ansåge det ej vara rättvist hvarken i legalt eller moraliskt hänseende, eller ens klokt och välbetänkt i Stalsekonomiskt afseende, att rubba förhållanden, under hvilka
Döderhultsviks invånare njuta trefnad och bergning; samt Ilandels-Socieieten i Westervik: att skogarne omkring
Döderhultsvik i längden icke skulle kunna lemna tillräckliga nroducter tili bedrifvande af ew jemt underhållet! utrikes Handel derstädes; att således hvarken allmän eiler enskild fördel vore att förvänts af den för denna köping föreslagna stapelstads-friheten, hvilket likväl, i afseende p-å nödvändigheten af serskild Tullbevakning och andra anstalter, blefve med betydliga kostnader förknippadt; att vid anställde pejlingar blifvit nlröndt, att inloppet till Döderhultsvik är ganska trångt och för större fartyg både osäkert och obeqvämt; att anläggningen af en ny stapelstad i Döderhultsvik, för att gynna afsättningen af skogs-eSecter, vore i rak strid med de hitintills för skogarnes vård och fredande vidtague flerfaldig;* föreskrifter, och att en dylik anläggning skulle vara af högst menlig inverkan på handels-rörelsen i Calmar och Westervik och blott leda derlili, att, i stället för dessa två någorlunda välmående städer, orten finge tre med otillräcklige resourcer till rörelse.
Uti derefter af Commerce-Collegium den 3 Augusti 1837 afgifvet underdånigt utlåtande, har Collegium bland annat upplyst, att
Döderhultsvik från äldre tider tillbaka varit en under Calmar lydande köping, hvarest ingen egt att lill handels idkande sig nedsätta, utan att vara edsvuren och bosatt borgare i Calmar samt der ega hus och gård; att, sedan underdåniga ansökningar], tid efter annan, blifvit gjorde om upphäfvande af nämnde inskränkning i rättigheten för handelns idkande i Döderhultsvik, Kongl. Majit, uti Nådig Skrifvelse till Collegium den 7 October 1800, förklarat, det Kongl. Majit icke funnit några skäl sig förete, sorn kunde verka ändring i Dess redan meddelade beslut, innehållande afslag å förut ingifne ansökningar om stads- och stapel-frihet för nämnde köping, helst err stad derstädes svårligen skulle kunna bringas till den rörelse, som förtjenar afseende; men då Kongl. Majit deremot ansett, alt en väsendtlig nytta kunde tillskyndas det omkringliggande landet, derest rättigheten till inrikes handelsidkande i berörde köping mindre än ditintills inskränktes, i afseende på dem, som för sådant ändamål sig derstädes nedsatte, blef i Nåder förordnadt, att de, hvilka kunde vara hugade att,^ till idkande af inrikes handel, uti Döderhultsvik sig bosätta och dertill hos Magistraten i Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande j N\o 119, 19 Calmar sig anmälte, skulle en sådan rättighet erhålla, utan att vara hvarken hindrade af de Reglementen och Författningar, tjenande lill efterrättelse för dem, sorn i Calmar stad ville idka handel, eller bundne vid det föreskrift!» vilkoret a t i samma stad vara bosatte borgare och der ega hus och gård, dock att en sådan handlande inom Döderhultsvik skulle anses såsom borgare i Calmar och i denna egenskap derstädes för sin rörelse undergå den allmänna taxeringen, samt i öfrigt, lika med andre borgare, bidraga till stadens upprätthållande genom i delta afseende erforderliga utsiylder; och att uti detta stadgande någon annan ändring sedermera icke skett, än att genom Kongl.
Brefvet den 3 December 1818 blifvit föreskrifvet, att endast de, som fullgjort de vilkor, Förfaltningarne bjuda för vinnande af burskap å handel i de städer, som ej äro classifxcerade, kunna erhålla rättighet att i Döderhultsvik nedsätta sig för att idka inrikes handel.
Under erinran, att Kongl. Majit senast den 29 April 1830 afsiagit en af åtskillige Riksdagsmän af Hedervärda Bonde-Ståndet från Calmar och Jönköpings
Län i underdånighet gjord ansökning, att Döderhultsvik måtte blifva stapelstad, och jemte förmälan, att i de underdåniga ansökningar, hvaröfver Kollegium hade att yttra sig, den framställning blifvit gjord, att, om stapelstads-rätt förunnades
Döderhultsvik, skulle en lifligäre och förmonligare afsättning af kringliggande landsortsproducler komma att ega rum samt ortens invånare kunna för billigare pris an hitintills erhålla de för dem behötliga stadsmanna-varor, har Kollegium vidare yttrat, att då de skogs-effecter, invånarne omkring
Döderhultsvik hafva att aflåta, under nuvarande förhållanden betalas lika högt, om ej högre i Döderhultsvik, än i Calmar, och ortens invånare således ej egde skäl att beklaga sig hvarken öfver trög afsättning eller lågt pris på samma skogs-effecLer, syntes hvad derom blifvit framstäldl, icke förtjena afseende; likasom och då jemväl de Calmar stads handlande, som i köpingen hålla köp-svenner eller så kallade provisions-handiande, hafva sig ålagdt, att i Döderhultsvik hålla köpmannavaror till salu till lika pris, som i Calmar, samt köpingens egna handlande, för att kunna med handlandena från Calmar underhålla täflan i försäljningen af specerier och andra importer, icke torde underlåta att dermed sig förse från stone slapelstäderne, der desse varor vanligen erhållas till lägre pris, kunde häraf med säkerhet slutas, att, äfven i afseende på inköp af utländske handels-artiklar, ifrågavarande landsortsinbyggare icke skulle hemta någon serdeles fördel deraf; att stapelstads-rätt förunnades
Döderhultsvik, och alt således en dylik förmon för köpingen endast skulle leda dertill, att den export- och import-handel i Calmar Län, som Intin - 20 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtandej N:o 119. tills blifvit verkställd af två städer, komme att fördelas på tre; — vid hvilka förhållanden och då Collegium i allmänhet ansåg olämpligt, att nya handelsstäder tillskapades, utan förmåga eller tillgång på export-varor, för att drifva en vidsträcktare utrikes handel, samt Collegium för öfrigt instämde i den af General-Tull-Styrelsen yttrade tanka, att, om stapelstads-rätt förunnades
Döderhultsvik, sådant utan ändamål skulle medföra ökade kostnader för Tullverket och bereda nya tillfällen till oloflig varu-införsel, Collegium afstyrkte Nådigt bifall till de ifrågaställde underdåniga ansökningarne.
I anseende till de sålunda yttrade betänkligheterne och då bedö mandet deraf beror på local-förhåHanden, hvarom
Utskottet hvarken eger eller är i tillfälle att inhemta tillförlitlig kännedom, anser Utskottet sig icke böra tillstyrka, att motionen om stapelstads-frihet för
Döderhults köping må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Beträffande åter frågan om Landsliöfdinge-Residensets förflyttande från Calmar till Döderhultsvik, så, enär en sådan anstalt voi’e oundvikligen förenad med ganska betydliga kostnader för Staten, utan att motsvarande fördel deraf synes vara att påräkna, hemställer Utskottet, att detta förslag må förfalla.
Stockholm den 29 October 1840.
Reservation af Måns Månsson från Calmar Län: ”Från det Betänkande, som Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet meddelat, i frågan om stapelstadsrätt för köpingen Döderhultsvik, får jag härmedelst reservera mig, och tillika anföra den mening, hvilken jag anser Utskottet hafva bordt i Betänkandet uttala.
Då man efterser anledningen, hvarföre Utskottet afstyrkt det väckta förslaget, igenfinner man denna anledning uti de af åtskillige auctoriteter uttalade betänkligheter i frågan, hvilka skulle bero på local-förhållanden, om hvilka Utskottet hvarken egde, eller vöre i tillfälle att inhemta, tillförlitlig kännedom.
Det är visserligen möjligt, att
Utskottet ej varit i tillfälle att förskaffa sig visshet om, huruvida dessa betänkligheter öro grundade; men, om det ådagalägges, att desamma äro utan grund, att, för sakens motverkande, med sanningen mindre öfverensstämmande uppgifter blifvit gjorde af de intressen, som förmenat sig skola lida skada af den begärda förmonen Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 119. 21 för köpingen; och om derigenom nämnde, på dessa uppgifter grundade, betänkligheter undanrödjas, så torde också det afstyrkande, som Utskottet meddelat, lemna rum för en annan åsigt.
Jag skall här söka att vederlägga de förnämsta af dessa betänkligheter.
Att inom den bergiga trakt, hvari köpingen är anlagd, redan folden uppdrifna handelsrörelsen allt möjligt utrymme blifvit hegagnadt till trädvaru-upplag samt till höstäder, är ganska sannt, likasom att köpingens allt mer och mer ökade rörelse verkligen redan fordrar ett större utrymme, än den för närvarande innehar.
Men denna olägenhet förtjenar icke ringaste afseende, enär egaren af Fredriksberg, på hvars grund köpingen är belägen, redan förbundit sig att afstå så mycket mark, som kunde erfordras.
Samma olägenhet har inträffat för alla städer i början af deras uppkomst.
Att åter det erforderliga utrymmet ej kan vinnas annorstädes, än i den svåra och trånga bergstrakten omkring köpingen, är fullkomligen falskt; ty, ehuruväl trakten är bergig på tvänne sidor af köpingen, finnes dock slättland på den 3:dje och den 4:de vetter ut åt hafvet.
Vidare har man anfört, att Calmar Läns skogar, hvarifrån de förnämsta export-artiklar skulle hemtas, redan voro så hårdt med tagne, alt några nya källor för handelns utvidgande icke deraf kunde påräknas; denna uppgift är väl sann, så vidt den rörer trakten kring Calmar, men att den ej eger grund, i afseende å de skogar, som äro belägne kring
Döderhultsvik, kan en hvar få tillfälle att erfara, som vill företaga sig en undersökning af verkliga förhållandet.
Hvarföre den större concurrensen i uppköp af skogs-effecter skulle upphöra eller minskas, om förslaget vunne bifall, kan jag icke förstå; ty, om än Döderhultsvik blefve stapelstad, förhindrar ju sådant alldeles icke invånarne i Calmar, eller ifrån hvilket annat ställe som helst, att, liksom förut, låta för egen räkning uppköpa skogs-effecter å förra stället.
Medgifvas måste dock, att sjöfarten mellan Döderhultsvik och Calmar skulle minskas; men detta torde dock ej hafva någon värre följd, än den, att handlandena å förra stället finge behålla de summor, som de nu i commissionärs-arfvode låta gå i fickorne på handlandena i Calmar.
Den omständighet, att en handlande i Döderhultsvik ej eger att sjelf skeppa sin vara till utrikes ort, utan måste, som man uttrycker sig, clarera antingen i Calmar eller annan stapelstad, skall ovilkorligen hafva till följd, dels att en onödig och kostsam tidsutdrägt orsakas, dels ock att handlanden i Döderhultsvik för de varor, han der upphandlar, måste, för att på samma vara förtjena lika mycket, som handlanden i en annan sta - Allm, Besv,- och Ekon -Utskottets UtlåtandeN'.o 119. pelistad« derför betala så mycket mindre, sorn motsvarar kostnaden för berörde tidsutdrägt, äfvensom Commissionärs-arfvode.
Det är en gifven följd —• den är så klar, att den icke behöfver bevisas för andre, än dem, som icke vilja begripa, livad hvar och en förstår.
Men det är ej handlanden i Döderhultsvik, som härpå förlorar •— lian tar nog ut sin förtjenst.
Det är endast den, som till honom försäljer de varor, hvarmed han handlar — det är således lill största delen ortens allmoge.
En annan uppgift torde jag äfven få motsäga, den nemligen, att köpmanna-varor skulle hållas till salu till lika pris i Döderhultsvik, som i Calmar.
Jag bar köpt dylike varor å begge dessa ställen och kan intyga, att sådant ej är förhållandet.
Hur skulle man ock kunna länka sig detta, då handlandena i Döderhultsvik ej få taga varorne ur första handen, utan mäste inköpa dem från handlandena i någon Svensk stapelstad, hvilka sjelfva skola derå hafva förtjenst.
Dessutom medförer transporten äfven i detta fall en eljest obehöflig kostnad.
Vidare har raan påstått, att farleden är trång och farlig.
Ej eller detta är enligt med förhållandet, och det hästa bevis härpå utgöres deraf, att ett ganska ringa antal fartyg hafva lidit skeppsbrott utanför
Döderhultsvik, i (öi hållande lill andra ställen.
Man skulle väl icke hafva kunnat tro, alt Handels-Societeten i Calmar skulle framkomma med den i sanning löjliga uppgift, att köpingen egde ingen eller ganska ringa tillgång på friskt vatten, då hvar och en , söm företager en resa dit, icke gerna kan underlåta att, straxt bredvid vägen och der köpingens hus vidtaga, blifva varse en större källåder, tillräcklig att förse såväl köpingen som äfven Calmar och Westervik, om så behöfdes, med vatten.
Denna uppgift torde emedlertid få utgöra ett bevis för de andre uppgifternas halt och värde.
Det är en falsk fruktan, att Calmar och Westervik skulle gå under, om
Döderhultsvik blefve stapelstad.
Men vore än så förhållandet, så för hindrades dock icke en sådan undergång af Prohibitiv-förfatlningar.
Den kunde endast någon tiel uppskjutas, Calmar Län, med en kustslräcka af öfver 24 Svenska mil, och de dertill inåt Sverige belägne orter, icke allenast behöfva, utan kunna äfven med ti ilräck lige export-artiklar förse 3:ne stapelstäder utmed kusten.
Att delta ej är för mycket, kan inses klarligen, då man på chartan betraktar Sveriges vestra kust, der emelian Malmö och Götheborg finnas 7 stapelstäder, och således med de hegge nyssnämnde nio, ehuru kuststräckan emellan dessa tvänne städer utgör endast omkring 27 eller 28 mil.
Allm, Besv,- och Ekon.-UtskolCets Belänkande, W\o 120. 23 Jag tror mig nu bafra vederlagt de betänkligheter, som blifvit yttrade och sorn ligga till grund för Utskottets afslyrkande.
Det återstår öng nu fästa uppmärksamheten vid en omständighet.
Man har nemligen velat låta påskina, att fördelen af köpingens stapelstads-rätt endast skulle tillkomma köpingens handlande.
Härtill har jag ej kunnat uppleta något *n na t skäl, än tactiken att söka minska det intersse, som ea hel allmoges angelägenhet väeker.
Jag hemställer till hvarje opartisk domare, sorn gör sig besvär att tänka uti saken, örn icke det är allmogens- i trakten fördel, som köpingens stapelstads-halt isynnerhet skulle befordra.
Deröfver, att ofvannämnde betänkligheter blifvit yttrade, förundrar jag mig ej.
De äro förestå f vade af städ erne Calmars och Westerviks enskilda intressen, och man kunde knappast begära, att de skolat vara annorlunda.
Den enda olägenhet, som torde uppstå för förslagets bifallande, är den af en mera kostsam Tull-personal, än i köpingen nu finnes.
Denna ökade kostnad torde dock tili största delen ersättas genom ökade tull-umgalder, och, om än samma kostnad ej fullt ersattes härigenom, så torde dock ej detta böra få öfverväga en hel allmoges fördel.
Hvad beträffar förmenandet om lättheten för bedrifvande af lurendrejeri; så torde trakten vid Calmar eller Westervik vara dertill lika tjenlig, sorn den kring Döderhultsvik.
— Detta brott kan likväl och lika lätt föröfvas vid köpingen nu, som om den erhåller stapel-rätt.
Jemte det jag vid denna min reservation bifogar 2:ne bevis, innehållande uppgifter om tillgångar på export-artiklar för köpingen m. m,, får jag ödmjukligen föreslå: att Rikets Högloft.
Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, antingen alt. stapelstads-rätt måtte köpingen Döderhultsvik förunnas, eller ock att Kongl. Majrt måtte täckas i
Nåder förordna om en ny undersökning i orten af de förhållanden och omständigheter, som å frågan inverka, och derefter fatta Sitt Nådiga beslut i ämnet.” N: o 120.
Auk. till Exp. Etsk. d. Mor,, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om Landsf.scalstjensternea af skaff ande.
I detta ämne äro till Utskottets handläggning öfverlemnade 2:ne serskilda motioner, den ena väckt inom Kögloll.
Ridderskapet oclr_ Adeln af 24 Allm, Besv,- och Ekon,-Utskottets Betänkande, N',o 120.