Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I vissa pikanta skildringar är hon hittills kanske oupphunnen; liksom Fredrika Bremer, i sina enkla målningar ur hjertats lif, blir oupphunnen.
Den ena vill lysa, roa och beundras, den andra upplysa, gagna och trösta; jag gifver, och har alltid gifvit dem båda min hyllning.
I fall friherrinnan Knorring fått lefva ännu några år, skulle hon haft den glädjen att se ett par af sina arbeten öfversatta på det språk hon högst älskade – nemligen franskan.
Hvad skulle hon säga derom?
Hon blef nämnd i en artikel, berörande Svenska författarinnor, i »Journal des débats», undertecknad af ingen mindre kritiker än den olycklige Prévost Paradol.
Under mitt fri-år läste jag mycket af Almqvist – icke såsom förut, då jag halkade och bläddrade igenom sidorna och fick en blott ytlig uppfattning af honom.
Men, underligt nog, så länge jag läste på det sättet, stod han för mig, såsom ett under, en idol, en af idel ogenomträngliga, glänsande skyar omgifven myth.
Han hade visserligen skrifvit:
Men jag hade lyckats öfvertyga mig sjelf, att jag icke begrep den rätta tendensen i detta arbete – kanske den uppfattningen alltid blir den klokaste för ett verk, der jag för min del ej spårat att ingifvelsen utgått från George Sands äktenskapsmoral, men väl är fostret, eller snarare missfostret, af en ande som på de bizarraste afvägar sökt leta upp åt sig en frihetsvrå, der han, befriad från gemensamheten i husliga detaljer m. m., kunde skapa sig en mycket olycklig och vederstygglig lycka.
Huru som helst, återfann jag icke, då jag nu på afstånd betraktade bilden af mannen, den öfverväldigande känsla af beundran som jag förut egnat honom.
Då skulle jag ansett nästan hädiskt att granska honom, nu deremot fattade jag för honom något bättre och varaktigare, en allvarlig vänskaps deltagande, ett intresse af detta slag som man egnar – men liknelsen är för vågad!
Jag antyder blott att jag ibland medvetslöst råkade fördjupa mig i en af nya testamentets urkunder, der det talas om »legio».
Dessa legio ville jag här kalla de otaliga inre frestelser, som drefvo honom ut på en mångfald af spår, dem han aldrig skulle nå slutet på.
Men med en i många fall öfverraskande, sublim renhet kunde hos honom para sig en hel lång kedja af små lumpenheter.
Han hade blick för allt, till och med för affärer, der han kunde fängslas af mikroskopiska detaljer, och nedlät sig äfven till en den otroligaste omsorg för att omhulda sitt skriftställeri.
Huru kunde en sådan storhet vara ordentligt uppskrämd af en recension som ej utföll till hans fördel?
I detta enda påminte han om en annan storhet, Danmarks stolthet – Andersen.
Han berättade mig en dag under ett af sina besök medan han var i Stockholm, att han, dagarna efter sedan ett af hans arbeten blifvit synligt i bokhandeln, knappt vågade sig ut på gatan af fruktan att han på mötande personers ansigten skulle kunna läsa om dessa personer läst hans bok; hade de ett likgiltigt eller kallt uttryck, gick han hem nervöst uppskakad och rof för ett förfärligt lidande.
Det är möjligt att ingen enda af dessa mötande ens hört talas om hans bok.
Men då var det nästan lika illa.
Han frågade mig om jag ej också erfore någon sådan författarefeber.
Men jag försäkrade honom att huru rigtigt angenämt det var att bli prisad, klandret, hvaraf jag haft en tillräcklig skörd, dock såsom motvigt gjorde sin nytta.
Jag kunde hafva sagt honom att en dansk skriftställare då han var ombetrodd att med text illustrera en viss författarinnas porträtt i en tidning, började sitt förehafvande med den bekännelsen, att han aldrig kunnat göra klart för sig huru ifrågavarande författarinna kommit att erhålla allmänhetens sympatier.
I öfrigt innehöll biografien så många origtigheter, att ifall han, i likhet med en engelsk skriftställare, som också skulle i någon tidning ha in en biografi, skickat mig den med förfrågan om någonting fans att ändra, jag skulle blifvit i tillfälle att i det närmaste gifva samma svar, som på den engelska förfrågan, nemligen: »Det ingenting funnes att ändra, emedan knappt ett ord var sant».
Men emellertid voro uppgifterna sinsemellan icke alls lika, ty i den engelska artikeln hade man gjort mig den äran att påbörda mig en hel roman, hvaruti jag aldrig haft någon rôle.
Född i Stockholm, olyckligt gift med en talentfull musikus, engagerad vid kung- liga operan, en man af särdeles lättsinnig karakter, hade jag för att försörja en stor familj, jemte gamla föräldrar, nödgats af djupt behof börja en bana, som dock sedan slagit så lyckligt ut att ... men profvet torde vara nog.
Brefvet hade sagt mig att det brådskade mycket med svaret.
Och troligen kommo de rätta uppgifterna för sent, ty må man döma om min förtrytelse, då jag året efter fick se historien reproducerad i företalet till något af mina arbeten, som då utkommo i Brüssel.
Med tillägg att jag skrifvit tretton romaner, mycket erkända i Skandinavien, innan jag hann öfver Stora Belt» – hvilket försiggick först med Waldemar Klein – vill säga min i verkligheten första roman.
Jag har aldrig fått mera än en sannfärdig biografi utifrån och den stod i företalet till Professorn, som tillsändes mig från New-York 1844.
Här torde någon läsare invända, att jag går ifrån ämnet, som var reflexioner öfver Almqvist, men jag erinrar om att dessa minnen icke äro beräknade att fasthålla sig vid en enda person, ehuru denne utgör hufvudfiguren i hvarje skizz, och som det är »författarelifvet» i allmänhet som målas, så bör det tillåtas mig att ibland göra en liten extra teckning i kanten.
Dessutom hade jag just – efter min ringa förmåga – slutat »Bilden, sedd från afstånd», men för skildringen af denna bild, är ännu i dag min förmåga tyvärr omogen.
Det var nu fråga om Almqvists inverkan på den uppväxande ungdomen.
Och det är säkert att Törnrosens bok med alla fria fantasier uppväckte vida större farligheter än de, som åtskilliga föräldrar sågo i den omständigheten att
Almqvist på sin rektorstid brukade under sjelfva skoltimmarne läsa korrektur och äfven skrifva på en eller annan uppsats.
Det var dessa anmärkningar, som utgjorde ett af bidragen till hans skilsmessa från nya elementarskolan.
I åtskilliga skolor blefvo Almqvists skrifter en lösen för dagliga diskussioner och nattlig läsning, hvarunder följande dagens pensum i grammatikan och historien slumrade stilla bland ett par stora vikningar, tillräckliga att gömma innehållet; men af Almqvists språklära intogs den rätta portionen af kärlek till honom, hvars verk funnos i ynglingarnes både händer, hufvuden och hjertan, framför allt i deras fantasier, der intrycket mycket olika utvecklade sig.
Då skolgossarne inträdde i det af adjunkten Rahmström här bildade lyceum, blefvo de herrar, och nu kunde man väl icke alldeles behöfva låta alla födda och ofödda intryck slumra bort.
De stora lyceisterna skrefvo åtskilliga belletristiska småsaker i en tidning, som benämndes Fenrisulfven, och flera satiriska försök i ett häfte, som kallades »Bolmörtens bok» ....
Men lyceisterna blefvo Upsala studenter, och efter hand – sedan de forna ädla förbundstiderna ej längre voro på modet – saktades passionen för Almqvists outransakliga satser inom alla menskliga områden.
»Som du väl torde erinra dig», skref helt ärligt från Upsala en filosofie student till en vän, för detta lyceikamrat i Stockholm och dessutom en varm dyrkare af Almqvist, »var, då vi sist träffades, hela mitt sinne rigtadt åt det satiriserande hållet.
En vämjelse för vissa föråldrade åsigter jemte ett ytligt, kanske till och med skeft uppfattande af några författare, hvilkas bitande hån, lediga, macchiavelliska och genialiska stil, intogo mig utan att jag dock inträngde till djupet af deras tankar, hade verkat hos mig en lust att förhåna och nedrifva allt bestående utan att jag dock visste hvad jag borde hålla mig vid.
»Bolmörtens bok» – så till vida som jag har någon del i den – vittnar härom.
Fortsättandet skulle numera, med sundare åsigter, vara mig ytterst motbjudande.
Låt den förblifva ett fragment såsom den alltid varit».
I trots af detta uppriktiga erkännande – i trots af helt andra filosofiska betraktelser – lefde dock alltid Almqvist qvar i minnet, men nu, utan farlig inverkan, blott hans bättre anda, hans finaste, ädlaste målningar, skära som morgonrodnaden, blefvo qvar i minnet, sedan de giftiga och oroväckande försvunnit.
Men nu är det tid att öfvergå till ...
Författaresammankomsten.
En eftermiddag under hösten 1846, vi hade redan då installerat oss, sedan år och dag, vid Humlegården, dit jag nog vid lägligt tillfälle kommer tillbaka för att nämna några ord om våra sammankomster, således en eftermiddag fingo vi besök af vår vän Thomson, som visade sig med ett synnerligen högtidligt utseende.
Han hade just varit nära att nedlägga sin affärsrörelse för att återflytta och sluta sina dagar i sin födelsestad Malmö, men han hade fått en idé, som han ej ville öfvergifva.
Och det var den, han kom att meddela oss, med begäran om vår medverkan.
Det gälde att utgifva ett bibliotek af den renaste svenska sammansättning.
Min man började genast, till vederbörlig granskning, upprätta katalog öfver de bästa förmågorna och fick, jemte Mellin, uppdrag att sammankalla dem till en aftonöfverläggning hos Thomson, som ännu alltid hade sin lilla eleganta och angenäma våning, der det fans öfverflöd af allt lifvande i dryck och mat.
Jag fick på min del det högst kinkiga uppdraget, att i särskilda samspråk med herrarne få dem derhän, att ingå på en fullkomligt jemn fördelning i afseende på honorarie-beloppet, som skulle af Thomson sjelf, efter kalkyl, blifva mig delgifvet.
»På det sättet blifver det ett slags republik», sade jag.
»Ja för herrarne», menade artigt den blifvande förläggaren af det nya företaget, – »men då vi icke ha mer än en dam, så är det klart att de icke fordra att hon skall deltaga i republikens gemensamhet.» Svårigheterna blefvo snart häfda och dag utsattes till första sammanträdet.
»Men jag vet aldrig», förklarade Thomson på den vigtiga aftonen, »huru jag skall komma fort med den der konstiga herrn, som heter Almqvist.
Jag har nog träffat honom, liksom alla de andra hos er, men inte talar jag med honom om priset, det får frun göra.»
»Det är afgjordt», försäkrade jag, som med min man kommit före det öfriga sällskapet, och nu gick igenom den festligt upplysta våningen.
I salen dignade ett ståtligt thébord under de utsöktaste massor af bakverk, och jag tänkte på att Almqvist, som hade en deciderad smak för bakverk, här skulle finna ett litet ljufligt tillhåll, och med det samma kom jag äfven ihåg att min bekymrade husmamsell mer än en gång vinkat mig från det inre sällskapsrummet hemma hos oss uti salen, der dukningen pågick, för att fråga mig, hvad man skulle taga sig till för att den der småskrattande herrn med det uppstående håret inte skulle äta upp all bakelsen från skålarna, innan de andra herrskaperna kommo ut.
»Han vet visst inte af det», tillade hon förklarande, »för han spatserar längs bordet i riktiga tankar, och allt som han kommer till midten, vipps är handen i toppen på pyramiden.»
Jag rådde henne att öppna dörrarna till herrns rum, der de flesta manliga gästerne då i ro politiserade, och hvarifrån Almqvist företog sina ströftåg, sträckande dem stundom intill andra sidan af salen, der hans beundrarinnor med all uppmärksamhet mottogo honom ...
»Nu komma här några», mumlade Thomson, som sålunda hastigt förde mig tillbaka. – »Frun är ju så god och minns 75 kronor efter 32 sidor arket ...
Kom ihåg hvilket oerhördt kostsamt förlag ...
Jaså, det är bara Mellin och Arwidsson ...
Och Göranson – Nå, det är då lätt att taga sig ut med dem ...» – »Tyst», sade jag, »de der herrarne ha andra efter sig», och nu kom Crusenstolpe, stor och imponerande, men alltid färdig att slå upp ett af sina metalliska skratt.
När Crusenstolpe träffades borta, syntes han alltid hemmastadd, men hemma hos sig sjelf, om han blott hade en société af fyra personer, förekom han vanligen som den mest främmande.
Och ehuru han aldrig under några omständigheter glömde sin siratliga artighet, låg dock öfver hela hans personlighet ett uttryck, som han äfven förlänade åt sin omgifning – nemligen en fullkomligt ceremoniel, något sval atmosfer.
Just som Arwidsson orienterat sig genom att torka imman af glasögonen, och till mig stält den vanliga frågan om jag ej saknade honom i sin för detta egenskap ... han kallade mig alltid »min du» sedan han läst
En nyckfull qvinna – kom Mellin med förklaring att han trodde sig ha funnit lämplig titel.
Och derpå ljöd i dörren Blanches glada röst: »Det ser trefligt ut, det här!
Vi skola ha oss en glad afton.»
»Thomson skall bestå oss en sådan sammankomst hvarannan vecka», inföll min man, som jemte Arwidsson var tillsatt att se efter att allting tydligen och reelt kom till uppgörelse innan vi skildes.
I en högstämd romantisk ton föreslog Göranson att man icke borde uttala ett enda ord, som stötte på affär, utan endast betrakta herr Thomsons vackra tillställning såsom ett högre sällskapsnöje för beslägtade litterära själar.
»Hvad pratar han för nonsens», hviskade mig Thomson i örat, »själar, ja så många han behagar i romanen, men deraf kommer jag icke till slut på kalkylen!»
Nu inträdde Lindeberg – och strax var det någon som citerade
Almqvists bittersalta, skämtsamma dialog med en viss herre, som han sjelf genom Jönköpingsbladet utsändt i verlden och presenterat under namnet »Tråkigheten».
»Hvad gör då Anders Lindeberg?» frågade han, i tidningen, denne fantasi-person.
»Sedan han gick miste om att halshuggas», svarade tråkigheten, »har han förlorat all popularitet.
Det var synd om den mannen; han kunde ha blifvit någonting efter döden.
Han, som stod så vacker för svenska folkets imagination, är nu bara ful, och ingenting mer ...»
I fråga om Lindeberg så väl som om åtskillige andre författare, hvilka fingo kläda skott i denna gnistrande satir, hade Almqvist mycket orätt.
Lindeberg hade troligen aldrig varit vacker, han hade en besvärad talorgan, men han var från början till slut en karakter, och det är mer än som kan sägas om flera af de öfriga.
Sedan Almqvist i samtalet med tråkigheten – hvilken vi böra nämna såsom återkommen från en rundresa af visiter hos alla svenska författare och författarinnor, som han åtagit sig att inspirera (ifall han träffade dem) – uttömt hela sin galla på Sturzen- Becker, var han nog rättvis att fråga den ifrige rapportören: »Vet man om Almqvist gör något numera?»
»Det är föga hopp.
Han ligger i flussfeber, hvari han fallit under skrifvandet på sitt arabiska lexikon, som han varit upptagen med i tolf års tid oupphörligt.
För öfrigt är han en mycket elak menniska, så att det är bäst att icke få något af honom.»
Just som någon af sällskapet halfhögt höll på med citaten, naturligtvis icke ordagrant, inträdde Almqvist i ett af sina vackraste lynnen, ett rigtigt sällskapslynne, och sedan vi tagit plats kring förmakets divansbord, började cirkuleringen af thébrickan, så innerligt lämplig medan en hop personer länkar tillsammans sina idéer för blifvande samtal.
Man ser på hvarandra, nickar och tittar hit och dit, och känner sig trefligt stämd.
Sedan théet blifvit utbytt mot något som vackert glittrade i glasen emot ljusskenet, önskade jag att jag vid min sida haft den tappra »Eufrosyne» (skaldinnan), ty om någonsin en dam kunde representera midt i en cirkel af herrar, så var det visst hon.
Om de stodo med glasen i hand, så stod hon icke tomhändt, och icke heller var hon svarslös för skålen.
Det påminde sig många af de herrar, som, utom i aganippiska brunnsällskapet, varit i sällskap med henne på Mosebacke, der hon äfven lärer visat sig som mästarinna i cigarrökning.
Visserligen hette det att hon lade an på att imitera George Sand, om hvilken på den tiden mycket prat gick, men hvem helst hon liknade var hon glad och älskvärd och skulle nu varit god att finna såsom medhjelparinna att uppehålla den qvinliga representationen i cirkeln.
Slutligen, medan titeln på biblioteket diskuterades, befann jag mig med Lindeberg i kabinettet näst intill, och då var det tid för mig att komma ihåg min lexa.
Lindeberg och jag hade haft många beröringspunkter, som icke voro tillkomna för att glömmas – men derom härnäst, nu kom affären genast på tal.
»Mannen är väl liberal», sade den tilltänkte medlemmen af Parnassen – en orimlig titel.
– Det var kanske första gången Lindeberg fästat vigt vid penningfrågan, men han hade uppoffrat allt hvad han sjelf egde och mycket mer, på sitt lifs stora idé, på uppförandet af sin teater (nu kongl. dramatiska) – och var ej mer i goda omständigheter.
»75 kronor arket», – det var rätt vackert för den tiden – och han gick snart tillbaka ut i förmaket medan Thomson från andra sidan tittade in.
»Allt väl», sade jag.
– N:o ett, skrifver »Junker Carl.» (En historisk roman.)
»Det låter inte illa.
– Frun nämnde väl 32 sidor på arket?»
»Aj, aj – jag glömde det nya beräkningssättet.
Men här kommer Almqvist.» Thomson, som hade en ofantlig respekt för denna fabelaktiga notabilitet, var genast bortblåst.
»Här är väl icke fråga om att importera några ’vargar’ för Parnassen?» frågade han småskrattande.
»Åhnej», skyndade jag att lugna honom, »nu sofva de samt och synnerligen i bokmagasinet.»
Frågan och svaret behöfva en förklaring.
Då jag kom upp till Stockholm hade Thomson färdig en roman i två delar som han sjelf författat.
Det var alls icke hans första arbete.
Han hade skrifvit rätt läsvärda små böcker, såsom »Svensken i Italien, Sjömanshustrun och Konskriptionen.
– Men det som gick för sig inom en liten ram, gick ej lika bra för sig inom en stor.
I romanen föreföll att en redande (det var visst hjelten) under en slädfart i någon ödslig trakt öfverraskades af en alldeles otrolig mängd vargar.
Denna myckenhet, som fördubblades på hvarje rad, sökte jag bortplocka så mycket jag vågade, men der var ändå ett tillräckligt antal qvar för att skänka Lénström i Eos tillfälle att gifva mig (som han antog som författarinna på den lösa grund att Thomson såsom signatur begagnade bokstäfverna F-l-r) en ordentlig upptuktelse.
– Det var just då Lénström och jag hade vår lilla skärmytsling, och det var på detta »varg-möte» som Almqvist skämtande häntydde.
»Nå vi skrifva alltså för firman N. H.
Thomson», fortsatte han.
»Min roman är redan färdig i hufvudet, den skall heta Herrarne på Ekolsund.
Naturligtvis honorerar han på ett passande sätt.»
Jag var genast inne i programmet, som antogs.
I detta ögonblick gick Blanche förbi dörren.
»Så förtroligt», sade han, kastande en sidoblick på Almqvist.
– Men nu kom Crusenstolpe och förklarade att Almqvist väntades af herrarne, och så blef det åter ett mellan fyra ögon.
»Den här idén», utlät sig Morianens författare, kan bli något af.
– Han är ju en solid man – och en superb värd.
Man känner ända in i salen de mest behagligt retande ångor från köket.
Och att träffas hvarannan vecka, blir oändligt uppfriskande och angenämt.
Jag skall skrifva om Tvenne äktenskap, och betviflar icke att man i alla afseenden blir belåten.»
Jag tog vinken i akt och han förklarade sig nöjd med den gemensamma delningen.
Från det ögonblicket hade vi allt på redig fot.
Blanche skulle lemna Första älskarinnan, Mellin Unga grefvinnan och Göranson, om jag ej missminner mig, Westerlånggatans Engel.
Jag, som fått på min lott att börja, råkade utsända ett verkligt tvistäpple, nemligen En natt vid Bullarsjön.
Jag återvände nu till sällskapet, ty alla de öfriga kände vilkoren, äfven de frånvarande, Ridderstad som skulle lemna romanen Svarta handen, och Carl Kullberg, som utlofvat Syskonbarnen, med flere författare.
Onkel
Adam hade icke velat öfverge firman Östlund och Berling, och det skulle icke heller jag gjort, om det icke varit en öfverenskommelse med
Thomson att, ifall han beslöt sig för att ej nedlägga rörelsen ännu på två år, jag skulle återkomma till honom, och för hvar gång höjde han mitt honorarium.
Jag har aldrig sjelf uppsatt det – ty om Almqvist utsändt Tråkigheten, till förfång för herrar förläggare, så har någon annan makt dem emellan utsändt Konkurrensen.
Jag kände mig också mycket belåten, icke för penningarne såsom penningar, utan såsom medel till förverkligandet af vissa drömmar.
Om ett par år skulle min son till akademien.
Och jag önskade ingenting högre än att efter fullbordad kurs kunna låta honom, genom resor i utlandet, synnerligen Italien, få afsluta sin uppfostran.
Min andra dröm, hvilken dock ännu syntes allt för aflägsen, att våga ens drömma om, lekte öfver hoppet att en dag kunna till norra Bohusläns fattigaste befolkning mellan skären få afbetala en del af den skuld, jag tyckte mig ha ådragit mig genom skildringen af deras lif och nöd.
Det var då en hjertats och hederns pligt att jag skulle minnas det.
Allt var nu klart angående förhandlingen för vår sammanvaro.
Jag och ett par andra stredo emot titeln, men majoriteten segrade.
Allt blef besegladt med namn och skålar, och nu kom den lysande supén, der Thomson öfverträffade sig sjelf; också lyste herrarnes ögon af belåtenhet.
De hade blifvit mycket hungrige efter sitt arbete.
»Det är godt det här», sade Blanche.
»Thomson kan gerna sticka in en kokbok i någon vrå af parnassen», föreslog Crusenstolpe.
Göranson kände sig fullt förvissad, att han skulle komma att dikta något extra sublimt på en sådan fogel som han nu åt, Lindeberg teg och tycktes oberörd af de andres högljudda tillfredsställelse.
Han hade haft en bit konversation med Crusenstolpe om tidningen Dagen, jag tror den hette så, som de utgifvit tillsammans.
Aftonens vigtigaste hjelte i Thomsons ögon, Almqvist, var så lifvad att icke ens Blanches qvickaste utfall hördes.
Och Mellin proponerade slutligen att man efter ändad supé skulle ha Thomson att berätta den intressanta anledningen till hans ovanliga insigter i en konst som de störste män icke försmått att vara väl hemma uti.
Medan allmän belåtenhet helsade detta förslag, och bordet afröjdes, sjöng eller rättare deklamerade Blanche vid pianot:
”Jag skolan och gymnasium lemnat har
Och gladt mig rustar till Upsalafärden.”
Derpå kom bålen och historierna, hvarvid Crusenstolpe gick ända derhän i liberalitet (man förstår huru inspirationen och frihetsvågorna stigit vid bålens rand) att han talade om Thomson i egenskap af en känd litteratör, och hvad
Almqvist beträffade hade han nu tillåtit huru många vargar som helst att sätta sig midt ibland sällskapet – medan Johan Gabriel Carlén proklamerade den fria litterära republiken, der till och med onda blickar och alla slags sidohugg, maskerade eller omaskerade, voro förbjudna, äfvensom all politik, förutom den att söka öfverträffa hvarandra i treflighet.
»Men nickar äro icke alls förbjudna», utbrast Arwidsson och tog glasögonen af och på för att gifva eftertryck åt två särskilda nickar.
Den ena träffade Almqvist, den andra Blanche, ty dessa herrars kända antipathi från Freja-tiden mot hvarandra, hade oändligt svårt att icke finna något smyghål för ett litet lancettstyng, Almqvist visade dock en större benägenhet att minnas stundens fordringar än Blanche, som Almqvists blotta småleende måtte retat.
Men allt tystnade, då Thomson höll sitt trefligt berättade föredrag om huru han under kriget 1814, då han befann sig som underofficer vid ett regemente i Norge, hade sig ombetrodt af tre officerare att bilda ett mat-lag – något nästan otänkbart vid den tiden i Norge, då allt var uppslukadt.
Men Thomson, som hade en fin instinkt, lade sig hvarhelst han kunde, alltid i nödfall förstås, på annekteringskonsten – i krigstider är allt tillåtet, då man ej kan erhålla något för pengar – kort sagdt, han furnerade, kokte och serverade matlagets bord så väl, att han icke blott förunnades äran äta vid samma bord utan han hade nöjet att höra en hop andra officerare med de afundsjukaste blickar försäkra att de ville betala hvad som helst för att finna ett så talentfullt biträde.
Sedan värden erhållit sin tacksägelseadress, gingo historier kors och tvärs, der Blanches skolmandater i de stora slagsmålen gjorde god effekt.
Slutligen kom turen till mig, och efter man redan en gång var inne på krigsämnen, så meddelade jag några småbitar med anledning af mina mycket tidigt inhemtade kunskaper i sjö- och krigsväsendet.
Hvad beträffade de första, så inlärdes de från så långt jag minnes att jag kunde stå på egna ben, nere vid Strömstadsbugten, bland tjära, dref och hafstång, der jag, som termen lyder, nästan aldrig låg ur sjön, det vill säga ur småbåtarne, ty ännu hade jag icke börjat mina större resor.