Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Meri nästa post ankommer dä vanligen bref från vederb., som ursäkta misstaget eller glömskan.
Men om en sådau rättelse uteblifva-, och i alla fall, under afvaktan deraf befinner sig den som allena öpnat ett penningebref i tvetydig och pinsam belägenhet.
Det är fördenskuld nödigt, att minst 2 personer äro dervid tillstädes.
Jag tror således, att en Direktör och Sekret, böra öfvervara brefvens öpnande, när de icke äro rekommenderade men i annat fall bör Kamreraren jemte Direktören vara tillstädes. Om nu Direklörerne åtaga sig detta bestyr efter omgång dem emellan, så få de vidkännas det hvar 6:te vecka.
Som Lördagen någon post icke ankommer, och en viss timma på f. m. föröfrigt kan efter ömsesidig beqvämlighet utsättas, så blir besväret icke serdeles stort. §§ 17 och 18.
Lemnades utan anmärkning. § 19- Hr von Hartmansdorff:
De i denna § meddelade föreskrifter, rörande Kammererarens skyldighet att på förhand inlemna förteckning ötver de myndigheter, från hvilka capitalions-afgifter eller andra medel äro att förvänta, hafva icke iakttagits under den tid, Kamererare-befatlningen var mig anförtrodd.
Sannolikt hafva de icke eller sedermera blifvit fullgjorda emedan de äro öfverflödiga.
Om Ridd.-kamereraren hvarje år skall aflemna sådana förteckningar, rörande capitations-afgifterna, så har han intet annat att ipiga och för hvarje år uprepa än att de inflyta från samtlige K.
Bef:h:de, hvilket Direktörerne veta förut.
Några påminnelser om de räntor, hvilka på bestämda tider skola inflyta, behöfva icke
Direktörerne, emedan kännedom derom vinnes vid genomseendet af den liggare, som i en annan § omförmäles.
I denna förteckning uptages tiden, då hvarje kapital blifvit utlånadt, hvaraf äfven följer när räntebetalningen skall verkställas.
Således är föreskriften ändamålslös och endast betungande för Kamereraren, utan gagn för Direktm.
Af den räkenskap, som årligen afslutas, synes dessutom, hvem som underlåtit att insända räntemedel emedan sådana, som icke betalats, till det följande året, balancerats.
Det är i alla fall gifvet, alt då någon underlåtit erlägga ränta å ett af Direkt, undfånget lån, skall indrifningen öfverlemnas till Fiskalen.
Då hörer det till ett serskildt stadgande, att upgift derom af Kamereraren lemnäs till Direktm. 132 Den 1 Mars. de ärender m. ra. som under månaden passerat, för att sedan vid Direkt:s sammankomster kunna redogöra inför densamma.
Jag anhåller blott att få förena mig med Hr Aminoff uti det af honom nu framställda förslag till denna §:s ordalydelse.
Såsom motiv för den föreslagna förändringen har bland annat blifvit anfördt, att större säkerhet skulle vinnas, om Ridd.-sekret, vore ensam ansvarig vid öpnandet af de lill Ridd.-direktm ankommande bref, än om denna ansvarighet vore delad emellan honom och 2:ne ledamöter af Direktm.
Jag kan icke finna, att hvarken säkerheten eller Riddarhus-sekret:s ansvarighet blir genom
Direktörernas borttagande i något afseende ökad, hvaremot det torde vara temligen stridande emot god ordning i allmänhet, att bref, innehållande penningar, hvilka skola af en Direkt, emottagas, få af en dess tjensteman ensam öpnas, och af dessa skäl anhåller jag, alt närvar, stadgandet måtte fortfarande bibehållas.
Man har äfven sagt, att, om någon af Direklme skall vid brefvens öpnande vara tillstädes, han skulle få vidkännas ett alltför stort besvär i följd af de flere under veckan ankommande posterna, men denna anmärkn. förfaller vid besinnande deraf alt, om äfven flere poster i veckan anlända, likväl för rekommenderande brefs öpnande vissa t. ex. 2 dagar i veckan kunna bestämmas.
Om jag rikligt upfattat förslaget, så har ur denna § blifvit uteslutet allt, hvad som angår posternes öpnande( så alt §:n nu endast innehåller föreskrifter om hvad som vid Direktms sammanträden hör iakttagas.
Jag anhåller, att Ridd.Utsk:s i afseende på brefvens öpnande afgifna förslag måtte blifva upläst.
Sedan i anledn. häraf det af Ulsk. föreslagna tillägg uti 38 § blifvit upläst, yttrade Frih.
Den af Ulsk. föreslagna förändring i fråga om öpnandet af rekommenderade bref, anser jag vara hvarken lämplig eller riktig.
Vid alla verk, der penningar emottagas genom bref, böra enl. min åsigt minst 2:ne personer vara närvar, vid posternes öpnande, på det att det må vara säkert och möjligt att utröna, huruvida de med brefven öfversända penningar utgöra de belopp, brefven uptaga.
Sker öpnandet af brefven endast af en person, så kan missräkning ega rum, hvilket icke bör kunna inträffa, om 2 personer samtidigt äro tillstädes och någon noggrannhet iakttages.
Af sådan anledn. har äfven för de embetsverk, der rekommenderade bref emottagas, blifvit föreskrifvet, att lieie än en person skola öfvervara brefvens öpnande.
Jag tror derföre, att såväl Ridd.-sekret, som Ridd.-kamerm böra öfvervara öpnandet, och sker det i närvaro af någon ledamot utaf
Direktm, är detta ännu mera i sin ordning.
Dylika sammansträden behöfva icke ega rum hvarje dag utan högst en eller två dagar i veckan.
Icke heller jag anser Utsk:s här framställda förslag böra antagas.
Inom de förvaltande verken i all - Den 1 Mars. 131 anses annat än såsom en ren gåfva, hvilken torde tydas såsom ett vederdermäle af R. o. Ad:s välbehag öfver personen.
Det lärer då vara skäl att R. o. Ad., som betalar pensionen, jemväl har ett afgörande ord med i laget vid dess tilldelande, hvarom förslag lämpligast af Ridd.-direkt, kan, hemställningsvis, varda afgifvet.
För min del anser jag, att denna § örn pensionering förtjenar åtskillig omarbetning.
Jag anser nemi., att om rättigheten till pension skall noggrannare bestämmas, sä bör detta ske i enlighet med Hr von Hartmansdorffs förslag eller att denna rättighet sättes i likhet med den, som finnes i Civil-statens Pensions-inrättning; hvarvid likväl R. o.
Ad. torde böra förbehålla
Ståndet det afgörande beslutet vid pensionens tilldelande, sä att, dä en af Riddarhusets tjenstemän blefve efter de fastställda grunderna pensionsmessig det må ankomma på R. o. Ad. att pensionen bevilja eller afslå. §§ 14 och 15.
Lemnades utan anmärkning. § 16- Hr Aminoff: Utsk. har föreslagit borttagandet af skyldigheten för Direkt., att genom en eller tvenne af dess ledamöter öfvervara postens öpnande på Riddarhuset, och såsom orsak härtill anfört, att det föreskrifna åliggande icke pä många år blifvit tillämpadt samt att posterna numera ankomma nästan dagligen, hvaraf följden blefve, att Direkt., genom någon dess ledamot, måste dagligen infinna sig på Riddarhuset.
För min del anser jag åsidosättandet af gifven föreskrift, icke vara något skäl att borttaga densamma; äfvensom, att om någon olägenhet hittills ej inträffat, genom denna sjelftagne frihet, sådant likväl i framtiden kan ega rum — skulle man konseqvent följa den grundsats, att blott åsidostta gifne föreskrifter, sä kunde man snart komma derhän, alt blifva qvitt alla sina skyldigheter.
Hvad åter beträffar posternas nästan dagliga ankomst till hufvudstaden, så ser jag ingen nödvändighet fordra, att de bref, som ankomma till Riddarhuset genast behöfva öpnas; sådant kanske, enl. min öfvertygelse, 2:ne gånger uti veckan, t. ex. för de poster som ankomma Måndagar och Tisdagar, om Onsdagen, samt Thorsdagsoch Fredags-posterne, om Lördagen, eller ock några andra dagar i veckan, allt efter som det jjäst passar sig för Direkt.
Kontroller åro i allmänhet nödvändiga, och de finnas äfven inom de förvaltande verken, och alt Ridd.-direkt, är ett förvaltande verk, lärer svårligen kunna bestridas.
Att nu borttaga en gammal, ehuru ej tillämpad, föreskrift kan jag ej gilla, tvertom är jag af den tanke — att en af de 6 ledamöterne uti Ridd.-direkt, bör hafva jouren för månaden, dels för alt öfvervara de ankomne brefvens öpnande på Riddarhuset, i Sekret:s och Kamrerarens närvaro, och dels för att hafva en närmare tillsyn och kännedom, öfver O v 130 Den 1 Mars.
Uti denna § åberopas R. o.
Ad:s beslut af d. 23 Januari 1779, att, ”i likhet med hvad för afskedstagande embetsman på kronans stat bestås, samt med afseende på förekommande omständigheter, pensioner må beviljas”.
Om denna § tillämpades, sä skulle Direkt, först och R. o. Ad. sedan se efter hvilka författningar, sorn gälde år 1779 för embetsmäns pensionerande i kronans verk.
Är sådant f. n. lämpligt, och huru är det verkställbar!? man bör väl nu, likasom 1779, förutsätta att R. o. Ad. vill behandla sina tjenstemän på samma sätt som Staten gör med sina.
Förfares nu med de sednare annorlunda än 1779, så bör väl R. o. Ad. äfven göra likaledes.
Jag hemställer derföre, alt Utsk. måtte taga i öfvervägande, och att Ståndet, när saken återkommer till ny pröfning, mätte afgöra om det icke vore skäl stadga, att samma vilkor böra gälla för pensioneringen af Riddarhusets tjenstemän som för pensioners åtnjutande ifrån Civil-statens pensions-kassa.
Men som delegarne i densamma sjelfve bidraga till sitt pensionerande, hvilket de icke göra här, så hemställes, huruvida 11. o. Ad. skulle finna lämpligare, att pensionera de sednare efter samma grunder som R.
St. bestämdt för Bankens och Riksg:skont:s tjenstemän, hvilka tjena icke blott ett utan alla 4 Stånden.
Antingen man tager den ena eller andra grunden till efterrättelse så har man likväl något, som motsvarar närvar, lid och man ginge icke 70 år tillbaka.
Här förekommer slutligen ett serskildt förhållande, som jag tror att det H. Utsk. och Ståndet borde taga i betraktande, nemi. att en betydlig del af Kammerarens och Fiskalens inkomster härflyta från de serskildta arfvoden, som de enl. gifvares förordnanden eller serskildta föreskrifter åtnjuta af åtskilliga fonder, för hvilka de hafva besvär dels med upbörd, utbetalningar och redovisning, dels med inteckningar, bevakningar, o. a. d.
Om dessa tjenstemän afskedas och pensioneras endast efter det lönebelopp, som de af Riddarhuskassan åtnjuta, så blifva de alltför illa och sämre behandlade, än Sekret, eller Kanslisterne, hvilka allena eller förnämligast aflönas på Riddarhus-kassans stat.
Sedan Hr von Hartmansdorff yttrat sig i denna fråga, så är det öfverflödigt ali dervid något tillägga, hvarföre jag endast anhåller alt få instämma uti hvad han sagt.
Jemte det jag instämmer i den af Frih.
Cederström uttalade åsigt, får jag hemställa om icke det tillägg kunde göras till denna § alt Ridd.-direkt, endast skulle föreslå tjenstemännen till pensionering, och detta förslag sedermera underställas R. o. Ad:s pröfning vid påföljande riksdag.
Jag finner den siste värde talarens förslag riktigt och vill deruti instämma, så mycket heldre, som, då andra tjenstemän, nemi. i Statens tjenst, få sjelfve bidraga, med årliga löne-afdrag, lill sitt framtida pensionerande, så kan den pension, R. o. Ad.s tjenstemän vid afskedstagande erhålla, och till hvilken de, såsom bekant, icke sjelfve under tjenstetiden bidraga, svårligen Den 1 Mars, 129 utnämnda Landtm.
Det är Landtm, som liar med dessa tjenstemän mest att göra.
Mig synes således obilligt, att han vid tillträdet af sin maktpåliggande befattning skall oragifvas af en tjenstemanna-personal, som han lill dess värde och användbarhet, icke känner.
Jag tror att det vore ganska tjenligt i allmänhet att en sådan princip funnes rådande, att de extra tjenstemännen tillsattes af ordf., hvilket tillförene lärer varit t. ex. inom Utsk:n sedvanligt.
Detta har visserligen hvad dem angår blifvit ändradt, jag lemnar derhän till hvad nytta; men ser derutinnan icke något hinder emot alt i förevar, fall vidtaga en bättre ordning. § 12.
Lemnades ulan anmärkning. § 13.
Den obetydliga förändring, som Ridd.-*
Utsk. har föreslagit i denna §, tillfredsställer mig icke alldeles.
Jag tror först och främst att 20 är är nog kort tjenstetid för att berättiga till pension, och skulle för min del önska, att detta minimum af tjenstetid måtte höjas lill 30 år; men denna anmärku. är måhända mindre väsendtlig.
Deremot lägger jag mer vigt uppå, att då här säges att pension må beviljas med afseende på förekommande omständigheter, detta mätte på ett noggrannare sätt uttryckas sålunda: att pension må, efter förflutna 30 år, beviljas dels med afseende på den afskedssökandes under tiden ådagalagda tjenste-förhuIlande och dels med afseende på öf riga f örekommande omständigheter.
Det låter nemi. mer än väl länka sig, att en tjensteman, om han äfven skött sin tjenst passabelt, likväl genom sitt upförande för öfrigt, i det offentliga, gifvit R. o. Ad. skälig anledn. lill synnerligt missnöje.
Då kan likväl en sådan tjensteman nu pensioneras af R. o. Ad:s kassa, enl. hvad jag hört påstås att den nu gällande instruktionen lärer i någon män föranleda.
Jag anser icke förhållandet alldeles så vara, eller att en sådan följd ovilkorligen må ur nuvar. stadganden anses härflyta; men det är tillräckligt, om sådant kan ens ifrågasättas, att man genom tjenligare ordalag må prsecavera sig för iråkandet af dylik ovisshet.
Man kan nemi., det låter tänka sig, af långmodig fördragsamhet låta en person fortfara med ett Ijensteåliggande, derest det någorlunda lvjelpligen skötes, om man ock icke saknar andra anledn:r till skälig obelåtenhet; men att utsträcka en sådan godhet ända derhän att nian utan någon motsvarande tjenstbarhet, skulle genom beviljad pension upmuntra en person, som framgent eger alldeles inga anspråk på dylikt prof af välvilja; — det är hvad R. o. Ad. icke torde finna med rättvisa och sunda åsigter öfverensstämmande.
Det är till förebyggande af ett sådant förhållande, som på intet sätt synes vara grundad på något slags billig fordran, jag föreslår ofvannämde tillägg till §:s nuvar. lydelse; och hoppas att det, om det antages, skall kunna utgöra en önsklig vägledning till förhållandernas mogna pröfning för blifvande Ridd.-direktms ledamöter, när någon kasus af pensionsansökning i en framtid kan ifrågakomma. 4 H. 9 Den 5 Mars f. m. 1 45 gar af ifrågavar. persedlar.
Sednast hafva, om jag så må säga, en del af Ständerna vid 1847 och 1848 årens riksdag äfven tillstyrkt denna förvandling, ty StatsUtsk. och tvenne Stånd tillstyrkte, hvaremot de tvenne andra Stånden vore emot en sådan förvandling i kontanta penningar.
Skatleförenklings-komitén har tillstyrkt denna förvandling och uttalat sig för den åsigt, att endast en sådan skulle vara fullt ändamålsenlig.
Man invänder deremot att penningen är i allmänhet ingen säker mätare; och man har förr sagt alt våra penningar aldrig hafva ägt något bestående värde.
Det är sannt att vi fått vidkännas åtskilliga stats-bankrutter, som förorsakat att vära sedlar blifvit nedsatta till lägre värde än förut.
Men sedan 1834 års realisation, sedan Banken har offentlighet, och än mer, sedan Hypotheksföreningar blifvit inrättade i de flesta provinser och dessa tagit utrikes län, hvarigenom alla deras delegare äro intresserade för realisationens bestånd, visar sig icke så många farhågor för bankosedelns förfall som tillförene; men vare dermed huru som helst, kan det ej inverka på skattebeloppet om räntorna sättas i silfver, såsom Skatteförenkhs-komitéen föreslagit.
En annan orsak, som tyckes mig tala för denna förvandling, är, att derigenom skulle vinnas mera likhet emellan skattebördorna inom de olika provinserna.
Det är bekant, att i Skåne, Blekinge, Bohus län, Jemtland och Herjeä-Dalen äro grundskalterne satte i penningar.
Om man nu ville antaga att de grundskatter, som äro bestämda i persedlar, äro underkastade en beständig tillökning i värde, derigenom att dessa persedlar stiga i pris, och penningarne deremot skulle falla i värde, så vore del en stor orättvisa mot de provinser, som genom räntornas bibehållande i persedlar skulle för all framtid hafva den sannolikheten för sig ali få sina grundskatter förhöjda, under det ali andra hafva dem bestämda.
Jag skulle således föreställa mig att, då detta är, hvilket väl icke kan nekas, en orättvisa, borde man söka att undanrödja den, och för skattebidragens utgörande söka komma täll en lika grund i alla Sveriges provinser.
Vidare talar för en sådan förenkling den omständighet, alt alla Statens räkenskaper blefve mycket enklare.
En stor besparing skulle komma att för statsverket äga rum, hvilken i prof. lill K. proposin är uplagen (ill 50,000 r:dr.
Slutligen, och en vigtig omständighet, hvarvid jag ber att få lägga serdeles märke, är den att, om vi skulle tänka oss att någonsin komma till en allmännare skattejämkning i landet, så ligger det klart, att om grundskatterne förut äro bestämda i penningar, så lillvägabringas en sådan jemkning lättare, än hvad den skulle kunna göra, så länge de utgöras af olika persedlar.
Men om också man ville antaga, att icke på en gång öfvergå till en sådän förvandling, så ber jag att få framställa några anmärkna- mot de persedlar, som till bibehållande äro föreslagne.
Man har föreslagit att bibehålla dagsverken.
Jag föreställer mig det vara en riktig princip, att såsom skatt af jorden taga hvad jorden kan producera.
Så är icke förhållandet med dagsverkena.
Jorden behöfver just dessa dagsverken, och kan icke umbära dem.
Dessutom är det mer än sannolikt att dagsverken skola stiga i pro4 H. 10 146 Den 5 Mars f. m. portion mera än säden, än smöret och andra varor, som jorden ärligen producerar.
Det föreslås att kol skulle uptagas bland per sedlarne.
Det är kändt att kol f. n. i vårt land säljes till så olika priser, som ända till 14 r:dr stigen på vissa orter, under det å andra, stigen knappt gäller 2 r:dr.
Nu är sannolikt, att på de orter, der kolprisen f. n. äro i lågt pris, skogen efter ett eller annat decennium är uthuggen, så att kolen kunna stiga ända till 5 ä 6-dubbelt pris emot livad de nu gälla.
Samma förhållande är med veden.
Calmare län har mycket ved bland sina persedlar.
Dess läge vid kusten gör att skogen troligen kommer att undergå samma öde som t. ex. i Bohus län, att nemi. borthuggas, hvarmed man också är flitigt sysselsatt.
Räntegifvaren hotas således med möjligheten att denna artikel, som nu gäller 5 å 6 r:dr ngds famnen der, skall i en kanske ej så aflägsen framtid stiga till det flerdubbla pris, som derföre nu betalas i Skåne.
Vidare föreslås strömming och lax att bland persedlarne bibehållas.
Jag tager mig friheten erinra om vanskligheten af fiskena.
Vi hafva nyligen i en K.
M:s propos. fått oss föreslaget afskrifvandet af några hundrade fisken, derför att de uphört att äga något värde.
Jag känner ett laxfiske i Calmar län, som nu icke gifver ^ af hvad det gaf för 20 å 30 år sedan.
Man har ingen säkerhet att kunna åstadkomma dessa persedlar, strömming och lax, emedan det är möjligt att fisken ”icke går till” några år, och orätt synes mig vara att bland räntepersedlar bibehålla sådane, som är så vanskliga.
Om StatsUtsk. icke skulle finna skäl vara för handen, att tillstyrka alla persedlars förvandling i kontant, hvilket jag föreställer mig vara det bästa, så skulle jag för min del tro lämpligast vara, att förfara på sätt i de, vid Statsråds-protm fogade, af Hrr Statsråden Giinther och Wallensteen afgifna reservationer föreslås, nemi. alt bestämma det dessa persedlar till hälften må utgå i kontant och till hälften i varor, af hvilka sednare, spanmäl och smör, äro de, som sannolikt för framtiden komma att jemnast bibehålla sitt värde.
En stor olägenhet, den jag ber att få fästa upmärksamheten vid, skulle blifva följden af den K. proposms antagande, den nemi. att den önskade skatteförenklingen icke skulle kunna tillvägabringas på mångå år.
Det föreslås nemi. att om Ständerna gilla de principer, hvaruppå förslaget är byggdt, så skall K. M., efter att hafva låtit höra menigheterna, infordra utlåt, äfven af embetsverken, och åter vid en kommande riksdag framställa nåd. propos. i ämnet till Ständerna.
Jag ber att få erinra derom att, sedan denna fråga varit snart sagdt vid hvarje riksdag å bane från 1712 till 1779, så begrafdes den just pä ett sådant sätt som detta.
Den 29 Mars 1779 utfärdades ett cirkulär till samtlige K.
Bef:de i länen, med upmaning till dem att höra fogdar, häradsskrifvare och menigheter, och sedan stannade frågan af intill är 1809, samt fick sålunda hvila i 30 år.
Om hvilan icke skulle blifva så lång nu, så är dock fruktansvärd! att den blefve längre än K. M. afser och Ständerna önska.
Det andra mom. af den K. proposm afhandla)' sättet för räntornas utgörande. K. M. har föreslagit, icke att räntorna skola ingå Den 5 Mars f. m. 147 till statsverket, utan att räntetagare!), med utslående af sin optionsrätt, skulle alltid åtnöjas med det medelpris, hvartill räntorna voro satte; att deremot räntegifvaren skulle äga rättighet att afbörda den del af räntorna, som utgjordes af spannmål in natura, vid de tillfällen då årsmarkegången vore lägre än medelmarkegången, men vid sådant förhållande erlägga mellangiften i kontant.
Jag föreställer mig, alt detta sätt icke skulle tillfredsställa hvarken räntegifvarne eller löntagarne, samt icke heller vara af fördel för Staten.
Hvad räntegifvarne beträffar, skall det blifva svårt att öfvertyga allmogen derom, att rättvisa dem vederfares, då de åläggas att i ena fallet betala en tunna säd med en tunna säd, och dertill kontant mellangift, men dem icke är öppet lemnadt att i andra fallet, eller då årsmarkegångcn öfverstiger medelmarkegången, få lemna en tunna säd och fä kontant mellangift.
Hvad ränlelagarne beträffar, så tror jag att de skulle förlora betydligt emot, om räntorna blefve indragna lill statsverket, och de i stället bekomme i kontant sina löner eller inkomster.
Löntagarne skulle då få sina löner qvartaliter.
På sätt nu är föreslaget, förlorar löntagaren räntan på sin lön icke allenast för det löpande året utan många gånger för flere månader på det följande, innan lönen utfaller.
Ehuru jag icke skattar den upsägningsrätt han hittills haft, men genom en sådan åtgärd, som den nu föreslagna, skulle förlora, till högt värde i moraliskt hänseende, kan jag dock icke annat än finna, att den kunnat vara af pekuniärt värde för löntagaren, emedan han, då priserna varit högre än markegången, kunnat betinga sig ett högre pris genom att upsäga räntespannemålen till leverering in natura, och denna förmån skulle han förlora.
Hvad Staten beträffar, skulle den nödgas behålla alla spannemåls-magaziner, magazinsförvaltare och upbördsmän, som den nu måste bekosta, och således gå miste om de besparingar, som varit påräknade till gäldande af det tillskott, Staten skulle få göra, för ersättande af forssellönen.
Detta tillskott af Staten är beräknadt att upgå till minst 60,000 r:dr, och jag har i det föreg:de nämnt att det belopp, man påräknade skulle besparas, vore 50,000 r:dr.
Klart är emedlertid att denna besparing skulle, om K. proposrn antages, uteblifva, och Staten fortfarande få vidkännas alla de kostnader, som varit förenade med det gamla upbördssättet, men icke dem allenast, utan Staten skulle derutöfver åtaga sig förbindelsen att vissa år, om icke räntetagarne vilja emottaga spannmålen, öfvertaga densamma, emot lifgifvande af kontant ersättning åt dem.
Om jag äfven medgifver, att detta icke ofta inträffar, sä är dock sannolikt, att då det inträffar nemi. under sådane år, då spannemålen vore snart sagdt osäljbar, betydliga spanmålsqvantiteter komma att erbjudas statsverket.
Om ock förskotter i kontanta penningar icke för Staten vore en så stor upoffring, måste det deremot blifva ganska brydsamt att veta hvar man skall magazinera, och huruledes afyttra den betydliga sädesqvantitet, som möjligen då komme att öfverlemnas.
För min del hyser jag den öfvertygelse, att om Ständerna nu skulle besluta detsamma, som Ständerna vid 1844 och 1845 årens riksdag enhälligt, och tvänne
Stånd vid sista riksdagen beslutat, att 10* 118 Den 5 Mars f. m. nemi.: alla räntorna skola ingå till statsverket och löntagarne derifrån få sina löner, klefve det både för den ena och andra parten äfvensom för samhället det bästa sättet att lösa frågan.
Jag slutar således med den upmaning till StatsUtsk. att företrädesvis föreslå räntornas förvandling i kontant, men skulle StatsUtsk. finna betänklighet häremot, att åtminstone då stanna vid den medelväg, som af Stats-råden Gunther och Wallensteen föreslagits.
Jag gör mig den föreställning alt om K.
M. också i Silt förslag icke ansett
Sig böra föreslå en så stor utsträckning af denna reform, så skulle K.
M. likväl finna det för Sig välbehagligt om Ständerna sjelfva taga ut steget något längre än K. jVJ. denna gång velat föreslå.
Jag är derom så mycket mera öfvertygad, som K.
Sin propos. vid förra riksdagen tillkännagifvit
Sin åsigt vara den, att reformen, mera fullständigt utförd, också blir ändamålsenligare.
Jag anhåller att detta mitt yttrande mätte få åtfölja remissen till StatsUtsk.