Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse med öfverlemnande af komiterades förslag till en gemensam hypotheksförening m. m., skola uti underd. skrifvelse hos K.
Mit anhålla, att hypotbeksföreningarne i riket måtte blifva i ämnet hörde, och derefter ärendet ånyo af K.
Mit till rikets näst sammanträdande Ständer framställas.»
Vid voteringes slut hade rösterna utfallit sålunda:
Nej — 23. K. o.
Ad. åtskiljdes kl. 3/« 3 e. m.
Justerades ett prot.utdrag för föiroiddadens plenum samt prot. för den 26 sistl.
Fortsattes pröfningen af sammansatta Stats- och BankoUtskits Utlide Nio 24.
Förslaget till förordning ang. en allmän hypoteksbank för riket. § 2.
Som denna g stad gar skyldighet att sortera under den allmänna bypotheksbanken, och äfven för de hypotheksföreningar, som hädanefter kunna komma att bildas, allt som kan innebära tvång, af hvad beskaffenhet som helst, synes mig böra från förslaget borttagas, anser jag att det på första raden förekommande ordet »skall» bör utbytas mot ordet »må.»
Med denna lilla förändring anhåller jag för öfrigt om bifall till §:n. 76 Den 8 September e. m.
Så vidt jag kunnat upfatta den siste värde talarens yttrande, så går detsamma ut derpå, att ej allenast få §:n omredigerad, utan •afven att omskapa grunden för hela detta förslag.
Såvida det är något allvar med bildandet af en centralhypotheksbank, så är det äfven nödvändigt att alla hypotheksföreningar ingå som delegare af denna bank.
Detta är nemi. första vilkoret, på hvilket hela detta förslag 8r grundadt, så att jag icke kan föreställa mig, att någon, som verkligen önskar inrättandet af denna hypotheksbank, kan ingå på den af Gr.
Mörner åsyftade förändring, att ordet »skall» måtte utbytas mot ordet »må».
Jag yrkar således bifall till §:n oförändrad.
Ehuru den redaktionsförändring, Gr.
Mörner föreslagit, ser ut att vara ganska oskyldig, fruktar jag likväl, att derunder ligger någon mening, som ej är af så oskyldig beskaffenhet.
Skulle nemi.
Mörners förslag vinna framgång, förlorade denna § hela sin betydelse, och derigenom komme, snart sagdt, hela ändamålet med den ifrågav:de centralhypotheksbankens bildande att öfverändakastas.
Ty, M. Hrr! bufvudsyftemålet med denna inrättning är väl att göra ett slut på de nuv:de mindre hypotheksföreningarnes för landet så skadliga penningeuplåningar, och första vilkoret härför är äfven, att alla n. v. och hädanefter upkommande hypotheksföreningar åläggas att ingå som delegare i centralhypotheksbanken.
På den grund anhåller jag att R. o. Ad. ej måtte fästa afs:de vid Gr.
Mörners nu föreslagna redaktionsförändring af §:n, utan att R. o.
Ad. i stället måtte bifalla §:n oförändrad.
Den siste värde talaren har ganska rätt deri att jag haft någon mening med mitt förslag, och vill jag verkligen smickra mig med att i allmänhet hafva mening5 med hvad jag föreslår.
Det vore för mig rätt mycket att beklaga, om jag inom detta Stånd gjort mig så känd, att jag ej hade någon mening med hvad jag framställde.
Hvad jag med min nyss framställda redaktionsförändring af ifrågav:de § åsyftat, torde ej vara svårt att inse.
Jag vilie nemi. söka förvandla hypotheksbanken till en fri bolagsinrättning, i stället för hvad den ovilkorligen, om det i denna § framstälda förslag vinner framgång, skall blifva, nemi. en tvångsinrättning.
Såvidt jag rätt fattade den näst den siste talarens yttrande, så skulle det egentligen vara för de utländska lånen, som man ansåg det vigtigt att tvinga hypotheksföreningarne att ingå som delegare i centralhypotheksbanken, men jag får fästa det höglofl.
Ståndets och särskildt den värde talarens upmärksamhet derpå, att på samma gång man ålägger hypotheksföreningarne detta tvång i afs:de på de utländska låneoperationerna, så underkastar man dem äfveis enahanda tvång i afs:de på de lån, som de möjligen skulle anse med sin fördel förenligt att uptaga inom landet, emedan §:n uttryckligen stadgar att hypotheksföreningarne skola som delegare ingå i allmänna hypotheksbanken för all den uplåning, föreningen finnér sitt ändamål Den 8 September e. m. 77 påkalla.
Det är således icke blott hypotbeksföreningarnes utländska, utan äfven deras inländska låneoperationer, som skola komma att ombesörjas af den i Stockholm varande centralbanken.
Jag tror, att om man vill med denna inrättning åstadkomma något godt, så bör första vilkoret vara, att densamma kommer att utgöra en fri bolagsinrättning, i hvilken hypotheksföreningarne kunna, om de så finna förmånligt, ingå som delegare; men att antaga ett sådant stadgande, som i denna § finnes föreskrifvet, vore att i allt för väsendtlig mån göra intrång på den enskiltes rättighet att sjelf råda och ställa med hvad han eger.
Jag fortfar i min vördsamma: anhållan om propos. derå, att ordet »skall» måtte utbytas mot ordet »må.» Frih. Raab, Adam Christian: Gr.
Mörner gör mycken skilnad mellan de in- och utländska lånen; men man behöfver ej mer än läsa komiterades betänkande, för att finna, att de utländska obligationerna med mycken begärlighet åstundas i vårt land, likasom våra sedlar gerna emottagas af utländingen.
Således tror jag, att, om något ändamål skall vinnas med den ifrågav:de centralhypotbeksbanken, så bör äfven det i denna g framstälda stadgandet vara generelt d. v. s. gälla för alla hypoteksföreningar, såväl de redan befintliga som äfven för dem, som hädanefter komma att bildas.
För min del anser jag ej ändamålet med denna centralbank kunna vinnas, om det skulle stå i hvarje enskild hypotbeksinrättnings makt att kunna paralysera centralbanken, derigenom att de hvar för sig uptaga lån på den utländska marknaden, ty det är ju helt klart, att deri derigenom upkomna täflan skulle utöfva skadliga verkningar, såväl på föreningarne sjelfva, som hufvudsakligast på sjelfva landet.
Jag tror således, att ordet »skall» på första- raden af denna § är oeftergifligt, så framt man önskar vinna det med hela förslaget åsyftade ändamålet, hvarföre jag anhåller om bifall å §:n oförändrad.
För min del kan jag ej finna, huru det nå gonsin kan blifva möjligt för en mindre hypotheksinrättning att paralysera den gemensamma bypotheksbankens verksamhet på annat sätt, än att den enskilta föreningen skulle kunna erbjuda sådan säkerhet, att den uptoge alla penningar, som på den utländska marknaden funnes att tillgå, så att några sådane ej funnes qvar för hypotheksbanken att låna.
Deremot tycker jag mig med mera lätthet kunna föreställa mig, huru den sednare skall kunna paralysera den förre, och det af det enkla skälet, att en större, väl skött bankinrättning alltid åtnjuter större förtroende, och på grund deraf lättare upgör sina affärer, än en mindre.
Således tror jag, att, äfven om ej stadgandet blir fullt så peremptoriskt som Utsk:t föreslagit, någon skada omöjligen kan upkomma för den ifrågav:de hypotheksbanken.
Det är ju klart, att i den mån den visar sig fördelaktig, komma äfven de mindre bypoteksinrättningarne att med begärlighet sluta sig till densamma, och den af Frih.
Raab 78 Den 8 September e. m. uttalade farhåga derför, att de mindre föreningarne skulle kunna paralysera den större banken, torde således ej förtjena afs:de. Hr Mannerskantz, Carl Axel: Örn den af Gr.
Mörner förordade friheten för de enskilta hypotheksföreningarne att sjelfva göra sina uplåningar skall hafva någon slags betydelse, så borde väl denna frihet äfven i så måtto utsträckas, att de kunde få uptaga hurudana lån som helst, antingen amorteringslån eller lån på bestämda tider.
Men hvad blir följden af en sådan obegränsad frihet i afs:de på hvpotheksföreningarnes rättighet att sjelfva bestämma formen för sina uplåningar?
Följden blir ovilkorligen den, att bypotheksföreningarne, genom att upträda som medtäflare på den utländska marknaden, otvifvelaktigt komma att motverka hvarandra i afs:de på möjligheten att kunna med någon större fördel verkställa sina låneoperationer.
Att detta äfven i betydlig mån kommer att utöfva inflytande på lanevilkoren, hafva äfven komiterade i dess afgifna underd. betänkande tydligen ådagalagt.
Vidare har denna frihet haft till följd att kursen, derigenom att hvarje hypoteksförening, obekymrad om andra föreningars åtgöranden, upbjudit sin förmåga att få sina egna obligationer placerade, hvaraf ett större antal i allmänna rörelsen utkommit, än som kunnat finna tryggad placering, betydligen fallit å dessa obligationer, hvilket naturligtvis menligt inverkat på förtroendet till dessa obligationer och försvårat deras placering i utlandet.
Det är således ej blott för den utländska, utan äfven för den inländska upplåningen man ansett nödvändigt att binda hypolheksinrättningarnes åtgöranden och i stället öfverlemna deras låneoperationer åt en gemensom centralhypotbeksbank, hvilken skulle hafva sitt säte i Stockholm.
Det är på grund af dessa skäl jag yrkar bifall å §:n oförändrad.
Ad. i dag på f. m. beslutat, att första §:n i oförändradt skick skulle antagas, hvilken § är af följande ordalydelse: »En allmän hypotheksbank skall inrättas i ändamål att för de inom riket bildade, i föreskrifven ordning stadfästade hypotheksföreningar ombesörja ali den uplåning, som nödig blifver för att åt dessa föreningar bereda medel till de på årlig afbetalning ställda lån, som af dem enligt fastställda grunder skola deras delegare tillhandahållas.
Denna hypotheksbank skall hafva sitt säte i Stockholm»; så hemställer jag till R. o.
Ad., om det icke är en gifven följd att äfven denna §, som är helt och hållet bygd på den första, äfven i oförändradt skick bör antagas.
Jag för min del anhåller om bifall till den nu föredragna 2:dra §:n.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till den ifrågav:de 2:dra §:n oförändrad och dels bifall till densamma med förändring af det å första raden förekommande ordet skall till ordet må; framställdes propos. å bifall till §:n oförändrad och besvarades med ja.
Den 8 September e. m. 7b § 3.
Gr. Mörner,:
Det är genom denna § som frågan om statens borgensförbindelse för hypoteksbanken kommer att afgöras.
För dem, som, lika med mig, anse statens inblandning i detta hänseende vara mindre lyckligt, är det således särdeles angeläget, att vid detta tillfälle söka afvärja en sådan inblandning.
De tillfällen, då, enl.
Utslcts förslag, hypoteksbanken skulle få draga nytta af den i denna § omförmälda grundfond, som blifvit föreslagen att från statsverket till hypoteksbanken öfverlemnas, äro egentligen blott 2.ne. Det ena, i den händelse alt några eller någon delegande hypoteksförening ej på bestämd tid inbetalade sina halfårstillskott till hypoteksbanken, och denna sednare derigenom sattes i förlägenhet att infria sina till långifvarne utfärdade obligationer.
Det andra, i den oförmodade händelsen, att, vid bankens utredning, användandet af i fråga v:de grundfond, i och för infriandet af bankens förbindelser, oundvikligen erfordrades.
Hvad beträffar den första kategorien, under hvilken grundfonden skulle få användas, så är det klart, att vid ifrågav:de fall densamma blott är afsedd att afhjelpa ett kortare bebof.
För sådane händelser hafva hvpotheksföreningarne tillförene varit i åtnjutande af kriditiv-rätt.
Det är också klart, att ett kreditiv vore allt, hvad en sådan inrättning kunde behöfva, och med den stora kredit, som enl. detta förslag skulle hypoteksbanken beredas, borde ej heller några svårigheter möta för densamma att sjelf förskaffa sig ett sådant.
Derigenom blefve statens inblandande genom grundfondens aflemnande helt och hållet öfverflödigt.
Men äfven om man vill, för ifrågavide ändamål, lemna en sådan försträckning af statsmedlen, så bör man väl äfven fästa något afseende vid den begärda summan, hvilken, åtminstone till det belopp Utsk:t föreslagit densamma, enl. mitt förmenande, vida öfverstiger, hvad behofvet f. n. i detta hänseende kan anses påkalla.
Och, M. Hrr! vi, som på f. m. voro så fattiga, hafva väl ej nu i en hast blifvit så rika, att vi kunna anse oss hafva råd att bortkasta våra tillgångar eller förskingra dem till onödiga föremål.
Det är upenbart, att den summa, som kan erfordras för sådane tillfälliga behof, hvilka kunna förorsakas genom en eller annan hypotheksförenings uraktlåtenhet att i behörig tid betala sina tillskott, ej bör anses kunna upgå till mer, än högst l/ia det belopp, som af Utsk:t blifvit föreslaget, och då frågar jag om det under sådane förhållanden är med klok hushållning öfverensstämmande, att bevilja ett belopp, som är 16 gånger större?
Det andra tillfället, vid hvilket denna fond skulle komma att anlitas, vore vid den slutliga utredningen af massan, ifall nemi. denna hypotbeksbank, af hvilken man väntar sig sådane oberäkneliga fördelar, skulle sköta sig så, att vid den slutliga liqvidationen ett dificit komme att upstå.
Jag frågar, om det är rätt, att, 80 Den 8 September e. m. vid beviljandet af ett låneunderstöd åt en inrättning, det må nu vara hvilken som helst, utgå från den förutsättning att densamma skal! drifvas med förlust, och att, i händelse någon sådan upslår, tillförbinda staten att betäcka all upkommande deficit.
Eller hör man väl föreställa sig, att direktionen öfver denna bank skall öfverlemnas åt personer, så föga vuxna sitt updrag, att de komma att i utlandet pantsätta den Svenska jorden till så betydliga belopp, att bankens egna medel ej blifva tillräckliga för att honorera dess förbindelser, utan att den af staten lemnade grundfonden måste tillgripas; måste man utgå från denna förutsättning, så har det, enl mitt förmenande, varit utan ändamål att någonsin tänka på inrättandet af den ifvågavtde centralbanken.
Den väsendtligaste olägenheten af att antaga denna § ligger dock uppenbarligen deruti, att ej något stadgande finnes i densamma intaget, hvarigenom hypotheksföreningarne åläggas skyldigheten, att, i händelse af upkommande brist vid en slutligen skeende liqvidation, inbördes betäcka densamma.
På den punkt saken f. n. befinner sig, blir det alltid staten som får sitta emellan, ty i händelse någon hypoteksförening skulle sköta sig så, att densamma komme på balans, så blir grundfonden, till det belopp, som kan ifrågakomma, anlitad för att fylla bristen, medan de andra hypotheksföreningarne icke komma att härutaf hafva någon olägenhet eller vidkännas skyldighet att med ringaste tillskott bidraga.
Jag vill således hoppas att åtminstone någon ändring kommer att vidtagas vid detta moment, på det att hypotheksbanken ej må kunna företaga sina låneoperationer under den förutsättning, att risken är ingen för låntagarne, ty staten får slutligen »betala fiolerna».
Dtslct resonnerar äfven så, att grundfonden bör förefinnas för att stärka krediten på den utländska marknaden.
Denna förevändning kan jag ej finna vara annat än ett svepskäl, ty för den utländska långifvaren måste det väl vara tillräcklig säkerhetatt veta, att hela den Svenska jorden, som är delegare i denna bank, häftar för återbetalningen, och att denna blott till l/2 eller högst till 2/s af sitt egentliga värde blifvit intecknad.
På grund af dessa anförda skäl, anhåller jag om afslag å ifrågav.de g. Hr Stuart, Carl Gustaf:
Jag delar hufvudsakligast de åsigter, som i afseende på denna § blifvit af Gr.
Mörner uttalade.
Lika med den värde Gr:n erkänner äfven jag, att grundidéen, som genomgår hela detta förslag, är ganska riktig och förtjenstfull, — ty hvem kan annat än gilla den principen att de särskilda hypotheksföreningarnes låneoperationer, så snart som möjligt, måtte blifva sammanförda på ett håll — men, hvad jag ej kan godkänna, är den tillämpning af förslaget, som i åtskilliga gg blifvit gjord.
De största betänkligheterna hyser jag dock mot det i denna g framställda förslag, att staten skulle lemna hypothetsbanken en grundfond af 8 millioner rdr.
Jag skulle tro, att genom ett sådant förslag mycken oreda skall upkomma, hvarjemte farhåga ovilkorligen - Den 8 September e. m. 81 ligen måste upstå derför, att staten en gång komrrie att för denna inrättning betala fiolerna.
Dessutom tror jag att lörslaget, innan det antages, fordrar ett närmare skärskådande.
Man måste väl fästa afs:de dervid, alt det understundom kunde blifva ganska betungade för hypotheksföreningarne, om de vid ett eller annat tillfälle måste underkasta sig den räntefot, statsverket kan finna sig föranlåtet att bestämma.
Denna föränderlighet i obligationernas värde kan möjligen blifva så mycket mer betungande, som delar föreskrifvet att hvarje hypoteksförening måste ingå som delegare i denna centralbank, och det således ej beror på hvar och en förenings fria vilja alt ingå i densamma eller ej.
Jag instämmer i Gr.
Mörners yrkande att denna § måtte afslås.
Skulle åter detta afslag ej vinnas, så anhåller jag om återremiss.
Jag tror, att om man med upmärksamhet, genomläser hela detta förslag, skall man nödgas erkänna, att af-dgten med detsamma varit, alt med alla medel söka organisera en stark kreditanstalt.
Det förslag, som särskildt i denna g är framstäldt, innefattar äfven en sådan afsigt, ty det är naturligt, att ifrågav:de grundfondssumma, sorn staten skulle lemna bypotheksbanken, och hvilken, enl. mitt förmenande, aldrig kommer att anlitas, likväl skulle gifva åt sjelfva inrättningen en viss styrka, och äfven tror jag det vara obestridligt, att staten, genom den föreslagna försträckningen, på ett för densamma värdigt sätt skulle bidraga dertill, att hypoteksbanken komme i tillfälle att med mera lätthet och säkerhet verkställa sina låneoperationer.
Och jag frågar Eder, Mine Hrr, om det på något sätt kan anses obilligt, att slaten vid ett sådant tillfälle, som detta, verkligen gör något för att stöilja en inrättning, som den föreskrifvit skola bildas.
Ser raan vidare på de försigtighetsmått, som äro vidtagne för att trygga staten för alla förluster i detta afs:de, skall man tydligen finna, att det är blott till namnet som staten bidrager till inrättningens understödjande.
Den 12 §:n stadgar nemi. följande: »Alia i bypotheksbanken delegande hypotheks-föreningar ansvara, en hvar i mån af sin delaktighet i banken, för fullgörandet af de förbindelser, banken genom utgifna obligationer eller annorledes sig iklädt.
Såsom säkerhet för dessa förbindelser skola anses och i sådant afs:de kunna användas: först de förskrifningar med åtföljande säkerhet i jordegendom, dem hypotheks-föreningarne för undfångna lån till bypotheksbanken afgifvit, dernäst bankens alla öfriga tillgångar, och slutligen (märken väl Mine Hrr) grundfonden, på sätt här nedan sägs.»
Man finner således, att staten, genom den ifrågav:de grundfondssummans aflåtande, ej rimligtvis bör komma att förlora något, men då en sådan åtgärd ofelbarligen kommer att lända bypotheksbanken till gagn och gifva åt densamma ett kraftigt stöd, anser jag det vara i högsta grad orätt om staten verkligen ville undandraga sig från att i så obetydlig mån, sorn nu föreslaget bTifvit, medverka till ifrågav:de inrättnings uprättH. X. 6 82 D.en 8 September e. m. hållande, hvarföre jag på det lifligaste förordar bibehållandet af g:n, sådan den blifvit af Utsk:t föreslagen.
Jag för min del kan ej annat finna, 8n att stadgandet i denna g är ett af dem, hvars bibehållande är ovilkorligen nödvändigt för att befordra bypotheksbankens verksamhet.
Mörner, anser äfven jag, att grundfondssumman, om man nemi. kunde antaga att den verkligen skulle komma att anlitas, blifvit allt för högt tilltagen; under sådan förutsättning skulle jag ej velat bestämma den till hvarken 8, 6 eller ens 3 millioner.
Men just till följd af min öfvertygelse, att beviljandet af denna garanti å statens sida mera utgör en moralisk än verklig ansvarsskyldighet, att densamma blott är afsedd för att stärka inrättningens kredit på den utländska marknaden, tror jag man likaväl, utan att dervid riskera något, kunde hafva bestämt beloppet till 10 eller l. o. m. till 15 millioner.
Fästa vi dessutom afseende p§ 12:te §:n, så finna vi, att densamma innefattar, förutom hvad i g 17 finnes stadgadt om reservfondens utlemnande, innan grundfonden får användas, något, som ytterligare aflägsnar inträffandet af de fall, då grundfonden får anlitas. § 12 är nemi. af följande ordalydelse: »Alla i bypotheksbanken delegande hypotheksföreningar ansvara, enhvar i mån af sin delaktighet i banken, för fullgörandet af de förbindelser, banken genom utgifna obligationer eller annorledes sig iklädt.
Såsom säkerhet för dessa förbindelser skola anses och i sådant afseende kunna användas: först de förskrifningar med åtföljande säkerheter i jordegendom, dem hypotheksföreningarne för undfångna lån till hvpotheksbanken afgifvit, dernäst bankens alla öfriga tillgångar och slutligen grundfonden, på sätt här nedan sägs».
Då-således, enl. mitt förmenande, någon risk för staten, att lemna ifrågav;de garanti, ej med skäl bör kunna förutsättas, anser jag R. o. Ad. skulle handla i högsta grad orätt, om det Höglofl.
St:t ej antog §:n, sådan den blifvit af Utslct föreslagen.
Jag tillstyrker på det lifligaste §:ns bibehållande i oförändradt skick.
Innan diskussionen i detta vigtiga ämne af slutas, ber jag få fästa det Höglofl.
St:ts upmärksambet på, att frågan här gäller att genom ett stadgande af civil-lags natur ikläda staten en skuld af 8 millioner.
Det är nemi. ej fråga om ett lån, som staten kan återtaga, ej heller, på sätt en värd talare yttrade, om en försträckning för att afhjelpa något tillfälligt behof, utan det gäller något ändock mycket vigtigare, nemi. ett civil-lags-stadgande, hvars uphäfvande fordrar Konungs och Ständers gemensamma samtycke.
Att genom lag förpligta staten att vid anfordran af hypoteksbanken till densamma utlemna obligationer till det alldeles icke obetydliga beloppet af 8 millioner, synes mig vara en åtgärd, för hvilken Representationen i en framtid svårligen kan stå till svars.
En komité-ledamot, hvilken äfven i Utskit deltagit i detta Ben 8 September e. m. 83 besluts fattande, har, med åberopande af § 12 i förevjde förslag, anfört, att någon risk för staten aldrig kunde förefinnas, emedan det blifvit föreskrifvet, att bypotheksföreningarna voro skyldiga att fylla bristen, ifall någon sådan komme att upstå. § 12 lyder som följer: »Alla i hypoteksbanken delegande hypotheksföreningar ansvara, en hvar i mån af sin delaktighet i banken, för fullgörandet af de förbindelser, banken genom utgifna obligationer eller annorledes sig iklädt.
Såsom säkerhet för dessa förbindelser skola anses och i sådant afseende kunna användas; först de förskrifningar med åtföljande säkerbeter i jordegendom, dem hyptbeksföreningarne för undfångna lån till hypoteksbanken afgifvit, dernäst bankens alla öfriga tillgångar, och slutligen grundfonden, på sätt bär nedan sägs.»
Häraf synes tydligen att hvar och en hypotheksförening endas! svarar för sin andel, men aldeles ej för de andras, i händelse brist hos någon af dem upstår.
Det är samma förhållande, som vid borgensförbindelsers upgörande.
Löftesmän kunna nemi. vid borgens ingående göra det förbehåll, att de endast ansvara för godtgörandet af sin vissa andel i lånesumman, hvilket alldeles ej är detsamma, som att de ansvara en för alla och alla för en.
Den förbindelse, som det här är i fråga att ikläda staten, är således icke så ulan betydelse, som man under diskussionen velat antyda.
Jag anhåller fortfarande om afslag å ifrågav;de g. Hr von Ehrenheim, Pehr Jacob: I afseende å Gr.
Mörners yttrande, att hypoteksbanken skulle kunna med stöd af lagen utkräfva de ifrågav;de 8 millionerna från staten, och att staten, äfven i händelse landets finansiela ställning sådant fordrade, aldrig skulle kunna återtaga dessa millioner, ber jag få fästa den värde Gr:ns upmärksamhet på, att dessa millioner, utgifna i obligationer, endast äro lemnade som borgen, och att det väl således ej kan ifrågakomma, att landets finansiela ställning skulle blifva sådan, att de ej återlemnades.
De utgöra ej en från staten skiljd tillgång, utan endast en garanti, som begagnas för att återställas, men som i sjelfva verket aldrig kan komma att utöfva ringaste inflylande på hvarken statens utgifter eller dess kredit i öfrigt.
Jag anhåller om bifall å ifrågavide § oförändrad.
Hr Ehrenheim har yttrat att frånvaron af dessa 8 millioner alldeles ej kunde trycka på statens kredit.
För min del föreställer jag mig likväl, att den, som vet att staten häftar i en förbindelse af 8 millioner, tager också i betraktande, huruvida staten kan honorera denna förbindelse eller ej.
Denna garanti kan äfven indirekt på ganska verksamt sätt trycka på statens kredit, Det beror nemi. ganska mycket på huruvida hypotbeks* banken finner för godt att realisera dessa obligationer i handeln.