Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Får det nu antagas, att någon nämnvärd sannolikhet icke finnes för att genom ett afslag å det hvilande förslaget bereda framgång för dej åsigter, man vill göra gällande i ett nytt, — är det då rätt, är det klokt att äfven denna gång bringa frågan till fall?
Man har under gårdagens diskussion yttrat månget strängt ord om »dagtingan med öfvertygelse».
Jag vet icke med hvad fog man det gjort, men beklagar, att sådane uttryck fällas, både för den bitterhet de innehålla och för den bitterhet de föranleda.
För min del respekterar jag hvars och ens öfvertygelse, fullt viss, att i denna församling hvar mans röst härpå ärligt grundas.
Må alltså hvar och en åtnjuta aktning för sin öfvertygelse!
Men må ock hvar och en, som icke med en lärd författare »från tankens höjder» delar den åsigten, att vår första bestämmelse och pligt är att bevaka riksstånds-intresset, utan som med mindre lärdom, men större fosterlandskärlek än denna lära kräfver, anser såsom sin första pligt att taga hänsyn till det helas väl (oell till denna åsigt har Svenska RiddarH.
I. 21 322 Den 6 December. huset sig förr bekant), — må hvar och en sådan ej fatta sitt beslut eller stadga sin öfvertygelse utan öppen blick för sam hällets krafI
Ty om denna öppna blick redan är nödvändig för den representant, som på grund af allmänt förtroende eller till följd al lags stadgande bekläder sitt kall, så är den det ännu mer för R. o. Ad., som blott med en i vår författning grundad rätt, men utan någon af författningen förestafvad pligt, här af egen drift inställt sig för alt afgöra den vigtigaste fråga, som under vårt nuv:de statsskick förefallit.
Må vara, att pligtkänslan bjuder alt utöfva rätten åtminstone då samhällets lifsfrågor afgöras.
Det bör så vara.
Men samma pligtkänsla torde då ock böra förestafva ett desto större ansvar för rättens utöfning; och detta ansvar synes mig i sjelfva verket så allvarligt, då fråga är att motsätta sig
Konungens förslag och folkets önskan samt gifva båda ett nej, att detta nej val må vara mo tiveradt och väl motiveradt i en läst öfvertygelse, att det skulle lända till förderf för Konung och folk att låta dem få sin vilja fram, men efter min uppfattning ingalunda tillräckligt motiveradt i en tveksam farhåga, långt mindre i den individuella åsigten, att en annan lösning af frågan skulle vara bättre.
För egen del omfattar jag med lefvande öfvertygelse och lifligaste förhoppning det Kongl, förslaget.
Det löser frågan om nationalrepresentationens sammansättning med rättvisa för alla, utan orättvisa mot någon (ty eganderättens rätt är icke här den rätt som bör tillämpas); det uppställer skyddande och, enligt min uppfattning, betryggande garantier mot vådorna af opinionens tillfälliga vexlingar och de enskilda intressenas öfvertag, utan att dock inrymma något af de elementer, som fostra split och fördomar; det befäster konungamaktens styrka genom sin egen moraliska kraft, utan att rubba eller göra intrång på representationens grundval af allmänt förtroende; det fullbildar våra samhällsinstitutioner-till ett organiskt och harmoniskt helt, samt slår härigenom på en gång djupa rötter i en nationel jordmån, som i fornsvensk häfd eger vittnesbördet om sin kraft.
Då förslaget likväl, det oaktadt, icke utestänger alla möjligheter utaf tänkbara faror, så delar det häri ofullkomligheten af allt menskligt verk; men det folk, som erkänner denna de menskliga tingens ofullkomlighet, vet ock att göra sig äfven denna till styrka genom att sätta sitt hopp till Gud.
Så är Sveriges Konungs, så är Svenska folkets sed.
Den seden skall ock kröna läderneslandets lycka under dess nya författning.
En mängd ledamöter yttrade härtill bifall.
Gr. von Platen, Baltzar; Af mer än en anledning torde jag kunna våga hoppas på R. o. Ad:s öfverseende, om äfven jag, utaf förevarande frågas vigt, löranledes yttra mig, innan jag alger min röst vid det beslut vi snart gå att fatta.
Det vore lika beklagligt som oväntadt, om någon i en fråga af så vigtig beskaffenhet, som den om antagande af K.
M:ts Den 6 December.
323 förslag till en förändrad R. 0., skulle fatta sitt beslut utan en allvarlig granskning, och en sådan har äfven jag sökt att egna deråt, och jag är skyldig sanningen att erkänna, att några af deruti förekommande bestämmelser äro af den beskaffenhet, att om, hvilket ingalunda varit nyttigt för det allmänna, det varit öfverlemnadt åt mig att uppgöra ett förslag, dessa erhållit en annan form och betydelse.
Men, Mina Hrrl då man så länge som jag med intresse följt denna fråga, då man varit med om uppgörande och förkastande af så många förslag, då man haft det höga förtroendet att deltaga i de ölverläggningar inom Konungens
Råd, som förberedt det nu hvilande förslaget, då man är allvarligt öfvertygad om nyttan och nödvändigheten af en förändring i det nuvar:de representations-sättet, och att den förr eller sednare, men i alla händelser snart nog, skall föras igenom, icke derföre att man befarar, det Svenska folket icke nog länge varit fritt, för att hafva lärt sig inse och värdera frihetens vigtigaste vilkor, frihet i ord och frihet i omdöme, utan derföre att nationen inser nödvändigheten af en sådan förändring för befordrande af det lif och den utveckling af samhällets krafter, som såväl behöfvas för att i alla händelser häfda våra rättigheter såsom ett oberoende folk, — då, säger jag, kommer man snart att allt klarare inse den enskilde samhällsmedlemmens skyldighet att låta de mera allmänt rådande åsigterna inverka på silia egna.
Det kommer således till en jemförelse mellan hvad vi ega och hvad som bjudes oss, och jag har då icke länge kunnat vara villrådig.
Skäl för den ena och den andra åsigten hafva till så stor mängd och med så mycken sakkännedom blifvit anlörda, att ingen bör numera kunna misstaga sig på grund af bristande upplysning; och det vore då att allt för litet veta bedöma min egen förmåga, om jag tilltrodde mig att verka på andras öfvertygelse och komma densamma att ändras, hvarföre jag anhåller, att de ord, jag tager mig friheten anföra, må snarare anses som bevis på en olika uppfattning.
Om jag dervid icke särskildt uppehåller mig vid dem, som ännu anse ståndslördelningen såsom ändamålsenlig och önskvärd, eller som anse endast obetydliga förändringar i densamma af nöden, ber jag att sådant icke måtte tydas såsom en bristande uppmärksamhet å min sida, utan blott så, alt jag anser deras antal ej större, än att det skulle blott vålla en onödig vidlyftighet att tala derom.
Men dessutom finnes ett ingalunda ringa anta], som säga sig önska en reform, och hvilkas mening jag sålunda icke eger någon rätt att betvifla, men som anse sig icke kunna godkänna det nu hvilande förslaget, utan önska åstadkomma någonting mera öfverensstämmande med deras åsigter.
En sådan tanke får icke misskännas; men är den riktig och verkställbar?
Ett sådant mål skulle kunna vinnas på tvenne sätt, antingen genom att antaga nu hvilande förslag och att sedan söka 324 Den 6 December. införa de förbättringar man önskar, eiler ock genom förkastande af detsamma och framläggande af ett nytt till grundlagsenlig behandling.
Man invänder säkerligen härvid, att det första icke är mycket att räkna på; men tror man sig lättare uppnå sitt syfte på det andra sättet?
Fordrar man bestämda garantier, ett ord som nu synes vara mycket på modet, för hvad som skall hända i en framtid, då ingen af oss är säker att ännu i morgon kunna här uppträda, oell nöjer man sig icke med sannolikheter, byggda på erfarenhet, så fordrar man omöjligheter, och framställande af sådana anmärkningar vittnar om brist på väsendtligare, och för sådana kan man visserligen ej räkna på bifall; men begär man åter, hvad en värd talare så varmt yrkat, representationsrätt för arbetaren, hvilket jag med nöje skall understödja i den mån jag finnér dess bildningsgrad gifva skäl derför, oell om samma talare skulle fortfarande yrka derpå, vågar jag tro, att någon stor svårighet att dertill erhålla bifall icke skall visa sig hos en representation, bildad i enlighet med det hvilande förslaget.
Allt beror sålunda på betydelsen af de förändringar man vill åstadkomma; men skulle de stå i uppenbar strid mot grunderna i det hvilande förslaget, anser jag naturligtvis det framställdta tvifvelsmålet grundadt; men, har det då mera sannolikhet för sig, alt deras bifall, som erfordras för alt göra ett nytt förslag hvilande, är med någon sannolikhet att påräkna?
För framgången af ett nytt förslag fordras icke allenast, att de, som uppgöra detsamma, skola vara nöjda dermed, utan äfven att de, som ega rättighet att pröfva, skola godkänna det.
För den, som så många gånger sorn jag deltagit i uppgörande och granskning af förslag i detta ämne, förefaller redan det första högst otroligt; och att samma åsigt delas af flera, synes af den farhåga, de som ifra för ett nytt förslag hysa för att låta blifva kändt och utsatt för granskning det förslag, med hvilket man tror sig kunna undanrödja det nu hvilande, och hvilket åter visar åtminstone bra liten tillförsigt hos detsammas upphofsmän och den rättmätiga fruktan man hyser för splittring, innan det vigtigaste målet, det nu hvilande förslagets förkastande, är vunnet.
Men är det då sannolikare, att det sednare vilkoret för ett sådant nytt förslags förvandling till grundlag skall stå att vinna?
Det anstår icke mig att yttra hvad jag anser Konungen, i händelse fråga härom skulle uppstå, kan komma att besluta; men det torde dock tillåtas mig att antyda på de svårigheter, som ovilkorligen skulle uppstå mot att godkänna ett annat förslag än det som — af Konungen gilladt och framställdt — vid följande riksdag ytterligare förordadt och befordradt till framgång med alla de medel, som de konstitutionela formerna medgifva, och som stå tillsammans med Konungens varma känsla för allt hvad som gagnar fosterlandet — blifvit bifallet snart sagdt odeladt af två Riks-Stånd och, med all blygsamhet taladt, a( en ganska betydlig del af de två andra Riks-St:ns ledamöter v Den 6 December. 325 samt, säga hrad man vill och intill dess motsatsen blifvit visadt, med stort intresse för dess framgång omfattadt af Svenska folket.
Jag kan icke heller för min del finna skäl att deltaga i förkastande af ett förslag, som, i förbigående sagdt, har den egenheten, att det förebrås vara icke nog konungsligt, ehuru det blifvit af Konungen framlagdt och förordadt till antagande, icke nog folkligt, för att begagna ett, om än icke allmänt antaget, Svenskt och uttrycksfullt skandinaviskt ord, ehuru varmt förordadt af Borgare- och Bonde-St:n, som väl närmast borde känna behofven och önskningarne hos den samhällsklass det skulle afse, för att ej tala om de hånade deputationerna af arbetarno sjelfva; hvilket förslag, som, om det än icke i alla dess delar fullt öfverensstämmer med mina åsigter, dock, efter min uppfattning, på ett ganska tillfredsställande sätt, och långt bättre än nu gällande R. O., afser landets behof, och detta allt utan någon annan säkerhet om någonting bättre, än ett förslag, som man haft all omsorg att icke låta komma till vår kännedom; — i sanning, kanske nästan för långt sträckta anspråk på obegränsadt förtroende!
För mig synes redan detta icke tillfredsställande, men synnerligen då ett sådant yrkande framställes från den sida, som säger sig icke vilja göra något utan positiva garantier.
Åtskilligt kunde visserligen ännu vara att yttra i denna vigtiga fråga, men grannlagenheten fordrar att icke för länge upptaga Ståndets tid.
Jag ber derföre blott få tillägga, att om än laglig rättighet, hvilkens giltighet aldrig kan af mig förnekas, finnes för R. o. Ad. att afslå den Nåd.
Proposm, anser jag dock rättare alt, såsom säkerligen tillfälle ofta varit för Ståndets ledamöter i det enskildta lifvet, äfven när man har lagen på sin sida, låta hjertat och förståndet tala så, att man icke håller på en sådan rättighet, och att, om man till stöd för afslag åberopar grundlag, man ej får glömma Konungens grundlagsenliga rätt att nämna så mångå Adelsmän, att sakens framgång derigenom försäkras och att således i verkligheten af alla Riks-St. R. o. Ad., enligt grundlagen, eger minsta förmågan till ett verksamt motstånd, och någon revolution skall således visserligen icke, såsom här blifvit antydt, erfordras för målets vinnande.
Men jag älskar för högt mitt fosterland och jag har, såsom ledamot af detta Stånd, för hög tanke både om vår pligtkänsla och vår förmåga att göra uppoffringar då landets väl krälver det, att icke äfven anse mig hafva fullt skäl att hoppas, att hvarken den ena eller den andra ytterligheten skall ifrågakomma.
Jag slutar derför nu med att förklara, att då, enligt min öfvertygelse, det nuv:de representations-sättet icke är för landets närvarande förhållanden gagnelig!, och det hvilande förslaget bättre uppfyller hvad som dermed afses, det vore oklokt förkasta detsamma för någonting obekant, möjligen lika omöjligt att vinna.
Viss att min gamle vän på andra sidan, hvars ihärdighet, att, snart sagdt, ensam, öppet och utan omsvep, på 326 Den 6 December. det sätt grundlagen medgifver och vid alla tillfällen, med en slags sonlig pietet uppträda till försvar för det genom sin ålder aktningsvärda, jag icke kan annat än högakta, icke skall misskänna, om jag, med minnet fästadt vid de män som utgjorde 1809 års Konst.-Utsk. och för att i min mån söka uppfylla de önskningar, som då af dem uttalades, men ej kunde bringas till verkställighet, fortgår på samma bana, röstar jag sålunda för bifall till det nu hvilande förslaget till ny R.
O. Afven detta anförande framkallade många bifallsyttringar.
Så många talare hafva redan yttrat sig i förevarande ämne, att nödvändigheten bjuder att fatta sig kort.
Innan jag ingår på granskningen al det hvilande förslaget, anhåller jag dock att få upptaga ett par yttranden, som blifvit fällda al en föregående talare, hvilken fästat mycken vigt vid de meningsyttringar, som inom landet förekommit till förmån för det hvilande förslaget.
Han fann der ett bevis, att Svenska folket vore värdigt det förtroende man visat detsamma.
En annan grund för ett sådant förtroende skulle jag önska se förevisad än den, som kan bernias från dessa meningsyttringar, hvilka till och med understundom blifvit framställda i sådan form, att de vittnat om okunnighet om våra nu gällande grundlagars stadganden, såsom då i våra grundlagar icke tillåtna adresser blifvit ställda från korporationer direkte till R.
Dessa adresser kunna nemligen icke utgöra löredragningsämnen för R.
St:r och äro således obehöriga, ehuru de fått plats i Sveriges officiella tidning.
Från motpartiets sida har ytterligare talats om de ärliga vapen, som mot oss begagnats.
Litet hvar känna vi, huru ärliga dessa vapen varit.
Ett par exempel må endast omnämnas.
Sålunda lät man förra sommaren trycka och kringsprida ett cirkulär från en s. k.
Adelsassociation, men ingen har kunnat uppgifva, hvar denna association funnits eller hvem, sorn varit dess stiftare, — och ingen liar framstått såsom cirkulärets författare; men de tidningar, uti hvilka cirkuläret först offentliggjorts, och det sätt, hvaruppå det framträdt i dagen, utvisa nogsamt dess ursprung.
Ett annat bevis på ett af de sisla försöken i denna väg har jag här i min hand.
Här bar utan an nan underskrift, än boktryckarens, men i det Kongl, förslagets motståndares namn blifvit tryckt och utdeladt ett nytt s. k. cirkulär från R. o. Ad. till Högv.
Preste-St:t, så dumt och så enfaldigt, att dokumentets apokryfiska natur tydligt framstår af sjelfva dess innehåll.
Hvarifrån har det utgått?
Det vet man icke, men — joi det är sannt — någon ledning kan man hafva deraf, att genom Aftonbladet har det först i ett extra nummer blifvit kringspridt till landsorten.
Här hafva cirkulärets fäder icke varit särdeles angelägna om detsammas allmängörande.
Det fanns derföre ej heller å R. o. Ad:s klubb förr, än jag i dag efterfrågat extra-numret af Aftonbladet och detta nu blifvit an - Dea 6 December. 327 skaffadt.
I detta nummer uppträder Aftonbladet skarpt emot cirkuläret och talar om det oförskämda i tilltaget att utfärda detsamma.
Oförskämdheten faller emellertid på någon helt annan, än R. o.
Ad. eller dess ledamöter.
Hvad nu angår representationsförslaget, så hafva, i afseende å andra kammaren, de anmärkningar, som mot denna synts mig kunna med fog framställas, redan blifvit af föregående talare utvecklade; jag förbigår dem derföre.
Beträffande åter första kammaren, så tordén J, Mina Hrr, tillåta mig att fästa eder uppmärksamhet på några historiska förhållanden, som väl icke kunna förnekas, då jag skall uppgifva dag och datum för hvarje af dem.
Då genom K. Mits Nåd.
Propos. af den 5 Januari 1863, landstingen och stadsfullmäktige föreslogos till val-korporationer för hela första kammaren, hade dessa genom Kongl. Förordmn den 21 Mars 1862 för det öfriga landet och för Stockholms stad genom Kongl. Förordmn den 23 nästpåföljde
Maj påbjudna institutioner ännu icke någorstädes trädt i verksamhet.
Sådant skulle först ske under loppet af år 1863, då de första landstingen skulle sammanträda den 3:dje Måndagen i September månad.
Hvad af detta barnet skulle blifva, — hvilka dygder eller fel det kunde komma att utveckla, — var således omöjligt att med någon visshet känna vid emottagandet af den Nåd.
Den skald, som af en talare förliden gårdag kallades vår största och med hvilken talaren syntes temligen förtrogen, ehuru han då råkade att på ett olyckligt sätt korrumpera en hans vers, har på ett annat ställe sagt: »Obe pröfvad man och klinga litar ej den kloke på.»
Månne statsmannen, då det är fråga om grundpelarna för samhällsbyggnaden, får åsidosätta denna klokhetsregel och uppföra byggnaden uteslutande på den losa grunden af sina individuella förhoppningar om en nydanad institutions blifvande förträfflighet.
Mig har detta förefallit så vågadt och så osannolikt, att, då jag af den sedermera utsedda Ordhn i agitationskomitén först erhöll kännedom om, att något sådant skulle vara i fråga, hade svårt alt vänja mig vid tanken på möjligheten af ett dylikt förfaringssätt och derföre i det längsta betviflade sanningen af hans uppgift.
Sådana obetydliga betänkligheter hafva emellertid icke hejdat förslagets författare och ej heller vunnit insteg hos förra riksdagens Konst.-Utsk., detta Utsk., hvars pluralitet ej kan undgå att med förslagets författare dela ansvaret för detsamma och dess följder! Konst.-Utsk:t fann nemi. allt så förträffligt, att det genast gjorde förslaget hvilande och derigenom betog R.
St:r rättigheten att vid förra riksdagen ingå i pröfning af detsamma eller att deruti göra någon förändring.
Det är nu första gången R.
St:r äro i tillfälle att pröfva ifrågav:de förslag, som, bortsopande allt nu bestående, är ämnadt att icke af spillrorna efter det gamla, utan på dem uppföra den nya byggnaden.
Är det vid sådant förhållande underligt eller oförlåtligt, om den, som vid sitt handlingssätt vill åtminstone i någon mån hafva erfarenheten till sin ledstjerna, känner sig af tveksamhet Ilin - 328 Den 6 December. drad att godkänna det föreslagna nya, ehuru han mäste vidgå, att omständigheternas våldsamt framsläppta ström gjort en förändring i det närv:de till en nödvändighet.
Då vi nu äro vid den tidpunkt, att afgörandet af förslaget icke kan undvikas, hafva vi åtminstone hunnit så långt, att landstingen hafva en 3-årig historia och denna är redan i viss mån lärorik.
En af Måndagens talare, som sade sig ämna rösta för det Kongl, förslaget, hade icke samma ljusa uppfattning af denna institutions hittills ådagalagda verksamhet, som åtskilliga andra talare, och han fann att uti valen till landstingsmän uttalade sig ännu hos allmänheten ofta misstroende till den framstående dugligheten, hvilken ville föra samhället framåt.
Man såge helst, — om jag fattade meningen rätt, — på de negativa egenskaperna hos kandidaterna och ansåge förträffligast, att de gjorde så litet som möjligt.
Med sådana representanter vid riksdagarne tror jag dock icke att samhället skulle blifva belåtet.
Exempel på sanningen af hans yttrande torde från få orter saknas, örn man blott uppriktigt vill omtala dem.
Särdeles betecknande i detta hänseende är hvad mig meddelats rörande en person, som icke bort till detta Stånd, som var framlidne Expeditions-Sekreteraren Richerts vän och store beundrare, som i sin ort blifvit mycket använd i kommunala värf, och en längre tid var Ordhde i det frisinnade Skaraborgs läns Hushållnings-Sällskap, framlidne Kaptenen Kylberg.
Han tillhörde nppsättningen till de två första landstingen och var vice Ordl':de för andra landstinget, men måste vid omvalet lemna plats för en af bönderne omhuldad person af deras egen klass.
Två andra af Skaraborgs läns mest framstående personer, hvilka äfven vid första valet varit kallade till landstingsmän, men som sedermera, efter hvad jag hört uppgifvas, hade den oförsigtigheten att lifligt intressera sig för en jernvägskommunikation, hvilken de ansågo vara för orten af största vigt, blefvo lör denna förmätenhets skull vid nytt landstingsval straffade.
De (ollo igenom.
Huru landstingen vid sina första sammanträden å icke få ställen öfverskredo de genom landstings-förordningen för deras verksamhet bestämda gränser och huru de blifvit till ordningen återkallade och förständigade om gifna föreskrifters efterlefnad genom ett cirkulär från Hr Chefen för K. M:ts Civil-Dep:t, har redan af en annan talare blifvit erinradt.
Det har visserligen äfven under de föregående öfverläggningar, som egt rum emellan ledamöter af detta Stånd, blifvit sagdt, att på en så laglydig institution, hvilken af ett dylikt cirkulär låtit rätta sig, kunde man bygga de bästa förhoppningar, men mig vill det synas, att man ställer sina anspråk nog lågt, då man räknar en sam hälls-institution till förtjenst, att densamma, efter att hafva bör jat sin verksamhetsbana med öfverträdande af sin befogenhet, icke, oaktadt erhållen varning från Regeringen, uppträder uppenbart trotsande gifna föreskrifter.
Högre vill jag tänka om dem, som skola anses värdiga att vara Svenska folkets målsmän.
Den 6 December. 329 Dä den tid, hvarunder landstings-institutionen egt bestånd och verkat, ännu är alltför kort, för att något säkert omdöme om denna institution kan deruppå byggas, och verksamheten under denna tid dessutom, såsom nyss blifvit sagdt, törnat emot åtskilliga stötestenar, — då mathematiskt kan bevisas, att makten att tillsätta landstingsmän ligger nästan uteslutande i händerna på en enda samhällsklass, och denna ingalunda den bäst qvalificerade att rätt bedöma, hvad statens sanna väl kräfver, — då hvarje obegränsad makt lätt öfvergår till missbruk och kan blifva vådlig, —- och då de bestämmelser, som skulle åt den första kammaren betrygga en konservativ karakter, icke, enligt min uppfattning, äro i detta hänseende i någon mån tillfyllestgörande, — så kan jag, lör min del, ej godkänna det Kongl, förslaget i denna del, eller hvad rörer sättet för densammas bildande.
Första kammarens stora underlägsenhet i antal vid jemförelse med den andra är ett fel, som af flera bland förslagets försvarare blifvit medgifvet.
Vid det förhållande att, enl. förslaget, båda kamrarne i lika mån utgå från hela Svenska fol_ket, torde detta stadgande lika litet kunna försvaras dermed att, såsom anfördt blifvit, utöfvandet af beskattningsrätten i åtskilliga främmande länder uteslutande tillhör andra kammaren, som detsamma torde kunna anses berältigadt derigenom att, såsom äfven under de föregående öfverläggningarne blifvit af förslagets författare sagdt, ärelystnaden eljest kunde finna sig mindre manad att söka plats i första kammaren.
För att locka ärelystnaden torde icke stora uppoffringar hvarken behöfva eller böra göras.
Att båda kamrarne komma att till såväl elementer som tendenser blifva i det närmaste homogena, har redan blifvit af flera talare anmärkt, och detta kan svårligen förnekas, men häraf följer ock, att man fruktlöst skall hos den ene kammaren söka en motvigt emot den andras öfverilningar, derest sådant skulle vara behöfligt, utan att fastmera med temlig visshet kan antagas, att båda kamrarne komma att med fulla segel styra samma kurs i den rigtning, dit den rådande opinionsvinden för dagen drifver dem.
Ställd gent emot två sådane kamrar, måste konungamakten blifva i betydlig mån försvagad, och blir kanske tvungen — äfven den — att följa med vinden.