Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab föreslagna redaktion af ifrågavande §, samt, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka
Ja, blandade med Nej, förklarade det han härvid funnit
Ja öfvervägande. § 3.
Efter den förklaring Frih. von Kraemer afgifvit, rör:de tillkomsten af detta förslag, vill jag icke göra några anmärkn:r mot lagtextens redaktion, ehuru många anlednrr dertill förefinnas.
Enär jag deltagit i öfverläggningarna om detta ämne, har jag velat tillkännagifva, att jag vid de serskilda sammankomsterne i och för bränvins-lagstiftningen påyrkat ett i mitt tycke något bättre redigeradt förslag än det nu föredragna, men jag har gifvit vika för deras önskningar, hvilka vilja hafva förslaget antaget sådant det är, emedan, enl. hvad man sagt mig, det vore af alla kändt och granskadt.
Jag afstår således från mina ganska väsendtliga anmärkn:r och vill endast hafva erinrat, att förslaget är hvarken lämpligt eller tydligt.
Det lyder sålunda: ”Vid handel, sorni förestående §§ omförmäles, må hvad såldt blifvit icke afhämtas i mindre belopp än det minsta, sorn i hvartdera fallet säljas må eller något af det sähla å försäljnings-stället förtäras.”
Meningen måtte väl vara den, att hvad såldt blifvit må icke afhemtas i mindre belopp, än som i hvartdera fallet såldt är, och att icke heller något af det sålda får på försäljnings-stället förtäras.
Jag anhåller alt dessa ord mätte tilläggas för att förtydliga §:n.
Jag instämmer visserligen i den af Gr.
Lagerbjelke under discussionen yttrade åsigt, att, sedan R. o. Ad. i sak fattat sina beslut, åt Serskilda Utsk. öfverlemnas att, i afseende på redaktionen, genomgå Betänk.
Delta hindrar mig likväl icke, att i fråga om nu förevande § instämma med Gr.
Sparre, emedan jag anser det nödigt, att genom ett bestämdt beslut fästa Serskilda Utsk:s upmärksamhet på nödvändigheten att i §:n iakttaga en språkriktig och fullt begriplig redaktion.
Dertill hör, att ordet ”e//er” utbytes mot ”e/ heller”, emedan man i annat fall icke uttryckt hvad man likväl åsyftar.
Orden ”hvad som såldt blifvit,” äro subjekt till verbum ”afhämta?, ” men de kunna icke vara subjekt till verbum ”förtäras,” utan subjektet dertill äro orden: ”något af det försålda.”
Det anmärkta felet hjelpes genom antagande af den redaktion Gr.
Jag nekar icke, all redaktionen kan blifva bättre än den Utsk. föreslagit, och har icke något emot, att de föreslagna ändringarna vidtagas; dock tror jag, att, om någon ändring i §:n skall göras, man bör i st. f. ordet må å första stället begagna ordet får, sä alt §:u skulle fä följande lydelse: ”Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, får hvad såldt blifvit icke afhämtas i mindre belopp, än det minsta, sorn i hvartdera - Den 5 Augusti f. m. 33 dera fallet säljas må, eller något af det sålda å försäljnings-stället förtäras.”
Jag hemställer om icke detta vore lämpligare.
Cederström sig gerna vilja instämma.
Mig är alldeles likgiltigt, hvilken redaktion än antages, och yrkar jag således ingen propos. pä min mening, utan förenar jag mig med Frih. Raab.
Raab i afseende på denna § föreslagit den förändring, alt på första raden ordet ”må” skulle ulliytas emot ordet ”får”, samt Gr.
Sparre yrkat, alt sista delen af §:n må komma att innehålla: ”ej heller något af det sålda å försäljnings-ställel förtäras,” anmälde sig och yttrade Gr. Sparre-:
Jag yrkade att framför ordet nugol skulle tillsättas orden ”ej heller får.”
Uppå härefter framställd propos. bifölls förevar:de § med den förändring, att å första raden ordet ”fur,” i st. f. ”må,” och å andra raden orden ”e/ heller får,” i st. f. ”eller,” infördes. § 4.
I sednare mom. önskar jag uteslutande af ordet varm.
I synnerhet under sommaren är det icke nödigt att hålla varm mat, och jag anser olämpligt, att inlaga ett stadgande, som icke efterlefves, och efterlefves lagen icke i ett fall, lärer man snart komma under fund med, att den icke efterlefves i ett annat.
Lagerbjelke förklarade sig vara förekommen af Gr. Sparre.
Jag kan icke inse lämpligheten af Gr.
Bibehälles icke föreskriften, alt varm mat skall vara alt tillgå, så blir följden, att gästerne komma att supa så mycket mera bränvin och taga häri ersättning för den värmande mat, de velat hafva.
Derföre tror jag det vara både riktigt och lämpligt, all malen bör vara varm, och anhåller således om bifall till §:n.
Den siste talaren har upgifvit moliverna för Utsk:s förslag i denna §, nemi. föreställningen att bränvin skulle mindre förtäras, om varm mat serverades.
Flere ledamöter inom Utsk. fästade sig härvid.
För min del har jag icke lagt någon synnerlig vigt härpå; men tror det nog vara sannt, hvad man upgifvit, nemi. all en supare skall känna sig frestad förtära bränvin i större mängd, om maten serveras kall, än om den är varm.
Det är sannt, att ett ord ofta kan uttydas på olika sätt och anses ej vara af någon betydenhet; men tänker man efter, torde man finna, att ordet varm tillkommit just JO H. 3 34 Den- 5 Augusti f. m. för att vinna ett åsyftadt ändamål.
Det är gifvet, att, om ordet varm icke finnes, skulle en krog kunna blifva hvad som yttrades om minuterings-slällena, ett tillhåll för bara supare, der bränvinet enbart förtärdes.
Sill, bröd och potatis må väl anses som mat, men har man insatt orden varm mat, har man också stadgat, att det skall vara Spisr/varters-rörelse och derigenom åtminstone visat, det man önskade förekomma det å krogarne i allmänhet omåltliga och skadliga förtärandet af bränvin ensamt, utan den för suparen mera behöfliga malen.
Hvarje lagbud bör väl vara så upstäldt, att det kan vinna afsedd tillämpning.
Skulle man nu antaga §:n sådan Ulsk. föreslagit den, så skulle varm mat finnas bela dygnet om.
Då skulle å hvarje krog en panna alltid vara anbragt öfver elden för att koka.
Om då i spiseln finnas några kål och deruppå en panna innehållande gröt, så är lagbudet dermed upfyldt, men huruvida superiet derigenom hindras eller icke, lemnar jag derhän.
Man kan äfven tänka sig, att då krögaren åtalas vid Härads-R:n derför, att han icke baft varm mat, lian svarar: ”maten var 10 grader Celsius varm och jag vet icke, alt den skulle varit 30 grader.”
Hvad, som är af vigt, är, att pä krogen finnes, icke blott bränvin utan äfven mat, och derföre anser jag Gr.
Sparres förslag riktigt, att å utskänknings-ställe skall mat vara alt tillgå.
Delta är allt hvad, som behöfves.
Jag anhåller således om bifall till §:n med uteslutande af ordet ”varm.”
Jag tillstyrker bifall till §:n, och tror, att ingen af ifrågavande lagstadgande kan draga den slutsats, att å utskänknings-ställen varm mat skall under bela dygnet vara att tillgå.
Detta stadgande innehåller likväl en skyldighet för innehafvare af utskänknings-ställen, att, så snart varm mat afgäslerne reqvireras, skall sådan dem tillhandahållas, hvilket icke är förhållandet, om Gr:ne Sparres och Lagerbjelkes förslag antagas.
Jag tror således, att Utsk. baft goda skäl för sitt tillstyrkande och förnyar min anhållan om bifall lill §:n.
Om §:n skulle kunna tydas så, sorn Gr.
Lagerbjelke tagit den, hade densamma bort lyda så, att varm mal alltid skulle vara att tillgå, men dä sä icke är förhållandet, lärer §:n icke kunna tydas annorlunda, än som Hr von Troil omförmält.
Då till min befattning hör, att tillämpa lagar och förfaltmr, har jag alltid ansett för min pligt, alt tillämpa dem sådana de befinnas, serdeles då ordalydelsen och andemeningen äro så tydliga som här.
Jag får derföre förklara, att jag såsom domare aldrig kommer att tillåta mig en sådan tolkning, som den Hrr von Troil och Adelborg velat gifva denna §.
Jag tror, att varm mat skall vara varm, och jag betviflar, att Hrr:ne finna någon domare, som annorlunda tyder §:n.
Då nu 42:dra §:n stadgar ansvar för förbrytelser mot 4:de §:n, kan man vara öfvertygad, att den utskänkare, som icke ständigt har en gryta Den 5 Augusti f. ra. 35 nied varm mat, skall tilltalas af kitsligare åklagare.
Vill man nödvändigt hafva ett epitet till mat, så kan man ju utbyta ordet varm emot tillagad eller lagad mat, men jag ser icke, hvartill det skall behöfvas.
Det hit lills gällande stadgandet liar varit tillfyllestgörande och der står likväl endast, att bränvin icke må försäljas med mindre än att mat är att tillgå, och jag kan icke inse, hvarföre man skall tillsätta ett ord, som gör att lagen icke blir efterlefd.
Hr Stråle, Willi.:
Frågan torde vara af någon större betydenhet, än man här synes föreställa sig.
Erfarenheten lärer nemi., att det icke är så sällsynt, att bränvinsutskänkniugs-ställen etableras, der mät visserligen finnes alt tillgå, men icke mat i den mening Hrr:ne allesammans torde önska.
Det finnes nemi. bröd och ost eller sill, strömming eller dylikt.
Detta är alltsammans, men så torde väl icke meningen vara, utan någon förbättring af nuvande lagstadgande, ledande dertill, att vanlig lagad och varm mat finnes att tillgå, lärer väl erfordras.
Om man borttager ur §:n ordet alltid, skulle man möjligen kunna vinna sitt ändamål.
Meningen kan väl icke vara, att, närhelst en gäst begär mat, han ögonblickligen skall få den, utan meningen är väl, att utskänkaren, så fort maten blir färdig, skali tillhandahålla den åt de gäster, som sådan begärt.
Detta förutsätter, att å utskänknings-stället skall finnas en köksspis med eld och öfrigt tillbehör för matlagning.
Jag tillstyrker således, att det föreslagna stadgandet, måhända med uteslutande af ordet ”alltid”, må bifallas.
En talare bar ansett det nu gällande stadgandet tillfyllestgörande, hvilket bjuder, att mat skall vara tillgänglig för dem, som sådan begära.
Men inom Ulsk. upplystes hvad Hr Stråle nyss omförmält, atl nu på utskänkningsställena visserligen finnes hvad man kallar mat, dock af sådan beskaffenhet, att den hungrige, som kommer dit, icke finner sig dermed tillfredsställd, samt att han heldre än att vänta på varm mats tillredning, super han i st. f. alt äta.
Derföre tilläde Utsk. ordet varm mat.
.lag tror, att hvarken Gr.
Sparre eller någon annan, som får ett dylikt åtal till pröfning, skall vid dombordet framtaga Celsii termometer för atl bestämma malens värmegrad, utan förfaltmn lärer väl, hädanefter såsom hittills, komma att tillämpas efter allmänt ordaförstånd.
Men då motståndet äfven bär är så starkt, anser jag rådligast, att, såsom Hr Stråle föreslagit, utesluta ordet varm.
.lag tillstyrker således bifall till §:n med denna ändring.
Lika med Hr Stråle och Hr von Hartmansdorff anser jag ordet alltid böra ur §:n utgå.
Anser man ordet varm icke lämpligt, så vill jag nämna, att i Norrska lagen står, att lagad mat alltid skall finnas.
Emellertid har jag intet emot, att ordet varm bibehålies, endast ordet alltid kammer att utgå. 3 * 36
Den 5 Augusti f. m. Gr. Lagerbjelke:
Ea person, som har god kännedom derom, har visserligen vitsordat, att nuvar:de lagen icke upfyller sitt ändamål, men om så är, kan jag likväl icke inse, hvarföre man skall antaga en ny lag, som gör det ännu mindre.
Jag skall försöka bevisa, att så blir förhållandet genom bifall till Utsk:s förslag.
Hr Stråle har upgifvit, att f. n. finnas en mängd krogar, hvarest bränvin erhålles i huru stora qvantiteter som helst, men när man der begär mat, får man endast några strömmingar, litet sill, ost och bröd.
Jag hemställer dock, om på dessa krogar matordningen blir i någon mån bättre, om till de af IIr Stråle upräknade rätter kommer litet ljum gröt, eller örn strömraingarne serveras litet värmda.
Lagen blir således icke det ringaste bättre derföre, att man tillsatt ordet varm, men den blir sämre det igenom, att man utesluter ordet alllid, emedan den, som super, bör hafva rättighet att alltid erhålla någon mat, hvilket icke blir förhållandet efter Hr Stråles förslag.
Utskänkaren skulle, om sistnämnde förslag antages, kunna säga till sina gäster: ”Snpen J bränvin, någon gäng fås bär varm mat, men icke alltid, och nu finnes ingen.” Hr Stråle:
Om lagen föreskrifver såsom vilkor, att på utskänknings-ställen skall varm mat vara att tillgå, torde Gr.
Lagerbjelkes anmärkn. icke förtjena synnerligt afseende inför domaren.
Gästens anspråk kan då icke vara större, än att vanlig matredning sker så fort som möjligt, men utskänkaren får icke lagligen, som 1111 understundom inträffar, möta anspråket på föda med endast bröd och kall mat, bestående t. ex. af något strömming eller dylikt.
Ordalydelsen blir icke så sträng eller skarp, som då deri står, att alltid skall den varma maten vara att tillgå.
Sparre har sagt, att, om förslaget antages sådant det är, skall hvarje domare anse utskänkaren hafva gjort sig förfallen till ansvar, derest icke, när som helst sådan begäres, varm mat är att tillgå.
Jag får dä förklara, att, i fall jag skulle afdöma ett sådant mål, jag skulle anse utskänkaren hafva fullgjort sitt åliggande, derest varm mat funnits alt tillgå och lemnades en hvar, som sig dertill anmält.
Jag kan icke föreställa mig, att lagstiftarens mening varit någon annan, och icke heller kan jag såsom domare tänka mig stadgandet så, att jag skall hafva kokande mat framför mig på bor-, det, utan endast, att det är näringsidkarens skyldighet, att lemna varm mat åt dem, som sådant begära.
Jag tror likväl, att något väsendtligt icke vinnes, om ordet ”alltid” borttages, såvida något annat ord icke kommer i stället, ty i annat fall kan man komma till den slutledning, som Gr.
Lagerbjelke framställt, nemi. alt varm mal tinnes, men icke förr än i afton.
Jag tror derföre, att, om man bibehåller gamla stadgandet, att mat skall lemnäs den, som sådant begärt, kommer man ändamålet närmare; men jag hemställer likväl, om det är lämpligt, att här göra redaktions-förändringar.
Jag har förut fästat upmärksamheteu härpå och vågar påslå, att äfven den mest vande att sam - Den 5 Augusti- f. m. 37 manskrifva lagar begår ett misstag, om han, så att säga, försöker på stående fot göra redaktions-förändringar.
Af denna anledn. anser jag rättast att öfverlemna åt Utsk. att omredigera förslaget, och med ledning af de nu gjorda anmärknme tror jag, att Utsk. kan åstadkomma en redaktion, som tillfredsställer alla.
Om man vill vränga lagen, tror jag, att man kan få många skäl dertill.
Lagerbjelke har sagt, att om ordet alltid qvarstår, skall den varma maten ögonblickligen vara att tillgå.
Jag hemställer huruvida det är möjligt, alt, om en gäst skulle ankomma till en gästgifvaregård kl. 3 eller 4 på morgonen och begära varm mat, den skall kunna anskaffas, innan den blir tillagad.
Jag anser ordet alltid böra bibehållas, emedan det innebären förpligtelse för gästgifvaren eller näringsidkaren, att alltid hälla varm mat.
Uteslutes åter detta ord, så skulle den, som vill vränga lagen, kunna säga: jag har min rättighet under ett år och varm mat är hos mig att tillgå den första och sista dagen på äret, hvarmed jag upfyller lagens fordringar.
Jag anser Utsk:s förslag riktigt och förnyar min anhål lan om bifall till detsamma.
Att §:n, sådan den är, icke upfyller dermed afsedda ändamålet, derom tyckas meningarna vara ense, enär de, som försvara saken, vilja hafva den antingen modifierad eller också §:n återremitterad.
Jag skulle vilja förena mig med dem, som hylla den sednare åsigten, enär jag, lika med Hr Cederschiöld, anser farligt, atf redigera lagar på stående fot.
Enrot Hr Stråles yttrande om varm mat vill jag hafva anmärkt, att detsamma kringgås på det sätt, att, om strömming finnes å krogar, så lägges de på några varma kol, hvarigenom den malen blir varm, och hvartill det tjenar alt stifta lagar, hvilka fordra så ringa skarpsinnighet för att kringgås, kan jag sannerligen icke inse.
Bättre då att skrifva en lag, som kan tillämpas sådan den är, utan att föranleda krångel eller dess beständiga kringgående.
Derföre tror jag, att de, som ifra för nykterheten, böra medgifva uteslutandet af ordet varm, ty eljest blir det ingen svårighet att till utminuterings-ställena skaffa varm mat från något ställe i grannskapet, emedan det står alldeles icke i §:n, såsom Hr Stråle synes förutsätta, att det skall vara någon matordning på utskänknings-ställena, utan man kan taga den varma maten från något ställe i grannskapet.
Då meningarne äro så delade, tror jag bäst vara att återremittera §:n.
Hr von Hart mansdorff:
För min del tror jag, att denna omständighet icke förtjenar så många eller långa tal, som här äro hållna, och alt
Ståndet gerna kunnat antaga §:n sådan han är.
Men om R. o. Ad. vill göra någon ändring deri, anhåller jag nu, att det mätte blifva den Hr Cederschiöld föreslagit, nemi. att det må heta: ”å ulskänknings-ställen skall varm mat vara att tillgå för den, som sådan begär.”
För gästerna är det likgiltigt, om den varma maten hemtas från ett annat ställe eller tillredes på 38 Den 5 Augusti f. m. krogen, och jag forslar i sanning icke, huru en så skarpsinnig man, som Gr.
Sparre, kunnat göra denna anmärkn., såvida han icke varit föranledd af nöjet att klandra.
Hvad återremissen beträffar, anhåller jag, att
Hr Cederschiöld måtte afstå från begäran derom.
När en så ringa sak, som denna, kunnat vålla så mycket tal på detta rum, der man i allmänhet icke är vrång mot en förbättrad lagstiftning i fråga om bränvinsförsäljning, anser jag en återreraiss till Ulsk. orsaka allt för långt uppehåll med frågans slutliga afgörande.
Det vore alltså bättre, om
Ståndet genast fattade sitt beslut öfver denna punkt och, såsom någon här framställt, öfverlemnade åt Ulsk. att jemnka ordalydelsen, helst man kan förutse, att samtlige Ståndens beslut blifva olika.
Jag förnyar fördenskull min anhållan, det R. o.
Ad. måtte antaga Hr Cederschiölds förslag.
Om ordet ”advokatur” finnes i Svenska språket, tror jag, att det med allt skäl kan tillämpas på det sätt, hvarpå Gr:ne Sparre och Lagerbjelke tolkat denna §.
Jag tror derföre, att man icke bör fästa något afseende å deras anmärkn.-r, men deremot tror jag, att i §:n bör vara utsatt, att å krogar skall varm mat vara alt tillgå.
Jag har nemi. en högst olycklig erfarenhet af, huru nu gällande författn. efterlefves.
Jag har vistats 9 år i staden Nora, der 10 krogar finnas, men ingendera af dem har någon mathållning.
Den, som der får en sup bränvin, erhåller till densamma endast en bit bröd eller en bit socker, hvilket förhållande fortfarit under den tid jag i staden vistades.
Hade nu författmn bjudit, att varm mat skulle vara att tillgå, så hade detta möjligen föranledt någon att begära den varma maten och detta hade åter uprnanat andra att följa exemplet, hvarigenom superiet icke tagit så öfverhand som nu.
Jag anser nödigt, att §:n innehåller bestämd föreskrift, att varm mat skall vara alt tillgå, och förenar mig derföre med Hr Stråle.
Jag hade föreställt mig, att man på detta rum skulle vara fredad mot sådana förolämpningar, som den siste talaren rigtat emot Gr.
Lagerbjelke och mig.
Jag ämnar ingalunda inlåta mig i svaromål derpå.
Det må han behålla för sig sjelf.
Jag har, såsom ledamot i HofRätt, kommit till en alltför bjert erfarenhet af de många klagomål, som höjas öfver den nuvar:de bränvins-författnms otydliga och otillämpliga beskaffenhet, för att, då jag nu är tillstädes, jag icke skulle göra de hemställanden, hvartill jag kan finna mig befogad.
Om de likväl icke förtjena St:s godkännande, får jag finna mig deruti, men jag anhåller, att nu och framgent få vara fredad mot förolämpningar.
Jag ber om förlåtelse, att jag ännu en gång yttrar mig i detta ämne, men frågan är i sanning af stort intresse för det fattigare folket eller de s. k. arbetsklasserue.
Alltså tror jag fortfarande, att Utsk:s förslag bör antagas, emedan det synes vara af stor vigt, alt man ställer så lill, att su - Den 5 Augusti f. ni. 39 periet icke ohejdadt får fortfara, utan att, såvidt möjligt är, tillfälle beredes, att på ulskänknings-ställena tillhandahålla allmänheten en sund och varm föda.
Af alla de förbättrings-förslag här blifvit framställda har icke något ännu öfverträffat Utsk:s. Hr von Hartmansdorff har föreslagit, att varm mat skall vara att tillgå för den, som sådant begär, men jag frågar, hvari skiljer sig väl detta stadgande från det af Utsk. föreslagna?
Eller, frågar jag, utéstänger en sådan redaktion all utväg för den, som vill krångla, att på grund af §:ns lydelse säga: ”jag har begärt varm mat, men fick icke på ögonblicket.”
Vipps en process.
En annan talare har sagt, att i st. f. ordet varm borde lagad insättas i §:n, men jag kan icke inse detta vara i någon mån bättre, ty en maträtt kan, sedan den blifvit tillagad, kallna, surna, och förskämmas samt blifva fullkomligt osmaklig, men enhvar känner, att om födan upvärmes, blifver den alltid mera smaklig och angenäm, den behöfver då mindre beledsagas af bränvinssupar.
Om nu den varma maten finnes på stället eller hemtas från någon af grannarne, det är likgiltigt.
Jag anhåller således om bifall till Utsk:s förslag och kan icke se, hvartill en återremiss skall tjena.
Det vore endast alt, som katten, gå omkring den heta gröten.
Jag för min del finner sådant alldeles onödigt och af Utsk. oförtjent, sedan det framkommit med ett ganska antagligt och verkligen nyttigt förslag, som vittnar om en berömvärd upmärksamhet ä arbetsklassens behof och bästa, samt till motarbetande i sin mån af superiets olycksaliga öfvervälde.
Sparre, såsom domare, om han funnit i vår lag något enda stadgande, hvilket icke i sin_ upställning är sådant, att, om man så vill, det kan blifva föremål för vrängningar, och om så icke är förhållandet med hvarje lag, emedan det är omöjligt, alt sammanställa en mängd ord så tydliga, att icke den, som vill dissekera dem, kan finna skäl alt kringgå lagen.
Derföre säger domarereglorna ganska tydligt, ätt en domare skall se icke blott på ordalydelsen i lagen, utan äfven på dess anda och på hvad lagstiftarens mening verkligen varit.
Om man nu upmärksamt genomläser denna redaktion, skall man tydligen finna lagstiftarens mening hafva varit, att den, som haft rättighet att utskänka bränvin, också är skyldig att hålla lagad mat åt den, som sådant äskar.
Att tillägga orden ”åt den, sorn sådant äskar” anser jag, lika med Frih. Cederström, öfverflödigt och anser stadgandet icke vara otydligt för den, som detsamma vill förstå.
Jag tillstyrker således, att Utsk:s förslag matte oförändradt antagas.
Öfveriäggningen förklarades härmed fulländad, hvarefter första mom. af förevar:de §, hvilket blifvit lemnadt utan anmärkn., uppå derom serskildt framställd propos., af R. o. Ad. bifölls. lii* Gr. o.
Landtm, framställde sedermera, alt, i fråga om 2:dra morn., Gr. Sparre yrkat, att ordet ”varm” måtte utgå; Hr Stråle föreslagit, alt ordet ”alltid” måtte utgå; Hr Ceder - 40 Den 5 Augusti f. ra. schiöld, Rob.
Theophron, yrkat återreraiss samt Hr von Hartmansdorff föreslagit, att redaktionen malte blifva sålydande: ”å utskänknings-slälle skall varm mat vara att tillgå, för den det begär.”
Härvid anmälde sig och yttrade Hr Cederschiöld, Rob.
Min begäran om ålerremiss afsåg det fall, alt någon ändring i §:n skulle ega niro, hvilken jag likväl ansåg vara tydlig sådan den är, hvarföre jag anhåller om bifall till densamma.
Propos. lill bifall å Utsk:s förslag i 2:dra mom. af förevar:de § blef härefter framställd och besvarad med starka
Ja, blandade med Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det lian funnit
Närmast i ordningen förekommer 5:te §:n, som handlar 0111 förbild för handlande, att på samma gång med annan handel äfven idka minutering eller utskänkning.
Ad. bemärka, att detta förbud, hvaremot större eller mindre anmärkn.-r blifvit gjorde, bör utsträckas mer eller mindre i män af de beslut, som kunna fattas i fråga örn 35:le §:n, och jag hemställer derföre, om icke pröfningen af 5:te §:n kunde få anstå intill dess R. 0. Ad. afgjort den 35:le, hvarvid jag serskildt ber få fästa upmärksamheten derpå, alt ingen annan § är beroende af den 5:te.
Häruti hördes flera ledamöter instämma, hvarefter Hr Gr. 0.
Landtm, hemställde, om R. 0.
Ad. behagade npskjuta pröfningen af §:n 5, tills §:n 35 blifvit af R. 0. Ad. afgjord.
Ilr Gr. 0. Landtm, (illkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. G e. m. § G. Bifölls. § 7. Frih.
Hvad beträffar lista morn., så vill jag erinra, att Utsk. väl tillerkänt alla näringsidkare, hvilka hafva rättighet till sådan rörelse, som i denna Författn. under utskänkning förstås, en företrädesrättighet, att framför andra fortsätta en sådan näring, men dervid icke medgifvit en sådan rättighet åt dem, hvilka nu innehafva s. k. bränvinsmagasin.