Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill nu icke vidare fästa mig vid den f. u. allt för stora mångtaligheten, emedan delta är en sak, som lätt nog skulle kunna afhjelpas; men huru stort antalet af de styrande i Interimsregeringen än bestämmes, antingen den skall bestå af 20 ledamöter, såsom f. n., eller af 10, som i Norge blifvit föreslaget, eller af 8, såsom i K. M:s Propos. blifvit bestämdt, eller af 4, såsom Unions-komiténs förslag innehåller, så ligger det oriktiga i sjelfva grundsatsen deruti, att ledamölerne lill halfva antalet äro oansvarige i hvartdera Riket, och att den ansvarighet, som af dem skall utkräfvas icke heror af samma myndighet, utan den ena hälften är ansvarig i Norge inför Storthinget, under det den andra är ansvarig inför Const.-Utsk. i Sverige, till följd hvaraf hvardera hälften mäste rätta sig efter de i hvartdera landet förherskande åsigterna och i främsta rummet tillse, huru dess åtgärder kunna försvaras inför den myndighet, som äger att deröfver dömma.
Huru är det väl tänkbart, att någon säkerhet om harmoni skall kunna finnas inom en sådan Regering?
Jag talar naturligtvis här icke om vanliga och fullkomligt lugna tider, då en Regering, särdeles om den inskränker sig till endast de kuranta ärendenas behandling, nära nog kan gå af sig sjelf!.; utan frågan är om sådana brvdsamma förhållanden, som kunna föranledas icke blott af politiska brytningar utan äfven af stridiga intressen i åtskilliga andra vigtiga frågor, deri olika åsigter inom båda Rikena lika lätt kunna upstå, sorn man sett exempel deraf inom olika delar af vårt eget land, Öfverväger man vådan af en konflikt mellan olika åsigter i dylika frågor inom en af flera personer från båda Rikena sammansatt Regering, så torde man besinna sig, innan man önskar bibehålla en sådan Regering.
För min del kan jag åtminstone icke neka till, att jag till alla delar måste instämma i den princip, som ligger till grund för Konungens Propos., eller att det för båda Rikena är af stor vigt att aflägsna det tillfälle, då en dylik styrelse skall träda i verksamhet, den må till personalens antal vara sammansatt huru som helst, intill den tidpunkt, då ingen annan utväg finnes.
Men är man ense om att detta mål bör vinnas, så blir andra frågan, huru det skall vinnas.
Den Kongl. Proposins lista § Mom.
1 innehåller, att vid de tillfällen, då det hittills tillkommit Sveriges och Norges Interimsregering att förestå Rikenas styrelse, skall Throuföljaren såsom Regent Riksstyrelsen under tiden föra.
I detta afseende tyckes tankarne i allmänhet icke vara stridiga.
Så långt medgifver man den föreslagna förändringen, men härvid, säger man, hade ock förslaget bordt stanna, och man vill således hafva gjort till skyldighet för Regeringen att stanna på halfva vägen.
Men huru kan val sådant begäras?
Och månne ej Regeringen derigenom med mera skäl skulle hafva ådragit sig förebråelsen, att hafva alldeles förbisett det lått inträffande fall, då äfven Thronföljaren är ur stånd att utöfva Regeringen?
Ty äfven härom erfordras en bestämmelse; Den 18 Februari f. m. 453 och huru beskaffad bör den då vara?
Är man ense om olämpligheten af den frän båda Rikena sammansatta Interims-regeringen, och vill man således vid frågans besvarande fortgå till det mål, att behofvet af en så beskaffad
Begering så långt som möjligt aflägsnas, så är svaret ganska lätt, nemi. att, vid hinder för Thronföljaren, Styrelsen updrages åt den honom närmast arfsberättigade Arlprinsen.
Detta öfverensstämmer äfven med hvad Unions-komitén i en enda allmän sats sålunda uttryckt, att vid alla de tillfällen, då Konungen icke kan utöfva Regeringen, den skall öfvertagas af den lill Thronen närmast berättigade Prins, som dertill ari tillfälle, hvilket naturligtvis innebär, att Thronföljaren alltid är den i första rummet sjelfskrifne.
Satsen är också ganska enkel och hvilar på en princip, hvilken icke allenast lill sin riktighet aldrig, så vidt jag vet, hittills varit bestridd, utan äfven i andra länder alltid följes, och således har både theori och praxis för sig.
Jag bör äfven tillägga, att den hos oss kan anses desto mindre farlig eller upväcka några betänkligheter, som den Styrelse, hvarom fråga är, icke skall fortfara längre än till den i grundlagen redan bestämda tid, då National-representationerna skola komma tillsammans för att förordna om Riksstyrelsens förande på sätt dem godt synes.
I andra konstitutionella länder stiftar man för dylika fall en lex in casu, en lag för tillfället, emedan i dessa länders grundlagar icke finnes några bestämmelser, som sådant förhindra.
Då behofvet af ett regentskap är för handen, eller visar sig såsom snart förestående, öfverenskomma Statsmakterna att genom en speciel lag bestämma huru för den gången förfaras skall, och sällan eller aldrig draga de härvid i betänkande att just i de vigtigaste och oftast förekommande fallen af Thronföljarens omyndighet updraga Regenlskapet åt den fullmyndige Arfprins, som slår Thronen närmast.
Detta sätt att sålunda stifta lex in casu är också ett ganska lätt sätt att afgöra saken, der icke grundlagen innehåller något hinder deremot.
Men hos oss låter sådant sig icke göra; vi hafva i sjelfva grundlagen afsagt oss rättighet dertill och kunna således icke tillvägabringa en lex in casu, om vi än önskade det.
Då behofvet är för handen, är det för sent att lagstifta i ett ämne, som erfordrar tre år för att kunna afgöras; och lika litet är det oss tillåtet att på sidan om gällande grundlag pä förhand stifta en lag, som personelt updrager Regcntskapet åt någon viss Prins.
Här har visserligen i dag blifvit sagdt, att sistnämnde utväg ganska väl skulle kunna vidtagas på samma sätt, som det skedde åren 1812 och 1818.
Jag vågar dock tro, att oaktadt det skett tvenne gånger och vid dessa tillfällen uppenbarligen såsom ett uttryck af den allmänna meningens motvilja mot ett så beskaffadt Regentskap, som man år 1809 endast af nödvändighet och i brist på annan utväg i grundlagen införde, så skall dock samma utväg icke vidare kunna komma i fråga, enär den måste anses såsom rent af olaglig och revolutionär.
Jag inser ej heller huru ett förslag i sådan syftning skulle kunna lyckas att blifva genomfördt.
Skall motion derom väckas inom något RiksSt.! 1 sådant fall Yore det 454 Den 18 Februari f. m. första jag väntade af Hr Landtm, och öfrige Talmännen, att de vägrade propos.; och på samma sätt förmodar jag det skulle gä, om förslaget väcktes inom något Utsk.
Icke heller kan det komma från Regeringen, enär jag ej ser någon möjlighet för Konungens Rådgifvare att tillstyrka någonting sådant.
Men då vi således, mine Hrr, äro i det predikament, alt vi, härutinnan olika andra nationer, som i sättet för sin lagstiftning ej skilja mellan grundlagar och andra lagar, icke kunna hjelpa oss ur ögonblickets förlägenhet genom någon för tillfället stiftad lag, utan mäste i grundlagen hafva på förhand gifna och allmänt gällande föreskrifter för alla de fall, då behofvet af ett Regentskap kan upkomma; månne det då kan vara lämpligt, att grundlagen vid dessa föreskrifter stannar på halfva vägen, och endast talar om Thronföljaren ?
Skulle det kunna försvaras att lagstiftarne härvid hade så litet förutseende, att de icke tänkte sig möjligheten deraf att Thronföljaren äfven vore förhindrad att Regeringen ötöfva? och hvad är då naturligare, än att lagen för sådant fall går till Thrönföljarens närmaste man?
Härmed nekar jag dock visserligen icke, alt
Nalional-representationerna äfven böra hafva sitt ord med i laget, och att lagen följ - akteligen icke i sina på förhand gifna föreskrifter bör gå längre, än behofvet verkeligen kräfver.
Men detta är också redan förutsedt i våra grundlagar, der det t. ex. för det fall att Konungen dött och Thronföljaren är omyndig, heter, att R.
St. skola sammankomma så fort som möjligt, och senast inom en tid, som högst upgår till 65 dagar, för att sjelfva förordna om en Förmyndareregering.
Men just med afseende härå, hemställer jag, om det väl kan vara lämpligt, att för dessa 65 dagar organisera en frän Norge hitkallad Regering, för alt under en så kort tid föra sty relsen; helst National-representationerna, så snart de hunnit sammankomma, säkerligen icke skola underlåta att organisera styrelsen på helt annat sätt och att dervid följa samma grundsats, som blifvit uttalad i Konungens Propos., eiler att en enda Regent för båda Rikena bör väljas och denne lagas ur den Regerande Konunga-familjen, så vidt ske kan.
En sä kort Interims-regering kan dock icke komma i fråga vid andra tillfällen, än, såsom nyss nämndes, då Konungen dör och Thronföljaren är omyndig.
Beträffande åter de fall, då Konungen reser utrikes eller insjuknar, så ega National-representationerna väl icke att sammanträda förr än Konungen varit borta eller sjuk i tolf månader, men äfven för dessa tolf månader lärer man väl icke, blott af farhåga för alt genast använda en princip, som i praktiken visar sig som den enda på längd följdbara, böra frånträda den grundsats af enhet i styrelsen, som man eljest erkänner vara riklig.
Analogien melian dessa fall och det förstnämnda torde väl ock fordra en likstämmighet i föreskrifter.
Jag kan således hvarken ur theoretisk eller praktisk synpunkt finna, att de emot förslaget i detta afseende gjorda anmärkmr äro giltiga.
Såsom jag förut nämnt har också Unions-komilén enhälligt, så vidt jag påminner mig, hyllat den åsigt, att för alla de fall.
Den 18 Februari f. m. 455 <lå behof af ett
Regentskap är för handen, grundligen bör såsom allmän regel updraga detsamma ät den Thronell närmast stående Prins, som är i tillfälle att utöfva Regeringen, dock icke för längre tid än till dess National-representalionerna träda tillsammans, för att derom efter omständigheterna i hvarje fall förordna.
Visserligen är detta äfven en grundsats, som utan all afvikelse hade kunnat följas, och det finnes jemväl personer, som säga sig dermed hafva varit nöjda.
För dem ligger förslagets stötesten endast uti den Konungen förbehållna rätt, att, då Thronföljaren icke kan utöfva Regcnlskapct. välja bland de öfrige Prinsarne den Han dertill finner lämpligast: och onekligen är häruti en afvikelse från grundsatsen af en bestämd Successions-ordn.
Men jag hemställer till eder, mine Hrr, om det väl kan vara något farligt eller något förkastligt uti en afvikelse, som icke kan antagas hafva blifvit gjord i annan afsigt, än alt förekomma olägenheterna af allt för trånga på förhand gifna föreskrifter, och således ej kan annat, än i praktiskt hänseende leda till goda resultater.
Ty en bestämd och stadgad Successions-ordn. är visserligen i hvarje monarkiskt samhälle en ganska god sak. såsom fredande landet för många vådor, men icke får den derföre anses så helig, att den icke må kunna frångås, der sådant utan all olägenhet och till en gifven fördel kan ske. llär är fråga om en Regering under högst 12 månader; och månne det ej bör medgifvas, att det för landet och stvrelse-grundsatsernas continuitet skulle vara fördelaktigare, om Konungen egde under denna tid till Regent i sitt ställe utvälja den bland sidoberättigade Arfptinsar, till hvilken Han hade största förtroendet att Styrelsen blefve förd i samma anda som af Honom Sjelf?
Utan vigtiga skäl kan man väl i allt fall taga för afgjordt, att Konungen härvid icke skulle frångå arfsordningen; och ligger icke då uti den föreslagna afvikelsen ett betryggande element, som man icke bör afsäga sig?
Ett sådant utrymme för Konungens rätt. öfverensstämmer dessutom med hvad redan finnes antaget i 43 § Reg.-F:n, och har således äfven deruti ett ytterligare försvar.
Men härtill kommer äfven något, som jag nu erinrar mig vid genomögnande af hvad jag antecknat om föregående talares yttranden, och hvarpå jag önskar att få fästa upmärksamhelen med anledn. af den sista frågan.
Man har nemi. mot den grundsats, hvarpå det Kongl, förslaget hufvudsakligen blifvit bygdt, eller att regentskapet efter regel skulle tillfalla den närmast thronen stående Prins, som icke af omyndighet eller annat förfall vore hindrad att det emottaga, ehvad det är thronföljaren sjelf eller annan Arfprins, bland annat anmärkt, att styrelsen derigenom skulle komma att blifva ambulatorisk mellan flera, som den ena efter den andra ville göra sin rätt gällande; och det kan icke nekas, att ett strängt och ovilkorligt fasthållande vid Successions-ordntn, såsom Unions-komitén gjort, -alltid måste medföra en sådan olägenhet, ehuru förespeglingarne derom, med afseende å den korta tiden för ifrågavartde regentskap, i allt fall synes hafva varit 456
Den 18 Febrnari f. m. allt för öfverdrifna.
Men äfven i detta hänseende finner man således, att det Kongl, förslaget erbjuder en fördel och en säkerhet mera, genom den åt Konungen lemnade rättigheten att förordna en viss person, enär den sålunda en gång tillsatte regenten enl. samma förslag icke är skyldig att vika för någon annan än thronföljaren.
En talare har ansett förslaget felaktigt deruti, att det icke skulle tillräckligt tydligt bestämma om tiden för Prinsarnes myndighet i allmänhet, och att det således skulle berättiga dem att tillträda regentskapet innan de upnått den ålder, som för deras myndighet i andra afseenöen fortfarande skulle erfordras.
Så vida jag häruti riktigt upfattat anmärkn:n, kan jag dock icke finna, att den har någon vigt; ty då förslaget uttryckligen föreskrifver vid hvilken ålder en Arfprins skall anses myndig att kunna utöfva regentskap, lärer något serskildt stadgande om dermed förenad myndighet i allmänhet lika litet kunna behöfvas, som det hittills ansetts behöflig! i afseende på Kronprinsen eller Thronföljaren.
Anckarsvärd har resumerat sitt yttrande derhän, att det efter hans öfvertygelse väl skulle vara önskligt om den nuvarrde lagen blefve på det sätt ändrad, alt Thronföljaren förklarades för sjelfskrifven regent vid de tillfällen då Konungen är förhindrad att sjelf föra styrelsen, men att, i de fall thronföljaren jemväl är derifrån hindrad, riksstyrelsen så ordnades, att den antingen af Interims-regeringen öfvertoges, eller ock National-representationernas pligt och rättighet att derom förordna inträdde.
Anckarsvärd har måhända härutinnan icke tillfyllest uttryckt sig så, som han sjelf menat, emedan något val emellan de af honom upställda alternativerna vid detta tillfälle icke kan ifrågakomma.
National-representationernas rätt att bestämma om styrelsen, så snart de hunnit sammankomma är redan gifven, och någon förändring deruti har icke blifvit ifrågasatt.
Här är endast fråga om den tid af högst 12 månader, som förflyter innan National-representationerna äga att sammankomma, och för denna tid finnes, då Thronföljaren är omyndig, intet annat val än att antingen bibehålla en så beskaffad Interims-regering, som den nuvartde, och taga den i första hand för god, eller att genom ett förändradt grundlags-stadgande åtminstone aflägsna nödvändigheten häraf medelst regentskapets updragande åt en sidoberättigad Arfprins, så vidt någon sådan finnes alt tillgå.
För min del kan jag, med afseende å hvad jag redan anfört, så mycket mindre tveka i valet mellan dessa utvägar, som man kan taga för alldeles afgjordt, att äfven om National-representationerne skulle, då de sammankomma, finna för sig en aldrig så väl sammansatt
Interims-regering af ansvarige embetsman från båda Rikena, de likväl icke skulle underlåta att så fort som möjligt uplösa en sådan Regering och ersätta den med ett regentskap, hemtadt så vidt ske kan från det Kongl, huset.
Ty, mine Hrr, fastän grundlagen från 1809 ännu tillåter oss att t.
Den 18 Februari f. m. 457 ex. vid fråga om förmyndareval sjelfve för hvarje gång bestämmn om förmynderskapet skall updragas åt en, tre eller fem personer, hoppas jag dock, att vi numera hunnit så långt i politiskt förstånd, att någon tillämpning af denna rättighet icke skall komma i fråga.
Jag förmodar att mer än en förmyndare för att föra regeringen under omyndig Konungs minderårighet aldrig skall komma att väljas, helst sådant äfven förutsattes i RiksAkten, hvilken ensamt är för Norrmännen i detta afseende förbindande; och lika öfvertygad är jag ock. att man vid sjelfva valet aldrig skall underlåta att i främsta rummet hålla sig till någon af det Kongl, husets medlemmar, såsom den enda i prak tiskt hänseende lämpliga utvägen.
Jag har nu för R. o. Ad. haft tillfälle att redogöra för mina åsigter i detta ämne, och då jag för min del icke kan finna annat, än att ifrågavartde förslag är så beskaffadt, att det väl förtjenar att blifva antaget, såsom ledande till en ganska behöflig utveckling af våra konstitutionella förhållanden, serdeles roed afseende på sambandet med Norge, så kan jag icke annat än yrka bifall dertill och afslag å Utskts Betänk.
Jag har väl hört, att 2 Stånd Tedan förkastat den Kongl, Proposrn, och ehuru dess öde således vid denna Riksdag är afgjordt, anser jag mig icke desto mindre böra påyrka, att R. o. Ad. uttalar sin opinion i frågan, på det Regeringen åtminstone må från alla fyra Stånden lära känna de åsigter, som inom dem gjort sig gällande, och deraf kunna hemta någon ledning för ett nytt för slag, då tiden dertill kan finnas vara inne.
Min enskilda öfvertygelse är. att vi svårligen kunna få något, som i alla afseenden så väl motsvarar behofvet som det ifrågavar:de.
Jag kan derföre icke eller instämma med dem, som påyrkat en återremiss, serdeles sorn jag icke tror att någonting dermed står att vinna; ehuru jag för öfrigt icke har något deremot, för den händelse, att man derigenom anser sig kunna från Coust.-Utsk. påräkna ett hos R.
St. mera antagligt förslag än det, som nu haft det missödet att i tvenne andra Stånd blifva förkastadt.
Jag betviflar dock Utsk:s förmåga i detta fall samt önskar och hoppas således, att R. o. Ad. måtte bifalla Konungens förslag oförändradt.
Såsom en allmän regel torde gälla, att då man vill förändra något af det bestående, man noga bör undersöka det bristfälligas beskaffenhet, afväga det nya man vill sätta i stället, huruvida det kan upfylla det afsedda ändamålet, utan att medföra ännu betänkligare och svårare olägenheter.
Tillämpom denna regel på ifrågavarrde förslag.
Vi finna då i § 39 Reg.-F:n — — »Besluter
Konungen sådan resa och den verkställer, befatte sig ej med Rikets styrelse eller utöfve den konungsliga makten, så länge Han utom Sina Riken vistas, 458 Den 18 Februari f. m. ulan före StatsRådet, under sådan Konungens frånvaro, regeringen i Hans namn, mod ali den rätt. som denna Reg.-F. Konungen tillägger, dock — -—.» RiksAkten i § 7 bestämmer, att under sådant förhållande, som ofvan nämndt är, 10 Svenska och 10 Norska StatsRåd skola sammanträda i Stockholm, att utgöra de förenade Rikenas regering under namn af ^Sveriges och Norges Inferims-regering.
a Hvilka olägenheter åtfölja dessa stadganden?
Som mig synes endast få och af mindre väsendtlig vigt.
Bland dessa är den, att regeringen lill följd af de många personerna blir i sin arbetsordning något långsläpig och trög; men detta betyder föga. då man erinrar sig, att inga organisationsfrågor härunder företagas, utan endast de kuranta göromålen skötas.
Deremot, långt ifrån att förnekas, måste i stället framhållas dessa stadgandens oegentlighet deruti, att Norska män besluta i rent Svenska ärenden och tvertom; men detta förhållande både bör och kan förändras, så att begge folkens regeringstniin endast besluta i rent unionella frågor.
För öfrigt kan man ju reducera Interims-regeringen till färre antal personer.
Att göra en stark
Interims-regering lärer väl icke blifva så lätt, ty då Konungen är borta, är hufvudet i regeringen borta, och det kommer att saknas, huru man än må sammansätta Interims-regeringen.
Hvad föreslår man nu i stället för detta.
"Oui vid något tillfälle, då det, efter bestämmelserna i Sveriges och Norges grundlagar samt RiksAkten, hittinlills tillkommit Sveriges och Norges Interims-regering att förestå Rikenas styrelse, thronföljaren upnått 18 år, skall
Han såsom regent Riksstyrelsen under tiden föra.
Har ej Thronföljaren denna ålder upnått, eller är han hindrad att Rikenas styrelse öfvertaga, förordno Konungen i sammansatt StatsRåd till regent annan till Thronföljden berättigad Prins, den der nämnde ålder hunnit.
Ar icke sådant förordnande af Konungen gifvet, eller är den förordnade regenten hindrad att styrelsen utöfva, tillträde den till thronföljden berättigade Prins, som fyllt 18 år, styrelsen som regent, samt om Ilan är derifrån hindrad den närmast efter honom till thronföljden berättigade Prins, hvilken nämnde ålder upnått o. s. v., efter arfsföljden.n
Detta förslag står i trognaste öfverensstämmelse med det från föregående Riksdag hvilande grundlags-ändrings-förslag.
Detta kan verkligen kallas radikalt, ett fullkomligt Prinsregerings-förslag.
— Det kan icke annat än förefalla oss s. k. radikaler bra löjligt, att de konservativa majoriteterna äfven blifva radikala, vore det äfven blott i en och annan ömtålig fråga.
Vid granskning af denna Kongl. Propos. är nödvändigt eftersinna, om vi ega exempel af någon likartad regering i våra framfarna tider; ty såsom en häfdatecknare har sagt, är histo - Den 18 Februari f. m. 459 rien framtidens spegel.
Det som förekommit i folkets politiska, sociala och religiösa lif och återupdyker under likartade förhållanden, kan till följder och verkningar tydligen i historien återspeglas. Historien förmäler om tvenne slag af Prinsregering.
Det ena har fordom brukats i vårt land.
Det bestod deri, att den regerande Konungen, som förlänat Riket åt
Sin äldste Son, gifvit åt Sina andra Söner furste- och hertigdömen.
Kastom ögat på en sådan historiens tafla under folkungaättens regering.
Den utmärkes af inbördes krig, brodermord, landets förhärjning och sönderdelning samt allmän anarki, uplösande sig i landets öfverantvardande åt utländska regenter.
Derefter updyker ånyo denna princip under Gustaf Wasa.
Han. fosterlandets räddare, grundläggaren af vår storhet för flera hundra år.
Svenska Adelsbegreppets högsta förkroppsligande, stamfadren för vår nyare historias konungalängd; Han, denne ädle och store Konung, skulle göra Sig skyldig till samma fel, som Han på så nära håll hade åskådat.
Historien bevarar följderna deraf.
Det länder Gustaf den Stores dotter, den snillrika Drottning Christina, till förtjenst att hafva gjort ett slut på denna nesliga familjpolitik, som redan i allmänna opinionen fått sin förkastelsedom, genom ett stadgande, intaget i Prins Carl Gustafs försäkran af 1650 d. 20 Oct., så lydande å pag. 3: ratt Riket aldrig mera skall delas, utan alltid vara under den regerande Konungen tillhopa, så alt hvarken arffurste eller dess lifsarfvingar skulle med något furstendöme förlänas.»
Skall denna regeringspolitik för alltid hvila, eller månne den skall å nyo updyka?
Det var icke enom regeringen öfver hertigdömen. hvilken regering skulle vara Konungens regering underdånig, som Prinsregeringen var skadlig, utan genom det tillfälle att bilda partier och anhang, som denna familjpolitik blef så förderflig.
Skall icke hvarje tillfälle till inflytande och makt framalstra samma resultat?
Det andra sättet af Prinsregeringen förekommer först med Hertig Carl, som 1792 valdes lill Riksföreståndare, liksom under vårt nuvarande statsskick Kronprinsen Carl Johan förde regeringen under Carl XIII:s sednare regeringsår.
Begge dessa exempel på Prinsregering visa, att denna regering grundat sig på Svenska folkets förtroende till en viss person på en viss tid 1854 års
Ständers konservativa majoriteter och regering tillhör äran af ett dylikt förslag, grundadt på bördsprerogativer.
Det konstitutionella samhället har uttalat en stor grundsats, som det vid alla tillfällen bör bevaka, alt den icke må trädas för nära.
Den lyder: befordran i mån af allmänt förtroende och förtjenst.
Att i vår tid framkomma med ett förslag, bygdt på börden, synes vara en protest mot denna grundsats, Det gifves blott ett enda undantag från denna regel, som af alla statsmän och vise blifvit vid sidan häraf erkändt, och 460 Den 18 Februari f. m. det är för Konungen, och delta undanlagsförtroende öfverflyltar sig blott från Konung till Konung.
Våra grundlagar bestämma ju tydligt i 28 § Eeg.-F:n »Konungen fäste vid alla befordringar afseende endast å de sökandes förtjenst och" skicklighet, men icke på deras börd,» och ändå vill man befordra våra Prinsar till Interims-regenter, endast genom börd.