Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om ifrågavaride förslag antages, måste naturligtvis nyssnämnde stadgande äfven förändas, sä att den skatlskyldige biifver berättigad att aflemna sina utskylder direkte till vedetböride npbördsman, så snart summan ej hinner upp lill 100 R:dr b:ko.
Således skulle en summa af 99 R:dr47 sk. 11 rst. kunna i reda penningar inflyta i upbördsmahnens hand från en enda skattskyldig, och häraf torde man lätt finna, att ganska betydliga summor kunna samlas i upbördsmannens händer.
Om han tillgriper dessa' medel för enskild räkning, så upkomma ganska betydliga upbördshalanser, till stor skada för K. M. och Kronan.
Allt sådant förekommes genom stadgandet, att kronoutskylderna skola insättas i Banken.
Må vi derföre afhålla oss från en förändring, som torde förorsaka en ganska vådlig förökning af upbördsmanna-balanser.
Bankens tjenstemän hafva klagat öfver det besvär, som förorsakats dem genom åliggandet att emottaga depositioper af mindre penningesnmmor.
BankoUtsIcs städse ådagalagda nit, att förminska antalet af Bankens tjenstemän, må vara huru berömligt som helst, men alt drifva detta nit så långt, att penningeverken i Stockholm blifva blottställda för balanser, eller åtminstone komma att vidkännas större kostnad, till följd af daglig tillsyn å upbördsmännen, tror jag icke vara riktigt.
Jag tillstyrker derföre fortfarande afslag å Ulsk:s förslag.
Jag deremot tillstyrker bifall till Utsk:s förslag.
Hr Printzensköld utgår från den synpunkten, att insättningarne i Banken utgöra kontroll å penningeverkens tjenstemän.
Pv’u frågar jag, huruvida icke en tjensteman, antingen penningar till honom allemnas kontant, eller genom en Banko-attest, i allt fall kan utlemna ett qvitto för en icke verkställd inbetalning?
Han kan ju lemna ett osannfärdigt bevis, derest icke delta bevis kontrolleras af verkets egen styrelse.
Balanser upkomma således icke genom inbetalningar, antingen de göras kontant, eller genom insättningar i Banken; de upkomma 208 Den 14 O k I o b e r f. m. derigenom, ali Kamererare!! ger ett qvitto på penningar, sorn icke blifvit betalda, och på detta sätt åsamkar sig balans.
Om en Kamererare kontrolleras af sin styrelse, så kommer han icke på balans, hvarkeq under nuvar:de förhållanden eller dem, sorn skulle upkomma genom autagande af Utsk:s förslag.
Det finnes troligtvis icke ett enda penningeverk här i Stockholm, som rör sig ensamt med Banko-attester och invisningar på Banken, utan de fleste af dem få esomoftast kontanta penningar, hvilka emot(agas af Kamererarne, för all insättas i Banken, och således hafva de i alla fall tillfälle lill att göra underslef, om de ej kontrolleras af deras förmå noer.
När det inom stadens upbördsverk går an att kontrollera kontanta inbetalningar under 10
R:dr b:ko, så mätte det väl äfven gå an, att kontrollera kontanta inbetalningar, upgående till 99 R:dr 47 sk. 11 rst.
Påståendet, att kontrollen å Kamereraren skulle genom förslagets antagande förminskas, hvilan således på en falsk grund.
Genom förslaget beredes deremot en stor fördel åt allmänheten, som derigenom befrias frän skyldigheten alt, för en inbetalning af några 20 R:dr, försl göra insättning i Banken och sedermera med banko-attesten begifva sig lill penningeverkets Kamererare, som ofta lemnat embetsrummel vid den tid, då personen fullgjort insäitningsbestyret, sä att dep sednare mäste följande dag återkomma.
Men här är icke ensamt fråga om insättningar, utan äfven om utbetalningar.
I sednare afseendet befrämjas allmänhetens beqvämlighet i ganska hög grad.
För alt
Direktm öfver ett penningeverk skall undslippa all kontrollering öfver verkets innehafvande kontanta penningar, insättas de i Banken, och alla utbetalningar för verkets räkning ske genom anvisningar på Banken.
Banken är således kassör för alla i Stockholm varande penningeverk.
.lag hemställer nu till R. o. Ad:s afgörande, huruvida Banken är till för allmänheten eller för de enskildta och allmänna peuniugeverkens Kamererare, för att de skola undslippa besväret med utbetalningar och endast lemna invisningar åt personer, som vilja hafva penningar, om än till aldrig så ringa belopp.
Jag hemställer, huruvida icke en förändring af detta förhållande skall medföra stor beqvämlighet för allmänheten, och jag tror, att kontrollen ä penningeverkens upbördsmän i allt fall skulle kunna utöfvas.
Dessutom mås(
,e man alltid i viss män hafva förtroende till verkenas upbördsmän, sorn ofta hafva kontanta medel i handom, om ock för en kort tid.
Arméens pensionskassa t.
ex. emottager större delen af sina inkomster direkte från landsorten och det är kassörens åliggande, att i Banken insätta alla de smärre summor, som till verket inflyta.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om bifall till Ulsk:s förslag, och jag får derjemte uplysa, att de invändningar, Hr Bogeman i sin reservation emot förslaget framställt, icke äro välgrundade.
Han säger ibland annat, att redan 1668 års BankoOrdning föreskrifver, att alla Stockholms stads medel Den 14 Oktober f. ra. 209 medel och inkomster skola nedsättas i Banken.
Detta är väl sannt, men Hr Bogeman har förgätit att tillägga, att det äfven framgent kommer att på samma sätt tillgå, endast med den skillnad, att insättningarne hädanefter komma alt ske till en del genom allmänheten och till en del genom penningeverkens egna tjenstemän.
Derutaf uphäfves ingalunda föreskriften, att verkens alla medel skola i Banken insättas, ty, vare sig att de insättas af allmänheten, eller penningeverkens Kamererare, så blifva de ju i allt fall i Banken insalta.
Gyldenstolpe har på ett så fullständigt sätt vederlagt Hr Printzenskölds anmärkn.
, att föga återstår för mig att tillägga.
Meningen med den i 4:de mom. lemnade tillåtelsen för allmänna verk, att i Banken insätta sina medel, har väl icke varit någon annan, än att derigenom 'bereda dessa verk en större säkerhet, men icke, att Banken skall vara deras kassör.
Att detta icke är nödigt, då mindre belopp ifrågakomma, visar sig, utom annat, af förhållandet i afseende å krono-upbörden, enär utskylderne, sä suart de ej upgå till 10 R:dr b:ko, få afleinnas i reda penningar.
Hr Printzensköld har fästat upmärksamheten på den fara af balansers inträffande, som skulle blifva en följd af förslagets antagande; men denna farhåga är, enl. min mening, troligen ogrundad.
Kamererare och Kassörer äro icke helt och hållet lemnade åt sig sjelfva, utan det finnes väl en Styrelse vid hvarje inrättning, som har ett vaksamt öga på förvaltningen af inrättningens medel, och således äfven kan tillse, att de penningar, sorn under dagen influtit, påföljande dag insättas i Banken.
Jag yrkar bifall lill Betänk.
Hr Printzensköld: Gr. Gyldenstolpe har påstått, att en upbördsman lika lätt kan göra balans, om han emottager Bankoattester på insatta penningar, som om han npbär kontanta penningar.
Det är möjligt, att Gr.
Gyldenstolpe linner förhållandet sådant, men, så länge Banko-attesten icke kan af Kamereraren användas, så blifver, enl. min oförgripliga mening, det ganska svårt för honom, att tillgripa penningar, som äro i Banken insatta.
Just föi- att bereda säkerhet för verkens medel samt undanrödja frestelsen för upbördsmännen, att dera tillgripa, är det föreskrifvet, att alla till verken inflytande medel skola i Banken för deras räkning insättas.
Den stora balansen på kronoutskylder, som inträffade i början af detta århundrade, gaf anledn. till stadgandet i 1814 års upbörds-reglemente för Stockholms stad, att alla kronoutskylder, öfversligande 10 R:dr b:ko, skola i Banken insättas.
Förut fanns icke en sådan skyldighet och följden blef en ganska betydlig balans.
Jag kan icke finna, att den trafikerande allmänhetens beqvämlighet bör befrämjas på bekostnad af penningeverkens säkerhet.
Denna säkerhet måtte väl äfven tillerkännas något värde, och den kontroll, Gr.
Gyldenstolpe omtalat, är visserligen under åtskilliga förhållanden verkställbar, men 13 H. 14 210
Den 14 Oktober f. in. det bevis, sorn den värde Grin hemtat från förhållandet inom Arméens pensions-kassa, är icke i detta fall tillämpligt, ty de penningar, som ingå till Arméens pensions-kassa, insändas icke direkte till verkets Kamererare, utan gå till dess Styrelse, eller ock erhåller Styrelsen avisbref derom.
Sålanda är Styrelsen försatt i tillfälle att utöfva kontroll öfver Kamereraren.
Men örn man lemnar penningar direkte lill en Kamererare, så kan Styrelsen icke deraf ega kännedom, hvaraf naturligtvis följer, att de levererade penningarne kunna uteslutas ur räkenskaperna och försnillas af Kamereraren.
Gyldenstolpe behagade göra ett besök i Kamniar-R:ns Advokat-Fiskal-Kontor, så skulle den värde Grin få se handlingarne i ett nyligen afgjordt mål emot en upbördsnran, som ur sin kassa-special uteslutit en deposition å icke mindre än 10,000 Ridr hiko.
Detta mätte väl bevisa faran af att låta Kamererare emottaga kontanta penningar.
Jag kunde äfven upgifva ett annat fall, der levererings-qvitlo blifvit gifvet å 1,600 Ridr biko, som aldrig influtit i ränteriet.
Med stöd af den erfarenhet, jag sålunda eger om vådan af alt lemna kontanta penningar i upbördsmäns händer, samt med insigt af den stora nyttan för penniugeverken, att få sina medel insatta i Banken, kan jag icke annat än pä det ifrigaste motsätta mig det förslag, som nu är under öfverläggning.
Ståndet har blifvit erinradt derom, att här endast vore fråga om insättning eller utbetalning af summor, understigande 100 Ridr biko.
Vidare har man talat om Bankens, kassornes, och allmänhetens fördel.
Jag anhåller, att få fästa mig vid hvar och en af dessa omständigheter.
Hvad först Banken beträffar, så är det naturligtvis hans fördel, att icke hafva sina förskrifningar eller sedlar utelöpande, utan hos sig insatta, hvarigenom tryckningen på hans silfverfond minskas.
Men, säger man, dessa små summor betyda icke stort.
Jo, de betyda mycket, derföre att de äro många.
Men vill man jemföra dessa små summor med de stora, eller dera, som öfverstiga 100 Ridr, så har BankoUtsk. icke uplyst, i hvilket förhållande de stå till hvarandra.
Vi tala således om saken, utan alt veta, huru stor den omtvistade summan är.
Om 4:de klassens samtlige räkningshafvare hade betalt folii-afgift under loppet af år 1853 lill lika belopp med enskildta räkningshafvare, så hade totalsumman upgått till 3,678 Ridr.
Huru mångå Ridr af denna summa hade Banken möjligen kunnat erhålla, om folii-afgift serskildt erlagts för summor under 100 Ridr?
Det vet man icke, men troligtvis hade det icke varit kanhända icke en J af de 3,678 Ridr, och således i det hela en obetydlighet.
Denna ringa besparing måste dock jemföras med Bankens fördel, att hafva penningarne hos sig innestående.
Man har bestridi Hr Bogemans upgift om de föreskrifter, som finnas i Bankens grundförfattn. 1668 års beslut och förordn. om Banken innehåller dock i lista punkten följande: ”Så håfve ock vi Riksens Stir, i kraft af denna Bankordning, alle, som det
Den 14 Oktober f. m. 211 kan anga, härmed yttermera lofvat och till mera säkerhet intrygga velat, att den, som antingen sjelf några penningar i Banken insätter, eller ock genom hvarjehanda tillfällen bekommer af medel deruti någon avance, skall ofelbart och utan någon exception kunna dem commendera efter sitt goda nöje och behag, icke annorlunda än hade han samma penningar uli sitt eget Hus, Conior eller Låda.”
För den händelse, att jag har mina penningar i mitt eget kontor eller min egen låda, så mätte väl ingen kunna förbjuda mig att deri nedlägga en mindre sedel än å 100 R:dr Inko, eller att ifrån lådan utlaga en mindre summa än 100 R:dr.
Antingen äro följaktligen de uplästa orden ett gyckel, eller också är Banken skyldig att emottaga depositioner å hvad belopp som helst.
Sådan arden gamla författn:n.
Hvad innehålla nu de nya?
Jo, i konkurslagens 17:de § heter det: ”Penningar, som, för såld egendom eller för fordringar, inflyta och till boets förvaltning ej nödige äro, skola af gode män i R.
St:rs Bank eller i landtränteriet insättas” etc.
Om gode männen i en konkurs vilja insätta en mindre summa än 100 b:ko, så säga Banko-Fullmägtige: ”Nej; J fån ej insätta ett så ringa belopp”.
Hvilkendera har nu vitsord, antingen det af R.
Sl:r aliena stiftade Banko-reglementet, eller den af Konung och Ständer gemensamt stiftade konkurslagen.
Pä samma sätt förhåller det sig med en mängd kassor.
Det är i deras af Konungen stadfästade reglementen uttryckligen stadgadt, att inflytande penningar skola i Banken insättas.
Det är icke kassorna förment att låna ut en summa af 1000 R:dr mot 5 proc.
Derför utgör räntan 50 R:dr.
Hvem lian då neka en låntagare att, enl. kassans reglemente, i Banken insätta detta räntebelopp?
Det står till och med i vissa, efter formulär upsatta, förskrifningar, det låntagaren förbinder sig att, för verkets räkning, i Banken insätta hvarje ränte- eller kapital-betalning.
Kunna dessa författn:r och reglementen godtyckligt eller ensidigt af R.
St:r uphäfvas?
Låtom oss nu vidare tillse förhållandet med kassorna.
Man har framdragit exemplet af Stockholms stads npbördsverk, och sagt, att för dess räkning borde ej få göras smärre insättningar.
Men aldenstund Stockholms stad är folkrik och der finnas många personer med små tillgångar samt följaktligen ringa skatter, så förekommer der en myckenhet af sådana små insättningar.
De skulle hädanefter icke få göras, ulan stadens upbördsmän mottaga penningarne, för att sedermera insätta dem i Banken.
Hvad kan då lätteligen hända?
Det har Hr Printzensköld redan sagt.
Vederbörande tillgripa medlen och komma pä balans.
Men, säger man, Banken måste, för de många depositionernas skuld, hålla flera tjenstemän än eljest behöfliga vore.
Dessa borde aflönas af Stockholms stads npbördsverk, för hvars skuld en sådan utgift drabbar Banken.
Men jag anser icke annat, än att upbördsverket kan deremot invända: ”Hvarföre skall hufvudstaden aflöna sina upbördsmän, då Kronan aflönar Häradsskrifvare och 14 * 212 Den 14 Oktober f. ra.
Kronofogdar på landel?
Äro stadens innevånare mera än landels innebyggare skyldiga alt aflöna dem, som upbära Kronans räntor?
Då Stockholms stad, för upbörden af Kronans medel, vidkännes en kostnad af 5,000 R:dr: så kan val Banken, som tillhör Staten, å sin sida vidkännas en upoffring af några 100 R:dr”.
De ifrågavar:de kassorna tillhöra i allmänhet fromma stiftelser, hvilka ganska väl behöfva spara.
Hvarföre skall man då ålägga dem onödiga kostnader; ty det är klart, att om dessa verks upbördsmän skola hålla kassor, sä måste verken af upbördsmännen fordra större borgen.
Penningarnes befintlighet hos dem måste kontrolleras och flera tjenstemän fördenskuld måhända lill sättas.
Men äfven om sådana större kostnader drabbade kassorna, så hade de likväl icke den säkerhet, som de f. n. ega, på sätt Hr Printzensköld redan uplyst.
Ty det är klart, att, när en låntagare är skyldig att insätta ränta eller kapitalafbelalning i Banken: så komma de kontanta penningarne icke i händerna på kassornas upbördsmän, utan i Bankens förvar.
Der äro de, genom depositions-attest, dels bevittnade till belopp och insältningstid, dels betryggade för uttagning, förrän kassans Styrelse ntassignerar dem.
Om nu förhållandet vore sådant, att man icke finge insätta mindre än J 00 R:dr b:ko, huru skulle det gä t. ex. med Riddar!).-kassan?
Det hände för en tid sedan, att en person för denna kassas räkning insatte 20 R:dr och en tid derefter ånyo en lika summa.
Orsaken var, att Iian första gången insatt för litet, hvilket ofta inträffar.
Enl. förslaget skulle denne person icke hafva fått insätta hvarken den första summan eller hvad som brast den första gången.
Huru skulle det då tillgå?
Han måste naturligtvis vända sig lill Riddarh.-Kamereraren och denne skulle emottaga penningarne.
Det kunde hända, att äfven Kamereraren någon gäng misstoge sig och insatte för liten summa.
Han skulle då icke få insätta de 10 eller 15 R:dr, som fattades, för att fullständiga beloppet, utan det skulle ske tillsammans med andra insättningar.
Om jag antager, att flera mindre summor, tillsammans upgående till, eller öfverstigande 100 R:dr, skola insättas på en gång i Banken: sä ser nu en hvar, som har sina Banko-attester_i handen, både ali de serskildta summorna blifvit insatta och till hvilken räkning de höra.
Men om jag antager, att af 100 R:dr, uptagna pä samma attest, 75 R:dr höra till den ena räkenskapsbokens verifikationer och 25 R:dr till den andras, huru skall man dä bete sig?
Icke kan Banko-attesten rifvas sönder, och f läggas i den ena boken och ^ i den andra, för att bestyrka rätta förhållandet.
Attesten å båda summorna måste naturligtvis bindas blott i en bok.
Men huru skall då den, som granskar den andra boken och icke har den första till hands, kunna se, att inbetalningen är riktigt gjord?
Tänker man sig nu en större förvaltning än .af Riddarhusets kassor, hvilka, förvecklingar och hvilket trassel skulle icke der upkomma!
Man säger, att genom förslaget skulle allmänhetens besvär minskas.
För insättaren är det visserligen besvärligare att först gå till Banken och der göra sin insättning, samt sedermera gå Den 14 Oktober f. m. 213 lill vederbörande kassaförvaltare och få sitt qvilto, än att genast gå till kassaförvaltaren med kontanta penningar.
Men då sådana underslef, som Hr Printzensköld omnämnt, kunna inträffa, sä måste det väl vara en fördel för den, som inbetalar penningar, alt i samma ögonblick de insättas i Banken, vara säker uppå, att han fullgjort sin betalnings-skyldighet.
Bankoattesten är för honom altid en verifikation och han behöfver ej tvista med någon; hvaremot han, i annat fall, nödgas tvista med vederbörande kassaförvaltare om inbetalningen verkligen skett.
Huru ofia finnas vittnen på sådant?
Jag kommer in till en Kamererare i hvilket kontor som helst.
Der sitter han ensam, och jag lemnar honom penningarne.
Han säger: ”Ni kan ej få qvitto genast, ty det skall först aunoleras.”
Då jag kommer åter för att erhålla det, kan jag mötas med invändningen, att Kamererare!) icke mottagit mina penningar.
Från hvilken sida man således än må betrakta detta förslag, är det, i min tanke, förkastligt, hvarföre jag anhåller att R. o. Ad. måtte ogilla detsamma.
Gr Gyldenstolpe:
Hr Printzensköld anser, att bankoattesten betryggar en kassa för förluster, eller att dessa bevis förhindra möjligheten af balanser.
Nu lärer en hvar veta, att en bankoattest i hvar mans hand gäller såsom bevis på en inbetalning till det verk, till hvilket depositions-beviset är ställdt, och att man dervidlag ingalunda gör afseende på namnet å den person, som gjort insättningen.
Jag skulle tro, att ett depositionsbevis för en person, som är bosatt i Stockholm, gäller för en person, som är boende på landet och har en skuld till samma verk.
Således kan depositions-beviset användas äfven af en annan person, än den, sorn verkligen gjort insättningen.
Om icke verkets
Styrelse kontrollerår maknleringen af depositions-bevisen, så kan en oärlig Kamererare använda dem 2:ne gånger.
Således ligger icke säkerheten i depositions-beviset, utan deruti, att
Kamereraren icke eger att utfärda emottagnings-bevis, som gälla ensamt genom bans underskrift, ty då kan han utfärda bevis på inbetalningar, som aldrig blifvit verkställda, och föreskriften att inbetalningarne skola ske genom insättning i Banken, lägger derför intet hinder i vägen.
Hvad nu Banken beträffar, så säger flr von Hartmansdorff, att Banken har fördel utaf penningarnes deponerande derstädes, ty derigenom minskas påtryckningen på dess silfverfond.
Detta är väl sannt, men Hr von Hartmansdorff torde betänka, att insättningarne i alla fall komma att ega rum, ehuru en dag sednare och i större summor.
Icke kan det vara någon våda för Banken att hafva summorna under en natt utelöpande!
Jag tviflar äfvenledes derpå, att det finnes något af K.
M. fastställdt reglemente för en allmän kassa eller inrättning, der det är föreskrifvet, att hvar och en, som af ett sådant verk lånar penningar, skall erlägga räntan genom insättning i Banken.
Fastheldre torde det vara vederböride
Direktioner, som för de - 214 Den 14 Oktober f m. o ras beqvämlighets skuld sådant stadgat.
Åtminstone kan jag förklara, att en sådan inbetalning af räntan lill Arméens pensionskassa genom insättning i Banken icke är föreskrifven, ty då skulle alla låntagare i landsorten vara tvungna att hålla sig kommissionärer i Stockholm.
Hvad allmänhetens beqvämlighet vidkommer, så bör, enligt min tanke, äfven derå fästas vederbörligt afseende.
Jag kan således icke finna, att förslaget medför någon annan olägenhet, än något ökadt besvär för vederbörande kassors Kamererare och Styrelser, hvilka sednare måste hafva mera vaksamma ögon på Kamererarne.
Balanser hafva ofta upkommit derigenom, att vederbörande sett genom fingrarne med upbördsmännen, men jag tror, att man nu för tiden fastställt sådana kontroller, att försnillning icke gerna kan komma i fråga.
Jag fortfar i min anhållan om bifall till förslaget.
Gyldenstolpe känner sältet för balansers upkomst bättre än jag, hvars tjensteåliggande det är, att i sådana mål föra Kronans talan och således är i tillfälle att bedöma orsakerna till dessa beklagansvärda händelser.
Men jag kan försäkra den värde Gr:n, att hufvudsakliga anledningen till den af mig omnämnda balansen var just den omständighet, att penningarne direkte influtit till upbörsmanuen.
Hvad äter beträffar Gr.
Gyldenslolpes svar å mill yttrande om nyttan af bankoattester, hvilket svar bestod deruti, att en kassaförvaltare skulle kunna begagna sådana attester tvenne gånger och således jemväl på detta sätt öfva försnillning, får jag fästa den värde ledamotens upmärksamhet deruppå, alt en bankoattest vanligtvis är- ställd på den person, sora gjort insättuingen.
Skulle en npbördsman väga att för andra gängen begagna en attest, som tilläfventyrs ej blifvit af vederbörande makulerad, så skulle ovilkorligen bedrägeriet uptäckas derigenom att insättarens namn icke svarade emot namnet på den person, för hvilken attesten andra gängen blifvit begagnad, hvilket naturligtvis måste tilldraga sig den konlrollerandes upmärksamhet.
Om det icke varit penningeverkens säkerhet, som föranledt den nu gällande föreskriften om penningarnes insättande i Banken, så hade utan tvifvel hela föreskriften aldeles uteblifvit.
Med mitt yrkande, att stadgandet måtte förblifva oförändradt, har jag ingalunda afsett någon förminskning eller förökning af vederbörande tjenstemäns besvär.
Hvad jag hufvudsakligen afsett, är penningeverkens säkerhet, alt de derstädes anstälde upbördsmän icke måtte komma i tillfälle att tillgripa verkens penningar, hvarigenom de göra sig sjelfva olyckliga och tillskynda verkena förluster.
Jag har, utan att deri blifva vederlagd, yttrat, att denna skada är vida större, än den utgift
Banken får vidkännas för aflönande af det ringa antal tjenstemän, som erfordras för att låta del förblifva vid den gamla ordningen.
Den 14 Oktober f. ni. 215 Frih.
Under loppet af denna diskussion har man mycket skarpt framhållit den våda, som skulle upstå för vederbönde penningeverk, derigenom att deras upbördsmän skulle i kontant emottaga alla penningebelopp, som icke upgå till 100 R:dr.
Jag vill likväl erinra, att denna våda i allmänhet blifver ganska ringa.
Sedan den nya organisationen i Banken vidtagits, blifver det tillfälle att göra insättningar i Banken längre fram på dagen än det för närvar:de är medgifvet.
Jag tager då för afgjordt, att det kommer att föreskrifvas, att hvarje verks upbördsman skall vid middagstiden insätta de penningar, som under loppet af f. m. till honom influtit och hvilkas belopp i de aldra flesta fall icke kan blifva annat än ganska obetydligt.
Styrelserna öfver dessa verk hafva således endast att tillse, det insättningarne om middagen blifva verkställda.
Jag medgifver, att den förändrade ordningen erfordrar en något strängare kontroll, än den, som för närvar:de eger rum, men deruti ligger icke, enligt mitt begrepp, något ondt.
Kontrollen kan på ett eller annat ställe vara något slapp, ty man förlitar sig på den trygghet, man anser föreskriften om insättningarne i Banken medföra; men stora balanser kunna dock, på sätt Gr.
Gyldenstolpe anfort, ganska väl inträffa.
Låtom oss se till huru det tillgår på landel!
Hvilka stora summor ligga icke der, under ganska lång tid, i upbördsmännens händer!
Äro balanserna flera och större å landet än i Stockholm?
Hår har äfven blifvit yttradt, att åtskilliga nu gällande författningar skola lägga hinder i vägen för den åtgärd, som BankoUtsk. föreslagit.