Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Må man då föreställa sig hvilken behaglig öfverraskning det skulle vara, när jag vid hemkomsten erhöll ett bref, undertecknadt med hans namn.
»Se här ännu ett afsked, och se här rätta orsaken hvarföre jag måste afstå från fortsättningen af en bekantskap, hvilken, ni vet det väl, varit mig agreabel.
Ni får nu ett intryck af mig, olika de öfriga.
Men jag är i dag i ett begrundande och sorgset lynne.
Orsaken är den, att jag just fått bref från en gammal tant att min fars helsotillstånd väl ännu icke är hopplöst, men högst betänkligt och aftynande.
Jag måste alltså resa.
Men hade jag sagt
Luisanne rätta orsaken, skulle hon tro mig hafva bedragit henne i hemlighet.
Jag föredrager således att spela den öppne bedragaren utan att vara det.
Sådana äro qvinnorna.
För vår otrohet eller försummelse finnes ingen annan naturlig förevändning än en annan qvinna.
De skulle snarare tro på hvad underverk som helst än att man kan tröttna på dem utan att hafva sett någon, hvars inbillade företräden verkat en sådan rubbning.
Kärleken är deras hufvudsak, och alltså är det blott den de förstå.
Louisanne är en täck, god och renhjertad flicka.
Jag håller mycket af henne; men som jag, huru mycket tid jag än lemnade henne, icke fann vår granne tapetserarens ärliga frieri avanceradt en tum, hade jag i alla fall beslutat att på något sätt låta Louisanne tappa bort en otacksam och fordrande älskare för att i stället få sig en tacksam och ärlig äkta man.
Det lärer väl ej heller dröja länge, innan det går så.
Om jag ej intresserade mig så mycket för er, skulle jag icke nu uppehålla mig med att skrifva.
Paris är egentligen icke den plats, der ni kan göra er mycket nöje eller nytta.
Era national-ekonomiska studier kan ni sköta hvar som helst; och det bullrande, hvirflande och hvimlande lif, som här föres, kommer aldrig att tillfredsställa er ...
Jag har sett er med ängslig trötthet mäta slutet af dessa gator, der fransmannens blick längtande flyger fram.
Hvarför valde ni Paris?
Välj icke Tyskland, icke England heller.
Det finnes ett land, som kan tillfredsställa alla lynnen.
I Italien skall ni finna er väl, och innan nästa vår blir ingenting märkvärdigt i Paris.
Då, om ni kommer tillbaka, skall ni troligen återfinna den vän, som nu med saknad skiljes vid er.
Naturligtvis gäller alltid för Luisanne historien om den improviserade landsorts-modisten.
Prata med den unga flickan ibland!
Hon har ett godt naturligt, ehuru oslipadt förstånd».
Jag satt ännu med brefvet i hand och begrundade dels den nya pikanta vändningen i den franska galanteriepisoden, dels min vän Poliveaus hjertlighet att midt uti sin sorg och sina husliga arrangemanger gifva sig tid att tänka på främlingen – då jag fick besök af en landsman.
Herr B., som redan någon tid varit i Paris och så der på affärs-manér sett allt i flygten, ville nu ge sig af någor annorstädes, hvart som helst, och sökte öfvertala mig att göra sällskap.
Men han skulle nödvändigt lemna Paris dagen derpå.
– Till södra Frankrike då, sade jag, och sedan på en tid till Italien.
– Det blir bra.
– Men jag behöfver ännu en dag.
Och sålunda fann jag mig midt inne i den plan, jag knappt hunnit upptaga, men hvilken dock alltid föresväfvat mig som ett lämpligt mål, hvars behag ökades af Poliveaus råd.
Men att resa ifrån föreläsningarna, just då de nyss börjat?
Kanske hade jag icke bort hasta.
Dock hade jag icke hört tillräckligt för att finna att dessa föreläsningar ej voro sådana som jag väntat.
De största snillena, de djerfvaste tänkarne, de friaste andarne äro bragte till tystnad i landsflykt eller fängelse.
Man kan ej inhemta deras idéer annat än i deras skrifter, tryckta under monarkiens för pressen långt friare tider.
Visserligen har man ännu talangfulla föreläsare, men deras föredrag bära en tydlig prägel af tvång och ängslig försigtighet.
De söka roa genom ordlekar, fyndiga vändningar och skarpa distinktioner, emedan de ej mera våga hänföra genom ett kraftigt snilles fria utgjutelser.
Dessa erinringar lugnade mig åter i afseende på den så hastiga afresan.
Följande afton skref jag till Louisanne:
»Er älskare blef enleverad af en modist, er nye vän
har blifvit det af en svensk turist.
Då ni värdigas taga notis om dessa rader, är han redan på väg till Italien.
Ni kan lätt föreställa er, mademoiselle, att jag med djup saknad lemnar de nya förträffliga vyer, ert fortsatta umgänge skulle hafva öppnat för mig, men jag återkommer snart, och jag skall då taga mig friheten uppsöka madame Louisanne Rouget etc. ete.»
Och sålunda hade från Poliveaus resa ej mera än ett dygn förflutit, då jag, utan att knappt kunna tro på denna sista öfverraskning, verkligen var på väg till det land, efter hvars luft, hvars minnen och konstalster så många längtande suckar ständigt sändas.
Min bortresa tycktes i öfrigt såsom enkom beställd för min gamle religionslärare kyrkoherden Bergvall, som kort derefter ankom till Paris och hos den svenska familjen fick mitt rum, der han efter några månaders plågsam aftyning slutligen helsade förlossningen ur de tunga banden.
Konturerna af resan mellan Paris och Genua.
Den 8 november lemnade vi Paris och foro på jernvägen till Chalon.
Om denna liksom andra jernvägsresor har jag intet att säga.
Jernvägar äro i allmänhet eminent prosaiska och enformiga, så framt man ej råkar ut för något föga efterlängtadt förfärligt äfventyr, såsom till exempel då 2:ne träner möttes i tunneln vid *** och krossade hvarandra i smulor – knappt blef väl dock en menniska öfrig, att för en bleknande åhörare förtälja om de romantiska fasor, som ensamt äro förbehållna en jernvägsfarare, då n. b. han tvingas att råka ut för dem.
Chalon är en liten stad, hvilken icke syntes ega något, som kunde ingifva saknad öfver den korta vistelsen der.
Vi uppehöllo oss endast en natt och en morgon för att invänta ångbåten till Lyon.
Man far till Lyon utåt Saônefloden på långa smala ångbåtar, hufvudsakligen beräknade för varor och följaktligen högst obeqväma för passagerare.
Men de kroppsliga obehagen få en ersättning genom strändernas skönhet och den njutning, de skänka hvarje öppet sinne.
Anblicken af Lyon för den, som nalkas denna stad utåt Saônefloden, är fullkomligt jemförlig med Stockholm från Mälarsidan och erinrar derom på ett öfverraskande sätt.
En del af Lyon är nemligen byggd terassformigt på en hög bergås, liknande Södermalm, och den majestätiska floden har en bredd, som uppgår mot flera af Mälarens farvatten mellan skären.
På sätt och vis finnes till och med i floden ett slags skärgård.
Den grenar och delar sig på flera ställen och innesluter små öar på hvilka man byggt boningar i de mest fantastiska former.
Alla möjliga byggnadsstilar äro här representerade på hvar sitt lilla område.
Några likna grånade ruiner från medeltiden, andra leende, hvita, italienska villor, schweiziska hyddor, kinesiska pagoder och byzantinska tempel.
I fonden och på sidorna presenterar sig sjelfva staden, i ståtlig höghet omslutande dessa små älskliga boningar, hvilka tycktes vara foster af den allvarsamma idoga stadens ungdomssvärmerier....
Om Lyon och Rhônefloden till Avignon på annat ställe 3.
I Avignon dröjde vi ej länge.
Jag fick knappt i flygten uppfatta dess ruiner och antiqviteter.
Under en promenad omkring den lilla staden betraktade jag likväl med en viss rörelse af nyfikenhet de hermetiskt tillslutna fönstren i vissa hus, de låga murarne kring en dyster klosterträdgård och dylikt mer, erinrande om påfvarnes residensstad under deras »babyloniska fångenskap».
Från Avignon till Marseille – jernvägen.
Om Marseille vore mycket att säga, ifall ämnet ej vore vidrigt.
Der råder ett förvånande djupt sedeförderf, tio gånger svårare än hvad jag upptäckte i Paris, och det eländigaste prejeri på hotellen.
Det enda sköna jag såg i arkitektoniskt hänseende var det inre i Café Turc, hvars inredning kostat 80,000 francs, ehuru lokalen blott utgöres af ett enda rum – men hvilket rum!
En ofantlig sal af nära tre våningars höjd med en präktig kupol, hvilande på fristående pelare.
Om aftnarne, när gaslysningen bröt sig mot en utomordentlig lyx i speglar, förgyllningar och purpursammet, när man hörde ett oredigt mumlande af hundradetals personer på minst ett tjog olika språk, då man såg turkiska och armeniska kostymer bredvid pariserfracken, sjömanskavajen och arbetarens blus, då var man försonad med vistelsen i en stad, hvilken eljest, liksom Hamburg, erbjöd föga eller intet åt konstsinnet.
Efter en veckas vistande i Marseille reste vi till Toulon.
Vägen går oupphörligt öfver precipiser.
Utsigten genom diligensfönstren var ny.
I skymningen såg man rundt omkring sig gröna kullar från en grundyta af ringa areal, brandt uppstigande till ofta betydlig höjd.
I fjerran bergspetsar, allt efter afståndet och den olika belysningen skiftande i blå, grå och violetta färgnyanser.
Småningom föll mörkret allt djupare, och landskapet blef en tafla målad i det bekanta maneret »grått i grått».
Toulon är en mörk och dyster stad.
Trånga, smutsiga gator.
I stället för torg små platser, sällan uppnående Oxtorgets storlek, planterade med träd, hvilkas tvinsjuka och slokande utseende endast förökade det dystra mörkret utan att åstadkomma det behagliga intryck, som eljest ett träd eller en blomma uppväcker i en stad, emedan de erinra om naturen midt ibland det förkonstlade.
Hvarje af dessa små torg hade dessutom en fontän, men äfven dessa hade tvinsot.
Vattnet skummade ej upp i skimrande gnistrande strålar, utan flöt trögt och liksom tillfruset ur gapet på en oformlig fisk eller en vanskaplig vattennymfs vinkrus.
Varfvet, arsenalen och modellkammaren betraktades, men hvad der sågs uppväckte inga intryck, som förtogo ängsligheten af det hela.
– Från Toulon gick det till Nissa – denna de »lefvande dödas» älsklingsstad och sista tillflykt för uppehållandet af tynande krafter.
Hvem känner ej, hvem har ej hört beskrifvas Nissa ...
I Genua lade vi oss i qvarter för minst en månad.
Men om Genua, dess seder och folk särskilt 4.
Jag inrycker här blott några bitar ur dagboken.
Således i Italien.
I Paris, medelpunkten för det s. k. friska och glada lifvet, kände jag mig föga värmd eller lifvad.
Felet att jag ej erfor den uppryckande rörelse, som Paris bör verka, ligger förmodligen deruti att jag ej är emottaglig för det lif, som kommer på stormens vingar, som glöder i hvarje andedrag, hvarje pulsslag och rullar fram öfver tiden, menniskorna och händelserna med en fart, som gör att man ständigt väntar på omstörtningar.
Men nej, huru välgörande ligger ej Italien med dess herrliga luft framför mig!
Italiens arma folk, som oupphörligt sträfva efter enhet och frihet, har redan mina sympatier, som bortblandat det intresse jag hyst för fransmännen, hvilka såsom Macchiavalle säger »hvarken kunna fördraga förtrycket eller bibehålla sin frihet».
Materialismen besvärar alls icke Italien – man äter enkelt, stundom sundare och betydligt billigare än i Paris, äfven besväras man ej af dessa sagolika matsedlar, som franska hotellen kunna prestera utan att prestera innehållet.
Det egna anmärkte jag likväl, att mackaronen, som anses utgöra Italiens förnämsta spis, der ej brukas annorlunda än i resbeskrifningar, romaner och matsedlar.
En mycket ledsam soppa, betäckt med en massa små degklimpar, fuktade af köttspad, tycktes vara en lifrätt.
På aftonen besökte jag S:t Agostino-teatern, som ursprungligen varit ett kloster, derpå en kyrka, vidare opera och slutligen dramatisk scen.
På S:t Agostino gafs »Le marquis de Létoriére» af en fransysk trupp.
Denna trupp hade flera verkligen utmärkta skådespelare, också lära tvänne af dem vara från »Teatre Historique» i Paris (Dumas’ teater), hvilkens personal var så utvald att efter dess upplösning en »komparsinna» blef primadonna vid teatern i Marseille.
2 – Fotvandring utåt vägen till
Toscana med en matsäck af ost och bröd och frukt i rockfickan.
Angenäm dag.
3 – Regnväder.
Hemma och studerat Mazzini.
Han är en ypperlig skriftställare, som förstår att kläda nutidens idéer i den gamla romerska vältalighetens enkla och ädla språk.
4 – Promenad på Acqua Sola, Genuas förnämsta promenadplats.
Vädret var herrligt, mild luft, glänsande solsken, blommande törnrosor och nerier, frisk gräsmatta på några fläckar, cypresser, lagrar och pilar med mörk grönska, blå himmel utan en enda molnfläck, promenerande damer i eleganta kostymer med en tunn mantilla öfver axlarne och långa, hvita, fladdrande voaler nedhängande från hjessan, betäckande panna, skuldror och armar med sitt luftiga, genomskinliga flor, barbenta barn i nätta fantasidrägter, trasiga tiggare solande sig på bänkarne eller spelande ett slags damspel med små svarta och hvita stenar.
5 – Post och bref.
Mazzini blef behagligt aflöst.
På aftonen såg jag fjerde afdelningen af Monte- Christo.
Den har gifvits här helt och hållet i serie af 4 aftnar.
Lyxen i dekorationer och kostymer är stor, utförandet mästerligt.
Dumas skulle sjelf gladt sig, om han sett huru värdigt hans fordna artister uppburo mästarens ära.
6 – Nyheten om Napoleons statskupp har ankommit.
Huru kunde jag väl tro att en revolution liksom en teater-representation skulle komma att exeqveras på utsatt dag och timma.
– Ack, hvarför lemnade jag Paris nu!
7 – Här i Genua är folket i en feberaktig rörelse.
Man slåss om tidningarne.
Klockan 12 uppklistrades en demokratisk tidning, sista bulletinen från Paris.
Folket tränges omkring dessa afficher, läser och kommenterar.
Man gnolar marseljäsen och önskar att republiken måtte stå sig och att monarkisterna ej må begagna tillfället och göra en divertion i orleanistisk eller legitimistisk anda.
Den 12 far jag och min reskamrat till Rom.
Ett par penndrag öfver julen i Rom.
Rom – jag har då gjort mitt inträde i denna det stora förflutnas stad, och redan erfar jag att mina intryck här komma att bli djupt inverkande.
Jag har redan lärt känna Skandinavien i Rom, d. v. s. gjort mitt inträde på Café Africano – de nordiska artisternas samlingsrum – men härom ingenting förrän jag en dag måste taga farväl af hvad jag redan börjat älska: då återkommer jag till Skandinaviens artister.
Julen firades icke på julafton, utan på juldagen med en fest bevistad af några och femtio skandinaver, hvaribland äfven fruntimmer.
Skålar föreslogos och för tillfället hopskrifna verser afsjöngos.
Derpå bortlottades en mängd julklappar.
Jag fann allt detta oändligen fadt och tråkigt, tilldess fruntimren och en större del af den manliga societén – icke konstnärer förstås – dragit sig undan, då man vid ett oerhördt stort antal flaskor af orvietto-vin började tala raskare, förtroligare, friare.
Lyckligt att ej den romerska polisen förstår de skandinaviska språken!
Sjelfva julaftonen deremot, vid samma tid då vi i hemlandet samlas kring thébordet, låg jag i mitt fönster och lyssnade till kyrkklockornas klingande och dånande.
Något melankolisk tog jag min hatt och gick ut.
Jag vandrade omkring en stund på gatorna, som voro ovanligt tysta, ehuru en mängd folk var i rörelse.
Derpå gick jag in i kyrkan santa Maria Maggiore, der påfven officierade.
Kyrkan (till rangen den andra i Rom) var präktigt upplyst och öfverflödigt rikt dekorerad.
Det hela var ett underhållande virrvarr af fransyska och påfliga uniformer, prester och munkar af alla färger, svarta frackar, fruntimmer i glänsande toaletter, trasiga tiggarpojkar och landtfolk i bruna yllekappor.
Öfverallt hviskningar, skratt, gäspningar, smäktande ögonkast, knuffningar, halfqväfda svordomar, suckar och tårar, inspirerade ansigten, hånande leenden, köpslående om platsen vid en pelare, ett par pojkar, som med knappnålar hopfästade tvänne prester, påfven, kardinalerna och Christusbilden, som i högtidlig procession tågade genom massan, och det enformiga, söfvande ljudet af de mässande presterna.
Det der kan vara roligt nog att ha bevistat.
Ett exemplar bland de många verser, som vid skandinavernas julfest afsjöngos, kan jag ej neka mig att anföra.
Julafton i Rom 1851.
Fordom från norden väldiga skaror
tågade ned till orangernas land,
råa barbarer, älskande faror,
blodiga strider, plundring och brand.
Klangen af svärd och nordmännens lurar,
hemska och olycksbådande ljud,
dånade kring de urgamla murar:
kejsarne skälfde i gyllene skrud.
Romare-staden föll – för att stiga
upp mera stolt, mera mäktig än förr.
Än för dess maktspråk verlden fick tiga:
konungar trängdes vid påfvarnes dörr.
Äfven från norden pilgrimer drogo
hit emot södern till Tibern, till Rom.
Och deras hyllning påfvarne togo,
och skandinaven knäböjde from.
Än några sekel ...
Påfvarnes stjerna
bleknande sjönk för sanningens ljus.
Roma ej mera sjelf kan sig värna,
och Vatikanen faller i grus.
Ej Europa mera ses dyrka
kejsarnes spira, påfvarnes kors.
Borta är Romas frejdade styrka,
lamad af tidens svallande fors.
Ännu på härnad nordmannen drager,
än lifvar Roma hans hopp och hans mod.
Nu dock han strider om konsternas lager,
rusas ej mera af guld och af blod.
Än i sankt Peters ståtliga kyrka
ses skandinaven som fordom – men nej!
Upplyst och fri vill nu han här dyrka
Gud uti konsten – påfvarne ej.
Vandringar i Rom.
Det finnes bestämdt icke en stad i hela verlden, der man flanerar så mycket som i Rom.
Öfverallt annorstädes ser man på de menniskor, hvilka man möter på gatan, att de äro ute i affärer, mer eller mindre angelägna göromål – här åter utvisa de förbigåendes blickar, min, gång och alla rörelser att de gå blott för att gå, utan bestämdt mål, öfverlemnande åt slumpen att skaffa dem någon sysselsättning, det vill säga förströelse.
Men hvilken annan stad än
Rom har så djupt och storartadt intresse att erbjuda åt vandraren!
Jag har hört personer, som i tjogtals år vistats der och nästan dagligen varit ute för att beundra och studera, försäkra mig att ännu mycket återstod, som förtjenade att ses.
Man skulle ej tro det, om icke så många öfverensstämde i detta yttrande.
Men må man betänka att Rom inom sina murar innesluter lika många kyrkor som dagar i året och att af dessa kyrkor ingen enda finnes, som ej eger något anmärkningsvärdt konstalster, hvaremot de flesta gömma rika konstskatter i sina kapeller!
Och alla dessa palatser med sina samlingar, af hvilka ett enda rum uppväger ett helt museum, med sina praktfulla fasader och borggårdar, arkader och portiker!
Och alla dessa fontäner med deras sinnrika omvexling i gruppering och form!
Hvarje fläck, hvarje punkt visar för den uppmärksamma blicken någon dold skönhet, erinrar om någon förfluten händelse.
Öfverallt ruiner, med hvilka verldens historia är sammanknippad, ruiner, der hvarje sten ger ett ämne till betraktelse icke blott för antiqvarien och konstnären, utan äfven för historieskrifvaren, filosofen, poeten, ja, hvarje tänkande menniska.
Jag vill icke neka att man i Rom genom detta ständiga betraktande och reflekterande lätt kan gå till öfverdrift, särdeles om man har någon fallenhet för ett stilla och kontemplerande lif.
Man blir också smittad af infödingarnes indolens och tröghet.
Jag har sett mången sittande på något nedfallet stenblock i Coliseum eller i Constantins basilika uppmärksamt betraktande jorden framför sig, likasom vore den en af Rafaels taflor eller någon antik basrelief.
I allmänhet märker man huru dylika personer länge betrakta hvarje nytt föremål, endast småningom flytta blicken från en punkt till en annan och förlänga åskådningens njutning ända till det otroliga.
Det är samma fenomen som observeras hos gastronomen.
Man kunde göra den motsvarande liknelsen mellan storätaren (gurmanden) och dessa resande, som bese
Rom på en veckas tid och med guiden i hand rusa från den ena platsen till den andra, skänkande blott en blick åt hvarje föremål.
Men, för att återvända till de romerska flanörerna, kan man genast vid första anblicken igenkänna en dylik.
De förnämsta kännetecknen äro följande:
Han går alltid vårdslöst klädd.
Drägten må nu för öfrigt vara elegant eller smaklös, dyrbar eller tarflig, prålande eller enkel, modern eller fantastisk, det säkra är att den är vårdslöst pådragen och vårdslöst buren.
Detta kommer sig deraf att flanören ej det ringaste bekymrar sig om den yttre verldens tankar om honom: han är blott medveten om sina egna tankar om den yttre verlden.
Han röker oftast, emedan ingenting så mycket som rökande gynnar ett dylikt tänkande utan bestämdt mål och bidrager att qvarhålla själen i ett visst sjelfförnöjdt lugn.
Hans blick är egen nog.
Det finnes i den på en gång likgiltighet och nyfikenhet, den öfverhalkar med lätthet ting, som ådraga sig vanliga personers uppmärksamhet, och fäster sig envist vid de skenbart obetydligaste ting.
Om ni ser på honom, betraktar han er med en lugn, förnäm liknöjdhet, liksom tillhörde ni en annan verld än han.
Gången är långsam, vårdslös, ojemn, likasom tvekande.
Härifrån bör undantagas de tillfällen, då flanören söker följa yttersta raden af trottoaren eller den rad af stora stenar, som bruka ligga midt i gatorna.
Men nu torde det vara nog sagdt om flanören, särdeles som ämnet längre fram torde återtagas.
Af den stora rymd, som inneslutes inom Roms murar, är icke fullt tredjedelen ordentligt bebyggd.
Både på vestra, östra och södra sidan får man genomvandra långa trakter, använda till köksträdgårdar och vinplanteringar, der man högst sällan stöter på något enstaka hus, en osteria, en kyrka eller en villa – ty många villor ligga här inom stadens murar.
Då man går framåt de djupa hålvägarne, som leda fram i dessa trakter mellan täta häckar af höga buskväxter, när man ser sig sjelf ensam på vägen och tystnaden sällan afbrytes af något aflägset ljud, kan man väl ej annat än tro sig vara långt ute på landet med flera mil till närmaste stad.
Om man då efter en half eller hel timmas vandring stöter på en hög mur med sin krenelering och sina skottgluggar, vakttorn och väldiga portar, framför hvilka en skara soldater göra vakt eller ligga utsträckta i solskenet, händer det väl någon gång att man med en viss förvåning ser sig om efter en stad, som de der murarna skydda.
Och är lyckan god, torde man då upptäcka långt bortom de ödsliga vinfälten en väldig kupol eller ett af dessa fyrkantiga torn, hvarpå
Rom är så rikt, höjande sig öfver de mellanliggande föremålen.
Åt norra sidan af staden tyckes allt dess lif vara sammandraget.
Från piazza del Popolo, som ligger längst i norr, utgrena sig trenne långa gator, hvilka liksom utgöra Roms pulsådror.
De bilda med hvarandra en mycket spetsig vinkel och omfatta derföre i sin början föga rymd, inom hvilken dock en så mycket större liflighet herrskar.
Der via Condotti skär de tre gatorna, vinkelrät mot den mellersta af dem, har lifvet och rörelsen sin kulmination.
Ju mera de trenne gatorna sedan skilja sig från hvarandra och innesluta större rymd, desto trängre och krokigare bli de mellanliggande gränderna, desto dystrare och öfvergifnare qvarteren.
Der il Corso slutar upphör allt lif.
Man kommer först till ruinerna, till Forum och Colosseum, sedan vidtaga vinfält och trädgårdar.
Öster om via Babuino och dess fortsättningar är det på samma sätt.
Vester om via di Ripetta flyter Tibern, på hvars andra strand Peterskyrkan, Vatikanen och S:t Angelo trängas högst upp i norr, under det att blott några få förfallna hus äro spridda i den öfriga rymden mellan murarna och vestra flodstranden.
Om nu Roms befolkning står i en påtaglig missproportion till stadens område och ifrån en otroligt hög siffra (fyra millioner menniskor) nedsjunkit till ungefär 140,000, så har dock i ett annat hänseende »de sju kullarnes stad» märkligen förkofrat sig.
Utom de 7 verldsberömda kullarne innesluter den numera inom sina murar ännu 8.
Dessa 8 kullar indelas uti naturliga och artificiella.
De förra äro trenne till antalet: monte Gianicolo, som omtalas i Roms äldsta historia, monte Pincio, den förnämsta promenaden, och il Vaticano, egentligen en kedja af kullar.
De fem artificiella kullarne ha uppstått af ruiner efter ramlade byggnader, hvilka seklerna öfvertäckt med jord och grönska.
Namnkunnigast af dem äro monte Testaccio, som påstås hufvudsakligen bestå af en massa sönderslagna lerkärl och andra husgeråd, ditkastade under och efter barbarernas plundringar.
Man skulle ha svårt att tro på möjligheten af dylika kullar, om man ej visste att hela det nuvarande
Rom hvilar på spillrorna och gruset af det fordna.
Man promenerar nuförtiden mellan 10 och 20 fot öfver den gamla staden, och det är blott här och der man upptäcker någon ruin, något stort monument, uppskjutande ur jorden liksom de uppgräfda lemmarne af ett till hälften begrafvet jätte-lik.