Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ut Supra. S. D. Då nu å nyo föredrogs StalsIJtskottets den 16 dennes under N:o 668 afgifne, och samma dag på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddelte yttrande uti frågan om utdelning af Ridderskapets och Adelns Protocoll vid 1817 och 1818 årens Riksdag} fann Ridderskapet och Adeln för godt, att samma Utlåtande gilla, endast med den förändring, att, enär de af Riddarhus-Directionen lyftade 1000 R:dr dels till en del redan blifvit använde, dels ytterligare borde, enligt det dermed afsedda ändamål, oförryckt användas till fulländandet af tryckningen af Ridderskapets och Adelns Protocoll jemte Register der - 52 Defi 18 Decemberi öfver, Ridderskapet och Adeln ansåg-, det Riksens Ständer borde hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes af Extra Utgiftsmedlen låta anordra och Riddarhus-Directionen tillhandahålla de 88 r R:dr 12 sk.
Banco, hvilka, för liqviderandet af Boktryckarne Gråhus och Gadelii obetalte Räkningar, erfordades, hvilket belopp sedermera borde af den, sorn vid den blifvande undersökningen, dertill kunde förklaras skyldig, ersättaS; uti hvilket Beslut de öfrige RiksStånden skulle inbjudas, att sig med Ridderskapet och Adeln förena; och skulle äfven Herr Ribens C. W. i detta ämne afgifna anförande de öfrige Riks-Stånden meddelas.
Ut Supra. S. D. Upplästes Hedervärda Bonde-Ståndets Protocoils-Utdrag af den 7 sisth Octob., hvarigenom Ståndet, med anledning af Statsutskottets, i afskrift bifogade Memorial N:o 481, i målet om yrkad rättighet för Åboer å Preste- Klockare- Annexe- och Mensal- samt flere hemman, att lösa dem till Skatte, anmodat Ridderskapet och Adeln samt BorgareStåndet, ^att i den förut uppkomna fragan om skyldighet för Stats-Utskottet, att afgifva motiveradt Utlåtande till svar på ett Riks-Stånds återremiss af mål, som de öfrige Riks-Stånden afgjort, nu mera bestämdt förklara, huruvida Bonde-Ståndets elier Stats-Ulskottets åsigt ansågs vara med Grundlagens stadgande förenligt.
Ridderskapet och Adeln, som, på sätt Dess Protocoils-Utdrag af den 27 sisth Äng.
Deh 18 December■ förmiddagen utvisar, för Dess del ansett föreskriften uti 49 §•
Riksdags-Ordningen, huru vid åfråga varande tillfällen, hör förfaras, vara så tydlig, att något vidare yttrande, rörande detta ämne, icke af Ridderskapet och Adeln funnits nödigt, förklarade nu, att då, enligt 83 §.
Regeringsformen, Grundlagarne böra, efter deras ordalydelse, i hvarje serskildt fall, tillämpas, samt någon förklaring af de samma icke får på annat, än det i 81. och 82. §. §.
Regeringsformen föreskrefna sätt, tillvägabringas, ansåg Ridderskapet och Adeln Sig icke äga rätt, att utöfver ordalydelsen ingå uti någon tolkning af 4p §•
Riksdags-Ordningen och således ej eller kunna någon vidare förklaring öfver Dess nyss berörde Beslut meddela.
Upplästes Hedervärda Bonde-Ståndets Protocolls-Utdrag af den 12 dennes, innefattande Ståndets Beslut öfver Banco-Utskottets Utlåtande N:o p3., i frågan om föreskrifterna för Bankens utlåning på fast egendom intill nälsta Riksdag; enligt hvilket Protocolls-Utdrag Bonde-Ståndet beslutat, att maximum för fastighetslån å landet borde upphöjas tili 4000 R:dr Banco för hvarje Låntagare, samt inbjudit de öfrige Riks-Stånden, att deruti instämma ; men som Ridderskapet och Adeln redan bifallit Banco-Utskottets i denna omständighet afgifne nyssnämnde Utlåtande, ansåg Ridderskapet och Adeln Sig nu icke eller kunna Bonde-Ståiulels berörde inbjudning antaga.
Ut Supra. 54 Den 18 December.
Stats- samt Allmänna Besvärs- och Oeconomie-Utskottens den ii dennes under N:o 65^ afgifne, samt den i4 derpå följde, på hordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottens förut meddcldte Betänkande, öfver vackt motion om undersökning af de Civile Läroverkens närvarande beskaffenhet.
För min enskildta del skulle jag vara ganska tillfredsstäld med Utskottens nu afgifne Utlåtande, om min afsigt varit, att uttvinga ett tillstyrkande af en Revision; emedan stylén i Betänkandet utvisar, att detta då lyckats mig.
Men jag har ej derpå grundat min motion.
Jag har sökt utveckla skälen, hvarföre en sådan behöfdes, och dessa skäl hafva af andra blifvit än mera tydligt ådagalagde.
OeconomieUtskottet har likväl funnit tjenligt, att med en viss missaktning nästan helt och hållet förbigå dem, och uttrycker sin ovilja emot
Revisionens anställande nog bittert i sjelfva tillstyrkandet deraf sålunda: ”Att Utskotten> ”ehuru det ej inser niigot egenteligt behof, ”som påkallade denna Revision, likväl sam”tyckte dertill, eftergifvande för deras en>’trägna yrkande, som derom icke ägde någon ”sakkännedom.” •— Jag lämnar åt andra att afgöra, huruvida delta uttryck är rättvist, eller icke, men tror, att Utskotten bordt det undvika, och ännu mer hvad på ett annat ställe förekommer, att nedgå till genmälen mot sådana påståenden af enskildt Ledamot, hvilka Den 18 December. mot Utskotten kanske voro personligen sårande.
Jag hade trott ändamålet af ett Universitet vara, att bilda kunniga Medborgare och skicklige Embetsman, och att i den man det närmar sig dertill, eller aflägsnar sig derifrån, Universitetet bättre eller sämre uppfyller sitt ändamål.
Hvad Upsala Akademi serskildt angår, vete vi att Gustaf II Adolph testamenterade åt denna inrättning aila Wasa-ättens stamgods, för att genom detta understöd sätta den i tillfälle att åt Staten bilda behöfligt antal skicklige Tjenstemän.
Jag finnér således besynnerligt, hvad Utskotten här yttrat om de civila Examina.
Utskotten säga att det ej varit Akademiens fel, om de ynglingar, som sökt inträde på Tjenstemannabanan, försedde med de betyg, som qualificera lill detta inträde, sedan icke kunnat uppfylla Statens fordringar: att detta fel legat hos de förberedande Läroverken, hvarifrån de icke kommit nog bildade tili Universitetet, och för sina knappa tillgångar, som nekat så många ett längre vistande vid Universitetet, söka hastigt der afgöra deras Cours, för att sedan inträda i Statens tjenst.
Utskotten anföra äfven, att en annan väg kunde tagas, för att göra slut på de nu högljudda klagomålen i anledning af civile Examina, nemligen den, att befria Universiteten från denna skyldighet.
Detta synes icke tillfyllestgörande.
Det är en bisak, om Examina tagas vid Embetsverken eller Academien.
Jäg är böjd att tro det förra vara nyttigast; men nödvändigt är, att de behöfliga kunskaperna vid Universiteten meddelas, och, Den 18 December: om icke de, som från Academien utgå, hittills i allmänhet kunnat uppfylla de skyldiga fordringarna, skulle jag önska, att Academien, så länge denna Examens-skyldighet dem åligger, vidtogo åtgärder, att genom strängare och grundligare pröfning påfordra större kunskaper.
Till äfventyrs vore då mycket mer vunnit, och då hade man förekommit den högljudda klagan, på sätt som sig bör, genom rättande af det felagtiga.
Det är af dessa orsaker, som jag finnér Utskottens motif i-fullkomlig strid med dess resultat, ty ingen, hvarken ett Utskott, eller någon enskild Riksdagsman, bör vika från sin öfvertygelse, för att gifva efter för -någon annans yrkande, det må vara aldrig så enträget.
Jag anhåller derföre, att Ridderskapet och Adeln måtto bifalla Betänkandet, utan att gilla motiverna, och det så mycket hällre, som Expeditions-Utskottes; i den underdåniga Skrifvelsen vanligen pläga v upptaga de moliver, hvarpå ett Beslut är bygdt.
Ridderskapet och Adelil har icke längesedan vidtagit samma utväg med ett annat Betänkande.
Tonen, som råder i nyss uppläste Betänkande, visar nogsamt, att Höglofl.
Oeconomie-Utskottet sticknät vid de anmärkningar, som åtföljde återremissen.
Man må icke misstycka denna harm, ty den är, som Fichte säger, dock eine kraftige Regung.
Vi ha också sett de goda följderna af den.
Utskottet har nemligen ej blott blifvit qviekt, utan det har äfven tagit raison, Den i8 December. och detta är i alla fall ett vackert drag af Högloft.
Oeconomie-Utskottet, visande att det-> samina emot Riksdagens slut börjat formera sig.
Denna raison följer väl, på ett nog ologiskt sätt, såsom conclusion af alltför besynnerliga premisser| men det goda, det berömvärda resultatet är dock verkligen förhanden, deröfver bör man glädjas, men icke bekymra sig om, huru man kommit dertill.
Derföre vill jag, oaktadt det är emot mig, som Utskottets polemiska batteri häftigast spelat, lemna Utskottets alla hvasst tournerade saillier derhän, och endast uppehålla mig vid sådana yttranden och satser, af hvilkas betragtande någon anledning kan hemtas till ett närmare utredande af ämnet.
Utskottet anmärker, att Undervisningsverken alltsedan 1810 varit föremål för Regeringens synnerliga uppmärksamhet.
Det är rigtigt, och Utskottet hade kunnat gå ändå längre, och, utan att fela mot sanningen, påstå, att Undervisningsverken allt sedan 1610 njutit denna Regeringens synnerliga uppmärksamhet.
Det är då skäl, att folket en gång vill veta, huruvida Undervisningsverken motsvarat denna uppmärksamhet, vill efterse om det med så mycken ansträngning planterade och så omsorgsfullt omgärdade trädet fortfar, att lemna en läskande och närande frugt.
Denna anmärkning talar alltså i dubbelt mått för billigheten af en revision.
Det är icke blott Oeconomie-Utskottet, som tror, att Hög-Seholorna ej blifvit uteslut - Den 18 December i na från Regeringens förbättringsplan.
Tvärtom, hvarje Svensk undersåte känner med varm tacksamhet alltför väl, att ingenting, som på något sätt kan lända till landets bästa, är uteslutet från vår Regerings planér.
Det är också icke af en misströstande anledning man nu Önskat denna ifrågavarande revision.
Men man bar, trott, att likasom all granskning af ett ämne bör utgå från ämnets princip, så måste all förbättring börja från den punct, ur hvilken lifvet utgrenar sig.
Man börjar, säger en viss Författare, icke reformationen i Kyrkan med Klockaren, utan med Biskopen, icke eller renovationen af ett Utskott med Vaktmästaren, utan med Ordföranden.
Likaså är det icke från de lägsta Folk-Scholorna, stiftade för undervisning i ABC och innanläsning, som en förbättrad national-undervisning bör utgå, utan från Universiteterna.
De äro vårt Lärdomsväsendes salt; om de nu . mista sin sälta, huru skall man då kunna afvärja förruttnelsen, förslappningen eller dåligheten, den ytliga lexkunskapen och det tornä, uppblåsta Pedanteriet från de lägre Schöl-anstalterna, och hvarmed då motarbeta det föragt för all djup, sjelfständig, efter ideer regulerad lärdom, som ty värr! äfven hos oss i sednare tider velat intränga sig?
Utskottet anmärker, för att bevisa nyttan af Ådjuncter och Docenter vid våra Lärosäten, att Utskottet ej kan inse, att ungdomens offentliga undervisning kan tillåtas andre än Den 18 Decemberi dem, som med oförvitlig fräjd förena efforderlig skicklighet dertill.
Jag är glad och stolt öfver att tänka så lika med Högloft.
Oeconomie-Utskottet, som jag gör i denna punct.
Men deri skilja vi oss något, att jag icke med Utskottet kan inse, att denna anmärkning på något sätt h evis ar angelägenheten af de såkallade Docenturerna.
Huru mången har ej, sedan bruket af dessa Docenturer infördes vid våra Universiteter, kommit till någon af dem hufvudsakligast derföre, att han genom en akademisk condition eller andra tillfälligheter, erhållit medel att uppehålla sig vid Universitetet, så långe som slumpen fordrat, att han skulle gå der, för att uppnå ep akademisk värdighet.
Bevisar nu lyckan att få en akademisk condition, ett öfvermått af fräjd och skicklighet framföre den, som icke vunnit samma lycka?
Och månne den sedermera så namnkunnige Lärde, hvilken knappa tillgångar nödgade att söka sig en Scholmästareplats på Wermdön, stod i någon mån under sine till Docenter creerade kamrater, hvilka gingo så länge i det beprisade akademiska lugnet, till dess att deras namn alldeles försvunnit utur Lärdomshistorien.
Det nu nyss anförda exemplet af denne utmärkte Lärde, som länge rättvisligen varit ansedd för fen af fäderneslandets yppersta litterära prydnader, och som ur sin Scholstuga flyttades till en af Kathedrarne i Upsala, bevisar mer än något annat, att
Docent-inrättningen icke är nödig, sorn Utskottet säger, för att befordra en jemn tillgång på lärde män till afgångne Professo - éo Den 18 Decemberi rers efterträdare.
För min del är jag fullt öfvertygad, att om den lyckliga dagen en gång inträffade, då det lemnades åt livar gradueracl full lärofrihet inom sin Facultet, och det blefve honom möjligt, att af sitt undervisande draga någon fördel, skulle visst icke allenast ingen hrist yppas på efterträdare åt Professorerne, utan äfven vederbörande bättre än nu sättas i tillfälle,, att utvälja den skickligaste, den af ungdomens förtroende mest omfattade.
Att icke tala om den verkan, som den härigenom uppväckta täflan skulle på Professorerna sjelfva utöfva, dels att hindra dem ifrån att, som nu väl kan hända, låta tiden och Vetenskaperna ett par
Decennier löpa framom sig, dels att dämma strömmen af det besynnerliga snack, som understundom utflyter från Kathedrarne.
Jag erinrar mig, att under det jag vistades vid Upsala, lärde der en Professor, som vid hvarje Termins början lofvade sina åhörare att gifva dem ett ungefärligt begrepp om hela Skapelseverket, och sedan omtalade, huru vår Herre, efter att hafva format hvarje Verldsklot, gäf det en knuff, så att det utflög i tomma rymden, der det till följe af attractions- och repulsionskrafterna småningom böjde sig i sin närvarande bana.
En annan talade i en styl fullkomligt likdanad med denna sedermera tryckta Phrasen: ”Jornandes omtalar i sin göthiska Historia, som var Borgmästare i Born.” — E11 tredje åter försäkrade, att getter voro för skogarne högst skadeliga djur, i synnerhet på skoglös ort.
Sådana och dylika saker skulle
Deri 18 jDecérftlerl 6t omöjligen kunna offentligen framställas, om Professorerne hade att bibehålla sitt anseende i täflan med yngre lärde.
Utskottet påstår väl, att det är ingen genom
Lag förbjudet, att söka och erhålla rättighet, att docera vid Hög-Scholorna.
Men om ingen Professor finnér sig böjd att kalla den sökande tili Docens, så blir, efter hittills gällande bruk, den sökta rättigheten verkligen något mer än svår att erhålla.
Yäl kan jag icke bestämdt säga, om någon Lag för bjuder det, men det vet jag, att än intet exempel kan uppvisas, det någon fått docera, det är offentligen föreläsa, utan att vara Dosens.
Denna uppgift är i sanning lika så otvifvelagtig, sorn den: att en synnerlig Nepotism icke allenast kan blifva, utan äfven blifvit utöfvad derigenom, att Professorn visar sina Colleganter till den Docens han vill gynna, och icke släpper någon fram till Examen, som ej betalat denne Collegii-pengar.
Den måste djupt i glömskans flod nedsänkt sitt fordna Universitetslif, som ej derifrån bibehåller några sådana erinringar i minnet.
Utskottet har ganska fintligt genom en spitsig sarcasm sökt skrufva sig ifrån att besvara anmärkningar ne om ogagneligheten och det föråldrade Pedanteriet af den ännu öfliga akademiska Latinskrifningen.
I stället yrkar Utskottet, att hvarje uselt skrifveri, på hvad språk Som heldst, borde upphöra, och denna sats är så gyllende, att man blott må - 62 Den 18 December i ste beklaga, det Höglofl.
Utskottet sjelft mest behandlat den som en theoretisk sats, och så sällan låtit den få inflytande på Practiken.
Annars kunde man kanske medge det påståendet, att det usla producerandet uteslutande borde önskas innom Latinen, der det verkligen tager sig bättre ut, än på Modersmålet, om ej detta Latinska producerande i sig sjelft bade så förderfvande verkningar.
Dels är det gifvet, att så länge Lärjungen vänjes, att endast läsa de gamla latinska Auctorerna för att ur dem hemta Phraser till sitt eget Chrieskrifvande, så skall han icke kunna skörda någon frugt för sin inre bildning af det sköna, upplyftande, innehållet.
Dels också är det gifvet, att så länge Studenterna tillhållas, att bara rada upp och svarfva tomma talesätt och liknelser, plockade ur fem, sex sei’skildta Onomastica, till uttänjande och varierande af moraliska allmän-sätser, skall han så småningom förlora sinne för gediegenhet, innehåll och originalitet, och lätt tro, att allt låter afgöra sig med phraser.
Följden häraf så väl på hans förmåga af vetenskaplig conception, som i synnerhet på modersmålets bildning är allmänt bekant.
För några år sedan dog en berömd TJniversitets-Lärare, som utmärkt nästan hvarje vecka af sin lefnad med hopskrufvande af något latinskt
Tal, elier några heroiska eiler elegaiska Carmina — alla ganska correcta, eleganta, innehållslösa och tråkiga.
Men skulle han skrifva Svenska, om också blott en affairs-billet, då kunde denne grundlige kännare af det latinska Pronomen reiati - Den 18 December. 63 vum Quij Quaej Quod, icke frambringa tvenne rader, utan att på det grofsta peccera mot bruket af de Svenska orden: sorn och hvilken.
Derföre med hänsyn tili detta Latinskrifveriets förderfligä inflytande på Modersmålet, likasom på Vetenskapernas närvarande utvecklingshöjd, som ej längre får rum i det latinska fängelset, hafva ej blott berömde utländske Lärde, såsom en Lessing, en Steffens, en Schleiermacher, m. fl. utan äfven inhemske utmärkte Scholkarlar, ifrat mot detta tomma, pedantiska Latinskrifveri, som hos oss göres till hufvudsak och ändamål för all lärd undervisning.
Ingen Revision — säger Utskottet •—• har någonsin befordrat Vetenskapernas framsteg.
Denna sats, framställd såsom Thes vid en akademisk Disputations-act, skulle ofelbart gifva sina försvarare mycket att göra, om Opponenten rätt förstod, att nyttja sina Syllogismer.
Men här är icke stället, att i en dylik undersökning ingå, hvarföre jag endast vill anmärk#, att ett är Revisionen af en Vetenskap, och ett annat är
Revisionen af en eller flere inrättningar för handledning i Vetenskaperna.
Om den förra har här aldrig varit fråga.
Den sednare är åter så mycket lämpeligare, som dylika Läroanstalter äro yttre inrättningar, och således såsom all annan existens i rummet mäste utnötas, föråldras och förfalla, äfven om dess första sammansättning varit aldrig så ypperlig.
Déh 18 Beåtmbefi Sådant är, jag- bekänner det, äfven förhållandet med Universiteterna.
Deras grundconstruction är, liksom deras syftemål, god, ljust sedd och djupt igenomtänkt.
Men de hafva icke växt till sig, och utvecklat sig tillika med tiden och vetenskaperna.
De fleste Universiteter uppkommo på en tid, då all Vetenskap var antingen scholastisk Theokogi, Philosophi och Juridik eller på sin höjd en glossatorisk Philologi och uteslutande grammatikalisk Kritik af de gamle Auctorerne.
Då, medan Vetenskapen således ingenting annat var än en mager, logisk formalism, och dertill med samtliga landsspråken ännu i sin linda, egnade sig
Latinen uteslutande åt det akademiska föredraget.
Men sedan hvarje Nation upparbetat sitt Modersmål, och. det friska vetenskapliga lifvet rikt spelat ut åt alla håll, kunde den döda och bundna Latinen ej mera rymma den fria andan.
De akadeåuiska sedvanorna fortforo dock oförändrade, ehuru de ej längre kunde vara, hvad de fordoin varit.
Så står ännu bruket qvar, att på Latin skrifva den så kallade Gradual-Chrian och Gradual-Disputationen, hvarigenom dessa Specimina derpå, att Candidaten förmådde att, så skriftligen som muntligen, afhandla ett vetenskapligt ämne, och att han så fattat Vetenskapens anda, som det anstod den, hvilken i Litteraturen ville förvärfva titel af Lärare oell Mästare, dessa Specimina säger jag hafva nu i stället blifvit obetydliga, haltlösa Språköfningar, och dertill med vanligen skrifna på en 2Oen 18 December. en Latin, sådan att man skäligen kan säga med Lessing, att visste Vederbörande rätt, hurudan Latin de skrifva, skulle de fleste åtminstone ha så mycken sjelfkänsla, att de aldrig skrefvo den.
Men denna föråldring i detta och så manga andra afseenden måste vid våra Svenska Universiteter bli synbara, då de stå ensamne, livar för sig, så aflägse att de icke kunna täfla med hvarandra.
Täflan är dock det, som sätter lif uti och underhåller spänningen i alla litterära institutioner.
Tysklands
Univcrsiteter äro derpå bevis.
Men de båda Svenska Syster-Universiteterna äro från hvarandra så skiljda, att dem emellan intet annat eger rum, än en affecterad inbördes missagtning, och ett afundsjukt skryt, störst naturligtvis der, hvarest medvetandet mest beliöfver att omtöckna sig, för att icke alltför djupt nedslås vid jemnförelsen emellan fordom och nu. *— Äfven har en annan anledning till täflan, innom Upsala Lärosäte, försvunnit.
Nu mera kallas inga andre än HögScholans egna skötebarn till Professors- och Adjuncts-platserna, förr såg man dem ofta sökas och vinnas äfven af berömde Utländningar.
Och naturligtvis gaf det ett helt annat lif åt Universitetets Lärdomsidkare, när de ständigt måste vara beredde på, att nedslå eller motväga en främlings anspråk.
De menliga följderna af upphörandet utaf detta bruk, att låta främlingar mäta sig med inhemske innom den lärda tornerbanan, hafva i synnerhet röjt sig på den Profession, som fordom Ridd. o.
Band, r. Afd, 5 66 Den 18 December. nästan alltid besattes med Utländningar, den nemligen som enkom och med hög liberal anda är stiftad i mening att dana Statsmän — jag menar den Skyttianska.
Under de sex år jag vistades vid Upsala Hög-Schola, tydde den då varande Skyttianska Professorn, fyra timmar i veckan, orden och meningarne i Livius, sålunda att han t. ex. öfversatte phrasen:
Sole caclente, ”då solen är i åkarebacken, ” och på samma prydliga och precisa sätt allt det öfriga.
Huru nämnde Profession nu beklädes är mig alldeles fördoldt; spordt har jag dock, att Tacitus nu för tiden lärer säkert, klart och behagligt expliceras på Skyttianska Lärosalen för ett inskränkt antal åhörare.
Scheffer i verlden läste också Livius och Tacitus, men tydde dem ej blott, utan läste öfver dem, så att han, efter philosophiska ideer, ur dessa Auctorer utvecklade djupet af Politiken och den Statsmanliga Talekonsten.
Iian trodde nemligen sig ej fylla sitt kall dermed, att han gjorde sin Lärosal till ett Repetitorium för Latinska glosor.
Af hvad jag sagt, torde vara antydt, att mångfaldiga omständigheter vid våra HögSkolor finnas, hvilka högt påkalla en noggrann och fördomsfri granskning, för att utfinna, Aiuru de må kunna afhjelpas eller modifieras, eller om de, för att icke skada något ännu vigtigare, måste lemnäs qvarstående.
Allt sådant kan man ju icke veta utan undersökning?
Jag omfattar alltså med glädje de förenade Utskottens Förslag, om anställande af en Re - Den 18 December. 67 vision öfver Universiteterna.
Men ej blott af dem, utan af liela Svenska Läroverket i ett sammanhang.
Man har lange nog sysselsatt sig med detailler och splittrade delar, nu kan det vara tid att fatta något i sin helhet.
Dessutom är och blir en förbättring af Universiteterna alldeles gagnlös, om ej alla de lägre
Undervisnings-anstalterna bildas med dem i samma anda, såsom sanna gradvisa förberednings-anstalter för dem.
Jag har varit vidlöftig, och jag måste bedja Herr Grefven och Landt-Marskalken samt Riddei\skapet och Adeln om tillgift för det jag tröttat dem med frambärandet af en gärd åt fäderneslandet, den min känsla äskat.
Med handen på hjertat och med fullt medvetande om upprigheten af mina ord, kan jag säga, att nit för Svenska Lärdomen och Litteraturen är min enda passion.
Jag måste då vara en varm vän af våra Universiteter, och jag trottsar någon att älska dem innerligare än jag.
Men min kärlek är ej af den, jag tor säga, pjåkiga natur, som i farans, afmattningcns, tvinsotens stund, heldre låter det älskade föremålet småningom förgås, än göra det omak, eller störa dess dödande hvila.
Nej! mitt lynne är, att i det första hotande ögonblicket kallar jag gerna på Läkaren, och heldre må den älskade förtära de bittraste medicamenter, och lida för en stund de pinsammaste, de henne mest motbjudande operationer, än att jag skulle utsättas för vådan, att ohjelpj ligt förlora deu, som utgör miu lycka, min 68 Den 18 December: fröjd och min stolthet.
Jag anhåller derföre om Herr Grefvens och Landt-Marskaikeirs Proposition till bifall på Betänkandet.
Herr Hjerta^, Gustaf:
Ganska tillfredsställd Öfver, att de förenade Utskotten nu tillstyrka alla Undervisningsverkens Revision i ett sammanhang, skall jag ej yrka, att man bör förkasta de besynnerliga motiver, som OeconomieUtskottet för sitt Beslut derom uppgifver.
De behöfva ej åberopas i den underdåniga Skrifvelsen, om en sådan af Ständerna beslutes.
Det skall göra mig detsamma, om en god saks seger mera vunnits genom harmens välde, än öfvertygelsens.