Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk. har väl funnit, sitt de hittills brukliga markegångssättningarna förorsaka alltför betydliga skillnader emellan det ena och andra årets pris, och således föreslagit, att de äfven måtte bestämmas efter medlet af 5 års pris, men uträknade på det sätt, att det löpande årets markegångspris hopsummeras med de näst förutgångnn 4 årens, hvarefter femtedelen af den sålunda uppkommande summan bli Iver det gällande priset.
Derifrån skall följande året afgå det aflägsnaste och tilläggas det sednasle årets pris, samt medeltalet deraf blifva gällande markegång, o. s. v. framdeles.
Härigenom komme maikegångspriset i alla fall att förändras för hvarje år, ehuru icke så betydligt som hittills.
Enär den beständiga omvexlingen och deraf följande uträkningar och besvär således skulle fortfara och ökas med ännu en markegångssättning, kan jag icke finna annat, än att det är bäst att följa den K. propostn.
En ytterligare omständighet, af största inflytande på räntetagares inkomster, är den, att i stället för ömsesidig uppsägningsrätt till räntepersedlarnas utbekommande in natura, hvilken hittills ägt rum, skulle den hädanefter tillhöra räntegifvaren allena.
Härigenom skulle räntetagarne ofta belastas med spannmål, då årsväxten vore god, utan att någonsin kunna taga sin skada igen under motsätta förhållanden.
Den motsvarighet i rättigheter, som förut fanns dem emellan, är således upphäfven, hvilket jag anser orättvist emot räntelagaren.
Slutligen får jag, i likhet med PresteSt. vid sista riksdag, anmärka, huruledes den förändring, att löntagare icke skulle äga rätt, om de så för godt funne, att uppbära sin kronotionde in natura, strider emot Presterskapets privilegier, som försäkra dess medlemmar, kyrkor och läroverk af alla slag om en sådan rättighets åtnjutande.
För den händelse, att återremiss skulle komma att äga rum, anhåller jag att få framställa några anmärkn:r.
Det förefaller mig besynnerligt, att Utsk. föreslagit 2:ne markegångssattningar, nemi. en i Nov. och en i Mars.
Sidan 20 står: ”RiksSttns deputerade, hvilka derefter sammanträda vid medlet af samma ”(Mars) månad, då hvarje orts markegång hädanefter bör ”sättas, skola taga medium af nämnde uppgifter till hufvudsaklig ledning för markegångssättningen, med iakttagande, ”att markegångsprisen alltid, der sådant erfordras, jernnäs till ”skillingtal” &c.
Detta är rätt och billigt.
Men sidan 22 heter det: ”För sådant ändamål kommer den hittills i Nov. ”månad upprättade markegångstaxan att äfven framgent årligen upprättas, såsom år spris för liqviden om den leverans, som in natura sker.”
Jag kan icke förstå annat, än att denna markegångssättning blott måste vålla oreda.
Slutligen får jag erinra om ett bestämdt redactionsfel.
Sistnämnde pag. under lit. cZ står nemi., att ”då räntegifvare 384 Deli 3o Octo ber f. m. ”sagt till leverans in natura, lian jemväl för hvarje tunna ”råg eller korn betalar 16 sk. samt för hvarje tunna bafra ”12 sk., allt banco, till r än t e g i fva r en.”
På förra stället bör förmodligen vara räntetagare.
Först får jag instämma i Hr Cederscbjölds sista anmärka.
Ett tryckfel lärer påtagligen hafva ägt rum i betänk.; sid. 22, punkt, d, der ordet "rä ntegifvare” 3:dje gången förekommer, är det tydligt, att man menat: räntetagare.
Föröfrigt begärde jag icke ordet för att beklaga mig deröfver, att StatsUtsk. icke så fullständigt besvarat min motion, som jag hade önskat.
En mängd andra motioner hafva, i detta fall, haft samma öde; och då jag har föga hopp om bitall, vid denna riksdag, till den förändring i indelta armeens löningssält, som jag föreslagit, är jag ganska tillfredsställd med de förberedelser dertill, hvilka StatsUtsk. genom detta betänk, tyckes åsyfta.
StatsUtsk. har hufvudsakligen ingått i svaromål å K.
M:s propos., sorn tydligen afser att småningom bereda den öfvergång, sorn jag partielt för militären föreslog.
Likväl innehöll min motion ämnen, som ej äro omrörda i den nåd. propos:n.
Den angick nemi. äfven directe indelta armeens sednaste lönereglering, hvilken jag, i såväl min motion som i yttranden vid dess remittering, visade icke uppfylla de ändamål, man dermed sökt, och i hvilken jag föreslog en förändring, hvars resultater jag väntat mig ej skulle varit något ovärdigt föremål för ett omdöme af StatsUtsk.
Jag anförde då ett och annat exempel på de felaktigheter, sorn jag tyckt mig finna i den nya löneregleringen; och man saknar ingalunda nya exempel, tillkomna sedan motionen remitterades, på t. o. m. enskilda förluster och orättvisor, hvartill den föranledt och troligen ytterligare kommer att föranleda.
Jag förnyar likväl den förklaring, jag redan gjort, att, fastän min öfvertygelse i saken ännu är fullkomligt oförändrad, jag likväl icke begärde ordet för att beklaga mig deröfver, att Utsk. icke funnit för godt att betrakta min motion ur den synpunkt, hvarifrån den utgick.
Dock kan jag icke underlåta att nämna, det jag tror, att ämnets vigt bort påkalla ett närmare skärskådande deraf från mer än en sida.
Men jag öfverger gerna mitt yrkande af en skyndsam tillämpning af mitt förslag i detta ämne, hvilket dessutom hade så föga hopp om bifall, enär jag tror mig 11 ti den K. propos:n finna fullkomligt ojäfviga bevis på, att nödvändigheten af förändring i indelningsverket uti ifrågavar. afseende är jemväl af Regeringen insedd, hvarföre man torde få vara öfvertygad derom att vid nästa riksdag få emottaga ett så beskaffadt förslag i omförmälda hänseende, att både räntetagarne och räntegifvarne dervid skola finna fördel, samt Representationen sålunda nied glädje deråt kunna lemna sitt Rifall.
Emot Den 3o Oetobcr f. ra. 385 Emot betänk., sådant Jet nu är, ber jag att få göra några anmärka:!'.
Den första är densamma, som af Hr v.
Hartmansdorff blifvit framställd, att det nemi. är af stor vigt att bifalla K.
M:s förslag, det markegången bör sättas på en gång för 5 år, eller från riksdag till riksdag.
Ett bland ändamålen dermed är, att staten blefve i tillfälle att vid hvarje riksdag säkrare bestämma sina inkomster intill den kommande; hvaremot, om, på sätt Utsk. föreslagit, förändring för hvarje år skulle ske, de hittills varande olägenheterna, ehuru i mindre mån, komme att fortfara.
Jag tior, att detta är en hufvudsaklig punkt i K. M.'s propos.
Bifall dertill utgör, efter min öfvertygelse, ett nödvändigt vilkor för fullständigheten af de förbättringar, propos. i simhelhet åsyftar, och jag önskar, att Utsk. må ånyo taga denna punkt i öfvervägande, ehuru jag visserligen finner, att en förändring i 7-5 § Reg.F. måste föregå verkställigheten.
Skulle Utsk. likväl icke vilja frångå sina svaga skäl emot detta förslag, så tror jag likväl, att, på satt i Hr Santesson* reservation finnes utveckladt, Utsk. bort antaga ett medium af io år; ty olikheterna skulle säkerligen då blifva mindre, och det är detta, som sökes.
I afseende å 6:te punkten i betänk., sorn handlar om förändring och reduction af räntepersedlarna, förekommer en sak, som jag anser motarbeta det ändamål, Utsk. synes vilja understödja.
Pag. i5 lif. e, föreslår Utsk., att förhållandet emellan den gamla och den genom förenkling tillkomna nya spannmålen skall bestämmas länsvis, eller åtminstone för hvarje fögderi.
Detta anser jag vara olämpligt, emedan det möjligen kan föranleda till förlust för den ena på den andras bekostnad; utan tror jag, att berörde förhållande bör uppgöras särskildt för hvarje individ.
På grund af dessa mina anmärkntr anhåller jag örn återremiss.
Jag anhåller att få tillägga en anmärkn. i afseende på räntepersedlars lösning med penningar.
Då lösen utgått till indelningstagare, hafva ifj sk. b:co forsellön på hvarje tunna erlagts utöfver lösningspriset; men då räntan ingått till Kronan, har sedan sista riksdag en sådan afgift icke ägt rum.
Skälen till en sådan olikhet i besvär för räntegifvare, ofta inom samma by, hafva icke blifvit framställda, och jag kan icke upptäcka någon billigbetsgrund derför.
Kronans förlust är deremot påtaglig och ibland dubbel.
Det händer understundom, att ett visst hemman, t. ex. A, måste enligt författningarna befrias frän räntans utgörande till indelningshafvare, åtminstone för någon tid.
Indelningshafvaren skall då hafva sitt igen.
Gifvet' Kronan honom annan ränta, som han sjelf innehaft i hemmanet B, så kan ej räntegifvaren ålaggas högre afgift till indelningshafvaren än förut till Kronan, och hon måste ur Stats i5 H. 49 Dcu 3o O c to ber f. m. conl. taga bristen, eller tö sk. contant, i forse Ilon på hvarje tunna.
Varder sedan räntan af hemmanet
A disponibel till indelning, så har räntegifvare!! under tiden äfven sluppit sin skyldighet till forsellöns erläggande, och Kronan måste till en blifvande indelningshafvare åter betala 16 sk. på tunnan o. s. v. Jag vet icke, om de beslut, Ständerna i detta afseende fattat, äro sådana, att rättelse i denna del kan ske; men jag önskade, att Utsk. må taga saken i öfvervägande.
Ehuru kort tid jag innehaft det embete, jag nu bekläder, har jag likväl sett exempel på förluster för Kronan af den beskaffenhet, jag uppgifvit.
Jag vill icke nu ingå i försök att vederlägga de anmärkntr, sora blifvit framställda emot Utskts förslag, emedan jag känner, att 3tne Stånd redan återremitterat detsamma; hvadan jag inom Utsk. får tillfälle att till besvarande upptaga de gjorda erinringarna.
Jag kan likväl icke undgå att fästa uppmärksamhet ä det besynnerliga förhållande, att en ledamot, hvilken, såsom StatsUtskts ledamot vid sista riksdag, deltog i tillstyrkande af ett fullkomligt lika beskaffadt förslag, som det han liu ansett orättvist, sålunda kunnat på denna tid så helt och hållet förändra opinion i denna del; ty hvad lösnings- och uppsägningsrältigheten beträffar, har Utsk. nu stadnat vid fullkomligt detsamma, som sista riksdagen föreslogs.
Samma förhållande äger rum i afseende på Hr v.
Hartmansdorffs anmärkn., hvarför Kronan icke skulle, lika väl som enskilda, bekomma 16 sk. på tunnan utöfver lösningspriset.
Sådant tillstyrktes nemi. äfven af sista riksdags StatsUtsk., och antogs af Ständer och Konung, utan att PresteStts privilegier dervid ifrågaställdes.
Om den siste talaren hade undersökt i StatsUtsk:s handlingar, hade han funnit, det jag icke var ledamot af Utsk. förrän vid medlet af riksdagen, då det ifrågaställda förslaget troligen redan var i Utsk. bercdt.
Jag kan åtminstone icke erinra mig, att jag derstädes öfvervarit behandlingen af detsamma.
Hvad PresteStrs privilegier beträffar, så, och om de vid förra riksdagen förbisågos, är det nu så mycket angelägnare att ihågkomma dem.
Jag skulle tro, att StatsUtsk:s betänk, vid sista riksdagen under N:o 128 afgafs år i83o, ty det första betänk, i ämnet, som innefattas under Nmgo, blef återremitteradt; men vid intetdera har jag funnit någon reservation af Hr v.
Hartmansdorff, oaktadt han säkerligen före i83o års början inträdt i StatsUtsk.
Jag vill vid detta tillfälle äfven erinra, att BondeSt. då ingalunda bestridde erläggandet af forsellön, oaktadt samma Stånds ledamöter nu mangrannt protesterat emot en sådan afgift.
Jag förenar mig med den, Den 3o Octo ber f. ni. 387 som yrkat återremiss, ehuru ej på samma skäl, utan under åberopande af Prosten Stenhammars och Hr CommerceRådet Santessons reservationer; och skall jag ofördröjligen framdeles skriftligen utveckla de anmärkn:r, jag emot betänk, har att göra.
Om jag icke misshörde mig, instämdeden siste talaren med Hr v. Hartmansdorffs och mitt yrkande och begärde återremiss, men åberopade dervid Prosten Stenhammars reservation.
Jag får dervid upplysa den värde talaren, att denna reservation innehåller just motsatsen af livad vi yrkat.
Då nu denna reservation blifvit nämnd, kan jag icke undgå att yttra min förundran öfver den ifver, hvarmed reservanten yttrar sig örn PresteSlrs privilegier, och hvilken förefaller så mycket mera oväntad för den, som, i öfrigt följt hans yttrade åsigter såsom representant.
Han har nu i sitt yrkande på privilegiers helgd gått ända derhän, att han anser räntetagarens hittills hafda rättighet att uppsäga sina räntepersedel1 till leverans in natura vara, hvad Presterskapet angår, af privilegiinatur, och anropar en ”nådig och vis Konungs beskydd” emot alla ingrepp i detta afseende.
Det vore visserligen mycket att orda öfver dessa, så ofta återkommande åberopanden af privilegier, hvilka, äfven på delta rum, ej i dag uteblifvit; men jag tror, att det i närvar, fall är öfverflödigt att ingå i något svaromål å så beskaffade pretentioner.
Jag gillar i allmänhet det förevar, betänk.; men då de andra RiksStrn redan återremitterat detsamma, och en sådan åtgärd jemväl här blifvit påyrkad samt icke lärer komma att vägras, ber jag att få i korthet framställa den enda anmärkn., hvartill jag funnit betänk, föranleda.
Det är nemi. den, att jag anser det åsyftade ändamålet, att för framtiden förekomma den högst betydliga olikheten uti spannmålens lösningspris, som icke sällan inträffat det ena året i jemnförelse med det andra, närmare vinnas, om markegångssättningen grundas på medium af 10, än 5 års pris.
I händelse flera goda skördar eller missväxter följa på hvarandra, kan medelpriset, om det beräknas endast för 5 år, vid den ena markegångssättningen komma att blifva mycket olika emot det vid en annan fastställda, och således den föränderlighet i lösningsprisen, som man velat, så vidt möjligt är, undvika, komma att fortfara i betydligare mån, än om dessa pris bestämmas med afseende å den höjning och sänkning i de allmänt gångbara spannmålsprisen, hvilken under ett helt decennium ägt rum.
Jag hade helst önskat, att betänk., utan återremiss, blifvit bifallet, hvartill god anledning synes finnas, dels deruti, att R. o. Ad. vid sista riksdagen, likasom Borgare- och BondeSt:n, antogo, hvad betänk, med få modificationer nu innehåller, dels ock 38S Den 3o Octoberf m. derföre, att åtgärden varit föremål för önskningar och petitioner ända sedan 1810.
Då vi således nu äro på vägen till en nyttig reform i detta afseende, hade jag gerna sett, att betänk, genast blifvit bifallet; men då emedlertid så många ledamöter redan yrkat återremiss, att jag förmodar, del Ståndet icke lärer vägra densamma, skall jag utbedja mig att få lemna några upplysningar.
Hr v. Hartmansdorff bär fäslat sig dervid, att Kronan icke får försel lön Jag får härvid erinra, att vid sista riksdagen beslöts och derefter litkom en författning, som frikände från en sådan afgift och tillika lemnade uppsägningsrätten ensamt åt räntegifvare^ Sådant var en af Ständer och Konung frivilligt gifven gärd åt jordbrukaren, och deri tror jag icke, att staten har att befara någon förlust.
Det är ett fullkomligt misstag af Hr v.
Hartmansdorff, att Kronan nödgas erlägga forsellön lill sådana räntetagare, hvilkas indelningsafkastningar ingå till Kronan emot ersättning af Kronan till indelningshafvare^
Derjemte bade jag verkligen icke väntat mig af den upplyste representanten, att lian skulle återväckt frågan om PresteStts privilegier.
Den var vid sista riksdagen å bane in amplissiuia forma, sålunda alt PresteSt. gick ända till protest; men sedan K. M. bort KammarColhm i ämnet, samt delta verk uti utlåt., som i betänk, under pag. 4 finnes upptaget, tillförlitligen utredt, att frågan på intet sätt rörde några privilegier, utan blott sättet för prestationernas utgörande, har det visat sig, att Konungen godkänt en sådan åsigt af saken, enär lian i öfverensstämmelse dermed gjort propus, i ämnet; och jag får äfven förklara, att ingen enda i Utsk. framkom med förebärande af några privilegier, såsom för saken hinderliga.
Hr Gunther bar såsom anmärknrr emot betänk, åberopat reservationerna vid detsamma.
Om jag icke funne, att det alltför mycket skulle trötta R. o. Ad., vore jag beredd att punkt för punkt genomgå Hr .Stenhammars reservation för att ådagalägga, hurusom den fullkomligt saknar all grund och consequens, men likväl är mästerligt uppställd för att förvilla dem, som icke vilja närmare tänka i ämnet.
Hr Santessons reservation, vid hvilken Hr Stuart fästat sig, och som afser grunden af 10 års medium i stället för 5 års, så har Utsk. ansett, att den fördel, som genom ett så beskaffad! beräkningssntt skulle uppkomma, i thy att förhållandena af det enä årets bättre emot det andra årets sämre gröda mera komme att jernnäs genom utsträckning till 10 år, än om man antoge endast fem, att denna fördel likväl icke uppvägde den olägenhet, alt de berättigade eller förbundna personerna, för att få godtgörelse för möjlig förlust, å ena eller andra sidan, i afseende å skiljaktigheterna emellan markegångsprisen och de för året gångbara, mäste, i orubbadt förhållande till hvarandra, upplefva så mångå år, hvilket troligen oftast icke komme att inträffa.
För öfrigt äro Hrr Sten - Den 3o O c t o b e r f. m. 3Sg Lammars och Santessons reservationer i bestämd strid med hvarandra; ty den förra klagar isynnerhet deröfver, att säkerhet icke är beredd derför, att hvar och en skall hinna komma i åtnjutande af godtgörelse för förlusten på ett eller annat år, då deremot den sednare vill utsträcka vilkoren för erhållande af en så beskaffad säkerhet.
Den siste värde talaren har, till vederläggande af min anmärkn. rör:de tiden, hvarefter medelpriset borde beräknas, framställt den betänklighet emot detsammas bestämmande efter 10 års spannmålspris, att, i sådant fall, mången nuvar. ränteägare icke skulle komma att under sin tjenstetid åtnjuta full ersättning för den förlust, som de förändrade grunderna för lösningsprisets bestämmande möjligen kunde för honom medföra.
I anleda, häraf får jag dock förklara, att jag ingalunda anser denna omständighet vara af den vigt, att densamma på något sätt bör inverka på fastställandet af de grunder, som vid bestämmandet af ränlespannmålens lösningspris för framtiden skola iakttagas.
Jag hade förmodat, att den siste talaren icke skulle fästa sig vid ifrågavar. förhållande, helst motsatsen af hvad han uppgifvit lika lätt kan för räntetagarne inträffa, och han, enligt hvad jag tror mig veta, likasom jag önskar, att, till förekommande af de nu icke sällan inträffande opåräknade vinster eller förluster för de med indelta löner försedda tjenslemännen, alla proestationer in natura af de skattskyldiga måtte med tiden komma att ingå till statsverket.
Jag fästade mig vid Hr af Billberghs sista anmärkn., och tror inig deraf finna, att han icke sjelf ser saken från den vidsträckta synpunkt, ur hvilken han tyckes fordra, att andra skola se densamma.
Såväl den K. propos:n som de i ämnet väckta enskilda motioner gå nemi. ytterst derpå ut, att alla räntor måtte framdeles komma att ingå till statsverket.
Först då är ändamålet till fullo vunnet.
Om man derjemte besinnar, att det icke är individen, sorn för tillfället besitter det läntegifvande hemmanet, utan sjelfva fastigheten, söm denna skatt är pålagd, finner man lätt, att Hr af Billberghs anmärkn. grundar sig på en ytlig åsigt af det blifvande förhållandet; ty när staten blir räntetagare och jorden är den egentliga räntebetalaren, måtte också staten blifva den, som kommer att upplefva godtgörelsen för räntetagare!!, och jorden den, för räntegifvaren, och att dessa båda icke skulle hafva att påräkna en lifstid af ännu 10 år lärer väl icke vara någon anledn. att förmoda.
Utsk. har såsom skäl för förändring i de årliga markegångssättningarna anfört, att sådant kunde ske utan ändring i 75 § Reg.F.
För min del kan jag icke antaga ett så beskafFadt skäl.
Frågan är blott, om förändringen är nyttig eller skadlig, och icke 0111 de 3go Den 3o Oetober f. m. flera eller färre lagstadganden, som för densammas åstadkommande kunna behöfva ändras.
Under sådana betraktelser hafva några ledamöter yrkat bifall till förslaget derföre, att alla räntor förmenas böra komma att ingå till staten.
Det är en sak, som med den ifrågavar. icke har något att göra.
Markegångssättningarna må ske huru som helst, så kunna dock räntorna dels vara disponerade till enskilda, och dels ingå till staten.
Jag vill således hålla mig till verkliga ämnet, som är markegångssättningarnas inflytande på ena sidan å räntegifvande jordbrukare och å den andra på lönhafvande räntetagare.
I detta afseende finner jag blott den förändring af TJtsk. tillstyrkt, att i stället för det markegångssättningarna hittills skett under beräkning af det pris, som verkligen funnits, för den tid det för gällande antagits, skulle priset nu komma att bestämmas genom sammanslående af flera års pris, fördeladt med en viss divisor; d. v. s. priset borde komma att utgöra ett annat, än hvad det verkliga är.
Jag lemnar i sanning derhän, huruvida sådant kunde blifva särdeles lugnande hvarken för räntegifvaren eller räntetagaren.
Mig synes, som skulle det för den förre falla sig särdeles besvärligt att betala högre än det pris, han sjelf för sin vara kunde erhålla; och för den sednare att, då sådana tillfällen vore för handen, taga mindre, än han kunde bekomma, om han erhölle varan in natura.
Det kan visserligen svaras, att det ena året skall jemna missförhållandet det andra; men det är dermed icke sagdt, att samma personer, som Jidit förlusten, blifva de, som komma i åtnjutande af ersättningen.
Hvad beträffar beräkningen och redovisningen af statsinkomsterna, är det i sådant afseende visst bättre, om markegången sättes för 5 år; men TJtsk. har tillstyrkt, att markegångarna framgent skola årligen sättas endast efter andra beräkningsgrunder, än hittills blifvit följda.
Något rationelt kan jag icke häruti finna, och någon verklig och nyttig reform i denna del är aldrig att påräkna, såvida man icke öfvergår till ett enklare beskattningsväsende i allmänhet, då icke medium af hvarken 5 eller io år behöfde utgöra grunden, utan det pris kunde fastställas, som närmast motsvarade det verkliga.
En ändring i § Reg.F. blefve visserligen då nödig; men en sådan kan lätt beredas, om den finnes nyttig.
Slutligen anhåller jag, i afseende på skillnaden i skyldigheten att betala forsellön, att få erinra, att denna omständighet innefattar en beskaltningsfråga, som BondeSt. icke vill gå in på, emedan, då räntegifvarne sjelfva forsla sin räntespannmål, de icke billigen derför böra betala forsellön; men man har i sanning icke kommit långt i beskattningsväg, så länge man qvarhåller skatterna vid jorden under sina mångfaldiga rubriker.
Då man deremot en gång hinner så vida, att statsbehofven genom bevillning till visst belopp fastställas och tillfälliga behof genom särskild
Ständers bevillning, dock efter samma Den 3o Octobcr f. ra. fördelningsgrund, utgöras, då först kunna verkliga jemnkningar företagas.
De beslut, hvarigenom Ständerna afsagt staten rättighet till forsellön, utgöra hinder emot skattejemnkning oell hafva, genom förbiseende af grundsatserna i deras helhet, ledt till behofvet af korsande beslut och ökade svårigheter, just der man vill bereda lättnad.
Jag ber att ytterligare få tillägga några ord i anledn. af de sista talarnes yttranden.
Jag får då först förklara, att jag så mycket mindre kunnat förbise nyttan deraf, att alla räntepersedlar ingå till staten, som jag i Utsk. deltog i det betänk., deri Utsk. tillstyrkt en sådau åtgärd, dock icke att för närvar, bringas i verkställighet; och derintill torde man icke kunna hemta stöd från då uppkommande förhållanden.
Jag kan icke förutse, om K.
M. är mera beredd på att antaga io års medium såsom grund för markegångssättningarna, då han till sådan grund föreslagit beräkningen af 5 år; men det vet jag, att bland Representationen hördes åtminstone på afdelningen icke någon röst för 10 år.
Prosten Stenhammar säger pag. 31: ”Att ersättningen för den förlust, som för de särskilda åren måtte uppkomma till endera partens skada, kan, då den ett följande år till någon del utfaller, komma en helt obehörig person till godo, hafva de trott sig kunna förbise, sannolikt under förutsättning, alt förlusterna ej kunna blifva betydliga.
Då man yttrat sådana farhågor i afseende på 5 år, måste de ännu mera gälla i afseende på io.
Så vidt jag fattade Frih.
Cederström rätt, har han velat bevisa, att förändring i 75 § Reg.F. vore nödig.
Konungen har väl yttrat det; men det var under förutsättning, att den K. propostn skulle antagas, d. v. s, att markegångssättningarna komme att ske vid riksdagarna och för 5 år.
Utsk. har deremot föreslagit årliga markegångssättningar, hvilket icke strider emot nämnde §, hvari stadgas: ”De årliga markegångstaxorna skola upprättas genom deputerade af alla RiksSt., nämnda på det sätt hvarje Stånd särskildt för sig föreskrifver <&c.” Vidare har Frih.
Cederström sagt, att forsellön vore en ny beskattning.