Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men likväl tyckes den omständigheten, att han sjelf skrifvit den der raden på omslaget, lemna skäl till den förmodan, att han icke velat göra det omöjligt för herr Mannerstedt, att upptäcka gifvarens namn.
Jag tror således, att herrn gör rättast att gå dit.”
”Då skall det ock ske,” svarade Frans lifligt.
”Huru han än må upptaga det, har jag likväl uppfyllt min pligt, att frambära min varma tacksamhet.
Visar han sig formlig och kall, skall jag blifva kort.
O, jag skall nog finna rätta tonen, det hoppas jag med Guds hjelp!
Försöka måste jag åtminstone.”
Sedan Mannerstedt yttrat dessa ord, inträdde åter en tystnad, vida plågsammare än den förra; ty den gången visste man bestämdt hvarom man ville och skulle tala.
Nu deremot visste vårt unga, betryckta par just intet af begge delarne; men någonting hade de dock på hjertat, det var klart.
Erinran om den korta tid, man kunde räkna på en sådan frihet som den närvarande, väckte emellertid Rosas mod att komma till saken.
Hon nalkades pianot, öppnade en låda deruti, och framtog ett paket, vid hvars anblick Mannerstedt kände en mycket olika rörelse med den han erfor vid åsynen af det förra.
”Det är så oändligen obetydligt,” sade Rosa, i det hon räckte honom det; ”men jag har sjelf sytt hvarje styng derpå.”
Hastigt, med lågande kinder och blixtrande ögon, uppslet Mannerstedt omslaget, och tryckte till sina läppar den portfölj, vi förut sett i Rosas händer.
Det innehåll, som då fanns deri, var likväl nu borttaget.
Mannerstedt betraktade stycket på ena sidan deraf, och huru svällde ej hans hjerta af saliga känslor, när hans blick träffade händelsen, då han höll hästen, medan Rosa kastade sig ur trillan.
Frans vågade ej i detta ögonblick betrakta gifvarinnan; han vände portföljen, och på dess dunkla botten stod endast det enkla ordet: ”Tacksamhet.”
”O, Rosa,” stammade hans läppar, och hans blick sökte hennes, ”tacksamhet emot mig, som har er att tacka för de få ljusa och saliga stunder jag här upplefvat, ja, de ljufvaste i mitt lif!
Och detta lif,” tillade han och fattade Rosas hand, ”gåfve jag gerna i utbyte mot dessa ögonblick. O, Rosa, att ni velat göra mig så outsägligt lycklig!”
”Skulle jag icke vilja det, gode Mannerstedt,” svarade hon med det huldaste leende, men drog derunder sakta sin hand tillbaka, ”helst när så litet kan göra er lycklig?
Ni vet att jag är och alltid blir er goda, deltagande väninna, ehuru de förhållanden jag ingått kanhända förorsaka, att vi mindre ofta få se hvarandra.
Min välvilja och mitt varma deltagande i ert öde blir dock alltid detsamma; lita på det.”
”Hvad kan jag begära mera?” sade Mannerstedt, och en suck smög sig öfver läpparne, oaktadt den lycksalighet, som genomströmmade hans hjerta.
”Jag har aldrig vågat hoppas ens så mycket.
O, att i Rosa ega en vän nu, då jag är så alldeles ensam, då mitt hjerta så innerligt trängtar att veta, att på jorden finnes ett väsende, som eger en tanke för mig, en vänlig önskan, en deltagande känsla; det är mycket, och min själ är uppfylld af den renaste tacksamhet för denna lycka.
Han tystnade; äfven Rosa teg.
Deras känslor voro för mäktiga, att tolkas på det enda språk som blef dem tillåtet, och en lycka var det, att ett par af barnen i detsamma infunno sig, för att bedja syster
Rosa slita en tvist, som uppstått emellan dem.
Något senare infann sig kommerserådinnan.
Man kunde se på hennes strålande anlete, att lyckan korten vändt sig, eller ock att fru Bern, af medlidande för nådig fruns bekymmer, skapat om sorgen till glädje.
Detta är likväl något som vi icke kunna veta; men kommerserådinnan var vid vanligt älskvärdt lynne.
Likväl hade hon gifvit befallning, att servera aftonmåltiden tidigt, för att göra slut på den tråkiga dagen.
Efter Mannerstedts bortgång, och sedan mamma, pappa och småsyskonen begifvit sig till hvila, åtminstone till sina sofrum, satte sig Rosa till pianot, emedan hon ej ville lägga sig före vanlig tid; men innan hennes fingrar ännu vidrört tangenterna, blef hon der varse en bundt papper.
Under häftigaste hjertklappning upplöste hon den.
Det var de musikalier Mannerstedt ernat henne; men, för mycket blygsam att sjelf våga lemna dem, hade han före sin bortgång instuckit dem på ett ställe, der han visste att den, för hvilken de voro bestämda, snart skulle finna dem.
Rosa igenkände med öfverströmmande glädje de små, själfulla och herrliga sånger, som Mannerstedt hemtat ur sitt eget rika hjerta.
Hon försökte dem genast, och den fröjd hon dervid erfor var oändlig.
Först långt efter midnatten tillslöt hon pianot, samlade ihop sina noter, och tog dem med sig, för att ännu en gång genomläsa orden på sitt rum.
Följande middag, då man satt vid bordet, och både kaptenen och Mannerstedt voro närvarande, sade den förre till kommerserådinnan: ”Hjelp mig, bästa tant, att öfvertala Rosa att bivista balen i afton.
Jag blir förtviflad, om hon icke beviljar min önskan.”
”Vill Rosa ej gå på balen?” frågade fru Widen förundrad.
”Hvad är det för en nyck?
Du är ju frisk, och då bör en ung flicka finna nöje i en sådan tillställning, så vida hon icke vill vara olik alla andra.”
”Det vill jag visst icke,” försäkrade Rosa; ”men jag har hela dagen lidit af en svår tandvärk, och plågorna deraf skulle fördubblas, om jag nödgades kläda mig så tunnt, som det erfordras för en bal, och att dansa blefve alldeles olidligt.”
”Tandvärk!” sade kommerserådinnan och rynkade näsan.
”Hade du sagt hufvudvärk, skulle jag hållit det ganska troligt; ty du fantiserade minsann rätt artigt på pianot i natt.
Jag höll på att aldrig få somna, och skulle önska, att dylika svärmerier icke oftare ville hemsöka dig; ty då få vi flytta instrumentet.”
Kommerserådinnan var uppenbarligen ganska förtretad, emedan detta var ett af de verkligen sällsynta fall, då Rosa fick uppbära snubbor.
Denna satt emellertid tyst, med sänkta ögonlock och glödande röd ända upp till tinningarne.
Mannerstedts blick hade, vid fru Widens första ord om pianot och fantasierna, mött Rosas.
En ovanlig eld, aldrig förut förspord, flammade i hans öga, och en häftig rodnad öfvergöt hans kinder, då han såg Rosa, med alla tecken af en djup och ovanlig rörelse, hastigt nedslå sitt sköna öga, i stället att som förr fritt och vänligt möta hans.
Namnlösa känslor stormade i denna stund i hans hjerta, och ville med våld bana väg för ett hopp, som hans förnuft och hans blygsamhet i lika grad förkastade, och hvilket han, äfven under den upprörda känsla, hvaruti han nu befann sig, önskade icke vara annat än en illusion.
Det var emellertid en lycka, att ingen såg på Mannerstedt.
Allas blickar hvilade på Rosa, hvars glödande kinder man naturligtvis tillskref mammas ovanliga hårdhet.
Ändtligen höjde grossören med husfaderlig värdighet sin röst: ”Kära Brigitt Marie, du är för sträng.
Du har glömt, huru du sjelf, äfven i dina unga dagar, hade vissa små nycker; sådant är nu en gång för alla flickor eget, och Rosas tandvärk torde nog gifva med sig på aftonen.
Vi hafva ännu många timmar till baltiden.
Tror du icke sjelf, barn, att pappa har rätt?
Låt höra!”
”Jag vet icke, bästa pappa; men blir jag bättre, vill jag gerna visa, att jag icke är nyckfull.”
”Se så, se så,” sade grossören, ”nu är det ju på god väg.
Jag visste att Rosa var förnuftig.”
Härvid sköts på stolarne, och man samlades i förmaket omkring kaffebordet.
Ferdinand tog plats vid sin fästmös sida, och tycktes hafva fattat den föresatsen att slå sig i ro, tilldess han erhöll hennes löfte att bivista balen.
Snart gingo kommerserådet och hans fru, att söka vederqvickelse i en god middagslur, och Mannerstedt tog afsked; ty så vida han icke, liksom många gånger förut vid sådana tillfällen, ville åtaga sig att leka med barnen, måste han nu blifva öfverflödig.
Han valde derföre att i sin egen lilla kammares enslighet öfvertänka och sammanlänka den mängd ljufva och sorgliga känslor, som vexelvis kommo hans hjerta att klappa och bäfva; ty de voro dock beslägtade med fara och ny strid.
Rosa hade i dag icke vågat be Mannerstedt stanna qvar, och kapten Ferdinand var glad att ändtligen någon gång finna sig ensam med sin fästmö.
”Jag är ledsen,” började han, så snart kandidaten tillslutit dörren, ”jag ångrar på det högsta, söta Rosa, att jag, genom sakens hemställande till din mor, skaffat dig en förebråelse.
Kan du förlåta mig det?”
”Gerna,” svarade hon, ”ehuru jag tyckt mera om, att du låtit det bero vid mitt eget utslag.
Jag hade då ernat föreslå dig att, i stället för balen, tillsamman göra ett besök, hvilket jag långt för detta bordt aflägga, och hvarvid, som jag tror, du med nöje vill vara mig följaktig.”
”Hvart då, min lilla du?” frågade kaptenen litet nyfiken.
”Hos din tant, fru Borgensköld.
Hilda, din kusin, är en bra intagande och bildad flicka, och jag önskar af hjertat hennes närmare bekantskap och vänskap, i fall jag kunde göra mig förtjent af den senare.
I alla händelser är det min afsigt att försöka.”
Kapten Ling for med näsduken öfver ansigtet, hostade förfärligt, begagnade sin stora silkesnäsduk med riktigt eftertryck, men sade sedan temligen likgiltigt: ”Hos tant Borgensköld, lilla du?
Hon och professorn lefva icke i bästa förhållande, eller rättare umgås alldeles icke.
Jag vet derföre ej om detta vore tjenligt.”
”Tjenligt,” upprepade Rosa. ”Jag kan icke se annat.
Din kusin och jag kunna väl gerna helsa på hvarandra, ehuru dina farbröder äro oense.
Och det vore högst orätt, att tro det professorn skulle ogilla en så oskyldig sak.
Nej, så partisk och egenmäktig är han visst icke; och vet du, jag riktigt längtar att träffa den söta flickan.
Plägar icke du, Ferdinand, besöka din tants hus?
Jag vill likväl erinra mig hafva hört, att du förr vistades der mycket ofta.”
”Ja, fordom,” svarade kaptenen, icke utan rörelse, ”fordom var det så, men nu icke mera; och vill du nödvändigt gå dit, söta Rosa, så får du ursäkta mig, att jag ej kan göra dig sällskap.”
”Jag vet icke, om jag går in på att ursäkta en sådan försummelse,” svarade Rosa småleende. ”Detta är ju endast en nyck af dig, bäste Ferdinand, och sådana kläda er män för ingen del.”
”Det är ingen nyck, goda Rosa,” försäkrade kaptenen, hvilken såg sig tvungen att vara litet uppriktig, för att komma ifrån saken.
”Ingen nyck, jag svär dig det vid min heder; utan vissa förhållanden, för mycket grannlaga att beröra, göra det till en pligt för mig, att tills vidare afsäga mig umgänget i min tants hus.”
Undrande och öfverraskad blickade Rosa sin fästman i ögat.
Der flammade hastigt en dyster eld, och det allvar, som talade ur hvarje hans drag, bevisade, att han i denna stund var vida skiljd från all lättsinnighet, och att således hans yttranden inneburo sanning.
”Är det så, gode Ferdinand,” sade hon långsamt, ”vill jag ej längre vara envis.
Jag beklagar dock af allt mitt hjerta, att ett sådant förhållande eger rum.
Emellertid kan jag icke heller deruti se något, som bör afhålla mig att söka vinna Hildas vänskap.
Förlåt derföre, att jag vidblifver min föresats, att i afton besöka henne, i stället för balen.
Jag har låtit underrätta mig, att icke heller hon är der.”
”Men hvarföre,” invände kaptenen, ”skall det just ske i afton?
Vill du icke göra det ringaste afseende på mina böner?
Jag kan ju ej hafva något nöje, om icke din närvaro förhöjer festens värde för mig; och såsom en af direktörerna, kan jag ej uteblifva.
Säg, min Rosa, hvarföre skall hvarje önskan af mig alltid möta motstånd, då du annars är så mild, god och kärleksfull mot alla?”
”Kära, bästa Ferdinand!” yttrade
Rosa och räckte honom med en vänlig blick handen, ”du skall icke få skäl att klaga öfver mig framdeles; men hvad denna bal beträffar, måste jag bedja om ditt öfverseende.
Tro mig, att jag gerna, i allt hvad som är mig möjligt, skall med glädje möta dina önskningar; men för denna gång blir det ett men.
Jag vill till och med tillstå för dig, att en serskild omständighet förorsaker min motvilja, hvilken jag likväl icke kan meddela; ty,” tillade hon och såg honom betydelsefullt i ögat, ”äfven jag kan ju hafva en liten hemlighet.
Men, min gode Ferdinand, du får likväl icke vara missnöjd med mig, lofva mig det!
Jag är verkligen ej vid lynne att kunna uthärda en bal i afton.”
Kaptenen kysste sin fästmös hand och stod upp. – ”Jag vill hoppas,” yttrade han, ”att vi framdeles blifva af mera harmonierande tankar och åsigter.
Din hemlighet har jag ingen rätt att begära; men då jag icke kan öfvertala dig, måste jag bort, ty min verksamhet erfordras i rådstugusalen.”
Han bugade lätt och försvann.
Sorgsen såg
Rosa efter honom, och suckade: ”Jag betviflar att denna tid kommer; ty med hvarje dag öfvertygar jag mig allt mera, att våra lynnen, åsigter och känslor äro af den största skiljaktighet.
Men jag skall uppbjuda all min förmåga att vinna hans tillgifvenhet, då jag en gång blir hans hustru, och om det lyckas, hoppas jag sedan kunna, genom tid och försigtighet, så mycket som möjligt länka våra tycken och vår smak till ett gemensamt mål.
Om jag endast lyckas ingifva honom förtroende till min mening och mitt omdöme, samt någon afsmak för de ofta dåliga sällskaper han nu besöker, så kan jag måhända lyckas att göra vårt husliga lif åtminstone till ett vänligt och trefligt hem.
– – Mycket förnuft, mycket bemödande behöfves dock å min sida, då den känsla, som lättar alla pligter, fattas oss.
– O, Mannerstedt!” hviskade hennes läppar knappt hörbart, och hon stödde den brännande kinden mot handen, ”skulle jag kunna dansa, när din själ är så nedtryckt af sorg!
Nej, ack nej, det hade varit för mycket, det hade öfverstigit mina krafter.”
Rosa ville icke tillåta sina tankar att dröja längre hos det föremål, dit de så gerna vände åter.
Hon sökte med våld lösrycka sig från den allsmäktiga känslan.
– ”Mitt besök!” ropade hon hastigt och sprang upp.
Toiletten bestyrdes i största hast, och efter en knapp timma inträdde Rosa i fru Borgenskölds oss lika välbekanta förmak.
Allt derinom hade ett trefligt och inbjudande utseende.
Gumman ljus och fryntlig, vid anblicken af den kära, länge påräknade gästen, steg skyndsamt upp från sin stol vid kakelugnen, och välkomnade Rosa med alla tecken af hjertlighet och nöje.
Hilda bortlade gitarren och stod väntande bakom, tilldess mammas omfamning och lyckönskningar voro slutade.
Då räckte hon Rosa de friska läpparne till en systerlig kyss, och bad henne vänligt, ja innerligt, vara välkommen.
Snart var
Rosa hemmastadd i den lilla angenäma kretsen.
Mamma gick att ombestyra thébordet, Hilda visade sina arbeten, berättade om förhoppningarne för sin resa, om Lindfors, som pappa beskrifvit vara så vackert, och grannarne deromkring så vänliga och goda.
Rosa hörde allt med största nöje, och lyckönskade Hilda af hjertat, att få göra en så angenäm resa; visserligen besvärlig för den ledsamma sjövägen, men likväl i det hela af rikt interesse, emedan derunder tillfälle icke skulle saknas att göra nya bekantskaper, framför allt vid framkomsten till den nya vistelseorten.
De båda flickorna tillbragte en högst angenäm afton tillsamman, och lofvade, med lika ifver, att ofta helsa på hvarandra.
Om Ferdinand talades icke ett ord; båda kände, att det ämnet var kontraband.
Nyårsmorgonen i H**.
Den stora stadsklockan hade nyss ringt första gången till gudstjensten, då den långa, svarta raden af herrar rådmän tågade uppför den breda trappan till högloflige magistratens öfverhufvud, borgmästaren B–s hus.
Alldeles vid samma tid sågos flera grupper af välklädda herrar i blåa kappor, elegant fodrade med rödt eller grönt boj, alla, herrarne som kapporna, tillhörande den ärade handelssocieteten, svänga om vid hörnet af kommerserådet Widens lilla palats, och icke stanna förrän de kommo i skuggan af grossörens egen höga, strålande person.
Något senare på förmiddagen trippade de täckaste klasar af hofrättsnotarier, brokigt blandade med Martis raska, tappra söner, arm i arm, hus ur hus, der värdfolket kunde ega anspråk på en sådan utmärkelse; det vill säga i sådana hus, der det fanns antingen sköna döttrar, en ung, intagande fru eller – goda förlager af rhenskt och champagne.
På andra ställen lemnades endast kort.
Men först efter gudstjenstens slut skrapade en och annan individ, tillhörande adjunkturens magra stat, i förstugan af sina förmäns och gynnares hus.
I kommerserådets matsal stod dukadt ett långt, rikt frukostbord, der alla, eho det vara månde, hade frihet att på nyårsmorgonen förnöja sina ögon och sin matlust.
Det var stor kurdag, och frihet till företräde sträckte sig ända ned till handelsbetjenter, tullskrifvare, förste vaktmästare, m. fl. Grossören sjelf, klädd i en omätlig morgonrock af grönt siden, satt i en stor mahognylänstol vid bordets öfra ända, och satt der riktigt från klockan nio på morgonen till klockan ett, vid hvilken tid den uttröttade mannen ändtligen egde frihet att söka tröst i en vederqvickande middagslur på sin beqväma soffa.
Under denna långa mellantid vankade kommerserådinnan af och an, från förmaket till matsalen.
I det förra serverades med vin och konfektyrer, och här fladdrade om hvartannat allt hvad staden egde högst att bjuda på, af ungdom, glans, smak och behag.
Här återfinna vi de rika klasarne af alla dessa oöfversvinneligt förträffliga, ädla, stolta, manhaftiga löjtnanter, kornetter, ryttmästare, &c, enkom skapade att förtjusas och förtjusa, äfvensom diverse v. häradshöfdingar, Eskulapii lärjungar, prima kontorister, m. fl. af samma slag, jemte ett stort förlag af gracer, grupperade vid fönstren på taburetter, eller i hörnen af rummet, hviskande om aftonens gudahögtid, den stora, förtjusande maskraden.
Rosa stod vid det yttersta fönstret.
Hennes öron och ögon voro vid gatan; men ännu ett annat sinne eller instinkten ledde de svar hon lemnade tre à fyra unga herrar, hvilka plågade henne med de mest likgiltiga frågor, om orsaken hvarföre man icke fått det nöjet att se mamsell Widen på annandagsbalen.
Det kunde icke gerna vara efter kapten Ferdinand, som Rosa blickade; ty han hade redan varit der för ett par timmar sedan, och då med tusende ömma fraser försäkrat henne, att han var så upptagen för hela förmiddagen, och sedermera, efter alla dessa bestyr, sus och dus, troligen så trött, att det icke var värdt att vänta honom förrän på eftermiddagen.
Men se, Mannerstedt hade ännu icke infunnit sig, och han hade ej varit i kommerserådets hus sedan annandagen.
Rosas hjerta hade under denna vecka undergått en verklig tortyr.
Hon hade nödsakats följa sin mor från det ena nöjet till det andra, måste spela, sjunga, dansa i små, förtjusande hemsocieteter, då hon qvaldes af den mest olidliga ångest; ty Mannerstedt hade åter insjuknat, väl icke farligt, men likväl nog, för att ej på flera dagar våga lemna sitt rum.
De starka sinnesrörelser af så olika slag, för hvilka han varit ett rof, i förening med hans oförsigtighet att, så snart efter den häftiga febern, lemna sängen och söka fria luften, allt detta hade åsamkat honom ett nytt illamående, kanhända värre än det förra, ehuru han gick uppe och med långsamma steg mätte sin ensliga kammare.
Alla dessa omständigheter, så vidt de rörde det yttre, kände Rosa ganska väl; ty kommerserådinnan hade hvarje dag ett bud för att efterhöra, huru hennes skyddsling befann sig.
Hon hade fått i sitt hufvud, att lektionen i sången skulle börja med lilla Caroline, så fort kandidaten slapp ifrån den välsignade sorgen och den välsignade förkylningen han dessutom ådragit sig.
Hvad den sista omständigheten beträffade, hade Larsson, som varit tidigt på morgonen hos Mannerstedt, hemfört den underrättelsen, att han nu var bra, och hade sagt, att han ernade sig ut i dag.
Icke underligt då, att Rosas ögon hade fönstret jemnt i sigte; men hon var också tvungen att ofta vända sig till sina gäster, och således kunde de icke gerna vara der i hvar minut.
Just som det glädtiga samtalet nått höjden af sitt friska lif inom förmaket, och man för stoj och högljudt prat knappt kunde höra en knackning på dörren, uppfattade Rosas uppmärksamt lyssnande öra likväl en sådan.
I samma ögonblick vreds i låset, och Mannerstedt inträdde, klädd i sin nya, fina, svarta klädning, modernt sydd och sittande utmärkt väl.
Med hatten i handen, bugade han ledigt och behagligt för sällskapet, hvarefter han framträdde till Rosa, – kommerserådinnan var stadd på en af sina vandringar, – samt önskade henne, med några enkla, men valda uttryck, så mycken lycka under det kommande året, som kunde sträcka sig på en menniskas lott.
De i förmaket församlade gästerna funno sig i hög grad förvånade så väl öfver kandidatens nya drägt, som hans utseende, hvilket nu röjde en viss likhet med hans hållning under valsen på förlofningsbalen.
Man hviskade hvarandra i örat: ”Nå bevars, hvad må detta betyda?
” – Gracerna drogo litet aldra som täckast på öfverläppen, och herrarne hade alldeles glömt, att de hade ännu minst tio visiter att aflägga.
Mannerstedt förblef emellertid icke sittande i tre minuter, förrän han uppstod och med en förnyad bugning lemnade rummet.
Uppvaktningen hos kommerserådets fordrade tid, och han hade dessutom flera skyldighetsbesök att göra.
Under de få ögonblick Frans blifvit sittande, hade han lagt sina handskar och sin hatt på ett bredvidstående bord, och i sin tankspriddhet glömde han de förra, och tog endast den senare, då han tog afsked, för att begifva sig till audiencen och matsalen.
Här nödgades han låta behaga sig att, vid en nådig vink af grossören, taga plats vid frukostbordet.
Medan denna akt försiggick, hade sällskapet i förmaket efterhand troppat af, och ensam stod Rosa, i begrepp att sätta på sig undermössan och bahytten, för att sjelf gå ut, då Mannerstedt åter inträdde, för att hemta de qvarlemnade handskarne.
I största hast kastades bahytt, slöja och pirat på bordet.
Widen ernar sig kanhända åt kyrkan?” frågade Mannerstedt och nalkades bordet, der Rosa helt oskyldigt begrafvit handskarne under allt det öfriga.
”Ja, jag tror, – det kan väl hända,” svarade Rosa, ytterst förlägen, att nu, första gången efter uppträdet vid annandagsbordet, befinna sig ensam med den, hvilken hon numera fann blef allt farligare för hennes lugn.
”Ursäkta, att jag då kanhända uppehåller er,” stammade Frans, nästan i lika grad brydd; ”jag ville endast söka mina handskar.”
Och nu började begge leta med den största skyndsamhet.
Ändtligen vände Rosa upp och ned på alla sina saker, fick se det förkomna godset, och räckte det till egaren, med ett blygsamt: ”Jag ber om ursäkt.”
Mannerstedt tog handen tillika med innehållet, och djerfdes för första gången låta sina läppar bränna på dess snö; men hastigt beherrskande känslornas storm med kraften af sin vilja, sansade han sig, släppte den och yttrade sakta, men med säker ton: ”Kapten Ling besökte mig i min smärtas första, nästan af mig sjelf omedvetna ögonblick, och hellre vill jag dö, än vara otacksam.
– Han stannade och tycktes kämpa med sig sjelf; men straxt derefter återtog han:
”Min varmaste bön skall alltid vara för hans och Rosas sällhet.
Denna sällhet måste vara sammanflätad; ty helgden af ett sådant förbund är helig, helig för dem sjelfva, helig för hvarje otillåten önskan, som under ormens skepnad kunde insmyga sig i fridens och oskuldens paradis, och der, genom sin blotta andedrägt, förgifta dess friska, yppiga lif.
Nej, sådana önskningar få icke der insmyga sig.
De tystna och hvila; ty rosen är dem helig, och endast på afstånd och i minnets rika verld få de fröjdas åt dess herrlighet.”
Mannerstedts blick vågade söka Rosas; men den var sänkt.
Han såg likväl en tår perla i de långa, silkeslena ögonhåren.
Han hade velat gifva sitt lif för att få kyssa bort den; men han skulle sedan hafva föraktat sig sjelf, kanhända äfven henne.
Han tänkte på sin mors sista testamente, brefvet – och flydde.
En timma senare vandrade tvenne unga, välbepelsade och beslöjade tärnor arm i arm nedåt Hamngatan.
De stannade vid professor Lings hus, och inträdde der. – ”Kom, kom, söta Hilda!” sade Rosa Widen, och drog fröken Borgensköld med sig genom den lilla salongen.
”Jag måste nödvändigt uppvakta farbror Ling, och du skall följa med mig.
Jag vet, jag ansvarar, att du blir välkommen!”
”Så får det bli på ditt samvete,” svarade Hilda med ett svagt leende, ”om han visar mig vintervägen.
Jag har dock icke hjerta att göra dig emot, om jag ock sjelf får lida derföre; och var säker, min goda Rosa, att jag kommer att lida mycket, i händelse professorn fäster sin skarpa, dödande blick på mig, med detta uttryck han har i sin makt att frambringa när han vill.”
”Nej, nej!” försäkrade Rosa, ”han kan icke vara i stånd dertill.
Kom nu bara, och lita på mig.”
Flickorna gingo in i arbetsrummet.