Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man torde häremot kunna invända, att RiksBanken, för att göra sig till godo alla de nya upfinningar, som i utlandet blifvit gjorda, behöfde en längre tid för att omsorgsfullt verkställa sina gravyrarbeten; men jag för min del kan icke finna att Privat Bankernas produkter i detta afseende, ehuru de haft vida kortare tid på sig, lemnat så dåliga resultater som RiksBanken.
St:rs föreskrifter förr hade kunnat tillämpas oell sedlarne varit ute i rörelsen redan vid 1858 års början.
Denna anmärkning är dock ej riktad mot nuvrde
Fulhmge och ej heller mot de föregående, enär ombyte af Fiillmige skett tre särskilda gånger, sedan det först beslutades om utgifvaride af sedlar i Riksmynt.
Jag anhåller om bifall till ifrågav:de punkt af Utsk:ts Betänk.
Efter den förklaring, Erih.
Tersmeden sednast afgifvit, att de anmärkningar, som bär blifvit fratnstälda åtminstone till en ganska obetydlig del afse de nuvide Fullm. i Banken utaf R. o.
Ad., så kan jag ej annat än derföre betyga min erkänsla, enär det visar att Utsk. haft för afsigt att låta den oskyldige fä räkna sig sin oskuld till godo.
Fullm. af R. o.
Ad. sfi väl som Två af PresteSt:t.s Fullm. hafva ej haft den ringaste del i alla de förberedande åtgärder, som i afs:de på de nya sedlarne blifvit vidtagne, och de böra således ej med skäl upbära något klander lör den långsamhet, hvarmed saken före deras inträde i Ofverstyrelsen blef bedrifven.
Hvad åter frågan om denna sak efter d. 8 Mars 1857 beträffar, torde Frihm benäget finna, att, om BankoUtsk. med tillräcklig upmärksamhet genomläst Fullmäktiges Protokoll i denna fråga, så skulle det lätt hafva funnit, att Fullm., genast efter Grefve Lagerbjelkes inträde såsom Ordförande i Banken, vidtagit de mest kraftiga ålgärder för att sätta R.
St:rs beslut ang:de fabrikation af nytt sedelpapper i verket.
Med denna fabrikation hann man så långt, att man redan 1857 d. .24 Nov. fastsliilde det papper, som skulle begagnas till de nya sedlarne.
Fabrikationen af detta papper fortfor under några månader af 1858, då omständigheter inträffade, som gjorde att annat sedelpapper sedermera godkändes.
Det är detta papper, som nu begagnas och hvilket också, kanske ej utan Den II Januari e. m, lf»I skäl, blifvit så bittert klandradt.
Tersmeden härled t detina utomordentliga långsamhet vid sedlarues tillverkning från den oenighet, som skulle råda mellan Föreståndaren lör Tumba Pappersbruk och Tryckeri Föreståndaren här i staden, får jag uplysa, att sa dant är helt oell hållet misstag, alldenstund Tumba Bruksförvaltare ej halt det ringaste att göra med anskaffandet af maskiner och annan för sedeltillverkningen nödig materiel.
Det är TryckeriFöreståndaren, som af BankoFullm. fått sig updraget att anskaffa alla redskap, pressar, lönnar m. m., och dessa halva blifvit bestälda hos utländska konstnärer, ehuru största delen deraf kunnat erhållas i fäderneslandet, hvarigenom vida större skyndsamhet kunnat iakttagas, än som nu varit förhållandet.
Emellertid voro dessa förberedande åtgärder för sedeltillverkningen, när uuv:de BankoFullm. af lt. o. Ad. inträdde i BankoStyrelsen, ej på långt när fulländade; ej en enda press eller form var inkommen, och det fordrades den nye Ordförandens hos Fullm. hela kraft, för att kunna förmå den gensträfvige sedeltryckaren a t påskynda fabrikationen al de formar, som voro nödvändiga för sedeltillverkniugeu.
Oaktadt allt detta, var det ändå ej möjligt alt få dessa pressar m. m. färdiga under år 1858, utan de kommo först under 1859 till sitt fulla antal; och huru kan man då lägga Fullm. till last, att sedeltillverkningen började så sent som skedde.
Det är otvifvelaktigt, att, om erforderlig skyndsamhet blifvit iakttagen, så skulle sediarne ofelbart varit i omlopp vid den tid, K.
St. beslutat att det nya myntsystemet skulle i allmänna rörelsen begagnas.
Derföre anser jag det klander, sorn Fullm. få upbära af BankoUtsk:t, vara något hårdt.
Det synes mig, att Utsk. bort skilja mellan de föregående och efterföljande tiderna, samt låta klandret drabba dem, som deraf gjort sig förtjenta.
Jag anhåller således att denna punkt ej måtte af R. o. Ad. bifallas, utan att densamma lägges till handlingarne, emedan, jag försäkrar Frih.
Tersmeden derom, hvilken som blir ledamot af Bankens styrelse, är lika angelägen, sorn någonsin BankoUtsk., att det bästa papper, som kan erhållas, också blifver vid Tumba tillverkadt; och tror jag dessutom, att man lika litet kati lägga Fullm. detta pappers dåliga beskaffenhet till last, som det kan tillräkrias Frih.
Tersmeden, om någon gång jernfabrikationen på något af hans bruk misslyckades.
Ty Frilott är icke någon Hammarsmedsmästare och icke heller äro Fullm. några Pappersmästare.
Meningen med mitt anförande var endast dels att söka frikalla BankoFullm. från beskyllningen att hafva varit orsaken till den långsamhet, som vid sedeltillverkningen egt rum, dels att uplysa om det misstag, hvartill Utsktts utlåt., att papperstillverkningen skulle hafva varit så dyrbar, kunde föranleda.
Öfver åtgärder, som af Fullm. blifvit vidtagne före den nu ifrågav:de revisious-perioden, anser jag nu ej något böra yttras, emedan Fullm. för den tid redan erhållit décharge. 102 Den 11 Januari e. m.
För öfrigt är jag i tillfälle att uplvsa derom, att af valören 10 Rdr, som är den sist tillverkade och som har varit i rörelsen sedan Aug. förra året, ej mer än 6 proc. af det utgifna beloppet i Banken såsom förslitet ingått, då deremot af 1000 Rdr på lika lång tid 28 proc. invexlats.
Jag tror detta bevisa, att sedlarne å 10 Rdr, som för öfrigt äro tillverkade hufvudsakligen på samma sätt sorn de andra, dock äro af bättre beskaffenhet.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, hemstälde H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, att denna § finge läggas till handlingarne, med förklarande att R. o. Ad. instämde uti Utsk:ts yttrande om angelägenheten deraf, att Fullmäktige, så fort ske kan, vidtaga åtgärder till införande af nödiga förbättringar vid sedelpapperets tillverkning.
Ropades ja. §§ 16. 17 och 18 lades till handlingarna. § 19.
Utskottets framställning i Irsta mom. af denna § bifölls. 2:dra momentet.
När Utskrt i afseende på 2:dra punkten af denna § uttalat, att det ej anser sig böra klandra Fullrmges åtgärder, så har jag naturligtvis ej något att anmärka mot det resultat, hvartill Utsk:t sålunda kommit.
Men jag frågar eder, M.
Hrr, om icke i premissen af denna slutmening det ligger ett uppenbart klander, då Utsk:t instämmer i Revisorernas åsigt, att det skulle bättre gagnat allmänna rörelsen i händelse de i reservfonden tillgängliga medel blifvit på färre händer, men till högre belopp, åt nya FilialBanker, som ställt erforderlig säkerhet, af Fullmäktige disponerade.
Då Fullmäktige af de i reservfonden varande medel ej ansågo sig kunna åt nya FilialBanker anvisa högre belopp än 600,000
Rdr, så tror jag att det mer hade gagnat den allmänna rörelsen, om Fullm hade disponerat dessa medel på färre händer fast till högre belopp och ej som nu anvisat ett belopp af endast 90,000 Rdr på hvar och en, hvilken summa är alltför liten att utgöra rörelsekapital för en bank.
Det var af den orsaken Utsk:t instämde i Revisorernas åsigt, att det bättre skulle gagnat allmänna rörelsen, i händelse de i reservfonden tillgänglige medel blifvit på färre händer, men till högre belopp, åt nya Filialbanker, som ställt erforderlig säkerhet, af, Fullmäktige disponerade.
Då jag deltagit i revisionen af Bankoverkets räkenskaper och således genomläst alla dithörande protokoller, så har jag, på grund af min derigenom förvärfvade erfarenhet, tagit mig friheten begära ordet.
Den 11 Januari e. m. 103
Det har för mig tydligen genom dessa forskningar blifvit ådagalagdt, att BankoFullmäktige, i alla sina åtgärder, velat gynna de större städernas handel oell rörelse på bekostnad af de mindre städernas.
Jag har äfven funnit, att Hrr BankoFullmäktige icke mycket bekymrat sig om penningeställningen i landsorten, enär inga genomgripande åtgärder hafva blifvit vidtagna i och för understödjandet af den rörelse, som genom Filial- och Privatbanker bedrifves.
När det var fråga om fördelning af Bankens reservfond, till hvilken summor blifvit från Bankens låne- och kreditivrörelser indragna, i och för användandet till nya Filialbankers inrättande, så har man alldeles förbisett detta ändamål och utlemnat penningar i stället till den så kallade Handels- och Närir.gsDiskontfonden vid BankoDiskontverket i Stockholm.
Detta bevisar, enligt mitt förmenande, att Fullm. kunnat, om de användt alla sina disponibla medel, hafva gifvit försträckning åt flere Filialbanker, än som de gjort.
BankoReglementets 174 g innehåller ju: »Reservfonden må, i den mån medel blifva tillgängliga och Fullm., med afseende å Bankens säkerhet, finna reservfondens ställning det medgifva, af Fullm. användas, dels till försträckning åt Filialbanker till det belopp 173 g bestämmer, kommande sålunda meddelad försträckning att icke vidare utgöra del af reservfonden; dels till infriande af de assignationer, Diskontverkens Direktioner, enl. § 152, kunna komma att å reservfonden utfärda; och dels slutligen i den män allmänna rörelsen sådant påkallar,— till förstärkande af Handels- och NäringsDiskontlonden, samt till inköp af sådana räntebärande papper, som i § 176 omförmäles, allt under iakttagande deraf, att det i § 117 stadgade maximum för Bankens sedelstock ej må öfverskridas.»
Hrr Fullmäktiges åtgärd, att åt nya Filialbanker icke afse högre sammanräknadt belopp än circa 600,000 Rdr, eller högst 90,000 Rdr åt hvardera, så tror jag, i likhet med Frih.
Tersmeden, att det skulle bättre gagnat allmänna rörelsen i händelse de i reservfonden varande medel blifvit på färre händer till högre belopp disponerade.
Jag anser således, att Utsk:t, i sitt sätt att uttrycka sig öfver denna Fullmäktiges åtgärd, icke gjort sig skyldigt till någon sorts öfverdrift, utan instämmer jag fullkomligen i det resultat, hvartill Utsk:t kommit, eller, som orden lyda, att Utslct ej ansett sig böra öfver Fullmäktiges omförmälda åtgärd uttala något klander.
Det är i sanning betecknande, att, då jag råkar yttra några ord mot BankoUtsk:ts och Hrr Revisorers sätt att hafva behandlat F’ullm., då upträda åtskilliga af mina motståndare med största värme till bemötande af hvad jag har att säga.
Men när Utsk:t blifvit öfvertygadt derom, att det emot Fullm. begagnat ett språk, som uppenbarligen innebär beskyllning emot dem att hafva handlat i strid mot lag och författningar, då heter det, att det ej varit Utsk:ts mening att klandra Fullm:s åtgärder, då anser man att Fullm. böra åtnöja sig med en sådan 104 l)ei) 11 Januari e. lii. förklaring och med tystnad bemöta alia framkastade anmärkningar.
Hvad sjelfva saken beträffar, så säger Frih.
Tersmeden, att Fulin), bättre hade gagnat allmänna rörelsen, om den ifrågavide summan blifvit afsedd åt ett par filialbanker, än, sorn tili, utdelad på flere händer.
Men jag frågar då Frilen, huru kommer det sig att flere banker hafva uttagit sina 90.000 rdr, som blifvit dem tilldelade?
Om Fullm. hade gjort det., som Utsk:t och .Revisorerna ansett dem hafva varit skyldiga att göra, då hade tuåhända dessa sistnämnde filialbanker, som dock varit lika berättigade med de andra, blifvit nekade all försträckning.
Och detta hilde ingalunda varit, hvarken billigt eller rattvist.
Jag kan således ej fatta, hvarför Ut,sk:t yttrat, att det ansåg denna Fulltmges åtgärd vara af den beskaffenheten, att öfver densamma ej holde uttalas något klander.
Snarare hade väl Utsk:t bort fullkomligen gilla densamma, såsom i full öfverensstämmelse med reghtet.
Jag är särdeles ledsen deröfver, att BankoUtskit funnit sig generadt af det försvar af Fullmis åtgärder, som jag, i mili ringa mån, förmått framställa.
Det hade kanske i Utskits tanke varit hattie att ingen af Fullm. yttrat sig, på det att del höglofl.
Ståndet kommit i tillfälle alt godkänna allt, som Utskit i sitt Betide behagat, anföra.
Men det finnes ett gammalt, ordspråk, sorn säger: »den som tiger, han samtycker», och, med fästadt afseende härå, har jag trott att ett sådant sätt att gå tillväga hade ländt Fullm. till föga båtnad, enär det kunnat alstra den öfvertygeisen, att Fullm. sjelfve, genom sin tystnad, erkänt sig hafva varit skyldige till allt det klander, Utskit öfver dem uttalat.
Denna § innehåller tvenne punkter.
Vid den lista, som rörer anvisandet från Bankens reservfond af 500,000 rdr till Handels- och NäritigsDiskm. har Hr Wolffelt haft åtskilligt att anmärka.
Min öfvertygelse är, att Fullm. härutinnan handlat fullkomligt riktigt, mea, då denna punkt redan är af R. o. Ad. bifallen, anser jag mig icke böra uptaga tiden med att ingå i diskussion deröfver.
Den andra punkten, som nu utgör föremål för öfverläggningen, afser fördelningen af de 000,000 rdr, som blifvit anslagna till försträckning ät nya filialbanker, och Utskit anser det bättre hafva gagnat den allmänna rörelsen, om denna summa blifvit, på färre händer fördelad, än som skett till följd af Fullmäktiges beslut att icke anvisa högre belopp än 90,000 rdr till någon ny Filialbank.
— Enligt min öfvertygelse deremot, hafva Hrr Fullmäktige härutinnan handlat fullkomligt i öfverensstämmelse med andemeningen i de föreskrifter, som blifvit dem lemnade.
Riksdag beslöto nemi.
Stir att från Bankens fonder hopsamla alla tillgängliga medel, för att deraf bilda en reservfond, hvars tillgångar i främsta rummet borde användas till försträckningar åt nya Filialbanker.
Allt synes antyda den förkärlek, man hyste till dylika bankinrättningar, och den önskan att befordra upkomsten af så mångå sådana som möjligt.
När nu den summa, Banken kunde disponera till detta ändamål, sammansmält till blott 600,000 rdr, men redan 8 nya Den IX Ja n u a r i e. lii. 105 Filialbanker erhållit oktrov och anmält sig till bekommande af först räckning från Riksbanken, hade det säkerligen varit loga öfverensstämmande med ofvannämnde Stäudernes åsigt, om medlen blifvit fördelade på det sätt, Utskrt ansett lämpligast, så att på sin höjd 2 eller 3 af dessa banker deraf kunnat erhålla del, riten de öfrige fått intet.
Man anser en försträckning af endast 90,000 rdr vara aldeles otillräcklig för en Filialbank att dermed öpna sin rörelse, tnen detta vederlägges bäst derigenom, att sedan sista Riksdagen hafva med ett dylikt understöd frän Riksbanken icke mindre än fem nya banker kommit, till stånd. nemi. i Borås, Uddevalla, Wisby, Orebro och nu sednast i Hernösand.
Hade understödet deremot, såsom Utskit påyrkar, blifvit till högre belopp. men på färre händer beviljadt, skulle detta visserl. hafva varit ganska förmånligt för de sålunda gynnade orter och banker, men säkerl. hade derigenom upväckts ganska stort missnöje i de landsändar, som då blifvit lott lösa, men som nu, tack vare Fulimtges åtgärd, se sina banker i full verksamhet
Jag tror således att Hrr Fullm. i denna del handlat fullkomligt i öfverensstämmelse med de åsigter, sorn gjort sig gällande hos sistförsamlade Ständer, och med de föreskrifter, sorn blifvit dem gifua.
Det är i anledning af en an märkning, jag vill icke säga beskyllning, som af Hr Wolffelt blifvit gjord, som jag tagit mig friheten begära ordet.
Jag skall i största korthet söka bemöta densamma.
Hr Wolffelt har klandrat Fulin), derför, att de i små summor hafva fördelat de i Bankens reservfond till filialbankernas förstärkning afsedda medel.
Jag frågar Eder, mine Hrr, om Fullm. egt rätt att på annat sätt gå till väga, då flere filialbanker samtidigt anmälde sig för att komma i åtnjutande af förstärkning och full tillgång för de fordrade beloppen ej ansågs finnas.
Hr Wolffelts anmärkning mot Fullm., att de, genom att anvisa medel af reservfonden till förstärkning af Handels- och Näringsdiskonten, hade förbisett ett af de ändamål, man med reservfonden åsyftat, och gynnat de större städerna på de mindres bekostnad, så tror jag, att, om Hr Wolffelt som revisor bättre granskat utlåningen från
Diskontens olika fonder, han skulle hafva funnit, att en ej obetydlig del af desamma gått till landsorten.
Skälet, hvarföre Fullm. ansågo, att en förstärkning åt Handels- och Näringsdiskont-fonden kunde utgå, ehuru förstärkning till filialbanker vägrades, var, att de till nämnde fond anvisade medel kunde, i händelse Bankens ställning sådant påkallat, inom några fä månader återföras, då deremot de till filialbankerna utgifna medel, såsom lemnade på 10 år, skulle, enl. reghtets föreskrifter, ur reservfonden afföras och ej under något förhållande kunna återfås på miudre än 5 år.
Efter härmed slutad öfverläggning blef detta inom., uppå derom framställd propos., lagdt till handlingarne.
Hr Printzeuskölds under öfverläggningen framstälda begäran, att ur protokollet matte få utgå den del -af hans första yttrande, 106 Den 11 Januari e. m. sorn hade afseende å en Ledamot af Utsk:t, hvilken emot den nyss afgjorda §:n afgifvit reservation, hlef af It. o. Ad. bifallen. § 20.
Lades till handlingarne. § 21.
Ehuru jag måhända ånyo blottställer mig för en skarp tillrättavisning af Frih.
Tersmeden, vågar jag doek vördsammast erinra derom, att Utsk:t alls icke uttalat något slags omdöme om den anmärkning, som revisorerna öfver denna punkt afgifvit.
Jag hade dock föreställt mig, att, när revisorerna gjort en anmärkning deremot, att Fullm. betalt en viss summa penningar, — hvilket revisorerne ansågo vara stridande mot gällande föreskrifter, — så borde väl något omdöme deröfver fållås; det borde väl hafva blifvit Fullm. bekant om BankoUtsk:t gillat eller ogillat de vidtagne åtgärderna i förev:de fall.
För öfrigt har jag mot denna punkt ingenting att anmärka.
Hr von Ehrenheim: Anledningen, att Utsk:t ej yttrat sig i denna fråga, är att revisorerna ej anmärkt förhållandet, utan endast anmält detsamma.
Ordet »anmärkt» har inkommit i Betrdet genom något förbiseende vid utskrifningen; och en blott anmälan, deruti Utskrt ej för sin del fann något anmärkningsvärdt, har Utsk:t icke ansett förtjena annat afseende, än att framdeles, i sin ordning, komma under öfvervägande.
Det torde ursäktas mig att jag ej visste att det genom feltryck står ordet »anmärkt» i st. f. »anmält.»
Om man anmäler en sak, så anmäler man den ej på detta sätt, utan tillkännaeifver helt enkelt att så eller så skett; men öfver
Fullm:ges åtgärder hafva revisma uttalat ett klander, emedan, enligt deras förmenande, Fullm.ges handlingssätt var stridande mot 180 g BankoReghtet.
Saken är af ringa vigt, men jag har blott velat fästa upmärksamlieteri derpå, att Fullm. i detta fall ej få någon uplysning, huruvida Utsk:t gillat eller ogillat deras förfärande.
Något vidare har jag ej att säga, utan hemställer att denna punkt af Utsk:ts Bet:de varder lagd till handlingarne.
Efter härmed slutad öfverläggning lades §:n till handlingarne. § 22.
Äfven denna § blef lagd till handlingarne.
Slutligan förekom:
Utskottets framställning i afseende å décharge för Fullm:ge.
Den vidlyftiga diskussionen har jag åhört med upmärksamket och funnit den i flera hänseenden uplysande.
Jag har deraf kommit till den åsigt, att å ena Den 11 Januari e. m. 107 sidan Hrr BankoFullm. väl icke vid alla tillfällen handlat stricte' efter föreskrifna former, hvarföre det äfven vackt förundran, att en Ledamot af BankoStyrelsen på detta rum uttalat sådana anspråk på ofelbarhet, att intet enda för Fullm. obehagligt ord bort inflyta i Bet:det, men på den andra sidan anser jag Utsk:t hafva betraktat de vigtigaste af Fullimges åtgärder alltför mycket ur juridisk synpunkt, i hvilket hänseende det icke tillhör It.
St:r utan domstol att afgöra på hvilken sida rätten bör ligga.
För min del tror jag fördenskull, att frågan om de af BankoFullm. vidtagne financiela åtgärder bör, enär de icke ansetts föranleda till åtal, betraktas ur financiel synpunkt och således upställas på det sätt: om dessa åtgärder icke blott varit nödvändiga och nyttiga för Bankens säkerhet och bästa, utan äfven väsendtligen bidragit att rädda landet ur en fruktansvärd financiel kris?
Vi erinra oss, mine Hrr, den verkliga öfverraskning, med hvilken denna kris föll öfver landet, likasom en lavin.
Vi erinra oss, huruledes vid de gemensamma sammanträdena i jernvägsfrågan, endast några få månader förut, landets både financiela och kommerciela ställning afmålades på det mest lysande och blomsterrika sätt.
Om jag icke orätt minnes, var jag då den ende, som tog mig friheten varna för alltför hypeiboliska föreställningar, bland annat af den anledning, att silfret i ovanlig myckenhet strömmade ur Banken; men ingen ville lyssna härtill.
Vi erinra oss, huruledes R. 8t:r vicj samma tid nästan blindt förkastade ett i mångas tanka högst fördelaktigt anbud å det stora jernvägslånet, i säker förväntan att penningeställningen i Europa skulle bibehålla sig särdeles gynnsam och vi derföre framdeles erhålla bättre vilkor.
Vi erinra oss, huruledes en af Börsens förnämsta representanter i BorgarStåndet några få dagar före krisen, i Nov. månad 1857, offentligen yttrade sig på ett sätt, som skulle vår Börs aldrig stått på stadigare lotter än då; och slutligen erinra vi oss, huruledes IliksgäldsKontorets Fullm., hvaribland just den reservant, som mest af alla klagat öfver BankoFullm:s brist på förutseende, knappt en vecka förut, säkert utan att ana någonting, afslutade ett kontrakt om 55 millioner just med det handelshus härstädes, Hrr Johns et Comp., som kort derpå gjorde ett Iliand de sämsta fallissementerne — med ett ord, det såg ut som icke blott de s. k. vexelryttarne, utan äfven hela handelsverlden varit insöfd i ett slags säkerhetssömn.
Enahanda okunnighet om den verkl. ställningen tycktes äfven beherrska utlandet.
Man såg sjelfva Engelska Banken behöfva en Bill of indemnety, för att ej störta.
I Hamburg måste sjelfva Bankens silfvertackor tillgripas, för att utlemnas mot statspapper och hypothek.
Danska NationalBanken, ehuru den består af enskilda aktieegare, hade icke desto mindre, då krisen inträffade, nära fem gånger så stort belopp protesterade vexlar, som Svenska RiksBanken.
Nåväl, kunde man då billigtvis begära, att våra Hrr BankoFullm. skulle vara de enda vakne och se längre än alla andra ? 108 Deli 11 Januari e. ni.
Såsom ombud för åtskilliga utländska handelshus har jag kommit att stå i närmare beröring med affärsverlden här i Stockholm och jag bibehåller limm de intryck, jag erfor under den tid, då krisen ännu var outvecklad och en snart sagdt allmän villervalla upstått.
Det var då BankoStyrelsen, eller egentligen sagdt en högsinnad Ledamot inom densamma.
Hr Schartau, upträdde för att lugna oell ordna, och min öfvertygelse är, att, ulan denna mellankomst och krafiiga hjelp, en allman omstörtning icke kunnat förekom nius.
Man hade sagt att det vore ådagalagdt, att BankoFullm. icke köpte vexlar i ändamål att förstärka dea metalliska kassan.
Men detta vore aldeles icke ådagalagdt.
Ty om krisen icke inträffat, så hade obestridligen den metalliska kassan varit förstärkt med silfvervalutan för de inköpta vexlarne.
Man hade då säkert icke haft ett ord att säga till ogillande af dessa vexelköp, eller påstått dem vara stridande mot reghtet.
Tvärtom hade man troligen dermed varit ganska belåten.
Man har således här dömt elter utgången, hvilket i min tanka är obilligt och orimligt, enär man icke pä det afiägsnaste håll kan misstänka någon bristande god tro, hvilket också ej heller är tänkbart, då BankoFulliri. handlade pä eget äfventyr.
Men ej heller den slutliga utgången liar visat sig så särdeles mörk, oell de ifrågavale af Banken inköpta vexlarne måtte ändå ej lia varit så dåliga, då, oaktadt en så fruktansvärd kris, den högsta möjliga förlusten, enligt hvad BankoUtsk:t sjelf upger, pä ett fordringsbelopp af 1,472,000 rdr, icke kommer att utgöra mer än 1,630 rdr, eller icke fullt % proc.
Enär fördenskull, beträffande vexelköpen före krisen, de, enl. min tanke, både varit berättigade eril.
109 § Bankoregbt och icke tillskyndat Banken någon förlust, som förtjenar nämnas; enär de åtgärder, BankoFullm. efter den inträffade krisen vidtagit, af BankoUtskit ansetts såsom ett snart sagdt nödvändigt vilkor för att skydda Banken mot högst betydliga förluster samt blifvit vitsordade »för dea skicklighet och framgång, hvarmed de blifvit utförda, och det gynnsamma resultat, som deraf för Banken upstått»; enär dessa åtgärder, efter min fulla öfvertygelse, icke blott räddat Stockholms