Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har alltid trott, att endast elakheten och den lömska kabalen voro orsaken till talgbiten, ty det fanns en qvinna bland mina kamrater, som var mager och kantig som en get och hade fötter så långa som en apa, hon afundades mig mina alltid rundade former och hatade mig dessutom derför, att jag icke ville tillåta henne att med hela sin tyngd hänga på mina axlar i tablåer och grupper, och jag är säker på, att det var hon, som var orsaken till mitt fall, ty man hade en stund förut sett henne stå och betrakta ett talgljus i en af maskinisternas lyktor.
Nåväl, under det jag lidande och uppskakad af denna händelse ligger på en soffa, hemför man Morris döende.
Han hade vid en likprocession kommit under en vagn, då ett par hästar skenade, och var helt och hållet sanslös.
Det är sannt, att jag icke kunnat egna min sista man all den ömma vänskap, som lyckliggjort den första, ty hvar och en kan förstå, att hans envishet att arrangera begrafningar skulle misshaga mig.
Jag, en konstens prestinna, en person med lyftning, en huld, sväfvande genius, huru skulle jag finna trefnad bland likkistor och hyfvelspån, kimrök och krusflor, liksveperskor, bärare och dylika dystra och bedröfliga föremål, hvaraf min man och mitt hem ständigt voro omgifna?
Det är sannt, att han ofta gjorde mig artiga presenter af buteljer med sammanblandade vinsqvättar och påsar med öfverblifven sorgkonfekt, men huru kunde jag fullt tillfredsställas deraf?
Det kostar på mig, det rör mig djupt att erkänna, men sanningen är det vigtigaste af allt i en skrifvelse som denna, jag uppfattar det fullkomligt, och jag tillstår derför under tårar:
Morris uppfattade aldrig rätt mitt värde, han gjorde mig icke lycklig.
Jag vakade imellertid som en sorgens engel vid hans läger, jag gjorde mig en pligt af att icke ett ögonblick vika derifrån.
Aldrig har en qvinna, en hustru visat en mera beundransvärd uppoffring.
Han kunde imellertid icke uppfatta den, ty han uppslog ögonen blott en enda gång och sade då fullt redigt: ”Emmelina gå till lord Hawerfield.”
Han upprepade ännu en gång lordens namn, men han kunde icke fortsätta, ehuru han tycktes mycket orolig, han försökte att resa sig upp, men föll i detsamma tillbaka och var död.
Jag tyckte mig alls inte kunna fästa någon vigt vid dessa ord, hvilkas fortsättning möjligen skulle hafva gifvit dem något värde, men som nu icke inneburo någonting.
Det var mer än tolf år, sedan Morris kom ur lord Hawerfields tjenst, denne var då i Italien, och jag hoppades ingenting af att skrifva till honom.
Det är imellertid i dessa afbrutna ord, som mr Gibson vill finna ett sammanhang med hvad
Morris förut för ett år sedan hade sagt åt qvinnan på gatan, men som detta alldeles går öfver mitt förstånd, så lemnar jag det i sitt värde.
Jag var åter enka och hade då den fördelen att ega allting i ordning för min mans högtidliga begrafning, ty det föll sig så lyckligt, att Morris sjelf gjort alla arrangementer för begrafningen af en gammal rik borgarenka i City, på hvars död hennes brorson länge väntat, men som frisknade till helt hastigt, och allt detta blef nu användt på det mest smakfulla och rörande sätt för hans egen räkning.
Kostnaden derför blef imellertid ganska stor, och sedan jag insatt en dödsannons med breda sorgkanter i tidningarna, der orden ”omkommen af vådlig händelse” voro tryckta med tjocka, svarta bokstäfver, egde jag icke en skilling i behåll, men det ljufva medvetandet att hafva på det värdigaste sätt uppfylt mina pligter var tillräckligt för mitt känsliga och veka sinne.
Ett par år derefter intog min dotter Esmeralda min plats vid balletten, der man har den narraktigheten att pensionera dansöserna vid fylda fyrtio år, i synnerhet om de äro fallna för korpulens.
Jag kom ändtligen, genom några teatervänners välvilliga sammanskott, i tillfälle att verkställa min länge närda önskan att etablera en korffabrik.
Jag hade sett en fattig skomakareenka, som var min granne, blifva rik af detta yrke, och jag hoppades på samma framgång.
Som jag förut en gång sagt och tillräckligt visat, så är blygsamheten min största prydnad; det var derför som jag började helt anspråkslöst och utan allt uppseende.
Jag köpte mig en köttqvarn och en korfspruta, och viss att min oförgätliga och begråtna Kutts’ ande ifrån högre rymder med ömma blickar bevakade mitt företag, har jag alltjemt med beslutsamhet och kraft fortgått uti och sökt att utvidga denna vackra affär för min och min dotters oberoende framtid.
Och härmed slutar jag min berättelse, der jag sökt att framhålla de vigtigaste momenterna af mitt lif och mitt korta äktenskap med tvenne aktningsvärda, ehuru hvarandra mycket olika män.
Jag vill tillägga, att det är med min grannes, renskrifvaren mr Merles, tillhjelp, som jag sammanfattat detta, och att jag med nöje vill tillägga alla de muntliga upplysningar, som mr Gibson önskar och som stå i min förmåga.
Emmelina Morris,
född Krump.
Vittnesmål af Jonas Burton, f. d. kusk hos squire Harry Merton på Merton Hall
Det är med anledning af en annons i tidningen The Star och i synnerhet för att följa min hustrus, fru Barbara Burtons, önskan och råd, som jag skrifver detta.
Hon är ett mycket klokt och manhaftigt fruntimmer, och jag har alltid befunnit mig väl af att göra, som hon säger, en bekännelse, som kanske icke många män skulle hafva mod att göra.
Jag skulle utan henne aldrig hafva fallit på den tanken att afgifva detta vittnesmål, och det är hon, som påmint mig om den omständighet, hvilken jag nu vill berätta, ehuru jag nästan finner det vara orätt att framkasta en misstanke utan egentliga skäl och bevis, i synnerhet då denna misstanke rör ens forna herrskap.
Vi tro likväl, att hvad jag här säger skall kunna bidraga att skaffa ljus i en sak, hvilken man redan kommit på spåren, och att gifva rättvisan framgång.
Jag är född i Cornwallis och tjente som kusk hos squire Harry Merton på Merton Hall, der jag ännu vistas, när denna herre gifte sig med miss Agnes Hochtinton.
Det var år 1786, och ingen kan bättre än jag känna till detta giftermål, efter jag flera gånger var med min husbonde till Aukwoodhouse, der den unga damen vistades hos sin mormor, lady Hawerfield, under squire Harrys frieri.
Folket vid Aukwoodhouse påstod, att hon alls icke ville ha honom, och att intet giftermål skulle blifva af, och så trodde äfven jag; men en månad eller så efter den gamla ladyns död vid Aukwoodhouse körde jag för min husbonde, som reste till en hästmarknad i Launceston och på hemvägen derifrån, en mil ifrån staden i en skogsbacke, som vi skulle passera, då jag sitter på kuskbocken och vet om ingenting, får jag hastigt höra ett nödrop, men jag såg ingen menniska, ty squiren hade inlärt mig att aldrig taga ögonen ifrån hästarne, då jag körde, och det gjorde jag heller icke, oaktadt jag ibland hade stirrat på dem så länge och ihärdigt, att jag icke ens såg dem heller.
Nu var det imellertid rätt bra att jag lydde hans befallning, ty den ena hästen rycker häftigt till och kastar sig på sidan — den var alltid litet skygg, men det var annars en mycket vacker häst, utan alla fel och olater, som hette Celestin och hade kostat mr Harry öfver hundra pund — jag blef rädd, ty min husbonde var mycket hetsig till humöret, och jag fruktade, att hästarne kunde komma i sken, men till all lycka kunde jag hålla dem och såg då, att det låg en menniska midt på vägen, som såg ut att vara död; och det var detta, som skrämt det stackars djuret.
John, betjenten, sprang genast ned af vagnen och squire Harry också, och till allas vår förskräckelse och förundran så finna vi det vara miss Agnes Hochtinton, som ligger der utsträckt i dammet.
Jag har aldrig i mitt lif kunnat begripa, huru hon kommit dit helt ensam, och hvarför hon låg der på detta sätt, men John påstod, att hon flytt ifrån Aukwoodhouse derför, att hennes mormor, den gamla elaka ladyn, spökade i slottet.
Det lemnar jag imellertid alldeles osagdt, ty John kunde ingenting redigt höra af hvad de sade, då hon kom till sans, emedan mr Harry skickade honom tillbaka till vagnen, och miss Agnes talade mycket tyst, om hon ens sade någonting för att förklara sin dervaro.
Huru som helst, så bar squiren henne efter en liten stund till vagnen, och jag fick befallning att köra hem.
Vi foro likväl icke genast fram till Merton Hall, utan reste först upp till prestgården, der squire Merton och miss Agnes blefvo vigda, så att då vi kommo tillbaka till herrgården hade han till allas förvåning sin unga fru med sig.
Detta äktenskap blef likväl icke mycket lyckligt, det kunde hvar och en se.
Vi älskade alla vår husbonde, men hans fru, ehuru hon var mycket vacker, såg alltid besynnerlig och högmodig ut, och jag kan rent ut säga, att just ingen tyckte om henne mer än hennes kammarpiga, Ellen, som påstod, att squire Harry var allt för ”brutal” för hennes fina och ömtåliga matmor; det är då en sak som jag icke förstår mig på, men hvad hon än mente dermed, så är det säkert, att han uppriktigt älskade sin hustru, men hon tycktes alls icke kunna tåla honom, och det var derför att jag helt klarligen såg detta, som jag föll på den tanken, att hon var honom otrogen.
Jag kom allra först att tänka derpå, då hon en dag i squire Harrys frånvaro var ute och promenerade i vagn.
Jag körde för henne som vanligt, och då hennes lilla hund, som följde med, hastigt hoppade ur vagnen och kom under hjulen, föreslog jag, att vi skulle fara fram till Aukwoodhouse, der grindvaktarens hustru var mycket underkunnig att bota sjuka kreatur.
Mrs, som annars syntes mycket stel och kall och alls icke blödig af sig, tycktes likväl nu vara fasligt bedröfvad öfver hundens olycka och gillade genast mitt förslag.
Vi hade redan åkt mer än halfva vägen och voro snart der.
Som mrs icke ville fara upp till slottet, så stannade vi vid parkgrindarne, och hon gick in med den sjuka hunden.
Det dröjde imellertid länge, innan hon åter kom ut, och då hon kom, var hon alldeles förändrad.
Aldrig kunde jag tro, att en hunds död kunde ha en sådan verkan, men de förnäma damerna låta väl icke sin sorg frambryta vid samma tillfälle i lifvet som vi simpelt folk, kan jag tro.
Mary, grindvakterskan, följde henne ut till vagnen, och de taltes vid något, som likväl icke tycktes hafva afseende på den lilla hunden, som dött, medan mrs var derinne.
På hemvägen såg jag, att mrs flera gånger tog fram ett papper eller bref, som hon gång på gång under tårar kysste.
Det der såg jag, ehuru jag inte alls vände på hufvudet; för när man varit kusk i flera år, så får man en sådan öfning att se på sned, så ögonen gå nära nog ända bak i nacken på en till slut, och man vet allt hvad som sker i vagnen bakom en, ehuru herrskapen derinne tro oss icke veta om någonting.
Och se’n så är det så, att man må nu vara hög eller låg, så har man något så när samma åtbörder, när man är riktigt förälskad, och jag förstod derför klart, att mrs var grufligt förälskad i den, som skrifvit det der brefvet, hvilket hon säkert fått i grindstugan vid Aukwoodhouse.
Från hvem det kunde vara, ville jag alls icke gissa, men nog hade jag hört mycket talas om hennes kusin, den unge lord Hawerfield, som var utomlands, och det var allt på honom jag sedermera också tänkte.
Att brefvet åtminstone icke var ifrån hennes man, det är då säkert.
Nå sedan komma många bedröfliga händelser, som icke höra hit.
Vår husbonde blef borta på ett alldeles obegripligt sätt, och samma qväll, som han troddes hafva störtat af hästen funno vi mrs afsvimmad och blodig i parken; hon låg länge sjuk, och Ellen sade, att ehuru hon visst icke älskade sin man, så skulle det likväl hafva gripit henne fasligt att höra om hans försvinnande, och det var ingen, som undrade öfver att hon en månad derefter då hon blef frisk ville lemna Merton Hall och resa utrikes för att glömma sin sorg.
Men qvällen innan hon reste var mrs ute och åkte för att liksom taga afsked af alla ställen i trakten.
Det var likväl icke för att göra visiter som förnäma damer annars bruka, ty mrs umgicks icke med någon af grannarne; de voro också icke af samma rang som vårt herrskap, och som mrs säkert var mycket stolt af sig, och mr Harry just icke tyckte om fruntimmerssällskap, så brydde vi oss alls intet om någon af fruarna i trakten.
Det var således endast för att promenera hon for, och under denna färd var det något rätt besynnerligt, som hände, hvilket åter kom mig att tänka på det der brefvet.
Vi foro till Aukwoodhouse, och mrs befalde mig att taga af vid byn och fara strandvägen till vestra ändan af parken och stanna der.
Jag tyckte, det var besynnerligt, ty denna väg begagnas aldrig, den är mycket längre; och någon stor vagn hade väl aldrig förr rullat der i hafssanden mellan klipporna, den är imellertid jemn som ett golf vid ebbtiden åtminstone, då man kan fara längre ned, så att nog kunde jag köra den mycket väl.
Jag gjorde således, som hon befalt, och då hon stigit ur och gått in genom den lilla grinden, som både hon och jag kände väl till, så vände jag om hästarne och höll stilla i skuggan vid backen.
Jag fick likväl sitta der bra länge, och det kan väl hända, att jag lurade till ett ögonblick, men jag vaknade hastigt vid att vagnen skakades litet, liksom om någon stigit upp på fotsteget.
Jag trodde först, att det var mrs, som återkommit, men jag fann genast mitt misstag: det var en storväxt qvinna i brokiga och besynnerliga kläder, sådana som zigenerskor bruka bära, och en sådan var hon också, det var lätt att se, ty hon hade en korg på armen med litet småsaker uti, och var svart och gnistrande i ögonen, som sådana alltid äro.
Nu hade vi alla på godset fått för oss, att det var zigenare eller dylikt kringstrykande följe, som mördat och plundrat vår husbonde, och det var väl också mycket troligare, än att han af våda skulle stängt in sig, som vi nu veta, och derför så kände jag mig genast argsint emot qvinnan och ropade barskt: ”hvad vill ni der i vagnen?
Jag tyckte också, att det såg ut, som om hon hade god lust att lägga sig till mrs’ dyrbara schal, som låg qvar, och derför ville jag skrämma henne.
— Vill ni icke köpa ringar och örhängen och annat smått åt er käraste? — sade hon smilande och öppnade sin korg till svar, under det hon klef ned på vägen igen och såg sig omkring.
— Jag har ingen käraste, för jag är gift, — sade jag ganska tvärt, för qvinnans leda uppsyn behagade mig alls inte, och på hennes nästa fråga hvem som åkt i den granna vagnen, svarade jag aldrig ett ord, för jag tyckte det angick henne icke; men jag ångrade mig sedan, ty man bör aldrig sätta sig i fiendskap till sådana der trollpackor, de kunna i det fallet förhexa både en sjelf och ens kreatur, och denna såg förfasligt trollsk och elak ut.
Då hon gick, kastade hon också ett par ögon på hästarne, som kom dem att ruska på sig, så att huden rynkades dervid, och jag fruktade, att någon olycka skulle hända dem.
Det började nu att skymma, ty solen var längesedan nedgången, och jag undrade, att icke mrs kom tillbaka.
Det var så ensligt nere vid hafvet och på denna sidan af parken, der just aldrig någon menniska brukade gå, och jag tänkte ett ögonblick, att om mrs mött den der tatarqvinnan med sin stygga uppsyn, så kunde hon kanske hafva blifvit skrämd, ehuru hon just icke såg svag eller rädd ut annars, som unga damer bruka göra, men just i detsamma kom hon vid grinden.
Jag såg, att hon gick mycket fort, och det såg ut, som om hon haft någonting att bära under kappan.
Hon såg sig ifrigt omkring, och hennes ögon lyste så underligt i det bleka ansigtet, alldeles som på en katt, hvilken nyss fångat en råtta.
Hon trodde säkert, att jag sof, ty jag satt alldeles orörlig, och jag kunde tydligt märka, att hon helst skulle önskat, att så varit, ty hon steg mycket varsamt och sakta upp i vagnen, och först då hon satt sig i ordning, ropade hon åt mig.
Jag blef tillsagd att köra mycket fort hem, och det gjorde jag också, så att inom en timme voro vi vid Merton Hall.
Mrs steg genast ur vagnen och skyndade in, och äfven nu anmärkte jag, att hon höll något i famnen under kappan, ty hon hade svårt att komma ned genom vagnsdörren, som Ellen öppnade, ty John var icke med.
Jag hade ännu icke hunnit köra ifrån trappan, och just som jag genom det upplysta fönstret i mrs’ sängkammare såg, att hon och Ellen kommit ditin, hörde jag ett gällt och häftigt barnskrik.
Jag hade lyft piskan till en klatsch för att köra ned på stallgården, men jag blef så förbluffad, att jag lät hästarna stå qvar orörliga framför porten, under det jag från den höga kuskbocken rätt väl kunde se in i rummet, der jag såg mrs och Ellen stå vid sängen inne i alkoven, båda två sysslande med något, som jag icke kunde se, under det jag alltjemt hörde ett barn skrika.
Hvarken jag sjelf, som då var helt ung och nyss gift, eller någon annan framme vid herrgården hade något spädt barn, och detta skrik visste jag alls icke, huru jag skulle förklara.
Mrs hade ännu icke aftagit hvarken hatt eller kappa, och af Ellens åtbörder tyckte jag mig se, att hon var lika öfverraskad och förbryllad af det sällsamma ljudet som jag.
Både hon och hennes matmor tycktes samtala mycket häftigt med hvarandra, och i detsamma sprang
Ellen fram till fönstret och släppte ned gardinen.
Jag körde ned med vagnen, men det lilla barnets skrik ljöd ännu i mina öron, och jag visste icke, hvad jag skulle tänka derom.
Knappt tvenne timmar derefter kom Ellen ned och väckte mig, som nyss insomnat, med befallning att genast spänna för ett par andra hästar och skjutsa mrs till Falmouth, ty hon hade beslutit att resa ännu samma natt i stället för dagen derpå, som hon ämnat.
Ellen nämde helt hastigt till Barbara, min hustru, någonting om turerna för postvagnen såsom skäl för deras brädstörtade resa och tog med detsamma afsked af oss, och vi hafva sedan aldrig mera sett henne, och förmodligen är hon nu död.
Hon var slägt till Barbara och en hederlig och rask flicka, som fattat mycken tillgifvenhet för sin matmor, och äfven om jag haft tid eller mod att fråga henne och begära en förklaring öfver det besynnerliga ljud jag hört, så hade hon säkert ingenting yppat om denna hemlighet.
Då jag sedermera tänkte på denna sak, kunde jag icke tvifla på att mrs haft barnet med sig ifrån Aukwoodhouse, att det var hennes eget, och att hon troligen farit dit enkom för att hemta detsamma, efter som hon samma natt reste sin väg och mycket säkert tog barnet med sig, ty ingen menniska har någonsin hvarken sett eller hört talas derom.
Det är besynnerligt, att de förnäma så sällan tro sina tjenare hafva hvarken ögon eller öron, då de likväl nästan kunna sägas hafva dubbelt så många som de sjelfva.
Jag sammanstälde nu i mitt sinne mr Harrys och hans frus kallsinnighet emot hvarandra och deras föga lyckliga äktenskap med brefvet, som mrs kysste, och barnet, som skrek i hennes sängkammare, och jag kan icke hjelpa, att jag trodde henne hafva bedragit sin man.
Jag nämde imellertid aldrig denna tro ens åt min hustru, för hvilken jag likväl i första häpenheten omtalade, att jag hört ett barn skrika i mrs’ rum om qvällen, innan hon reste så hastigt, men jag bibehöll den så länge, som jag mindes denna afton.
Var denna misstanke ogrundad, så må hon förlåta mig den, der hon nu vistas.
Jag skulle aldrig hafva yppat den, om hon ännu lefvat, men hon är nu död, och det är snart tjugofem år, sedan det lilla barnets
skrik väckte min undran och bestörtning.
Jag har icke den minsta bestämda kunskap om hvarken hvem det kunde tillhöra, hvarifrån det kommit eller hvart det tog vägen, men att det denna qväll fanns under Merton Halls tak, det kan jag med liflig ed intyga, och det är detta vittnesmål, som möjligen nu kan hafva någon vigt.
Vittnesmål af Samuel Meyerkopf, handelsexpedit från Hamburg.
Jag börjar min historia med en ifrig och högtidlig protest emot den ständigt upprepade förmodan, att jag tillhör judiska folket.
Detta besynnerliga och vedervärdiga misstag har förföljt mig i hela mitt lif.
Jag är icke af hebreernas föraktade och tillbakasatta stam, jag är icke jude, jag upprepar det, hvarken till slägt eller tro, jag tillhör en långt ädlare race, jag är en zingary, en gibsy, en zigenare, och jag är stolt deröfver.
Jag föddes någonstädes i Ungern, efter hvad jag tror, i Bakanoyskogen, och heter Samu Ujhaza Razga, men som Samu är det enda namn jag af en besynnerlig förkärlek alltid bibehållit med tillägg af andra, som passat efter det land, der jag för tillfället vistats, så har man förändrat det till Samuel, liksom man i England förändrat min mors namn, som var Hezra, till Hester.
Denna mor är den enda af min slägt, som jag vet något om, ty minnet af den, som jag förmodar var min far, är mycket otydligt, och hans namn har jag aldrig hört, ett zigenarbarn tillhör dessutom horden, och man fäster icke mycken vigt vid hvem det särskildt tillhör.
Liksom killingen i stengetshjorden, så snart han icke längre harbehof af moderns mjölk, sköter sig sjelf och följer sina kamrater af vana och natur, men utan tillgifvenhet, så växer zigenaren upp fri och stark, oberoende af alla dessa tunga och sentimentala ömhetsband, som verka så mycken sorg och bitterhet, förvirring och besvär i samhället.
Om någonting imellertid skulle ett ögonblick kunna komma mig att tvifla på min börd, så vore det den tidigt väckta ömhetskänslan, det oemotståndliga begäret att älska någon, som jag fåfängt motarbetat, men aldrig helt och hållet kunnat qväfva, och som alls icke är vanlig hos zigenaren, hvilken begränsar sina behof och önskningar, sorger och fröjder till sin egen person, som hvarken har forntid eller framtid, som lefver för dagen, hvars hela verld är det närvarande ögonblicket, och hvars sorglösa och öfverdådiga mod är följden af denna lyckliga sinnesstämning.
Den första af min barndoms hågkomster, som framträder någorlunda redigt, är minnet af en halfslocknad eld, hvars uppflammande låga belyste en hop orörliga sofvande figurer, liggande på marken under höga träd, hvilkas tjocka hvitgrå stammar skimrade i halfdunklet.
Hela scenen var mycket inskränkt, ty jag kunde icke se längre, än skenet af eldslågan räckte, och derför har alltsammans smält ihop till en miniatyrbild, som jag stundom tror mig hafva sett på någon teater eller endast i en bilderbok.
Jag sjelf låg insvept i ett randigt ylletäcke i mörkret vid foten af en mossig trädstubbe, och bredvid mig sutto en ung och vacker qvinna och en man, som jag inbillar mig fullomligt liknade den, hvilken nu i det ögonblick, då jag skrifver detta, kallas Astley Morney lord of Hawerfield.
Jag vet, att denna utomordentliga likhet troligen icke kan vara annat än antingen en villa af min fantasi eller en händelse utan betydelse, men då jag första gången såg
Hawerfield uppväxt till man, tyckte jag, att hufvudfiguren i min orediga barndomsdröm stod klart och tydligt framför mig, på samma gång en annan likartad scen äfven framträdde med mera vigt och sanning i mitt minne.
Den man och den qvinna, som sutto helt nära mig, men likväl så att de belystes af den stundom uppflammande lågan af några ännu oförtärda risqvistar, samtalade båda mycket ifrigt.
De voro uppretade, deras ögon gnistrade, deras läppar darrade, deras näsborrar vidgades, deras hvita hvassa tänder lyste, men jag förstod eller minnes icke ett enda ord af hvad de sade.
De sprungo slutligen upp ifrån marken, de gingo hvarandra in på lifvet med hotande åtbörder, de lindade armarna om hvarandra, de brottades, och qvinnan skulle hafva blifvit slagen till marken, men hastigt blixtrade det till i eldskenet, jag hörde ett doft rytande af vrede och smärta, ett tungt fall, och qvinnan var segrare.
Hon stod stilla ett ögonblick flämtande och orörlig, derefter kastade hon sig ned vid sidan at den fallne och betäckte hans ansigte, hans hår, hans händer och kläder med kyssar.
Hon vred sina händer i vild förtviflan, hon slet i sitt långa svarta hår och snyftade och tjöt som en varginna, hvars unge man dödat.
Det förefaller mig, som om detta utbrott af en gränslös och ohejdad smärta hade räckt mycket länge, kanhända också att jag somnade in derunder, men jag väcktes hastigt deraf, att hon med häftighet ryckte mig upp ifrån marken, kastade mig på sin rygg och flydde från stället med snabbheten af en jagad räfhona, i hvars spår hundarne gläfsa, ehuru ingen förföljde oss, och ingen enda af de sofvande omkring elden ens märkt eller brytt sig om den blodiga scen, som nyss spelats några steg ifrån dem.
Jag vet icke, huru gammal jag då kunde vara, kanhända tre eller fyra år, det finnes sedan ett långt tomrum i mitt minne.