Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, ja din skälm! – sade då någon af de andra drängarne.
– Vi begriper ’et nog, du har fått sådan en dugtig traktat i dag af Lena och de andre tösera, att du orkar ej med gröten.
Men på detta svarade Gunnar intet, och Bengt sade heller icke något, men gick likväl in och åt gröt, och fann då tillfälle att kalla Lena, som var tillstädes, både för en mara och en gammal sädesharpa, och ett otäckelsestycke, hvaremot Lena fann tillfälle att kalla Bengt för en hundvalp och en galgfogel, samt slutligen att i vredesmod slå honom en dugtig örfil, och derefter springa sin väg, in åt herrskapsrummen, der hon visste sig vara i säkerhet, i sin egenskap af huspiga.
De få öfriga dagarne af veckan framflöto under trägna arbeten, och Gunnar gick nedslagen och med sänkt blick hela tiden, och Bengt fortfor med sina råd, att han bara skulle neka och «ideligen neka», såsom det allrabästa medlet att komma «ifrån ’et alltihop».
Men när söndagen kom, då öfverföll det Gunnar en kall rysning, och gick lika som ett stygn genom bröstet, då han fick befallning att gå upp till patron på hans rum, emedan «han ville tala vid Gunnar».
Med tunga, långsamma steg begaf han sig upp till sin föga älskade husbonde, och hans bleknande och rodnande, hans förfärliga tummande af sin söndagshatt, gaf nogsamt tillkänna för den räfsluga patronen, att den arma Gunnar anade hvarom frågan skulle blifva, och under hela det tilltal, mera allvarligt än just förebrående, som hans husbonde höll till honom, såg han aldrig upp, ej heller svarade ett enda ord, men när patronen ville att han skulle bekänna, samt ville affordra honom löfte att gifta sig med Lena, i hvilken händelse han lofvade honom ett mycket godt torp, hvars åbo just skulle afflytta derifrån den kommande våren, då förblef Gunnar lika stum, och kunde på intet sätt förmås till någon bekännelse, och blef allt mer och mer ståndaktig i sitt förnekande, när patronen började, först att brumma och befalla, samt derefter att pocka och hota.
Efter nära en timmas pinligt förhör fick han ändteligen gå sina färde, när patronen började misströsta att någonsin «få bugt på Gunnar», och det första Bengt sade till honom, så var det:
– Nå, du har väl nekat friskt, vet jag?
– Åh ja! – svarade Gunnar med sorglig och modfälld röst, ty om han stod på sig, uppe hos den allmänt något litet hatade patronen, så sjönk modet, när han sedan befann sig allena med Gud och sig sjelf.
Söndagens middagsmåltid brydde han sig icke om, bara för att slippa se Lena och alla de andra, utan lade sig i stället, och lyckades somna in från alla sina, sannerligen icke så små bekymmer och samvetsagg.
Men på eftermiddagen blef han plötsligt väckt af Lenas ohyggliga röst, som likväl bara antydde honom, att han genast skulle gå upp till mamsell Sara, emedan «hon ville tala vid honom».
«Herre Gud!» suckade han för sig sjelf och ref sig bakom örat, «hvad sorg och olycka en kan komma uti, bara för det satans bränvinet, som jag allt ifrån denna dagen aldrig vill se mer.»
Med ändå tyngre steg än förra gången, gick han upp till den gamla, allmänt älskade och vördade mamsellen, patrons äldre syster, och som nu efter sin svägerskas död skötte broderns både hus, husfolk och barn, och detta allt, så fullkomligt väl, som endast dessa gamla tillgifna ogifta systrar kunna det göra.
«Ack min Gud! hvilken pers jag nu får stå igen!» tänkte den stackars Gunnar, medan han gick trappan uppföre, och en lång stund stannade vid dörren, innan han beslöt sig att öppna den.
Slutligen tvang han sig likväl att lägga handen på låset, och straxt derefter stod han inför den fruktade domarinnan; ty vår fruktan kommer lika ofta af kärlek och aktning till en person, som af räddhåga för densamma.
Den gamla mamsellen, som annars brukade se så vänligt på den unga, raska, alltid villiga och hjelpsamma Gunnar, och hvars vackra, rena och öppna utseende dessutom förmildrade hvarje blick, helst en qvinlig, hon såg nu allvarlig och högtidlig ut, som Fredrikas allravärsta domkyrka.
Gunnar vågade nu långt mindre se opp, än när han stod framför den rödhårige, baksluge brodern, och när den gamla mamsellen i få, men allvarliga och grannlaga ord föreställt honom, icke allenast hvad han brutit mot Guds och mensklig lag, utan ännu mera att han så förhärdadt nekade dertill, då brast Gunnar ut i gråt, och när från en sidodörr kyrkoherden i församlingen, en särdeles älskad och aktad herde för sina får, och den af hvilken Gunnar, för få år sedan, lärt sin väl fattade kristendom, och emottagit sina första nådemedel, sakta och högtidligt trädde in i rummet och förenade sina ord med den vördade matmoderns, då motstod han ej längre samvetets högt manande röst, utan, glömmande alla Bengts välmenande råd, och sina egna, halft onda, halft ursäktliga föresatser, bekände han genast sin synd.
Men nu kom ett annat kapitel:
Han ville gerna erkänna barnet, gifva Lena hvad som helst, som stod i hans makt, men – – – han ville under alldeles ingen förevändning gifta sig med henne.
Kyrkoherden och den gamla mamsellen föreställde honom förgäfves, att när man gjort illa, så måste man godtgöra detta så som Gud befaller, och icke så som man sjelf behagar, ty dermed sonar man hvarken Gud eller den person man förorättat.
Den värdige prestmannen talade varmt och öfvertalande, och ynglingen tyckte sig åter vara förflyttad till den tid, då han såsom skriftebarn stod framför sin älskade lärare, och till altarrunden der han, af dens hand som nu talade, för sina aflagda heliga löften, mottagit Guds nåd, under form af bröd och vin.
Minnen och känslor hopade sig öfver honom, han blef åter till barn och sade slutligen detta olycksaliga ja-ord, som band en black om hans fot och en sten vid hans hjerta, och som i framtiden pressade ångrens tårar så ur den andliges som den gamla mamsellens öga.
– Ja, nu är det gjordt! – sade Gunnar, med en viss stum förtviflan, när han, nedgående till drängstugan, råkade Bengt.
De båda unga drängarne gingo ut åt samma, af rimfrost och månsken glindrande allé.
Men hur olika var nu ej allt!
De gingo båda tysta.
Den ena hade ej håg att berätta, den andra hade ingenting mer att råda.
– Ja! här gingo vi i onsdags om qvällen – sade Gunnar slutligen – och olycklig tyckte jag mig vara då, men se det var ett intet mot hvad jag nu känner mig.
Jag minns att jag då tittade upp i himmelen och tänkte på Gud fader, undrade om det kunde vara hans vilja, att jag skulle ta ’na, och då tänkte jag riktigt, att om jag kunde se minsta molntapp på hela himlahvalfvet, så skulle jag tro att han ville’t.
Men aldrig en enda det fanns!
Nu går ett stort, svart, besta-moln tvärs öfver månen, och se nu! nu vet jag med, att jag hade bli’tt fördömder, hade jag intet tagit ’na, för det sade kyrkherrn för säkert.
– Asch! – sade Bengt, som inom sig kände stor håg att derom vilja tvista, men som dock hade stor försyn att direkte förklara för lögn hvad «kyrkherrn» sagt, emedan äfven han var en af dennes skriftebarn, och hade vant sig att anse den vördade lärarens ord som kommo de från Gud fader sjelf.
Stumma gingo de båda ynglingarne framåt.
De hade inga af bildningens och förbildningens sofismer att trösta sig med.
Sagdt var sagdt, och gjordt var gjordt, och med friheten tyckte sig Gunnar hafva förlorat icke en del, utan allt.
Bengt, annars så språksam, kom sig icke ens för att fråga om några omständigheter af Gunnars samtal med kyrkoherden och sitt husbondfolk, och fick heller icke veta mer än att det skulle «ljusas»7 på sjelfva «jula-afta», som var på söndag, och att Gunnar till våren skulle taga emot Viken, ett stort, både godt och vackert torp, borta vid en större insjö.
– Nå men du måste väl åtminstone få ett rasande hederligt «bröllup», när du tar den maroggla’ – sade Bengt efter en lång tystnad, men med sin vanliga glada muntra ton, ty tankan på bröllop hade ändå för ett ögonblick öfvervägt tanken på vännens sorg.
– Åh ja – svarade Gunnar liknöjdt, men ändå suckande – nog blir det sådant tids nog.
– När då? – frågade Bengt.
– Åh, till trettene eller så bort åt, blir det väl – svarade Gunnar förläget.
– Hoppsan! – sade Bengt tröstande – kanske det blir intet så tokigt i längda, fast det ser illa ut te’ börja med.
Nog ä’ Lena ena dugtig och katig menn’ska, och nog kan ho’ stå för ett hushåll, lell, och nog – – –
– Ack! slipper jag bara höra’t! – afbröt honom Gunnar.
– Du vet intet, och ingen ska få veta’t hur litet jag kan lida ’na.
När Bengt fann att inga tröstegrunder ville hjelpa, föreslog han att gå hem och lägga sig.
Gunnar följde mekaniskt med, men icke fann han något af sin vanliga goda ungdomssömn på sin stråbädd, denna natt.
Imellertid sutto herrskapet deruppe omkring sitt tébord, samma söndags afton, och man kom händelsevis att nämna eftermiddagsscenen.
– Jag vet icke – sade kyrkoherden – men sällan har det förefallit mig så svårt att fullgöra min pligt, som i dag.
Det fanns något i den stackars ynglingens uppsyn, som förrådde en inre förtviflan, som han förgäfves försökte kufva, men som sannerligen kom mig att önska, att jag icke en gång ångrar den myndighet jag tog öfver honom, bestämmande öfver hans framtida öde.
Patronen rörde förtvifladt i sin heta tékopp, utan att se opp.
– Jag säger nästan detsamma som kyrkoherden – genmälte mamsell Sara.
– Det bar mig rysligt emot att, enligt din vilja, min bästa broder, som annars plär vara så tolerant i dylika fall, söka att öfvertala den arma gossen till detta – ändå icke rätt passande – giftermål.
– Min vilja!
Hur kan du säga så! – stammade patronen.
– Aldrig har jag hört dig icke vilja hafva lika mycket ordning i huset, du som jag; snarare litet mer än jag.
Och alls ingenting opassande finner jag i detta giftermål, bönder imellan, helst när man hjelper dem på fötterne, efter – – – efter de båda ha’ tjenat här i flera år.
Han var minsann så stursk och oböjlig, den lymmeln, mot mig – fortfor patronen när de andra tego – att – – – att gjorde jag rätt så – – – så – – –
Men ingen fortsättning följde.
– Åh ja! – svarade kyrkoherden långsamt – jag kan just icke säga att i de åren, som skilja dem, ligger något så väsendtligt skäl att finna detta äktenskap opassande, ty – man ser ju så ofta bland allmogen, att hustrun är äldre än mannen, och att hjonelaget är ganska lyckligt ändå.
Men jag vet intet huru det är:
Denna Gunnar har alltid, allt sedan han var liten gosse och särdeles sedan han gick och läste för mig, legat mig så ömt om hjertat, och det var mig alltid en glädje att se in i detta rena, öppna, glada anlete, som alldeles återspeglade en själ och’ ett hjerta, lika öppna, rena och goda.
Hade den gossen fått studera, så hade det blifvit ett klart ljus, ty ljusare förstånd och klarare begrepp såg jag sällan hos någon så alldeles obildad, och jag tänkte alltid när jag såg honom, att vore han ej så lycklig i sin okunnighet, så kunde man sannerligen gräma sig öfver att vetenskaperne gått miste om ett sådant hufvud.
Men nu såg han ju så genom-olycklig ut, och en flygtig tanka rann upp hos mig, att om han valt en annan bana, så hade han åtminstone kanske undgått denna sorgekalken, ty det svider i mitt hjerta att tänka, huru han blott af pligtkänsla skall förmå sig att förena sitt öde med den der Lena, som jag – Gud förlåte mig derför – aldrig rätt kunnat med, allt sedan hon för några år tillbaka flyttade in i denna församlingen, ehuru jag måste tillstå att jag vet ingenting ondt om henne.
– Ack då tycker herr kyrkoherden alldeles som jag – inföll mamsell Sara.
– Hon är en rask och dugtig arbetsmenniska, det medgifver jag gerna, men hon har för mig en så vidrig uppsyn, att jag aldrig kan vänja mig vid det skarpa ansigtet, utan alltid, likasom skyggar undan för detsamma.
– Ack! sådana inbillningar! – sade patronen och steg upp, och gick otåligt fram och åter på golfvet.
– Men det är så likt eder, j gamla ogifta möjungfrur.
Ni kunna aldrig tåla vackra pigor, äfven om de skulle vara de allrabästa i sin sort.
– Ack! min värdaste herr kyrkoherde – sade mamsell Sara leende, och vändande sig till sin gäst – huru kan det komma till att vi, arma gamla flickor på öfverblefna kartan, alltid skola beskyllas att inom oss hysa den lede fienden: afund, helst på andra yngre och dejligare qvinnor?
Troligen är det emedan vi sjelfva väcka så liten afund, utan fastmer en evinnerlig medömkan, blandad med en god portion förakt.
– Ja, så är det, – genmälte kyrkoherden – menniskorna döma om dessa varelser lika blindt, skeft och obilligt som om alla andra, och det kommer sig mest deraf, att ingen känner mer än sig sjelf, och de mesta göra detta dåligt nog, ty kände de sig fullkomligt sjelfva, så vore de säkert långt mildare i sina omdömen om andra.
– Nå ja, allt det der må ju vara hur det vill och som det kan – sade patronen, som just aldrig hade några öfverloppstankar från sin hushållning, och som nu, af sina särskilda orsaker, hvilka endast han sjelf kände, gerna ville hafva något annat samtal å bane – men säkert är att gamla mamseller och vackra pigor aldrig draga jemt, och derpå spela vi ett parti bräde, herr kyrkoherde.
Mamsell Sara, som nu för väl insåg att hon icke skulle kunna få tala några själfulla ord med den värdige prestmannen, svarade skrattande, och under det hon sjelf satte fram brädspelet:
– Ja ja, nog trodde jag mig kunna förtjena månget hårdt tillmäle, om just icke att afunda Lena sitt kolsvarta hår, sina penslade ögonbryn, sina skarpa ögon och granna ansigtsfärger.
Nej minsann!
Skulle jag afunda henne något, så vore det snarare den unga Gunnar, ty han har i alla tider varit min stora favorit.
– Ja ja, det tror jag nog! – sade patronen skämtande, och slog förfärligt i brädspelet, och ropade: troja-dus!
Och nu blef ej fråga om annat än «fem band, och sinka-dus, och Jan» etc. mellan de båda herrarne; men mamsell Sara gick ut i ett af de andra rummen, der patronens barn, tvänne halfvuxna gossar, och deras informator sutto och roade sig.
Till dem bar hon in en korg med äpplen, och skämtade med dem godt, gladt och vänligt, nu som alltid.
I huset hördes intet ett ord om hvad som skulle ske.
Patronen var gladast slippa både tänka och tala om Lena och Gunnar.
Sara kände något motvilligt att berätta derom, förr än lysningen försiggått.
Informatorn och smågossarne visste således ingenting.
Lena hade fått sin vilja fram och ville till söndagen njuta af det andra folkets öfverraskning.
Gunnar bara teg och arbetade, men sade icke ett enda ord, som han kunde undvika, och Bengt fann, tvärt emot sin vana, för godt att äfven tiga med något, som han kunde få berätta.
Aftonen före «Tommeda’»8 bad Gunnar om en del af sin innestående lön, samt om lof att få gå hem till sin gamla moder, och sedan till staden för att köpa «ring och begåfning»,9 dertill strängeligen uppmanad af Lena, och äfven af sin egen vilja; «ty,» tänkte han, «har jag tagit den onde i båten, så vill jag ock med heder föra honom i land, det må se’n gå hur det vill.»
Om aftonen när Gunnar slutat sitt arbete, gick han således med tunga, långsamma steg bort till skogen, der hans gamla, honom innerligen kära moder bodde i en liten stuga, i hvilken Gunnar till en del uppvuxit, ty redan i hans barndom dog hans fader, som varit en rik egen hemmansbrukare, ifrån henne och en äldre broder, lemnande både dem och enkan i stor fattigdom, allt till följd af supande, hvarför Gunnar ock fått ett stort hat till bränvin, och ofta runno honom i hågen dessa moderns ord, när han som dräng flyttade till den rika patron på Grantorp: «Ja, ja, hade icke far-din (Gud gifve hans själ frid och nåd!) tyckt så mycket om det leda bränvinet, så hade du kunnat slippa att gå ut och tjena för, utan gått hemma hos mor-din, och skött om båd’ henne och gården.
Låt derföre se att du sjelf aktar dig för det le’a tyget.»
Och nu! huru hade väl Gunnar följt detta välmenta råd!
Vägen var lång, och det var först helt sent på natten, som Gunnar klappade på moderns dörr.
– Miskundelig Gud! – sade den gamla, som alldeles icke väntade sonen nu på söckendagsaftonen.
– Hvem är det, som går med karlasteg och så sent på natta bultar på mi’ dörr?
– Åh, det är inga tjufvar – svarade Gunnar – utan det är bara jag.
Låt nu opp för mig, käraste mor.
– Kors! är det du Gunnar! – utropade modern glad.
– Vet du, jag blef så dann, att hvar blodsdroppa stelnade i mina gamla ådror.
Men hvad kommer det till att du kommer så här dags?
Jag väntade dig icke förr än juladagen, efter vanligheta.
– Åh ja, jag tör väl komma då med – svarade Gunnar, som väl visste hvarför det kanske låg den gamla goda gumman något litet om hjertat, att han skulle komma på juldagen, som vanligt.
Och härmed kastade sig Gunnar, trött af dagens arbete, af den långa vägen i skog och moras, och mest ändå af sitt tunga sinne, på en gammal träsoffa, der han förr i sina gosseår alltid brukade att ligga.
Här förblef han stilla några ögonblick, med sluten mun och slutna ögonlock, kaotiskt betänkande hur han skulle börja sin bekännelse för modern.
Denna framgick slutligen till sonen, tog en brinnande töresticka i handen och lyste på honom in i ansigtet.
– Hur i alla verldar är det med dig, pojk’! – sade hon – du ser mig ända sjuker ut.
Du är så blek som ett lakan.
Du har fälle aldrig gett dig på det leda supanet, det illtyget?
– Åh nej!
Det är väl annat f ...tyg till på jo’la,10 andra ugglor i måsen – sade Gunnar och satte sig långsamt upp.
– Miskundelig Gud! – utropade gumman ängslig.
– Hvad är det nu?
Intet ä’ du körder från patron?
Intet har du fått huda full af stryk?
Intet har du – – – men den gamla hann icke längre, förr än Gunnar reste sig upp till sin fulla längd, som var tre alnar och två tum, och förtrytsamt svarade:
– Jag! – – körd från patron!
Jag! – – få stryk af den!
Nej, jag ville intet rå’ honom att sticka stad!
– Åh nej, käraste mor! det ä’ väl annat – fortfor han med sorglig, vemodig röst.
– Det är allt illa ändå förspändt för mig.
Vet j hvad!
Eran stackars Gunnar är tvungen att gå sta’ och gifta sig!
– Tvungen! – sade gumman, först litet förundrad, men, betänkande sig ett ögonblick, tillade hon:
– Ja så, jag förstår, ja – det var visst intet just så bra, men så har väl äfven det en öfvergång.
Den gamla fann saken hvarken så svår eller så förvånande som Gunnar sjelf, eller som han trott hon skulle göra.
– Nå, med hvilken af herregålstöser’a ä’ det då, ty någon af dem begriper jag nog det skall vara?
Det må väl icke vara den der katiga Lena ändå? – sporde mor Ingrid.
– Jo just hon! – svarade Gunnar, djupt suckande, och berättade nu modern, ändå utförligare än till Bengt, «hela det satans supemötet i Aspås», som gjort hela hans ofärd, som han kallade det.
Vidare, berättade han sin moder, för att, som han trodde, något litet trösta henne, att han fick ett godt torp till «Wafferdagen»,11 fick hederligt bröllop på herregården och kanske annan hjelp derifrån äfven, och när han slutat tala, började den gamla följande monolog, ty vi måste bekänna sanning, att Gunnar låg med tillslutna ögon, och hörde icke mycket af hvad modern sade, ehuru han ingalunda hvarken föraktade det eller sof, utan snarare låg och jemnförde alla sina fordna rosendrömmar med den tistel- och törntäckta verkligheten, jemnförde den framtid han anat, mot den som nu låg och grinade mot honom, suckade och jemnförde.
Under tiden ordade den gamla:
– Ja, ja! – suckade hon – äfven här var ju det satans bränvinet ändå med i spelet!
Men, det kan gå bättre än en tror.
Ja – Gud fader gifve dig lycka och fröjd i detta ditt äktenskap, likasom i allt annat, käraste min Gunnar!
(Efter litet begrundande)
Så – så – – i minnervecka således!
Men hva’ ä’ de’ för dumheter!
Tocket kan man narra en pojk’ med, men intet ett gammalt qvinnfolk.
Men, kanske du minns galet?
Åh ja, gör du så!
Och torp får du, som ä’ mycket godt.
Och bröllop får du, säger du ju, på herregåln, och dansepenga12 tör då bli hederliga nog, och så ska du ta’ emot Vika till våren, men se dertill ska du ha båd’ ko och annan utredning, men se det blir kanske för dansepenga’, och nog kan Lena rida för rusthållet, som man säger, det ä’ intet farligt, det ä’ jag intet rädd för, och intet kan hon vänta sig snart, just; – fast, det kan just ingen rätta sig efter.
(Efter en liten tystnad)
Nå menar du jag blir buden på bröllopet?
Denna sista fråga gjordes i en högre och litet bestämdare ton.
Gunnar väckte till och sade:
– Ja bevars, kära mor, det blir j säkert.
– Ja, då får du sannerligen – yttrade mor Ingrid – bedja Lena om en ny udd till mitt gamla lin,13 och ett annat band till mi’ hvita bindmössa, för annars kan jag slätt intet komma dit, bland en sådan myckenhet af folk.
– Åh nej, käraste mor! visst intet vill jag be’
Lena om någonting, utan då vill jag tusen gånger hellre köpa er de der sakera i morra i stan.
– Åh kors, intet ska du ta’ dina stackars små penga’ till det slarfvet, dem behöfver du nog ändå, och mer te’ om du hade.
– Åh lappri! de räcka nog te’ det som jag ska ha’ i morra i sta’n, och se’n blir fälle någon råd – svarade Gunnar likgiltigt.
– Lä’ mej se!
Hva’ ska du köpa allt i morra? frågade den gamla.
– Jo, – svarade Gunnar, allt med den rysligaste liknöjdhet – det ska’ väl bli ring, och så bok, och så handskar, och så vill ho’ partu ha en silkesduk.
– Tyst! – sade den gamla hjertliga modern, och skyndade bort till ett gammalt, af ålder kolsvart skrin – Tyst! sölkeduk ska’ du få af mig!
Och den som ä’ granner till!
Vill du kosta på mig båd’ udd och band, och en smula snus dessutom, så ska’ jag hjelpa dig med begåfvinga, och du ska’ få sölkeduk som förslår nå’t!
Och härmed framgick den gamla till spisen, tände åter på en blossande töresticka, och uppvecklade triumferande något, som hon hade i handen, och lyste derpå med stickan, framgående till Gunnar, som alltjemt låg på den hårda trädsoffan.
– Ser du baraste! – sade den välmenande gumman, hållande den brinnande stickan i mun, och Gunnar såg verkligen ett mörkt skynke, väl icke förslitet, men alldeles förlegadt, och hvarpå ej en enda färg kunde urskiljas, utan såg alltsammans gråbrunt ut och talade sjelft om sin höga ålder.
Gunnar tog i den gamla halsduken, vände litet på honom, och det gjorde honom så ondt när han nödgades säga:
– Åh nej, käraste mor!
Behåll eran silkeduk sjelf.
Den är nog galant, det förstås, men se Lena: ho’ vill väl ha’ det som lyser i öga’.
Det ska fälle vara båd’ rödt och grönt och gult och alla färger i den.
– Åh! – svarade modern litet förtrytsamt, ty hon hade alltid satt ett högt värde på denna «sölkeduk», som hon sjelf fått i «begåfving» i fordna dagar.
– Jag tycker ho’ lyser nog sjelf med de der kolsvarta öga’ och röda kindbena, och ramsvarta benade håret, att hon kunde väl ha litet mörkvulna kläder, nu när ho’ ska bli’ ena torparehustru.
Jo, jo! – suckade den gamla, under det hon åter högst sorgfälligt hoplade och inlade sin klenod, allt med sin flammande sticka i mun – jo, jo! högfärdig och fåfäng det tör hon nog bli, stackars min Gunnar!
Gunnar suckade, men om han just tänkte på högfärden och fåfängan hos Lena, det kan man icke så noga bestämma, eller om icke detta uttryck: «stackars min Gunnar!» från moderns läppar uppjagade sucken ur sonens bröst.
När man lider, så suckar man när man blir beklagad, suckar när man icke blir det, suckar för allt.
Gunnar hade redan ätit sin «qvällsvard» innan han gick hemifrån.
Modern hade dessutom rätt ingenting att gifva honom, utom ett par sura äpplen, som Gunnar tackade och tog, men icke åt upp, utan han lade sig, och – tack vare ungdom och arbete, ålderdom och trötthet: sömnen, denna nattens engel, steg ned i den låga stugan, och lade sitt välgörande finger på moders och sons öga.
Tidigt den följande morgonen stod Gunnar färdig att gå till staden, tog ett kort men vänligt farväl af modern, som än en gång varmt och innerligt välsignade hans «ingång och utgång», lofvade henne säkert att återkomma på juldagen, och att då hafva med sig båd’ udd och band och snus, och sådant dessutom, som han alltid brukade medföra på juldagen.
Inkommen till staden, gick Gunnar först till guldsmeden, tummade och besåg hans ringar, men lät den säljande sjelf leta ut en som passade med det dugtiga «märket», invecklade den i en papperslapp och betalade den 25 procent mer än den var värd, under ett af guldsmeden stereotyperadt skämt, som denne brukade vid alla tillfällen, då unga vackra drängar kommo och köpte vigselring.
Denna var af silfver, förgyld, och i trenne stora krusiga vågor, så att den såg nästan ut som tre ringar.