Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade föresatt mig, att antingen skulle han eller jag falla!
Min käre kammarjunkare, af er två, är det nog han, som är född med segerhufvan!
– Å! – Brandt kråmar sig, och de svarta ögonen gnistra.
– Skrattar bäst, som skrattar sist!
För tillfället är det tjocka djuret visserligen herre på täppan, men jag ger icke tappt.
Jag ämnar låta honom gå på gräsbete en stund – ju mer han under tiden solar sig i den kungliga nåden, dess fortare mognar han till slakt!
– Hu då! – ryser Rantzau och kastar en gäckande blick till Struensee.
– Det doftar blod från vår vän kammarjunkaren!
Gud nåde den arme Holckens själ, när hämndens timme är inne!
– Men för tillfället solar han sig, som sagdt, i nåden, och njuter gladeligen sin smekmånad!
– Ja, säger Brandt med inbiten förbittring – för ögonblicket går honom allt väl i handom!
Hans inflytande har på sistone blifvit olidligt.
Kungen öfverhopar honom med välgärningar.
Vid sista nåderegnet, i januari, var det nästan endast han och hans anhöriga, som hugnades med utmärkelser: hans far, hans bror och syster och svåger, ja till och med fästmöns styffar.
Också var gubben så innerligen smickrad öfver att få kasta lilla Kristiane i armarna på det tjocka djuret.
Jag var för resten med på bröllopet för några veckor sedan...
Hon är sjutton år och har tre sköna herresäten på Fyen!
– Men hur gick det till, att ni föll i onåd? frågar Struensee.
Brandt nickar själfmedvetet och fortsätter:
– Jag hade länge med harm åsett, hur djuret negligerade kungen, till tack för allt.
Och nu närmade sig ju den stund, då H.
M:t skulle förevisa favoriten för Europas förnämsta furstar.
Hvad skulle de väl tänka om kungens smak?
Nej, det var tid att ringa i stormklockan!
Och jag ringde.
– Ni gjorde rätt, käre vän! gycklar Rantzau.
– I synnerhet som ni själf icke ens skulle vara med bland sviten!
Men berättaren är alltför intresserad af sin egen framställning för att fästa sig vid slika inkast.
– Jag bestämde mig för att gå till kungen! fortsätter han, triumferande.
– Men vid närmare eftertanke lät ni väl vackert bli, he?
Jag är icke en man, som ryggar tillbaka.
Jag gick till kungen och sade honom min mening rent ut.
– Det var mig en vildbasare!
Och hvad svarade kungen?
– Jo, kungen var mycket nådig – försäkrar Brandt käckt, men stämmer sedan försiktigt ned sin ton.
– Jag tror, H.
M:t insåg, att jag hade rätt – men...
– Ja, sedan har väl Holck fått tillfälle att försvara sig – ty morgonen därpå kom lifkirurgen och höll mig en snäppare under näsan och sade, att han fått order af kungen att åderlåta mig!
Nu skrattar Rantzau af fullaste hals, och icke ens Struensee kan helt och hållet lägga band på sin munterhet.
Brandt är orubbligt allvarlig.
– Det faller af sig själft – fortfar han – att djuret berättade skandalen öfverallt.
Och naturligtvis fick han skrattarna på sin sida.
För mig återstod ingenting annat, än att framhärda.
Jag satte mig alltså att skrifva till kungen.
– Ja, två dagar senare fick jag min förvisning – ett egenhändigt lettre de cachet, affattadt i mycket onådiga uttryck: något om svarta afsikter, hvilkas motiv ingen kan misskänna och som naturligtvis ådragit mig kungens förakt – etc.
Tjugufyra timmar senare var jag ur staden – i går kom jag hem till min mor och i dag är jag här.
– Men min käre vän – frågar Rantzau, djupt intresserad – hvad hade ni då sagt kungen i den där skrifvelsen?
– Å, just ingenting annat än hvad jag nyss muntligen framställt.
Det var en filippik mot djuret.
Har ni lust att höra den, skall jag försöka erinra mig en eller annan passus?
– För allt i världen låt oss få del af era tankar! ifrar Rantzau.
– Inbilla er för ett ögonblick, att jag är kungen – och jag lofvar er på förhand min hela sympati för hvad ni har att anföra.
– Låt gå! säger Brandt och reser sig från bordet, går några steg fram på golfvet, bugar sig djupt och lägger handen på sitt bröst.
– Allernådigste konung!
Rantzau nickar beskyddande-välvilligt.
– Tillåt den ömmaste, villigaste och vördnadsfullaste af era undersåtar att öppna sitt hjärta för Ers Majestät och framlägga några reflexioner, som utan tvifvel undgått Ers Majestät – –
– He?
– Rantzau rynkar ögonen, onådigt.
– På grund af mångfalden af Ers M:ts göromål! tillägger Brandt med en djup bugning.
– Besjälad af den renaste lidelse för Ers M:ts heliga persons lycka, skall sanningen betjäna sig af mig som redskap för att gifva Ers M:t kunskap om många viktiga ting, som hopen alltför mycket söker dölja.
Jag känner alldeles icke den låga afundsjukan, svaghetens dotter, ej heller pygmésinnet, som intet vågar för sin herre, och jag rådfrågar endast den oegennyttiga, uppriktiga och vördnadsfulla tillgifvenhet, som jag lofvat min konung till döden.
– He! afbryter Rantzau.
– Vi se igenom dig, underdånige dräng!
Brandt rycker till som för ett piskslag och blickar hotfullt mot majestätet, men tämjes af ett nådigt småleende och bugar sig åter till jorden, kufvande sin otålighet öfver de försmädliga inkasten.
– Nådige herre!
Ers M:t är bestämd att vara stor, har dessutom kvickhet och snille, är kallad att göra epok.
Jag är fast öfvertygad om att så skall ske.
Man må gärna anföra skengrunder däremot och kalla mig kungens don Quixote.
Jag ser, och det är icke allom gifvet att se.
– Nog om dig, don Quixote!
Mera om oss!
– Ers M:t.
Till Ers M:ts förstånd, till denna sprudlande eld, hvarifrån jag så ofta sett gnistorna, öfverlåter jag omsorgen att döma.
Allernådigste konung.
Ers M:t har öfveröst grefve Holck med godhet, men hur tacksam är han därför?
Älskar han väl Ers M:t, han, som ständigt lämnar Ers M:t i sticket för att följa sina egna förnöjelser!
För någon tid sedan skilde sig Ers M:t med stark spänning från ett föremål, som var Ers M:t mycket kärt –
– Stöflett-Katrine, he?
– Ers M:ts hjärta kände ett lefvande bekymmer däröfver.
Jag flyger till Schimmelmann för att sända Holck till Ers M:t.
Jag skildrar honom Ers M:ts öfvergifna ställning; men ingenting rör honom.
Hans likgiltighet för Ers M:t och hans smak för nöjen kväfva hos honom tacksamhetens känsla, och han lämnar sin herre, sin vän, sin välgörare till pris åt smärtan.
Allernådigaste konung!
Endast döden kan utplåna detta drag ur mitt minne.
Och Ers M:t uppoffrar för honom till och med sina höga nöjen.
Det är icke mer än tre månader sedan han i Ers M:ts förgemak sade till mig: »Kungen tråkar ut mig så förfärligt.
Han upprepar sig själf ideligen.
Jag står icke ut med det!
Kungen är så svag, att den som talar sist med honom alltid får rätt.
Brandt hejdar sig ett ögonblick för att hämta andan och mönstrar under tiden sina åhörare.
Det gäckande leendet på Rantzaus läppar har lämnat plats för ett drag af leda; och Struensee vänder bort sin blick.
Båda blygas inför denna platta blandning af krypande smicker och barnsligt skvaller, som påminner om en lågsinnad pojkes angifvelse mot en starkare.
– Men Brandt läser i deras ansikten idel häpnad öfver den oerhörda djärfhet, han visat, och detta uppmuntrar honom endast att fortsätta:
– Hvilken skildring af hans välgörare!
Och hvad kan man vänta af ett gemyt, på hvilket själfva tacksamheten intet intryck gör.
Se, detta sade han till mig, som han ändå fruktade för, och det är alldeles ingenting mot de uttryck af starkaste ringaktning, han begagnar, när han talar med andra, men som vänskap – –
– vänskap förbjuder mig att draga fram.
Ers M:t rifves ner af en man, som Ers M:t har öfveröst med välgärningar.
Det är hårdt!
Mitt republikanska sinnelag, som Ers M:t säger, står icke ut med det.
Jag har en passion för det sanna.
Skulle det vara olyckligt att ha en sådan passion vid Ers M:ts sida?
Jag fruktar det icke.
Ers M:ts hufvud är mig en borgen.
Ers M:t förtjänar att man trotsar en fara för Ers M:ts ära och för högstdensammes väl, därför att man tillbedjer Ers M:t och icke kan tillbedja någon annan än Ers M:t.
– Aj, aj, min käre vän! infaller Rantzau och reser sig gäspande.
Han har länge väntat på ett lämpligt tillfälle att afklippa föredraget.
– Är det så illa ställdt?
Vi äro själfva i ungefärligen samma predikament.
Men hvad skall den lilla Holstein tänka om en sådan känslans bankruttförklaring?
– Det är ingen bankruttförklaring! protesterade Brandt.
– Vänta ett ögonblick – slutklämmen är det bästa af alltsammans – –
Rantzau skakar sitt hufvud, afvärjande.
Han finner det ur alla synpunkter bäst att draga sig ur spelet i god tid, ty om han dröjer skall den lille kammarjunkaren icke släppa honom, innan han sagt sin mening om denna lumpna bravad.
Men han har, som vanligt, ingen lust att säga sin mening ärligt, och han vet, att alla sarkasmer studsa tillbaka från Brandts hårda hud.
Däremot frossar han redan i tanken på Struensees förlägenhet, då han lämnas att ensam plåstra sin väns sårade fåfänga.
– God natt, min käre lifläkare! säger han och räcker Struensee sin hand.
– Jag öfverlämnar nu kungakronan åt er och ber er allvarligt behjärta, hvad vår käre kammarjunkare ytterligare kan ha att anföra.
Han stannar nog här i natt, om jag känner honom rätt.
– Och för att ännu ytterligare tillspetsa situationen, tillägger han:
– För resten kan ni också lämpligen tänka på, hvad jag för en stund sedan sade er om hofluftens demoraliserande inflytande på ett ridderligt gemyt, he! – God natt min käre don Quixote!
– Hvad menade han? frågar Brandt, sedan Rantzau försvunnit ut om dörren.
– Den gode grefven såg en smula lömsk ut!
Tror ni, att han ogillade mitt uppträdande mot djuret?
– Å, nej – svarar Struensee försiktigt.
– Han menade väl snarare, att ni ställde er egen person väl mycket i förgrunden.
– Ja, jag vet, att det var ett fel – medgifver Brandt, som strax tolkar kritiken så, att hans fåfänga finner näring däraf.
– Men jag ansåg det ridderligast att själf ställa mig i brèchen, och på slutet bad jag för djuret:
Straffa honom icke för hans dristighet; det är stort, det är Ers M:t värdigt.
Lika litet i stånd att tänka väl som att rodna öfver att ha tänkt illa, må han finna tillflykt och skydd i sin klena begåfning.
– Men käre och älsklige konung, sätt icke aktningen hos den största delen af Europa på spel!
Ers M:ts stjärna bådar dem vördnad.
Tecknet skall bli uppfylldt.
Mitt hufvud gifver mig de starkaste försäkringar därom.
Jag tillägger: mitt hjärta gifver mig ännu ljufvare försäkringar!
När han slutat, ser han på Struensee med en själfmedveten blick, som kräfver erkännande för den bragd, han utfört, och sympati för den storsinthet, hvarmed han offrat allt i kampen för en ädel sak.
– Men Struensee tiger.
– Nå, min käre vän?
Hvad menar ni om – om formen för min hänvändelse till majestätet?
– Uppriktigt sagdt – ni slösade plumpt med beröm åt er själf och smicker åt kungen!
– Smicker är smörja åt Herrans smorda! genmäler Brandt med ett osäkert leende.
Utan smicker kan man ingenting utverka.
Men ni smorde allt på för tjockt!
Det verkar klibbigt.
Och afunden mot Holck skiner igenom öfverallt.
Dessutom – –
– För all del, genera er icke!
– Den där anspelningen på katastrofen med Stöflett-Katrine var verkligen allt annat än smakfull.
Det är svårt att säga, hvem af er båda, som gör den snöpligaste figuren: envåldshärskaren med det bekymrade hjärtat eller kammarjunkaren med de rappa benen, flygande till Schimmelmann för att sända favoritslafven till sin herre.
Medan Struensee talat, har Brandts hela uppsyn förändrats.
Don Quixote gitter icke längre rida spärr, hans hållning är icke så kavat nu, och hans uppsyn blir småningom spak som en snubbad pojkes.
– Det kan nog hända, att ni har rätt! säger han fundersamt.
– Jag var öfverretad och visste icke hvad jag skulle taga mig till för att komma fram – – och vid sådana tillfällen gör man alltid dumheter – –
Han låter sig slappt sjunka ned i en stol och gömmer sitt ansikte i sina händer:
– Å, jag var så förtviflad, att jag grät om nätterna.
Nu är det bättre – sedan allt är förbi!
Inför detta utbrott af rent mänsklig smärta, blir Struensee vek och försöker trösta:
– Ni får icke fälla modet, min käre vän!
Det gäller att kunna vänta – se framtiden an – –
– Men jag kan icke vänta! förkunnar
Brandt med återuppflammande energi, ty i hans sangviniska lynne bor förtviflan alltid sida vid sida med den mest yfverborna käckhet.
– Det är ingalunda om min framtid, jag misströstar – – – det är om min kärlek! tillägger han klagande.
– Jag är förälskad!
Och han försjunker ånyo i sin smärta, med ansiktet gömdt i händerna, men med öronen spända, i afvaktan på en fråga, som tvingar honom att lämna ytterligare upplysningar.
Men för Struensee är smärtan helig, och Brandt måste fortsätta, ouppfordrad:
Ni anar icke, hur stark lidelsen är, som förtär mig!
Jag har under de senaste månaderna blifvit mager och blek.
Och ändå lefde jag då i hoppet.
Nu är hoppet ute och allt är mörkt – –
Han lyssnar åter; förgäfves!
Det är hårdt att behöfva truga sitt förtroende på en vän!
– Ni känner henne för resten, ni har träffat henne här i Altona – ett stackars barn, som blef gift med sin morbror, när hon var femton år – –
Och nu glömmer han plötsligt allt omkring sig, tänker icke längre på, om någon lyssnar till hans ord, hängifver sig utan affektation åt sina minnen:
– Det var på en bal hos öfverpresidenten jag såg henne första gången – strålande vacker, sexton år och med ögon mörka af svårmod.
Det svårmodet smög sig in i min själ, och jag drömde om att smeka glädjen till lif inom henne.
Men jag var ju endast en stackars kammarjunkare – och hon stod för högt för mig.
– – Strax därefter blef gemålen deputerad i krigsdirektoriet, och hon följde honom till hufvudstaden.
Jag såg henne under ett års tid ofta vid hofvet, och jag bedårades mer och mer af de mörka ögonen – den hvita barmen – den smärta midjan – och den lilla barnafoten i hennes högklackade sko.
En gång under en dans tryckte jag hennes hand; men det var ännu ingenting.
Och så skildes vi åter.
Hon reste till Berlin med gemålen; och jag stannade kvar vid hofvet.
Jag sökte glömma, upplefde många galanta äfventyr och vann många sköna damers gunst – men i den ena af mitt hjärtas kamrar bodde alltjämt en liten sörjande Cupidon, med en svart båge och en pil med svarta fjädrar – –
När hon återkom, hade Frederik V tumlat till sina fäder – och Enevold Brandt var en framtidsman, som njöt den unge konungens nåd – – och snart utmärkte grefvinnan Holstein honom framför alla andra – – och jag blickade djärfvare in i hennes ögon – – – Då skedde det underbara!
Det gick som när en mygga flyger genom en ljuslåga – ffft! så är den borta!
Mitt hjärta hade tagit eld och var borta.
Men som det kändes tomt i bröstet, sökte jag ifrigt efter den husville amorinen, trodde mig se hans båge, som blifvit röd af elden – och tog den i besittning!
Nå det förstås, det var ett misstag – men hon förlät mig, då jag sade henne, att hennes mun liknade Amors båge på pricken – och så småningen fann jag vägen till hennes hjärta.
Men ack – hon var icke längre ett barn!
Hon hade redan lärt sig räkna – hon var nitton år.
Män räkna i allmänhet med hufvudet, kvinnor ofta med hjärtat.
Jag var ännu endast en stackars kammarjunkare, och min stjärna hade tyvärr börjat blekna.
Om jag haft en inflytelserik ställning, skulle Amalie redan ha varit min.
– Nu stod jag maktlös, med bundna händer – kunde icke taga henne – kunde icke hindra att våra vägar skildes.
Hon drog med gemålen till Töndern, och där sitter hon ännu begrafven – den kvinna, som jag älskar och som skulle tillhöra mig, om jag hade makt.
Det flämtar efter luft i hennes bref – hon längtar till hufvudstaden – och jag kan intet uträtta!
Å, det är outhärdligt!
Att se henne försmäkta och icke kunna räcka henne en läskande dryck.
Det måtte vara ett helvete att sitta i en aflägsen landsända och lyssna till ryktet om festligheterna vid hofvet – där man icke själf får vara med!
– Jag vet hur det känns! säger Struensee stilla.
Han har med stigande intresse åhört denna bekännelse af en människa, som med ett småleende mönstrar sitt hjärtas bittra erfarenheter och låter dem glimta fram i bizarra bilder.
Smärtan, som lekte i orden, väcker hans varmaste medkänsla, ty djupt inom sig förnimmer han den mörka klangen af besläktade strängar, som vibrera.
Brandt nickar deltagande och beskyddande:
– Jag anade, att ni led härute i ensamheten.
Det var därför jag gjorde allt för att bana er väg till hofvet!
– Men därför kan ni också förstå, hvad hon måste lida!
Det har ju varit en oändlighet af förlustelser under de sista åren: baler, konserter, teaterföreställningar, maskerader, slädpartier, jaktpartier – –
– Och man sitter ensam – säger Struensee sakta – långt borta från allt.
Man tänker på sina vänner: alla äro med!
På sina väninnor: också de äro med.
Och bland dem särskildt en, som ännu har min längtans eldkrans omkring sin panna, därför att hon gled ifrån mig just i det ögonblick, då jag aftvingat henne den sista gunsten – – hon är med midt uppe i all härligheten – – och jag sitter ensam härute i mörkret – –
Han tystnar plötsligt och skiftar färg, då han möter Brandts blick, som tindrar af ogrannlaga nyfikenhet.
– Jag förstår! – blinkar den lille kammarjunkaren.
– Ni talar om den sköna Sofie Gæhler?
Men Struensee svarar icke.
– Det var således för hennes skull, ni längtade tillbaka till hufvudstaden?
– Ni behöfver icke svara.
En liten fågel har för länge sedan sjungit hemligheten in i mitt öra.
Jag beundrar för resten er smak.
Hon är förtjusande – men hon har ett trolöst hjärta – –
Struensee skjuter sin stol från bordet och reser sig.
– Det är sent, min käre kammarjunkare.
Och ni bör vara trött efter resan!
– Blef ni ond?
– Brandt räcker fram sin hand.
Ni vet alltför väl, att jag är mina vänners vän!
Jag öfverdrifver icke, om jag säger, att det är mig ni har att tacka för er anställning!
– Jag tror er, min käre vän!
Och jag hoppas en gång få tillfälle att visa er min tacksamhet.
– Vänner emellan faller sådant af sig själft! säger Brandt, småleende.
– Om ni glömmer mig, skall jag veta göra mig påmint!
God natt, min käre vän!
Hälsa Adam och framför allt Eva?
Struensee står stilla, tills Brandts steg hunnit den kända vägen uppför trappan till gästrummet på vinden.
Då öppnar han själf dörren till förstugan och går ut i trädgården.
Där ha buskarna denna vår fått skjuta skott i otuktad frihet; gångarna ligga okrattade, ogräs frodas i rabatterna.
Solen har för länge sedan försvunnit bakom tegeltaken och träden i Ottensen; blek som döden, lysande matt, stiger månen öfver S:t Pauli.
Luften är ljum och doftar af syrener; i ett snår, som klänger sig till branten, sjunger en ensam näktergal.
Struensee stannar, andas djupt och lyssnar.
Hvarför manas alltid minnen fram af blommornas dofter?
Hvarför flyga tankarna så vida, burna af rytm och ton?
Hvarför fylles alltid själen med jubel och vemod, när våren kommer, och hvarför klappar hjärtat så fort, då man lyssnar till en näktergals sång?
Svårmod smyger sig öfver honom inför medvetandet om, att han nu snart skall skiljas från detta hem, som blifvit honom kärt därför, att han byggt upp det åt sig genom sitt arbete och därför, att han här upplefvat så många lyckliga och så många bittra stunder.
I afskedets vemod ser han det förflutna spegladt af erinringen: en fantasmagori af mörka och ljusa bilder och skiftande stämningar, lockande och skrämmande, som lifvet själft, ideligen lofvande, ideligen svikande; ett tröttande trampande i evinnerlig längtan genom en evinnerlig tomhet – mot en ständigt vikande horisont, där en trollslända med gyllene vingar och ögon af safirer sväfvar oåtkomlig i det blå.
Där borta vid synviddens gräns ligger nu åter det obekanta, lockande; och hans längtan flyger aningsfullt mot det nya, som han snart skall erfara: nöjen som han aldrig känt, njutningar som han aldrig smakat och en skönhetens prakt och glans, som han ännu aldrig har drömt om.
– Vanitas vanitatum! hviskar svårmodet inom honom.
Han vill byta det alltsammans bort mot en blick af en kvinna, som han dyrkar.
Om hon i detta ögonblick funnits i Holstein, skulle han icke ha vikit från detta hus, där hon, djupt beslöjad, besökt honom en enda gång – – och där han sedan väntat henne i år af långa dagar och långa timmar.
Hvarför jublar den där fågeln i himmelns sky och hvarför snyftar hans lidelse högt mot stjärnorna?
Det är sant, att han dyrkar henne; men det finns ingenting naivt eller svärmiskt i hans tillbedjan; ingenting liljeblekt eller månskensmatt.
Det är en lidelse, röd som det råa köttet och stark som en knuten sena.
Han sätter sig på en stenbänk i ett hörn af trädgården, låter sin hand glida genom det våta gräset och lägger den sedan på sin panna.
Det var den sköna fröken Sofie, öfverste Henrik Ahlefeldts dotter.
Hon var sjutton år, då hon stod brud.
Hon smålog mot sin brudgum, den ännu ungdomlige general Gæhler; blek om kinden var hon, och hennes läppar voro som den blekaste korall, men ögonen liknade beslöjade stjärnor med strålar af långa, svarta ögonhår – –
Där borta bakom Ottensen, där solen för länge sedan gick ner, ligger kärlekens lyckostad vid Elben, dit hon sedan kom, där hon dröjde några månader och gaf glans åt allt.
Hon var då icke längre en oerfaren jungfru; hon var nu en ung fru på nitton år, med en man som närmade sig femtio, och som var kommendant på fästningen.
Kommendantens unga maka längtade efter att få gifva sig!
Hennes mörka ögon brunno af frigjord kärlekslängtan, och läpparna voro så röda som blodet var varmt, men munnen log oftast ett gäckande leende, ty hon hade blifvit alltför medveten om sin skönhets bedårande makt.
Det var den unge läkaren i Altona.
Han mötte henne ofta och brann snart af längtan att lära henne lifvets hemlighet.
Men hon sade honom spotskt, att hon icke trodde på kärlek.
– Hvem tror på barnsagor! – svarade han.
– Men hvem kan förneka lidelsens konst att skapa illusioner omkring en varelse, som man drömmer om att vinna.
Han lade sin arm omkring hennes lif och kom henne så nära i dansen.
– Jag tror på kärleken, på den hvita och röda och gyllene glorian omkring våra sinnens nycker!
Hon smålog alltjämt sitt gäckande leende.
Men hon älskade honom i den stunden, då hon, värmd af hans smekningar, sjönk till hans bröst – gaf sig åt det, hon icke trodde på.
Det var i den elfte timmen, och det var som om hon velat förneka sin egen förnekelse, innan hon åter drog sina färde – eller som om hon velat betala en skuld till honom och till sig själf.
Hon lefde i Danmarks hufvudstad nu, och dit gick nu också hans väg – genom Europa –
Han böjer sig, tager upp en sten från marken och kastar den ned i busken på sluttningen.
Då tystnar näktergalen ändtligen.
Gud vet om han slagit fågeln till döds!
Han går in i sitt hus och stänger dörren väl igen efter sig.
Det ligger trolldom i en vårnatts blomdoft, och trånsjuka i en näktergals sång.
(Juni – december 1768.)
Den tillförordnade lifläkaren väntar på sin första audiens.
Han står vid ett fönster i salen utanför konungens mottagningsrum på lustslottet Traventhal och stirrar tankfullt på en enda punkt mellan de gröna träden, där en skärfva af en vattenspegel gnistrar i solen.
Rundt omkring böljar genom trappor och korridorer ett virrvarr af kommande och gående, hvilkas brådskande steg och dämpade röster han förnimmer genom de stängda dörrarna som en nervös oro i luften omkring sig.
Det är någonting smittande i oron; hans hjärta klappar häftigare och häftigare.
Om några ögonblick skall han stå ansikte mot ansikte med envåldsmakten: en nittonårig yngling, af hvars nycker hans framtid beror.
Han småler medlidsamt åt sig själf och erkänner sin svaghet: hur djupt vördnaden för makten – slafmärket – sitter inbrändt i hans själ.
Men strax därefter rynkar han ögonbrynen: han måste frigöra sig!
Han måste bli slafkänslan kvitt!
För honom, läkaren, får monarken icke vara annat än en människa, hvars organism lyder under samma lagar, som andras, och hvars enskilda organ äro underkastade samma sjukliga förändringar.
Ljudet af lätta steg öfver golfvet väcker honom ur hans funderingar, och, i det han vänder sig om, hälsas han af en ung page med ett par spelande, kvicka ögon och ett älskvärdt småleende.
– Det är strax färdigt! säger pagen och blinkar tjufpojksaktigt.
– Man står nu framför spegeln och studerar sin min.
Jag tjänstgör som regissör för dagen, eftersom grefve Holck har djupt förfall.
Ni vet kanske, min käre doktor, att hofmarskalkens unga maka nyligen dött?
– Nå, jag måste strax ge mig i väg!
Det är min plikt att slå upp dörrarna.
Au revoir, således.
Det gläder mig mycket att ha fått vara den förste, som önskar er välkommen till hofvet!