Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tunga vägar vandra människors barn, och de små blomsterplockerskorna digna stundom bredvid sin korg, just då de hunnit dens väg, som de ville blomsterströ.
Denna unga, förnäma dam var dock en älsklig, liten hjältinna.
Inte hade hon gått sådana vägar i sitt ljusa hemland.
Väl må hon sitta vid kanten af denna hemska, förfärliga sjö, våt, trött, olycklig, som hon är, och tänka på sitt sydliga fäderneslands blida, blomsterkantade stigar.
Ah, för henne är det ej mer fråga om söder och nord.
Hon står midt inne i lifvet.
Hon gråter ej af hemlängtan.
Hon gråter, den lilla blomsterplockerskan, den lilla hjältinnan, därför att hon är så trött, att hon ej skall hinna dens väg, som hon ville blomsterströ.
Hon gråter, därför att hon tror, att hon kommit för sent.
Då komma människor springande längs stranden.
De skynda förbi henne utan att se henne, men hon hör deras ord:
»Störtar dammen, då reser smedjan,» säger en.
»Och kvarnen och verkstäderna och smedernas bostäder,» ifyller en annan.
Då får hon nytt mod, stiger upp och följer dem.
Ekeby kvarn och smedja lågo på ett smalt näs, omkring hvilket Björksjöälfven brusade fram.
Den kom susande ned mot näset, piskad hvit i det väldiga fallet därofvan, och för att skydda den bebyggda grunden för vattnet låg där på den tiden en väldig vågbrytare framför näset.
Men dammen hade blifvit gammal, och kavaljererna regerade.
På deras tid gick dansen öfver bruksbackarna, men ingen gaf sig tid att se efter, hur strömmen och kölden och tiden arbetade på den gamla stendammen.
Så kommer vårfloden, och dammen börjar svikta.
Fallet vid Ekeby är en väldig gråstenstrappa, utför hvilken Björksjöälfvens vågor komma rusande.
Yra bli de af farten, tumla öfver ända och törna samman.
De fara upp i vredesmod och spruta skum öfver hvarandra, ramla åter omkull öfver en sten, öfver en timmerstock och så upp igen för att åter falla, åter och åter under skummande, hväsande, rytande.
Och nu gå dessa vilda, upphetsade vågor, rusiga af vårluft, yra af den nyvunna friheten, till storms mot den gamla stenmuren.
De komma, hväsande och slitande, storma högt upp på den och draga sig åter tillbaka, som om de stött sina hvitlockiga hufvuden.
Det är en stormning så god som någon, de taga stora isstycken till skärmtak, de bilda timmerstockar till murbräckor, de bända, bryta, brusa mot denna stackars mur, tills det med ens förefaller, som om någon tillropat dem ett: gif akt!
Då rusa de baklänges, och efter dem kommer en stor sten, som lossnar från dammen och dånande sjunker ned i strömmen.
Det ser ut, som om detta gjort dem häpna, de stå stilla, de jubla, de rådslå . . . och så i färd på nytt!
Där äro de åter med isstycken och timmerstockar, odygdiga, obarmhärtiga, vilda, galna af förstöringslust.
Om blott dammen vore borta – säga vågorna – om blott dammen vore borta, då skulle det bli smedjans tur och kvarnens tur.
Nu är frihetens dag . . . bort med människor och människors verk!
De ha sotat oss med kol, de ha dammat oss med mjöl, de ha lagt arbetsoken på oss som på oxar, kört oss i ring, stängt oss inne, hämmat oss med damluckor, tvungit oss att draga de tunga hjulen, bära de otympliga timmerstockarna.
Men nu skola vi vinna friheten.
Frihetens dag är kommen!
Hören det, vågor uppe i Björksjön, hören det, bröder och systrar i myr och träsk, i bergbäck och skogsälf!
Kommen, kommen!
Störten er ned i Björksjöälfven, kommen med friska krafter, dånande, hväsande, färdiga att bryta sekelgammalt förtryck, kommen!
Tyranniets bålverk skall falla.
Död åt Ekeby!
Och de komma – våg efter våg störtar utför fallet för att köra sitt hufvud mot dammuren, för att lämna sin hjälp till det stora verket.
Rusiga af vårens nyvunna frihet, manstarka, eniga komma de och lossa sten på sten, tufva på tufva från den sviktande vågbrytaren.
Men hvarför låta då människorna de vilda vågorna rasa, utan att göra motstånd?
Är Ekeby utdödt?
Jo, människor finnas där, en förvirrad, rådlös, hjälplös människoskara.
Mörk är natten, de se ej hvarandra, se ej sin egen väg.
Högt brusar fallet, förfärligt är dånet af bristande is och törnande stockar, de höra ej sin egen röst.
Den vilda yrseln, som besjälar de rytande vågorna, fyller äfven människornas hjärnor, de hafva ej en tanke kvar, ej förstånd.
Bruksklockan klämtar; må den, som har öron, höra.
Vi härnere vid Ekeby smedja hålla på att förgås.
Älfven är öfver oss.
Dammen bäfvar, smedjan är i fara, kvarnen är i fara, och våra egna fattiga bostäder, älskade i sin ringhet.
Vågorna tro väl, att klockringningen kallar deras vänner, ty ingen människa visar sig.
Men borta i skogar och träsk blir det brådska.
»Sänden hjälpare, sänden hjälpare!» ringer klockan.
Efter sekellångt slafveri hafva vi ändtligen gjort oss fria.
De brusande vågorna och den klämtande bruksklockan sjunga dödssången öfver all Ekeby ära och glans.
Och under tiden går bud på bud upp till herrgården efter kavaljererna.
Äro de i lynne att tänka på smedja och kvarn?
De hundra gästerna äro samlade i Ekeby vida salar.
Kvastflickan väntar ute i köket.
Öfverraskningens spännande ögonblick är kommet.
Champagnen pärlar i glasen, Julius reser sig för att hålla festtalet.
Alla de gamla äfventyrarne på Ekeby glädja sig åt den förstenande förvåning, som skall sänka sig ned öfver församlingen.
Ute på Löfvens is vandrar den unga grefvinnan Dohna en hemsk, lifsfarlig väg för att få hviska ett varningens ord till Gösta Berling.
Nere vid vattenfallet löpa vågorna till storms mot all Ekeby ära och makt, men i de vida salarna råda endast glädje och ifrig förväntan, vaxljusen stråla, och vinet strömmar; därinne tänker ingen på det, som rör sig ute i den mörka, stormiga vårnatten.
Just nu är ögonblicket kommet.
Gösta stiger upp och går ut för att hämta in fästmön.
Han måste gå öfver förstugan, och dess stora dörrar stå vidöppna, han stannar, han ser ut i den kolsvarta natten . . . och han hör, han hör.
Han hör klockan klämta, forsen brusa.
Han hör dånet af bristande is, larmet af törnande stockar, de upproriska vågornas brusande, hånande, segerjublande frihetssång.
Då störtar han ut i natten, glömmande allt.
Därinne må de stå med lyfta glas och vänta ända till världens sista dag; nu bryr han sig ej mer om dem.
Fästmön må vänta, patron Julius’ tal får dö på hans läppar.
Ringarna skola ej växlas denna natt, den förstenande förvåningen skall ej sänka sig ned öfver den lysande församlingen.
Nu, ve er, upproriska vågor, nu gäller det i sanning att tillkämpa er friheten, nu är Gösta Berling kommen ner till fallet, nu har folket fått en anförare, nu tändes mod i förfärade hjärtan, nu stiga försvarare upp på murarna, nu börjar en väldig strid.
Hör, hur han ropar till folket, han befaller, han sätter alla i verksamhet.
»Ljus måste vi ha, ljus framför allt, här förslår ej mjölnarens hornlykta.
Se på de där rishögarna, bären upp dem på branten och tänden på dem.
Det blir arbete för kvinnor och barn.
Fort bara, läggen upp ett stort flammande risbål och tänden det!
Det skall upplysa vårt arbete, det skall synas vida och kalla hit hjälpare.
Och låten det aldrig slockna, bringen halm, bringen ris, låten klara flammor låga mot skyn!»
»Se, se, ni vuxne män, här är arbete för er.
Här är timmer, här är plank, fogen samman en nöddam, som vi kunna sänka ned framför denna bristande mur.
Fort, fort till arbetet, gören den fast och stadig.
Gören i ordning stenar och sandsäckar att sänka den med.
Fort, svängen era yxor, låten hammarslagen dåna, borren bita sig in i träet, sågen gnissla i de torra plankorna!»
»Och hvar äro pojkarna; fram, fram, ni vilda odågor!
Skaffen er störar, skaffen båtshakar och kommen hit midt ut i stridsvimlet.
Ut på dammen med er, pojkar, midt bland vågor, som skumma, fräsa och öfverspruta oss med hvitt skum.
Afvärjen, försvagen, tillbakavisen dessa anfall, för hvilka murarna remna.
Stöten undan stockar och isstycken, kasten er ned, om ej annat hjälper, och hållen fast de lossnade stenarna med era händer, biten i dem, gripen om dem med klor af järn.
Kämpen, pojkar, odågor, vildhjärnor!
Hit ut på muren med er!
Och vi skola strida om hvarje tumsbredd jord.»
Själf tar Gösta sin plats ytterst på dammen och står där öfversprutad af skum, marken skälfver under honom, vågorna dåna och rasa, men hans vilda hjärta fröjdar sig åt faran, oron, striden.
Han skrattar, han har muntra infall för pojkarne på vallen omkring sig; aldrig var han med om en lustigare natt.
Räddningsverket går snabbt framåt, eldarna låga, timmerkarlarnas yxor dåna, och dammen står.
Äfven de andra kavaljererna och de hundra gästerna äro komna ned till vattenfallet.
Folk kommer springande från när och fjärran, alla arbeta, vid eldarna, vid nöddammen, vid sandsäckarna, ute på den sviktande, bäfvande stendammen.
Så, nu hafva timmermännen fått nöddammen färdig, nu skall han sänkas ned framför den vacklande vågbrytaren.
Hållen stenar och sandsäckar redo och båtshakar och rep, så att han ej må bortryckas, så att segern må bli människornas och de kufvade vågorna återgå till slaftjänsten!
Då händer det, strax innan det afgörande ögonblicket, att Gösta får ögonen på en kvinna, som sitter på en sten vid älfstranden.
Lågorna från risbålet belysa henne, där hon sitter stirrande ut i vågorna, han kan ju ej se henne klart och tydligt genom töcken och skum, men hans ögon dragas oupphörligen till henne.
Om och om igen måste han se på henne: han känner det, som om den kvinnan hade ett bestämdt ärende just till honom.
Bland alla dessa hundraden, som arbeta och syssla på älfkanten, är hon den enda, som sitter stilla, och till henne måste hans blickar oupphörligen vändas, han ser ingen annan än henne.
Hon sitter så långt ute, att vågorna slå mot hennes fötter, att skummet stänker öfver henne.
Hon måste vara drypande våt.
Hon är mörkklädd, med en svart sjal öfver hufvudet, hon sitter hopkrupen, stödjande hakan mot händerna, och stirrar oupphörligen öfver till honom ute på vågbrytaren.
Han känner, hur dessa stirrande ögon draga och locka, fastän han ej ens kan urskilja hennes ansikte, han tänker ej på annat än på kvinnan, som sitter vid randen af de hvita vågorna.
»Det är sjörået från Löfven, som stigit hit upp i älfven för att locka mig i fördärfvet», tänker han.
»Hon sitter där och lockar och lockar, jag får lof att jaga henne bort.»
Alla dessa vågor med de hvita hufvudena synas honom som den svarta kvinnans härar; det var hon, som hetsade dem, hon, som förde dem fram mot honom till anfall.
»Jag får sannerligen lof att jaga henne bort,» säger han.
Han fattar en båtshake, springer i land och skyndar bort till kvinnan.
Han lämnar sin plats på vågbrytarens yttersta spets för att jaga sjörået bort.
Det var honom i detta upphetsningens ögonblick, som om djupets onda makter kämpade mot honom.
Han visste ej, hvad han tänkte, hvad han trodde, men han måste jaga bort den svarta från stenen vid älfkanten.
Ack, Gösta, hvarför står din plats tom i det afgörande ögonblicket?
De komma nu med nöddammen, en lång rad af karlar ställer upp sig på vågbrytaren; de ha rep och stenar och sandsäckar färdiga för att tynga honom och hålla honom kvar, de stå redo, de vänta, de lyssna.
Hvar är den befallande?
Hörs ej rösten, som skall bjuda och ordna?
Nej, Gösta Berling jagar efter sjörået, hans röst hörs ej, hans befallningar leda ingen.
Då måste nöddammen sänkas utan honom.
Vågorna fara undan, den störtar ned i djupet och efter den stenar och sandsäckar.
Men hur blef väl verket utfördt utan ledaren?
Ingen försiktighet, ingen ordning.
Vågorna rusa ånyo fram, de bryta med förnyadt raseri mot detta nya hinder, de börja rulla undan sandsäckarna, slita repen, lossa stenarna, och det lyckas, det lyckas.
Hånande, jublande lyfta de hela vallen på starka skuldror, rycka och slita i den, och så ha de den i sitt våld.
Bort med det usla försvarsverket, ned i Löfven med det!
Och så fram på nytt mot den vacklande, hjälplösa stendammen.
Men Gösta Berling jagar efter sjörået.
Hon såg honom, då han kom mot henne, svängande båtshaken.
Det såg ut, som om hon tänkte störta sig i vattnet, men hon besinnar sig och springer åt land.
»Sjörå,» ropar Gösta och svänger båtshaken öfver henne.
Hon skyndar in bland strandens albuskar, trasslar in sig bland det täta riset och blir stående.
Då kastar Gösta bort båtshaken, går fram och lägger sin hand på hennes axel.
»Ni är sent ute i natt, grefvinna Elisabet,» säger han.
»Låt mig vara, herr Berling, låt mig gå hem.»
Han lyder genast och vänder sig bort ifrån henne.
Men eftersom hon ej blott är en förnäm dam, utan egentligen en liten snäll kvinna, som ej kan uthärda tanken, att hon bragt någon till förtviflan, eftersom hon är en liten blomsterplockerska, som alltid har rosor nog i sin korg för att kunna pryda den ödsligaste väg, ångrar hon sig genast, går efter honom och fattar hans hand.
»Jag kom,» säger hon och stammar. »Jag kom för att . . . O, herr Berling, ni har ju inte gjort det, säg att ni inte gjort det.
Jag blef så rädd, då ni kom springande efter mig, men det var just er, jag ville träffa.
Jag ville bedja er, att ni ej skulle tänka på det där jag sade sist, och att ni ville komma hem som vanligt.»
»Hur har grefvinnan kommit hit?»
Hon skrattar nervöst.
»Jag visste nog, att jag skulle komma för sent, men jag ville ej tala om för någon, att jag gick; och för resten, förstår ni, kan man ej åka öfver sjön mera.»
»Har grefvinnan gått öfver sjön?»
»Ja, javisst, men, herr Berling, låt mig veta det nu.
Är ni förlofvad?
Ni förstår, jag ville så gärna, att ni ej vore det.
Det är så orätt, ser ni, och det kändes, som om jag vore skuld till det hela.
Ni skulle inte ha fäst er så mycket vid ett ord af mig.
Jag är en främling, som ej känner landets sed.
Det har varit så tomt på Borg, sedan ni ej mer kommer dit, herr Berling.»
Det förekommer Gösta Berling, där han står, bland de våta albuskarna på den sumpiga marken, som om någon kastar öfver honom hela fång med rosor.
Han vadar i rosor ända upp till knä, de lysa för hans ögon ur mörkret, han super girigt in deras doft.
»Har ni gjort det?» upprepar hon.
Han måste besluta sig för att svara henne och göra slut på hennes ängslan, fast han känner en så stor fröjd öfver den.
Nej, så varmt det blir inom honom och så ljust, då han tänker på, hvilken väg hon vandrat, hur våt hon är, hur förfrusen, hur ängslig hon måtte vara, hur förgråten hennes stämma ljuder.
»Nej,» säger han, »jag är ej förlofvad.»
Då griper hon än en gång hans hand och smeker den.
»Jag är så glad, jag är så glad,» säger hon, och hennes bröst, som sammanpressats af ångest, skakas af snyftningar.
Då är det blommor nog på poetens väg, allt mörkt, ondt och hatfullt smälter bort ur hans hjärta.
»Hvad ni är god, hvad ni är god,» säger han.
Strax ofvanför dem gå vågorna till storms mot all Ekeby ära och glans.
Nu har folket ej mer någon ledare, ingen ingjuter mod och hopp i deras hjärtan, nu störtar vågbrytaren, vågorna slå samman öfver den, och så rusa de segervissa fram mot näset, där kvarn och smedja stå.
Ingen arbetar mer för att motstå vågorna, ingen tänker nu mer på något annat än att rädda lif och bohag.
Det är så naturligt för de båda unga människorna, att Gösta skall följa grefvinnan hem: han kan ju ej lämna henne ensam i den mörka natten, ej låta henne ännu en gång ensam öfvervandra den smältande isen.
De tänka ej ens på, att han behöfves uppe vid smedjan, de äro så lyckliga öfver att åter vara vänner.
Det är så lätt att tro, att dessa unga människor hysa en varm kärlek för hvarandra, men hvem kan veta det säkert.
I brutna och spridda skärfvor hafva deras lifs lysande äfventyr nått fram till mig.
Jag vet ju intet, så godt som intet, om det, som bodde innerst i deras själ.
Hvad kan jag säga om bevekelsegrunden till deras handlingar?
Jag vet blott, att den natten vågade en ung skön kvinna sitt lif, sin ära, sitt rykte, sin hälsa för att återföra en stackars usling på rätta vägar.
Jag vet blott, att den natten lät Gösta Berling den älskade gårdens makt och glans falla för att följa henne, som för hans skull öfvervunnit dödens fruktan, blygselns fruktan, straffets fruktan.
Ofta har jag i mina tankar följt dem öfver isen denna förfärliga natt, som dock för dem hade ett så godt slut.
Jag tror ej, att det i deras själar finnes något doldt och förbjudet, som måste kufvas och undertryckas just då, medan de vandra öfver isen, muntra och pratande om allt, som händt under denna söndringens tid.
Han är återigen hennes slaf, hennes page, som ligger för hennes fötter, och hon är hans dam.
De äro endast glada, endast lyckliga.
Ingen af dem talar ett ord, som kan betyda kärlek.
Skrattande plaska de fram genom strandvattnet.
Skratta göra de, då de finna vägen, då de förlora den, då de halka, då de falla, då de komma upp igen, alltjämt skratta de.
Det är åter en lustig lek, detta välsignade lif, och de äro barn, som varit stygga och grälat.
Ack, hvad det är godt att vara försonade och få börja leken på nytt.
Ryktet kom, och ryktet gick.
I sinom tid fördes berättelsen om grefvinnans vandring öfver till Anna Stjärnhök.
»Så ser jag,» sade hon, »att Gud har icke blott en sträng till sin båge.
Jag skall lägga mitt hjärta till ro och stanna, där jag behöfs.
Han kan göra en man af Gösta Berling mig förutan.»
Botgöring.
Käre vänner, om det skulle hända er, att ni möter en ömklig stackare på er väg, en liten bedröfvad varelse, som låter hatten hänga på ryggen och håller skorna i handen för att ej äga något skydd mot solens brand och vägens stenar, en försvarslös, som af egen vilja nedkallar all ofärd öfver sitt hufvud, nåväl, gå då förbi honom i tyst bäfvan!
Det är botgöraren, förstår ni, botgöraren, på väg till de heliga grafvarna.
Botgöraren måste bära den grofva kåpan och lefva af oblandadt vatten och torrt bröd, om han än vore en konung.
Han måste gå och ej åka.
Han måste tigga, ej äga.
Han måste sofva bland tistlar.
Han måste nöta de hårda grafhällarna med knäfall.
Han måste svänga det taggiga gisslet öfver sin rygg.
Han kan ej känna sötma utom i lidandet, ej ljufhet utom i sorgen.
Den unga grefvinnan Elisabet var en gång den, som bar den grofva kåpan och trådde de törniga stigarna.
Hennes hjärta anklagade henne för synd.
Det trängtade efter smärtan som den trötte efter ett ljumt bad.
Grym ofärd bragte hon öfver sig, medan hon jublande steg ned i lidandets natt.
Hennes man, den unge grefven med gammalmanshufvudet, kom hem till Borg på morgonen efter den natt, då Ekeby kvarn och smedja förstördes af vårfloden.
Han var knappt anländ, förrän grefvinnan Märta lät kalla honom in till sig och berättade underliga ting för honom.
»Din hustru var ute i natt, Henrik.
Hon var borta i många timmar.
Hon kom hem i sällskap med en man.
Jag hörde, hur han sade godnatt till henne.
Jag vet också, hvem han är.
Jag hörde både då hon gick, och då hon kom, fast detta väl ej var meningen.
Hon bedrager dig, Henrik.
Hon bedrager dig, den skenheliga varelsen, som hänger upp gardiner i fjällstickning för alla fönster blott för att skaffa mig obehag.
Hon har aldrig älskat dig, min stackars gosse.
Hennes far ville blott ha henne väl gift.
Hon tog dig för att bli försörjd.»
Så väl talade hon sin sak, att grefve Henrik blef ursinnig.
Han ville söka skilsmässa.
Han ville sända sin hustru hem till hennes far.
»Nej, min vän,» sade grefvinnan Märta, »på det sättet skulle hon bli alldeles öfverlämnad åt det onda.
Hon är bortskämd och illa uppfostrad.
Men låt mig ta hand om henne, låt mig återföra henne på pliktens väg!»
Och grefven kallade in sin grefvinna för att säga henne, att hon nu skulle stå under hans mors lydnad.
Åh, hvilken scen, som nu följde, en mer ömkansvärd hade väl aldrig utspelats inom detta åt sorgen vigda hus.
Många onda ord lät den unge mannen den unga kvinnan höra.
Han sträckte sina händer mot himlen och anklagade den, därför att den låtit hans namn släpas i smutsen af en skamlös kvinna.
Han skakade sin knutna näfve framför hennes ansikte och frågade henne, hvad straff hon trodde stort nog för ett sådant brott som hennes.
Hon var alls icke rädd för mannen.
Hon trodde alltjämt, att hon handlat rätt.
Hon sade honom, att hon redan fått en förfärlig snufva, och att detta kunde vara straff nog.
»Elisabet,» säger grefvinnan Märta, »detta är ej saker att skämta med.»
»Vi två,» svarar den unga kvinnan, »hafva aldrig kunnat bli ense om rätta stunden för skämt och allvar!»
»Men du bör dock förstå, Elisabet, att ingen ärbar kvinna lämnar sitt hem för att midt i natten ströfva omkring med en känd äfventyrare.
Då såg Elisabet
Dohna, att hennes svärmor beslutit hennes fördärf.
Hon såg, att hon måste kämpa till det yttersta, för att det ej skulle lyckas denna att draga öfver henne en fruktansvärd olycka.
»Henrik,» ber hon, »låt ej din mor ställa sig emellan oss!
Låt mig tala om för dig, hur allt gått till.
Du är rättvis, du skall ej döma mig ohörd.
Låt mig berätta allt för dig, och du skall se, att jag endast handlat så, som du lärt mig.»
Grefven nickade ett stumt bifall, och grefvinnan Elisabet berättade nu, huru hon kommit att drifva Gösta Berling in på de onda vägarna.
Hon talade om allt, som tilldragit sig i det lilla blå kabinettet, och om huru hon känt sig drifven af sitt samvete att gå och rädda den hon förorättat.
»Jag hade ju ingen rätt att döma honom,» sade hon, »och min man har själf lärt mig, att intet offer är för stort, då man vill godtgöra en oförrätt.
Inte sant, Henrik?»
Grefve Henrik vände sig till sin mor.
»Hvad säger min mor härom?» frågade han.
Hans lilla kropp var nu alldeles stel af värdighet, och hans höga, smala panna låg i majestätiska veck.
»Jag,» svarade grefvinnan, »jag säger, att Anna Stjärnhök är en klok flicka, och att hon nog visste hvad hon gjorde, då hon berättade denna historia för Elisabet.»
»Min mor behagar missförstå mig,» sade grefven.
»Jag frågar, hvad min mor tänker om denna berättelse.
Har grefvinnan Märta Dohna försökt öfvertala sin dotter, min syster, att gifta sig med en afsatt präst?»
Märta teg ett ögonblick.
Ack, den Henrik, så dum, så dum!
Nu jagade han ju på orätt spår.
Hennes jakthund förföljde ju jägaren själf och lät haren springa.
Men om Märta Dohna var svarslös för ett ögonblick, så var det ej häller längre.
»Käre vän,» sade hon med en axelryckning.
»Det finns ett skäl för att låta alla dessa gamla historier om den olycklige mannen hvila, samma skäl, som gör, att jag nu ber dig undertrycka all offentlig skandal.
Det är nämligen högst troligt, att han omkommit i natt.»
Hon talade i en blid, beklagande ton, men det fanns ej ett sanningens ord i det hon sade.
»Elisabet har sofvit länge i dag och har därför ej hört, att folk redan blifvit utsändt rundt om sjön för att fråga efter herr Berling.
Han har ej återvändt till Ekeby, och man fruktar, att han drunknat.
Isen bröt upp i morse.
Se, stormen har splittrat den i tusen stycken.»
Grefvinnan Elisabet såg ut.
Sjön gick nästan ren.
Då ömkade hon sig öfver sig själf.
Hon hade velat undkomma Guds rättvisa.
Hon hade ljugit och hycklat.
Hon hade kastat oskuldens hvita mantel öfver sig.
Den förtviflade kastade sig ned på knä för sin man och bekännelsen störtade fram öfver hennes läppar.
»Döm mig, förkasta mig!
Jag har älskat honom.
Tvifla ej på, att jag har älskat honom.
Jag sliter mitt hår, jag rifver mina kläder af sorg.
Jag bryr mig ej om något nu, då han är död.
Jag bryr mig ej om att skydda mig.
Du skall få veta hela sanningen.
Mitt hjärtas kärlek har jag tagit ifrån min man och skänkt en främling.
O, jag förkastade, jag är en af dem, som otillåten kärlek lockat.»
Du unga, förtviflade, ligg där vid dina domares fötter och säg dem allt!
Välkommet, martyrskap!
Välkommen, nesa, välkommen! O, hur skall du kunna tvinga himmelens blixtar att ljunga ned öfver ditt unga hufvud!
Säg din make, hur du förfärades, då lidelsen kom öfver dig, väldig och oemotståndlig, hur du ryste öfver ditt hjärtas uselhet.
Hellre hade du mött kyrkogårdens spöken än dämonerna i din egen själ.
Säg dem, hur du, förvisad från Guds ansikte, känt dig ovärdig att trampa jordens yta.
I bön och tårar har du kämpat.
»O Gud, rädda mig!
O Guds son, dämoners utdrifvare, rädda mig!» har du bedit.
Säg dem, hur du ansett bäst att dölja allt.
Ingen skulle få lära känna din uselhet.
Du trodde, att det var Gud behagligt att handla så.
Du trodde ock, att du gick Guds vägar, då du ville rädda den man, som du älskade.
Han visste ingenting om din kärlek.
Han skulle ej förtappas för din skull.
Visste du hvad som var rätt?
Visste du hvad som var orätt?
Gud allena visste det, och han hade dömt dig.
Han hade slagit ditt hjärtas afgud.
Han hade ledt dig in på den stora, helande botgöringens väg.