Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvem visste hvad det kunde ge uppslag till!
Hon hade hunnit långt i sina fantasier, då någon tid därefter ett kort kom med inbjudan till sammanträde följande dag.
Ganska försagd for hon in till det eleganta hotellet, där hon hissades upp i fjärde våningen och mottogs af en betjänt samt visades till ett tyst, mattbelagdt rum, fyldt af blomdoft Några damer suto i cirkel i bekväma fåtöljer, och ordföranden reste sig genast.
— Fru Göthe? sade hon leende.
Hvad ämnar ni tala till oss om i dag?
Tora blef het.
— Ånej — jag kan inte tala, stammade hon häpen.
— Jaså, ja hur ni vill.
Det var en sällskapsklubb, och dess uppgift syntes vara mycket anspråkslös.
Damerna kommo i promenaddräkter, med små paket om handleden, direkt från sina uppköp.
I stället för att göra visiter samlades de här, och för att undvika meningslöst prat koncentrerade de sig om ett gifvet ämne.
Men Tora hörde strax, att de voro förträffliga talare, alla dessa amerikanska societetsdamer, hvaraf icke en enda tycktes tillhöra offentligheten.
Hon förvånade sig öfver den spirituela tonen, den snabba uppfattningen, talets sammanträngda form och skalf af begär att vara med, ehuru hon var klok nog att ej öppna munnen.
Vid afskedet sade fru Smith:
— Nästa gång talar ni nog till oss om ert land?
Läs en essay, hvad som hälst, ehuru vi ogärna begagna papper.
Det hela var så naturligt och enkelt, ingen frågade hvem hon var, i denna krets kunde hon komma och gå, det bästa hon gåfve skulle icke vara för mycket och skulle förstås.
Icke på många år hade hon känt lifvet så spännande, som då hon skyndade hem genom de larmande gatorna.
Det stormade i hennes själ.
Syntes det icke tydligt, att hon var ämnad till något?
Nu finge hon pröfva, hvad hon dugde till.
Och hvem vet — om ett år eller par skulle hon kanske vara med i den stora kampen — som talare eller skriftställare — förtjäna penningar — höja deras lif — blifva omtalad!
Ärelystnaden slog sina klor i henne.
— Lilla flicka — barnet — behöfde du gå bort för att din mamma skulle få lefva, tänkte hon känsligt.
Men det var den känslighet, som flödar öfver, när hjärtat är lyckligt.
Efter några veckor af en orolig, egendomlig tillvaro, än segerviss, än djupt misströstande, hade hon färdigt ett opus och for darrande in.
Den lilla skildringen från hemlandet gjorde lycka.
Ämnets ovanlighet, den pikanta främmande doften bidrogo därtill.
Men damerna voro älskvärda, och Tora kände, att deras aktning stigit.
Fru Smith tog henne afsides och yttrade förtroligt:
— Fru Göthe, till hösten ämna vi ha en större fäst med musik och där vill jag att ni skall tala om ert land.
Ni kommer att ha nytta däraf — — Ni förlåter mig ju, men jag känner edra förhållanden, och ung som ni ännu är — utan barn — kan ni slå igenom, blott ni blir känd.
Gör därför ert bästa.
Var världen verkligen så ljus?
Hennes flicktids sorglösa tro på egen kraft och en utvald bestämmelse återvände.
Kroppen blef frisk och fyllig, nätterna kommo med ljuflig sömn, dagarna med friskt arbete.
På dödsdagen gräto makarna vid grafven, och för en stund kände Tora hela den första smärtan.
Men solen gick ned, den gick åter upp öfver andra dagar, och för hvar och en vek minnet ett fjät längre bort.
Hvad hösten i Longwood var praktfull!
Dungarnas jätteträd lyste rubinröda, eldröda, gulröda, och marken var sållad af kastanjer och valnötter.
Prunkande rosor glödde ännu i indiansommarens varma sol, de sträckte sig upp mot fönsterkarmen, där Tora Göthe lade sista handen vid sitt arbete.
Hur tankarna vuxit under dessa månader, hur mycket af det bästa hon ägde hade hon ej sökt samla i teckningen af sitt lands kvinnor och deras sträfvan i ljuset af nya tider och nya tankar.
Hon var själf nöjd med resultatet, och Arne förklarade det hela styft.
Hon hade knappt lefvat för något annat och icke lagt märke till, att hon blifvit blekare och tunnare.
Men nu kände hon ett plötsligt starkt illamående, och då hon böjde sig ned mot bordet, bröt kallsvetten fram.
Var hon sjuk?
— Det är alla dessa förbaskade höstlöf — du har rört dem och kanske blifvit förgiftad, sade Arne på kvällen.
— I öfvermorgon är ju den stora dagen, klagade hon — tänk, om jag blir sjuk!
Dagen därpå var hon dock bättre.
Både Arne och hon lefde nu blott i drömmarna om hennes framtid.
Hon hade lärt sitt tal utantill, och mellan pannor och fat var det ett ständigt deklamerande.
Men när Arne en stund innan den viktiga affärden kom hem, fann han spiseln slocknad och sin hustru liggande på sängen i stället för iklädd full paryr, hvarvid han genast sprang efter doktorn.
— Nej, nej — nej.
Det var ett vildt rop, ett rop af otämdt missnöje, nästan af raseri, och som upplöstes i en tåreflod.
Bredvid stod hennes man, där läkaren nyss stått.
Hans ögon sågo förvirrade på rummets föremål, som hade han upptäckt något nytt, förvånande vid dem alla.
Han försökte taga hennes hufvud, men hon drog sig otåligt undan och grät med ansiktet i kudden.
— Är du så ledsen, Tora? vädjade han slutligen med en skuldmedveten blick till henne.
— Ledsen! upprepade hon ovänligt.
— Hå hå — suckade Arne Göthe och såg gammal och trött ut — så länge varade fröjden!
Skall det gamla lifvet börja nu —?
Då kom hon ihåg sin förfärliga läxa — Damoklesvärdet, som hängde där färdigt att slå till, om hon trotsigt reste sitt hufvud.
Hon lyfte ansiktet från kudden och klagade:
— Nej, jag har naturligtvis icke rätt till något — tror du det är lätt att säga farväl till allt, som är värdt att lefva för —
Hon tillade i bittrare ton:
— Men låt gå — hvad är ett förloradt lif mer eller mindre?
Arne såg sorgset på henne.
— Stackare! sade han blott.
— Ett barn!
När hon följande morgon, öppnade ögonen, slöt hon dem strax åter.
Allt var ju förändradt — hela världen sig olik.
Förgäfves hade hon lefvat detta år — fanns någon mening i lifvet?
Lekte ej omständigheterna med männniskan som katten med råttan?
Trögt steg hon upp och förrättade liknöjdt sina sysslor.
Därpå skref hon till fru Smith ett ursäktande bref i stel ton — som ett afsked.
Hon kände sig tafatt, när hon hopsatte de få raderna, i andanom bar hon redan en barnpigas skepnad, en utsläpad, själsfattig arbetarhustrus, bunden vid prosan, tyngd af förnedrande ekonomiska bekymmer, jämlike med alla dessa tarfliga grannar, hvilka hon behandlat som idel luft.
Ett barn förändrade ju hela tillvaron i nya världen.
Längre fram på dagen, då hon skulle hämta något på vinden, fick hon syn på kistan med lilla Elsas kläder.
En underlig nyfikenhet grep henne, och hon knäböjde och öppnade locket — på upptäcktsfärd.
Öfver ett år sedan hon rörde vid dessa små halfnötta plagg!
Första tiden kunde hon icke, sedan sade hon sig förnuftigt, att detta upprifvande af gamla sår var till ingen nytta.
Varligt vecklade hon upp små bylten och skynken — där låg den hvita söndagsklädningen — spetsen var afrifven vid halsen — den feta, rörliga, lilla halsen!
Och det otåliga hufvudet, de stora ögonen, som iakttogo och spejade, hela den upprätta hållningen — en liten kvinna i smått — alltid lyssnande, girig på tillvaron ...
Här en ljusröd hvardagskolt — en liten en med korta ärmar, solkad en smul — och doften, doften, den fanns där ännu — en svag lukt af barnkropp och rosenblad — eller kanske anade hon det blott!
Och leendet — leendet, det förtjusande, strålande leendet med lockande löften och gåtfulla glimtar i gråblå pupiller!
Som kunde komma plötsligt likt ett fall af många stjärnor i skum natt.
Gud — o Gud.
— Hon höll klädningen upp mot ljuset, och långsamt fylldes den af kött och blod, af mjuka, runda lemmar, af verkliga små feta armar och händer, som kramade och klappade och sleto och trummade ...
Därunder rörde sig fasta, käcka fötter, och öfver log ett ansikte med tusen små miner eller föll tills mungiporna af plötslig sorg hängde ned på hakan.
Länge hade hon sutit och stirrat på det dammiga vindsfönstret.
Hvad drog igenom hennes själ?
Endast den vet, som pejlat det hemlighetsfulla djupet af tvännes lif i ett.
En ljuf, fast förnimmelse, en stark lifskänsla, en vaknande, svindlande ömhet.
En ny kärlek med det nya barnet!
Förvandlingen försiggick utan hennes direkta medvetande.
Det, som nyss synts henne vara lifvets största värde, upplöstes och dunstade glanslöst bort.
Nya melodier öfverröstade de gamla, sakta söndersletos trådarna, som spunnits mellan henne och den yttre kraftsjudande världen, och nya fina band växte ut och omslöto hennes väsen, slingrade sig kring hennes innersta jag, som var något annat än hennes tänkande, viljande, arbetande jag.
Stilla, ömt och leende kysste hon de små plaggen.
Med samma förströdda leende på läpparne och i ögonen gick hon ned, och nu kommo nya tankar, lätta, bärande tankar.
— Jag skall åter få ett barn, ett barn!
Hur förunderligt fort hon kunde glömma sitt gamla jag för det förnyade jag, hon nu bar inom sig.
I hennes hjärna fick det plötsligt lif detta unga väsen, det fick hjärta, hjärna, ögon och öron.
Hon började känna detta nya jags känslor och tänka dess tankar.
Hon tog i en sak men släppte den åter, hon gick så drömmande omkring i det lilla huset, att hon slutligen brast i skratt och sprang ut på trappan och satte sig med händerna i kors utan att låtsa någon värksamhet.
En liten svart negerunge kom ensam vaggande, rullande på sina korta ben byvägen fram.
Hon fick med ens intresse för hans lilla kropp, så flögo tankarna in i villorna rundt om — till alla dessa hundra små kroppar och själar.
Hon studsade vid tanken på att de voro af samma nation som hennes eget ofödda barn — de skulle växa upp under samma himmel, under samma förhållanden, till samma språk och smak och vanor.
De skulle få den säregna likhet i kynne, som förenar olika barn af samma folk.
De skulle få mer gemensamt än hon af födelsen hade med detta barn.
Hon erfor nästan svartsjuka — denna lilla amerikan, som var hennes barn, skulle kanske bättre förstå dem än henne!
Ett var visst: det skulle bättre förstå denna by, detta folk, detta lif, än hon hade gjort.
Gud — det var ju barnets by, barnets folk, barnets tillkommande lif!
Hon såg sig om med en förvirrad känsla.
Måste det då icke vara hennes ock?
I barnet skulle ju hennes lif nu och alltid gå upp — kunde det så göra utan att äfven gå upp i det barnets var?
Hastigt jagade bilderna för hennes syn — — det växte, detta barn, det kom bort från denna vrå, ut i världen — — hvilken värld?
Jo en, där hon var främling, en stor, stark, fordrande och gifvande värld, som skulle fylla hennes barns lif.
Åter kände hon samma afund.
Nej, ville först känna denna värld, hon ville förstå, hon ville äga — annars glede barnet ifrån henne.
Nu blef allt mer medvetet, fick form och värklighet.
Hvarför skulle allt vara slut för henne?
Betydde det egentligen något, om hon eller barnet kom fram?
Var det icke hon själf, hennes eget väsen som lefde upp i barnet?
Och hur långt kunde icke detta barn hinna?!
Fanns det en gräns för möjligheten?
Åh det var jublande detta: att hon skulle fortsättas — kanske nå högre än hon själf någonsin kunnat hinna — —
Men så måste hon vakta på detta nya jag — hon måste sätta sin prägel på detta barn.
Hon måste börja att lefva med och för sitt barn redan nu, då dess lilla hjärna och hjärta blefvo till så nära hennes eget hjärta.
Dess slag måste genombäfva hennes barn!
Hon måste älska, förstå och lefva i denna värld, som skulle blifva barnets värld — lefva med sina bästa krafter.
Då Arne i afton öppnade grinden, stod hans hustru stilla leende på verandan.
Tveksamt och mörkt blickade han på henne, ty hans tankar hade hela dagen gått i motsatt riktning till hennes och slutat i idel åskmoln och dimmor.
På bordet stodo läckerheter och en flaska vin.
— Hvad i all — — mumlade han.
— Min flickas skål — min nya flickas! ropade hon och föll honom nervöst gråtande om halsen.
Han var icke säker på henne — höll henne på armslängd från sig och sade:
— Är du inte ledsen mera?
— Nej — jag är glad — hon blinkade genom tårarna.
— Det skall gå bra.
Han kände sig som en syndare, där han med vargaptit åt af sina favoriträtter och drack sitt Kalifornia-sherry.
— Gud gifve jag kunde fördubbla mig, suckade han sentimentalt.
— Hör Arne —jag ämnar gå till fru Smith och bedja henne skaffa in uppsatsen någonstädes — —
Nu?!
— Jag ämnar gå på som en galning, skrifva, läsa — lefva med — kanske bli föreläsare — —
— Lönar det sig?
Du får ju så snart afbryta.
— Ja jag tror det lönar sig — det är en dag efter i morgon — efter tio år —
— Men, sade han medlidsamt tvekande — du är icke längre ung då, och det gör allt här i landet, där man tror så blindt på ungdomen och dess gärning ...
Hon satt med armbågarna på bordet och hufvudet stödt mot de knäppta händerna och stirrade med ett hemlighetsfullt leende ut i mörkret, som genomskars af ljusflugornas eldstrimmor.
— Kanske är jag om tjugo år yngre än jag är nu, sade hon långsamt.
Naturligtvis förstod han henne ej, men han gladdes åt hennes ljusa stämning.
Ur tvännes lif.
En främling med rocken på armen och halmhatten på nacken gick långsamt den smala brädtrottoaren fram.
Han letade tveksamt efter det rätta huset i den långa räckan af bostäder, alla hvarandra lika som bär.
Värmen pinade honom, och gamla och nya tankar pinade honom.
Han väntade att få se något, som kunde antyda, hvar han borde gå in utan att direkt behöfva fråga.
Kanske uppsköt han det icke ogärna.
De tretton små husen innanför staketen lågo öde och tillslutna i Illinois’ brännande middagssol.
Alla fönsterluckor voro förskjutna, och äppelträdet i gräset nedanför hvarje frontdörr sträckte melankoliskt ut sina grenar.
Då måste han fråga en karl, som kom gående från järnbruket ute på prärien:
— Ursäkta, hvar bor missis Fredman?
Karlen mätte honom från hatten till skoklacken och svarade litet försmädligt:
— I fjärde huset från ändan där, men det hörs inte, om ni knackar, det är middag nu — det är bäst ni går bakvägen.
Han gjorde en rörelse med handen för att visa rundt hörnet och såg efter främlingen.
— En svensk — det vågar jag hufvu’t på, tänkte han, jo di har det bra, di latoxarna därhemma.
På baksidan af husen rådde bråda lifvet.
Halfhöga plank skilde de trånga gårdarna från hvarandra, och dörrarna till bislagen stodo öppna.
Slammer af pannor, tallrikar och gafflar, basröster och kvinnodiskanter, barngråt och hyssningar — allt trängde ut på prärien, som glödde flack och enformig med buskar här och där och afbruten endast af brädgångar mellan tarfliga trävillor samt längre bort af en slingrande orm af järnvägsskenor.
Vid husväggarna stodo halfnakna karlar och gnodde in öfverkroppen med tvållödder.
Innanför fjärde planket såg han en kvinna stå vid gårdspumpen och skölja kläder, medan hon då och då talade inåt.
— Nils — hör du?
Tag dig i skåpet — på öfversta hyllan (plask af det urvridna vattnet) — ett stycke paj jag gömt — — Do’nt you see?
(plask, plask) — Goodness att jag inte fick slut på det här eländet i morse.
Rösten var åtminstone densamma — med sång uti sig!
Herre Gud, den hade klingat på soaréer och vid badorter och gjort furore — var icke allt detta som en dröm?
— — — Missis Anna Fredman fick se en elegant herre förlägen stå och tumma på grinden.
Hon kände ögonblickligen igen honom, han var densamme som för 10 år sedan, ljuslett, fetlagd, frisk och rödkindad.
— Herr Almroth — hvad i all världen, ropade hon och sprang fram.
Hon svalde därvid en obehaglig känsla, som steg upp i halsen.
De togo hvarandra i hand, och Anna visste icke, hvad hon skulle säga eller hur hon skulle taga situationen — som ett öfverdådigt skämt, sentimentalt eller allvarligt och litet lidande.
Egentligen var allt så besynnerligt bakvändt, hon kände ingen glädje, och hon visste icke, hur hon skulle kunna anslå en naturlig ton.
— Nej, men det är lustigt, därhemma stå ni då precis som i tunna, åldras aldrig, voro hennes första ord, och hon stod ännu med hans hand i sin i hast aftorkade, emedan hon icke var säker på, hvad hon borde göra härnäst.
Han ville knapt se på henne, så förändrad hade hon blifvit.
Mager intill oigenkänlighet, håret vårdslöst uppfäst, klädd i en skrynklig bomullsklädning utan brosch och ansiktet skinande af fukt och värme.
— Gå nu rundt om, så springer jag och öppnar frontdörren — här får ni visst inte passera, hindrade hon bullersamt, — det här är yankee det, här hjälper man sig själf, förstår ni.
Det var ett tydligt bemödande att taga saken ledigt.
Ah bah — hur lefde icke artisterna i Paris t. ex. — på sina atelierer — åto med omaka gafflar på gråpapper ibland!
Sådant här måtte väl han förstå ...
— Åh för all del, protesterade han stelt.
Stel ville han minst af allt vara, men han blef det.
Han tänkte aldrig ett ögonblick på att sammanställa detta förhållande, som var rama allvaret, med det fria kamratlifvet i Paris, som ju egentligen blott var lek, konstnärer emellan.
En värld låg mellan henne och honom, och den var svårare att öfverhoppa i verkligheten än förut i tanken.
Hon sprang röd och nervös in i köket.
— Nils, rusa upstairs tvärt och sätt rock på dig — hygga till dig så godt du kan och kom bara ned, hör du — Almroth är här, målaren, kära du — som jag ser ut — och så lämna hela tvätten — usch.
Hon ryckte ett renstärkt förkläde från väggen, och knöt på sig.
Nils, som satt vid bordet i all sköns ro i skjortärmarna utan krage, hviskade:
— Jag är inte hemma — hvad fan ska’ det tjäna till? och kilade med tysta steg upp i sängkammaren.
Hans hustru slog hastigt upp fönsterluckorna i bästa rummet, hvarvid solen gassade in, och öppnade dörren till yttertrappan.
— Var så god, herr Almroth, och stig in i det här palatset!
Då Nils Fredman på åttiotalet hastigt försvann från sitt hemland och sitt atelierrum i hufvudstaden, där han målade studier, som aldrig blefvo taflor, observerades det icke så mycket, som man skulle trott.
Ty han ansågs under sin studietid för en stor begåfning.
Men hans utveckling hade varit egendomlig, han famlade och experimenterade, han bråkade och misslyckades, och ett faktum var: han sålde ingenting.
Vid denna tid stod man inom konsten och väntade på något, som komma skulle, något nytt, starkt, ungt, något som redan lefde ute, där det var soligare och friare.
Man hade varit i Paris, och man visste, att snart skulle det också vara här — när de unga väl druckit sig rusiga af det färska vinet och kommo hemstormande med hjärtat och hjärnan i glöd.
I luften tonade — icke harpor — men sunda, stundom brutala sånger ur lifvet, man trodde, hvad man såg, men icke mer.
Konstnären vore blott en, lifvet mångfaldigt.
Icke hvad som upprann i hans hjärna och för hans ögonpar enbart, utan hvad alla andra ögonpar och hjärnor sågo och fattade, blef det intressanta.
Konstnärens själ var en bisak, tingens själ var allt.
Mer, mer, mer ville man skåda, af detaljernas mångfasonerade klossar uppbygdes groteska byggnader, som ägde lifvets brokiga färg och sammansatta stil.
Det var ett lustigt arbete, folks ögon blefvo hungriga och öppna som rofdjurs ögon, man spanade och snokade, man skonade intet, allt håfvades in, intet var för litet, intet för obetydligt.
Äfven Nils for till Paris den tiden för att lära, framför allt lära sig se.
Men han kom hem utan att ha lärt detta.
Hans arbeten hade varit konstiga, famlande — och de fortforo att vara det, stundom djärfva, stundom matta, men aldrig med det nyas klarhet och skärpa.
Det visste han nog, sade han, men han kunde icke tala om det och icke måla det heller — ännu.
Det fanns några som oaktadt allt fortforo att tro på honom, och de uppmuntrade honom att gå på, han skulle nog finna sig själf, blott tekniken blefve färdig.
Men där utifrån blefvo ropen högre, och ekot hemma ljöd allt starkare.
Den ena talangen efter den andra slog ut som rosor efter juliregn, saftiga, starkt doftande, rika i medvetandet af att äga ordet till gåtan, af att veta, hvart de ville gå.
Det jäste och sjöd af alstringsmod bland de unga.
Då blef Nils tystare och knarrigare, målade nervöst och prydde väggarna med halffärdiga och bizarra dukar.
Någon gång i kamratlag kunde han öppna munnen och tala om helhetsverkan och poesi och konstiga färgmotsättningar, som väckte skratt.
Man sade, att han var en gammalmodig drömmare, som måste rycka upp sig och krypa fram ur sitt fantastiska hörn, där himlen lyste onaturligt blå och den bleksiktiga jungfru Ideal satt med tomma ögon och knäppte tunnt på sin spruckna luta.
Nej, ut i det nya, kraftiga sanningsljuset.
Blefve han icke sann, så döge han aldrig till konstnär.
— Hur tusan vet ni, hvad som är sannt, sade Nils Fredman lugnt och gäckande, men i grunden bar han respekt för detta nya, som han icke älskade och icke kom någon vart med.
Den tvifvelaktiga respekt man hyser för makten.
Hur kunde han tro, att han var på rätta vägen?
Vore den rätt, så hade någon annan gått den för länge, länge sedan.
Detta var den hemliga orsaken till hans lama tvifvel.
Och så gick den fort nedåt.
Han skydde sin atelier och gick och dref — och slutligen förlofvade han sig.
Hon var en glad, föräldralös flicka, som sjöng och dansade — allt på ett artistiskt sätt.
Målarkonst förstod hon sig icke det minsta på men väl på konstnärer och konstnärslynnen.
Hon hade en del excentriska idéer, och ingalunda syntes henne den glada värld, där hon gjort sig hemmastadd, så som hon skulle hafva gjort det i hvilken värld som helst, idealisk.
Hon hade ett starkt, nyfiket begär efter lifvet, det som pulserar och är i sig själft, och som kunde omsätta intill märgen hennes oroliga krafter och möjligheter.
När hon därför förälskat sig i Nils Fredmans ärliga ögon och hela ställningen var henne klar, föreslog hon:
— Vi resa till Amerika, du kan ju själf se, att du icke passar till målare, och jag är inte den, som fruktar att taga uti.
Jag tycker det skall bli’ stormroligt.
Så enkel föreföll henne saken.
Var det något att hålla på detta att sudda och klåpa, förstöra sina bästa år på ingenting?
Hvad han lärt måtte han väl kunna använda på lättare uppgifter, som gåfve dem pängar.
Den glada friheten, känslan för skönhet, idéer och sådant kunde de väl hafva kvar i alla fall.
De skulle få det fästligt och lyftande som en jubelsång.
Så finge han måla »emellanåt».
Hvem vet — kanske komme något underbart att inträffa där i det stora okända, något som med ens gjorde honom till målare.
Nils lyssnade och hade sina tankar för sig om jubelsången.
Men han kämpade sin kamp mellan hopplöshet och förtviflad målarlust, och när han var färdig därmed, reste de.
Anna upplifvad, spänd som på ett äfventyr.
Nils längtande att komma från alltsammans, med sin konstnärssjäl öppen för det nya i företeelserna, och med ett visst vekt, lojt något i sin naturs lönnvrå — frigjordt och stadt i tillväxt.
Allt möjligt hade de försökt på, Nils ägde icke spår till affärssinne och oftast räddade dem Annas rappa förslagenhet.
Försakat hade de, svultit litet grand och sist hade de hamnat i Chicago, där Fredman ritade dekorationsmönster till gafflar.
Sedan visste man ingenting om dem i Sverige.
Sådant var under tio år deras yttre lif — kortare än halfva denna tid föreföll det i den nya världen.
Värkligheten tog så helt fast i dem, att allt som i deras naturer fanns till bruk därför, allt rent urmänskligt, växte ut och blef starkt — allt som sträckte sig mot andra mål krympte samman och vissnade.
De togo ock af denna värklighet hvad den hade att gifva.
Anna ibland på trots, ibland af renaste lefnadslust — alltid medvetet.
Hon trodde på ödet, som helt enkelt för människorna på den väg, de äro dömda att vandra.
Äfven Nils böjde sig för det, som nu en gång »var», han berodde en god del på sin hustru, njöt af friheten från tvång, ty han var en osällskaplig krabat, af det regelbundna arbetets hälsa, af den bestämda aflöningen hvarje vecka.
Hans vilja sjönk i en behaglig dvala, kroppen mödades, men själen hade rättighet att slumra.
Att hans drömmar icke kunde realiseras, var nu en gång afgjordt, att han aldrig dugat till målare blef ett faktum.
Omöjligt skulle han kunnat afgöra, om det var smärta eller en viss lättnad han erfor öfver detta.
Lediga stunder for han ut till landet och tog studier, det var hans rekreation på samma sätt, som cigarren var det.
Trots allt — bidade de.
Det visste de ju icke, ja de talade icke härom, förstodo det ej ens.
Men som äkta sorglösa konstnärsbarn buro de på ett beständigt hopp, stundom stärkt till en känsla af fäst, af spännande högtid — ett kittlande stämningsrus.
Ett bref, en affärsmöjlighet kunde framkalla detta.
Hopp, bygdt på ingenting, var egentligen grundtonen i deras själar.
Stunder af trötthet, af nakenhet, af leda, ångest ja förvirrande skrämsel — infunno sig.
Hvilket lif var detta?