Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låter han sig deraf ej rätta eller begår han fel eller försummelse af svårare beskaffenhet, eller visar vanvördnad emot förman eller brister i lydnad mot förman i tjensten, eller yppar hvad tjensten rörer och ej kunnigt vara bör, äge Just.StatsMinistern öfverlemna till
Aktor att den felaktige vid KansliR:n i laga ordning tilltala.
Då remiss till åtal sker, ankommer det på Just.StatsMinistern att, intilldess KansliR:n hufvudsakligen i målet sig utlåtit, den tilltalade från tjenstens utöfning skilja och låta innehålla hälften af dertill hörande löneinkomst, utan att särskild klagan deröfver föras må etc.»
Det torde icke heller vara serdeles svårt att inse, att ett sådant stadgande är alldeles nödvändigt, om ordning och skick uti tjensteutöfning skall kunna handhafvas, ty en tjensteman kan ju begå sådana fel i tjensten, att dennas fortfarande utöfning icke lämpligen bör honom medgifvas eller ens kan vara förenligt med göromålens behöriga besörjande.
Vid sådant förhållande hemställer jag till Eder, mine Hrr, att bedömma, huruvida den myndighet, som benämnes K. M:s Bef:b:de, skulle vara den enda, som saknade en makt för uprättbållandet af ordning uti tjenste-utöfningen, hvarmed alla de öfrige voro beklädde.
Och aldraminst lärer det väl, med något skon af rimlighet, kunna påstås, att den omtvistade rättighetens öfverlåtande jemväl åt K. M:s Bef:h:de skulle vara stridande emot grundlag.
Jag skall nu upläsa det så mycket klandrade stället i Landsh:gelnstrukt:n, för att visa dess verkliga beskaffenhet.
Det innefattas i 1 mom. af 66 § och lyder sålunda: »Om, utom det i nästföregide g oinförmälda fall, LandsSekrot. eller LandsKamererare
Den 6 December e. m. 485 i tjensten beträdes med uppenbar orätt, egennytta, vårdslöshet eller försummelse eller från tjensten sig olofligen afhåller, eller emot Landsh. visar vanvördnad eller ohörsamhet, skall den felaktige ställas under tilltal inför vederbörlig domstol, hvarvid Landshm jemväl eger att, i händelse omsländigheterne det påkalla, emellertid skilja honom frän embetets utöfning.»
Som R. o. Ad. behagade finna, är detta stadgande fullkomligt öfverensstämmande med hvad i detta afseende uti andra af mig nyss uplästa Instruktir förekommer.
Hvad serskildt beträffar den omständigheten, hvarpå motionären tyckes lägga så stor vigt, att bland de fel, som skulle kunna föranleda den i upläste stadgandet bestämda påföljd, jemväl nämner vanvördnad emot Landsh., så ber jag att få erinra, att, på sätt nyss med några exempel visats, berörde stadgande jemväl i detta afseende är lika med hvad andra embetsmyndigheters instruktir innehålla.
En Landsh. bör väl ock skäligen äga samma skydd emot vanvördnad från underordnade, som andra mindre högt upsatte tjenstemän åtnjuta, ty i de öfriga embetsverkens Instrukir nyttjas uttrycket »vanvördnad emot förman» och då det i dessa verk- finnas flere tjenstegrader, kan således berörde föreskrift der blifva tillgänglig för vanvördnad emot tjensteman, sorn är den felandes förman, men står ganska lågt i förhållande till Verkets Chef- För öfrigt torde det ej hafva undfallit
Eder, mine Hrr, att i det citerade stycket icke, på sätt motionären tyckes vilja antyda, säges, att Landsh.-n kan skilja LandsSekretm eller LandsKamereraren från tjenstens utöfning, blott den förre i sammanhang dermed ställer den sednare under tilltal, likasom skulle det förra utgöra hufvudsaken, utan att det ifrågavide stadgandet innehåller, att om LandsSekretm eller LandsKamereraren beträdes med tjenstefel, som föranleder åtal, 'Landshm då äger att, om omständigheterne det påkalla, i sammanhang med åtalet skilja den felande ifrån tjenstgöring.
Vidtagandet af en dylik suspensions-åtgärd är således endast en af Landshms pröfning beroende följd af åtalet, eller, med andra ord, Landshm äger att efter omständigheterna bedöma, huruvida felets beskaffenhet är sådant, att denna åtgärd tillika erfordras.
Detta så häftigt angripna stadgande är till och med mindre strängt än de likartade föreskrifterne i de andra af mig omnämnda Instruktme, ty enl. de sednare, får den felaktige, om han skiljes från tjenste-utöfningen, ej åter tillträda densamma, förr än i saken blifvit dömdt, då det deremot, enl.
LandshigeInstruktm, står den suspenderade öppet att serskildt söka ändring i suspensions-beslutet och således, om detta beslut befinnes obefogadt, kan vinna densamma, utan hinder af åtalets slutliga pröfning.
Motionären säger vidare, att Landshm, enl. den nya Iustruktm, är berättigad att af den obetydligaste anledn., t. ex. på grund af hvad det kan falla honom in att rubricera såsom ohörsamhet eller vanvördnad, utan all slags undersökning, skilja LandtStats-tjenstemän från utöfning af deras befattningar, endast nied det vilkor att han, samtidigt med suspensionen, ställer den felaktige under tilltal.
För min del kan jag ej förklara, huruledes motionären om 486 Den 6 December e. m.
Insirukt:n fått en sådan föreställning, att det stöde Landslun fritt att ulan undersökning suspendera tjenstemän.
Motionären bör väl inse, att Landsh:n icke kan vidtaga en sådan åtgärd såsom enskild person, utan i utöfningen af sill embete, och följaktligen inför protrt.
Innan någon myndighet kan ställa en underlydande tjensteman under tilltal, måste i första rummet anställas undersökning om det förhållande, som skall åtalas.
Detta är en så naturlig och med laga former öfverensstämmande ordning för ärendens behandling, att det icke kan annat än förundra mig, att motionären tyckes föreställa sig, att en Landsh. icke skulle behöfva iakttaga densamma.
Skulle han likväl förfara godtyckligt, d. v. s. sakna skälig aniedn. till en beslutad suspensions-åtgärd, måste väl han, likasom hvarje annan embetsman, ansvara för sitt beslut, så att ban, om detsamma befinnes obefogadt, derför ådömes ansvar och ersättnings-skyldighet.
Enl. min öfvertygelse hade det varit både obeböfligt och äfven omöjligt att i Instruktiv fullständigt uptaga alla de fall, då suspensions-åtgärden skulle få användas, och det har derföre, såsom mig synes, med skäl blifvit öfverlemnadt åtLandsh:ne med tillämpning af antydd allmän grund, att sådant bedömma.
Detta torde ej heller vara vådligare, än då i en mängd fall, der personer äro för brott tilltalade, Lagen öfverlemnat till Domaren att ådöma straff, som kunna variera från böter och ända till lång tids fängelse.
Sådant är likväl en naturlig följd deraf, att det för lagstiftaren icke är möjligt alt noggrannt beskrifva alla de serskilda fall, då en åtgärd bör vidtagas, hvarför tillämpningen af allmänna bestämmelser ofta måste, alltid till större eller mindre del, öfverlemnas till den pröfvandes eget omdöme.
Derföre heter det äfven uti det nu ifrågav:de stadgandet, att suspension får förordnas, i händelse omsländigheterne del påkalla, och detta uttryck utmärker således tydligt att
Landshm ej annat än i verkligt nödfall bör använda den alltid obehagliga och ansvarsfulla åtgärden.
Vidare söker motionären att injaga farhåga för de vådliga följder, som den förmenade maktutvidgningen skulle utöfva på LandtStats-tjenstemännens ställning.
För min del kan jag dock icke fatta, att den omständigheten att Chefen för dessa tjenstemän, äger rätt att, då de begå fel och derför åtalas, skilja dem från tjensteutöfningen, skulle försätta LandtStaten i svårare och obehagligare ställning, än öfrige civile tjenstemän, enär, enl. hvad jag förut yttrat, andra FörvaltmgsChefer och embetsmyndigheter, enl. gällande Instruktrr äga enahanda rätt, utan att det blifvit ifrågaställa^, att tjenstemännen deraf funnit sig hvarken förnärmade eller nedsatte.
En dylik rättighet tnåsle ock tillkomma vederbörande myndigheter, ty det vore väl bra orimligt att en tjensteman, som ställes under tilltal för felaktigt förhållande af gröfre beskaffenhet, icke skulle kunna sättas ur tillfälle att under tiden fortfara med just samma felaktighet, som föranlerit hans tilltalande och möjligen kan vara sådan, att tjenstens behöriga utöfning äfventyras.
Då motionären icke kunnat utfinna någon giltig aniedn. till den ifrågavide föreskriften, har han framkastat den fråga, huruvida Den G December e. m. 487 möjligtvis anlednm skulle vara den, att de nuv:de Landshme äga större anseende hos länens innebyggare eller mera förtroende hos Regeringen än deras företrädare, som lefvat och verkat i enlighet med den gamla Instruktm; men motionären har tillika funnit sig böra i allmänhet nekande besvara denna fråga.
En dylik insinuation är naturligtvis af så grannlaga beskaffenhet, att jag, i min embetsställning, ej kan uptaga densamma till bemötande, men jag anser mig likväl skäligen kunna och böra, i anledn. af densamma, göra den erinran, att då det är fråga om att meddela föreskrifter för embets- och tjenstemän; så bör väl en sådan lagstiftning vara lämpad efter de rättigheter och skyldigheter, som man anser böra vara med tjensterne förenade, på det att innehafvarne må till Statens gagn, kunna utöfva sina befattmr, men icke efter de opinioner om flere eller färre af de personer, som för tillfället innehafva tjensterne.
Motionären fortsätter och säger, att syftemålet med det här förut omförmälde stadgandet tyckes vara, att tillfredsställa åtrån hos Landshme att göra sina meningar gällande i trots af allt motstånd från de underordnade tjenstemännen.
Jag bekänner, alt jag icke förmår fatta, hvad motionären härmed menar.
Ty då Landsten är LänsStyrelsens
Chef och ensam har beslutande rätten i allt hvad som hörer till denna Styrelses åligganden, är det ju han och ingen annan, som skall, i enlighet med gällande lag och författn:r, fatta beslut i alla förekommande fall.
Är detta en sanning, så är det ju derutaf en gifven följd, att om den underordnade tjensteman, som bereder och föredrager målen, har en emot Landshms tanke stridande mening, måste denna mening gifva vika för den beslutandes.
Jag ser i sanning ej heller, huru det skulle vara möjligt att omvända förhållandet, ty då, enl. lag, en tjensteman blott har att yttra sig öfver hvad som han anser böra åtgöras, men en annan äger att derom besluta, så måste väl denne sednare äfven fullgöra delta efter sin upfattning, och det lärer väl efter vanligt språkbruk ej kunna kallas att trotsa, då man på sådant sätt, i laga ordning gör sin mening gällande?
Då Landshme hafva fått sig ålagdt att i alla mål inhämta yttrande af de tjenstemän, som skola målen bereda, är meningen dermed, att
Landshme före beslutens fattande skola erhålla alla nödiga uplysningar, men kan naturligtvis ej vara den, att besluten skola grunda sig, icke på Landshms, utan på den föredragande tjenstemannens mening.
Ibland de anmärkn:r, som för öfrigt blifvit gjorda emot Instruktm, är äfven den, att Landshme erhållit rätt att, för hand hafvande af allmän ordning och säkerhet, stadga vitén i sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt.
Samma anmärkn. har äfven blifvit framställd af Hr Just.Ombudsmm, och jag erkänner villigt, att den derigenom erhållit ökad vigt.
Men det oaktadt kan jag dock icke frångå den öfvertygelse jag äger, att nämnde anmärkn. saknar skäl och att det klandrade stadgandet icke kan undvaras.
Det har förut varit af K. M. förklaradt, att
Landshme icke ägde rätt att stadga vitén i sådana fall, der ansvar uti lag eller författn:r vore bestämdt.
Nu säger deremot motionären, att 468 Den 6 December e. m. denna rätt borde vara inskränkt till endast de fall, der ansvar för öfverträdelse af lag eller ekonomisk författn. finnes stadgadt, men för tillfället behöfde förböjas.
Detta sednare yrkande innefattar således just raka motsatsen till det som förut varit antaget.
Instruktm gifver nu åt Landshrne icke annan rätt i berörde hänseende, än man förut ansett böra vara dem tillerkänd, men fråntager dem den makt, motionären påstår dem böra äga.
För min del kan jag icke finna annat, än att Instruktms föreskrift är riklig, och kan icke heller inse någon våda deraf.
Det är väl bekant, att en sådan rätt varit ulöfvad af Polismyndigheter och Magistrater i städerne.
Och då åtskilliga föreskrifter eller påbud i afseende å ordningens uprätthållande, äro af den lokala och omvexlande beskaffenhet, att det icke är möjligt att på förband derom lagstifta, lärer det icke vara någon annan utväg öfrig, än att öfverlemna åt vederbörande embetsmyndighet att bestämma, om, vid något serskildt tillfälle, en föreskrift finnes behöflig.
Men i sådant fall j är det oundgängligen nödigt, att iakttagandet af en sådan ordnings föreskrift kan uprätthållas genom ansvar för dess öfverträdande, och det vore i sanning nog besynnerligt, om K.
Bef:b:de skulle äga att meddela dylika ordnings-föreskrifter, utan att någon ansvar.s-påföljd för deras åsidosättande kunde bestämmas.
Deremot skulle jag vilja säga, att det vore betänkligt och måhända olämpligt, att då genom allmän lag ansvar för den eller den förbrytelsen är stadgadt, låta det ankomma på en Landsh., som naturligtvis är underordnad den myndighet, som stiftat lagen, att, efter sitt behag, förhöja detta ansvar och sålunda ändra hvad Konung och St:r beslutat.
Jag tror derföre, att sådant vore oriktigt, likasom det vore raka motsatsen till den praxis, som hittills varit följd.
Anmärkntr hafva dessutom blifvit gjorda emot åtskilliga af Instruktms detalj-bestämmelser.
Då jag nu till besvarande uptagit de hufvudsakligaste anmärknme, hvarpå man lagt den största vigten och grundat sitt påstående, att Instruktm gåfve Landshme en lika obefogad som hittills okänd makt, anser jag del vara mindre behöfligt att ingå i undersökning af de smärre anmärknmes rätta halt.
Jag föreställer mig, att Utsk. icke lärer underlåta att uptaga dem till nödig granskning, och när sedermera motionen återkommer till slutligt afgörande, torde rätta tiden vara inne att ingå i det bedömmande af dem, som möjligen kan blifva af nöden.
Jag anhåller, att hvad jag nu haft äran anföra, måtte få åtfölja motionen till behörigt Utsk. Gr. Liljencrants, Gustaf Fredr.:
Sedan en föregående talare på ett, såsom mig synes, öfvertygande sätt ådagalagt oriktigheten af de grundtankar, som motionen stödjer sig på, återstår blott för mig att framhålla några oegentligheter i motionärens framställning och påpeka några kraftord, som han ofta uprepar och således måste anse serdeles dräpande.
Jag får likväl i förbigående fästa upmärksamheten på det felaktiga i sjelfva syftningen af mo - ■'I Den 6 December e. m.
489 tionen, härrörande, som jag förmodar, deraf att motionären icke förmått ställa sig hvarken på de befallandes eller de lydandes ståndpunkt.
För min del vill jag visserligen icke lägga honom detta serdeles till last, emedan han, så vidt kändt är, icke baft någon egentlig erfarenhet af hvad som fordras för att vara hvarken det ena eller det andra.
Öfvergå vi nu till motionens innehåll, så finna vi, att motionären, med ett enda penndrag uphöjt LandsSekret. och LandsKamerer. till Landshmes kolleger.
Om jag antager denna sats vara riktig, så måste deraf följa, att Landshtn och hans kolleger, d. v. s.
Landshagen och LandsSekret. i administrativa, samt Landshagen och LandsKamerer. i kameralärenden, skola utgöra ett Collegium.
Men ett sådant Colkm skulle, i min tanka, blifva ett temligen tungrodt Colhm; ty om den ene säger ja, då den andre säger nej, inser jag icke, huru de skola komma till något beslut.
Jag vet icke om motionären verkligen tänkt sig, huru vid ett sådant förhållande skall tillgå, men jag hoppas att han i sådant fall kommer att uplysa Ståndet derom.
Ett kraftuttryck, som motionären med serdeles förkärlek begagnar, är Landsli:nes suveränitet.
Då detta ord låter bra eller illa, allt efler tycke och smak, torde det icke vara ur vägen att något närmare undersöka, hvaruti denna suveränitet egentligen skulle bestå.
För det första stöter suveränen på Chefen för CivilDepart:tet.
Denne är i så måtto Landshmes Chef, att han befaller å K.
M.s höga vägnar, och deremot kan således ingenting vara att anmärka, i synnerhet då delta slags chefskap utöfvas på ett så utmärkt sätt, som under en längre tid varit fallet.
För det andra lyda suveränerna i viss mån under vederb;de HofR:r, och ytterligare öfvervakas de af Just.Kansleren och Just.Ombudsm:n, hvilka alla äro ganska upmärksame uti alla de afseenden, som kunna tillhöra dem att tillse.
Jag har sjelf fått erfara den ringa betydelsen af min suveränitet, ty derföre att en fånge blifvit hållen i förvar några dagar längre än vederbordt, innan ransakning ägde rum, till följd deraf att de honom rörande handlingar kommit att instoppas i ett oriktigt konvolut, fick suveränen erlägga böter, betala Kronan kostnaden för fångens underhåll under nämnde dagar samt dessutom ersätta honom för hans lidande, efter hans egen upskattning deraf.
Sedermera sitter KammarlLn och kontrollerar suveränernas sätt att handhafva Kronans medel, och detta så noga, att suveränen ej kan låta afskrifva en enda tolfskilling, som någon inhysesman, hvilken lemnat landet och måhända uppehåller sig på Ceylon eller Nova Semla, bordt till Kronan erlägga.
Så kommer KammarColhm, hvilket embetsverk, såsom vi känna, i andra instansen pröfvar och afgör alla de ekonomiska målen samt ofta uphäfver de beslut, som suveränen fattat, med all den kännedom om speciella och lokalförhållanden inom länet, som står honom till buds.
Gå vi vidare till StatsKont., så finna vi att detta verk, enl. dess i år utfärdade instruktm, äger rätt att ålägga suveränerne vitén.
Gå vi ännu längre, eller till embetsverk, som icke kunna göra anspråk på alt utöfva något slags förmanskap 490 Den 6 December e. m. eller beväringsskyldighet öfver Landsh:ne, så träffa vi Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar i Riket, uti hvars år 1846 utfärdade instrukt:n det heter: »Länsfängelserne förblifva hädanefter såsom hitintills under K. M:s Bef:b:des vård och ti 1 Isyn», men icke desto mindre förhåller det sig verkligen så, att Landshagen icke kan tillsätta en fångknekt utan att samråda med Fångvårdsstyrelsen.
Gå vi derefter till ÖfverlntendentsEmbetet, så finna vi, att
Landslune icke kunna låta laga ett trasigt ben på en stol, utan att först vända sig till nämnde embete och erhålla dess tillstånd.
Lägga vi till allt detta, att Landsh:ne icke, utan menigheternas och enskildtas väl v isa nit och beredvilliga deltagande, kunna uträtta något inom länen, så borde till och med motionären medgifva, att den utpekade suveräniteten är så beskaffad, att om den äfven blefve honom erbjuden, skulle han hafva föga håg att emottaga den, så vida han icke hyste den förhoppning att kunna, som man säger, uparbeta platsen.
Då denna förfärliga suveränitet först började att omtalas, d. v. s. i början af innev:de år, förekommo i en af landets mest lästa tidningar artiklar, som hade ett ogement slägttycke med motionärens framställning.
Då voro de ifrågavrde embetsmännen ännu icke suveräner, utan endast paschar.
Men jag tror mig hafva ådagalagt, att både den ena och andra benämningen är lika olämplig.
Såsom ett bevis på obehöfligheten af stadgandet om Landsh:nes rättighet att suspendera LandsSekret:n och LandsKamerer:n, i fall dessa embetsman göra sig skyldige till sådana tjenstefel, att åtal emot dem förordnas, anför motionären den omständigheten, att tvister emellan Landsh:ne och nämnde tjenstemän sällan inträffa, så att, om man undantager hvad som inträffat i ett af de norra länen, der en LandsKamerer. råkat att, såsom motionären, uti ett serdeles väl valt uttryck utlåter sig, Itömma i gräl med sin Landsfn, föga annat i den vägen förekommer, än några reservationer i befordringsfrågor.
Detta förhållande är ju ganska lyckligt, och isynnerhet bör jag fägna mig deråt, att motionären icke lyckats uptäcka någon Landsh., som råkat i gräl med sin LandsSekret. eller LandsKamerer.
Jag är öfvertygad derom, att i fall något sådant tilldragit sig allt sedan den tid, då 1734 års Landsh:gelnstrukt:n utfärdades, så hade motionären ingalunda underlåtit att framdraga och utmåla en dylik tilldragelse.
Men då detta icke skett, tyckes det åtminstone efter mitt begrepp bevisa, att faran för missbruk af den Landsbine tillagda stora makten icke bör vara serdeles stor.
Motionären säger, att den egentliga orsaken till hans ifrande i denna sak är det godtycke som, enl. ifrågavide instrukt:n, kan göra sig gällande.
Jag vågar tryggt försäkra motionären att jag, för min del, icke är större älskare af godtycke än han sjelf, men att jag äfven ur samhällets synpunkt önskar, att det måtte finnas möjlighet för chefer att göra sig lydda af sina underordnade, så att de icke äro till den grad bundna, att all styrelse blifver omöjlig.
Om man kallar möjligheten-att göra sig åtlydd för godtycke, så har jag intet att säga, men en sådan möjlighet borde icke vara motionären sjelf likgiltig.
Dfen 6 December e. m. 491 Slutligen - anser jag mig böra vidröra en liten punkt uti ingressen till motionen, der motionären säger, att han vill undvika att åstadkomma någon bitterhet och helst önskade att saken blefve i all vänlighet rättad.
Jag vill göra motionären den rättvisa, att någon egentlig bitterhet icke röjer sig i motionen, men så har jag icke heller deri kunnat finna något spår af den utlofvade vänligheten.
Hvad jag funnit är en kraftig upmaning till Konst.Utsk. att egna en synnerlig upmärksamhet åt denna instrukt:n.
Om motionären finner en sådan upmaning utgöra ett bevis på vänlighet, så måste jag deremot mig reservera, ty Konst.Utslits tillgöranden, i den af motionären anvisade riktning, äro icke af den beskaffenhet, att de förtjena ett sådant namn.
Jag slutar med att uttala den förhoppning, -att hvarken motionärens af den föregående talaren så grundligt vederlagda framställning, eller något tillfälligt oljud i tidningarne skall förmå R.
St:r att begära och K.
M. att bifalla en förändring af hvad som på goda grunder blifvit stadgadt, och anhåller att dessa mina anmärkn:r måtte få åtfölja motionens remiss.
Då jag under en tid af mer än 20 år innehaft en embetsbefattning, hvars bufvudsakliga upgift är att med upmärksamhet följa upbördsväsendets gång inom landet, för så vidt detta utgjort föremål för Landsh:nes verksamhet, hvarigenom jag naturligtvis haft tillfälle att taga noggrann kännedom om alla de ^ för fat tn :r, som desse embetsman hafva att efterlefva ; och då jag derjemte af den sednast hädangångne store
Konungen varit hedrad med förtroendet att under någon tid förestå ett Landshrge-embete, hvarigenom jag fått tillfälle att på närmare håll personligen lära känna föremålen för en I,andsh:s verksamhet, så vida han rätt förvaltar sitt vigtiga embete, torde R. och Ad. benäget ursäkta, att äfven jag vid detta tillfälle begärt ordet för att yttra mitt omdöme öfver den ifrågav:de motionen.
Alla tiders erfarenhet bär vittne derom, att så vida icke ordning och skick finnes i ett samhälle, råkar detsamma i ett, för att så säga, virrvarr, som slutligen leder till samhällets uplösning.
Bland alla de styrelseorganer, som finnas inom vårt samhälle, äro, enl. min åsigt, Länsstyrelserne måhända de aldra vigtigaste.
På dessa styrelsers duglighet och verksamhet beror icke blott Kronans tjenst, utan äfven landets trefnad, ja ofta välfärd.
Vid sådant förhållande synes det mig vara alldeles oundvikligt, att Landsbme äga en sådan makt, att de kunna tillbörligen upfylla sitt vigtiga och ansvarsfulla kall.
Jag har med den tankeförmåga, som fallit på min lott, upmärksammat innehållet af den sednast för Landshme utfärdade instrukt:n, och jag måste bekänna att jag i densamma icke funnit något stadgande, som öfverskrider gränsen af den befogenhet, som bör vara lagd i en Landsh:s hand, utan har jag tvertom funnit, att instrukt:ns alla föreskrifter stå i fullkomlig öfverensstämmelse icke blott med grundlagen, utan äfven med alla de lagar och författn:r, som tillförene varit till Landsh:nes efterrättelse utfärdade.
För att bedöma rätta halten af motionärens m
Den 6 December e. m. ofta uprepade påstående, att en hittills okänd godtycklig makt blifvit Landsh:ne tillagd, behöfver man blott genomläsa den gamla, år 1734 utfärdade, Landsh:gelnstrukt:n, då man otvifvelaktig! skall finna, att 24 § af nämnde instruktm tillägger Landh:ne just samma rättighet att, jemte åtal för tjenstefel, suspendera Landtstatens tjenstemän, som i 66 § af den nya instruktm är de förstnämde tillerkänd, och hvars vådlighet motionären med serdeles bjerta färger utmålat.
För min del måste jag beklaga, att man af en så naturlig sak som den, att en Landsh. erhåller makt alt göra sig åtlydd, tagit sig anledning lill att fälla sådana omdömen som motioären gjort.