Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungens Bef;h:de se genom lingrarne dermed, att länsmannen uppdrager åt fjerdingsmannen alt göra vägsyner, då deremot fjerdingsmannen endast skall vara närvarande för alt annotera del antal lass grus, som för hvarje hemman skall på vägen uppföras, så förändrar det icke sakens natur, att fjerdingsmanncnS befattning synbarligen är ett municipalbeslyr, och mäste vara en vinst för socknen, meri icke ett onus, i synnerhet som socknen antingen för sig sjelf väljer en fjerdingsman och allönar honom, eller också låter tjenslen gå i lurgåug hemmanen emellan.
I Sverige har för deu ecclesiastika uppbörden från ålder funnits sexman, äfvensom fjerdingsmän för kronouppbörden, icke såsom verkställare, ulan såsom vittnen, icke såsom auctionisler, dä Kronans räntor i forntiden bortsåldes pä auction, utan såsom controllanter öfver att icke varorna blcfvo upptagna annorlunda än som priset verkligen var.
Frän början lill slut bar befattningen varit municipal, och det är ett misbruk, som ledt dertill, att en eller annan fjerdingsman, af bristande kunskap om sina skyldigheter, bar låtit nödga sig att verkställa utmätningar.
Att den, hvars egendom sålunda blifvit utmätt, icke klagat, bevisar ingenting annat än oförstånd, ty hade han det gjort, sä hade hvilken landshöfding som helst förklarat utmätningen ogilltig, ty den är olaglig.
Af sådan anledn., och dä fråga icke är om att bryta en gällande författning, utan endast örn en återgång lill allmän likhet inom Sverige i förhållanden, som endast genom missbruk blifvit olika, sä kan jag ej annat än på det högsta tillstyrka antagande af Utsk:s betänk.
Jag finner med glädje, alt jag kan instämma i den af mig högt aktade talares yttrande, som besvarade milt anförande i denna sak.
Jag finner nemi. att jag uttryckt mig 4 II. -17 370
Den 20 November f. m. illa, då den värde talaren faltat mitt yttrande så, att jag skulle hafva påstått, att fjerdingsmannabefattningen uppkom under feodaltiden.
Min mening var, att den uppkommit långt förut, redan under den tid, då vi ieke hade något ordnadt styrelsesystem, men att det var under feodala Idem, som denna befallning upphörde att vara ett blott munieipalbestyr.
Jag delar äfven deruti den värde talarens mening, att icke en förändring i delta afseende genast bör ske, utan att, såsom han yttrade sig, fjerdingsmännen småningom mätte befrias frän de kronobestyr, som de nu hafva.
Några sådana tror jag likväl att de alltid höra bibehålla, emedan jag anser det nyttigt, alt den execuliva makten icke kommer i allt för direet beröring med folket, nian till någon del dertill kan använda medborgarne sjelfva.
Men jag tror, att detta kan ske äfven om denna befattning förklaras vara municipal, och jag tror, att lämpligare personer komma alt dertill utses, 0111 socknen sjelf får välja dem, då deremot nu della åliggande kan träffa en högst enfaldig person, som måhända hvarken kan läsa eller skrifva, och icke äger den ringaste kännedom om de göromål, af stundom ganska invecklad art, som åligga dessa embetsmän.
Jag skalle derföre anse, att en skrifvelse borde utgå från K.
M. lill landshöfdingarne, med anmodan att befria fjerdingsmännen från de åligganden, som mäste anses såsom egentliga haudtlangare-göromål åt kronobetjcningen.
Detta tror jag vöre lämpligare, än att utfärda ett reglemente för desse embetsmän, om man icke mera kan anse dem såsom Kronans; men dä detta hörer till en sednare punkt i betänk., vill jag icke vidare uppehålla mig dervid.
Man har omtalat hvad fjerdingsmannens bestyr fordom varit.
Jag lemnar sådant derhän.
Nu är frågan om hvad det för närvar, är.
Jag instämmer i deras tanke, som sagt, att fjerdingsmannabefattningen är ett kronobestyr, och det på de af dem anförda skäl.
En talare har nyss påstått, att en utmätning icke vore gild, 0111 hail gjordes af en fjerdingsman.
Men nu säger K. resol. af d. 13 Jan. 1770 uppå allmogens i Jösse, Gillbergs och Nordmarks härader i Wermland enskilda besvär: ”att kronofogdar kan icke betagas, att i mindre utmätningsmål betjena sig af tjerdingsmäns biträde; men uppbörden stannar på kronofogdens eget äfventyr och ansvar.”
Utmätningar fä de således göra; och manne dessa icke äro kronobestyr?
Vidare är genom K. förorda, d. 11 Juli 1792 förklaradt: ”att som allmogen i llere orter åtagit sig att, efter viss öfverenskommen ordning, vara för fjerdingsmans- eller fångföraresysslorne ansvarig, så kunna de väl icke undgå straff för fångars flykt, genom deras försummelse eller vållande; men skola icke ovillkorligen eller alltid med spö afstrattäs, utan, efter omständigheterna, med böter, fängelse eller arbete.”
Månne någon muuicipalljensleman vill underkasta sig spöstraff*, och månne icke, ju mera man betraktar dessa befallningar, ju tydligare blifver det, att de äro kronobestyr.
Ar del Kronans tjenst, som Den 20 November f. m. 371 vin utöfva, ehuru i elen lägsta graden, sa måste väl deraf följa, all det är Kronan, som skall betala dem.
Sätlet alt betala dom bar varit olika.
Kronan har dels lemnat dem boställen, dels penningelöner, hvilka vid förra riksdagen uppgingo till ett belopp at 8,563 r:dr 19 sk. 3 r:sl. Dels har Kronan aflöuat dem älven på det sätt, att innehafvarne* af krono- och kronoskattejord varit ålagde att omgångsvis utgöra delta besvär.
Vid förra riksdagen bestridde jag indragningen af nämnde lönemedel, fast förgäfves.
Jag bestrider jemväl nu indragningen af deras boställen och löner, såvida de ännu finnas qvar.
Lika med Frih.
Palmstjerna, yrkar jag, att hvad de ännu hafva i behåll made åtnjuta, ända lill dess att en allmän reglering i detta afseende kan på grund af K. proposition varda företagen; ty alt en sådan skulle uppgöras af R.
St. utan ledning från Regeringen anser jag hvarken lämpligt eller möjligt. l)ct är en stor obillighet alt hvälfva delta besvär på personer, som dels icke hinna dels icke kunna utföra det; och då man icke är betänkt på rättvisas skaffande i della fall, sä må man emedlertid åtminstone låta sakerna vara sådana de befinnas.
Ganska säkert är, ali den indragning, sorn Ständerna vid sisla riksdagen gjorde, kommer att medföra förlust, ty då allonia fjerdingsmän saknas, måste Ständerna skaffa aflöning åt flera länsmän, och det blir vida dyrare.
Jag önskar således, alt Frih.
Palmsljeruas förslag måtte vinna R. o. Ad:s bifall.
Jag ber om ursäkt att jag åter uppträder, men det torde tillåtas mig att besvara vissa af Frih.
Cederström framkastade grundsatser.
Jag får till en början förklara, att jag alldeles icke kan fatta hvad Frih.
Cederström egentligen menar dermed, att fjerdingsmaonens befattning är att vara ett socknens vittne; men för att icke tvista om ett uttryck, så torde jag åtminstone få förbehålla mig att anse honom såsom ett verkställande vittne.
Iian får visserligen begagna sina ögon, men icke är han derföre så alldeles opartisk i de mål han har alt behandla, alt han blott kan betraktas såsom vittne.
Jag skulle tro, all Frih. Cederström, dä han jemväl yttrade, alt det var en municipalbefatlning, dermed menade, alt fjerdingsmannens verksamhet icke sträcker sig utom municipaldistrictet, det vill säga socknen.
Ehuru jag icke kan åberopa någon författning, som berättigar dertill, sä är det likväl en gammal praxis, hvaröfver ingen klagat, alt vid de stora marknaderna i Skäne fjerdingsmännen träda utom sina socknar.
Detta kan icke undvidkas, ty den enda fjerdingsmännen, som bor inom socknen, der marknaden hålles, kan icke jemte fogden och länsmannen bestrida de befattningar, som dem åligga, nemi. att upprätthålla ordningen vid en så stor folksamling.
Delta är ett exempel på att fjerdingsmännen åtminstone får vara ett vittne äfven utom socknen.
Hr von Hartmansdorff har närmare upplyst om den författning, som ålägger fjerdingsmännen alt biträda vid utmätningar.
Vare sig att detta är riktigt eller icke, så erkänner 372 Den 20 No yern ber f. m. jag alt så sker inom det län, som jag lira' alt göra med, och det måste så ske, ty del är alldeles omöjligt både för kronofogden och länsmannen alt under de nu i financeväg så kritiska tiderna hinna med alla utmätningar.
Vi hafva inom Christianstads län icke mera än fyra fogdar och tjugofyra länsmän, och då dessa icke kunna fä dygnet mera än lill 24 timmar, sä är del alldeles omöjligt för dem att verkställa alla utmätningar inom den i lagen föreskrifne lid.
Fjerdingsmännen mäste således utföra en del, ehuru man naturligtvis icke anförtror deni några större oell vigtigare, ulan sådana som af hvem som helst kunna uträttas.
Jag bestrider således ytterligare, alt denna be fattning rubriceras såsom en munreipatsyssla..
Den är ett kronabesvär och utgör sista länken i länsstyrelsens administrativa makt.
I öfrigt åberopar jag hvad jag nyss sade, att der löner finnas, må de qvarblifva, emedan om de bortloges, skulle menigheterna i stället få gifva sina fjerdingsman ersättning, och detta skulle verka föga belåtenhet.
Deremot skulle det beböfvas ett ganska stort anslag, om alla fjerdingsman i landet skulle aflönas, och jag betvifiar alt man derigenom skulle få bättre fjerdingsman i de län, der nu inga löner åt dem af Staten utdelas.
Dessa befattningar eiuottagns nemi. nu hufvudsakligast för det anseende, som dermed i dessa orter är förenadt, och jag tror icke, att den lön som möjligen kunde tillfalla dem, skulle öka detta anseende.
Jag tillstyrker således återremiss och ber att mina anmärkntr, i händelse den beviljas, mätte få lill Utsk. åtfölja.
O Hr Akerman:
Då detta ämne redan af så många talare blifvit temligen vidlyftigt utveckladt, sä skulle jag icke ånyo hafva begärt ordet, om jag icke nyss af en af mina Hrr förmän, Presidenten i Kammareoll. fält emottaga den hårda heskyllnigen, att jag gynnar och befordrar missbruk, och jag skulle fela i skyldig aktning emot honom och Ståndet, om jag icke med några ord sökte försvara mig.
Jag beklagar vid detta' tillfälle, alt jag icke ser Hr Presidenten på sin klalf, så att lian icke får emottaga mitt försvar.
Här har redan blifvit upplyst, huru med fjerdingsmannens åliggande i utmätningsförrättningar och vid fångars forslande sig förhåller.
I afseende på andra bestyr, kan det visserligen, om man så vill, vara ett missbruk att Kouungens Bef:h:de använder fjerdingsmännen.
I det fallet kan jag instämma med Frih.
Cederström, alt jag icke skrifver till fjerdingsmännen, men använda honom måste jag ganska ofta.
Om t. ex. Kammareoll. skulle förordna, att en kungörelse skulle uppläsas samtidigt i flera kyrkor inom ett länsmansdistrict, och dä länsmannen icke är mera än en person, som icke kan dela sig, så måste jag väl använda fjerdingsmännen i de socknar, der icke länsmannen sjelf bor.
Blefve icke kungörelsen öfverallt uppläst, sa skulle ofelbart Kammareoll. skicka sin advocatfiscal på mig, och då kunde jag svårligen freda mig, med att endast åberopa fjerdingsmännen såsom vittne.
Den 20 November f* m.
Gr. Sparre:
Jag har hvarken velat elter kunnat neka, att fjerdingsmännen för närvar, deltaga i en mängd kronobestyr.
Jag hörjade tvertom med att erkänna det, och jag förklarade blott, att jag trodde statsmakternas mening vara, alt befria dem från dessa bestyr.
Om denna prineip vidhålles, så blir det naturligtvis nödvändigt, att antingen länsmansdistricterna fördelas uti flera, eller alt andra utvägar vidtagas, dem Konungens Bef:h:de kunde anse lämpliga för dessa göromäls uppfyllande.
Jag tror, att fjerdingsmännen äfven framgent bör komma alt i vissa fall biträda länsmannen, men jag önskar blott, all han icke anses såsom länsmannens handtlangare eller dräng.
En nödvändig följd blcfve för öfrigt af denna princips antagande, att åtskilliga författningar ändrades, t. ex. den om spöstraff för fjerdingsman, som spiller fånge.
Icke för att i öfrigt deltaga i discussionen, har jag anmält mig, utan blott på det att, dä man talat om Sveriges feodaltid, af någon inom Ståndet den anmärkn. må vara gjord, alt detta uttryck blott i en högst oegentlig mening är på Sverige tillämpligt, och att således icke fjerdingsmannabestyret kan hafva undergått hvilken som helst förändring under en feodallid, som efter min tanka aldrig derstädes existerat.
Frågan huruvida fjer dingsmannabefaltningen är ett kronobestyr eller ett municipalbestyr, har, efter min tanka, blifvit så fullständigt utredd af de flesta som yttrat sig, och isynnerhet af de mest competenta domare, Hrr Landshöfdingar, alt jag för min del icke har någonting att deruti tillägga.
Jag tager mig blott friheten all såsom landtman instämma i deras åsigt.
Jag kan för min del icke begripa hvad befattning en fjerdingsman egentligen skulle hafva, om kronohestyren fråntogos honom; och då det således är Staten, som tager hela hans tjenst i anspråk, så tror jag, att det också är Staten, som bör aflöna honom, och alldeles icke jorden, som af honom har ingen nytta, så mycket mera, som vi äga icke allenast sexmän och rotemästare, ulan äfven sockennämnder, hvilka bestrida municipalbestyren.
Jag instämmer således med Frih. Palmstjerna.
I anledu. af en talares yttrande, som fästat sig vid milt uttryck om feodaltiden i Sverige, anhåller jag att med ett par ord fä förklara, att min afsigt visserligen icke varit att påstå, att här funnits någon egentlig feodaltid.
Men på den tiden, då feodalprinciperna på andra ställen gjorde sig gällande, tror jag att åtskilliga med dem beslägtade grundsatser äfven insmögo sig i Sverige, och detta var hvad jag afsåg med vår feodaltid.
Sedan härefter öfverläggningen rörde ifrågavarande punkt förklarats vara fulländad, yttrade H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm., alt de nu framställde yrkanden åsyftade, dels att denna punkt 374 Den 20 November f. m. skulle återremitteras, dels alt densamma skulle bifallas, och dels all den skulle afslås, samt R. o. Ad. derjemte besluta, att de till fjerdingsman nu disponerade boställen och löner må för dem lills vidare bibehållas.
I anleda, häraf ämnade H. Ex. framställa propos. i den ordning dessa yrkanden nu blifvit nämnde, hvadan H. Ex. först finge hemställa, om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärkn:rne föranleda till återremiss af den del utaf Allm. Resv.- o. Ekon.Ulskis betänk.
N:o 77, som angick den af Gustaf Pettersson väckta fråga, alt ett lämpligt anslag till aflöning åt fjerdingsmännen måtte varda beviljadt.
Ropades starka ja, blandade med många nej, hvarefter H. Ex. förklarade, del han trott sig finna, att denna propos. med öfvervägande ja blifvit besvarad.
2:dra punkten, angille sednare delen af Gustaf Petterssons motion, att säteriägare och ståndspersoner ä landet icke iner lin andra hemmansä gare må vara befriade frun skyldigheten alt åtaga sig fjerdingsmannatjenstcn.
Med ali aktning för Utsk:s definition på hvad med kronobesvär menas, skulle jag likväl anse den förklaring genom mångårig häfd vara gif ven, att till dessa besvär äfven räknas den ifrågavar. befattningen.
Att nu pålägga säterierna en skyldighet, som hittillsicke ålegat dem, skulle visserligen vara för öfriga hemmansägare ganska beqvämt, men vore deremot för säleriägarne obilligt och betungande.
Jag yrkar derföre afslag ä Ulsk:s förslag.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, lät härefter, lill följd af Frill.
Ridderslolpes, vid början af discussionen öfver della betänkande, framställde begäran om uppläsning af Frih.
Hamiltons reservation, uppläsa denna nu förevarande punkt rörande reservation.
L a ge r b j e 1 k e, Gustaf:
Den fråga, på hvars afgörande utgången af Utsk:s förslag i första punkten beror, är, huruvida man bör anse fjcrdingsmannabestyret såsom ett communalbeslyr eller ett kronobestyr, och då denna fråga hufvudsakligen inverkar jemväl pä denna punkt, hemställer jag, om icke denna jemväl borde återremitteras, för att gemensamt med den första i ett sammanhang behandlas.
Efter de vid 1809 års riksdag gjorda concessioner i de adeliga privilegierna, äger hvarje Svensk man rättighet att besitta hvad slags jord som helst inom Sveriges land.
Nu är fjerdingsmannabestyret icke ett jord-onus, ulan ett personligt onus, och det ålåg till och med Adeln före 1809 års riksdag, såsom innehafvare af kronoskaltejord, att utgöra fjerdingsmannabefattningen på alla ställen, der detta onus gick i tur emellan hemmanen.
Då nu hvem som helst får besitta säterier, så anser jag, alt R. o. Ad. så mycket mera har skäl att bifalla Utsk:s betänk, i denna punkt.
Den 20 November f. m. 375 Gr.
I händelse R. o. Ad. skulle förklara fjer dingsmannabefaltningen vara ett kronobesvär, så är det efter min tanka uppenbart, att detta onus skall hädanefter såsom hittills utgöras endast af frälse- och skattehemman.
Men om R. o. Ad., såsom jag hoppas, skulle anse den såsom ett municipalbestyr, sd är det klart, alt säterier, rå och rörshemman, böra deruti deltaga.
Jag går likväl än längre än Utsk., och anser, alt denna befattning borde tillsättas på sockenstämma, och all alla de personer, som äga rösträtt i sockenstämma, böra deltaga i dess aflönande.
Emedlertid och dä denna fråga tolde blifva beroende af den första eller sjelfva principfrågan, så hemställer jag, huruvida det icke vore lämpligt att återremittera betänk, äfven i denna del.
Palmstjerna, Carl Otto: Då R. o. Ad. återre mitterat första punkten, hemställer jag att äfven denna mätte återremitteras, med förklaring, att R. o. Ad. anser fjerdingsmannabefattningen för närvar, vara ett kronobesvär.
Cederström har visserligen sagt, alt den är ett personligt besvär; men derjemte tillagt, att det endast hitintills har träffat innehafvare af krono- och kronoskattejord.
Deraf skulle jag sluta, alt det icke är ett personligt besvär, utan att det åtföljer jorden, och jag hemställer, huruvida dessa båda delar af Frih.
Cederströins yttrande låta sig förenas på ett tillfredsställande sätt.
Vid sista riksdagen var äfvenledes fråga 0111 att ålägga säterier fjerdingsmannabefattningeus utöfvande, men detta blef då afslaget af tre Stånd.
Således vore det efter min tanka lika riktigt och måhända den kortaste vägen, alt R. o. Ad. äfven nu afsloge denna punkt; men dä en del af Utsk:s utlåt, är återremilteradt, så anser jag, att denna punkt jemväl måtte blifva återremitterad, men med den förklaring, hvarom jag nyss hemställde, nemi. att R. o. Ad. anser fjerdingsmannabclällningen såsom ett kronobesvär.
I det yttrande Frih.
Cederström nyss af gifvit, råkade han, såsom en föreg:de talare redan anmärkt, att tala uti hvad man kallar kretsgång.
Han påstod, att fjerdingsmannabefatlningen icke var ett onus, som åtföljde jorden, pä samma gång, som han yttrade, att om ett säteri råkade i ofrälse persons hand, så vore han fri frän skyldigheten att bestrida fjerdingsmanuatjensten, meri om deremot en frälseman ägde kronoskattehemman, så vore han skyldig att utöfva denna befattning.
Deraf synes mig vara klart, att den är någonting, som följer med jorden och icke med personen.
För att häruti göra en förändring, har icke någon af de föreg:de talarne, så vidt jag kunnat (inna, uppgifvit något skäl, och vill man gå tillbaka lilI ursprunget af dessa befattningar, så torde man linna, att säteri-ägarne eller Adeln då bade sina egna uppbördsman, som för dem voro detsamma, som dessa fjerdingsmän voro för Slaten.
Det är ett förhållande, som man jemväl, i afseende
Den 20 November f. m. på utöfningen af dessa tjenster, icke torde helt och hållet förbise, att man nu vill ålägga ett besvär på personer, som icke lämpligen kunna uppfylla dem, och att de skulle öfverlåta åt andra att på deras ansvar verkställa det, torde äfven vara olämpligt.
Hittills åtminstone hafva nemi. säterierne tillhört personer med en upphöjdare ställning i samhället och en högre hildning, och alt i allmänhet vilja ålägga dem att skjutsa fångar oell dylikt torde vara mindre lämpligt, isynnerhet som de möjligen skulle kunna blifva dessa fångars domare i andra instansen.
Om man vill se på sjelfva saken, finner man lika många argumenter emot som för densamma.
En återremiss skulle jag tro vore en onödig omgång, helst den förut återremitterade punkten, ang:de löneanslag åt fjerdingsmännen, icke står i något sammanhang med denna, sorn angar åläggande för säterier att bestrida fjerdingsmannabefattuingen.
Jag fortfar att yrka afslag å denna punkt.
Gr. Posse, Erik Arvidsson: Om Utsk. hade börjat sitt utlåt, med 4 moni., så hade säkerligen bifall genast dertill vunnits, och man hade då från början haft principen gifven.
Om det först vore utredt, hvad som tillhör en fjerdingsmans befallning, så hade det sedan fallit af sig sjelf, huruvida den skall anses såsom ett municipal- eller ett kronobeslyr.
Då nu emedlertid flera författningar blifvit citerade, som utvisa alt befattningen, åtminstone lill en del, är ett kronobeslyr, och då Utsk. derjemte sjelf åberopat de adeliga privilegierna, som fritaga från kronobesvär, så förefaller det mig' ganska tydligt, att man i fråga om huruvida säterierna kunna åläggas ett sådant besvär, hade bort vända sig till Const.Utsk., för att få saken afgjord.
Jag bestrider helt och hållet Ulsk:s utlåt, och anhåller om afslag derå.
IIr von Rosen:
Jag erkänner, att Utsk. har behandlat denna fråga conseqvent, nemi. i öfverensstämmelse med första mom. i dess betänk.; ty om fjerdingsmannabefattuingen vore ett commuualbcstyr, så borde alla hemman deruti deltaga lika.
Men dä en annan åsigt gör sig gällande, nemi. att fjerdingsmannabefallningen är ett kronobesvär, sä upphör delta skäl.
Cederström har åberopat, att det vore ett Ståndsprivilegium, som befriade Adeln frän detta onus.
Jag tviflar derpå, ty jag tror, att detta privilegium hörde till jorden och icke till ägaren.
Det är väl sant, alt den tiden kunde icke några andra än Adelsmän besitta säterier, men sedan delta stadgande år 180!) blef upphäfvet, så bibehölls likväl samma privilegium oförryckt på den jord, som kallas säteri.
Hvad fjerdingsmannabefattningen beträffar, så skulle deltagande deri för säterierna vara temligen likgilltigt, men man öppnar derigenom dörren till andra betänk., som kunna hafva sina betänkligheter.
Yi hafva kronoskjuts, och flera dylika besvär, som nu äro olika efter jordens olika natur, och jag anser icke så origtigt, att Den 20 November f. m. 377" ej något intrång göres i den ena eller andra ägarens rätt.
Jag tillstyrker således afslag å Utsk:s betänk, i denna del.
Hr von Troil, Samuel:
Jag begärde egentligen ordet för att besvara Frih. Cederströms yttrande, att fjcrdingsmannabefattningen skulle vara personlig och icke åtfölja jorden, och jag tager mig i anledn. deraf friheten anföra, att i SlatsUlsk:s betänk, vid 182S—1830 årens riksdag finnes åberopad en Kammarcoll. skrifvelse, som yrkar, att frälsejorden skulle deltaga i fjcrdingsmannabefattningen, emedan densamma är ett jorden, ulan afseende på dess natur, åliggande besvär, hvarifrån befrielse icke genom privilegier blifvit frälset tillagd.
På grund häraf synes det, att åtminstone Kammarcollegii åsigt var, att denna befattning icke var personel, utan åtföljde jorden.
Detsamma har äfven legat till grund för den åsigt af ämnet, som jag fattat.
Hvad åter betril
Ilar den frågan, huruvida denna befattning bör utsträckas äfven till ägare af säterier, rå- och rörs hemman, så tror jag att denna fråga helt och hållet beror på det sätt, hvarpå Ståndet kommer att afgöra den preliminärfräga, som redan blifvit återremitterad, nemi. huruvida Ståndet anser fjerdingsmanuabefattningen vara af municipal eller krono natur.
Ar den af municipal natur, så tror, jag att det vöre både obilligt och orättvist, om ägare af säterier fritoges från att jemte den öfriga jorden deri deltaga, och jag stöder denna min åsigt på det förhållande, att för längre tider tillbaka fjerdingsmannatjensten bestriddes uteslutande af krono- och kronoskatte hemman, men att, genom båda statsmakternas år 1830 fattade beslut, äfven frälset ålades alt deruti deltaga.
Då man således ännu år 1830, på grund af, såsom mig synes, ganska goda skäl, kunde ålägga frälset att deltaga i delta bestyr, så kan jag icke se med hvad skäl man nu skulle fritaga säterierna derifrån, så vida nemi. man anser befattningen vara municipal.
För min del har jag vid frågans afgörande inom Ulsk. varit af dea tanke, att på en lid, da man så mycket önskar att få ett munieipalväsende ulbi Idad t, borde man icke sträfva derhän, att så mycket som möjligt draga sig tillbaka för allt det besvär, som dermed är förenadt.