Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saken var den, att Skräddar-Janne dragit till markna’n fast besluten att komma hem som förlåfvad karl, och som praktisk man tänkte han:
’att hadd’n bara fästegåfvorna klara, så nog fick’n fästmö se’n’.
Men en knipig jänta skulle det vara!
Inte någon ’fy skam’!
Visst tyckte han, ’dä va skada på en tocken karl som han, att han skulle gå sta och gifta sig, för då blef man ändå mest som förlorad’, men moran gaf honom ingen fred.
Hur liten gården än var, så orkade hon inte längre att sköta den ensam.
Men nu gälde det att välja.
Det fans då inte en jänta i socken rundt, som inte var ’tagen’ i honom, det visste han då utantill, hur mycket de än nojsade och flinade för att ’kaschera’ sig.
Han begrep nog ändå hvar skon klämde!
Ja, det var riktigt tröttsamt ibland med jänterna!
En fans det då, som rent ut skulle slicka sig om mun – men pytt fick hon.
Det var Lovisa i Marks.
Hon hade hängt efter honom se’n han knapt kunde gå, och hängde efter honom gjorde hon än i dag.
I kyrkan bliga hon på honom i stället för på prästen; på dansarna vakta och passa hon på honom, som om han varit ett ’lindebarn’.
Skräddar-Janne spottade.
Nej, bättre upp ska’ det vara!
Tjo! skrek han ånyo, svängande ena benet som ett hjul och slog fast hatten i nacken.
’Undan gubbar för här kommer ja’!
Därmed slog han armen kring halsen på den närmaste damen och drog henne, som om han ämnat strypa henne, tvärs öfver gatan framåt boden, där dricksvarorna serverades.
Hon följde med tyst och tam som en hemfödd kalf, tänkte Janne.
Jo, han visste nog, han!
Buskablyg var det inte värdt att vara.
Upp me’ hufvudklä’et, så fick’en se!
Åh rackarn, dä va ju Lovisa!
Han släppte henne, som om han bränt sig, och slank snopen och förlägen ånyo in i folkmassan, utan att låta beveka sig af den halfkväfda snyftning han hörde bakom sig.
»Tvi vale!
Dä rent kändes bäkst i mun på’n!»
Pojkarna påstodo, ’att Lovisa Marks brukade sko kjol-tyget sitt alldeles som artilleristerna skodde byksern, för att inte skära hål på’et när hon satte sej, så skrå mager va’ hon.’
Men det var bara förtal.
Nog fans de, som voro fetare, men hon redde sig.
Grof var hon däremot nästan som en karl och stark därefter.
Man påstod, att hon lyft en tunna salt, men att hon kunde ta en tunna råg på ryggen, det var nu visst och sant.
För öfrigt svettades hon ständigt; hade hvitt hår, som hon försökte få svart genom träget begagnande af blanksmörja och svinister; bred mun och små kisande ögon, som hade en god och öppen blick, men till den saken var det ingen som lade märke.
Ja, vacker var hon inte, allra minst nu, när tårarna strömmade och svinistret och blanksmörjan kommo och beklagade sorgen.
Janne kände sig rent som ’aftrillad’ för en stund.
Det var bestämdt ett dåligt ’varschel’ att han just skulle råka ut för den där.
Men så strunta han i’et.
Han var nog karl att reda sig ändå.
Tjo!
Så kastade han ånyo mössan på örat, nojsade, slängde käft och gjorde sig så gemen som möjligt – i allmänhet gjorde han sig mycket stram, ’för dä tyckte han hörde te en tocken som han’, men ingen fart kom det i’et ändå.
Jäntorna voro skygga som harar i mars.
’Dä va nog ingen som våga’ tro på en tocken heder, och föreksten såg han inte en, som var ’go’lik’ åt sej häller!’
Utanför en mangelbod stod en pajazzo i nattskjorta, vidbyxor och lin-peruk doppad i mjöl och skrek, att här inne förevisades världens nittonde underverk – hvilka de andra aderton voro visste han bäst själf – en ko, som sprang som en häst i rundel, ’i rundel, mitt herrskap, i rundel, medan Signorina Niotti gör konster på dess horn.’
Men folkströmmen drog förbi.
Konster på kohorn hade de flesta utfört själfva, utan att begära något för det, nej, då var karusellen bättre!
Dit styrde också Skräddar-Janne kosan, sedan han kastat en hastig blick i tobaksdosans spegel och ordnat sin något illa medfarna toalett bakom ett stånd.
Karusellbanan var packad af folk.
Hvilket stim och lif!
Hästen, som drog ’spelet’, fick inte hvila sig ett enda ögonblick.
Slädarna, hästarna, båtarna voro öfverfylda.
Jäntorna skreko, pojkarna hurrade, medan gammalfolket såg på ståten med gapande mun.
Åh, så skojsamt det var!
I första båten sutto Mjölnar-Sven, en lång ståtlig pojke med svart glänsande hår och lifliga bruna ögon, hållande Märtha Ljusne kring lifvet.
Hon var sockens vackraste tös, röd och hvit som en äppelblomma, med gropar i kinderna, tjockt ljust hår och en midja ’som höll att ta i.’
Som ett jehu kom det öfver Skräddar-Janne, att just henne skulle han ha.
Dom skulle då bli ett riktigt grant par!
Men hva’ hadde Mjölnar-Sven där att göra!
Men han skulle nog snart lära’n!
Morskt trängde han sig fram i första ledet, fläckte upp rocken, så västen med ’sölkesblommorna’ skulle göra effekt, och stälde sig i position med armen i sidan och ena benet framsträckt.
– Men Märtha råka att inte få syn på’n.
Hva!
Visste inte Sven nå’n hut!
Skulle dom åka ett tag te’!
Långt efter humöret hade Skräddar-Janne aldrig, och nu rann det på honom så han bara ville ’klå’. »Gud nåde Sven, om han fick tag i’n!”
Äntligen stannade karusellen.
Mjölnar-Sven hoppade ur, och Skräddar-Janne hoppade i.
Det gick så kvickt, att Märtha knappt hann märka ombytet.
»Sitt I still», sade Janne beskyddande.
»Nu ä dä ja’ som bjud’!»
»I?» sa’ Mjölnar-Sven och blef ilsken kring ögonen.
»Ja, just ja’.
Kanske
I vill ha en huril?»
Janne reste sig upp i båten och knöt de små vissna händerna med en min så käck, som om han kunnat slå en jätte i smulor.
Märtha skrattade så de hvita tänderna lyste.
Hon visste ingenting roligare, än när pojkarna ’argades’ för hennes skull, och Skräddar-Janne var en pojke han med, sådan han var.
»Huril!» skrek Mjölnar-Sven.
»Då blir dä så godt
I tar prässjärne’ å hela slägten te hjälp!»
Skräddar-Janne ryckte på axlarna, en gest, som han lärt i sta’n och af hvilken han frikostigt begagnade sig vid kinkiga tillfällen, och vid närmare eftersinnande föll det sig allt lite kinkigt att visa sin mandomskraft på så osäker grund.
»Kör», skrek han i stället, »dä ä ja’ som betalar!
I detsamma satte sig karusellen verkligen i rörelse, akurat som han borde, tänkte Skräddar- Janne, när dom fick köra för en tocken karl som han!
Han tänkte också något annat.
Att lägga armen kring Märthas lif, som Sven hade gjort, och trycka henne intill sig, något som han fruktade att Sven också hade gjort.
– Men, herre gud, hvar tog hufve’ vägen!
Allting blef svart.
Han ville bara ’ge upp’!
’Åh hjälp, hjälp, skrek han.
Ja’ dimp’ ur.’
Ansigtet blef gulgrönt, och krampaktigt grep han tag i Märtha, som skrattade så hon höll på att förgås.
Pojkarna nedanför skrattade också, Mjölnar-Sven allra mest, men knappt kände Skräddar-Janne fast mark under fötterna igen, förrän all hans själftillit kom tillbaka, fast andedrägten tröt och han ännu var gulgrön i färgen.
»Dä va fasligt, hick, sade han, så sjåpig
I va, Märtha, hick, hick, hadde ja’ inte hålli’ emot, så hadde
I bestämdt, hick, trilla’ ur.
Men dä gör ingenting», tillade han nedlåtande.
»I ä ju bare ett kvinfolk.
Men kom nu, jänter, så många som vill, så bjud’ ja’ på kaffe me’ godta där borta i boden.
Inte nå’ knussel!
I å ja’, Märtha, sk’a följes!»
Märtha fnissade, tittade på Mjölnar-Sven, men så lät hon Janne ta sig vid handlofven och släpade med ungefär som en släde i bar-vinter.
Fyra andra jäntor hörsammade bjudningen.
Den ena tog den andra vid handen och så satte sig falangen i rörelse lik en lång orm, hvars platta, glänsande hufvud Janne var.
Mjölnar-Sven bet sig i läppen och såg arg ut.
Han hade hållits i markna’n hela dagen och var pank, men så drog han en granne afsides och började ett ifrigt samspråk ...
Boden, där kaffet serverades, var öfverfyld af folk, men Janne visste att puffa sig fram.
Han domderade, grälade och svor, ’ackurat’ som om han vuri en riktig herre-karl’, tänkte Lovisa beundrande.
Hon beundrade för öfrigt blindt allt hvad
Janne gjorde, det var nu en gammal vana, som hon inte kunde komma ifrån.
Hur hon kommit med visste ingen, men med var hon.
Janne, som just litet smått skämdes öfver sitt handlingssätt nyss, lät udda vara jämt – för öfrigt kunde det inte skada, att Märtha fick se ’en tocken karl han va me’ fruntimmer’.
Till sist bjöd han på varm punsch och smörgås.
Han arbetade i sitt anletes svett, grymtade som en gris, kacklade som en tupp och var så treflig att jäntorna skrattade ’ända utöfver sej’.
Ja, en gång skulle dom då riktigt få se, hvad han dög till.
Skål, Märtha, sade han litet emellan.
I åja’ ska’ dricka!
I detsamma kom Mjölnar-Sven, som lyckats skaffa pängar, in med en annan falang flickor, för att visa, ’att inte han behöfde vara sämre än nå’n ann’.
»Nu blir dä för hett», sa Skräddar- Janne och reste sig upp.
»Men strunt i hva’ man kostar på sej för en gång.
Nu bjud’ ja’ er på panorama – allihopa.»
»Jestanes så spendersam
I ä’», sa Lovisa nästan med tårar i ögonen, men henne hörde ingen på.
»På panorama!» skrek Mjölnar-Sven. »Dä blir int’ nå’ åf, säj ja’.»
»Blir dä int’ nå’ åf?»
Janne pöste ut som en spindel.
»Dä ska’
I få se dä. Kom I Märtha me’ mej.»
Märtha fnissade och tittade i smyg på Mjölnar- Sven.
»Märtha stannar i lag me’ mej», sa’ Sven mörkröd af ilska.
»Nej, säj ja’ »
»Jo, säj ja’!»
Utan att spilla ett ord vidare, kaflade Janne upp rockärmarna, så de bedröfligt smala armarna blefvo synliga, spottade i händerna och stälde upp sig för att slåss.
»Kom sta, om I törs», sa’ han.
»Nej, ja’ har int’ flughåfven me’ mej», sa’ Mjölnar-Sven, som kände, att han aldrig skulle stå till svars me’ att röra ved ett tocket elände.
Nu blef Janne ond på fullt allvar och sa ett glåpord som tog,
»Håll käften Spink-Hans, skrek Mjölnar-Sven, eljes ...»
Ja gud vet hur det hade gått, om inte Märtha hviskat ett par ord i örat på Sven, hvilka verkade lugnande som olja på vågen.
»Gå
I gärna på panorama», sade han och gapskrattade – »men akte er, Skräddar-Janne, att I inte kom te å klippe fingra åf I!»
Janne drog ned skjortärmarna och satte hatten till rätta.
»Så dänne ä’ dä alltjämt», sa han föraktligt.
»Me’ mej våga de aldri’ sta.
Men nu gäll’ dä, jänter, att hålle i hop!»
De marknadsbesökandes antal hade ökats.
Torget, på hvars andra sida panoraman var belägen, krälade som en myrstack; det var nästan lifsfarligt att söka tränga sig igenom.
Men det imponerade inte en smul på Janne.
Han stack ’spasserkäppen’ genom halslinningen ned på ryggen – för att ha den i säkert förvar – knäppte ihop rocken, tog Märtha vid handen, bad de andra ’att inte släppa tag’ och kastade sig så in i folkmassan med ett mod, som varit värdt en större sak.
»Undan, Per Jöns!» skrek han, »mak’ åt er, Bakberga-mor!
Undan me’ labbarna, SmedsKalle! – Å hut, hva’ puffas I för!..
Var inte rädd’, jäntor, ja’ hjälp’ er nog igenom!»
Men redan efter ett par minuter voro krafterna slut.
Det insjunkna bröstet flåsade, svetten lackade, hatten var stukad, rocken upprifven.
Han skulle ha sjunkit ihop som en trasa, om inte Smeds-Kalle, en godmodig jätte från samma by, tagit honom vid handen och lik en plog banat väg i mängden.
Kort därefter voro de i säkerhet.
»Dä sto’ hårdt åt», sa’ Skräddar-Janne, flämtande och torkande svetten ur pannan.
»Dä va rätt, Smeds-Kalle», tillade han beskyddande, »att
I tog mej i hand å, dä gjorde rakt ingenting, att ja’ hadde en te att dra’ på, å ensam hadde
I aldri’ kunna’ sträfva er igenom.
I panoraman var tämligen folktomt.
Janne, som just började tröttna på att spela ’kavaljerement’, var fast besluten att göra upp med Martha så fort tillfälle gafs.
Att hon skulle svara ja, var själftaget.
’Hon hadde ju int’ gjort annat än hängt ätter’n så lång kvällen va.
Ja, på dä viset, att han skulle få vara som mer i fred, va dä nog bra att han blef gift.’
Af den ursprungliga jänt-falangen återstod endast Märtha, som blifvit fasthållen, och Lovisa, som hållit sig fast – men för henne generade sig Janne inte en smul
Han harklade, spottade i ett hörn och tänkte ta fram fästegåfvorna – men hur det var så ’dröp’ det in en då och en annan då – det var kaf slut att komma åt att säga något.
På lotteriet vann Janne en kam och Märtha ett par hängslen,
»Ska’ vi byte?» frågade Janne ridderligt, »så få en å hvar åf oss hva’ vi bäst behöf’.»
Märtha räckte fnissande fram hängslerna och såg så innerligt ’behändig’ ut, att Janne rent som började känna sig sugen efter fästmökyssen.
Mörkret hade börjat falla på – utanför fans en smyg, där man kunde vara som hemma hos sig ...
»Kom så gå vi ut dänne för oss själfva ett tag», sade Janne och blinkade.
»Ja’ har liksom ett ord att säje – ja, I förstår.
Hä?»
Märtha blef blodröd i ansigtet.
Janne såg nog hur det ryckte och drog kring munnen, ’rent som om hon velat skratta ända utöfver sig i bara glädjen’, men så slog hon helt sedesamt ned ögonen och nappade på kjolen ackurat som en jänta borde göra under slika ’cirkumstanser’.
I före», hviskade hon till sist,» så att int’ folke’ får nå’ att prata om.
Ja’ kom’ strax ätter.»
Janne gick och slog ihop klackarna så godt han kunde, för att se morsk ut, men benen värkte, ryggen värkte – hela kroppen värkte.
Aldrig hade han trott det kunde vara så arbetsamt att skaffa sig en jänta, men så hadde’n å fått en knipig en!
I detsamma lyste Märthas ljusa hår i smygöppningen; han hörde som ett dämpadt skratt, och så såg han henne glida in i mörkret ...
Påföljande morgon var mor i Björkedet i fullt stök redan strax efter fem på morgonen.
Janne hade lallat något, när han kom hem från markna’n qvällen förut, om att det var så godt hon pyntade fint – för i morgon – kom det då folk som hette duga.
– Visst hade han varit drucken – han tålde ju ingenting, stackarn, men någon mening låg det nog i det – gud ske låf.
Björkedes-mor var liten och förkrympt, med ett par röda ögon, som sågo ut att ha gråtit bort alla tårar de egde, och en känslig, välformad mun, det enda arfvet hon gett Janne, eljes bråddes han till utseendet på far.
Hvem han blifvit så ’storsint’ efter, visste gud.
Björkedes-mor hade fört ett tungt lif.
Mannen hade varit en drinkare af värsta slag, och barnen hade blifvit därefter.
Två dogo som idioter, och ett hade prästen hjälpt henne med att få in i döfstummeskolan.
Det var bara
Janne som var ’riktig’, och inte var han fullt ut han häller – det fruktade hon allt emellanåt.
Värst var, att hon för hans klenhets skull måst skicka honom ’till stan i lära’.
Se’n hade han blifvit så ’högsinnad och fåfänglig’, att hon knappast stod ut me’n.
Men i botten var det inte något ondt med honom.
Lirkade man bara med honom, så kunde man få honom hvart man ville – men mor var så trött på att lirka.
Hon hade inte fått göra annat i hela sitt lif och kände sig just längtande att någon skulle komma och ’byta af sig’.
Och nu såg det inte olikt ut, ty nog hade han menat något om fästmö – förstås.
Nog visste hon hvem hon önskade i huset till sonhustru, men man fick ta hvad vår Herre gaf. Men nog hade Lovisa dugt åt honom, det var då säkert.
Bättre hustru hade han aldrig kunnat få.
Stark, tålmodig, arbetsam – och som hon höll af honom se’n.
Det var rent otroligt.
Och det hade hon gjort ända se’n dom lekte tillsamman på sandhögen och Janne var herre och hon piga förstås ...
Men nu var det inte tid att tänka på sådant!
Vid sjutiden sken hela rummet som om det varit nymåladt.
Mor ville inte att sonhustrun, hvem det nu kunde vara – skulle få något att anmärka på ’ny-hemmet’, när hon första gången satte foten dit.
Fick hon nu bara litet friskt enris på golfvet så ...
Kaffepannan riktigt strålade.
De bästa kopparna voro framme, ’midsommarråna’ framtagna ur kistan.
Jo, hon skulle allt få se, att man visste till sej på Björkedet. – »Men Herre Je, va dä inte två kvinfolk, som lyste upp i backen!»
Mor slängde på sej nykjolen, strök håret slätt, lade friskt bränsle under kaffepannan, som just stod i uppkok, och stälde sig vid fönstret för att hålla utkik.
»Hjälpanes, dä va Marks-folke’ som kom’.
Hva’ i all ti’ hadde dom hänne att göre just nu.
Lovisa, stackarn, skulle dä då allti’ oturas för!
Janne sof då än, som väl va – eljes skulle han väl bli som ett peppar.
Fattades bara, att den där andra kom i samma vefva!
Jestanes tocke elände!» ...
Mor hann inte längre i sina funderingar förr än dörren öppnades och Lovisa och hennes mor trädde in båda i full söndags-stass, så hvardag det var.
Lovisa hade ’blankat’ håret värre än vanligt, men var ändå som trefnare att se på än vanligt.
Det var rakt som om något vackert skint igenom ’innefrån’, tänkte mor, när hon flyttade fram stolar och bad främmandet sitta ned – för hur tokigt det än kändes, så måtte man väl ändå visa sig som folk, kan tänka.
Marks-mora var stor, fet, talade i näsan och hade ögonbrynen uppdragna, som om hon lefvat i en ständig, allt uppslukande förvåning.
Efter de första hälsningarna satt hon med händerna i kors och såg ut som om hon väntat på något.
»Vi tyckte vi skulle komma», sade hon slutligen.
»Jaha», sade mor, som just inte visste hvad hon skulle säga.
»Ja’ tänk’ kaffetåren ska’ vara klar i rappe’», tillade hon, för att hjälpa upp saken, inom sig görande den reflexionen, ’att ju förr dom blef trakterade, ju förr gick dom väl’.
Marks-folket var eljes hennes käraste gäster – men i dag så ...
Marks-mora drack tre koppar utan att säga ett knytt, men medan den fjärde svalnade, började hon igen, denna gång med en viss uppmaning i tonen:
»Jaha – vi tyckte – vi skulle – komma.»
»Skadar inte», sa mor, som började undra om Marks-mora ’var riktig i knoppen’ – och inte tycktes det vara fullt ut med Lovisa häller.
Hon stack skeden i näsan, var både röd och hvit och stirrade mot dörren, som om hon trott att vår Herre stått utanför och väntat på att få slippa in.
»Far hälsa», sa Marks-mora så där som om hon gifvit en puff.
»Tack för dä», svarade mor, utan att synas det minsta mera väckt.
»Vi ha tänkt lämna två kor, en gris, två fjä’rbolstrar», tog nu Marks-mora åter till orda, som om hon alldeles uppgifvit hoppet att få något ’handtag’ af sin värdinna.
»Nygärdet far å följa me’; bröllop förstås å utstyr åt den första lillen.
Visst hadde vi tänkt, att Lovisa skulle få sej en likare karl, men ätter hon håll’ så obegripligt åf’n så ...»
Mor satte sig ända ner i lutter förvåning. (’Jesses, hadde Janne spotta i kålen å äti’ upp’n se’n!’)
»Vi blef sams i går på marknan», sa Lovisa blygt.
Mor snöt sig i förklädet, så ända nöjd kände hon sig.
Nu skulle’n då få vård och hjälp till dö-dar, om hon föll ifrån.
Och aldri’ skulle Lovisa räkna matbiterna i’na, om hon kom på undantag, det visste hon för visst.
Hon rent som tog Lovisa i famn af pura glädjen.
Ja, ett bättre ’välkommet’ hade Lovisa aldrig kunnat önska, men hon bara stirrade mot dörren och längtade att Janne skulle vakna, så hon skulle få se’n.
Ungefär samtidigt satt Janne på sängbalken inne i kammaren och mornade sig.
Han hade vaknat vid ett mycket dåligt humör, kände sig ruggig och otreflig.
Pängar hade han ju gjort af med som ett riktigt spektakel, och inte var han belåten med fästmön häller.
Fästmö-kyssen hade rakt inte smakat så ’go’ som han hade trott.
Visst va’
Märtha fager att se på, men dä fans väl andra.
– Tvi!
Han önska alla jäntor dit pepparn växte!
Bu, så illa han kände sej!
Men så hadde’n å supi’ fyra karlar unner borde’, för att bli gla’, men int’ hadde’n vurti nå’ gladare för dä.
Dä riktigt hörde hin te att gifte sej, när man inte kände nå’ tycke för jänta!
Här reste han sig upp och började slinka kring rummet.
’Men hjälpanes, så kläderna hanses såg ut!
Rent som om dom lega’ i dike’.
Hadde han lega’ i dike’?
Nej, dä va’ Smeds-Kalle, som lega’ i dike’, å han, som skulle ’sta å hjälpa opp’n förstås, han, som aldri’ kunde hålle sej från att hjälpe andre.
Å så hitta’ inte SmedsKalle, dä nöte’, vägen, utan han, Janne, måste krafle sej upp på ryggen på’n, som för att hålle utkik – å så damp han i backen som en säck.
Tvi, så illa han mådde!
Just ackurat som om han hadde karusellen i magen.
Dä va’ så godt han tog sig en ’bäsk’ me’ däsamma.’
Men innan han hann verkställa sitt uppsåt, öppnades dörren och mor stack försigtigt in hufvudet.
»Hva’ ä’ dä om?» sa Janne argt.
»I ha främmande.»
»Ha ja’?
Hocken?»
»Jäntan din, vet ja’.»
»Jestanes, ä’na redan här!» Janne lät gråtfärdig.
Men så rörde hans smickrade egenkärlek på sig.
»Ja’ tror hon dug’», sade han drygt.
”Dä ha ja’ allti’ tyckt», sa mor saktmodigt.
Men raske I nu.
Dä står en bit salt å lite’ dricka i skåpe’.»
Om det nu var bäskens, drickats eller salta bitens förtjänst, men en halftimme senare stod Skräddar-Janne utanför dörren till storstugan, fin och putsad, med himmelsblå halsduk virad kring halsen, jacka med blanka knappar och lädergaloscher, för att visa att han ’förstod sig på’.
Men när han skulle öppna, tog det rent emot.
Han kände sig blyg och förlägen, något som han egentligen var af naturen, fast han ’rappade upp sig’.
Hälst hade han sprungit sin väg från alltsammans, men så visste han, att om han så gömde sig i ’hafsens djup’, så skulle hon nog leta rätt på’n ändå.
Man släppte minsann inte af en tocken en som han.
Med en djup suck öppnade han dörren och trädde in.
Först såg han ingenting.
Det var som en dimma för ögonen på honom.
Alldeles af en slump styrde han kosan fram till Marks-mora och sträckte fram hand.
»Tack», sa han.
»Tack själf», sa hon.
Men i detsamma fick han se hvem det var han hälsat på.
»Ä’
I hänne?» sa han.
»Hvar ä’ den andra då?
Jänta’ min, menar ja’.»
»Jestanes, hon stå’ ju rent ända bakom I!»
Skräddar-Janne vände sig om, men hur han såg och såg, så såg han bara Lovisa, ’som sken både utan å innan, så hon va’ ända fager’, tänkte Björkedes-mor.
»Dä dänne, ska’ dä dänne vara min jänta?» sa Janne och fnyste, som om han fått vatten i munnen.
»Hocken annan?»
»I borde just skamma er», sade Janne med stor värdighet, »att, så gammal som I ä’, söke skoje me’ folk.»
»Skoje», sa Lovisa och blef blodröd i ansigtet, »Ä’ int’ vi fästfolk kanske?»
»När vart vi dä?»
»I går på markna’n».
»Å hut» sa Janne, för så arg blef han.
Nu slog
Lovisa till att gråta, så det kunde höras en mil.
»Tags (kifvas) inte, bårner», sa Marks-mora, som bara fattade att det var ett vanligt kärleksgnabb.
»Tags», sa Janne föraktligt.
»Tror
I kanske, att I kan pluttre’na på mej?»
»Pluttre?» sa Lovisa.
»Liksom int’
I ...?»
»I ljug’ !»
»Ljug’ ja’!»
Ursinnig gick Janne upp och ned i rummet.
Att någon skulle våga försöka drifva skoj med honom, föreföll honom som ett riktigt nid-dåd.
»Fy, Janne, att I kan – hur kan I», snyftade Lovisa, »liksom ja’ – I borde just skämmes!»
Här slukades hon af snyftningarna, men kraflade sig modigt igenom de största störtsjöarna och började försvarstalet.
»Först högg-högg han mej kring halsen å drog mej-mej – tvärs öfver torge’ som ett lefvanes spektakel.
I inte gjorde dä häller?»
»Dä va’ ett misstag», sa Janne.
»Misstag!
– Så bjö’ han mej å de andra jäntern på-å kaffe – me’ dopp-opp – å så så – på panorama utanpå.
– Dä va’ bara Märtha Ljusne å ja’ – å Märtha kunde han då inte, inte hålles ätter, dä visste ja’, ätter som hon gjort upp me’-me’ Mjölnar-Sven, å dä-ä hadde hon sjalf tala om för Janne, sa hon ...»
»Hadde hon – tala om ...»
Jannes röst låter inte beskrifva sig.
»Å så» – här ökade sig snyftningarna på ett oroande vis – »sa hon att han sagt – att han tänkte – – bu – – å så skuffa’ hon in mej i mörkre’ – bu-u – å så frägte – han bu-u-u-u!
– Det sa ’kluck’ i Lovisas hals, som om hon varit en butelj som hållit på att fyllas, men ännu höll hon sig tapper.
Hastigt rullade hon upp näsduken hon höll i handen och tog fram en eldröd silkesduk och en salmbok, som Janne allt för väl kände igen.
»Hänne ä’ fästegåfvorna», sa hon.
»Halsduken hadde kosta tre kronor, sa han.
I inte gjorde?
Å se hänne kan I läsa i boka: ’Från en vän till en vän från densamma’, å ä’ dä int’ Jannes skrif-skriftyg så spott’ på mej – – Å så kysstes vi, å så sa han, att ja’ allti’ vure-vure den som han ...»
Nu förmådde inte Lovisa beherska sig längre.
Hon gret, som om hon åtagit sig att fylla förklädet, hon kastat öfver hufvudet, inom en viss tid.
Janne var inte vacker att se på.
Läpparna voro blå och hyn grå.
Med ens stod det honom klart att han tjenat till spektakel, ’å dä till ett riktigt’.
Som hans vrede inte hade någon annan att bryta ut på, så bröt den ut öfver Lovisa i ohäjdad styrka.
»Dä ä’ erat fel», skrek han.
»Hadde int’
I hängt kring halsen på mej som en tiggar-påse alltjämt, så kunde ingen ha fått tockna tankar.
I ha dragi’ skam öfver mej båd’ nu å förut, kom dä evigt i håg!»
Lovisa reste sig upp.
Läpparna darrade, men tårarna stannade af.
Tyst lade hon fästegåfvorna ifrån sig.
»Dä ä’ sant», sade hon slutligen med ett slags omedveten värdighet, »att ja’ hålli’ åf er se’n