Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var det icke ett gränslöst gyckelspel? — fans dock något, hon icke förmådde sönderdela, icke uttala, icke ens känna som en positiv, styrkande känsla; något som var som Anden, sväfvande öfver vattnet; som en varm luftvåg — icke för synen, icke att taga på men att uppsuga med hvarje fin nerv, hvarje por; något som liknade hvad vissa mödrar erfara af evigt böljande ömhet och daglig svartsjuk, obestämd otrygghet — något af allt detta och mycket mer, och som drog henne med en lifslängtans allvar.
Hon tänkte nu icke blott på Atle, när hon tänkte på himmelen.
I det hela tänkte hon icke så mycket på himmelen och döden.
Hon törstade efter sanningens och kärlekens uppenbarelse i sin, Matilda Hjelms själ, en törst sådan en febersjuk känner och den ingen dryck varaktigt släcker.
Skulle hon gå till nästa möte?
— Nå, sade Erik vid slutet af middagen — utan att hon talat ett ord om saken — följer frun med på de där tillställningarna?
Tonen var absolut försmädlig, och naturligtvis förstod
Matilda hvad han menade — hon svarade dock kallt:
— Hvilken fru, hvilka tillställningar?
— Hon — natural — bapt — unitar — universal — eller hvad det är för något — på ist är det — hon, frun till prästen, är hon med på själafångsten, hon?
— Du är rå, Erik, och jag talar inte med dig.
— Herre Gud — rå!
Söta Matilda, jag tycker inte illa om människan, just därför frågar jag, kan bara inte begripa hur det där äktenskapet hankar sig fram.
Törnkvist sa’ i går att —
Matilda rodnade till.
— Mortonhistorierna får du behålla för dig själf, jag hatar dem, det är ett sant skvallernäste därute, det kan du hälsa från mig.
Tonen darrade af föraktfull häftighet.
Erik fortfor retsamt lugn:
— Jag begriper inte kärleken du fått till de där människorna, jag antar väl, att jag kan inbegripa honom —
— Erik!
Hon flammade, Erik reste sig äfven, han hade icke alldeles skämtat.
Han kände instinktlik antipati mot Linde, och det förargade honom, att hon sprang på dessa möten.
De ständiga pikarne han hörde därom i skolan voro för mycket till och med för ett bekvämt lynne.
Ett par timmar senare stod huset mörkt och dödstyst.
Erik hade tagit Ruth med sig till staden på en titt, Ellida var utgången, Malmberg borta.
Matilda kom upp i sängkammaren för att sätta på sin hatt med den långa sorgslöjan.
Så ödsligt det kändes.
Hon hade ingen lust att tända lampan, säg nätt och jämt hvad hon fick fått uti, gick så ut i korridoren, trefvade sig nedför trappan, öfverallt stodo dörrarna vidöppna.
Tystnaden, den gapande tomheten hade något så färskt vid sig, de stumma rummen liksom lyssnade, ännu dallrande af röster, andande af varma människor.
Hon skyndade genom dem, stötte mot föremål, visste icke hvarför hon gjorde så här, något jagade henne.
Den tysta öfvergifvenheten sved i hjärtat.
Det gjorde plötsligt ondt att lemna hemmet.
Hon hatade att gå ut till främlingar, se främmande, känna med främmande.
I salongen stannade hon.
Om hon skulle blifva hemma, tända upp ljus, många ljus, fullt af lampor och ljus — taga fram vin, goda saker, duka upp som till fäst — öfverraska dem, vänta på dem — — — springa i Eriks famn, kyssa dem, när de kommo.
Glömma — som man glömmer en ond dröm och är obekymradt strålande glad som efter en inbillad fara — Glädje, åh — hvad var det egentligen hon gick ut för att —
Som en brand for världsligt begär genom sinnet, mättnad och begär på samma gång.
Men den mattades och slocknade snart denna glöd.
Hon stängde dörrarne och gick ut i skumrasket.
Strax nedom grinden mötte hon en liten, kutryggig dame, snabb och resolut i sina rörelser.
Matilda kände henne något, hon var en ogift amerikanska, ansedd veteran inom Lindes kyrka, och uppenbarligen på väg att besöka Hjelms.
Att pjåska med folks känslor var icke miss Kings sak.
Så fort de hälsat, sade hon utan omsvep:
– Well min bästa, har hon bestämt sig nu?
Matilda suckade.
Då blottade den gamla ungmön hela raden af löständer, och öfver dem glimmade ögonen hurtiga och kloka.
— Hvad väntar ni på? sade hon med brysk brådska.
— Passa på nu — det blir nog ett lyckadt möte — jag vet fyra eller fem, som säkert bestämma sig i kväll.
— Menar ni, att jag skulle gå fram till altaret och knäböja inför alla människor?!
— Ja, se det kan jag säga er, att bjuder det emot — då är det just, hvad ni måste göra — tog metodisten oförfäradt uti. — Gud vill nästan alltid motsatsen till det, man själf vill, så länge man är oomvänd.
Det är praktiskt och bra att taga till regel.
En damefigur kom i detsamma ut ur närmaste villa och stälde sina steg mot staden.
— Låt oss sakta vår gång — hviskade den gamla missen med slug min — det är fru Lee — alltid trefligast att inte stöta ihop — hon är presbyterian, förstår ni ...
Nog är det besynnerligt — nåja för all del, vi ha alla vår frihet, vi veta nu det — men nog är det konstigt, att folk inte ser att det enda sanna och rätta, om vi ska rätta oss efter Guds ord, det är att vara metodist.
Så som i kväll hade ingen hört Linde tala.
Utanför rådde hedens mörker, där tindrade väl små aflägsna, svaga ljus och stora, oroliga stjärnor brunno på en svart augustihimmel, men härinne var idel ljus, en flod af ljus.
Magnetiska strömmar tycktes utgå från den högväxte mannen uppe i salen, där han stod och gjorde sitt bästa för att fånga en själ, som var svår att fånga men väl det värd.
Hans ena hand hvilade på orgeln, den andra höll han mellan bokens blad.
Ibland höjde han den i omedelbar kraft och hänförelse, och öfver hans panna och leende låg den ingifvelse, hvars väg till människors barn alltid är hemlig, en vind, hvars färd ingen kan beräkna och ingen fjättra.
I sin makts högra hand höll han dessa själar, det kände han, de voro ett med hans själ i denna stund.
Skulle det väl räcka till alla, skulle det räcka till en?
Man kunde nästan iakttaga, hur bakom dessa omedelbara och fullödiga ord lågo bundna tankar, tankar med plåga, intill blods.
Naggande förnimmelser från hans hjärtas känsligaste fibrer.
Där låg ångest för själar, — och om hans församlingsbor någon gång med bekymmer grubblat öfver sin pastors rätta enfald, funno de sig i dag fullt tillfredsstälda.
Matilda satt icke längre bland främlingar.
Orden gingo in i hennes själ sådana de voro.
Hon såg på alla strålande anleten — denna kraft, som var öfver och i alla, sköt upp öfver allt, hvad hon en gång kallat lif ...
Då reste sig en stillfärdig man, en mulatt, som ingen kände och som man betraktade litet skyggt.
— I främmande bröder, Anden bjuder mig att tala!
— Jag gick sent hem från staden, därnere i södern var det, och floden rann vid mina fötter, och månen blänkte och det var som om jag vandrade i paradisets lustgård, så gyllene röd doftade hela den stora natten af allehanda ljufliga frukter.
Jag oroades öfver min själ, och jag sade till Gud, så här sade jag: (han bredde ut armarna och nästan hväste fram orden med en röst, kväfd af lidelse) allt o Gud, kan jag släppa för din skull, ty Du är skön och gyllene röd och stor som natten och som paradisets lustgård och som månens bleka sken.
O fräls blott min själ, du Store, Sköne.
Detta vittnesmål väckte ingen anklang.
En sådan omvändelse var icke metodistisk och så teg man, ropade hvarken »Amen», »hallelujah» eller »lofvad vare Gud», som annars åtföljde hvarje bekännelse med vanlig prägel.
Att gå utom gränsen är icke rådligt, så lätt som det är att förirra sig.
Men Matilda hade lyssnat andlöst.
Ett plötsligt djup öppnades för henne.
Det hela fick en underbar skönhet.
Ögonblicket måste då hafva kommit, ty genom hennes själ gick en stark ton af underkastelse.
Hon blef i hast som ett barn, en underlig frihet vidgade bröstet, sprängde alla tankar och känslor, all fruktan, vacklan och alla fördomar.
Hon blickade omkring sig med ögon fulla af förståelse.
Hon fattade plötsligt orden, hon sjöng, människorna, som kastat sig ned vid sina stolar i själsångest, de kärleksfulla leenden, som tröstade dem, de hjälpande bröder och systrar, som pekade på himmelen och sade:
Där är vägen, sanningen och lifvet.
Hon hade fått behälla något stort hon ägde!
När allt var slut, gick hon utan att besinna sig fram till Linde:
— Får jag säga pastorn ett ord.
Linde rodnade häftigt.
Han tog henne afsides, stälde sig med ryggen mot salen, ena foten på en fönsterbänk och den långa gestalten framåtböjd.
Spändt och skyggt lyssnade han och sänkte en sekund sina ögon för den stora, vidöppna blick, som utan att blinka häftade vid hans.
— Jag tror, att jag är — omvänd.
Hvad det lät besynnerligt så här högt, i nakna ord.
— Hur — hur känner ni det?
Hon tog sin blick från honom och såg rakt ut i präriens djupa dunkel.
Orden kommo mekaniskt:
— Jo — jag känner att Gud är stor —
— Men annars är ingenting riktigt klart för mig, tillfogade hon rädd och fort.
Hans blå ögon lämnade henne ej mer, de vandrade omkring i hennes ansikte, gjorde halt, fortsatte sin väg; leende stolthet, ungt jubel låg i dem.
— Det gör ingenting, ingenting alls — hans långa, hvita hand omslöt hans knäskål, då han halft reste sig; nu lyfte han den, närmade den liksom för att snudda vid henne men lät den falla.
— Det kommer alltsammans, var blott lugn, hufvudsaken är: känner ni Kristus som er — er personlige frälsare.
Hon såg upp på honom — sänktes i ett haf af blå eld, blickade åt sidan, kände något varmt, gungande, något som tvingade henne att gå framåt, ej tillbaka, att vaggas på starka, bärande armar, glida med, tryggt, ljust, varmt — aldrig mot.
Kristus — ett ögonblick förvirrades hon — hvem var Kristus?
Känna personlig, hvad var det?
Ofrivilligt lyfte hon båda händerna mot tinningarna, knöt dem, hon ville kväfvas, och plötsligt slog det om i oresonlig leda, harm mot mannen där.
Han stod och skymde, hon kunde icke andas, icke se.
En grotesk flygtanke borrade sina klor i henne, en blixt ur döda, syndiga djup:
Hon såg Kristus i denne man, tänkte sig Kristus med hans drag!
Det var en sekunds isande tomhet — ut öfver stupet, med bråddjupet under.
Så samlade hon sig, lutade sig snabbt fram, drog upp fönstret:
— Här är lite varmt.
Andades fullt, kom så in på rätt stråt.
Personlig — det syntes minsann, hvem behöfde en frälsare så som hon.
— Ja — sade hon lågt.
ÅTTONDE KAPITLET.
Denna kväll gick Matilda ensam hem.
När hon trängde sig ut genom salen, fattade folk hennes händer och sade:
Tacka Gud, kära syster!
Ryktet om, att hon var vunnen, hade ögonblickligen spridt sig, och några af de mest entusiastiska rusade till och med efter i mörkret och klappade henne på axeln:
Prisad vare Gud!
Ingenting af detta stötte henne.
Hon erfor endast en viss förlägenhet som inför något, man gjorde mer af än det var värdt.
Hon gick framåt som i en dröm.
Var en omvändelse värkligen ej mer än så?
Hon erfor icke heller nu något särskildt, sökte blott hålla fast, nästan envist stadigt, känslan af att vilja offra.
Litet emellanåt kom en aflägsen olust i stämningen; en fråga svepte i hast genom medvetandet: hvem är egentligen Gud, och hvad månne han vill?
Men hon slöt ögonen och frammanade alla orden, och de värkade som vaggsånger.
Hur sällsamt tyst öfverallt.
Träden stodo så svarta och otillgängliga, och från daggvått gräs och löf stego mäktiga dofter, som värkade berusande ...
Åh, alla dessa små rostgula, sorgsna ljusögon — och däruppe på den kupiga rundeln evigt samma hvita, spetsstråliga, gnistrande och flammande — ack, gäckade det icke hvar trånad, det väckte — —
Hon fortfor att gå ensam på vida sträckor och hörde intet utom det lätta skrapande ljudet af sina egna fotsulor.
Hvad allt såg kallt, förnämt och slutet ut.
Naturen frågade minsann icke efter henne.
Hon kunde gråta eller jubla, ängslas till bleka döden ... dö, dö, dö tusen gånger, lika sommarrusande skulle alla örter ånga, lika liknöjdt dämpadt små knastrande kvistar och däfna blad falla, och stjärnorna skulle fortsätta att i evighet blinka och glimma storögdt klara och kalla.
Men i den döda tystnaden blef minnet af de innerliga rösterna, blickars blå eld, hänryckta leenden ... orden, gråten — hetare och hetare ...
Skratt, klang af mansröster och aning om cigarrlukt i rymden väckte henne brådstörtadt.
— Se icke på detaljer människa, skorrade Pryhls brumbas — kan du inte för en gång se helt och bredt på det, se något stort i den här gigantiska affärsandan — ett moment i framåtskridandet — lyfter ju släktet till lättare existens, mänskligare tillvaro — människa, kan du inte se hur dessa millioner nervösa myror, som göra pangar och stupa och dö, kan du inte se den stora uppgift de ha, hva?
Att bereda ny, högre nivå till utgångspunkt för en blodfullare kultur ...
Matilda stannade tvärt.
Hvad det föll frostigt och hårdhändt öfver hennes mjuka, varma stämning.
Pryhl och Erik sutto i all sköns ro på trottoarkanten och dinglade som pojkar med fötterna i det långa gräset.
Pryhl förde naturligtvis ordet, hans sjungande skånska ord hoppade stötvis som bisarra lyktgubbar ut i den tomma kvällen öfver de stilla markerna.
Så trankil
Erik såg ut, där han satt och svängde handlyktan och blåste rök genom näsborrarna.
Då och då sköt han in ett ord i behaglig tid — fyrade på för att få brasan att blossa upp.
Han var bra trög, Erik, tyckte om att få alla dessa tankar inpluggade i hjärnan utan vidare besvär ...
Och den andre sedan — — Matilda tänkte på hur hon brukade fångas af Pryhls starka väsen och syn, nu föreföll allt som klingande bjällror, nästan rått.
Hans muskulösa, atletiska gestalt värkade med ens fysiskt obehaglig, något alldeles för saftigt, jordiskt — nära på som om bara det icke hade varit fritt från synd.
Ofrivilligt jämförde hon —
Allt blef så ängsligt och osäkert.
Hon gick fram och afbröt dem med ett stilla, en smula gråtmildt:
— God afton.
Pryhl sprang upp och slöt hennes fingrar i ett fast grepp.
Han släppte icke handen utan lade den varligt på sin arm och tog några steg framåt.
— En evighet sedan vi sågo hvarandra, kära lilla frun, sade han halfhögt glad.
Hennes svar lät ogenomträngligt ceremoniöst:
— Ja, professorn har inte tittat till oss sedan vår stora sorg.
Hon kände det med ens som en plikt att visa Pryhl sin nya människa.
Djupt hade det stuckit henne, att han icke sökt dem sedan Atles död.
Men nu gjorde det henne alls ingenting.
»Professorn!»
Ordet värkade.
Pryhls ögon drogos trådsmalt samman, och hans grepp slappnade.
— Jag har glömt att gråta, lilla frun, mumlade han mörkt.
Strax därpå skildes han från Hjelms.
Han hade blifvit fåordig och vresig.
En dag strax efter gick Matilda omkring och sysslade, var hvarken nedslagen eller glad, undrade bara litet på lifvet i allmänhet, på sig själf och hvad hon sagt och talat och på den väg, som låg framför henne.
Då kom det — ögonblickligt som solen någon gång fullfärdig och lysande bryter fram ur grå molnmassor:
En öfversvinnelig glädje, en klarhet i förnimmelsen, en salig hänryckning, ett kärlekens mysterium, som bräkte tårar till hennes ögon.
Hennes händer fördes sakta samman som till bön, hon visste ej hur och af hvad tillskyndelse, men dragen likt tankeläsaren i sin extas, flög hon uppför trappan och in i sängkammaren, kastade sig på knä vid sängen och tackade — stammande, i jubel — Gud sin fader och frälsare — — —
Hon steg upp full af mod.
Det sammansatta hade i ett nu blifvit så enkelt — hur hon famlat i mörker!
Tron var det, som kommit genom en särskild uppenbarelse i hennes hjärta.
Hennes hjärna hade plötsligt blifvit sa ljus, den arbetade käckt och rastlöst, spände sig elastiskt om alla svårigheter, alla stötestenar, uppsög dem genom en enda öfverskådande kraftutstrålning, och se! nu hade de en helt annan uppsyn, läto sig så godt förstås, förklaras, ses från en helt annan sida.
Allt hvad tviflet tornade upp var blott skenbart.
Trons ljus var det enda pålitliga — en bruten stråle från Guds öga.
I sin första ifver ville hon taga på sig och skynda till pastor Linde för att omtala det stora undret.
Men hur det var, det gjorde hon ej.
I stället gick hon, alltjämt buren af andlig fröjd, ned till Ellida på gården, och hviskade i darrande spänning:
— Ellida, jag är omvänd till Gud!
Men Ellida, som höll på att piska mattor, var för tillfället fördjupad i en del ganska jordiska funderingar på bosättning och giftermål i allmänhet.
Dessutom ansåg hon sig å luteranernas, specielt sin fästmans, vägnar förbunden att vara förolämpad.
Hon mottog därför underrättelsen mycket nyktert och svarade sötsurt:
— Ja det var ju godt, att Herren fick upplysa fruns hjärta till slut.
Men Matilda nedslogs icke så lätt utan fortsatte till herr Malmberg.
Han läg på sin soffa och hvilade, en smula trött, sade han, men då nyheten framförts, rusade han upp och tog hennes händer och såg på henne en half minut i stilla hänförelse.
— Ack — hans ögon vändes mot höjden, han nickade flere gånger bekräftande med hufvudet — frun! — frun! — fruns ansikte skiner som en ängels ansikte!
Är det ej kosteligt, att Gud han vill vara vår lelle lelle broder, platt så att vi kunna räcka ut vår hand och taga i honom!
Kvällen därpå »bekände» Matilda Hjelm på ett metodistiskt klassmöte.
Någon liksom förestafvade henne de ord hon begagnade, och hon höll ögonen fästa på Lindes ansikte.
Pastorn satt vid ett bord och stödde hufvudet i sin hand.
Så satt han orörlig, med sänkta ögon, tills en af bröderna steg upp och önskade syster Hjelm välkommen.
Men när fru Anastasia Gustafsson fick höra den stora nyheten om fru Hjelms omvändelse, gick hon för en gång skull ifrån sina principer och sade rent ut:
— Det är något jag inte tror på, nej inte om jag också såge det med dessa två mina lekamliga ögon.
Den människan är inte sådan.
Erik kom instormande i rummet.
Han såg minst tio är yngre ut.
— Är du mogen för en stor, stor nyhet, Mattis.
Matilda såg upp förströdd, där hon stod och vattnade krukväxterna.
Hela veckan hade hon haft så svårt att sysselsätta sig med något värkligt arbete.
— Har du ingen mystisk känning — aning eller sånt där?
Hon försökte småle intresserad.
— Nå, hvad kan det vara för stort?
— Du ser tämligen schackmatt ut, men jag skall väl få lif i dig!
Han gick tätt intill och viftade med ett papper.
— Ada är här i nästa vecka -- skrek han plötsligt.
— Ada — — hvilken Ada?!
Hon förstod alls icke — —
— Ada, syster din — beslutit sig kvickt som en hel karl — gett sig af — är i dag i England — Gud i himlen låte ångpannorna och tågbroarna stå sig åtminstone den här veckan!
— Tjo Mattis!
Matilda hade släppt kannan, det susade för öronen — öfver alla bekanta föremål kom ett nytt skimmer.
Så fick hon med ens sjudande lust att företaga sig något.
Hon framstötte andlöst:
— Kom — vi få genast göra i ordning hörnrummet — Erik, jag fattar det inte, jag fattar det inte.
Erik tog henne om lifvet och som barn rusade de upp för trappan.
Efteråt gick hon och slets mellan stämningar.
Det glittrande tankesvall Adas ankomst väckte ville fylla henne till brädden.
Allt detta som länkade sig i hvartannat, tills det slutade långt från den oskyldiga utgångspunkten.
Men med samma föreföllo sista tidens rörelser onaturliga, den lefvande kraften var försvunnen och hennes längtan efter de andliga tingen upphörde så fullkomligt, att hon flere gånger måste knäböja och med fingrarna i öronen söka återkalla, hvad hon mist.
På kvällen sutto makarna tillsammans och sågo den blodröda månen gå upp öfver slätten.
För ett ögonblick upptogs Matilda helt af den gamla världen.
Hur bekant den log!
Hon kände den så nära.
En hisnande känsla steg upp i bröstet, en oro, en åtrå, — mindes Erik?
Ja visst mindes han.
Han gick och rullade cigaretter mellan fingrarna, kastade bort den ena halfrökta efter den andra.
Gamla stämningar, gamla minnen — hemluft, bara hemluft i rymden.
Något smalt och tinade och rann i varma strömmar genom blodet — ut i kinderna, trängde fram som fuktig imma i ögonen.
— Ja — så länge, länge sedan Erik — ibland är det som om det vore det enda värkliga och som alla år vi lefvat härute vore en konstgjord tillvaro, där man talade och åt och drack och lefde onaturligt — du förstår — inte riktigt klart och visst som folk lefver därhemma, — som om man aldrig kunde komma fullt in i något härute.
— Ja, men jag trodde du hade börjat trifvas nu, Mattis, sade hennes man litet bekymrad.
Matilda kom plötsligt tillbaka till nuet.
Borde hon icke tala om för Erik?
Hon kände stark olust, men tog raskt hans hand och sade, medan lindrig kallsvett bröt ut på hennes panna:
— Erik, jag är en kristen.
Det var som om orden rymt sin kos och tagit själfva saken med sig.
Erik sneglade förundrad på henne.
— Ja, svarade han generad, det är du väl, det har du väl inte annat varit.
Så blanka och stora hennes ögon sågo ut i månljuset.
— Åh inte har jag varit — —
Hon tyckte att det lät tonfattigt.
— Ja, jag är visst inte den, som står emot religionen — Erik började gå af och an med händerna på ryggen och såg då och då en smula ovisst på sin hustru, — tro inte det, det ligger något mycket vackert i den, när den är fri från öfverdrift, me-en vet du, sekteristväsendet — —
Att svara blef med ens så ansträngande, all energi var som bortblåst.
— Det är ändå mer genomträngande det, mer lif — en hjärtats intelligens som ...
Det luterska — nu sköt hennes gamla skarpa ton in, hon blef säker och intensiv: det luterska är ju som en åldrig, styfbent, fördomsfull aristokrat, som lefver på svunnen storhet, gamla principer — dödt — tråkigt rent af!
Tänk dig de gapande, iskalla kyrkorna därhemma — en mil till altaret — med en högtidlig herre i grannt schabrak — käns som kunde man aldrig nå dit fram!
Hur fermt allt kom — hela den gamla Matilda i ett nu.
Att hon icke talade som en omvänd människa, sväfvade hela tiden för henne.
Men hon tänkte det ju ändå!
Något varmt dök upp ur hennes djupaste, det värkade själfupprättande.
— Erik ser du — hon grep efter hans arm och yttrade mycket ologiskt: har du aldrig känt dylikt?
Hungern efter att få vara liten, ett naivt litet barn, är hvad som drifver mig till kristendomen.
NIONDE KAPITLET.
En sådan klang af nya, glada, högsvenska rytmer!
Hela huset mättas och fylls af fria, direkta ord och orädda tonfall, den tungsinta fåordigheten viker steg för steg tillbaka, kryper in i hörn och vråar ...
I luften ligger något af vårlig väntan, af söndagars söndag ...
— Du allra gamlaste Mattis, låt mig riktigt få se på dig ... en sådan förändring ... är det här värkligen Matilda Lennartson?
Fröken
Ada stod och höll händerna om fru Hjelms nacke och böjde sig bakåt med halfslutna, skarpt betraktande ögon.
— Hvarför har du tagit bort luggen?
— Kära barn, hela din ansiktsläggning kräfver ju ett sådant hårställ.
Matilda log litet osäkert, var förbryllad af all denna omedelbarhet men så glad, så glad — fattade med en skämtsam åtbörd om systerns krusiga hår och ruskade det.
Sedan togo de hvarandra skrattande om lifvet och gingo ut på verandan.
— Puh — ni ha ju tropisk värme ännu, kära du.
Ada fortfor att prata, forceradt lifligt som en energisk turist — ett sådant virrvarr af intryck från gamla och nya världen!
Allt möjligt hade hon iakttagit, en mängd små ting, som Matilda aldrig tänkt på och så hade hon redan bildat sig en färdig bild af Amerika.
Matilda log — det gjorde folk alltid strax de kommo ut — men åh så underligt främmande det var — alla ens tankar kastades huller om buller — precis som om man sofvit och plötsligt vaknat.
— Och du lilla stackare!
— Mattis är det inte en saga?
Här är du och här är jag — jag som var så liten och snusförnuftig och du, som var så vild och fri.
— Åhnej — protesterade Matilda leende.
— Du?! en riktig nihilist var du — egentligen är det du, som är skulden till de där två fasliga böckerna med mitt namn på — titelbokstäfverna eldröda till och med!! att man någonsin har varit så ung ...
Nå men du mins väl hur tokig du var att få gå in vid teatern?! spelade Jane Eyre i utslaget hår — — föll på knä framför Napoleon på barnkammarväggen — — spräckte ju rutan, när du skulle gömma dig i fönsternischen!...
Åh Mattis, du var sublim, du var det värkligen, vi stormgräto ...
Och som du kunde sätta hop fabler!
Det blef aldrig objektiva sagor, bara om dig sjelf och hur du lefvat en gång förut och varit underskön och ...
— Ada, det är ju så längesedan, tala inte ...
Men Ada skrattade.
— Jag tror bestämdt du till sist trodde på allt det där själf, Mattis ...
Gud en sådan ömklig fuskare lifvet är, jag går nu aldrig ifrån, att du hade betydligt större fantasistyrka än jag ... din svaghet var bara att du aldrig fäste dig vid detaljer — du kunde sitta i timtal på ett bärg och lefva på din beundran för skogen inunder, men jag undrar, om du kände skilnad på gran och tall?!...
Bara det stora hela — lite in’s Blaue Mattis, hva?