Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så gör denna qvinnohunger honom opålitlig, dubbel.
Han är hal som en ål; man måste rispa honom så att blod kommer fram, om man skall kunna hålla honom qvar.
Jag är arg, jag är arg som ett bi.
Jag ångrar ingenting, absolut ingenting.
Men hvarför skulle jag vara så hänsynsfull att jag skulle väja undan för att säga honom mina verkliga känslor emot honom?
Hur kall jag blifvit?
Det bästa Matti någonsin gjorde emot Karl var att hon sade honom rent ut hur hennes tycke låg kallt och dödt, hur hon kände afsmak i stället för sin forna böjelse.
Det blir mannens sak att öfvervinna qvinnans motvilja, men hon har ingen skyldighet att söka maskera den.
Hvad skulle det vara för blödighet!
De taga minsann aldrig några hänsyn till oss, när de ledsnat.
Jag känner redan motvilja för Georg B.
Det är med vämjelse jag tänker på dessa håltomma smekningar.
Det är vidrigt att så kunna ge sitt känslolif åt en qvinna, som icke är någonting för en och som man icke ämnar göra några ansträngningar för att hålla qvar.
När jag sluter mig till honom är det alltid i det hoppet att hans ömhetsbetygelser skola innehålla en hundradedel af verklig, äkta, trofast tillgifvenhet, och för denna enda hundradedel skulle jag gerna ge hela min uppmagasinerade kärlek för alltid, för så länge jag lefver, som hans vän, hans kamrat, hans qvinliga vapendragare, hans tjenande ande.
När jag tror på denna hundradedel, som han ännu kan ha qvar att gifva åt en qvinna, som för honom har värde, då är jag etiskt berättigad att åt honom ge alla de ömmare känslor, som kunna gömmas i min varelse, ty min afsigt är det att gifva på allvar, att aldrig taga tillbaka.
Det är när jag tviflar till och med på denna hundradedel, som jag kastas in i experimentlust och kall beräkning.
Och nu tviflar jag.
Af smekningar (blott kroppens och de yttre åtbördernas smekningar) har jag redan nu fått så många att jag är mätt.
Ja sista gången drog han försorg om att jag fick äta mig mätt ända till leda.
Det är ett älskande hjertas varma, innerliga kärlekstecken jag längtar efter, – känslan af ömsesidigt förstående, ömsesidig trofasthet.
Nu må krisen komma, om den vill.
Jag vill inte blinka.
Brytningen må komma nu, om den måste komma.
På den nu inslagna vägen ha vi ingenting att vinna mer af hvarandra.
Vi ha gifvit och tagit kyssar och omfamningar.
Och de ha nästan dödat både min längtan och min beundran.
Hvarför skulle jag af fruktan för hans vrede eller af fruktan att såra hans fåfänga söka dölja detta faktum?
Det skrifna ordet kan missförstås, men de ord som vexlas i korta satser, öga mot öga, dem kan man förklara om den andre vill ha dem förklarade, och tonfallet gör att de mindre lätt missförstås.
Jag vill icke med berådt mod såra, och jag vill försöka att på intet sätt vara ovänlig eller grof, men jag vill undanbe mig hans kyssar och omfamningar, till dess han kan tvinga mig att hålla af honom med samma tillit som förr.
Jag vet icke sjelf hvad det är som småningom framkallat detta totala stämningsomslag.
Det märkvärdiga är att han kände detta omslag hos mig innan jag sjelf ens anade det. – ”Jeg föler det som om De syntes mindre om mig de siste Dage end för.”166
Det var en egendomlig skarpsinnighet eller instinkt.
Jag var vänligare och smeksammare emot honom då än förut.
Men jag hade svårt för att låta mina ögon möta hans; det var alltid som om det ville komma något kallt i dem och som de för att dölja detta måste vika åt sidan.
Och nu – medan jag skrifver – nu känner jag nästan smärta, liksom en samvetsförebråelse, öfver denna samma kallsinnighet eller motvilja.
Det syns mig som vore jag en dålig menniska, derför att jag icke kan vara varm och älska utan misstro.
Jag rår icke för det.
Jag skrifver med tårar i ögonen.
Det gör mig så ondt att jag skall vara så onaturligt hård på samma gång jag är så ohjelpligt vek.
Det gör att jag måste lida sjelf och måste komma andra att lida.
Men det enda som kan sammansmälta dessa två stridiga elementer är tro.
– Och jag har ingen tro på Georg Brandes.
Gentemot qvinnor har han intet samvete.
”Den sletteste Pöbels lave Bagvaskelse.”
Och trots allt håller jag så mycket af honom.
Hvarför skall han ha denna narraktiga kurtisörfåfänga!
Det är något smått i att en stor man kan ha lust att springa omkring och berätta att ”en smuk
Dame kastede saa milde Öjne” till honom, eller att Fröken Thoresen stämde möte med honom i förstugan och sade honom ”nogl[e] lidenskabelige Ord” eller att fröken Moor kommit hitöfver för hans ”Skyld”.
Och hur har han burit sig åt emot denna fröken Moor?
Hon kom hit ungefär den 1e November 1885, således för något öfver ett år sedan.
Hon bodde här på hotellet till den 1e Januari 86, således två månader, så flyttade hon, ingen visste hvart.
Och hon är qvar ännu, bunden af honom, ännu efter öfver ett års förlopp, – föremål för hans medömksamma löje.
På detta samma hotell besökte han henne nästan hvarje qväll, som han nu besöker mig, och på detta samma hotell, der han sökt henne och vunnit henne, sitter han nu för mig – sin nya, fast kanske inte nyaste bekantskap – och gör sig lustig öfver att hon är ful och trofast.
Och dock säger Ingeborg att hon icke är ful, men att hon ser äldre ut än sina år (24–25).
Han säger att hon har en fullständig kalmuckfysionomi.167
”Hun oversätter nogle Smaating for mig,” sade han så der hänkastadt.
Till arbete kan kalmuckskan vara god nog.
Och till henne som till mig har han naturligtvis den första tiden sagt: ”De er smuk,” och suttit och sett på henne med sina aflånga, kallt glimmande ögon.
Men det är lågt, allt detta.
Den afmattning i känslan, som förut fans, har nu fått en tillsats af leda.
– Han är mig nästan vidrig.
Och dock håller jag af honom, trots allt.
Han är icke elak.
Han är ett stort, bortskämdt och derför en smula äckligt barn, som genom ett onaturligt öfverflöd lärt sig till olater och högfärd och som rifver sönder sina leksaker i stället för att ha dem till det nöje de äro afsedda för.
Jag skall tala sanning till mitt lilla dåligt artade barn.
Ack, att jag kunde göra det så mildt, som jag har hjerta att vara god emot honom, om han vore mera värd ens tillit!
Jag kan få säga honom det med tårar i ögonen, jag kan få kyssa hans händer, jag kan få göra allt för att göra det så litet groft som möjligt, men säga det måste jag.
Och blir han ond på mig trots allt detta, då låt det braka löst!
Då är han inte värd att jag bryr mig om honom.
Och om jag [tiger] af rädsla för att få en så mäktig fiende, då är jag icke värd att ha aktning af någon, då förtjenar jag icke att kallas sjelfständig.
Då säljer jag mig för kotterikritik som jag förut sålt mig för penningar, då har brytningen i mitt äktenskap icke varit mig till någon upprättelse.
Och aldrig, aldrig vill jag tala illa om honom.
Men jag kan icke göra våld på detta, som inom mig reser sig mot hans intetsägande, fadda, utvattnade smekningar.
Jag kan icke låta bli att tänka på hur han smekt femtio, sextio, hundrade qvinnor före mig på samma sätt, – hur gammalt och utnött allt detta är.
Det äcklar mig vid att tänka på det.
Må han vara än så mycket ett snille, det ligger dock något grisigt i att så kunna ge sig åt första, bästa qvinna, som ser lite bättre ut än hin håles mamma.
Jag ser då inte stort bättre ut.
Han vet det; men bara för det lampskenet kan ge mig ett skimmer af ungdom är han färdig.
Det är inte dygdig harm som dikterar mina känslor, icke heller svartsjuka, ty det är icke tanken på de qvinnor han verkligen älskat och lefvat samman med, som upprör mig; det är tanken på alla de varelser, som han kunnat ge något af sig sjelf, blott för att få samlingen ökad.
Om jag bara nu kunde finna ord för min egen stämning, när det kommer till stycket.
Ack, jag skulle ha lust att be till den Gud jag icke tror på, om det blott kunde hjelpa mig att vara god och sann.
Att i hvarje min stafvelse vara enkelt naturlig, så att han måtte tro på mig, så att han icke måtte bli ond, så att han måtte höra på mig och tänka på hvad jag säger.
Men detta halfva, falska erotikförhållande kan ej få fortfara.
Må han vara förälskad i mig eller bara låtsa sig vara det, men jag vill icke han ur mina smekningar skall tro sig dricka en förälskelse, hvilken för länge sedan upphört att finnas, – annat än latent åtminstone.
I morgon se vi hvarandra icke, ty jag går på teatern.
Spela de något bra, så går jag på öfvermorgon också.
Förklaringen kan han få när och hur han behagar.
Ingenting annat hindrar mig från att resa hem än fruktan för att han kan skrifva något, som skulle kunna förorsaka mig ett recidiv.
I alla händelser skall jag se till att jag kan arbeta eller åtminstone vara lugn.
Och jag tror att jag kan sofva.
Hur löjligt att taga all stassen af, som han icke sett!168
D. 12 Feb. (Lördag.)
Puh, nej!
Att försaka är visst icke rätta vägen till likgiltighet.
Sist var jag bara på trots ett beläte som han icke fick det ringaste lifstecken ur, hur mycket han än försökte.
Och i dag längtar jag så att jag kan bli tokig; längtar efter hans vänlighet, som jag stötte tillbaka i Onsdags.
Och jag längtade hela dagen i går, kunde ingenting göra annat än bara längta, – ja jag har icke varit riktigt lugn allt sedan vi skildes med det kyliga handslaget.
Så käns det efter det man spelat kall!
Efter den qvällen, då jag icke höll emot, längtade jag icke den ringaste smul, utan kunde helt gladt gå på teatern, fast jag visste han skulle komma.
Jag är i den grufligaste ängslan att han icke skall komma i qväll.
Jag är halft sjuk af det.
Och det var jag också i går.
Åh, om jag bara finge se honom igen en enda gång, varm som förr!
Jag är så rädd att ha förderfvat något med mitt träbildsexperiment.
Om han tar mig på orden och låter mig sköta mig sjelf!
Åh, herre Gud, om han aldrig, aldrig mer – – – !
Det må gå hur det vill, men det experimentet upprepar jag icke.
Jag vill icke spela komedi.
Det är dåligt och lågt.
Jag vill vara sann och naturlig, så får han tröttna när han vill; jag skall icke söka hålla honom qvar med konstlade medel.
Jag vill låta honom gå när han är trött på mig, jag skall icke lyfta ett finger för att hålla honom qvar, jag skall icke bli bitter, icke svika, hämnas, förråda.
Han skall vara mitt vackraste minne; tiden skall läka såret han slog, och arbetet utfylla tomrummet.
Är jag icke stark nog och stor nog att våga vara god och sann?
Älskade, – som menniska är du så mycket mindre än jag, men som författare så mycket mer.
Jag beundrar dig för denna underbara, härliga stil, som jag förstår bättre än någon annan.
Jag förstår dig sjelf.
Jag förstår till och med dina svagheter.
Jag vill hålla af dig sådan du är, visa det så länge jag får, och sedan draga mig tillbaka med något af en moders ömhet för det barn som hon icke belastar med någon efterhängsen ömhet, men som hon i sitt hjerta följer med kärlek, när det går sin egen väg.
Skulle jag bli bitter när han öfvergifver mig!
Jag, som har hans lifsgerning att tacka för så mycket!
All komedi är småsinne eller sjelfförsvar.
Jag är icke småsint och jag vill icke försvara mig emot honom.
Höjer han handen för att stöta till, så vill jag bara hviska mitt:
”etiam tu, Brute!”, och sedan icke yttra en klagan mer.169
Älskade, – gif mitt lif en smula sol, att jag må blifva god och varm, drag sedan bort hvart du vill.
Jag skall sakna dig, men hata dig – aldrig!
Ty jag skall icke gifva dig sådana vapen i händerna att jag behöfver frukta dig.
Jag skall aldrig inför dig eller andra behöfva hölja mitt ansigte i blygsel och skam.
Jag räknar timmarne tills jag får se dig.
Ack det dröjer kanske länge, länge ännu!
Spelet är så ojemt mellan oss.
Jag ger med en sluten naturs hela samlade styrka, och du – – – – !
Men jag vill vara sann.
Så får det komma hvad det vill.
Hvarför så patetisk?
Hvarför söka framtvinga en djupare känsla, som han icke kan ge?
Han är fåfäng.
Och i sin kurtissjuka är han en smula narraktig.
Derför kan det mellan oss två aldrig bli något genomgripande, något som går riktigt på djupet.
Trots allt detta fins det ingen som kan göra honom rangen stridig.
Du kan ge helt och stort, fast han ger litet och deladt, – hå nej, jag kan icke ge det, men jag skulle kunna det, om han vore mindre fruntimmersjägare och mera helskuren menniska.
Men kan man icke glädjas åt en kolibri, bara derför att han icke är någon örn!
Jag vill ha lof att helt oskyldigt leka som ett bekymmerslöst barn med en annan lättsinnig barnunge.
Jag har något att taga min skada igen för.
Jag vill ge mig riktigt fri.
Jag vill känna hvad lycka det kan ligga deri.
Mina läppar lysa röda emot mig och mina ögon glänsa, när jag ser i en spegel.
Det är eftersommar nu, och han säger att jag är ”nydelig” och ”söd”.
Det är eftersommar nu, och solen kan bryta fram mellan moln.
Vid en sådan frambrytande stråle kan det blifva en underlig färgglans.
Hvarför icke ställa till en festdag innan arbetsveckan inträder!
Eller skall jag kanske afstå från festen, derför att den icke kan räcka hela veckan ut!
Sjung och var glad!
Och gå sedan med sång till ditt arbete.
Jag är icke botad ännu.
Jag har fått, men jag har icke gifvit.
I yttre mening.
Nu vill jag ha lof att utveckla hela den varma smidigheten i min natur.
Hvad riskerar jag!
När han går i alla fall.
Jag vill försöka om det kan ligga någon makt i mitt leende, om mina ögon kunna smeka och fasthålla – – – – – – –
Den 13 Feb.
Det närmar sig upplösningen.
Den blir skilsmessa, resignation, ensamhet.
Han har nyss varit här!
Och han var svalare än han varit sedan vi kommo hvarandra närmare.
Och han var missnöjd med mig.
Jag hade varit oförsigtig.
Jag hade följt honom ut i korridoren.
Det var ”ingen fin Diplomati”.
Jag var bara ett litet tidsfördrif, och han är redan trött.
Skall jag vara ledsen för det?
Jag ångrar ingenting.
Jag lider nu.
Jag lider så att det käns som skulle kropp och själ slitas åtskils.
Men det skall gå öfver.
Och detta eldprof skall ha gjort mig starkare i mitt arbete.
Lifvet för min egen räkning skall vara mig ännu likgiltigare än förr.
Det skall komma en stor, harmonisk ro öfver mitt sinne, sedan kampen är slut.
Det är som kände jag redan nu dess annalkande; det är som om smärtan hölle på att gå öfver i dyningar.
Lugn och utan konstgrepp, utan försök att hålla honom qvar vill jag taga emot hans sista, bortdöende välvilja.
Och sedan vill jag gå.
Tyst, med nedböjdt hufvud, utan klagan och utan bitterhet.
Mitt arbete, dig viger jag mig!
Och dig, lugna, storslagna ro!170
Nu vill jag berätta.
I Onsdags, det var den 7de, kom Brandes upp en stund på förmiddagen.
Jag hade varit på teatern föregående qväll, då han sökt mig.
Han var klädd i frack, ty han skulle på middag hos sin förläggare, och han hade under öfverrocken den mjuka, hvita yllehalsduk, som jag nu lärt mig känna så väl.
Jag kastade ett papper på elden just som han kom.
Taktlöshet!
”Ni behöfver icke alls bränna någonting för min skull; jag skall icke se efter hvad ni har på ert skrifbord.”
Jag försäkrade att det icke var för hans skull, men han trodde mig naturligtvis icke.
”Hvilken ovanlig tid ni kommer på!”
– Ja, han var bjuden på middag hos sin förläggare (Hegel.)171
Men efter han icke träffat mig i går, så ville han titta upp ett ögonblick.
– När skulle jag då träffa honom härnäst?
– Torsdag var han bortbjuden, Fredag var han också bortbjuden.
”Jaså; då går jag på teatern i qväll, i morgon qväll och på öfvermorgon.”
Ja, om det kunde vara någon förnöjelse vid det.
– Alltid bättre än sitta ensam hemma.
– Men hvad det der röda klädde mig!
(Det var den gamla röda tröjan, löst knäppt öfver den ena axeln.)
Ja inte menade han tyget var vackert men – ja – (Parenteser sade resten.)
Och så satte vi oss.
Jag skulle ju vara den kallsinniga den dagen.
Det var så länge sedan jag sett honom och detta efter just den qvällen med hufvudet mot hans axel.
Han satt och såg på mig vid dagsljuset med vänliga, grå semitögon.
Den röda tröjan lyste i dem och beständigt kom det ett par händer smygande under henne, löst och fint, glidande fram kring min midja.
”Ni är så söt.”
(De er saa söd.)
Han sade det så smekande och vackert.
Och så räckte han sig fram och såg så rar ut som ett snällt barn.
Men jag drog mig tillbaka.
”Är ni nu rädd för mig igen?”
”Nej, men jag känner mig en smula främmande.”
Hur hans ansigte vexlade med ens!
Detta kära ansigte, som är skiftande och rörligt som en vattenspegel.
Det mulnade, blef liksom sorgset, och han drog sig sårad tillbaka.
Han hade talat om Schandorphs pjes ”Uden Midtpunkt” och i sammanhang dermed hade han börjat berätta en historia om en narraktig gammal student, som godt hade kunnat tjena som modell för husläraren.
Han hade börjat på den gladt och bekymmerslöst, – så kom den omotiverade parentesen och så skiftade ansigtet uttryck, när jag blef afvisande.172
”Är ni trött på mig nu, eller hvad är det?”
”Jag vet inte sjelf hvad det är,” svarade jag.
”Nåh!” sade han kort, liksom resignerad, så satte han sig och fortsatte med historien om den gamle studenten, som hade så lätt för att hålla tal och som trodde att alla damer voro förälskade i honom.
”Hvorfor fortalte jeg egentlig det!” utbrast han plötsligt uppvaknande ur sin tankspriddhet.
Min omotiveradt påkomna kyla tycktes ha sysselsatt honom.
Så kom han sig ihåg igen.
Det var ju med anledning af Uden Midtpunkt.
Han berättade trött och liksom på dagsverke.
Som helt ung student hade Brandes beundrat den der halfgamle, som hade så lätt för att tala och som tycktes vara så präktig.
Denna bländande företeelse brukade skryta med hur många damer som voro förälskade i honom.
Han hade en gång tagit B. med sig hem och visat honom en massa broderier och dylikt skräp, som han fått af sina beundrarinnor.
B. hade en morbror, som tillbringat en stor del af sitt lif i Frankrike.
Det var strax innan B. för första gången skulle resa till Paris och han gick hvarje dag till morbrodern för att öfva sig i att tala franska.
Morbrodern brukade säga åt honom att han skulle berätta om sina förälskelser, emedan detta var det enda han kunde berätta med sammanhang, och B. gjorde så, för att öfva sig i franska.
Morbrodern hade varit en stor – hur skall jag säga? – en sådan der som alla qvinnor skola bli förälskade i.
Men han skröt aldrig dermed på något sätt, han var en fint bildad man.
Så en dag berättade B. om sin store vän, denne, som berömde sig af att alla qvinnor blefvo betagna i honom.
– ”Du kan säga den herren från mig att han är en stor narr.” – B. såg häpen på sin läromästare, och denne fortsatte i undervisande ton:
”om man får ett sådant minne af en dam, så skall man icke tala om det för någon; man håller det för sig sjelf, och endast när man är ensam tar man fram det för att glädjas deråt och ha det som ett minne för sig sjelf.” –
”Var det inte lustigt?” tillade B.
”han undervisade mig derom precis som om jag varit en skolpojke.”
Så reste vi oss.
”Har jag sårat eller förnärmat er?”
”Om jag det gör, så skall ni säga mig det.”
Men ni har inte förnärmat mig.”
Han såg på mig, så der väntande, men jag gjorde intet närmande.
”De kan ikke?”
En skakning på hufvudet.
Han utstötte ett hastigt och otåligt ”Nåh!” som han menade: låt bli då!
”Så kommer jag inte på två dagar.”
”Ja inte blir det bättre af det!”
Han log så att hela ansigtet klarnade.
”Blir det inte bättre af att jag blir borta?”
Vi måste le båda.
”Lef vel da.”
Ett handslag, och han gick.
Nästa dag han kom var Lundegård hos mig.
B. och jag hade icke sett hvarandra på en evighet, tyckte jag.
Jag var nervös och förtviflad öfver att icke få träffa honom.
Jag hade föresatt mig att vara sann och naturlig, att försöka tala helt enkelt och okonstladt, med ett ord: vara mig sjelf och icke blygas deröfver.
Mitt hjeltemodiga beslut finnes antecknadt på en papperslapp.
Sehär:
Jag vill vara vänlig och mjuk som en kattunge, smyga mig in i hans välvilja, om jag kan.
Vara lätt och fin i mitt sätt, släppa mig lös med skämtsam taktfullhet.
Det fins qvinnor med varma ögon af sammet, i hvilka det glänser fram en glimt ibland af poleradt stenkol, när skalkaktigheten tittar en till möte.
Man tycker om sådana ögon.
Må jag blott få tag i honom en enda gång till!
Jag skall ”pludre”.
Det är ju så naturligt i en sådan förtrolighet.
Hvarför skall jag låta göra mig till trä af lutter anspråkslöshet?
Mina smekningar ha mera innehåll än hans och äro mera värda än hans.
Jag är icke hans gäldenär.
Jag ger full valuta för hvad jag får.
Jag var förtviflad när han gick utan att vi fått ett enda ögonblick för oss sjelfva.
Jag följde honom till trappan och frågade i en sotto voce hviskning när jag kunde vänta att få se honom igen.173
På öfvermorgon.
Min öfvergifvenhet när jag kom in!
Lampan tycktes ha mist sitt sken.
Lundegård stod ensam i detta rum, som nu tycktes mig naket som ett fängelses väggar, ödsligt som en lifdömds tankar.
Hvad han var nervös, anmärkte Lundegård.
Det var rent af obehagligt.
Och han hade just för denna otålighets skull icke kunnat förmå sig att gå.
Så kunde jag icke förställa mig längre.
Åh, herre Gud, jag hade velat tala med B.!
Hvarför jag inte sagt det rent ut.
Kamratens ånger öfver att icke ha lemnat oss ensamma var rent af rörande.
Jag håller af kamraten, han är en menniska.
Men jag var utom mig.
Mitt hjerta kunde sprängas af längtan.
”På öfvermorgon,” hade han sagt.
Men insåg han det då icke, att det var en evighet!
Han hade sagt helt lugnt ”på öfvermorgon”.
– Jag kunde gråta blod.
Jag tyckte jag måste vara död innan denna förskräckligt långa tid hunnit löpa till ända.
Och jag ville icke dö.
Jag skref en biljett, sade honom att jag var sjuk, att jag längtade, om han ville komma följande dag.
Jag sprang så sent det var och stoppade biljetten i en breflåda.
Jag hade gjort sjuktoilett, och jag var sjuk.
Hela denna kamp emot en öfvermäktig fiende har uttömt mina kroppskrafter.
Men jag ville se så hygglig ut som möjligt.
Nedbäddad i gungstolen med ljusblå morgonmössa på hufvudet och min mjuka resfilt öfver knäna.
Det fans hvarken kraft eller spänstighet hos mig, icke en tanke i mitt hufvud; jag var trött som en trasa.
Så kom han.
”När jag sade att jag skulle komma på öfvermorgon, så var det verkligen emedan jag icke hade tid förr.
Jag är upptagen hela dagen i dag.”
Förebråelsen gjorde mig till en våt hund.
”Og saa var det ingen fin Diplomati, at De fölgte mig til Trappen.
Lundegaard maatte da tydeligt mærke at de havde Noget at sige mig, som han ikke maatte höre.
Det Rette havde været at sige mig Farvel inde i Værelset, uden Videre.
Og saa ganske rolig vente tils jeg kom.”
(Ganske rolig!!)
Och så sade han att med den mössan liknade jag Barselkonen i Holbergs komedi.
Och så satt han och såg sorgsen ut, strök öfver min panna och böjde sig ned till mig.
Men jag var så full af ånger öfver min dumhet, att jag brydde mig om ingenting.174
Han frågade om jag läst Barselkonen.
Ja, för länge sedan.
Nej, jag kände den naturligtvis icke.
Och så sade han omigen att man kan vara rädd att jag skall knäckas midt af.
Icke för det jag icke har korsett, utan för det jag är så ”slank bygget”.
För resten var han vänlig och snäll, men jag kände mig förkrossad af hans medlidande.
Följande dag var det han enligt det första aftalet skulle komma, men jag fruktade att han skulle uppskjuta det, derför att han varit hos mig på den der förmiddagsvisiten.
Jag åt qvällsmat, jag satte mig att läsa, och ändå kom han icke.
Jag måste ha luft, och jag skref på en papperslapp:
Gud i himlen, så har jag aldrig lidit förr.
Det är som om jag skulle qväfvas, förgås.
Jag hatar honom.
Ja, jag hatar honom!
Men jag vill aldrig visa det.
Jag vill draga mig tillbaka lugnt och likgiltigt, eller rättare sagdt: jag vill låta honom draga sig tillbaka.
Ja, jag hatar dig G.B., derför att du låtit mig lida så öfvermenskligt, – derför att du måste veta hur jag nu sitter och längtar – förgäfves – längtar så att hjertat vill sprängas – – –
Just då öppnades dörren, jag kastade mina papperslappar i omslaget och såg på honom.
Han var blek och det fans ett par vattendroppar på hans kinder.
Jag trodde det var regn.
”Jag kan icke tala med er.
Jag kom upp endast derför att jag lofvat det.
Det har händt mig en stor olycka, den största som kunde hända mig, undantagande att någon af mina kära skulle dö.”
Han kastade sig på en stol vid mitt skrifbord.
Hur nedbruten han såg ut!
Det grep mig.
Han krossad och olycklig!
Det var som om mina lemmar stelnat.
Jag kände hur mina ögon vidöppnades och fästade sig på hans ansigte.
– – En olycka – – – en olycka? – – – hvilket ord, när det var honom olyckan träffat!
Jag greps af en hjelplös förfäran.
En olycka!
– Jag hade icke en tanke på att jag ens kunde få veta af hvad art.