Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hade icke upptäckt en gosse, som låg dold i en af de stora grushögarna, till hvilken ledde under marken en lunta.
Vid deras signal, att ingången var fri, inryckte först det kejserliga kavalleriet under öfverstarne Gayling, Gonzaga, Briganza och Kolbe, tungrustade ryttare i svarta järnhufvor och blänkande harnesk.
De delade sig åt två sidor och höllo stilla innanför breschen för att lämna väg och skydda infanteriet mot ett angrepp af samma art, som i går hade blifvit så olycksbringande.
Infanteriet följde i täta leder, nödsakadt att tränga sig samman i mellanrummen mellan grushögarna och förskansningens öfverallt kvarliggande spillror.
Då skakades marken af en fruktansvärd knall, ett moln af grus, stenar och trästycken förmörkade luften, blandadt med eldslågor, och de kejserlige skarpskyttarne, som hunnit ett stycke längre fram, sågo med förfäran kavalleri och infanteri försvinna i grusmolnet.
Knappt hade den tunga svartgrå skyn af rök och stoft skingrats, innan Slange på sin svarta Breit var öfver de stormande, likasom uppstigen ur jorden.
Mer härjande än någonsin rasade svärdet bland de förvirrade och bestörta skaror, som undgått minan och flyende skingrade sig öfver fältet.
Äfven där förföljdes och nedhöggos de, intill dess att två af deras yttersta fotregementen under behjärtade anförare formerade fyrkant och, med bistånd af kavalleriet, tvungo Slanges folk att återvända till staden.
Tredje stormen var afslagen med större manspillan än de förra.
Det återstod blott att rensa staden från de inträngande skyttarne.
Men hvad båtade denna nya framgång de segrande?
Lågorna hade förtärt deras bollverk och drifvit dem till ett hörn af staden.
De voro kringrände, utan ammunition, proviant och furage, utmattade efter tre dagars och tre nätters strid.
Slange betraktade solen; hon hade snart uppnått sin middagshöjd.
När hon sänkt sig så lågt i väster, att den fientliga hären ej mer hade en timmes dagsljus öfrigt att förfölja Banér -- då ville han kapitulera.
Han mönstrade och tackade sina trupper vid norra muren.
Ännu stodo 1,200 man i ledet; det var många nog, det var mer än hälften.
Af de saknade 1,000 hade några fallit eller sårats, andre sjuknat, de öfrige hade under natten och stormningarna deserterat till fienden.
Den stränge öfverbefälhafvaren räknade lederna.
Hans blick ljusnade, när han förnam, att ingen af hans svenskar, finnar och skottar svikit sin fana.
Det var tyskarne som tröttnat vid denna hopplösa strid, tyskarne som ledsnat att vara sitt lands bödlar.
Krigslagen skulle ha dömt dem att arkebuseras; en jury skulle ha svarat: icke skyldige.
En afdelning af de kejserlige bevakade norra stranden af Schwarzach, men hade, till de belägrades lycka, hindrats af lågorna att deltaga i sista stormningen.
Klockan tre på eftermiddagen sände Slange en parlamentär att erbjuda kapitulation.
Det var hög tid; en ny stormning från alla sidor förestod.
Han blef icke skjuten, den unge löjtnanten, som man kunde befara, till försoningsoffer åt trumslagarens skugga.
Ärkehertigen fordrade kapitulation på nåd och onåd.
Underhandlingen varade, som Slange beräknat, flera timmar.
Slutligen blef man ense om krigsfångenskap och hedrande behandling.
Officerarne fingo behålla sina hästar och Slange sin stolte Breit, ett aktningsbevis för en tapper motståndare.
Svenska hären hade härmed förlorat 1,200 af sina bäste krigare och tjugusex ryttarefanor, men de kejserlige hade förlorat mer: en afgörande seger genom förstörandet af Banérs hufvudstyrka.
Likväl hördes i deras läger ett stort jubel: nu var ormen (die Schlange) fångad i klykan!
Solen närmade sig horisonten, när de afväpnade krigsfångarne under stark eskort lämnade bakom sig den brinnande och förödda staden.
En samtida berättelse tillägger, att tre karosser med fruntimmer, sannolikt de tyske officerarnes hustrur, medföljde tåget.
Af det lilla, engång så blomstrande Neunburg funnos endast svärtade, sönderskjutna, rykande ruiner och dess olycklige, hemlöse, förskingrade invånare kvar.
Desse hade vid första rykte om kapitulationen skyndat till staden för att, om möjligt, rädda en ringa återstod af sin egendom, men funno sig förekomne.
Roflystne marodörer, krigens hyenor, som alltid följa härarnas spår, hade varit snabbare än de, trängt in i de ännu brinnande husen och tillegnat sig allt som kunde äga ett penningvärde.
Äfven Slanges folk hade i sista minuterna plundrat allt hvad de medhunno till en sparpenning i fångenskapen.
Det var krigaresed, byte som byte!
De återvändande invånarne lyckades blott med bistånd af medlidsamma bajerske vaktposter rycka än en halfsmält kittel, än en halfbränd hufvudkudde ur plundrarnes händer.
De hade i nöden, natten och brådskan äfven kvarlämnat bräckliga gamla föräldrar och sjuka barn.
Hvar funnos dessa?
Den sjunkande blodröda solen visste intet om den föregående nattens skräck och hade intet svar på den sedan i tårar tillbragta dagens tröstlösa frågor.
Lågorna visste måhända mest af alla, men äfven de hade nu slocknat, och glöden stirrade svarslös på de sökandes darrande händer, som rörde i askan.
Medan fångarne, mera lifvade än nedslagna af vissheten att hafva undgått en nästan säker undergång, tågade af till lägret, frågade Slange, som red vid Gordons sida:
-- Hvar blef pojken?
-- Under gruset af minan, svarade Gordon lugnt.
Neunburgs hjälte glömde för ett flyktigt ögonblick segern och fångenskapen.
-- Trettio alnar! ...
Hvarför ej fyrtio? sade han vid sig själf.
Och solen gick ned öfver Neunburgs sista dag, öfver Johan Banérs räddning, öfver så mycket blod och så många tårar, men ej öfver Erik Klasson Slanges till Karuna rykte för eftervärlden.
Sverige har fostrat för många tappre män, för att det skulle missunna
Finland dess bördsrätt till »den svenske Leonidas».
Förgyllda Ruben.
Du skall dia hedningarnes mjölk.
Den fria riksstaden Regensburg vid Donaus krökning från sydväst till sydost räknade gamla anor från ett romerskt fältläger och hade vuxit till välstånd såsom en hamnplats för det rika Nürnberg.
Sin största betydelse fick
Regensburg dock af det heliga romerska rikets herredag, som här plägade samlas ända till så sena tider som 1806.
Herredagen, eller rättare furste- och biskopsmötet, var stadens stolthet och inkomstkälla, stundom äfven dess fara, såsom när Johan Banér i Januari 1641 var nog förmäten att sända öfver floden femhundra kulor till en föga angenäm öfverraskning för kejsar Ferdinand III och hans församlade riksfurstar.
Banérs förmätenhet hade kunnat blifva farlig, om icke Donau gjort myteri och fransmannen Guébriant icke klenmodigt vägrat med sina trupper understödja den djärfve nordbon.
Nu blef hans förmätenhet straffad med ett återtåg, som nära nog liknade flykt och af de kejserlige förkunnades som en sådan, men icke desto mindre, tack vare Neunburgs tappra försvar, förde den svenska hären med ringa förlust i säkerhet och dess fältherre till grafvens ro.
Banér slöt sin hjältebana i Halberstadt den 10 Maj samma år 1641.
Åttatiotusen stupade fiender, sexhundra eröfrade fanor, strömmar af tårar och en bred, rykande väg af ruiner betecknade hans spår genom Tyskland och krigets trofé på hans frejdade graf.
Regensburg hade upplefvat mycken bestörtning och därefter mycket jubel i denna stormiga tid.
Riksmötet fortfor ännu i Maj under ändlösa rangtvister, intriger och protokoller.
Fienden var förjagad, svallvågen återkastad från Donaus stränder, men lugnet återvände icke så snart bland de afundsamme riksfurstarne och i det godmodiga, men lätt upprörda, lätt fanatiserade schwabiska folklynnet.
Krigsfångarne, som fördes i triumf genom staden för att interneras i fästningarna, fingo förnimma mycket hån.
Oviljan mot desse Bajerns förhärjare mildrades ingalunda däraf att de därjämte voro kättare, som förde krig mot den allena saliggörande kyrkan och mången gång behandlat mariebilderna med ett förakt, hvilket djupt upprört alla fromma katoliker.
Det kom någon gång till stenkastning på desse afväpnade fångar, som skyddades af en stark eskort; men vanligare var, att de följdes i hälarna af smädande folkhopar.
Och när en sådan hop icke längre kunde uttömma sin vrede mot kättarne, sökte den andra föremål för sina upprörda känslor.
I Regensburg, likasom i flera det romerska rikets större städer, var ett litet antal judar bosatt; ständiga föremål för misstro, förakt och förföljelser, men alltid med sin klokhet, sin sparsamhet och sina förslagna hufvuden trängande in i remnorna af ett samhälle, som var föga utveckladt och nu lossnat i sina fogningar.
De idkade intet jordbruk och fingo ej inträde i de strängt begränsade, om sina privilegier afundsjuka handels- och handtverksskråen.
Judarne brukades som nyttige agenter, mäklare och mellanhandlare, sysslade med allehanda förbisedda, icke alltid väl renommerade yrken och voro mångenstädes i tysthet de bankirer, hvilka mäktige herrar, kejsaren själf icke undantagen, i behofvets stund anlitade mot räntor, som höllo långifvaren skadeslös för lidna förluster.
När behöfvas ej penningar, särskildt i krigstid?
Hemligheten af det beskydd judarne åtnjöto mot de ständigt fientliga folkmassorna var ingen annan än just denna bankirrörelse i de maktägandes tjenst.
I Regensburg, såsom i Rom, i Frankfurt och många andra städer, bebodde judarne ett Ghetto, ett strängt afspärradt judekvarter, till det yttre trångt, smutsigt, oansenligt, misstänkt och af stadens öfrige invånare betraktadt med afsky.
Regensburgs Judengasse räknade blott en enda byggnad af någon betydenhet, ett grått, dystert stenhus om två våningar med gafveln mot gatan och en trång gård, befäst med höga murar, kantade med järnspetsar.
Hela denna afstängda borg var en fästning för sig, den massiva ekporten starkt järnbeslagen och lämnande blott en liten, ständigt bevakad och omsorgsfullt tillreglad sidogång öppen för dagens trafik.
Själfva de små fönstren försvarades icke blott af tjocka luckor, som stängdes om nätterna, utan ock i nedra våningen af järngaller, som gåfvo huset utseende af ett fängelse.
Här bodde judeförsamlingens anseddaste patriark, en på sin tid nästan lika mäktig penningfurste som huset Rothschild i våra dagar.
Hans namn var Ruben Zevi Ben-Isak, men i det kristna Tyskland var han känd under benämningen Der vergoldete Ruben, hvilken benämning var känd äfven i svenska hären såsom Förgyllda Ruben.
Denne man ansågs nämligen vara omätligt rik, och när Banérs här från andra stranden af Donau bekikade Regensburg, spejade sannolikt månget lystet öga efter den förgyllde judens hus, hvilket tycktes så enkom inbjuda en fattig krigares toma hand till sköfling.
Ruben Zevi bedref sina affärer mycket tyst och mycket försiktigt.
Sällan såg man honom, föga kände man hvar eller huru han förde bakom härarnas kanoner sitt gyllene krut i fält, men man visste, att han öfverallt hade sina agenter på krigsfot, att han underhöll hemliga kontor i Wien, München, Nürnberg, Frankfurt, Warschau, Amsterdam, Paris, Madrid, Konstantinopel, ja man påstod äfven i Stockholm.
Ty den förgyllde juden, sade man, var, oaktadt Mose lag, en världsborgare, som värderade alla nationer och alla trosbekännelser lika efter måttstocken af ett godt »geschäft».
Man trodde sig veta, att han tid efter annan varit bosatt på olika orter: i Hamburg, i Danzig, i Warschau, i Wien, innan han på gamla dagar slagit sig ned i det anspråkslösare Regensburg.
Man sade, att han mer än en gång blifvit plundrad och brandskattad, än af Wallenstein, än af svenskarne, och likväl alltid med oåtkomliga reservkassor kunnat börja rörelsen om igen.
Det förunderliga var, att denne förgyllde jude, som tjenade alla krigförande makter och på lägliga tider plundrades af dem alla, fann beskyddare hos katoliker, protestanter och muhamedaner, alldeles som ett gångbart mynt.
Ruben Zevi var kosmopolit, alldeles som det guld han beherskade.
Hvem frågar hvarifrån det kommer eller hvem det tillförene tjenat?
Det är nog, att man äger det: non olet, det luktar icke.
Påsken, som nu inträffade, var i alla katolska länder en vådlig tid för judarne, och i Regensburg mer än annorstädes, till följd af den fortfarande upprörda sinnesstämningen.
Lördagen före påsk hade judarne samtidigt firat sin passahfest inom stängda dörrar.
Fredagsaftonen hade en liten kristen flicka, en handskmakares dotter, spårlöst försvunnit.
Man hade sett barnet leka vid flodstranden.
Hvad tycktes enklare, än att flickan fallit i Donau?
Men på fredagsaftonen hade man äfven sett en judisk tjenare bära ett lefvande föremål i en säck till kvarteret, och detta föremål i säcken hade låtit höra ett klagande ljud.
Åter låg den enkla förklaringen närmast, att tjenaren burit ett lefvande lamm, bestämdt till påskoffer, hvilket lamm låtit höra ett klagoljud i sitt fängelse.
Men sedan handskmakarens hustru hela lördagen förgäfves sökt sitt barn och någon granne ledt hennes misstankar på den judiske tjenaren, begynte hon öfverljudt ropa, att judarne röfvat hennes barn och slaktat det till sitt påskalamm.
Det var påskmorgonen.
Folkmassorna strömmade med vigda ljus i händerna ut från Regensburgs gamla mäktiga katedral från trettonde seklet, när ropet om judarnes illgärning utbredde sig öfver gatorna.
Sådane katolikerne kommo från kyrkan, ännu med sakramentet på sina läppar, rosenkransen vid sin sida och vigvattnets stänk på kläder och hår, beväpnade sig dessa fanatiska folkhopar med hvad de i hast öfverkommo och störtade sig mot judekvarteret.
Alla judar som anträffades ute blefvo utan åtskillnad på ålder och kön misshandlade, slagne och nedtrampade, några till döds.
Därpå begynte en stormning och plundring af boningshusen -- uppträden, hvilka, oftast af lika ogrundade anledningar, fortfarit från sekel till sekel allt intill våra dagar.
»Hans blod komme öfver oss och våra barn!»
Två timmar hade våldsamheterna fortfarit utan hejd, medan kejsaren och riksfurstarne ännu voro i staden med en betydande krigsmakt, när ändtligen en trupp ryttare visade sig och skingrade folkmassorna.
Häktningar företogos, man skulle förmoda bland orostiftarne.
Nej, bland judarne.
Här behöfdes ett nytt påskalamm, ett skuldoffer för att tillfredsställa massornas fanatism.
Man trodde sig hafva igenkänt den judiske tjenaren, som bar säcken, och det hus, till hvilket han burit den.
De gripne missdådarne fördes bundne till fängelset, där de hade att vänta tortyren för att tvingas till bekännelse och därefter ett af dessa förfärliga bål, som då räknades bland de mest omtyckta folknöjen.
Ett hus i kvarteret hade förblifvit fullkomligt oskadadt och lyckats bereda en tillflykt åt många flyende.
Det var förgyllda
Rubens väl befästade borg.
Till detta hus begaf sig ryttaretruppens anförare med eskort af halfva sin styrka och fordrade inträde.
Han fick vänta några minuter.
Slutligen öppnades den lilla gångporten för honom och två drabanter.
Dessa minuter hade synts ryttmästaren von Straubinger alltför opassande för hans värdighet.
Han inträdde med en förnärmad chefs otåliga missnöje och fann den trånga gården uppfylld af ännu darrande flyktingar.
En hastig blick öfvertygade honom, att borgen ej saknat försvarare, om folkmassan gjort ett försök att storma.
Han fördes genom lederna af tolf välbeväpnade män till ett förgallradt rum på nedra botten, hvilket tjenstgjorde som mottagningsrum.
Här hälsades han af värden, som gaf två skrifvare en vink att aflägsna sig, medan drabanterne posterades på vakt i förstugan.
Den rike Ruben Zevi var en hvithårig sjuttioårig gubbe af mer än medellängd, med sitt folks skarpt utpräglade drag, hvilka röjde en afkomling af den spanska judetypen, de s. k. sefardim, som ansågos vara af en ädlare, mera oblandad ras än de polske och tyske judarne.
Hans dräkt var den i judereglementet föreskrifna långa bruna rocken, öfver hvars prydliga krås nedhängde ett spetsigt hvitt skägg.
Hans lugna, kalla, nästan förnäma hållning vittnade om en man, som väl visste hvem han var och med hvem han hade att göra.
-- Jag trodde -- började ryttmästaren häftigt -- att en kejsarens officer, som nyss räddat ert hus från plundring, ej behöft vänta en kvart timme utanför eder stängda port.
-- Jag beklagar -- svarade juden höfligt med en fin spets i orden -- att min port i dag behöft ett så stadigt lås.
Mitt folk torde ha misstagit sig om tiden, sedan det i två timmar väntat ers välborenhets ankomst.
Är det något hvarmed jag kan vara till tjenst?
-- Det är helgdag; jag förmodar, att ni ihågkommer mina fattige knektar, som för er välfärd gjort sig mycket besvär.
-- Edra knektar?
Alldeles riktigt.
Jag hoppas, att de straffat våldsverkarne och återställt mina trosförvanters plundrade egendom.
Vi skola föranstalta en insamling för desse tappre knektar.
Jag skall bidraga med min skärf, fastän jag, som ni ser, ej haft något att frukta för mitt hus.
Ryttmästaren var icke van att göra omständigheter med en jude.
Han förklarade utan omsvep, att han fordrade tusen gyllen.
Icke mer? genmälde gamle Ruben.
Di Caretto är ers välborenhets chef?
Ja, jag vet, och ers välborenhet har att fordra sex månaders innestående sold?
Vill ers välborenhet vänta på solden i sex månader till, eller vill ers välborenhet utbekomma sin fordran kontant i morgon?
Straubinger visste rätt väl, att chefens punktlighet berodde af krigskassan och krigskassan af förgyllda Ruben.
Efter något besinnande förklarade han, betydligt spakare, att han föredrog solden i morgon.
Han hoppades likväl, att knektarne finge något för sitt besvär.
-- Riktigt!
De äro hundrafemtio.
Hade ers välborenhet besvärat dem hit vid plundringens början, skulle de billigt gjort skäl för en gyllen per man, summa etthundrafemtio.
Olyckligtvis ha de kommit två timmar för sent.
Jag afdrager en gyllen för hvar minut, summa etthundratjugu.
Återstå trettio, som jag härmed har äran ställa till ers välborenhets disposition.
Ryttmästaren von Straubinger strök penningarna med en grimas i sin ficka, hvarifrån de sannolikt snart skulle trilla ut tillbaka hvart som helst, men icke till knektarne.
-- Vänta, gamle gnidare -- tänkte den besvikne soldnären vid sig själf, när han gick -- detta skall du betala mig med ränta vid nästa plundring i Judengasse!
Ruben Zevi tillkallade sin brorson Joas, hvilken med sin familj bebodde nedra våningen af huset, och gaf order om skyndsam undsättning åt de olycklige flyktingar, hvilka dels sökt en fristad här, dels förskrämda gömde sig i sina sköflade boningar.
Det var icke första gången förgyllda
Ruben varit för sina förföljda trosförvanter en Jehovas utskickade.
Om de kristne ansågo honom för en svamp, hvilken omättligt insög hvarje guldkorn han öfverkom, ansågo honom judarne som en profet, hvilken lät manna regna för dem i den torra öknen.
Bland dem fanns icke en nödställd, en lidande, en husvill, frysande, hungrande eller i lifvets vedermödor bruten usling, som ej hade gamle Ruben Zevi att tacka för tröst eller välgärningar.
Bland de rike judarne, hans konkurrenter på marknaden, åtnjöt denne kloke, alltid rådige, alltid klarsynte gubbe ett högt anseende som sitt folks patriark, men de fattige nästan afgudade honom och ville gifva sitt lif för honom.
Judeborgens öfra våning var strängt afspärrad till ägarens disposition, förutom ett större rum, som, med sitt förhänge, sitt altare och Gamla testamentets heliga skrifter på grundspråket, var upplåtet till synagoga.
Utom några dyrbart utsirade, väl tillästa skåp vittnade nästan intet i denna tarfliga våning om en rik mans bostad.
Den enkla sängen med dess hårda tagelmadrass var af oliveträd från det heliga landet, och ofvanför sågs porträttet af en ung flicka, nästan ett barn, måladt af van Dyck.
De blixtrande mörka ögonen tycktes genomskåda betraktaren; den fint formade munnen, med ett oskyldigt, lyckligt leende öfver de halföppnade läpparna, tycktes säga till honom:
Är lifvet ej skönt!
Är Gud ej god!
Är icke allt, allt solsken, vår och tjusande hopp!
Här var bostaden för en änkling, som mist sina barn.
Ensam var han icke, han hade en broder i Smyrna, men hade tagit till sig en annan broders fattige, snedvuxne son Joas, en man om fyrtio år, nästan en krympling, bosatt i nedra våningen med hustru och sex barn.
Joas var förste kontoristen, begåfvad med ett slugt hufvud och samlande hand, hvarför han ansågs och ansåg sig själf som den blifvande arftagaren af omätliga rikedomar.
Men de sista åren hade slagit en knut på denna gyllene tråd.
Joas' äldsta dotter Rachel, nu fjorton år, hade så eröfrat sin gamle grandonkels hjärta, att han ej kunde vara henne förutan och låtit åt henne inreda ett litet praktfullt rum i närheten af hans eget.
Här slösade han med fulla händer, den annars så sparsamme och tarflige millionären.
Här var golfvet inlagdt med mosaik och väggarna behängda med rika flandriska väfnader.
Hvarje möbel var ett konstverk, hvarje liten prydnad en dyrbarhet.
De vänner till unga Rachel, som någon gång tillätos besöka hennes rum och sågo juvelringarna blänka på hennes fingrar, hviskade till hvarandra: hon blir arftagerskan!
När Ruben Zevi på aftonen af de kristnes påskdag återvände till sina rum, trött af sina plundrade trosförvanters klagan, inkallade han Rachel.
Hon hade lärt det heliga språket, hebreiskan; hon uppläste hvarje afton ett stycke af Mose, profeterne eller psalmerna, hvilka annars lästes endast i synagogan, sedan rabbinernes Talmud nästan utträngt bibelordet.
Läsningen afslutades med böner på tyska språket.
Ruben Zevis blickar hvilade på detta barn, som han älskade, riktades stundom mot porträttet ofvanför bädden och återvände ånyo till den läsande flickan.
Denna jämförelse anslog och rörde honom.
Däri låg den fördolda källan till hans kärlek för barnet Rachel, som hade ett släkttycke med bilden på väggen.
När hon slutat, sade den gamle till henne:
-- Vet du hvem hon var, som nu är i Guds paradis?
-- Ja, svarade flickan, det är Ruth.
-- Vet du också hvad hon var för mig, gamle man, som nu endast har dig att älska i världen?
Vet du, att hon var mina ögons ljus och mitt hjärtas tröst, alltsedan jag miste hennes mor i Spanien och hennes bror blef dödad af de kristne i Gent?
Du är ett välskapadt barn, Rachel.
Huru skulle du annars likna henne, och huru skulle du annars bära ditt namn utan blygsel?
Men Ruth var det skönaste och fullkomligaste verk som utgått af Skaparens hand, alltsedan han gjorde vår moder Eva af Adams refben.
Ruth var mer än våra fäders Ruth; hon var den, om hvilken det sjunges i Höga visan:
Jag är en blomma från Saron, en lilja från dalarna.
Vintern är förliden, och blomstren uppgå af marken ...
Förstår du det, barn?
När Rachel teg, fortfor han:
-- Blomstren uppgå af marken och hafva sin tid och vissna.
Men ve den människas fot, som förtrampar Guds skönaste verk!
Herre, huru länge fördöljer du ditt ansikte för den rättfärdiges klagan?
Du har sänkt mig i den djupaste graf, i de mörka rum i hafvens afgrunder.
Jag var mätt af lidande, mina ögons källor förtorkades af elände, alla dina böljor hafva gått öfver mig.
Du har tagit från mig dem min själ älskat; mina förtrogna äro ensamheten, mörkret och döden.
Men till dig ropar jag dagligen: tig icke stilla, min Gud, när de orättfärdige förgöra ditt folk!
Hvarje afton komma de tillbaka, tjutande efter rof. Gör med dem, såsom du gjorde med Midjan, med Sisera, med Oreb, Zeeb och alla deras furstar!
Gör dem såsom en stofthvirfvel, gör dem såsom ett strå för vinden!
Såsom elden förbränner en skog och lågan afsveder de höga berg, så förfölj; dem, Herre, med din storm, förskräck dem med ditt starka väder, fyll deras ansikten med vanära, utrota dem, och fräls ditt folk ur dess fienders hand!
Det nyss så rörande uttrycket af kärlek och sorg i Ruben Zevis drag hade vid dessa ord efterträdts af ett strängt, hårdt, oblidkeligt uttryck af hat.
Med oförrätterna mot hans folk förenade sig minnet af egna lidanden.
Han var den mest barmhärtige, mest välgörande och människoälskande man gentemot alla olyckliga af hans eget förföljda folk, men sina och dess fiender kunde denne fromme jude icke förlåta.
Han hade bland Davids psalmer, som han citerat, glömt den sextiosjunde: att din salighet må blifva känd bland alla hedningar och alla folk tacka dig!
-- Men -- tillade han eftersinnande med Esaias ord -- Statt upp, var ljus! ...
Främmande skola uppbygga dina murar, deras konungar skola tjena dig.
Dina förtryckares barn skola komma till dig och ödmjukt buga; alla som hånat dig skola nedfalla för dina fötter.
I stället för att du varit öfvergifven och hatad och besökt af ingen, skall du försättas i evig höghet.
Du skall dia hedningarnes mjölk ...
Jag vill låta guld komma i stället för koppar och silfver för järn och järn för sten ...