Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna var ingen annan, än Märthas välkända ljuslockiga väninna, som satt med händerna hopknäppta i knäet och såg nästan åt samma håll som farbrodern – hon såg dock icke på båten, utan på andkullen, som just nu kommit fram ur vassen.
Ifrån den föll hennes blick på Märthas lilla Nanna, som med famnen full af blommor satt vid modrens fötter, på andra sidan om den gamle.
Efter ett par öfvergångar fram och åter mellan den lilla flickan och andungarne, öfverdrogs det blåa ögat af en glans, liknande den af daggperlan i en viols blomkalk.
Åtminstone föreföll det så Märthas poёtiska man, som satt vid hennes sida längst till höger, och hvars blickar icke utan nyfikenhet omsväfvade det bara, ljuslockiga, med en krans prydda hufvudet.
Det var derföre hans unga fru tyckte, att han, som också bjöd till att begapa landskapet, något skefvade på ögonen.
Hon sjelf vände nästan ryggen åt fjärden, under det hon var sysselsatt med att fläta en krans åt dottren, och det var kanske derföre hon märkte, huru väninnan med en hastig ryckning vände hufvudet till grannen åt höger, och huru denne nästan antog utseendet af en på färsk gerning ertappad snattare.
Hennes blick kunde hon icke se, men hon kunde lätt föreställa sig, att den uttalat harm öfver hans näsvisa gapande, och denna föreställning gjorde henne ingen serdeles smärta.
Det vore kanske roligt att veta, hvad allt detta herrskapet hade att göra här.
Till en början upplyses detta af en korg med tillhörande jungfru och den bakom de sittande i gräset utbredda kaffeservisen.
Nu borde kanske också denna beskrifvas, jemte brödet, gräddan o. s. v. – ty då vi kommit hit så sent, är ändock olyckligtvis sjelfva kaffedrickningen för oss förlorad.
Också är ingenting lättare för en romanförfattare, – isynnerhet för en författarinna – än att baka bröd, rån, besörja om grädda m. m., allt af yppersta qualité.
Men då allt detta redan så många gånger är gjordt, utan att någonstädes anföres, att alltsammans blifvit uppätet och utdrucket, så ser jag intet hinder att låta mitt sällskap spisa och dricka af för handen varande förråder.
Uti serskildt bihang till boken skall uppgifvas, utur hvilken roman det nödiga blifvit taget, sedan jag förut hunnit noga med hvartannat jemföra hvad som finnes.
Det är verkligen en fröjd att sitta så der midt i öfverflödet och bara behöfva välja.
Hvad silfret angår, hvaraf jag nu just skulle behöfva en grädd- och en sockerskål, så måste jag sanningsenligt förklara, att dermed drifvits ett oförlåtligt slöseri.
Utan all olägenhet, tyckes mig nemligen, kunde silfverservisen vara gemensam för alla romanherrskap.
Undertecknad, som har så fördömdt ondt om silfver, har aldrig kunnat begripa, hvarifrån andra författare taga all den metall, de årligen använda till skålar, pokaler och ljusstakar, och han tror aldrig, att dermed står rätt till.
Det vore ett bland de gagneligaste företag, om någon författarinna, som känner, hvad ett väl försedt hushåll behöfver, ville i serskild skrift utgifva icke blott en bords- och köks-attiralj, utan äfven ett magasin med nödiga matvaror, färdigt uppdukade för ett obegränsadt antal gäster, hvartill då alla hungriga romanhjeltar och hjeltinnor skulle ega fri tillgång.
Ja om äfven möbler, säng- och gångkläder funnes, så skulle det mången gång betydligt lätta en stackars författares bryderi och någon gång kunna användas att befordra kärt folks giftermål.
Hvar och en författare och författarinna borde naturligtvis efter råd och lägenhet bidraga till magasinernas fyllande.
Undertecknad vore för sin ringa del beredd att tillskjuta betydliga qvantiteter silke, hvarpå han större delen af sin lefnad spunnit.
Vidare syntes det på den gamla farbroderns makliga ro och förnöjda leende, att han i dag hade ledighet från embetsrummet, och på kransen på hans «lilla Linas» hufvud, att det skedde för att tillbörligen fira hennes födelsedag.
Men i hennes ansigte kunde knappt läsas, att denna redan var den tjuguförsta i ordningen.
Gubben älskade detta enkla sätt att fira dagen, och hon älskade icke bestämdt något annat, utan samtyckte gerna, så mycket mera som lifvet i den sköna naturen äfven synnerligen gladde henne.
Det unga paret utgjorde husets närmaste umgänge, och dess närvaro var ganska naturlig, äfven om den unga mannen icke varit nödvändig för ett parti vira på qvällen.
Dertill behöfves ju också en tredje man, invänder en recensent, som vill få hugg på förf:s menniskokännedom.
Det är ännu långt till qvällen, svarar denne, och det vore besynnerligt, om ej en tredje man skulle tilldess infinna sig.
Så återstår ingen enda omständighet oförklarad i den prosaiska situationen.
Den väntade tredje mannen kom verkligen redan middagstiden till – Norrbacka, ty dit, der man hellre tycker sig vara på en välbeställd landtprestgård, än på ett värdshus, hade sällskapet redan begifvit sig.
Lina, som jemte den unga frun satt vid sitt arbete i trädgården, gick raskt emot den ankommande, räckte honom handen och helsade: välkommen, farbror Magnus!
«Gud gifve Lina många år och lyckliga dagar!» svarade han varmt och kysste upprepadt de små mjuka fingrarne, hvilka han brådskande fattat med sina båda händer – ni vet det säkert, med den ena under hennes hand, och den andras fingrar så der sakta tryckta öfver den, närmare handlofven – glömmande dervid att lyfta på hatten, hvilket han först gjorde efteråt.
I detta fanns intet annat förunderligt, än det prosaiska i de många farbröderna.
Också såg denne farbrodern icke serdeles onkelartad ut.
Han var modernt klädd, och man skulle lätt ansett hans friska och modiga blick tillhöra en man om trettiofem år, i fall han ej sjelf så ofta kallat sig gammal herre och klagat öfver tyngden af de fyratio år, han bar på nacken – han ljög då blott fyra på kyrkboken i Katrina.
Lina tycktes ej heller betrakta honom som en verklig onkel, ty en rodnad skimrade öfver hennes ansigte vid hans varma helsning, hvilket aldrig plägade hända henne med den rätta farbrodern.
Hennes rodnad lade sig just icke derigenom, att denne (den rätte) stack ut sitt grånande hufvud genom husets gafvelfönster och sade:
«Du är väl bålt hungrig, men ät likväl icke upp flickans händer; hon behöfver dem för min skrynkliga panna.
– Ja,» tillade han, då Magnus såg sig om och helsade honom, «det är förgjordt, hvad hon tycker om grå hår.
Det vore klokt af dig, att snart skaffa dig några sådana testar, bror Magnus, ty förr kommer du aldrig rätt i smöret.
Emellertid tror jag det är bäst, att du nu kommer in och tar dig en smörgås.»
För Magnus återstod att bocka sig för den unga frun, efter ett handslag i förbigående till hennes man.
Men innan han hunnit expediera helsningen med dertill hörande artighetsfrågor och svar, manade dem redan Linas stämma att skynda, med försäkran att «farbror väntar», och då han såg sig om, hade den unga gifta mannen redan tag i hennes arm, öfverlemnande åt Magnus att visa frun samma artighet.
Det var väl allt i sin ordning, men Magnus skickade efter paret förut en blick, som icke just var belåtenhetens, och den mörklockiga kunde också icke heller vara rätt belåten med sin mans brådska.
Hon hade aldrig förrän i dag funnit hos Lina så mycket behag, som hon nu såg att hon verkligen egde.
Hennes profil var ju, när man nogare såg derpå, så fin och så rent tecknad, och hyn var så ren och skär, att en enda hjertats purpurvåg, litet fullare än vanligt, spred ett flammande återsken öfver hela kinden.
Visserligen var hennes hår mindre rikt än en viss ung frus, som nu just anställde jemförelsen, och hennes öga mindre eldigt.
Men medgifvas måste, att lockarne voro silkeslena och glänsande, utan att dofta af makassar-olja, och att icke ens en väninna kunde länge se i de blå ögonen, utan att känna lust att slå sin arm kring egarinnans hals.
Skulle något sådant händt en karl, om han nemligen för den kunde lemna det vekt rundade lifvet, så skulle säkert dess fylliga och varma böjning eldat honom mera, än att någon slags skygghet gifvit honom kraft att motstå de rika purpurläpparnes lockelse.
Men kokett är hon likväl, den skenheliga, suckade Märtha; ty hvarföre skulle hon eljest just nu ordna om shawletten och se så gudnådlig ut.
Kantänka! sade tydligt en liten spotsk spetsning på Märthas öfverläpp.
De båda farbröderne, den äkta och den oäkta, voro ett eget par.
Deras bekantskap var icke äldre än tioårig, men deras förhållande till hvarandra var tvenne ungdomsvänners, med den skilnad, att den oäkta sade «bror», då den äkta vanligen nyttjade «du».
Lina var, vid den tid deras bekantskap började, i sitt elfte år, och det föll sig naturligt, att hon då kallade den 26-årige Magnus för farbror, hvarmed hon alltsedan fortfor, oaktadt dennes tokroliga jemmerklagan öfver sin ålderdom, som gjorde att ingen flicka numera villa ge honom andra än niecekyssar
– Linas hade dock varit färre än åren, sedan hon hunnit sitt sextonde.
Magnus besökte hennes farbror nästan hvarje afton.
Ofta sutto de större delen af qvällen tysta och läste tidningar eller ny litteratur, nu och då meddelande hvarandra en bitande anmärkning.
Någongång bortpratades hela aftonen, isynnerhet om en halfbutelj punsch stod bredvid dem på bordet.
Men vanligen kom till slut ett parti schach eller bräde, eller stundom en träkarl, till hvilken Lina då måste vara tredje man; och hon gjorde det icke alltid ogerna, ty hon fick då vanligen skratta af hjertans lust.
Hon kände redan skol- och studentanekdoter till dussintal, och då Magnus till ex. berättade: huru han en gång under skolferierna jemte flera andra läst privatim hos deras konrektor, som i skolan var en sträng buse, men hemma en mild man (kanske för fruns närhet); huru gubben om morgnarne alltid satt i en gungstol, och pojkarne vid förhöret stodo omkring honom i en halfcirkel; huru han, Magnus, vanligen hade sin plats nästan bakom stolen; huru han då roade sig och de andra genom att med munnen snappa efter gubbens nattmössa, men huru detta en gång slog så ut, att han verkligen fick den fladdrande möss-snibben mellan tänderna och nu stod med nattmössan i mun midt emot den förgrymmade flintskalliga konrektorn, medan han i häpenheten öfver den skinande månen på dennes hjessa, hvilken han nu för första gången såg, lät mössan sitta der den satt och endast med båda händer räckte upp boken till skydd för en väntad påhelsning i sin egen yfvigt blomstrande peruk – se så här, sade Magnus, i det han tog ett kort mellan läpparne, höjde marklådan öfver hufvudet och med en klippsk, förvånad och ynklig uppsyn vände sig mot Lina – – då, vid en sådan berättelse och sådana små upptåg, skrattade Lina så godt som ett tolf års barn, Magnus såg så belåten ut som en nyss framropad aktör, och gubben farbrodern lät sig uppskofvet med spelet icke förtryta, utan såg mildt och leende än på den ena än på den andra af de båda.
Deremellan höll Magnus stundom sådana tal, som det anförda om kavaljerer, och Lina fann ofta äfven nöje i dem; men stundom kunde hon ej rätt förstå honom, och visste ej om han talade allvar eller skämtade.
Ty hon kunde ofta, då han syntes hålla en rätt allvarlig predikan, med bästa vilja icke låta bli att skratta af innersta hjerta, och deremot, då han rätt lustigt skämtade, smög sig stundom en tår i hennes öga.
All anledning är dock att tro, det hon, utan att sjelf vara säker derpå, verkligen förstod honom.
Eljest vände sig deras samtal ofta kring giftermål.
Farbrodern talade förtjust om äktenskapets lycka – han hade talat derom redan i nära trettio år – men kunde i sjelfva verket aldrig öfvertyga sig, att han talade sannt.
Magnus deremot prisade ungkarlslifvet, gycklade öfver äkta män och stundom öfver qvinnorna i allmänhet – men gjorde undantag för hvarje enskild, ty i sitt sinne kände han stor håg att sjelf blifva föremål för detta sitt gyckel.
Så sade till ex. gubben:
«Om du icke gifter dig Magnus, så blir det här ett ängsligt lif.»
För tusan, jag är ju så villig som skyldig, svarade han långsamt.
Femton år har jag ju varit stadd på giljarefärd, utom de tio föregående, då jag verkligen gjorde mina små försök.
Men bror vet att jag älskar blott de sensibla, och jag väntar bara på en, som hvarje gång hon biter i en kotlett gråter öfver kalfven, derföre att han föddes blott till att uppätas.
Men det är förgjordt med hela könet, ända ifrån mutter Evas tider, som då hon drefs ur paradiset bara blickade förstulet på engeln och sedan trankilt satte sig ned att – sy en klädning – styfkjorteln af skinn, som bror minns.
Nå, jag vill icke vara orättvis mot de hulda varelserna, utan tror hellre, att den gamla ungkarlen Moses varit det.
Han har säkert förtegat, att Eva gret på qvällen, der paret låg mellan buskarne, och beklagade sig öfver mannens dumhet att bita i det fördömda äplet; ty ingen bad honom derom – hon bara «gaf» det åt honom – och att hon smakade litet skulle säkert ingenting betydt.
Ja, jag vill gå så långt, att jag verkligen tror, att hon, om det gamla herrskapet bott litet anständigare, skulle smällt ett par gånger i salsdörren utanför sin mans kammare, som då säkert suttit vid sin pulpet och gjort ett öfverslag öfver förlusten af den rara trädgården, med dess åkrar och ladugård.
Längre har alltsedan qvinnoömhet icke hunnit.
Kommer i äktenskapet fikonalöfstiden, så stadnar det dervid.
Ingen qvinna är så pass känslofull, att hon skulle sätta sig att gråta tre dagar, utan att spegla sig, eller ens gå ut på Norrbro, taga en behaglig attityd på trottoiren och beklaga sig för de cigarrer och kautschukskappor, som der stryka förbi.
Det enda, de nu för tiden hafva framför Eva, är att de jemra sig en smula för någon kaffesyster eller för barnamman, i fall de ej hellre med ord eller åthäfvor vänskapligt förmå denna att åtaga sig jemmer-rollen.
Eva skulle kanske varit lika ömsint, men i paradiset fanns ju ingen barnamma, icke ens ett barn.
Medgif, min bror, att detta dock var fan så besynnerligt!
Gubben, som, under det Magnus höll detta tal, promenerande med långa steg, med nedsänkt hufvud och händerna på ryggen, leende följt hans rörelser, sade nu:
«Ja, ser du, det vore något!
Sörj för att fikonalöfstiden icke kommer.
Det är sannerligen mer än troligt, att det bara behöfs att vara utan barn, för att ej komma ur äktenskapsparadiset.»
Gubben skrattade hjertligt.
Magnus hostade ett par tre hm! förrän han svarade:
Visserligen, visserligen!
Men bland oss karlar finnes gudnås också mycken svaghet.
Alla äro ej så starka som bror och jag.
Att följa Origenes’ exempel vore också dumt, derpå hafva vi en kyrkofaders ord, nemligen Origenes’ eget.
Berömvärd måste man väl anse en del Stockholms äkta mäns sed, att unna sina fruar åtminstone någon del af sagda paradis, under det de – eller rättare Stockholms ungkarlar i deras namn – på annat håll sörja för slägtets bestånd och lefva «en famille».
Att derföre kalla dem för hederslösa vore väl lika orättvist, som att kalla en inbrottstjuf för snattare.
Men å andra sidan går det i vår liberala tid också icke an att indela qvinnokönet i kaster och låta den ena lefva barnlös i paradiset och den andra bland barnungarne derutanföre.
Dock utan afseende på möjligheten att verkliggöra denna återeröfring af paradiset – hvartill likväl blott behöfdes att älskande och äkta folk endast umginges skriftligen eller i tidningarne – så förefaller mig hela saken något betänklig.
Icke som skulle jag våga hysa minsta tvifvel på uppriktigheten af fruntimrens vanliga förkärlek för det ogifta ståndet – hvilket ju på sätt och vis komme att fortfara äfven i dessa paradisiska äktenskap – ty om en sådan förkärlek vittnar erfarenheten – folkökningen skulle jag säga – alltför starkt; de älska nemligen uppenbart att se de ogiftas antal på jorden tillvexa.
Men när jag pröfvande lägger handen på mitt eget bröst, här innanför fracken, så att ej plånboken kommer att sitta emellan, så märker jag: att om jag tänker mig min blifvande hustru, huru hon fäster blicken ur det milda djupa blå ögat på det i hennes armar slumrande barnet, glömmande hvarje tillfälligt bekymmer för bekymret om denna varelse, detta klappande hjerta för lifvets sorger och fröjder, hvilket danats ur hennes egen hjertblod, denna förnuftiga ande, i hvilken hennes eget förnuftiga väsende skall fortlefva, och glömmande åter sjelfva detta bekymmer för en af moderskärleken drömd ljuf framtid – om jag tänker mig henne sådan, huru hon genom en salighetens tår spanar efter mig och i mitt betagna öga finner sina egna känslor afspeglade – ja då ger jag paradiset hin och kysser knäfallande fållen af hennes skinnkjortel – –
«Rätt så, Magnus!» ropade gubben och lekte med pipmunstycket mot ögonvrån – medan Magnus, hvilken likasom om han ertappat sig på förbjudna vägar ett ögonblick stadnat både gång och tal, åter fortsatte båda, tilläggande:
– – Om jag nemligen tänker mig såsom gift man – men tänker jag mig såsom ogift, som jag väl bör göra, efter jag senast i går skriftligen försäkrade mantalskommissarien derom, så låter jag alla narraktiga drömmar draga för den och den och anser, att vi förnuftigare använda vår tid på ett parti bräde.
Gubben hade sina funderingar och förhoppningar för sig.
Han teg derföre, och efter två minuter hördes i rummet inga andra ord än «troja-dus», «sex-ess» o. s. v.
Men vår redogörelse för de båda farbröderna leder oss helt och hållet från det närvarande.
Middagen taga vi oss åter friheten låna af en söt författarinna, tilläggande att den aflopp utan något synnerligen anmärkningsvärdt.
Ty för sådant kan det ej anses, att gubben och Magnus såsom alltid höllo sig glada på sitt vis.
Kanske bör hellre anmärkas, att de tre unga deremot voro allvarsammare.
«Jag undrar, kära bror,» sade Magnus, under det han med god aptit sväljde en äggblancmangé, «hvad en sådan här ståndsperson skall äta ett par årtusenden härefter, då säkert blott arbetaren mojar sig vid blancmangeer, crêmer och glacer?
Man kan just icke säga, att menniskan synnerligen ansträngt sin uppfinningsförmåga för magen.
Grodlår, påfågelstungor, tuppkammar och några såser – se der allt!
Visst har man också lärt sig att äta andra fågelprodukter än deras ägg och bon, men af en besynnerlig nyck har man icke användt uppfinningen på de däggande djuren.
Och alla djurklasser nedom fiskriket stå ju ännu nästan obegagnade.
Blott i Kina, som i så många afseenden gått framom vårt lilla Europa, har man vett att pläga sig med insekter; men en af våra entomologer skulle helt enfaldigt svälta ihjel midt ibland den rikaste insektsamling.
Mycket återstår således i den vägen att göra.
Men med den fart menniskosnillet nu skjuter, kan det på sin höjd räcka en 1000 à 1500 år, tills man lärt sig att i köket använda allt, hvad organism och organisk produkt kallas.
Att göra stenar till bröd tror jag fullt och fast blir omöjligt.
Jag stöder mig dervid mindre på kemiens nuvarande ståndpunkt, än på hin håles knipslughet.
Hvad han ansåg för det svåraste underverk, det måste, tror jag, så bli.
Jag har derföre ofta ansträngt min skarpsinnighet, för att skona våra grannars efterkommandes .., bror» (hans röst hade vid dessa ord en egen modulation, som gjorde, att Lina nedslog ögonen, i hvilka hon tydligen kände att ett visst deltagande var afmåladt), «deras, som lefva efter sagde femtonhundra år, och besitta jag kunnat hitta på någon annan desert för dem än – – böcker.»
Lina, som kände hans fantasis många egna vändningar och entrechats, skrattade godt.
Fredrik log med, ehuru tankspridt, och hans hustru, som sysslat med lilla Nanna, såg frågande upp.
Gubben, som längtade efter fortsättning, frågade leende:
Jaså, du tror, att allt bildadt folk vid det laget skall vara så pass förnuftigt, att de kunna lefva endast af själens spis?
«Jag tänker,» svarade han, «att bokskrifveriet efter tusen år skall drifvas af städernas handtverkare och efter dubbelt så lång tid vara en landtmannaslöjd, och jag menar, att hvar och en, som noga betänker, huru många redan nu för tiden göra böcker, och huru de flesta bland dem äro berömda författare eller författarinnor, bör inse, att det vid sagdan tid skall finnas färre läsare än författare.
Ja, noga betänkt, så måste, i den mån författandet blir mera lätt och allmänt, svårigheten blifva allt större för hvar och en att hinna läsa hvad han sjelf skrifver.
Utan öfverdrift kan derföre antagas, att efter tvåtusen år ingen mera läser hvad en annan skrifvit.
Då ser jag ingen annan råd för de arma menniskobarn, som vilja följa med sin tid, än att de tillegna sig alla utmärktare arbeten i geléform, med pikanta kryddor.
Så afhjelper man då å ena sidan bristen på något nytt och dyrbart för bordet och köket.
En berömd författares arbeten skola då köpas mycket dyrare än nu, och upplagorna skola gå till tusendetal, emedan rikt folk då icke mer såsom nu kan låna böcker af fattiga bokvänner.
Och genom allt detta skall en berömd författare alltid bli en Croesus, medan äfven de mindre berömda, som förse de dagliga behofven, skola hafva god utkomst, hvarigenom endast, å andra sidan, då ännu en vetenskapsman eller poёt kan äta och lefva.
En tviflare kunde väl invända, att på den tiden hvar och en äfven skall skrifva sin egen tidning, sina egna litterära jurnaler, och att det, då ingen annan än redaktören sjelf läser dem, blir omöjligt för en författare att blifva berömd och namnkunnig.
Men det är ju klart, att likväl kokböcker måste läsas af kockar, hushållerskor m. m., och då kommer det att heta i en kokbok, precist såsom nu i en tidning:
«det eller det arbetet rekommendera vi på det högsta, det är pikant, intressant, blixtrande, har natursanning» o. s. v., «det bör förtäras i boudoiren, vid en cigarr, på qvällen, passar för alla stånd, är tröstande eller muntrande i alla lifvets skiften», o. s. v.
Det bästa vid saken är, att en sådan recensent i kokboken aldrig kan komma i fara att säga en osanning, såsom våra tidningsrecensenter nu vanligen göra, ty det beror ju på honom sjelf att med lämpliga ingredienser för tillredningen göra sin karta till en sanning.
Och hvad den tidens berömda författare skola vara lyckliga, då de på en fashionabel middag höra sina arbeten prisas och berömmas af den sköna bordsgrannen –, vid hvarje munsbit eller skedblad hon förtärer!
Nu är det gudnås annorlunda, och man kan, såsom jag, sammanskrifva en hel grekisk grammatik, utan att en vacker granne ens vet, att ett sådant berömdt opus finnes till i verlden.»
Han såg härvid leende på Lina, som satt honom närmast till venster.
Hon rodnade vid den långa blicken, ty leendet antog snart en sorglig dragning.
Gubben hjelpte henne ur förlägenheten med det förslag, att Magnus skulle lemna
Lina ett exemplar af sin grammatik, för att pröfva om deraf kunde blifva en aladaube eller en blanc mangé. «Det skall bli rätt roligt för dig, bror Magnus,» tillade han, «att plugga i mig dina reglor för accenten, för konsonantförändringen o. s. v.
Jag undrar just, hvad gubben Gezelius, som jag ännu fragmentariskt har i mitt hufvud, skall säga om den nymodiga medtäflaren i min mage.»
Gubben skrattade sjelf hjertligt åt sin egen qvickhet, och de öfriga skrattade med.
På eftermiddagen kom den omtalta träkarlen, hvarunder fruntimmerna ensamma sutto i nästgränsande rum.
«Men tycker du icke om Magnus?» frågade Märtha.
«Han pratar väl så lärdt och besynnerligt, att jag ej alltid förstår honom, men han har alltid förefallit mig så godsint och hederlig.
Också är han ständigt glad och treflig.»
Ja visst är han det, och jag har derföre tyckt om honom ända ifrån barndomen – svarade Lina.
«Nå men hvarföre vill du då icke hafva honom?»
Söta du, hvad talar du för besynnerligheter?
Det har ju aldrig varit fråga om något sådant.
Du vet ju, att farbror och han äro oskiljaktiga vänner, och att han endast derföre går hos oss.
Om folket pratar, så rår jag ej för det, och du borde väl ej tro något sådant.
«Men du ser ju sjelf, att han är kär i dig, och det vore säkert ett lyckligt parti.»
Nå men tala då för all del ej så högt!
De kunna ju höra hvart ord.
Hur kan man vara så oförnuftig?
Hon var färdig att gråta af förtrytelse och lemnade hastigt rummet.
Märtha hon tyckte att hon talat ganska förnuftigt.
Utom det att hon började få sina hemliga skäl till hvad hon sagt, så delade hon alla sina medsystrars håg att stifta partier.
Ty ingen hustru är så illa gift, att hon annorledes än blott i högsta allmänlighet skulle afråda de ogifta från äkta ståndet.
Så snart deremot någon serskild anledning yppas, arbetar hon med största ifver att draga sin medsyster i den fördömelse, hon kanske förut för henne afmålat i de mest afskräckande färger.