Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparre har såsom stöd för sin mening åberopat ett yttrande af frami.
Landshöfdingen Hans Järta, men om jag icke Den 17 Mars f. m. 427 missminner mig, var just denne i så många hänseenden utmärkte man reservant mot det skolförslag, som legat till grund lör alla linder sednare tider verkställda förbättringar i skolväsendet.
Man måste göra sig reda för hvad man begär af skolan; det är väl icke att endast skapa professorer, utan äfven man, i öfrigt dugliga för det allmänna lifvet, och jag tror icke att för sådant ändamål grekiskan är oundgänglig.
Man har framhållit vigten af att kunna komparativt studera de båda språken; jag började läsa grekiska sednare, än de Hesta, nemligen vid en ålder då begreppen vanligen hunnit någorlunda utvecklas, och det gick ganska lätt utan några slags jemförelser, hvilka förefalla mig kunna blifva mera konfunderande än upplysande.
En talare har anmärkt att rättigheten till dispens kunde berättiga läraren att förbise eller försumma de lärjungar, som af en sådan dispens kommit i åtnjutande.
Det vore sorgligt, om hos våra upplysta lärare en sådan åsigt kunde göra sig gällande; jag kan icke tro det.
Skulle så vara, utgjorde detta etl ytterligare skäl att göra dispensen så lätt som möjligt, på det att ett större antal skulle utgöras af dispenserade elever.
En annan talare har lagt mycken vigt på den uppmärksamhet, som i Amerika egnas åt grekiskan, emedan derigenom de republikanska tendenserna skulle stärkas.
Jag som tillhör en monarkisk stat och är den monarkiska principen tillgifven, jag kan icke gilla detta skäl, ty att hos barnet inplanta hvad mannen ej bör godkänna, är ett misstag.
Man har funnit ett skäl till alslag deruti, att K.
M:t nyss utfärdat en författning i ämnet; men är icke just denna författning en uppmaning till representationen, att egna sin uppmärksamhet häråt, ty om en del ynglingar skola på ett förödmjukande sätt stämplas såsom åsnor, innan de kunna erhålla dispens, så är det bättre att all rätt till dispens upphäfves.
Sparre har sagt att det visat sig omöjligt att tillämpa 1856 års skolstadga, men han är mig beviset skyldig, ty det var vid nästföljande riksdag som skolintresset uppträdde, och vann en seger, som då väckte missnöje, och sedermera föranledde den mindre lyckliga lösning frågan genom den sista Kongl. Förordningen erhållit.
Det är redan anmärkt hurusom en mängd befattningar finnas, för hvilka latinet, men icke grekiskan, utgöra nödvändiga vilkor; det synes mig att Staten bör ställa undervigningen så, att deri är lämpad efter fordringarne för inträde i Statens tjenst.
En talare har påpekat vigten af de lefvande språkens studium, och huru obetydlig del de hafva i under.visningen; men denna lilla andel, huru mycken strid har den ej kostat?
Jag tror man måste erkänna, att just i dessa ämnen finnas lör närvarande de minst lämpliga lärarne; ty ehuru de kunna besitta stora grammatikaliska kunskaper, så är ofta deras förmåga att tala och skrifva dessa språk ganska ringa, och för hvar och en, som kommer ut i verlden, är det vida nyttigare att kunna tala Franska och Tyska eller Engelska, än att hafva liten begynnelse tiil kunskap i grekiskan.
På dessa skäl yrkar jag bifall till Utskits förslag i denna punkt.
428 ])eu 17 Mars f. m.
Jag är otålig att få slut på denna fråga, men då så många andra talare yttrat sig, så vill äfven jag säga några ord om saken, sedd från rent praktisk synpunkt.
Grekiskans stora värde såsom bildningsmedel kan väl icke förnekas; men då jag blifvit myndig, måste jag väl hafva rätt att begagna min förnämsta rättighet, nemi. deri att bestämma öfver mina barns framtid; och om jag anser att de icke böra läsa grekiska, så skola de slippa det, utan att derför behöfva anses såsom åsnor.
Hvad den prakliska tillämpningen angår, så har Rektor Sommelius i Lund, som är en utmärkt lärare, tolkat lagen så, att när föräldrar eller målsman önska en sådan dispens, så beviljas den, utan att någon menlig inverkan för undervisningen deraf uppstått.
Björnstjerna har redan sagt att det är bättre att läsa något annat ämne, än litet grekiska, och till någon större höjd kan man icke komma, ty i skolorna klagas redan med skäl öfver öfveransträngning.
Det är med verklig förundran, som jag hör Gr.
Sparre drifva den satsen, att det icke vore lämpligt att
Ständerna framkomme med förslag att ändra den bestående författningen, ty han brukar eljest sjelf vara den ifrigaste oppositions-mannen.
Han har vidare sagt att det kunde hända att en far gaf efter för en pjunkig sons böner att slippa grekiska.
Det är med verklig ledsnad jag linner den ädle
Grm visa sig- så olika i det privata och det offentliga lifvet, ty i det sednare brukar han icke vika, hvarken för böner eller framställningar.
Sparre har vidare sagt att bans kunskaper äro ringa, men att han dock är belåten dermed, och det vill icke säga så litet, såsom Hrrme alla veta, men det är icke alla som hafva den förmågan han har, och man måste dock vara nöjd med mindre.
Uppå Hr Grins o. Landtmins framställning biel'härefter den vidare öfverläggningen i ämnet uppskjuten till e. m:ns plenum. R. o. Ad. åtskiljdes kl. J 4 e. m.
Den 17 Mars e. m. 429 Lördagen den 17 Mars 1866.
Plenum kl. 6 e. rri.
Upplästes och godkändes Exped.-Utsk:ts skrifvelseförslag: N:o 34, angtde rättighet att i vissa brottmål svara genom fullmägtig; N:o 35, ang:de förändradt .sätt för doms eller utslags utgifvande i Rådstufvurätt och hos Ofverståtbållare-embetets kansli; samt N:o 36, ang:de upphörande af penninge-insamlingar vid bröllop och barndop.
Fortsattes föredragningen af Ålim. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 56, i ani. af väckta motioner an°:de undervisningen i elementarläroverken och dermed sammanhängande ämnen.
Såsom skäl för mitt yrkande om afslag å Utsk:s hemställan i denna punkt kan jag hvarken åberopa några pedagogiska insigter eller någon förkärlek för grekiskan, hvilket språk jag icke läst.
Men sedan skolundervisningen helt nyligen blifvit ordnad på en real och en klassisk linie, fordras det, i min tanke, att man icke förändrar den stadgade ordningen, med mindre giltiga skäl derför kunna anföras.
Förgäfves har jag letat efter de giltiga skäl, som kunnat föranleda Lftsk:ts beslut, helst för inträde på tjenstemannabanan, med undantag af för dem, som egna sig åt Kansliet eller Hofrätten, fordras att hafva genomgått den klassisba linien med grekiska.
Äfven för blifvande läkare är studium af grekiska, om ej ovilkorligen föreskrifvet, åtminstone nödvändigt, så alt Gr.
Björnstjernas påstående i denna del torde förfalla.
Hufvudsakliga skälet hvarför jag yrkar afslag, är emedlertid det, att jag anser elementarläroverken icke uteslutande vara undervisnings-, utan jemväl uppfostrings-anstalter, och om man betraktar frågan ur denna synpunkt, måste det vara önskligt, att allt spelrum för sjelfsvåld undvikes; men att medgifva målsman bestämmanderätten om ynglingen skall läsa grekiska eller icke, är att införa sjelfsvåld, ty målsmannen kan icke sjelf bedöma om ynglingens begäran om befrielse är föranledd af verkligt be - 430
Den 17 Mars e. m. hof eller deraf, att han tycker det vara tråkigt att läsa grekiska.
Jag tror således, att om Utsk:ts förslag bifölles, skulle följden blifva den, att en stor del ynglingar komme att vinna befrielse från att läsa grekiska, att studium af de döda språken skulle försummas och vetenskapen samt den högre bildningen komma att beröfvas många intelligenta krafter, hvilka vid en mognare ålder skulle beklaga att deras önskan blifvit villfaren samt att de derigenom beröfvats kännedom om en litteratur, som kunnat främja deras bildning.
Mycket kunde vara att i ämnet tillägga, men diskussionen bar på förmiddagen varit så vidlyftig att jag nu inskränker mig till att yrka afslag.
Då några af de ledamöter, som före mig begärt ordet, derifrån afstått samt således öfverlemnat åt Frih.
Alströmer och mig att underhålla R. o. Ad., till dess ett något större antal ledamöter hunnit samla sig, torde jag icke, såsom Gr.
De la Gardie, behöfva åberopa mina grekiska studier såsom skäl för att yttra mig kort.
Jag skall i allt fall icke ofver höfvan upptaga R. o. Ad:ns tid och jag behöfver
,det så mycket mindre, som det icke torde vara skäl att ingå i ett vidlyftigt besvarande af de yttranden, som här blifvit fällde, af hvilka en del alls icke tarfva vederläggning och andra äro af beskaffenhet att man endast behöfver fästa uppmärksamheten på hvad emot dem redan blifvit eririradt.
Jag skall upptaga några af dem.
Här har t. ex. blifvil anfördt emot grekiska språkets användande i skolorna den omständighet, att Jonierna och Dorierna talade så olika dialekter, att de icke kunde förstå hvarandra.
Detta må vara sannt; men jag hemställer, om någon vill påstå, att man framdeles icke bör läsa skrifter af Leopold, Wallin, Geijer, Tegnér, derföre att en person, uppfödd i mellersta Sverige, om han händelsevis sammanträffade med en afHrTornerhjelms underhafvande, icke kunde förstå hvad som sades af denne.
Jag kom att nämna Hr Tornerhjelm och vill derföre upptaga det skäl, han velat anföra, då han sagt, att »när menniskan är fullvuxen, fordrar hon full frihet att efter behag använda sina krafter, — skall man då icke låta målsmannen hafva full frihet öfver sina barns eller myndlingars studier, och har Staten rätt att ålägga en viss läsning för vissa menniskor?»
Hvad folkundervisningen beträffar, är den verkligen obligatorisk, och oaktadt kommunerna sjelfva betala dessa skolor, äro föräldrarna tvungna att tillhålla sina barn att läsa vissa tider vissa pensa.
Hvad åter beträffar de offentliga läroverken, är ingen tvungen att begagna sig af dem; men som Staten underhåller dem, är Staten berättigad att föreskrifva hvad som der skall läsas.
Naturligtvis är det : allt fall Statens pligt att anordna undervisningen på ett sätt att den blir så mycket, som möjligt, gagnelig; men icke kan man af den allmänna satsen om den fullvuxne mannens rätt att läsa hvad honom behagar, draga den slutsats, att Staten icke skulle
Den 17 Mars e. m. 431 ega att bestämma örn undervisningens ordnande i de af Staten organiserade undervisningsanstalter.
En värd talare har beklagat att 6 timmar i veckan användas lill undervisning i grekiska språket.
Det låter visserligen ganska mycket i jemförelse med den tid, som användes för en del andra ämnen; men om man besinnar, dels att skolan måste bibringa lärjungen ett visst mått vetande i de ämnen, som äro obligatoriska, och dels att undervisningen i en del af dessa ämnen tager sin början i de lägsta klasserna, då deremot grekiskan först i de högre klasserna börjar att studeras, så är klart, att om något allvarligt skall kunna inhemtas af grekiska språket, måste på detta ämne i de högre klasserna användas ilera timmar än på de ämnen, som ynglingen läst redan från början af sin skolgång.
Jag har anfört dessa exempel såsom en ursäkt för det jag icke ingår i en granskning af alla de skäl, som, efter mitt förmenande, utan grund blifvit anförda till stöd för Utslcts Betänk.
Jag ber nu att få öfvergå till hufvudsaken, eller hvad jag egentligen velat anföra.
Då jag såsom ledamot af Stats-Rådet för min del tillstyrkte utfärdandet af 1858-års skolstadga, hvilken kontrasignerades af d. v. Stats-Rådet Anjou, gjorde jag det icke derföre, att jag ansåg denna stadga i och för sig god, utan derföre, att jag trodde alt det vore den bästa, som under dåvarande förhållanden kunde åstadkommas.
Hufvudrigtningen af skolans verksamhet var nemi. bestämd såväl genom R.
St:rs uttalade åsigt, som genom de anslag, hvilka för skolorna beviljats.
Man måste således gå i en gifven rigtning. oaktadt jag för min del hyste den farhåga, att författningen kunde medföra en viss lära, till följd af sammanförandet af den klassiska och den reala linien i samma skola.
Derigenom kan nemi, uppstå en skadlig föreställning om företrädet af det ena vetandet framför det andra.
Det är icke så lätt för den späda ynglingen att förstå, att hvar och en bör bilda sig för sitt kall i samhället, och att hans bildning är god, då den är lämpad efter hvad han skall hafva att göra.
De ynglingar, som löija den klassiska limén, säga sig lätt; vi läsa latin och grekiska, — den der läser bara tyska!
Man inser utan svårighet de olägenheter, som endast till följe häraf inom en skola kunna uppstå, och det skadliga inflytande, en falsk föreställning om eget vetande eller egna studiers företräde skall utöfva på en del ynglingar.
På så sätt uppstår bland lärjungarne en sinnesstämning, som icke kan vara gagnelig eller önskvärd.
Dessutom är det förklarligt, om en lärare eller rektor, som sjelf högt uppskattar den klassiska undervisningen, icke betraktar den reala linien med lika välvilliga ögon, och om undervisningen på denna icke blifver så gagnelig som om den reala linien hade egna läroverk.
Dertill kommer, att sedan antalet lärjungar på sednare tider ofantligt förökats, så att läroverk finnas med ända till 600 lärjungar och deröfver, har svårighet uppstått att ordna undervisningen på de särskilda linierna, en svårighet, som väl icke 432 Den 17 Mars e. ni. med nödvändighet ligger i sakens natur, men som uppstått deraf, att undervisningen måst ordnas med ett bestämdt antal lärare.
Vöre lärarnes antal obegränsadt, skulle i detta fall svårigheten vara mindre, men med det allt för ringa antalet lårare, är ordnandet en ingalunda lätt sak och blir det ännu mindre i den mån tillgången på utmärkta lärarekrafter blir knapp.
St:r hafva med stor frikostighet gilvit anslag till lärareplatserna.
Detta måste vara glädjande; — men frikostigheten har varit så stor, att de aflönade platserna blifvit flera än att de kunnat med fullt kompetenta lärare besättas.
Redan under den tid, då jag var Chef för Ecc!esiastik-Dep:tet, inkommo ansökningar om dispens för lärare, som för skolorna voro nödiga, men som icke fullgjort kompetensvilkoren.
Då beviljades dispens endast 2 gånger, och detta för alldeles ovanliga fall.
Sedermera har det blifvit en nödvändighet, att till lärareplatser antaga äfven personer, som icke undergått andra prof är student-examen.
Om nu en person börjar sitt lärarekall efter att blott hafva undergått denna examen, må det vara ursäktligt, örn han, efter 20 å 30 års tjenstgöring, bortläst allt det lilla han visste.
Men i den mån lärare-platserna besättas med mindre kompetenta personer, i samma mån blifver det svårt att väl ordna skolundervisningen på tvenne linier, särdeles då antalet lärare är otillräckligt.
Om detta gäller i afseende å skolstadgan, sådan den var 1858, måste det gälla ännu mera i den mån man tillägger lärjungarne eller deras målsmän rättighet att bestämma om hvilka ämnen som skola läsas.
Jag vill icke åtaga mig att försvara Kongl, kungörelsen den 12 Maj 1865, som icke heller jag finner tillfredsställande, men ännu mindre vill jag försvara Utsk:ts förslag.
Genom nämnde Kongl, kungörelse kan dispens från grekiska medgifvas enligt förordande af skolstyrelsen, och den sålunda dispenserade sysselsättas, när grekiska läses i hans klass, med skriftliga arbeten på lärorummet.
Häraf hafva särskilda undervisningslinjer uppstått inom den klassiska linien, så alt det finnes en linie, som läser både latin och grekiska, och en annan, som läser endast latin.
Nu föreslår Utsk:t, att målsman skall bestämma när ynglingen må upphöra att läsa grekiska och således bilda sin särskilda lilla linie inom skolan.
Det skulle blifva beroende endast af målsman, om och när en yngling icke skall läsa grekiska, och hans undervisning förändras inom skolan eller ock till en del bestridas utanför densamma.
Ja, finge skolan visa ynglingarne ifrån sig under de timmar, då grekiska läses, kunde så vara; men den undervisning utom skolan, som ynglingen då åtnjuter, skall, enligt Utsk:ts förslag, vara sådan, att den af rektor godkännes.
Rektor, — redan nu så öfverhopad af göromål att jag anser ett fullkomligt nöjaktigt uppfyllande af hans åligganden omöjligt, skulle således ytterligare hafva uppsigt öfver den undervisning, som meddelades utanför skolan!
Det tror jag icke låta sig göra, med mindre den Den 17 Mars e. m. 433 elen olägenhet, sorn genom den reala Jiniens förening med den klassiska i samma skola redan uppstått, skulle ytterligare förökas och undervisningen i skolan, icke blott för dem, som läsa grekiska, utan för alla lärjungarne, försämras.
På de skäl, jag anfört, yrkar jag afslag å lJtsk:ts Betänk, i denna punkt.
Hr Fåhraeus, Edvard: l)å jag redan på förmidd. tagit Högh Ståndets tid och uppmärksamhet i anspråk, kan jag nu (atta mig helt kort.
En värd talare, Ordföranden i Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:t, har yttrat, det han ansåge föga bildning eller nytta kunna hemtas af grekiska språket vid elementarläroverken, enär det endast vore de första grunderna af språket, de grammatikaliska formerna och några profbitar af en eller annan klassisk auktor, som vid dessa läroverk studerades.
För min del kan jag ej gilla denna åsigt, ty om än — i likhet med hvad Frih.
Hamilton påpekat — det grekiska studiet vid våra elementarskolor tilläfventyrs skulle höjas genom ett mångsidigare användande vid läsningen af de grekiska författarne sjelfva och genom en minskning i de formela specialiteterna, hyser jag dock den mening, att redan enligt nu gällande skolstadga ynglingen i våra elementarläroverk erhåller en ganska vacker anpart af den grekiska litteraturen, då han får göra bekantskap med arbeten af Xenophon, Homerus, Herodotus och Plato, d. v. s. af hvad Grekland ägde bäst i poesi, historia och filosofisk vältalighet.
Han bör derigenom vinna kärlek till den klassiska litteraturen, på samma gång han insuper den bildningens modersmjölk, som — om också ej i det praktiska lifvet erbjudande någon positiv fördel — dock tvifvelsutan i betydlig mån skall bidraga att skärpa tanken, gifva en allsidigare blick öfver de menskliga tingen och rikta det estetiska sinnet.
Samma talare var för öfrigt den ende, som försökte att lösa de pedagogiska svårigheterna, men huru enkelt han än tycktes göra detta, befarar jag att han näppeligen dermed förmådde kullkasta de ovederläggliga skäl, som af reservanten finnas anförda å sid. 22.
Den dispenserade borde, menade Gr.
Björnstjerna, sysselsättas med inathematik jemte reallinien; men hvad skall han då läsa, när den klassiska linien, som han sålunda förbigår, har lektion i detta ämne?
Skall han äfven då förenas med reallinien, blir följden ovilkorligen den att han alltmer inkommer pä denna linie, och huru går det då, när han tillsammans med denna linie undervisas i ett realämne, medan klassiska linien har latin, som ju äfven han bör läsa?
Det är sannerligen ej så lätt, som den ädle Gnn föreställer sig, att reda denna härfva och dertill fordras säkert mer än god vilja hos läraren.
Björnstjerna slutade med en uppmaning till R. o. Ad. att fasthålla vid det beslut R.
St:r nu i flera riksdagar efter hvarandra fattat.
Det har emellertid såväl af mig som andre talare redan framhållits, att R.
St:rs beslut vid olika riksdagar H. lil. 28 434 Den 17 Mars e. m. ingalunda varit öfverensstämmande, utan tvärtom företett de största motsägelser.
Då synes det åtminstone mig rådligast att för närvtde ej rubba det bestående, utan låta det fritt få utveckla sig, utan ständiga lappningar och ändringar.
En annan talare, Hr B.
Tornerhjelm, har visserligen erkänt sig sakna erfarenhet och studier i hithörande ämnen, men så förmenar han ock, att man mycket väl kan undvara grekiskan.
Ja, sådane finnas, sorn äfven utan klassisk bildning kunna uträtta stora ting och föra icke blott sin närmaste kommun, utan ett helt folk fram, utan fotfäste al en sådan bildning.
Men, den värde talaren må hafva visat sig äga huru stor praktisk förmåga som helst; min öfvertygelse åtminstone är, att hans nit för det allmänna bästa och hans många resurser i öfrigt skulle uträttat än mera, om han icke från sina yngre år försmått att låta den klassiska kulturen älven eröfra någon vrå af hans hjerta och hans håg.
Mig synes, som om t. o. m. de riksbekanta professorerne i Helsingborg väl kunde ännu tarfva någon styrkedryck ur vishetens bägare, den må vara hemtad från Mimers brunn eller från Castalias rena källa.
Icke utan smärtsam förvåning hörde jag på förmidd. för den klassiska liniens söndersprängning varmt uttala sig en af mig, liksom af hela delta hus, högt aktad talare, sjelf en ättling af Johan Skytte och vid vårt första lärdomssäte representerande denne den store Gustaf Adolfs store lärare och rådsherre.
Som emellertid det mesta af hvad han anfört redan blifvit af andra talare till vederläggning upptaget, och han ej berört de rent pedagogiska svårigheterna, som bär just äro de största, kan jag nu undgå att deröfver yttra mig.
Hans — såsom mig tycktes — visade missaktning för de s. k. »skolkarlarne» torde jag möjligen, såsom fordom lärare, anses jäfvig att bestrida; det lärer väl ock vara alldeles onödigt, då »skolkarlarnes» betydelse i denna fråga — såsom de deri mest erfarne — redan på förmidd. så väl framhållits af en talare på första Grefvebänken.
Mörner beledsagade sitt föredrag med ett uppkallande för H. o.
Ad:ns minne af en af detta Stånds utmärktaste prydnader, framlidne Presidenten von Hartmansdorff.
Afven jag har till denne utomordentlige man stått i ett ganska nära förhållande.
Han var Chef för det läroverk, der jag under liera år tjenstgjorde såsom lärare, och jag har under denna tid mer än en gång hört honom framlägga sina åsigter i hithörande ämnen.
Det. är sannt, att han med värme omfattade den s. k. nya skolmethoden och att han vid det läroverk, som stod under hans ledning, åstadkom, att de klassiska språken först vid en mognare ålder och ett senare skolstadium började att studeras.
Ja, jag medgifver att jag t. o. m. en eller annan gång hört honom framkasta en tanke derom, att de klassiska språkens studium helt och hållet kunde öfverlåtas åt högskolorna, men denna tanke sökte han dock aldrig realisera, — deri var hos honom ej mognad till handling.
Och det vet jag, att ifrågavide statsman var alltför praktisk och erfaren äfven i pedagogiska ämnen samt Den 17 Marä e. ni.
435 alltför litet böjd att låta enskildt sjelfsvåld gälla framför allmänt väl och de sakkunniges samstämmiga mening, att han någonsin kunnat gilla ett förslag, sådant sorn det förevule.
Min öfvertygelse derom bidrager äfven dertill att jag fortfarande yrkar alslag å Utsk:ts förslag.
J)å de in vändningar, som på förmidd. gjordes mot grekiskans fortfarande förening med latinet inom den klassiska linien, redan blifvit bemötta och vederlagda, inskränker jag mig att afvärja de personliga angrepp, för hvilka mitt anförande i denna fråga varit utsatt.
Björnstjerna har beskyllt mig för ett tomt och högtrafvande uttryckssätt, Hr Gr.
Mörner för ett lågt och pligtlörgätet tänkesätt.
Jag har ej rättighet att lemna sådana anklagelser obesvarade.
Såsom bevis lör sitt påstående anför Gr.
Björnstjerna, att jag skulle hafva yttrat, att genom grekiskans digifvande spiran rvckes ur bildningens hand.
Detta är icke mina ord.
Jag har sagt, att, om klassiciteten på det af CJtsk-.t föreslagna sätt undantränges. spiran ryckes ur handen på den nu regerande drottningen inom bildningens verld.
Detta torde ej kunna bestridas.
Mörner klandrar mig derföre, att jag skulle hafva tillerkänt läraren rätt alt försumma eller åsidosätta vissa af sina lärjungar.
Sådant strider lika mycket mot mina ord, som mina åsigter.
Jag har sagt, att läraren bör lästa ett underordnadt afseende på deras intresse, som hilda ett ringa fåtal inom afdelningen, för att ej glömma sin pligt.
Om jag har 30 lärjungar, och 3 bland dem hafva ett intresse, som ej kan med de öfriga 27:s förenäs, är det då ej min ovilkorliga skyldighet att vid undervisningen fästa mer afseende vid dem, som utgöra ett så öfvervägande flertal?
Jag anser ett motsatt handlingssätt orätt och oförsvarligt.
Jag har lofvat inskränka mig till bemötande af de personliga angreppen; jag vill ej bryta mitt ord.
Hr Mannerskantz, CarlAxel:
Ett par talare på förmidd. hafva visserligen uppgifvit, att denna fråga skulle vara af beskaffenhet, alt endast skolmän eller skolkollegier derom kunde hafva ett grundadt omdöme.
För min del kan jag dock icke så uppfatta saken, ty om någon fråga är af allmänt intresse, måste det vara denna, som berör hvar och en samhällsmedlem, både såsom fader och medborgare.
Det måtte väl vara hvarje faders intresse att tillse huru undervisningen är ordnad vid de läroverk, dit han skall sända sin son!
Det är icke mera än ett 10-tal af år sedan en stor förändring infördes i skolväsendet.