Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man kan visserligen säga, att en disposition deraf skett; men om Rikets Ständer icke skulle godkänna en sådan disposition, jemte flere dylika, på andra tillgängliga öfverskottsmedel, så blir återställelse nödvändig, och resultatet precist detsamma, om öfverskotts - Den 19 Mars f. m. 59 medel uppstå på Statsverket, eller RiksgäldsVerket.
I anledning af de gjorde anmärkningarne rörande
Drakenbergska familjens fordran, sorn väl äro obetydliga, men vigtiga till sin princip, får äfven jag vördsamt förena mig uti anhållan om återremiss.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken tillkännagaf, att plenum komme klockan half till 6 i eftermiddag att fortsättas.
Friherre Palmstjerna:
Det är blott i anledning af Herr Rosenblads anmärkning beträffande den af StatsUtskottet föreslagna praescriptionstid för bevakandet af Drakenbergska fordran, som jag anhåller få yttra några ord.
Utskottet har vid detta tillfälle, ehuru summan är ringa eller 49l
R:dr 3 sk. 6 r:st., ej trott sig böra frångå den princip, som hitintills har gällt, och som jag tror ej eller nu bör sättas å sido, den nemligen, att fordringar hos kronan ej böra godtgöras till någon reclament till så stort belopp, att en annan reclament kan sedan komma och bevisa sin bättre rätt, och ånyo uttaga hvad af RiksgäldsContoiret redan en gång blifvit utbetaldt, eller också blifva lidande på hvad han med rätta bordt hafva.
Derföre bestämmer författningen år 1744 angående legitimation af dem, som äga att fordra hos Kronan: ”att, enär Den 19 Mars f. m. ”arf efter någon gifves, som haft lios Kro”nan att fordra, arfvingarnes fullmakt till ”penningarnes uppbärande af någonderas syssloman i Stockholm på det sätt bör vara ''beskaffad, innan den må antagas, att
Do”maren i orten om alla den dödes efter”lämnade arfvingar samt hvars och ens uti "Kronofordringen, efter Lag, ägande del bör "dess vittnesbörd meddela, på det hvar och ”en sedan uti Contoiret vederbörlig rätt ”ske måtte och till ingens förfång någre "steg göras.”
Då det icke allenast är för att undvika förlust för staten, utan äfven för att iagttaga hvar och en enskilt fordringsägares rätt, som detta är föreskrifvit, tror jag principen vara rigtig, och att man ej för något, ehuru alldrig så ringa fall, hör derifrån afvika.
Herr Rosenblad har ej bestridt grundsättsen, att man hör bevisa lagligheten af sin fordran.
Han har blott föreslagit, att sättet för bevisningen skulle rättas så, att det blefve möjligt för fordringsägaren att utfå sin andel, eller också hela slägtens, om ej flera medlemmar finnas.
Skall den, som anmäler sig, skaffa bevis, att ej flera fordringsägare lefva och göra anspråk på den innestående fordran, så blifver fordrans utbekommande utan tvifvel omöjlig.
Tager man åter den Den 19 Mats f. m. 6r utväg, sorn Herr Rosenblad föreslagit, att nemligen RiksgäldsContoiret borde genom kungörelser i allmänna lidningarne uppmana hvar och en i riket, som trodde sig äga anspråk på den ifrågavarande fordran, att, inom en viss tid anmäla sig, så sluppe en känd fordringsägare att göra sig besvär med anskaffande af bevis, det inga andra finnas; och om dylika vore till, så hade de sjelfva vållat sin förlust, derest de ej inom behörig tid gåfvo sig tillkänna.
Mig synes således, att Herr Rosenblads förslag är billigt, och länder endast att förskaffa de lefvande och anmälda fordringsägarne rätt, utan att förnärma någon annans.
Jag anhåller, på denna grund, om återremiss af Utlåtandet.
Jag beklagar visserligen, att så många ämnen blifvit sammanförda i ett Utlåtande, att man nödgas, för anmärkningar mot ett eller annat, återremittera alltsammans; men jag tror ej, att man för skyndsamhetens skull bör göra orätt åt någon, om det ock vore uti en obetydlig sak.
Jag vill ej ingå i upprepande af de anmärkningar, som bär blifvit gjorde, och hvaruti jag till en del fullkomligt instämmer.
Jag ber blott, att i händelse Utlåtandet återremitteras, hvilket jag anser nödvändigt, få fästa Utskottets uppmärksamhet derpå, att i 6 §. saknas upplysning, huruvida annonce blifvit i tidningarne utfärdad om det realisations - 6a Den 19 Mars f. m. bevis, sora skall vara bortkommet eller bortstulet från en Vaktmästare Malmberg.
Förr än det är gifvit, att Kungörelse, af samma beskaffenhet som existerar i afseende på an* nullerade bankosedlar, blifvit i tidningarne utfärdad, anser jag Malmbergs anspråk ännu vara obevista.
Hvad åter angår 7 §., så finnér jag, att, innan raan kan besluta härom, bör det vara utredt, om Handlanden Segelin i Helsingör instämde RiksgäldsCpntoret till Kongl. Svea Hofrätt år i 799, eller sedermera.
Detta är ej i Utlåtandet upplyst, och denna lacune 1 beskrifningen af målet sätter åtminstone mig alldeles utur stånd, att rätt bedömma ämnet.
Dessa anmärkningar äro visserligen af ingen betydenhet, men då de ej förut blifvit gjorda, anser jag mig vid en återremiss dock böra göra dera.
Jag skall nu bedja att" få öfvergå till en anmärkning, som här blifvit gjord och af Friherre Palmstjerna upptagen till vederläggning, men ej fullständigt utredd.
Det är nemligen förhållandet med lyftningen af mindre Creditivfonden.
Jag tror visserligen, att det hade varit oriktigt af Utskottet, att ställa Fullmäktige i RiksgäldsContoiret till ansvar derföre, men Utskottet hade bordt yttra en bestämd åsigt af saken, så att Ständerna deraf kunnat hämta en lcd - Den 19 Mars f. ro. 63 ning, att för framtiden stadga sådane grunder att dylika fall ej inträffa.
Förhållandet är nemligen, att i förra Riksdagsbeslutet, vid hvars Uppsättande HofCancelleren tror jag var närvarande, blef af ExpeditionsUtskottet ett af de vigtigare orden i beslutet förändradt.
I stället för det Ständerna beslutat, att der skulle intagas den Kongliga skrifvelsen, som vägrade Konungens saliction på de vid Creditivets lyftande fästade villkor, för att tjena Fullmäktige till efterrättelse ^ står i Riksdagsbeslutet ordet rättelse.
Ständerna vidtogo aldrig någon ändring i deras en gång fattade beslut om Re* visionslnstruclionen, Tullmedlens ingående till RiksgäldsContoiret och Creditivets lyftning.
Det fanns inom alla fyra RiksStånden ingen tvekan, att beslutet var enligt med vår rättighet, och Kongl. Majrts skrifvelse ansågs i alla Stånd som en ögonblicklig inverkan eller motverkan på vår rätt.
Ständerna hade ej annat att göra, när dé beslutit i mål, som ensamme till deras beslutande rätt höra, och Konungen bestridt dem denna rätt, än att låta Svenska folket få veta det; och på denna grund beslöts att det skulle intagas i Riksdagsbeslutet, samt sändas Fullmäktige i RiksgäldsContoiret till efterrättelse; ej till rättelse.
Man måste nödvändigt skilja mellan dessa uttryck, som så förändra saken.
Detta lia* de StatsUtskottet bordt upplysa.
Jag an* håller om återremiss gf Utlåtandet. 64 Den ig Mars f. m.
Jag borde nästan bedja Ridderskapet och Adeln om ursäkt, att jag ånyo yttrar mig, men då jag endast skall hålla mig till upplysningar i afseende på de af Herr Hjerta gjorde anmärkningar, hoppas jag Ridderskapet och Adeln ursäktar mig.
Beträffande kungörelsen om det förlorade depositionsbeviset för Vaktmästaren Malmberg, så passerade händelsen redan år t8o3,och förnyelsen skedde år i8o4*
Förnyelsen kunde ej äga rum utan kungörelse i allmänna Tidningar; uteblef den, var det ett tjenstefel — och jag tror icke det varit nödvändigt för StatsUtskottet att efterforska, huruvida RiksgäldsContoirets tjenstemän för 25 år tillbaka begått något tjenstefel, Det vore i sanning för mycket begärt af ett Utskott, att gå så långt tillbaka med småaktiga rechercher.
Beträffande åter Segelins fordran hos RiksgäldsContoiret, som af Contoiret utbetaltes redan 1817, till följd af Kongl.
Maj:ts dom den 17 Januarii samma år, så saknas visserligen i Utskottets Utlåtande uppgift om tiden, då stämningen skedde.
Men jag tror ej, att detta gör till saken, dådomen från Kongl. Maj:t redan år 1817 utfärdades; ty domen skulle naturligtvis åtlydas.
Det enda, som härvid vore att anmärka, är att RiksgäldsContoirets Fullmätige år 1817 ej gjort Contoirets rätt gällande till ersättning
Den 19 Mars f. m. 65 hos Discontens actieägare.
Detta är dessutom passeradt under den tid, som ej hör till StatsUtskottet att bedöma; ty Fullmäktiges i RiksgäldsContoiret åtgärder år 1817 äro längesedan både af Revisorer och Ständer granskade och gillade.
Jag bör derjemte upplysningsvis nämna, att år 1817 funnos icke mera några delägare i Disconterna, och actierna voro måhända förstörda; actieägarne ej kända.
Hade frågan varit om någon utdelning, så hade de måhända framkommit, men när fråga var om en återbetalning, så kan man vara säker, att ingen anmält sig.
Beträffande åter Herr Hjertås yttrande angående Riksdagsbeslutets redaction, får jag upplysningsvis nämna, att icke allenast Kongl. Majrts
Svar af den 4 December i8a3 angående villkoren för lilla Creditivets lyftande blifvit intaget i Riksdagsbeslutet, och der in för dt såsom tjenande till rättelse; utan StatsUtskottet, hvaraf Herr Hjerta då var Ledamot, nämner i sin skrifvelse till RiksgäldsContoirets Fullmäktige, och den Instruction, sorn lemnades Fullmäktige, ej ett ord om några andra vilkor, än dem Grundlagen föreskrifver.
Så väl då varande Expeditionsutskott, som Ständerna, trodde sig förmodligen ej böra lemna några föreskrifter, hvilka stodo i strid med den, på Grundlagen byggda, nådiga skrifvelsen.
Jag tror 17 Ii. 5 66
Den 19 Mars f. m. således icke, att någon förklaring i detta afseende behöfts af StatsUtskottet; och hvilka Ständernas afsigter vid förra Riksdagen voro, kan jag ej sluta af annat än de handlingar dessa Ständer leninat efter sig, och äro dessa handlingar det enda, som i detta afseende kan tjena nuvarande Statsutskott till ledning.
Det är, i anledning af det förtroende, Ridderskapel och Adeln behagat lemna mig att biträda vid 1827 års Revision, som jag tagit mig friheten följa förevarande ämne med en närmare uppmärksamhet, och jag anhåller derföre, att ytterligare få besvara de anmärkningar en Ledamot af StatsUtskottet afgifvit emot mitt förra yttrande.
Hvad först Lotterimedlens aflemnande till RiksgäldsContoiret beträffar, så har jag ännu icke blifvit öfvertygad, att icke Rikets Ständers beslut vid senaste Riksdag åsyftade, att Lotteriinrättningens fonder skulle öfverlemnas till RiksgäldsContoiret, äfvensom de årliga öfverskotten på Lotterivinsten.
Men det är i synnerhet det motsägande i StatsUtskottets uttryck, hvarigenom Utskottet synes säga, att
Revisorerne haft både rätt och orätt på samma gång i sin anmärkning, hvilket föranledt mig att anse Utlåtandet fordra en omarbetning.
Utskottet säger: ”1 ”anledning af hvad sålunda blif vit upplyst, 'finnér Utskottet „ det Revisorernes yttrade Den 19 Mars f. m. 87 3'åsigt väl icke strider emot Rikets Ständers ”omförmälte beslut’ ( R e v i so r er 11 es åsigt var likväl just den, att median borde ingå lill RiksgäldsContoiret,) ”meri” fortfar Utskottet, ”då Nummer Lotteri Inrättningen för’valtas af en Styrelse, som inför Kongl. ”Maj:t är redovisande_, anser Utskottet med ”antagen ordning” (således anser Utskottet stridande mot ordningen hvad som var enligt med Rikets Ständers beslut, eller åtminstone Revisorernes åsigt deraf;) ”samt ”med Rikets Ständers beslut mest öfver”ensstämmande, att den ifrågavarande be''hållningen för hvarje är ingår till Kongl. ”StatsContoiret.”
Jag hemställer till liv aloch en, om det är för mycket sagdt, att prmmisserne här stå i strid med slutsatsen, och jag blir således fast i min öfvertygelse, att omarbetning erfordras.
Hvad åter lyltningen af det mindre Creditivet beträffar, så torde jag få fästa uppmärksamheten på det förhållande, som i afseende härpå vid sista Riksdagen ägde rum: att nemligen Rikets Ständer med heslutet om anordning af det så kallade mindre
Creditivet förenade det i min tanka naturliga vilkoret för lyftningen, att den Auctoritet, som skulle utlemna summan, borde underrättas örn föremålet, hvartill den skulle användas; att följden häraf blef ett svar från Regeringen, som upptager de Grundlagsparagrapher, hvilka handla om ämnet, jemte 5* 68 Den 19 Mars f. m.
Den 19 Mars f. m. en förklaring, att Konungen ville noga iakttaga dessa Grundlagsföreskrifter, men icke underkasta sig några andra, deremot stridande, vilkor.
Jag för min del tror icke, att Rikets Ständers beslut stod i strid med Grundlagarne.
Man bar sagt, att då 63 §.
RegeringsFormen icke omnämner någre vilkor för mindre Creditivets lyftning, skulle Rikets Ständer icke eller äga, att fastställa någre sådane.
Men jag hemställer, huruvida det uthärdar en närmare granskning, att, då Rikets Ständer hafva en obestridlig rätt att nedsätta summan ända till 66 R:dr 32 sk., de likväl icke med anordningen skulle kunna förena sådane vilkor, som endast åsyfta att få veta, hvartill medlen användas.
Jag inser icke, hvilken hemlighetsslöja kan vara af nöden, för att försvara ett sådant förhållande, och jag bekänner, att jag på denna grund ej kunnat fatta meningen af den Kongl.
Jag förblifver ytterligare i den tro, att om Rikets Ständer, i stället att införa den Kongl. Skrifvelsen i Riksdagsbeslutet, ej nämt ett ord. derom, utan i sin skrifvelse till Fullmägtige i RiksgäldsContoiret endast förblifvit vid sitt fattade beslut, att Fullmägtige ej ägde utbetala något af summan, innanföremålet för användandet blifvit för dem uppgifvet, hade Styrelsen nödgats underkasta sig detta vilkor.
Principen är i detta fall, enligt min tanka, af vigt, och saken visar sig dessutom såsom ganska oskyldig.
Ty jag vet icke, hvarföre ej föremålet för behofvet kunnat genast för Fullmägtige uppgifvas lika väl, som sedermera genom en skrifvelse från StatsContoiret.
Jag kan ej finna, att en sådan direct communication med Fullmägtige på något sätt kunnat förnärma Styrelsens värdighet.
I afseende på föremålet, hvartill den nu lyftade delen af mindre Creditivet blifvit användt, hafva Revisorerne ansett tvetydigt, huruvida Creditivets användning för sådane föremål är öfverensstämmande med Rikets Ständers afsigt; och jag skulle tro, att StatsUtskottet bordt utlåta sig häröfver, för att gifva Rikets Ständer en ledning för omdömet.
Min enskildta öfvertygelse härom är bestämd, att mindre Creditivet aldrig bör användas för dylika ändamål, eller för understöd af enskildta intressen, utan blott för allmänna behof.
Utan tvifvel medför hvarje penningeunderstöd nytta för den, sora erhåller det; men blotta förteckningen på dem, som erhöllo de nu ifrågavarande lånen, visar, att det strider mot Statsekonomisk princip att understödja sådane behof.
Då en Jern verksägare med 1000
S® smide är i behof af ett understöd till 1000 R:dr eller af 1 R:dr pr S®, och detta skulle vara förhållandet med en hel Bergslag, förstår jag icke, huru näringen kunde förtjena att uppehållas, och det öfvergår till löjlighet att tänka sig ett sådant behof 7° Den 19 Mars f. m.
Den 19 Mart f. m. 7i Det är på denna grund, som jag tror RiksSlåiulen, till ledning för sitt omdöme, böra fordra af StatsUtskottet ett Utlåtande [ om sältet, att för framtiden förebygga ett sådanl användande af lilla Creditivet.
Man har sagt, alt ingen anmärkning i detta afseende bör äga rum derföre, att ingen Grundlags §. förordnar något om de föremål, hvartill Creditivets användande bör komma i fråga.
Jag får härvid fästa uppmärksamheten på sättet, huru alla lagar tillkomma.
Det är omöjligt för Lagstiftaren att förese alla fall, utan lagarne stiftas till följd af inträffade händelser.
Det tillkommer således äfven Rikets Ständer, till följd af deu nu inträffade händelsen, att förebygga den för framtiden, ifall Rikets Ständer ej kunna godkänna den princip Styrelsen följt, utan finna, att för allmänna behof afsatte summor ej böra användas till understöd i enskild väg.
Äfven i Statsekonomiskt hänseende anser jag oriktigt att vänja Näringsidkare vid temporära understöd.
Allmänna medel böra endast till allmänna, icke enskilda, föremål användas.
Man rubbar i annat fall de vanliga fö» hållandernes gång mera än man i det hela hjelper.
Ty det ligger i sakeus natur, att ett låneunderstöd af 25o,ooo R:dr för en hel Bergslag icke kunnat inverka på hela landets tillstånd.
Det är i afseende på principen, sorn jag tror att Rikets Ständer böra yttra sig, med förunledning af det Utlåtande jag hade väntat från StatsUtskottet i anledning af Revisorernes anmärkning vid det förevarande fallet.
I frågan om räntan på de lyftade Creditivmedlen, har man äfven sagt, att det vore en småsak, som borde förbigås.
Men jag torde få erindra, att de stora sakerne uppkomma såsom en product af många små, och att man således ej bör betrakta något, såsom småsak, i synnerhet då fråga är om grundsatser.
Jag är för min del öfvertygad, att det aldrig varit lagstiftarens mening, alt Creditivet skulle användas i låncväg; men när sådant skett, när ränta deraf fallit, anser jag obestridligt, alt denna ränta bordt återfalla till det Vei k, sorn gifvit försträckningen.
Om man förbigår den räntedisposition, som nu skett, medgifver man Styrelsen rättighet, att mellan Riksdagarne förränta hela mindre Creditivet såsom Disconlfond.
Ett prejudikat är redan gifvet, och jag anser derföre så mycket nödvändigare att förebygga ett återfall, genom föreskrift, att föremålet för användningen bör uppgifvas.
Ty, ehuru oskyldig denna sak synes, ehuru likgiltigt det tyckes vara för Rikets Ständer, om detta föremål uppgifves för Fullmäktige i Riksgälds— Contoiret, eller icke, skall likväl följden blifva, alt föremålen skola omhöljas med en hemlighets-slöja, som leder derhän, alt Styrelsen får tillfälle att belacka utgifter, 72 Den 19 M a r s f. m. för hvilka inga anslag finnas eller ens bordt äga rum.
Jag tror, att på sådant sätt lyftning af Creditivmedel skulle kunna äga runi vid ett föreseende behof af Styrelsen att framdeles betacka utgifter, dem vi ej känna, såsom förluster på skeppshandel och dylikt, hvarom man under tiden betager oss all upplysning, genom Handlingarnes undanhållande.
Jag önskar derföre, att
Statsutskottet må fästa mera uppmärksamhet vid denna omständighet, och lemna en vägledning för Rikets Ständer, att fatta sitt beslut i ämnet.
Hvad slutligen beträffar de luftsprång, som den värde Ledamoten af StatsUtskottet förebrådt mig, kan jag icke medgifva, att något lindanseri å min sida varit i fråga, enär jag hållit mig så tätt vid jorden, som möjligt, för att följa Stats-Utskottets Utlåtande i spåren.
I anledning af hvad Friherre Palmstjerna anfört till svar på min anmärkning rörande Malm bergska Realisationsbeviset, får jag upplysa, att min mening icke varit, att StatsUlskottet skulle på strängt vis antasta den gamla förvaltningen; utan jag har endast önskat att få upplysning, huruvida annonce i Allmänna Tidningarne blifvit införd om förnyelsen af det bortstulna beviset, emedan i annat fall laglig skyldighet qvarstår för RiksgäldsConto - Den 19 Mars f. m. rct att inlösa den gamla reversen, i händelse någon ännu skulle framkomma med densamma.
Hans Excdllence Herr Grefve aj Wetterstedt, Gustaf:
Jag skulle icke hafva vågat upptaga Ridderskapets och Adelns tid, efter den långa discussion, som redan öfver förevarande ämne ägt rum, i synnerhet som jag i saken blifvit förekommen af Friherre Palmstjerna; men som Herr Hjerta antagit, att HofCanzleren var närvarande vid sista RiksdagsBeslutets uppsättande, anhåller jag att i anledning deraf få anföra några ord.
RiksdagsOrdningens 36 §. föreskrifver, att HofCanzleren äger rättighet, att i ExpeditionsUtskottet öfvervara RiksdagsBeslutets justering "i de delar deraf„ som röra Ko”nungens yttranden.’’
Om nu tillämpning af denna §. göres till i3 §. af 1823 års RiksdagsBeslut, så finnér man, att min pligt endast inskränkt sig dertill, att tillse, det den Kongl. Skrifvelsen af den 4 December 1823 riktigt intogs, sedan Rikets Ständer beslutat, att den skulle i RiksdagsBeslutet intagas.
Men hvad slutet af §. beträffar, hvilket egentligen varit föremål för anmärkningen, eller den meningen: ”Så håfve v G ”genom vårt Statsutskott_, vid dess slutliga ”skrifvelse till väre Fullmägtige i Riks”gäldsContoretj låtit detta Nådiga förkla”rande till rättelse lända;” så ägde jag, i afseende på redactionen deraf, ingen befatt - 74 Den 19 Mars f. m.
Den 19 Mar s f. m. 75 ning, emedan det var Ständernes yttrande och icke Konungens.
Jag kan således icke lemna någon upplysning, hvarföre ordet rättelse blifvit infördt i stället för ej t errättelse.
I afseende på lyftningen af det mindre Creditivet, och den Kongl. Skrifvelsen af den 4 December 1823, hade jag trott, att då Konungen förklarade sig vilja noggrant iakttaga hvad Grundlagen föreskrifver, detta icke borde anses som en principlös Regei ingsgrundsats, utan tvärtom, såsom en ganska principmässig.
Jag hade ej trott, att det borde tydas såsom ett sträfvande att inkräckta på folkets rättigheter, då Regeringen bestämdt inskränker sig inom Grundlagens föreskrifter.
De vilkor för Creditivets lyftning, som innefattas i 63 §.
RegeringsFoi men, förklarade Konungen sig vilja följa, och endast desse, som äro de ursprunglige.
De andra vilkoren tillkommo vid i8a3 års Riksdag, och då Konungen icke antagit dem, utan förklarat sig vilja iakttaga endast de, sorn Grundlagen innehåller, tror jsg alt han handlat ganska lagligt.
Ändamålet med Konungens vägran alt för Fullmägtige i RiksgäldsContoret uppgifva behofvet för Creditivets lyftning, var icke att omslöja denna lyftning med någon hemlighetsslöj 1.
Men jag hemställer, hvad resultatet skulle blifva af ett sådant tillkännagifvande.
Månne det icke skulle för - utsätta en slags pröfningsrätt hos Fullmägtige öfver det uppgifne behofvet?
En sådan pröfning tillhör likväl endast Rikets Ständer sjelfve, hvilka vid Riksdag äga att pröfva de rådslag Konungens Rådgifvare i ämnet afgifvit.
Således synes mig all föregående pröfning ledande till intet ändamål.
Men deremot är det Rikets Ständers fullkomliga rätt att sjelfve pröfva, om de anse sättet för Creditivets användande hafva varit förenligt med deras afsigter; äfvensom det är deras obestridliga räll, att bestämma beloppet.
Om detta, såsom Friherre Anckarswärd yttrat sig, kan nedsättas till 66: 32., lemnar jag derhän.
Det torde dock bero på ordalagen i 63 §. som föreskrifver, att "för oförsedde händelser tvänne serskil”de tillräcklige summor böra afsättas och anslås.”
Men jag medgifver, att det beror på olika omdömen, hvad med ordet: tillräcklige här kan förstås, och huruvida en nedsättning till 66: 3a dermed kan vara förenlig.
Emedlertid håller sig.
Konungen mellan Riksdagarne endast vid de vilkor för lyftningen, som Grundlagen föreskrifver, och delta har äfven varit andan af den Kongl. Skrifvelsen.
Vid Riksdag äga sedermera Rikets Ständer rätt att pröfva, om Konungens Rådgifvare uppfyllt deras pligt, samt att bestämma beloppet för den påföljande tiden; men längre tror jag icke att de kunna gä.
Detta har jag velat tillägga för att åt - 76
Den 19 Mars f. m. följa till StatsUtskottet, i händelse Utlåtandet blifver åtcrremitteradt.
Friherre BoyCj Ludvig:
Jag skall som representant aldrig eftersätta min pligt att bevaka Folkets rätt och säkerhet; men jag skall icke heller genom känslan af denna pligt låta hänföra mig, att, som man säger, söka sak med Regeringen, der den liandlat rätt och ädelt.
Jag föres till denna reflexion i anledning af en anmärkning, som här blifvit gjord mot lyftningen af det mindre Creditivet.
Jag misskänner icke principen, som legat till grund för anmärkningen; Friherre Anckarswärd har i principen rätt, men jag tror, att tillämpningen deraf i förevarande fall varit oriktig, och för alt bevisa detta, anhåller jag, att 63 §.
RegeringsFormen först mätte uppläsas.
I anledning häraf upplästes 63 §. i RegeringsFormen.
Hvarefter Friherre Boye., fortfor:
Innan jag går till den granskning jag åsyftar, har jag en invändning att besvara.
Frågan blir nemligen, om paragraphen, sådan den nu blifvit uppläst, står fast eller blifvit förändrad.
Rikets Ständer hafva väl enligt sednaste Riksdags Beslutet yttrat en önskan om ändring eiler tillägg deruti, men Konungen har icke bifallit det, och det är således min pligt att antaga paragraphen gällande, sådan den är.
Der står nu i be - Den 19 Mars f. m. 77 stämda ordalag, att Creditivet skall användas till oförutsedde och angelägne behof.
Nå väl, mine Herrar, hvem har rätt att pröfva behofvets angelägenhet?
Ilar den gjort det till skada för landet?
Nej, tvärtom; användningen af Creditivet har skett för ett godt och välgörande ändamål, likasom räntan äfven blifvit använd för en välgörenhets åtgärd.