Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför höfves ej dig att bedja och tigga.
Du lägger din hand på hvad du önskar dig, och det är ditt.
Grefvinnan Märta vet dock intet om den gamlas makt.
»Bort med sig, tiggarkäring!» säger hon.
»Gif mig skinkan,» säger Dovres häxa, ulfvars ryttarinna.
»Hon är tokig!» utropar grefvinnan.
Och hon befaller pigorna att gå in i boden med sin börda.
Den månghundraårigas ögon flamma af vrede och lystnad.
»Gif mig den bruna skinkan!» upprepar hon, »eljes går det dig illa.»
»Hellre ger jag den åt skatorna än åt en sådan som hon.»
Då darrar den gamla under vredens storm.
Mot höjden sträcker hon den runskrifna stafven och svänger vildt med den.
Hennes läppar utstöta underliga ord.
Håret står upprätt, ögonen lysa, ansiktet förvridas.
»Dig själf skola skator äta,» skriker hon till sist.
Så går hon, mumlande förbannelser, svängande vildt med stafven.
Hon vänder om hemåt.
Längre mot söder går hon ej.
Nu har vildmarkens dotter utfört det ärende, hvarför hon tågat ned från bergen.
Märta står kvar på trappan och skrattar åt hennes orimliga vrede, men på hennes läppar skall snart skrattet tystna, ty där komma de.
Hon kan ej tro sina ögon.
Hon tänker, att hon drömmer, men där komma de, skatorna, som skola äta henne.
Ur park och trädgård susa de ned mot henne, tjogtals skator, med klorna spända och näbbarna framsträckta för att hugga.
De kommo under skrän och skratt.
Svarta och hvita vingar skimra för hennes ögon.
Hon ser som i en yrsel bakom denna svärm alla traktens skator i annalkande, hela himlen full af svarta och hvita vingar.
I förmiddagens skarpa solsken blänka fjädrarnas metallfärger.
Halsarna rugga upp sig som på kämpande roffåglar.
I allt trängre kretsar flyga odjuren rundt om grefvinnan, måttande med näbbar och klor åt hennes ansikte och händer.
Då måste hon fly in i förstugan och stänga dörren.
Hon stöder sig mot den, flämtande af ångest, medan de skrattande skatorna kretsa därutanför.
Därmed stängdes hon ock från sommarens ljufhet och grönska och från lefnadens glädje.
För henne funnos hädanefter blott de stängda rummen och de fällda gardinerna, för henne förtviflan, för henne ångest, för henne förvirring, gränsande till vansinne.
Vansinnig kan väl ock denna berättelse synas, men den måste dock vara sann.
Hundratal skola känna igen den och vittna, att sådan är den gamla sägnen.
Fåglarna slogo sig ned på trappräcket och hustaket.
De sutto, som om de blott väntade, att grefvinnan skulle visa sig, för att få kasta sig öfver henne.
De togo sin bostad i parken, och där stannade de.
Det var omöjligt att jaga dem från gården.
Det blef bara värre, om man sköt.
För en, som föll, komme tio nya flygande.
Stundom måste väl stora skaror draga bort för att skaffa mat, men trogna skiltvakter sutto alltid kvar.
Och om grefvinnan
Märta visade sig, om hon såg ut genom ett fönster eller blott drog undan en gardin för ett ögonblick, om hon försökte gå ut på trappan – genast kommo de.
Hela den förfärliga svärmen störtade upp mot boningshuset med dånande vingslag, och grefvinnan flydde in i sitt innersta rum.
Hon bodde i sängkammaren innanför det röda förmaket.
Ofta har jag hört rummet beskrifvas, sådant det var under denna fasans tid, då Borg belägrades af skatorna.
Tunga täcken för dörrar och fönster, täta mattor på golfvet, smygande, hviskande människor!
I grefvinnans hjärta bodde blek förfäran.
Hennes hår blef grått.
Hennes hy fick skrynklor.
Hon blef gumma på en månad.
Hon kunde ej stålsätta hjärtat till tvifvel på förhatlig trolldom.
Hon spratt upp ur nattens drömmar med höga rop om att skatorna åto henne.
Hon grät dagen om öfver detta öde, som hon ej skulle undgå.
Skyende människor, rädd att fågelsvärmen skulle följa i hälarna på hvarje inträdande, satt hon oftast tyst med händerna för ansiktet, vaggande fram och åter i sin länstol, olustig och förstämd i den kvafva luften, stundom sprittande upp med rop och klagan.
Bittrare lif var ingens.
Kan någon undgå att beklaga henne?
Jag har väl ej stort mer att berätta om henne nu, och det jag sagt har ej varit godt.
Det är som om mitt samvete sloge mig.
Hon var dock godhjärtad och lefnadsglad, då hon var ung, och många lustiga historier om henne hafva gladt mitt hjärta, fast här ej varit platsen att berätta dem.
Men det är så, fastän denna stackars vandrerska ej visste det, att själen är den evige hungraren.
Af flärd och lek kan han ej lefva.
Får han ej annan näring, skall han som ett vildt djur sönderslita först andra och till sist sig själf.
Detta är sagans mening.
Midsommar.
Det var midsommar då som nu, medan jag skrifver.
Årets härligaste tid var inne.
Det var den tid, då Sintram, den elake brukspatronen på Fors, ängslades och sörjde.
Han harmades öfver ljusets segertåg genom dygnets timmar och öfver mörkrets nederlag.
Han vredgades öfver den bladskrud, som höljde träden, och öfver den brokiga matta, som klädde marken.
Allt höljde sig i skönhet.
Vägen, så grå och dammig den var, fick äfven den sin kant af blommor: gula och violetta midsommarsblomster, hundloka och käringtand.
Då midsommardagens prakt låg öfver bergen och klockljuden från Bro kyrka af den dallrande luften buros ända upp till Fors, då helgdagens outsägliga stillhet herskade öfver landet, då reste han sig i vrede.
Det syntes honom, som om Gud och människor vågade glömma, att han fanns, och han beslöt att fara till kyrkan, äfven han.
De, som jublade åt sommaren, skulle få se honom, Sintram, älskaren af mörker utan morgon, af död utan uppståndelse, af vinter utan vår.
Han satte på sig vargskinnspäls och ludna bälgvantar.
Han lät spänna den röda hästen för en kappsläde och sätta bjällror i den blanka, snäckprydda selen.
Utstyrd, som om trettio graders kyla varit rådande, for han till kyrkan.
Han trodde, att gnisslet under medarna kom af den skarpa kölden.
Han trodde, att det hvita löddret på hästryggen var rimfrost.
Han kände ingen värme.
Köld utstrålade från honom som värme från solen.
Han for fram öfver den vida slätten, norr om Bro kyrka.
Stora, rika byar lågo i hans väg och åkerfält, öfver hvilka sjungande lärkor fladdrade.
Aldrig har jag hört lärkor sjunga så som öfver dessa fält.
Ofta har jag undrat, om han mäktade göra sig döf för dessa hundratal af sångare.
Mycket måste han färdas förbi på vägen, som skulle harmat honom, om han skänkt det en blick.
Han skulle ha sett två bugande björkar vid hvarje stugas dörr, och genom öppnade fönster skulle han ha sett in i rum, hvilkas tak och väggar voro klädda med blommor och gröna kvistar.
Den minsta tiggartös gick på landsvägen med en syrenklase i handen, och hvarenda bondkvinna hade en hel liten blomsterkvast instucken i näsduken.
Majstänger med hopfallna blommor och slokande kransar stodo på gårdarna.
Rundt om dem var gräset upptrampadt, ty den glada dansen hade gått fram där i sommarnatten.
Nere på Löfven trängdes timmerflottarna.
De små hvita seglen voro hissade dagen till ära, fastän ingen vind fyllde dem, och hvarje masttopp bar en grön krans.
På de många vägarna, som leda till Bro, kom kyrkfolket vandrande.
Kvinnorna voro särskildt ståtliga i de ljusa, hemväfda sommarklädningarna, som gjorts färdiga just till denna dag.
Alla voro klädda till fest.
Och människorna kunde ej upphöra att glädja sig öfver helgdagsfriden och hvilan från hvardagsarbetet, åt den ljufliga värmen, åt den lofvande skörden och åt smultronen, som började rodna vid vägkanten.
De gåfvo akt på luftens stillhet, den molnfria himmeln och lärksången och sade: »Det syns, att dagen hör vår Herre till.»
Så kom Sintram körande.
Han svor och svängde piskan öfver den stretande hästen.
Sanden gnisslade otäckt under medarna, dombjällrornas gälla klang förtog kyrkklockornas ljud.
Hans panna låg i vreda rynkor under pälsmössan.
Då ryste de kyrkobesökande och menade sig hafva sett den onde själf.
Ej ens i dag på sommarens fest fingo de glömma ondskan och kölden.
Bitter är deras lott, hvilka vandra på jorden.
Människorna som stodo i skuggan af kyrkväggen eller sutto på kyrkogårdsmuren och väntade på gudstjänstens början, sågo honom med stilla undran, där han vandrade upp mot kyrkdörren.
Nyss hade den härliga dagen fyllt deras hjärtan med glädje öfver, att de fingo trampa jordens stigar och njuta tillvarons ljufhet.
Nu, då de sågo Sintram, kommo aningar om sällsam ofärd öfver dem.
Då han gick fram bland människorna, lade de med hemsk förfäran märke till hans sätt att hälsa.
Glad var den, som han gick förbi utan att låtsas se, ty han hälsade blott på dem, som tjänade hans sak.
För Brobyprästen flög hans mössa till jorden, och för Marianne Sinclaire och kavaljererna lyfte han på den, men för prosten i Bro och lagmannen i Munkerud hade han icke en hälsning.
Sintram trädde in i kyrkan och tog plats i sin stol, slående vantarna i bänken, så att skramlet af vargklorna, som voro insydda i skinnet, hördes öfver hela kyrkan.
Och några kvinnor, som redan tagit plats på de främsta bänkarna, svimmade, då de sågo den ludna gestalten, och måste bäras ut.
Men ingen vågade drifva ut Sintram.
Han störde folkets andakt, men han var för mycket fruktad, för att någon skulle våga befalla honom att lämna kyrkan.
Fåfängt talade den gamle prästen om sommarens ljusa högtid.
Folket tänkte blott på ondskan och kölden och på den sällsamma ofärd, som den elake brukspatronen bådade dem.
Då allt var slut, såg man den elake stiga ut på branten af den kulle, där Bro kyrka ligger.
Han såg ned på Broby sund och följde det med blicken förbi prostgården och västra strandens trenne uddar ut i Löfven.
Och man såg, hur han knöt näfven och skakade den öfver sundet och dess grönskande stränder.
Därpå gledo hans blickar söderut öfver nedre Löfven ända till de blånande uddar, som tyckas stänga sjön.
Och norrut flögo de milslångt förbi Gurlita klätt upp till Björnidet, där sjön slutar.
Han såg mot väster och öster, där de långa bergen kanta dalen, och han knöt näfven om igen.
Och en hvar kände, att om han haft en knippa blixtar i sin högra hand, skulle han i vild glädje slungat dem ut öfver det lugna landet och spridt jämmer och död, så långt han mäktat.
Ty nu hade han så vant sitt hjärta vid det onda, att han visste sig ingen fröjd annat än i elände.
Småningom hade han lärt sig själf att älska allt fult och uselt.
Han var mer vansinnig än den vildaste galning; men detta förstod ingen.
Det gick underligt tal sedan genom landet.
Det sades, att då kyrkvaktaren kom för att stänga kyrkan, bröts axet af nyckeln, därför att ett hårdt hopviket papper satt instucket i låset.
Han gaf det åt prosten.
Det var, som man väl kunde förstå, en skrifvelse, afsedd för en varelse i den andra världen.
Man hviskade om hvad där hade stått att läsa.
Prosten hade bränt upp papperet, men kyrkvaktaren hade sett på, medan djäfvulstyget brann.
Bokstäfverna hade lyst klart röda på svart grund.
Han hade ej kunnat undgå att läsa.
Han läste, sade man, att den elake ville lägga landet öde, så långt som Bro kyrktorn syntes.
Han ville se skogen skymma bort kyrkan.
Han ville se björn och räf bo i människornas boningar.
Åkrarna skulle ligga obrukade, och hvarken hund eller hane skulle höras i de trakterna.
Den elake ville tjäna sin herre med att vålla hvar mans ofärd.
Detta var hvad han lofvat.
Och människorna sågo tiden an i tyst förtviflan, ty de visste, att den elakes makt var stor, att han hatade allt lefvande, att han ville se vildmarken tränga ned öfver dalen, och att han gärna skulle taga pesten eller hungersnöden eller kriget i sin tjänst för att drifva bort en hvar, som älskade det goda, glädjebringande arbetet.
Fru Musica.
Då ingenting kunde göra Gösta Berling glad, sedan han hjälpt den unga grefvinnan att fly, beslöto kavaljererna att söka hjälp hos den goda fru Musica, som är en mäktig fé och tröstar många olyckliga.
För den skull läto de en kväll i juli slå upp dörrarna till stora salongen på Ekeby och lyfta af fönsterhakarna.
Solen och luften släpptes in, den sena aftonens stora, röda sol, den svala kvällens milda, ångande luft.
De randiga öfverdragen togos af möblerna, klaveret öppnades, och floret kring de venetianska kronorna togs bort.
De gyllene griparna under marmorbordens hvita skifvor fingo åter lysa mot ljuset.
De hvita gudinnorna dansade i det svarta fältet ofvan spegeln.
Sidendamastens mångformade blomster skimrade i aftonglöden.
Och rosor plockades och buros in.
Hela rummet fylldes af deras doft.
Där funnos underbara rosor utan kända namn, som från främmande länder blifvit förda till Ekeby.
Där voro de gula, i hvilkas ådror blodet skimrar rödt som i en människas, och de gräddhvita med upptrasade kanter och de skära med de stora bladen, som ytterst i kanten bli färglösa som vatten, och de mörka röda med svarta skuggor.
De buro in alla Altringers rosor, som voro komna från fjärran länder för att fröjda vackra kvinnors ögon.
Så föras noter och notställare in och mässingsinstrument och stråkar och fioler af alla storlekar, ty det är den goda fru Musica, som nu skall råda på Ekeby och försöka att trösta Gösta Berling.
Fru Musica har utvalt Oxfordsymfonien af den vänlige fader Haydn och låtit kavaljererna öfva in den.
Patron Julius för taktpinnen, och de andra sköta hvar sitt instrument.
Alla kavaljerer kunna spela – de skulle inte vara kavaljerer eljes.
Då allt är färdigt, sändes bud efter Gösta.
Han är alltjämt svag och modlös, men han fröjdar sig åt det ståtliga rummet och åt den vackra musik han snart skall få höra.
Ty det vet man nog, att för den, som plågas och lider, är den goda fru Musica det bästa sällskap.
Hon är munter och lekfull som ett barn.
Hon är eldig och intagande som en ung kvinna.
Hon är god och vis gom de gamle, hvilka lefvat ett godt lif.
Och så spelade kavaljererna, så sakta, så susande mildt.
Den lille Ruster tar saken på allvar.
Han läser noter med brillor på näsan, kysser milda toner ur flöjten och låter fingrarna leka kring klaffar och hål.
Eberhard sitter krokig öfver violoncellen, peruken har farit på örat; läpparna darra af sinnesrörelse.
Berg står stolt med sin långa fagott.
Han glömmer sig ibland och släpper till sina lungors fulla kraft, men då dunkar Julius till honom med taktpinnen tvärs öfver hans tjocka skalle.
Godt går det, glänsande går det.
Ur den döda notskriften trolla de fram fru Musica själf.
Bred ut din trollmantel, kära fru Musica, och för Gösta Berling till glädjens land, där han brukar lefva.
Ack, att det är Gösta Berling, som sitter där blek och modlös, och som de gamla herrarna nu måste roa, som om han vore ett barn.
Nu blir det ondt om glädje i Värmland.
Jag vet nog, hvarför de gamle älskade honom.
Jag vet nog, hur lång vinterkvällen kan bli, och hur dysterhet kan smyga sig öfver sinnet borta på de ödsliga gårdarna.
Jag förstår väl, hur det kändes, då han kom.
Ah, tänk er en söndagseftermiddag, då arbetet hvilade och tankarna voro slöa!
Tänk er en envis nordanvind, piskande köld in i rummet, en köld, mot hvilken ingen brasa kunde bringa lindring!
Tänk er det enda talgljuset, som ständigt måste snoppas!
Tänk er den entoniga psalmsången utifrån köket!
Nå, och så klinga bjällror, så stampa raska fötter af sig snön ute på förstugubron, så kommer Gösta Berling in i rummet.
Han skrattar och skämtar.
Han är lif, han är värme.
Han slår upp klaveret, och han spela så, att man förvånas öfver de gamla strängarna.
Han kan sjunga alla visor, spela alla melodier.
Han gör alla husets invånare lyckliga.
Aldrig frös han, aldrig var han trött.
Den sorgsne glömde sina sorger, då han såg honom.
Ack, hvilket godt hjärta han hade!
Hur medlidsam han var mot de svage och fattige!
Och hvilket snille han var!
Ja, ni skulle ha hört de gamle tala om honom.
Det var väl en sådan kväll han kom ned till Munkerud, där den gode lagmannen bodde, till det stilla, älskliga hemmet, som blifvit så föga nämndt i dessa berättelser, därför att tidens stormar ej rubbade något af dess lycka, och där träffade samman med prosten i Bro.
Och så snart prosten fick se honom, dref han honom till klaveret.
»Sätt sig till klaveret, Gösta Berling,» sade han, »där gör han mest gagn.»
Så spelade Gösta och sjöng, och när han hållit på en stund, kunde ej människorna sitta stilla längre.
De gamla, kloka herrarna och damerna måste upp och dansa.
Det ryckte i alla leder.
De förmådde ej sitta stilla.
Så togo de i ring, och då Gösta stämde upp en Bellmanssång, stämde de in, och prostinnan, så gammal och fet hon var, lyfte på kjolarna, hoppade och svängde rundt, just som om hon varit en tjuguåring med fina smalben.
Och hon sjöng så falskt och så sprucket:
»Hurra, se Ulla dansar
Engageanter, flor och fransar,
Hvit sultan med blomsterkransar
Och hvita ben, och hvita ben
Vid ljus och lampors sken.»
Prosten och de andra skrattade godt åt henne, och så sade han:
»Ja det skall vara den skälmen, som sitter där vid klaveret, som skall kunna göra gammalt folk till sådana dårar.»
Men nu sitter Gösta Berling tyst och sorgsen och lyssnar till fru Musicas försök att muntra upp honom.
Kärast hade det kanske varit för honom att få vara i fred med sin sorg, men han måste ju lyssna för de gamle herrarnas skull.
Han förstår nog, att det är synd om dem, därför att han är så bedröfvad.
De hafva ingen glädje af att vara herrar på Ekeby, alltsedan han blifvit förändrad.
Han tycker sig se, att de åldrats.
Och bäst som de spela, brister han ut i gråt.
Han tycker lifvet, hela lifvet är så bedröfligt.
Han lutar hufvudet mot händerna och gråter.
Kavaljererna förfäras.
Detta är ej de blida, helande tårar, dem fru Musica plägar framlocka.
Han snyftar som en förtviflad.
De lägga, alldeles rådville, ifrån sig instrumenten.
Då inger dem fru Musica, att de skola försöka med något gladare, och patron Julius tar fram sin gitarr och börjar sjunga en af sina lustiga bondvisor.
Han förvrider ansiktet och härmar både oxar och får.
Men detta är ej något godt infall af den goda fru Musica.
Gösta slår med ens näfven i bordet, så att Julius hoppar högt, och han låter dem höra sin tanke om sången.
»Om jag än är en förkastad usling, som går här på jorden endast för att åstadkomma sorg,» säger han, »så tillhör det dock inte er, kavaljerer, att göra narr af mitt lidande.
Bättre folk än ni borde akta sig för sådant.»
Han är orimlig.
Han vet det själf, men han kan ej låta bli att bryta ut.
Därefter blir han sittande i skamsen tystnad.
Äfven de andra tiga.
De äro djupt sårade; men hvad tjänar det till att försvara sig.
Den goda fru Musica, som håller Gösta Berling kär, äfven hon, håller på att förlora modet; men så påminner hon sig, att hon har ännu en väldig kämpe bland kavaljererna.
Det är den blide Löwenborg, han, som förlorat sin fästmö i den grumliga floden, och som nu är Gösta Berlings slaf mer än någon af de andre.
Han smyger sig nu bort till klaveret.
Han går rundt omkring det, känner varligen på det och smeker tangenterna med len hand.
Uppe i kavaljersflygeln har Löwenborg ett stort träbord, på hvilket han målat en klaviatur och satt upp en notställare.
Där kan han sitta i timtal och låta fingrarna löpa öfver de svarta och hvita tangenterna.
Där öfvar han sig med både skalor och etyder, och där spelar han sin Beethoven.
Han spelar aldrig annat än Beethoven.
Fru Musica har stått honom bi med synnerlig nåd, så att han har fått afskrifva många af de trettiosex sonaterna.
Men gubben vågar sig aldrig på något annat instrument än träbordet.
För klaveret har han en vördnadsfull fasa.
Det lockar honom, men det skrämmer honom än mer.
Det skrällande instrumentet, öfver hvilket så många polskor framdundrats, är hans helgedom.
Han har aldrig vågat röra det.
Tänk blott det underbara tinget med de många strängarna, som kunna ge lif åt den store mästarens verk!
Han behöfver blott lägga örat intill det, och strax hör han andanten och scherzon susa därinne.
Ja, klaveret är just det rätta altaret, där fru Musica skall tillbedjas.
Men han har aldrig spelat på något sådant.
Själf skall han ju aldrig bli så rik, att han kan köpa sig ett, och på detta har han aldrig vågat spela.
Majorskan har ej heller varit mycket villig att öppna det för honom.
Han har nog hört, hur det spelats polskor och valser och klinkats Bellmansmelodier på detsamma.
Men under sådan ohelig musik kunde det härliga instrumentet ju bara skrälla och jämra sig.
Nej, om Beethoven komme, då skulle det låta höra sin rätta, skära klang.
Nu tänker han, att stunden kan vara kommen för honom och Beethoven.
Han skall taga mod till sig och beröra helgedomen och låta sin unge herre och husbonde glädjas åt de slumrande välljuden.
Han sätter sig ned och börjar spela.
Han är helt osäker och upprörd, men han trefvar sig fram ett par takter, söker att få in den rätta klangen, rynkar pannan, försöker om igen och sätter så händerna för ansiktet och börjar gråta.
Ja, kära fru Musica, det är bittert för honom.
Helgedomen är ju ingen helgedom.
Där ligga inga klara, skära toner och drömma därinne, där finnes ingen dof, mäktig åska, ingen väldigt brusande orkan.
Intet af det oändliga välljud, som genomsusade paradisets luft, har glömt sig kvar där.
Det är ett gammalt, skrälligt klaver och ingenting annat.
Men då ger fru Musica den förslagne öfversten en vink.
Han tar Ruster med sig; de gå ned i kavaljersflygeln och hämta upp Löwenborgs bord, där tangenterna äro målade.
»Se här, Löwenborg,» säger Beerencreutz, då de komma åter.
»Här har du ditt klaver.
Spela nu för Gösta!»
Då hör Löwenborg upp att gråta och sätter sig att spela Beethoven för sin bedröfvade unge vän.
Nu skulle han nog bli glad igen.
Inne i gubbens hufvud klinga de härligaste toner.
Han kan ej tro annat, än att Gösta hör, hur vackert han spelar.
Gösta märker säkert, hur väl han spelar denna kväll.
Det gifves ej mer några svårigheter för honom.
Han gör sina löpningar och drillar alldeles obehindradt.
Han utför de svåraste grepp.
Han skulle önskat, att mästaren själf hört honom.
Ju längre han spelar, dess mer hänförd blir han.
Han hör hvarje ton med en öfverjordisk styrka.
»Sorg, sorg,» spelar han, »hvarför skulle jag ej älska dig?
Därför att dina läppar äro kalla, dina kinder förvissnade, därför att ditt famntag kväfver, dina blickar förstena.
Sorg, sorg, du är en af dessa stolta, sköna kvinnor, hvilkas kärlek är svår att vinna, men som brinner starkare än andras.
Du förskjutna, jag lade dig till mitt hjärta och älskade dig.
Jag smekte kölden ur dina lemmar, och din kärlek har fyllt mig med lycksalighet.
O, hvad jag lidit! O, hvad jag längtat, sedan jag förlorade den jag först höll kär.
Mörk natt var det utom mig och inom mig.
I bön låg jag sänkt, i tunga, ohörda böner.
Himlen var stängd för min långa väntan.
Ur den stjärnströdda rymden kom ingen ljuf ande till min tröst.
Men min längtan slet sönder den skymmande förlåten.
Du kom, sväfvande ned till mig på en bro af månstrålar.
Du kom i ljus, o min älskade, och med leende läppar.
Glada genier omringade dig.
De buro kransar af rosor.
De lekte på cittra och flöjt.
Det var salighet att se dig.
Men du försvann, du försvann.
Och ingen bro af månstrålar fanns för mig, då jag ville följa dig.
På jorden låg jag, vinglös, bunden vid stoftet.
Min klagan var som ett vildt djurs rytande, som himlens döfvande åska.
Jag ville sända blixten som budbärare till dig.
Jag förbannade den gröna jorden.
Måtte vådelden förbränna växterna, och pesten slå människorna!
Jag anropade döden och afgrunden.
Jag tänkte, att kvalen i evig eld voro ljufhet mot mitt elände.
Sorg, sorg, det var då du blef min vän!
Hvarför skulle jag ej älska dig, såsom man älskar dessa stolta, stränga kvinnor, hvilkas kärlek är svår att vinna, men brinner starkare än andras?»
Det var så han spelade, den stackars mystikern.
Han satt där, strålande af entusiasm och rörelse, hörande de underbaraste toner, viss om att Gösta också måste höra dem och varda tröstad.
Gösta satt och såg på honom.
Till en början var han bister öfver detta nya narrspel, men så småningom vardt han blidare.
Han var oemotståndlig, den gamle, där han satt och njöt öfver sin Beethoven.
Och Gösta började tänka på, hur äfven denne man, som nu var så blid och sorglös, varit försänkt i lidande, hur äfven han förlorat den älskade.
Och nu satt han där, strålande lycklig vid sitt träbord.
Det behöfdes då ej mer för en människas sällhet.
Han kände sig förödmjukad.
Hvad, Gösta, sade han till sig själf, kan du ej längre tåla och fördraga?
Du, som härdats i fattigdom hela ditt lif, du, som hört hvarje träd i skogen, hvarje tufva på ängen predika om försakelse och tålamod, du, som fostrats i ett land, där vintern är sträng och sommaren torftig, har du glömt konsten att härda ut?