Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
“Tänk, om karlarne i allmänhet, innan de trädde i brudstol, skulle gå till doktorn med fästmön för att få sådant intyg ...
Ni kan vara säker på att ni icke skulle ha fått veta något här.“
Den af sin misstanke marterade mannen såg genomolycklig ut.
“Jag kan ge er ett bättre och klokare råd!“ återtog den värdiga frun.
“Då ni återkommer till ert eget hem med fästmön, så för henne in i det rummet, der er mor dog – tala då vackert och öppet med henne, och bed henne vid fästegåfvan (hon vet nog att ni menar evangelium) försäkra att hon tryggt kan behålla den!“
“Tusen tack – det var taladt med visdom ...
Så skall ock ske.“
Hans ansigte fick en strålande belysning.
“Godt ...
Gå nu, käre vän, och hemta hit Kerstin Maria, så får jag se henne, medan ni dricka en kopp kaffe hos mig!“
Några minuter senare återkom han med en ung qvinna, som han sköt före sig.
Denna unga qvinna, Kerstin Maria, rak och högväxt, var verkligen en ovanlig skönhet.
Men hon hade i sitt väsende en sällsynt och oåtkomlig tillbakadragenhet.
Den härflöt icke af blyghet eller oro, utan syntes tillhöra en skygg och inbunden karakter.
Men den gamla doktorinnans tillvinnande vänlighet uppmjukade slutligen stelheten.
Kerstin Maria blef då så älskvärd och visade, efter sin lefnadsställning, en sådan god takt, att hon intog icke blott fästmannen, utan äfven sin vänliga värdinna.
Vid afskedet sade denna helt sakta till Berthold: “Tro mig, ni har aldrig behöft frukta för denna qvinnas lättsinne ...
Men akta er för att visa henne misstro!
All er lycka i framtiden kommer att bero på att ni inger henne förtroende.
Hon har ett icke vanligt sinne.“
Det tillkommande äkta paret reste den dagen icke längre än till några slägtingar, som
Berthold hade i vägen och hos hvilka han tänkte taga nattqvarter.
Men här, i det rika, på gammaldags allvarsamt sätt ståtliga nämdemanshuset blef Kerstin Maria icke så behandlad, som Berthold ansåg sig kunna förvänta.
Saken var, att som fästmannen under vägen väl visade sig hjertlig och deltagande för den nu nästan af sig sjelf försvunna tandvärken, hade han likväl icke på något bestämdt sätt berört tiden för bröllopet, och fästmön var alltför stolt att utforska hvad meningen var med att hon skulle säga upp sin tjenst på våren, då ingenting tydligare blef förklaradt.
Hon kom alltså fram i det minst angenäma lynne.
Detta dryga bondherrskap var också nu för henne, som under fyra år lefvat såsom fröknarnas gunstling i ett förnämt adelshus, allt annat än inbjudande: långt hellre skulle hon ha velat resa hela natten för att få hvila ut i den lilla torparstugan, der modern bodde.
“Flyger det nu i tänderna igen?“ frågade
Berthold med en helt öm ton, i detsamma vagnen stannade vid förstugubron.
“Åh nej, bry dig icke om mig ...
Der kommer din moster sjelf ut ...
Hon ser då aldrig för blidt på mig!“
“Jaså,“ sade husets herrskarinna, mor Elsa i Vickstad, i det hon med små trubbiga steg vankade nedför trappan.
“Detta är då din fästeqvinna, min käre Berthold?
Bara hon riktigt kommer genom dörr’n med pösekjol’n, rynkekapporna och fladderärmarna ...
Jo, det gick så nätt ...
Nå, välkommen, kära jungfru!
Tag nu af sig den fina halmhatten ...
Min Clara nyttjar aldrig annan hatt, än sådana som vi sjelfva färga halmen till och som valltöserna sy och bruka för solhettan ...
Men så illa att ej far var hemma och fick se den nya tilltänkta slägtingen ...
Nå, der kommer då ändtligen Clara.“
Den unga, särdeles hyggliga dottern gaf med en trohjertad min handen först åt fästmannen, kusinen, sedan åt fästmön, som dock, i sitt inre förtviflad och förharmad öfver förevisningsceremonien hos Bertholds slägt, med en knapp dragning på munnen besvarade Claras glädtiga försäkran att hon riktigt såg ut som en herrgårdsmamsell.
“Ja, nu kan du, Clara min,“ inföll modern, “få säkert mönster till din nya klädning ...
Nå, kära Kerstin Maria, det var väl svårt att skiljas från all herrligheten hos barons – var det inte?“
“Åh jo, de’ va’ mycket vänliga mot mig.“
“Och så muntert det måtte ha gått till i huset!
Vi ha ända hit hört talas om att der ständigt var fullt med kadetter, löjtnanter och alla slags herrar.
Men det torde inte vara så nyttigt för fattiga tjensteflickor, om de också heta kammarjungfrur, att låta städja sig i sådana herrskapshem, för hams och bakdanteri följs åt och ger sveda nog.
Men, gudskelof, Berthold är en redlig man, som inte lägger elakt prat vid sig värre än som höfs.“
Intills nu hade Berthold, ehuru han blifvit allt blekare och blekare, förmått styra sin böljande vrede.
Men nu gick han till dörren, öppnade den och ropade åt en af husets drängar, som höll på att sela af, att hästarne blott skulle beta.
“Hvad i all verlden,“ ropade då hans kära moster, som kom efter, “inte vill du, min käre köttslige systerson, skiljas ifrån oss på ett ovänligt sätt för ett fattigt ords skull ...
Fram i rappet med qvällsmaten, Clara – så skall Berthold se’n laga sig en toddy och prata med mig i all vänskaplighet, medan du för Kerstin Maria upp i din kammare och ställer till en god bädd för natten!“
Försoningen blef sålunda ingången.
Men tidigt på morgonen lemnade de trolofvade moster Elsas gästfrihet, som ingendera glömde, i trots af att den styfva värdinnan lät ett par ord falla, att det icke var omöjligt att hon och far och Clara kunde komma till bröllopet.
“Gudskelof,“ sade Kerstin Maria, då de väl voro ute, “att du ej har flere slägtingar, som ska’ bese mig!“
“Tänk icke på det, du ...
Och stor tack för det du ingenting svarade!“
Hjelmstavik, som nu tillhörde Berthold Anundsson, hade af hans farfar blifvit inköpt efter en possessionat i trakten, och det väl uppförda tvåvåningshuset hade ordentligt underhållits från far till son, liksom förmögenheten ökats under en längre slägtföljd.
Med dessa förmåner var det dubbelt svårt för Bertholds far att öfverge hoppet, att se sonen icke välja en bana, som anstod hans anlag och ställning.
Men han hade en sådan respekt för denne son, hvilken sjelf högt respekterade bondeståndet och dess fördelar, att han slutligen lät öfvertyga sig det Berthold i dessa lefnadsförhållanden kunde bli så god och hedrad som någon född herreman, och han lefde tillräckligt länge för att erfara hur aktad sonen var och huru anlitad vid allt, som skulle framåt inom hela häradet ... ja, hans ord gällde ännu längre bort.
Något, som också syntes särdeles angenämt i gubbens ögon, var att han på en mängd bref till sonen fick läsa följande utanskrift: “Landtbrukaren herr Berthold Anundsson“.
Och alla dessa goda intryck förenade hade till följd det på dödssängen gifna samtycket till Bertholds giftermål.
Då unge husbonden nu hemkom med den tillkommande husmodern, var det just vid middagstiden, när folket var uppe och höll sin måltid i det stora köket.
Kerstin Maria hade föreslagit att med detsamma få fara till moderns stuga, men då hade Berthold svarat att hon bara skulle komma olägligt, om hon komme så tidigt.
Ty som han ställt om att inre kammarn blifvit målad och fått några möbler, som kunde anstå hans fästmö, höll gumman nu på med att feja upp yttre stugan, der hon sjelf bodde.
När vagnen stannade framför manbyggningen, tog Berthold sin käresta vid handen och förde henne till köket, der det blef ett skramlande, skrapande, uppstigande och gapande så att det stod herrliga till.
“Sätt er igen, go’ vänner!“ yttrade
Berthold med en värdig husfaders välvilliga ton.
“Eftersom ni alla ä’ inne, vill jag med detsamma för er föreställa henne, som är mitt högsta goda på jorden och som åtta månader härefter, då året är fullt efter föräldrarnes död, på Guds makt blir er matmor.“
Kerstin Maria, som först genom denna offentliga föreställning blef underkunnig om tiden för giftermålet, kände sig på en gång rörd och sårad.
Han borde väl ha talat ensam med henne förut.
Emellertid visade hon folket omkring sig, ifrån förestånderskan vid spiseln intill minsta vallflickan, ett långt vänligare ansigte, än hon bestått de tilltänkta slägtingarna, och hon värdigades till och med att i några alldeles icke försagda, utan lugna och klara ord försäkra att, om Herren behagade låta henne komma till en sådan heder, hon hoppades bli emottagen med den välvillighet, som hon sjelf skulle visa i sitt matmors-kall.
Det allvar och den värdighet, hon ådagalade, vunno helt och hållet Bertholds bifall, hvilket visade sig i en upprymdare sinnesstämning, medan de åto ensamma i salen.
När måltiden var slutad, sade Berthold, som icke förlorat sin fixa idé och den kloka doktorinnans råd ur sigte:
“Nu gå vi in i salig mors kammare.
Der kan du se hennes dödssäng och påminna dig att hon gaf oss sin välsignelse i det sista!“
Fästmön följde honom, men blef så uppskakad, då hon i den mörka kammaren stannade vid den högt uppbäddade sängen, att hon darrande nedsjönk i en gammal skinnklädd länstol framför det lilla bordet, der ännu matmoderns bibel, glasögon och snusdosa funnos qvar.
Intrycket var öfverväldigande:
Kerstin Maria flöt i tårar vid erinringen af Bertholds mor, för hvilken hon hyste en så djup, men ängslig vördnad.
“Jag försäkrar dig, att hon talade vänligt om dig!“ sade fästmannen uppmuntrande.
“Men eftersom detta är en vigtig stund, så låt mig veta hvarför du blifvit så allvarsam och sluten inom dig sjelf, liksom om du grubblade på något!“
“Käre Berthold, du – det har gått så småningom ... och förlåt att jag säger dig att den, som fästat sig i äkta tro vid dig, nog behöfver både allvar och eftertanke ...
Första året efter vår skilsmässa, då du höll mig i stadsskolan, var jag nog ung och dåraktig att känna mig hedrad och smickrad af att bli begapad af herrarna, som pratade alla slags artigheter för mig.
Men under de fyra åren, jag varit hos baronens och hvarenda sommar följt dem till brunnar och bad, der frestelser aldrig saknas, har jag känt mig allt mer och mer stämd att förakta uselt hams.
Hederliga friareanbud har jag skjutit bort med oro vid tanken att någon skulle komma i din väg, du, som är så svartsjuk och noga.
Tänk då hvad sorg, harm och skam det skulle vara för mig, som knappt någon karl kan berömma sig af att ha fått ett vänligt ord af, att ha råkat i förtal för en enfaldig löjtnantspojke, som husmamsellen var kär i!
Af hämd på mig utspridde hon alla slags dåliga historier, så att slutet blef att han fick lemna huset med en allvarsam skrapa af friherrinnan för det onda, han tillställt.
Den token påstod att han menat ärligt och ville ha mig till hustru ...
Och nu, Berthold, har jag sagt dig allting.
Ju äldre och äldre jag blifvit, har jag allt nogare pröfvat mig, då jag om qvällen framtagit fästegåfvan ...
Se här,“ hon upptog boken ur kjortelfickan, “se om den icke varit flitigt läst!“
En blixt af glädje upplyste Bertholds ansigte.
“Så kärt att du just hade den på dig!
Jag tror hvartenda ord, du sagt mig, och då jag vet att du aldrig glömt det förbehåll, som jag lemnade dig boken med, så är jag ganska säker på att du just här framför min mors dödssäng och vid hennes eget lilla bord kunde lägga fingrarna på fästegåfvan och bedyra mig att du i trygghet kan behålla den!“
“Jag förstår dig, Berthold!“ svarade Kerstin Maria sakta.
“Jag ser på dina ögon att du har en sjukdom, som blir svår att bota.
Men kom ihåg, att hvad jag nu vill göra, gör jag aldrig mer än en gång!
Se, om jag älskar dig“...
Hon reste sig upp, lade handen på evangelium och sade med frimodig röst: “Jag svär inför Gud och din mor, som kanske ser mig, att jag är fullt värdig att behålla min fästegåfva ...
Vill och kan du nu tro mig?“
“Ja, så sannt som jag hoppas att vår förening skall räcka både för jorden och himlen ...
Förlåt att jag frestat dig så hårdt – men nu är jag så lycklig som en menniska kan vara.“
Icke blott åtta månader, den termin, som Berthold utsatt för sitt giftermål, utan ett fullt år hade nu förflutit, sedan han i moderns kammare emottagit af Kerstin Maria den på fästegåfvan besvurna försäkran om hennes aldrig svikna tro och kärlek – och likväl hade under sista half-året knappt mer än en förlägen häntydning på bröllopet då och då kommit öfver hans läppar.
Det var ett för både fästmannen och fästmön särdeles svårt förhållande, det, som nu fanns.
I början, då Berthold var full af glädje och tillförsigt, önskade han vid de många tillfällen, då Hjelmstavik hade godt om främmande (det låg nära kyrka, marknadsplats och tingsställe), att Kerstin Maria skulle gå upp från sitt lilla hem och börja värdinneskapet i det stora.
Der åt prost-herrskapet mer än en gång sin söndagsmiddag, att icke tala om komministern, länsmannen och många herrar, hvilka skulle från och till tinget, ty Bertholds gästfrihet var lika känd som anlitad ...
Men nu kom första knut på tråden.
Kerstin Maria förklarade i fullt bestämd ton, att hon aldrig tänkte gå som half-värdinna i hans hus för att få sneda blickar af stads-madamen, som skötte hushållet.
Nej, hon ville icke sätta sin fot dit upp, ens när han var ensam, ty det kunde ju hända att hon då råkade i förtal äfven för fästmannen.
Bäst vore att hon stannade hos modren på torpet, tills hon med allvar och ära kunde fatta hushålls-tömmarna.
Berthold kände sig sårad öfver denna dristighet: han höll sig sjelf för ett alltför stort dygdemönster att bringa sin egen fästeqvinna i ondt rykte.
Men huru som helst, måste hans suveräna vilja gifva vika för den suveräna herrskarinnan, som, fastän hon aldrig med ord häntydde på den stund, då hon nödgades besvärja sin egen ära, dock ständigt i sinnet fann sig allt mer och mer harmsen, synnerligen som det icke var svårt att gissa det Bertholds olycksaliga misstänksamhet åter råkat in på den gamla vurmen ...
Sedan han dag och natt grubblat öfver hvarföre Kerstin Marias högmod skulle framkasta en sådan löjlig svårighet mot hans önskan, kom ormen åter smygande och göt sitt gift i hans hjerta, hvaraf alstrades alla slags dåraktiga inbillningar.
Kerstin Maria var icke brottslig ... nej, visst icke ... men kanske var hon icke riktigt oskyldig: kanske hade hon någon oro i samvetet, som höll henne tillbaka.
Hunnen till denna punkt i sina vådliga forskningar, brukade han skynda ned till torpet, der Kerstin Maria satt i sin kammare och broderade nattkappor åt honom eller, såsom nu, då sommaren var inne, under äpleträdet i hagen.
“Jag har ingen ro hemma!“ sade han den dagen, på hvilken vi återtaga berättelsen. “Det förekommer mig, Kerstin Maria, som om någon mörksens ande hölle på att pressa hvarenda blodsdroppe ur mig.
Fräls mig, i herrans namn, från mig sjelf!
Men du är alltid så kall – älskar du mig icke mer?“
“Bara för mycket!“ svarade hon kort.
“Icke kan du älska mig för mycket?“
“Jo, mindre vore kanske bättre, då du ändå aldrig är tillfreds med mig ...
Du är svartsjuk på ingen.
Har jag, se’n jag kom hit, sett någon annan karl än dig, utom i kyrkan?“
“Nå, der ser då åtminstone hvarenda karl på dig ...
Hade icke kommissarien en sådan respekt för mig, så skulle han nog bli medtäflare: han är pin kär i dig.“
“Det vårdar jag mig inte om ...
Men vet du, Berthold, att detta elände öfvergår mina krafter.
Jag tror ej att jag kan frälsa dig på annat sätt, än att vi skiljas åt.“
“Tala icke vanvett – skiljas åt för det att du skulle gifta dig med kommissarien ...
Men lika godt: hvem du än skulle gifta dig med, så sköte jag ihjäl honom, innan det hunne så långt.“
“Ja, jag tror dig nog om det.
Derföre får jag tänka upp något annat ...
Kom hit på söndagseftermiddag – mor är då borta hela dagen – så skall jag koka kaffe åt dig och vi ska’ sitta i förtroligt samspråk i min kammare.
Och för att du riktigt må märka att jag vill behaga dig, så skall du få se, hvad du så många gånger bedt mig om, hur brudklädningen, som jag sydde i vintras, passar!“
“Nå, det var då riktigt vänligt och hjertligt af dig ...
Jag känner en aning att vi den qvällen icke skiljas åt, förrän vi komma på det klara.“
“Ja,“ svarade Kerstin Maria med en egen min, “jag anar just detsamma.“
Söndagseftermiddagen kom och fästmannen med den.
Kerstin Maria hade smyckat sin kammare med löf och rosor, och äpleträdets rödhvita blommor föllo som ett lätt draperi framför fönstret, der kaffebordet stod.
Sjelf var Kerstin Maria smyckad nästan som en brud: hon hade, såsom hon lofvat Berthold, tagit brudklädningen på sig – den var af svart siden – och hennes långa ljusbruna hår låg flätadt i flera kransar kring hufvudet.
Men på hennes kinder funnos inga rosor: de voro så hvita som rosen i hennes bröstbukett.
“Kors i all verlden, så vacker du är!“ utbrast Berthold i fullkomlig hänförelse.
“Jag svär på, att om du endast hade krans och krona och en prest tillhands, vore jag färdig att hoppa öfver lysningen och vigas med ens.“
“Rör icke vid mig, utan sätt dig stilla!
Krans och krona kan jag väl visa dig, men presten behöfs icke ännu.
Tål dig nu lite – jag går ut efter kaffet.
Ju förr det är ...“
Hon tillslöt dörren efter sig utan att fullborda meningen.
“Hon är alldeles som en drottning!“ mumlade Berthold för sig sjelf. “Jag har nu tillräckligt länge varit en kastboll för mina egna dumheter, och derföre må det bli slut och lysning nästa söndag.
Anstår det mig, en allvarsam, arbetsam och studerad karl, som andra komma och begära råd af i alla slags mål, att icke kunna råda mig sjelf ...
Det är väl sannt att ingen ser på mig hur galen jag är, utom Kerstin Maria – och det torde vara det värsta.
Hon är visst alldeles uttröttad.
I detta ögonblick, då Bertholds upprörda känslor voro färdiga att fullt gifva sig på nåd och onåd, inträdde Kerstin Maria med både krans och krona på hufvudet.
Hon höll i handen en bricka, på hvilken stodo två koppar uppslaget kaffe, dem hon nedsatte på bordet, en vid hvarderas plats.
“Seså, min brudgum,“ sade hon, “se nu så vackert vi sitta här på ömse sidor ...
Jag dricker för din välgång och du för min!“
“Ja, ja, det göra vi, men jag tröstar mig icke öfver att ej ha bröllop i dag, då du bär sjelfva kronan.
Underligt var det ändå att du band den nu ...
I alla fall nekar du ju icke att det blir lysning om söndag?“
Hin Ondes hus
Det var en tid, då alla menniskor vurmade för antiqviteter; det är just icke så länge sedan och något hvar torde väl minnas hur gamla invalider bland kistor och skåp drogos fram ur dammet, glömskan och mörkret, för att till sin egen oändliga förvåning – i fall nemligen gamla möbler kunna bli förvånade – helsas med loford, bifallsrop och förtjusning.
Man torkade smutsen och dammet af dem, man sökte med ifver och outtröttlig möda rätt på deras stympade och frånskiljda ben, sirater eller hörn, och om det var omöjligt att finna dem, så försökte man att med beundransvärd noggrannhet härma de klumpiga dimensionerna af dessa förkomna rariteter; med ett ord, man föraktade allt hvad nytt eller nymodigt hette, och trodde sig hafva afsvurit allt modernt, då man nyttjade ordet ”antikt” i stället.
Det var en gyldene tid för gammalt skräp; man trängdes på auktionerna och i ”Fru Walls bod” för att få tag i en gammal klumpfotad ländstol, ett skåp så stort att det kunde begagnas till ”sommarnöje” om man ställt det på Djurgården, eller en pulpet som räknade sina anor ifrån Carl XII:s tid, och som kunde antagas ha blifvit beröfvad sina ben af ryssarne.
Emellertid tror jag icke att antiqvitets-vurmen sträckte sig längre än till möbler; åtminstone vet jag med visshet att gamla skor, gamla flickor och gamla hus icke voro inbegripna deri.
Likväl är det just dessa sistnämnda, som jag i all min dar haft ett särdeles tycke för, och jag tror knappt det finns ett enda gammalt hus här i Stockholm, som jag icke med intresse beskådat ifrån alla håll.
Jag menar nu icke alla gamla trärucklen, som på sin höjd kunna skryta af ett sekels ålder, utan dessa vördnadsvärda, höga, ståtliga byggnader – med sina stensirater och ornamenter, frukt- och löfguirlander och sina refflade eller vridna pelare, som uppbära porthvalfvet – hvilka alltid ha förefallit mig så mystiska, så fulla af ett oförklarligt intresse.
Det är isynnerhet ett, som framför alla de öfriga ådragit sig min uppmärksamhet.
Dess dystra och mörka framsida, prydd med gråa sten-ornamenter i fantastiska sammanställningar, grupper af vapen och rustningar, och grinande hufvuden, fula som elaka andar, hvilkas kroppar jag ständigt föreställer mig ha’ blifvit inmurade, så att endast hufvudet är synligt, ty det framstår omedelbart ur leret, som hvarje ögonblick tyckes färdigt att uppsluka äfven denna sista synliga del af den inbillade varelsen – de groteska carryatider, som på sina axlar uppbära porthvalfvet, hvilket är oproportionerligt lågt emot husets storlek, dess spetsiga gaflar och små fensterrutor, och slutligen dess ensliga och mörka läge, – allt detta tillsammantaget gjorde ifrågavande hus till ett föremål för min synnerliga förkärlek.
Nästan hvarje gång jag vandrade ut, utan någon bestämd afsigt, styrdes mina steg, liksom ovilkorligt ledda af en hemligt makt, åt detta håll, och då jag vaknade ur min tankspriddhet, fann jag mig alltid stående vid dess väl igenlästa port, och helt naturligt och omedvetet vände sig då mina blickar uppåt på den stentafla, som, inmurad deröfver, framställde några otydliga och nötta spår, troligen af ett vapen, hvars sinnrika andemening nu icke kunde ega ringaste anspråk på att blifva förstådd; och den omskrift, hvaraf der och hvar fanns några nästan utplånade drag, förblef, trots mina ständigt upprepade bemödanden, alltid lika dunkel.
Min inbillning gjorde den hvarje gång olika och hvarje gång mer hemlighetsfull och obegriplig.
En dag gick jag händelsevis der förbi, då den högst ovanliga företeelsen slog mina ögon med förvåning, att en papperslapp var fästad på den gamla porten; helt förundrad gick jag närmare och läste att ”tvenne rum med möbler voro att hyra en trappa upp.”
Jag vågade knappt tro mina egna ögon.
Jag omläste lappens innehåll ännu en gång, alldeles förtjust att ödet så gynnat mina tysta och länge närda önskningar, att få bo i detta hus, hvilket min inbillning så ofta befolkat med ståtliga riddare och granna damer.
Jag steg uppför de få mossiga trappstegen, som icke tycktes varit trampade på åratal, och funderade derunder på sättet att bli insläppt, för att kunna bese dessa rum, som jag skyndsamt ville försäkra mig om, innan någon annan, som möjligen lika mycket som jag sjelf vurmade för gamla hus, kom mig i förväg; men hur detta skulle tillgå, var mig obegripligt, ty väl hundrade gånger hade jag stått utanför denna port och försökt öppna den, men den var och förblef sluten och tycktes icke varit öppnad i mannaminne, att dömma af det frodiga gräs, som växte mellan springorna i tröskeln.
Jag hade emellertid knappt kommit upp, innan en klocksträng i ena hörnet genast föll mig i ögonen; den måste helt nyss blifvit ditsatt, ty jag skulle annars ovilkorligen hafva märkt den förr, och glad att hafva funnit ett medel, hvarigenom jag kunde hoppas få denna gamla mystiska port att öppna sig, fattade jag häftigt ringsnöret; men – i detsamma intogs jag af en besynnerlig, alldeles oförklarlig känsla, en känsla af bäfvan och hemskhet, lika blixtsnabb, oförutsedd och obetvinglig, som den saknade all naturlig förklaringsgrund; och utan att göra mig reda hvarför, höll jag i några minuter snöret orörligt i handen.
Solen var i nedgående och spred öfver de mossiga trappstenarna, de utskjutande siraterna och de grinande satyr-hufvudena på väggen, detta klara och kalla sken, som är hösten eget, och som ger en så melankolisk färgton åt allt hvad det belyser; och de långa och fina grässtrån, som stucko upp mellan springorna, böjde sig ljudlöst för den svala, nästan omärkliga vindflägt, som smög sig fram mellan husen, och sopade en liten dammhvirfvel framför sig nedåt den nästan folktomma gatan.
Klockan i storkyrkotornet slog 6 . . . ljudet af dess första slag klingade långsamt och klart genom aftonluften.
Som barn läste jag en gång en gammal österländsk saga om en trollkarl, som – för att öfvertyga en misstrogen kalif om sanningen af Profetens uppenbarelser och syner – bad den djerfve tviflaren blott doppa sitt hufvud i ett vattenfat, som stod framför honom, och i samma ögonblick kalifen efterkom hans önskan, förvandlade han honom till en helt annan menniska, gaf honom andra intressen, andra känslor och lät honom genomgå ett helt lifs olika och skiftande öden, lät honom lida, kämpa, hoppas, glädjas, åldras och slutligen dö, – men i detsamma var förtrollningen bruten; han stod åter i sitt palats, med håret ännu drypande af det vatten, hvari han ett ögonblick doppat sitt hufvud.
Det hade blott fordrats en sekund för denna själens långa utflygt.