Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var den stora, vida världen, som skänkte dem en liten titt in i sin underbara rikedom, ett herrskapsåkdon med några riktiga stadsmänniskor uti, folk med kläder och hattar och handskar ... någonting märkvärdigt, som tyvärr ej länge lät betrakta sig, utan liksom allt annat, som de så gärna ville se på, skyndsamt for förbi ... blott förbi, alltid förbi!
Men så fort ung-Pekka kommit sig från sin undran, rusade han nedför backen och efter.
Det var naturligt att han snafvade omkull i första taget.
Men han steg upp igen, tog ny fart och kilade af i dammet direkt efter åkdonet, snabb som en ekorre.
De gulhvita skjortorna, de ljusa hårtestarne fladdrade, och tre par små, magra ben gnodde allt hvad de orkade, medan armarne hjälpte till så godt de kunde för att påskynda farten.
Så det gick!
Sanden yrde, de bruna fötterna arbetade, näsorna runno och ögonen logo.
Mellan friska röda läppar lyste hvita och barkbrödvana tänder.
Det var så roligt ... kanske kunde de ännu hinna upp de lata gästgifvarehästarne och få se de märkvärdiga stadsdamerna, som sutto inne i vagnen!
Kanske ... ja, måhända skulle de få en pennislant, en enda sådan blank en, som mamma så gärna ville ha.
Hästen har just nu kommit i springtagen.
Mon är här jämn, vägen hård och bra.
Pekka tröttnar, sedan han sprungit en werst eller par.
Maija sitter redan mulen och andfådd på dikeskanten.
Pikku står och skriker på en tufva.
Hans unga sopran ljuder ut i morgonen, men han hejdar sig, så snart han får se Pekkas knutna näfve, som förmanar till lydnad ... man lyder äldste bror, som vore han en far.
»Såg du det, som flög?» sporde Maija. »Det var som spindelväf och så blått som ett blåbär.
Skapar Gud sådant eller har det kommit till på annat vis?»
Pekka ref sig i håret.
»Det växer i hufvudsta'n», sade han.
»Vet du inte, att allt grant finns där borta -- hela glas, som man dricker ur, inte sådana bitar som våra, och porslin och guld och silfver och -- sådant där blått, som flaxar...»
Öfver Maijas klara panna flög ett litet moln, kanske det första på hennes lefnadshimmel.
»Jag ville helst ha det blåa», sade hon, inte silfver och guld, nej, men det blåa, det var så vackert.»
»Men jag ville ha glas», menade Pekka fundersamt, »det är så klart som vatten och man ser inte, när det är vatten uti heller.
Herre Gud, hvad jag gärna ville ha glas!»
Den lille Pikku suckade också, tittade upp på solen rakt in i det innersta gula och tänkte med detsamma -- att det nu var frukostdags.
Han glömde sina fåfänga önskningar och tog till fötterna, denna gång hemåt.
De andra efter.
Man satte af, klef öfver diket, sprang öfver tufvorna, trampade med de nakna fötterna på ljunggräset, kilade raskt på och nådde i traf den lilla grå kojan, vid hvars trappa husets enda rikedom, en liten halfvuxen, svart och hvit gris, bökade i jorden.
Pekka gick in.
Stugan var tom.
Hon dröjde då borta i tre dagar -- och tre nätter ... men nätterna gingo fortast, dem räknade man ej.
Han hade att gå till källan efter vatten om morgnarne.
Han tog stäfvan, -- på solen kunde han se, att klockan var fem -- gick dit och öste i med näfverrifvan.
När han fått sitt kärl fullt, sträfvade han hem med den tunga bördan.
I den gemensamma, väggfasta sängen vid spiseln sofvo ännu de små.
Pekka tog en stol, steg upp på den och sträckte sig upp till taket, där det svarta, hårda brödet var uppträdt på spetten.
Han bröt en stenhård barkblandad brödkaka, rödblå i ansiktet af ansträngning, delade den i tre lika stora bitar och lade dem på bordet.
Sedan gick han ut i förstun, tog bort ett löst bräde i väggen och stack handen dit in.
Där inne fans ett kärl med »kalja» eller svagdricka.
Han fyllde en liten stånka och bar in den på bordet.
När allt detta var gjordt, väckte han de små med en puff, och om en half minut stodo de alla tre vid bordet.
"I Jesu namn till bords vi gå.
Välsigne Gud den mat vi få!"
Pikku, som var fyra år, gnagde arbetsamt på sin hårda kant, men det gick ändå, sedan biten blifvit blött i kaljan.
Pekka tog från långbänken, som gick längs en af kojans väggar, en stor, väldig, rostig koskälla från den tiden pappa lefde och familjen kunde bestå sig med ko, och så band han skällan omkring halsen på Pikku.
»Gå ut nu, småbarn», sade han myndigt, »gå och sök upp lite hjortron i mossen!
Men stig inte mellan tufvorna, stig ofvanpå, annars faller ni ned och det går med er som med gästgifvarens ko, som mosstomten åt upp med både klöfvar och horn.
Här har ni att plocka bären i.
Se så, gå nu!»
Maija tog Pikku i hand, tittade upp med ett tafatt uttryck i ögonen och så begåfvo de sig i väg.
Pikkus skälla pinglade; man hade sålunda god kontroll på dem.
I vrån stod en kvast af doftande björkris med löf på.
Han sopade med den det svarta, ojämna golfvet, bordet och bänkarne, sprang sedan bakom kojan, där en hög kvistved låg uppstaplad, plockade spän och tallkottar i skjortfånget och bar in hela famnen full.
Alltsamman lade han i spiseln.
När han uträttat det, gick han till potatistäppan och började rensa bort ogräset.
Solen stekte, det var så varmt.
Granarna doftade, kådan nästan sjöd under de heta strålarne.
Fåglarne kvittrade, allt var så gladt.
Han kunde se hela milen fram öfver den vida mon.
De glesa, förbrända och svartstammiga träden voro lämningar efter en skogseld i forna tider, det visste han.
Och längst bort emellan dem framskymtade en liten enslig, vassomvuxen insjö.
Men det var mer än en mil till närmaste människoboning, gästgifvaregården, det fula, fattiga och illa beryktade Rummakkamäki.
Pekka lyssnade.
Pikkus koskälla hördes icke mer.
Familjens öfverhufvud blef litet orolig, man brukade eljest höra klockan på nära en fjärdingsvägs afstånd.
Han måste ha reda på saken.
Barnen hade redan varit borta en timme, kanske ett par.
Hjortronmossen låg åt ödemarken, där vargen går.
Tänk om de små gått vilse!
Pekka torkade svetten från pannan med flatsidan af sin med potatisjord smutsade hand och gaf sig i väg.
Han sprang en stund och stannade därpå.
Intet ljud.
Allt var tyst utom fåglarne, som flögo mellan tallarnes grenar.
Han satte handen för munnen och tog en långt utdragen lurton, hög och intensiv.
Ljudet dallrade i den rena, torra luften, bars fram öfver mon och förtonade långt i fjärran, där den stora mossens fuktiga sträckor förlorade sig i det obekanta.
Men Maija svarade intet och Pikkus skälla lät ej heller höra sig.
Pekkas breda, glada mun fick ett buttert uttryck och han krafsade sig ännu en gång i håret.
Träden stodo här litet tätare, och ungskog stack här och där upp mellan tufvorna.
Porsen doftade starkt.
Än gick och än sprang han.
Framåt bar det en hel timme nästan utan uppehåll.
Åter stannade han.
Där, ja, där, helt nära hörde han ett prasslande.
Var det en tjäderunge eller kanske en hare, som han skrämt upp?
Nej, det var Maija.
Den lilla flickan satt där och åt ur konten de ännu kartiga och rödgula bären.
Hon var helt och hållet inbegripen i sin sysselsättning och hvarken hörde eller såg.
Pikku låg bakom henne på tufvan; han sof i porsriset med den röda munnen vidöppen och en solstråle, dämpad af granens krona, spelande på hans kind.
Skällan hade han slängt bredvid sig, den var för tung att bära på i hettan.
Pekka försmådde allt resonnerande.
Han gick ett steg närmare för att med näfven ge syskonen en meningsyttring, omöjlig att missförstå, då han från sidan fick höra ett främmande ljud.
Det var långa, smygande steg, som närmade sig.
Maija såg upp -- »Ka's
Koira!» sade hon och spärrade upp sina förvånade ögon.
»Titta på hund!
Fy så ful och stor han ä'!»
Pekka körde ut munnen ännu längre.
Hans min blef ännu mera butter.
Han såg ut som ett barn, som leker skolmästare.
»Du skall få dig!» mumlade han, och i det han med förargad min betraktade den nykomne, böjde han sig ned efter ett tillhygge, men fick i stället fatt i den stora skällan.
Med denna som vapen gick han framåt mot fienden.
Det var ett stort gråaktigt djur med raggig päls, nedåtböjdt, lurfvigt hufvud och lågande ögon.
Men Pekka förstod nog, att det icke var någon hund.
Han visste, att det var vargen och att det nu gällde att försvara sig.
Han tappade ej heller modet, utan tänkte tvärtom, att det inte borde vara så svårt att rå på en slik best, bara man var morsk.
Han sträckte ut sin lilla arm, färdig att med koskällan ge sin ovän en bra örfil, en sådan, som skrämde syskonen, då de voro olydiga.
Vargen öppnade gapet mot den utsträckta armen. -- Utan den minsta tvekan körde då Pekka ögonblickligen sin hand med koskällan in mellan djurets käkar, körde den säkert och utan öfverläggning rakt ner i halsen så långt det gick, medan han med den andra armen slog odjuret i ögonen, allt under en störtsjö af okvädinsord, de värsta han kunde finna på.
Pikku, som ingenting förstod, satt och skrattade, hvaremot Maija, som anade oråd, kämpade med gråten, allt under det hon tuggade de råa hjortronkarten, så att det knastrade mellan tänderna.
Koskällan satt inkilad i halsen så obekvämt som möjligt.
Pekkas arm blödde, men likväl gick han oförskräckt på och luggade så kraftigt han förmådde.
De skarpa klorna sargade hans bara fötter.
Djuret, som omöjligt kunde bli kvitt den hårda och oväntade tugga, hvilken det fått i svalget, vände slutligen om, slängande med hufvudet och arbetande med käkarne, alltjämt förföljd af Pekkas skällsord.
Det var middagstid, då barnen kommo hem och åto sin middag efter samma matsedel som vid frukosten.
Enda skillnaden var, att Pekka hade letat fram tre salta strömmingar och lagt en på hvar brödbit.
Sent på kvällen den tredje dagen kom mor hem.
Hon fann de små så, som hon lämnat dem, endast mera smutsiga och bruna.
Pekka hade ondt i fötterna och röda fläckar af blod på skjortan, -- minnen från kalabaliken, också kroppen var full af små rispsår och blånader.
»Har du slagits, pojke?» frågade hon och såg oroligt på sonen.
»Ja, med vargen», sade Pekka, »han sparkade så fasligt och jag bara slog och luggade honom.
Men han blef rädd, han, och sprang sin väg.»
»Sprang vargen -- för hvad blef han då rädd?»
Modern såg tviflande in i sin förstföddes ansikte, med den käcka, skrytsamma, tvärsäkra minen.
»För hvad blef vargen rädd?»
»För koskällan, vet jag, som han åt upp och som jag inte fick tillbaka, fast jag drog allt hva' jag kunde.»
Den unga kvinnan lyfte upp pojken på knäet och såg honom forskande in i ögonen.
Hon kunde icke fatta, att det var sant, som han här berättat.
»Han ville visst bitas», förklarade Pekka, »och högg tag i min hand, som jag höll i skällan med.
Han nafsade till och så fick han skällan i gapet.
Jag ville nog ha den tillbaka ... för hvad skall Pikku nu ha, när han går ut?
Den otäcka lurfven; nu blir du visst ond, mor, att skällan är borta.»
Hon såg honom djupare in i ögonen och tryckte honom därefter intill sig.
Ovan vid en smekning såg
Pekka tviflande upp, slet sig därpå lös nästan skamsen och sprang ut, slående kullerbyttor utför den lilla sluttningen nedåt landsvägen.
Hå, det dammade där borta!
Pikku rultade fram, Maija kom utrusande och Pekka sprang ned som ett yrväder.
Där stodo de med öppna munnar, öppna ögon och öppna skjortlinningar.
Det var en bondkvinna i en smal kärra, bredvid henne en karl och så ännu tvenne karlar.
De tre småttingarne gapade.
Inne i stugan kokade mor rågmjölsvälling.
Det var fest.
Hon sörjde icke, såsom Pekka förmodade, förlusten af den stora, rostiga koskällan.
Barnen fingo äta sig riktigt mätta.
Och rodnande varm, utan strålar, gick solen ned öfver Raiala ödsliga mo.
För ett silfverhjärta.
»Kom ihåg att äta dig mätt, om de be dig bli kvar öfver kvällsvarden», förmanade modern och knöt en liten löskrage om halsen på sin dotter Lisa, som just i dagarne fyllt nio år.
»Frun frågar alltid, om jag ätit», svarade Lisa, »och så frågar hon, hva vi haft till middag.
Hva ska' jag då säga?»
»Du kan säga, vi hade potatis och svagdricka», sade modern, »och så kan du tala om att småbarnen hade mjölk och vattgröt.»
Lisa såg dum ut, som om hon inte förstått eller hört.
»Det behöfs inte att trumpeta ut för de högfärdiga människorna att vi bara haft knorrkaffe, di tror väl att vi ha stek alla dar, eller hva?
Och om du också talte om, att vi svälter, så blef det inte bättre, di ge ändå ingenting.
Alltså, du hör efter, om de ha arbete för far ... och om du blir bjuden på mat, så, förstår du?»
Det tindrade till i Lisas ögon vid tanken på maten.
Jo, det förstod hon.
Tre af småbarnen lekte på golfvet, den yngsta sof i vaggan.
Framför fönstret stod ett gammalt skrabbigt bord, fullt af verktyg, och där framför satt fadern, dåsig och trött, klädd i sin utslitna nattrock.
Han rättade och gned på en bucklig silfver sked, som skulle återfå form och färg, men den var ännu långt ifrån färdig.
»Gudskelof att du skickar en af dem bort», klagade han, »det ä' inte möjligt att få andan fram här, så som det vimlar af ungar.
Försök få arbete från patrons ä du hygglig, fråga om inte fruktknifvarne ska poleras upp.
Kommer du tillbaka med något, får du lakrits.
Så gå nu!»
Anderson suckade, kastade en melankolisk blick på hustrun och gned vidare.
»Vi ha för många», sade han, då dörren slöt sig efter Lisa, »vi skulle inte ha mer än två.
Minns du, när vi va unga och bodde i två rum -- ja det var i den goda tiden!
Hade du inte fått alla de många barnen, så...»
»Kära Anderson, inte ä' det värdt att klaga för det, Gud lägger inte på en värre än man ska ha.
Men sant ä' det, Lisa kom för tidigt och ä' klen.
Hon ä' ett öfverloppsbarn, så lite som hon kan göra; och tjänst kan hon väl aldrig få.
Fast snäll ä' hon.
Det är ynkligt så god hon ä'.
Unnar sig ingen mat för att di andra ska få.
Men -- nytta gör hon inte, det har du rätt i.»
Lisa hade öppnat dörren, ljudlöst som alltid.
Hon hade glömt näsduken, och där låg den på bänken.
Hon tog den utan att se på föräldrarne, sade ännu ett halfhögt adjö och gick.
»Bara hon inte hörde någonting», sade modern och tvålade duktigt in manschetterna, »hon stod visst utanför och funderade, tänk om hon lyssnade!»
»Det gör väl inte något», svarade fadern, »inte behöfver hon gå och tro att hon ä' någon rar skatt för oss fattiga stackare att dras med Man har fått dem för sina synders skull, ja Herre Gud, det har man.»
»Du talar så styggt, Anderson», sade modern, »skulle en inte veta att du har hjärta, kunde en tro du ville åt ditt eget barn, för det ä' hon...»
Anderson suckade.
»Det går så mycket åt, och det frestar hårdt på en stackars arbetare.
Har jag nånsin något roligt, jag?
Andra går till krogen och gör sig en glad dag, men jag får bara sitta hemma och slita för att hålla er uppe, ä' det underligt att jag då tänker ibland, att om koleran eller tyfusen skulle gå i landet, så var det inte värdt att klandra Guds vägar, om Han bärgade ett par af våra med detsamma till sitt välsignade himmelrike.»
Modern hällde hett vatten i bunken, rörde om med en träslef och blaskade sedan tappert i med sina ångande händer.
Småbarnen lekte med såpkaggen och den minsta snarkade i vaggan.
Anderson spottade på sämsket och gned slappt på skeden; emellanåt kastade han en längtande blick ut.
Slutligen steg han upp, tog sin hatt och gick ut.
Lisa stod i köket hos patrons och väntade på att få komma in till herrskapet.
Klockan var snart sju på aftonen, och pigan började göra i ordning till kvällsvarden.
Hon plockade glödande björkkol från köksspiseln och lade med en tång ett och ett i samovaren.
Så tog hon ned fyra, fem, sex tallrikar från hyllan, så knifvar ur bordslådan, och så brödkorgen, smörassietten, ostkupan och en låda inlagd strömming.
Lisa satt och såg på.
Hennes blickar blefvo allt mer oroliga och feberaktiga.
Det vattnades i munnen på henne, då hon såg pigan skumma af en liten del af mjölkfatet och så hälla resten i kannan.
Och brödet, hvad det såg färskt och saftigt ut!
Hon skulle gärna ha försakat smör och ost, om hon bara fått en bit af brödet med en nypa salt på.
Och en enda liten klunk mjölk!
Naturligtvis hellre en munfull.
Hon hade velat gifva hvad som helst för ett helt glas fullt.
Bara hon en gång i sitt lif ensam kunde få rå om en sådan där kanna fylld med halfskummad, rar, nysilad mjölk!
Att tänka sig att Anna och Lilli och Atte fingo hur mycket de ville hvarenda dag af den tjocka, gula mjölken, som var fetare än den grädde, hvilken mor där hemma hällde i kaffet.
Lisa steg sakta upp från sin stol för att tydligare kunna se förberedelserna, och kunna räkna hur många tallrikar där voro.
Var det fem eller sex, eller kanske sju -- tänk om det var sju!
När hon blef bjuden att stanna kvar till kvällen, brukade frun säga till om sju kuvert.
Slutligen kom hon på det klara med saken.
Jo, det var sju.
Hon jublade inom sig, hon skulle vara med, det var sju, minst sju.
Men så räknade hon om igen.
Nej, det var åtta.
Hon ville gärna fråga pigan, men tordes icke.
Slutligen tog hon dock mod till sig, gick fram, neg litet och frågade.
Men pigan teg, hon låtsade icke höra.
»Vill Karolina säga, om jag kan få tala med frun», sade hon, ännu litet blygt, »jag ville så gärna tala vid henne.»
Pigan såg ut, som om hon varit drottningen af Saba och Lisa en om nåd bedjande lifdömd slafvinna.
»Jag har sagt dig, att frun inte har tid just nu, sitt vid dörren och vänta!»
»Kanske jag kan få tala med Anna och Lilli, frågade Lisa efter en stunds väntan.
»Häradshöfdingens barn ä' hos oss och di leker i dockskåpet», berättade nu pigan.
»Sitt nu bara stilla, tills det blir tid, så kommer di väl...»
Och Lisa betraktade fortfarande den stolta pigan och hennes förehafvande.
Hon blef en smula blekare, det var varmt i köket och en mängd flugor surrade omkring öfverallt, smällde mot fönster och tak, slogo ned och beto hvar de kunde komma åt.
Slutligen gick pigan in med alltsammans.
Lisa hörde hur hon dukade i matsalen, tog fram ännu mer mat ur skänken, drog upp ölkorkar och ordnade allt.
Nu kokade téköket, köttbullarne togos osande och rykande ur ugnen och ett fat varm ångande potatis bars in på brickan.
Så var det färdigt...
Lisa hörde hur familjen kom in i matsalen, satte sig till bords och började äta.
Hon ställde sig på tå för att kunna se en smula genom den halföppna dörren.
Det var ju möjligt att någon kunde få se henne, och att frun ropade: »är du där Lisa, så kom in och få dig en smula varmt!»
Pigan kom rusande efter några varma tallrikar, och när hon gick in igen, stängde hon dörren häftigt efter sig.
Så satt Lisa ensam i köket och väntade.
Tiden föll sig så lång.
Det blef buller i matsalen, nu stego de upp från bordet.
Lisa tänkte, att nu voro de visst riktigt mätta, de, som fått äta hur mycket de ville af den goda maten.
Hon kunde höra på deras röster, att de fått sitt lystmäte, alla voro så högljudda och glada.
Och hon trodde, att all lifvets sorg och glädje bara vände sig om det enda att vara mätt eller hungrig.
Det var ingen konst att vara glad och rask, när man bara fick äta så mycket man orkade...
Där hemma var ingen just glad, men de hade ju icke tid för arbete.
Hur olika med dem här inne, hon ville då bra mycket hellre vara herrskap än det hon var ... bara hon en gång kunde bli så lycklig som Karolina...
Plötsligt slogs dörren upp och fyra, fem barn kommo inrusande, somliga äldre, somliga yngre än Lisa.
De omringade henne, frågade henne om allting, synade henne från topp till tå, gjorde de mest hänsynslösa anmärkningar och drogo henne slutligen in, in till detta himmelrike, om hvilket hon drömt natt och dag nu i flera års tid, allt sedan hon sett det första gången, då hon var fem år -- och nu var hon ju nio.
Den glada barnflocken stannade icke ett ögonblick i matsalen.
Den for fram i vild fart, genom förmaket, salongen, stora salen och till pappas rum, där familjen nu var samlad.
»Guldsmedsflickan ä här och frågar efter arbete», sade Anna och satte sig i faderns knä, »har du något?»
Patronen smålog.
»Du kommer för sent på dygnet, min flicka», sade han och satte spetsen af sin mustasch i munnen för att få bort en droppe sardinsaft, som stannat kvar sen kvällsvarden -- »hvem orkar tänka på sådant den här tiden på kvällen.
Har du något, mamma?
Han vände sig till sin hustru, som bred och fryntlig satt i gungstolen och petade tänderna, »har du något åt Andersson att reparera?
Det är visst fattigt för er med alla sex syskonen, barn?»
Lisa teg.
Hon tittade förläget ned på sina stora magra händer, som om hon väntat att de skulle svara för henne.
Frun hade ingenting.
Anna talade om sitt silfverhjärta, det, som hon fått till födelsedagen att bära på sammetsband kring halsen, och som hade fallit i golfvet och blifvit trampadt på och nu var platt och förstördt.
»Så lämna ditt silfverhjärta, det är alltid något», skrattade patron med sitt förnöjda, mätta skratt, »vi ska inte vara ogena, bed far bara skynda sig med det, så får han mera...
Så gå efter det, Anna!»
Anna sprang och kom snart tillbaka med det.
Hon gaf det till Lisa.
»Håll nu i det väl», förmanade frun, »och tappa det inte, för tappar du det, får du betala det.»
Lisa tog emot den lilla silfverpjesen och knep om den så fast, som om den varit en diamant, hvilken hon måste förvara för en hop röfvare.
Barnen sprungo åter bort, Lilli tog henne i hand, och så skulle det lekas.
Lisa skulle bara se på, hon, icke kunde hon vara med, hon, som hade det dyrbara silfverhjärtat att förvara och ingen ficka att stoppa det i.
I yster fart sprungo de alla ut genom trädgården och till stranden, där båtarne lågo förtöjda vid bryggan.
En grann slup full med festklädda personer kom sakta seglande, ombord sjöngs och dracks, alla barnen skulle på bron för att se på.
Lisa sprang med, alltjämt dragen af Lilli.
Atte hoppade i jullen, hans egen lilla rödmålade julle; därifrån kunde man bäst observera grannlåten i farkosten, som nalkades i långsam fart.
Anna ville med i båten, och så Hanna och Olga, slutligen också Lilli.
Lisa stod ensam på kanten af bryggan och såg på hur barnen tumlade om på båttofterna, hur de lekte, stojade och roade sig.
Atte steg upp på akterbrädet, tyngde på jullen, så att den vickade upp och ned, till höger och vänster.
De skreko, jublade och klappade i händerna.
Nu aflägsnade sig slupen med de hvitklädda damerna.
Anna lutade sig fram för att bättre se, men tog öfverbalansen och skulle hafva fallit, om hon ej fått tag i kanten af bryggan.
Men Lisa, som såg hennes fara, böjde sig ned och sträckte ut sin ena hand för att hjälpa henne.
I det ögonblick Anna fick fast fäste och klättrade upp, föll Lisa i och försvann i djupet.
Det var ett ögonblicks verk, man observerade det knappt i villervallan.
Anna stod upprätt på bryggan, ännu helt förskräckt.
Barnen i Attes julle stodo stumma, bleka och handfallna, ingen rörde sig för att hjälpa, och ingen enda gaf hals.
Från slupen hade man emellertid observerat hela den lilla scenen och rodde skyndsamt till.
Plötsligt sågs en liten röd och mager knytnäfve sticka upp, och strax därefter höjde sig Lisas hufvud öfver vattenytan.
Hon hade fått tag i en af de slippriga pålar, som höll bryggan, och försökte att krafla sig upp längs den.
Men det var för svårt.
Den ena handen höll hon krampaktigt sammansluten och alltjämt öfver vattenytan, så att hon blott med den andra kunde arbeta för sin räddning.
Ändtligen började de där uppe skrika och åbäka sig.
Medan hon arbetade med sina sista krafter, sprungo de omkring som yra höns, intet tåg fanns och årorna sutto fast i båten.
Det lilla bleka ansiktet, hvilket en vild skrämsel gaf ett nästan vansinnigt uttryck och som blott med största möda kunde hålla sig uppe, försvann igen.
Men ännu en gång kom det upp.
Hon ville tala, och det kom några ljud, häftiga och ångestfulla.
Ett helt lifs koncentrerade smärta klagade i detta enda utrop.
»Silfverhjärtat, rädda silfverhjärtat!» skrek hon, och höll in i det sista sin knutna hand, med det lilla smycket uti, lyft öfver vattenytan.
Så sjönk ansiktet och handen, och när den räddande båten kom, var hon försvunnen under bron.
Skymningen föll på, det tjänade ju till ingenting att söka så här dags på dagen, så mycket mindre som det var strömt och hon säkert flutit utåt.
Om morgonen återfanns hon.
Hon hade förvarat silfverhjärtat väl, och det var med stor möda man kunde få det ur hennes hand.
Några dagar senare satt Anderson i svarta söndagskläder vid sitt arbetsbord och småsjöng en ynklig visa.
Han hade haft begrafning med konjakstraktamente, och var på en gång melankolisk och glad.
Hans sorg var till hälften affekterad, och suparne hade gjort honom hjärtegodt.
Han grät emellan verserna och smuttade med illa doldt välbehag på sitt toddyglas.
Hustrun kokade potatis och fläsk till middagen.