Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror derföre, att man icke derifrån kan hämta motiv att afstyrka anslaget.
Jag tager dessutom för alldeles afgjordt, att den jordbrukande klassen hämtar stor och direct fördel deraf, att Uppfostringsverken äro i godt skick.
Det är från dem, som Embetsmännen utgå, och det kan ej vara utan att det skall bestämdt inverka på jordbrukarens intresse att desse Embetsman blifva bildade så, att de väl fylla sitt kall.
Man har anmärkt, alt man ej borde gifva högre anslag åt Lärare, då Den 14 Augusti f m.
95 de ej visa sig verksamma i utgifvande af skrifter»
Jag får fästa uppmärksamheten deruppå, att det är stor skillnad på förhållandet i detta afseende i Sverige och i andra länder.
1 Sverige, äfven om författare gifva prof på stor vettenskaplig bildning, kunna de ej beräkna, att för sina af trycket utgifna skrifter erhålla mera än kostnaderne ersatte, sällan en knapp' profit derutöfver»
I andra länder deremot, der populatiöneii är stor, der språket är kändt öfver hela verlden, kan man på en liten brochure göra lycka»
Ur en viss politisk synpunkt skulle det ock vara nyttigt, att Rikets Ständer icke genom ett afslag åstadkommo ovilja hos våra offentlige Lärare i allmänhet emot Representationen.
Yi veta nemligen, att ungdomen af dem skall få sin bildning, och att de första intrycken länge bibehålla sig, och ofta starkt verka på menniskanS hela öfriga lefnad.
Derföre vöre det bättre, att
Lärarne fingo anledning att glädja sig åt Representationens beslut.
Jag tillstyrker för närvarande bifall till Utlåtandet»
Dervid förblifver jag ock, så vida jag ej under discussionens vidare fortgång får böra så starka motskäl, att de förmå rubba min öfvertygelse; ty jag medför ej hit så bestämda opinioner, att jag ej kan taga skäl» Herr Hjerta:
En värd Talare har åberopat, såsom skäl alt gifva anslag, de exem® Jfl 96 Den i4 Augusti f. m. pel af lärdom, som visat sig redan finnas genom de nuvarande Undervisningsverken, samt har sökt bevisa att man ej behöfde öfvertygas, utan kunde öfverlemna sig till de tunga voteringsmassorne.
Jag skulle tro, att den framställning han gjort, äfvensom några andra, torde visa, att det ej står så väl till med bildningen i vårt land, hvartill äfven torde böra räknas, utom innanläsning, skrift och tal, äfven konsten att böra.
Den värde Ledamoten har påstått, alt jag sagt det göra ingenting, huru Ridderskapet och Adeln beslöt, då jag likväl endast sagt, att det gjorde ingenting, antingen BondeStåndets mening eller Grefve FrÖlichs bifölls.
Herr von Hartmansdorff har äfven trott sig hos mig finna uttryck, dem jag aldrig haft.
Jag har nemligen aldrig tagit till skäl för afslag, att BondeStåndet icke skulle hafva nytta af Undervisningsverken, men jag har sagt, att, sedan Grefve Frölich så tillräckligen utvecklat orsaken, hvarföre Staten ej borde sig dermed befatta, hvarken medelst anslog eller med förordnandet af det reglementariska, ansåg jag, att den närmaste betraktelsen var alt se, huru dessa skattemedel skulle tillkomma och, om det befunnes, att beskattningen träffade den klass, som har min* sta fördelen af anslaget, och som genom uppoffringarne för sjelfva förändringen så mycket mera aflägsnas från att upphinna de
Den 14 Augusti f. nj. 97 tle klasser, hvilka lefva på dess bekostnad, borde det ej utgå af allmänna medel.
Denna consideration tror jag stå ut hvilken pröfning soin helst.
Jag ansåg mig i öfrigt icke behöfva söka en vidlyftig tydlighet, enär sådant endast hade varit att omsäga hvad Grefve Frölich så fullständigt i sitt skriftliga anförande andragit.
Här har sluteligea blifvit framstäldt så mycken förundran deröfver, att jag vågat motsätta mig anslag för Undervisningsverken, då jag arbetar för anslag till näringarne, och till lättade corn* municationers befrämjande.
Deruti ligger ingen motsägelse.
Jag vågade redan förra Riksdagen yttra, att då ingen fråga blifvit väckt om Undervisningsverken, jag insåg bela vådan deraf, och min mening är genom erfarenheten besannad.
Det är mycket skadligare att väcka sådana frågor, innan Nationen står på den punkt, att äga kraft nog till deras fullbordande, derigenom att handel och näringar idkas med. mera drift, än att låta sakerne förblifva i sitt gamla skick.
Jag vågade då säga, att jag önskat det man hade väntat med att afgöra denna fråga, tills man sökt bereda flere näringskällor, och de arbeten blifvit färdige, som skola gifva lif åt näringarne och bereda Nationen en större ekonomisk kraft.
Ty att här göra nya inrättningar genom Statsanslag, hvilka äfven vid denna Riksdag till vägabringas kanske genom mynt38 If. ‘n 9» Dtn i4 Augusti f. in. församling, ärotjenligt, innan Nationen har kraft att underhålla dem.
Det är ej så utan skäl jag begärt, att Carlberg måtte insättas i Propositionen.
Jag vet, hvad jag är skyldig denna inrättning, och tror ej, att man behöfver förskräckas öfver följderne af de åtgärder, som der nu äro vidtagjie.
Jag tror, att om Utskottens Ledamöter visste, under hvad vilkor Lärarne vid Carlberg arbeta, skulie man erkänna alt de förtjena belöning och icke borde lemnäs så åt sitt öde, som det af Utskottet skett.
Jag anhåller således om proposition, på sätt jag förut framställt, att nemligen anslag må lemnäs till läroböcker, till Carlberg, och, i tredje ordningen, till uppförande på stat intill nästa Riksdag af Profskolan, men att i öfrigt inga anslag gifvas, förrän grundsatserne för Undervisningsverken äro bestämde.
Då jag förra gången begärde ordet, var det i mening att sätta en damm för det element, som sökte intränga i discussionen, men som sedan alldeles öfversvämmat oss.
När detta nu en gång är gjordt, så oaktadt en Ledamot framkommit med det kraftigaste af alla argumenter, det att begära votering, anhåller jag dock att först få upptaga några inkast emot hvad jag yttrat.
En Ledamot Herr Rosenblad, som hade svårt att vederlägga hvad jag anfört skriftligen, emedan han ej var narva - Den 14 Augusti f. m. 99 rande, då det upplästes, har tydligen velat framställa mot mig, som hade jag önskat, att Regeringen skulle lemna Undervisningsverken handlöst.
Jag torde med hvad jag förut anfört tillräckligen hafva motiverat hvad min mening är, för att behöfva ingå i vederläggning af en så grof förvridning och öfverdrift i commentationen.
Han har föröfrigt framställt den fråga, om det vore möjligt, att menigheterne kunde öfvertaga Undervisningsverken, ifall Slaten dem öfverlemnade.
Jag tror, alt de skulle kunna göra det, ty anslagen äro redan ganska tillräckliga.
Det har ej af mig blifvit ifrågastäldt, att de närvarande anslagen skulle på något sätt undanryckas dem.
Det är således endast i den förutsättning, att man skulle under en noggrann undersökning och jemkning i afseende på existerande tillgångars fördelning realisera ideen, som jag tror, att det vore verkställbart, att lemna Undervisningsverken åt menigheterne.
Detta har jag förklarat vara min öfvertygelse, utan att likväl förmoda, att det skulle kunna blifva Ridderskapets och Adelns eller Rikets Ständers beslut vid denna Riksdag.
Jag har framställt det, endast som en vigtig fråga, hvilken påkallade uppmärksamhet.
För öfrigt har samma Ledamot tydligen alluderat på ett af mig gjordt inkast mot ett förslag vid början af denna Riksdag, hvilket han con 38 H. j* IOO Den 14 Augusti f. m. amore omfattade, och som angick ett stort anslag för att medelst ett monument på utländsk botten ära Gustaf Adolphs minne.
Han har erinrat om alt jag då skulle hafva yttrat, det jag önskade att, vid den jubel-dag, som en gång inträffar, då man firar minnet af den 3oo år förut stupade store Konungen, vi skulle hafva Folkskolor öppnade.
Deråt syftade verkligen hvad jag då yttrade, men jag hemställer, om det står i någon strid med mitt anförande i dag.
Jag ansåg det värdigast, att fira den Store Konungens minne genom att inrätta Folkskolor, som vid Jubeldagen kunde öppnas.
Nu liar jag likväl sett, att man afslagit den begäran om understöd dertill af allmänna medel, som från flere håll blifvit gjord, under åberopande af den principen, att menigheterne böra sjelfva bekosta sine uppfostringsanstalter.
Har jag då orätt, eller är det då jag, som är inconsequent, när jag yrkar, att samma princip skall följas i afseende på de öfrige Läroverken.
Herr Bråkenhjelm har förebrått mig att jag skulle hafva sagt, att Regeringen icke hade intention att förbättra.
Jag får hänvisa till mina ord, sådane de äro skriftligen författade, och behöfver ej ■ytterligare förklara, att jag ej omtalat Regeringens intention, utan vederbörandes, deribland jag tydligen nog utmärkt åtskilige, som bestämdt förklarat sig emot saken.
Att öfverflytta detta ordet vederbörande på Regeringen, var någonting sorn jag
Den 14 Augusti f. in. 101 ej hade väntat mig af den värde Talaren.
Herr Crusenstolpe har haft den artighet, att till mig enskildt framställa en compliment, som visserligen såsom uttryck af hans omdöme om mitt förhållande är för mig ganska tillfredsställande, men som verkligen i detta fall innefattar den största otjenst han kunde göra mig i och för den Skoleinrältning, hvarpå han synes syfta, om nemligen det skulle lyckas honom att hos Ridderskapet och Adeln insinuera, att nämde
Skolinrättnings väl och framgång hade det ringaste sammanhang med det anslag, som nu är ifråga till Rikets Undervisningsverk i allmänhet.
Det har, hvarken af mig, eller af de medborgare, som genom sina enskildta bidrag sökt åstadkomma nämnde inrättning, någonsin blifvit satt i fråga att begära något af allmänna medel, och någon slags rivalitet i erhållande af nämnde medel är således icke tänkbar.
Det är förtidigt, att nu framdraga till offentliga discussioner hvad utgång vår lilla enskildta inrättning må kunna få.
Det är blott ett nedlagdt frö, som behöfver få gro i fred, och hvars späda rötter man tills vidare måste akta för så väl vänner som fiender.
Herr Munck af Rosensköld; Eberhard:
Om det vore fråga om en allmän förbättrad reglering af Läroverken, så skulle jag vara af samma tanka som Grefve Frölich och Herr Hjerta; jag skulle då gifva anvis - 102 Den i4 Augusti f. m. ring på indragning af några öfverflödiga Embeten, och på Kyrkors inkomster, att fylla bristen.
Jag anser visserligen en radical reform af hela vår EcclesiastikStat nödig, men i ett sammanhang, nemligen både i anseende till organisation, lönevilkor och befordringslagars förhållanden, som äro helt olika i Sverige och i det öfriga Europa.
Jag tror derföre anslagen till EcclesiastikStatens Embetsman vara i del hela mer än tillräcklige, blott de blefvo genom besparingar medelst indragningar, förflyttningar m. m. jemnare fördeldte, hvilket ej så snart kan gå i verkställighet.
Men nn är här fråga om ett anslag till nästa Riksdag för underhållande af våra högre Undervisningsverk, hvilkas flor naturligtvis äfven beror af tillräckliga löner, och jag måste då tillstyrka anslaget.
Jag talar dock alldeles icke för eget interesse, ty jag äger redan så stor lön, att ingen Professor, om han äfven erhåller den föreslagne löneförhöjningen, kan få så stor.
Då man måste i sammanhang betrakta alla omständigheter och förhållanden, så finner man, att för Universitetets bestånd är af vigt, att Prof ssorer och Adjuncter ej nödsakas från Universitetet söka sig till andra tjenster.
Detta har dock ofta varit, och blir förhållandet, om ej Statei med nya anslag mellankommer.
Man mäste ihågkomma, att en stor del Kyrkoherdar äro bättre lönta, än Professorer, och att befordringslagarne äro Den i4 Augusti f. m. io3 så beskaffade, att Professorer kunna erhålla genom sina öfvervägande meriter de största Pastorat, hvaraf följer, att om de i sig sjelf vore lönte nog, äro de det icke relatift, eller i förhållande till en stor del Kyrkoherdar.
De måste således antingen förlora sin befordringstour lill Pastoraten, eller de större af dessa göras mindre lönande, om de icke skola finna sin uträkning vid att söka sig ifrån Universitetet.
Herr Hjerta har väl sagt, att grundorsaken dertill var mera intellectuel, eller brist på lärdomsfrihet vid Universiteterna.
Detta är visserligen mycket smickrande för de Lärare, som sökt sig från Universiteterna; men jag måste tillslå, att jag anser grundorsaken hafva varit mera materiel.
Hvad Lunds Universitet beträffar, så hafva genom 1807 års reglering lönerna blifvit ansenligen minskade för de Professorer, som sedan tillkommit, till hvilkas antal jag dock icke hörer; men en del Pastorer hafva dock större löner, än äfven de Professorer, hvilka innehaft de gamla icke nedsatta Professorslönerne, hvarföre ifrån Lund flere Professorer med de högsta löner ändå sökt sig derifrån och blifvit Kyrkoherdar.
Universitetet derstädes äger också 3 å 4 Ordinarie Professioner mera än löneanslag tillsådane finnas, utom Professorer i en och samma Profession, hvilka tillkommit under den sista Cancellerens tid, så att om ej derjemte ett par nya Prasbeude-Pastorater tillkom - Den Augusti f. m. mit, hade de fleste under denna tid utpämnde Professorer nödsakats söka annan befordran; och ändå sakna vi en Profession i StutsEkonomien.
Professorerne i de flesta vettenskaper i Sverige hafva utomdess mindre tillfälle, än utomlands, att genom privata Collegier eller genom skrifter förskaffa sig betydliga inkomster.
Detta gäller i synnerhet om Lund, der frequencen, i synnerhet af de förmögnaste Studerande, är betydligt mindre, än i Upsala, och afståndet allt för långt till det betydligaste afsättningsstället: hufvudstaden.
Jag anser öfverflödigt att besvara ett uttryck af en värd Talare, att nemligen allmogen icke skulle hafva någon nytta af de anslag, som ske till Universiteten.
Detta yttrande är vederlagdt af 2:ne Ledamöter, och jag vill endast tillägga, att Universiteterna äro undervisningsanstalter för Rikets Embetsmän, hvilkas skicklighet kommer allmogen till godo; och då härtill lägges, att
Universitetet upptager och undervisar en mängd af allmogens barn, så torde vara öfverflödigt bevisadt, att allmogen bar nytta af Universiteten, och förlorar, om de bästa Lärare gå från Academien.
Härigenom kan Staten äga skickliga ämnen till Embetsmän, men oskicklige Embetsmän, emedan de förra ej blifvit använde på sin rätta plats.
Jag medger, att Folkskolorne ofta ej erhålla beböfligt understöd, och att de ofta böra understödjas af Kyrkors öfverflödiga inkom - Den 14 Augusti f. m. io5 ster, samt onyttiga öfverskott; men detta må blifva föremål för en annan öfverläggning.
Jag vill nu blott nämna, att i Skåne häfver den till allmogens undervisning anslagna Ilelgonskuld småningom till en stor del dragits från dem.
En och annan Embetsman inom EcclesiastikStaten är så lönt, alt han årligen efterskänker flere tusen
R:dr af sine inkomster.
Det är äfven olyckligt, alt den högre undervisningen i Sverige, genom tvingande locala förhållanden, är på så många ställen fördeldt och derföre så kostsam.
Gymnasier voro öfverflödiga , om Högskolorne bättre organiserades.
För öfrigt äro i vårt land enskildta capitaler ej til 1- räcklige för Universitetens underhållande, men kunna möjligen vara det för en del Folkskolors.
Sluteligen måste jag vid Utskottens Utlåtande göra den erinran, att de icke tagit notis af min anmärkning, att vid Lunds Universitet det vore så mycket nödvändigare att tillse, det löneförbältringarne icke allenast kommo Professorerne utan äfven Adjuncterne till godo, som Professorerna i Lund äga större löner, men Adjuncterna deremot betydligt mindre, än deras vederlikar i Upsala.
Jag anhåller fördenskull om proposition till bifall å Utskottens Utlåtande med det tillägg, att i den underdåniga Skrifvelsen Rikets Ständer äfven böra tillstyrka, att Adjuncterna vid Lunds Academi i sin mån likaledes må erhålla förbättrade löner. io6
Den t4 Augusti f. m.
Jag hade visserligen mycket att anföra i saken, men då denna discussion redan upptagit så mycket af vår dyrbara tid, vill jag endast fästa uppmärksamhet vid de jemkningar man velat göra uti Ja-propositionen.
Maj:ls Proposition innehåller ingenting så bestämdt om fördelningen af det anslag, som äskats, att icke all möjlig uppmuntran kan beredas dem, som den förtjena.
Dels harman velat, alt en bestämd summa skulle användas till nyttiga läroböckers utgifvande, dels att en annan skulle anslås till belöning åt Lärarne vid KrigsAcademien på Carlberg.
Men månne rätta beloppet af dessa summor skulle kunna så ögonblickligen af oss bestämmas?
Oell månne man har skäl att befara, det Regeringen glömmer dessa förtjenta Lärare, i fall medel blifva att tillgå?
Jag får således vördsammast tillstyrka, att Ja-proposilionen må göras på Utskottens oförändrade Utlåtande.
Mycket har visserligen blifvit ordadt i detta vigtiga ämne, men en omständighet har dock icke blifvit vidrörd, som jag anser böra fästa uppmärksamheten, den nemligen, att det höga anslag, som nu är i fråga, verkligen är en förhöjning i de Ecclesiastika inkomsterna, hvilka jag anser icke tåla någon förhöjning, då man tvertom genom nödiga reformer torde finna medel inom dem att fylla D«;n i4 Augusti f. m. ifrågavarande behof.
Här har blifvit taladt omUppfostiingsCommitte'en.
Allmänna opinionen har i 20 år högt yttrat sin önskan, att denna Gommitte måtte åstadkomma de reformer, som af behofvet äro påkallade; men ty värr måste man inskränka sig inom tomma önskningar, och förmodligen kommer det att länge förblifva så, då man börjar med att bevilja anslag till en felaktig inrättning, ehuru reformen onekligt borde föregå.
Orsaken till denna långsamhet och motsträfvighet, hvarmed Committéen behandlat denna fråga är, att uppfostringsåtg^rderne uteslutande tillhöra Presterna, hvilka anse en reform vara oförenlig med deras privilegier, och denna omständighet tror jag hafva utgjort hufvudgrunden för Committeens Betänkande, hvilket är högst skråmässigt.
Här har blifvit taladt om förmånen af NormalSkolan, och ämnesläsningens användande bland barnen, men jag är ganska säker att försöket, med undantag af ett och annat barn, icke kommer att svara mot den stora kostnaden, ty om det vid Carlberg går an bland ynglingar, vid i3 å 18 års ålder, kan jag dock ej instämma med dem, som anse att den likaväl kan användas för barn, som äro 8 år; ty af erfarenheten har jag funnit, att barn i allmänhet låta den barnsliga frihets- och förströelsekänslan qväfva alla betraktelser öfver nyttan af flit och arbetsamhet; och alt de ej inse, hvad mera försigkomna kunna finna Den i4 Augusti f. m. vara för sig nyttigt.
Vid Academierne är ju ämnesläsning; der vore det utan ändamål att nyttja vexelundervisning, och äfven omöjligt att pålägga ynglingen de band, hvarmed man både kan och bör fästa barnet vid boken.
Jag vill icke längre uppehålla Ridderskapet och Adeln med hvad till anslagsfrågan egentligen icke hörer, men jag vill i korrthet tillägga, att andra medel torde kunna uppsökas för att derigenom komma till samma ändamål, med användandet af omtanka och hushållning , åtminstone hvad bristen för Upsala Academi angår.
Konung Gustaf Adolph gaf till Upsala Academi, örn jag rätt minnes, omkring 3oo hela mantal.
Jag känner ej, huru denna egendom förvaltas; men jag tycker, att den bör lemna tillgång för Upsala Academi att aflöna sina Lärare lika med hvad Lunds Professorer för närvarande åtnjuta; och intill dess jag blifver upplyst om, att afkastniugen af denna grofva donation är otillräcklig, att dermed bestrida utgifterna vid Upsala Academi, om den rätt administreras, intill dess måste jag ifra emot principen, att genom enskildta anslag fylla hvad som kan brista för Academien.
Man bör med noggrannhet undersöka frågan, och tillse, om behofvet verkligen påkallar sådana åtgärder.
Om förbättringar för Undervisningsverken äro af behofvet påkallade, så torde de visserligen blifva långt borta, om man oafkortadt beviljar anslag åt dem, sådana de Den 14 Augusti f. m. nu äro.
De mindre Läroverken uppfylla ej eller deras ändamål.
De döda språken befrämjas der uteslutande.
Jag kände en utmärkt SkolLärare, som införde de lefvande språken inom sin Skola, men hans efterträdare införde åter de döda.
Man ser häraf, hvartåt man syftar, att nemligen på ett skråmessigt sätt dana alla till Ecclesiastika Embetsman, ehuruväl pluraliteten af dem behöfde snarare känna ett främmande språk, hvarmed den kunde taga sig fram i den commerciela verlden, än ett, som den må hända aldrig tänker på, sedan kragen blifvit påsatt.
Så är äfven förhållandet med mycken annan lärdom inom Skolorna, synnerligast den matematiska, hvilken onekligen hörer till den medborgerliga bildningen.
Jag hörde en gång en bildad Prestman påstå, alt en rectangel och en qvadrat, som hade lika stora sidor, måste vara lika stora, och man kan af dylika exempel se, huru ensidigt vår uppfostran behandlas, hvilket äfven hädanefter förblifver enahanda, om vi nu utan föregående reform bevilja de begärda 60,000 R:dr.
Jag förenar mig derföre till alla delar med det beslut BondeStåndet fattat, och att det anslag det beviljat må användas först lill vexelundervisningens allmännare spridande, såsom rätta grunden till samhällets moraliska bildande, samt sedan till läroböcker, och anhåller vördsamt om proposition härå.
I IO De ii i4 Augusti f. m.
Jag vill blott förklara, att jag i hela mitt yttrande ej nämnde Grefve Frölichs namn, och serskildt erindra, att jag blott säde, att det förslag jag vid Riksdagens början understödde, och som var värdigt Nationens erkänsla mot en stor Konung, blef afspisadt, icke af Grefve Frölich, utan af StatsUtskottet, hvars förslag af Rikets Ständer blef bifallit, på den grund, att man borde lemna en värdigare gärd åt hans minne genom förbättrande af våra af honom så beskyddade uppfostringsverk, och jag sade, att det förundrade mig, att samma personer, hvilka då bestridde en utgift af 16,000 R:dr, eller kanske Monumentet i likhet med Carl Augusts icke hade kostat mer än 4'°°° R.‘dr, nu bestredo anslaget till Läroverkens förbättring.
För öfrigt är jag en annan värd Talare serskild tacksamhet skyldig, som lärt mig, att alla Läroverk i Riket, och således äfven KrigsAcademien och andra Militaire Undervisningsverk, räknas till EcclesiastikStaten, eller hvad man vanligen kallar Presterskapet.
I sådant fall torde det vara nödvändigt, att rangordningen inom EcclesiastikStaten blir bestämd emellan Hans Excellence FältMarskalken, KrigsAcademiens Canceller och Rikets ErkeBiskop.
Jag får endast” förena mig uti hvad Grefve Spens sednast yttrat, att Rikets Ständer ovilkorligen äro Den 14 Augusti f, rn. förbundne att besvara Kongl. Majrts Nådiga Proposition, sora äfven innehöll fråga om afskaffande af dubbla tjenstårsberäkningen.
Jag får således hemställa, om ett tjenligt tillägg i Ja-propositionen må derom inflyta.
En sådan proposition tror jag förhindra verkställandet af hvad de 2:ne öfrige RiksStånden beslutat, hvilka bifallit Betänkandet, som åter tillstyrker bifall å Konungens Proposition.
Då nu denna Proposition innehåller frågan om de dubbla tjensteåren; synes ett tillägg derom uti propositionen intet annat vara, än hvad de båda andra Stånden beslutit.
Jag anhåller således, alt i Ja-propositionen äfven måtte intagas, att Rikets Ständers önskan är, att Kongl. Maj:t må vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom den dubbla tjensteårsberäkningen må upphöra.
Jag måste besvara Herr Rosenblads anmärkning mot mig, alt jag skulle yrkat, det FältMarskalkar etc. skola uppfostras endast vid de lägre Undervisningsverken.
Detta är ett misstag af Herr Rosenblad; jag bar talat för Universiteterna, men emot anslagen, och alldeles icke påstått, att t. ex.
FältMarskalkar skulle ensamt i småstäder vid de lägre Lärdomsverken uppfostras, ehuruväl bland högre Embetsman, och synnerligast de Militaira, I 13 Den i4 Augusti f. m. torde finnas utmärkta män, hvilka icke genomvandrat den Academiska cursen.
Hvad å ena sidan blifvit anfördt, att ett beviljande af 60,000 R:dr vore att taga på hand på ytterligare 108,000 R:drs tillskott eller tillsammans 168,000 R:dr vid nästa Riksdag, anser jag vara en obestridlig sanning.
Jag förklarar mig färdig att säga
Ja till det anslag, som nu sökes, men då frågan i sin helhet är så ofullständigt utredd, föreslår jag det tillägg i den underdåniga skrifvelsen, atl hvad Kongl. Maj:t behagar af dessa 60,000
R:dr till löneförhöjningar anslå, må anses vara ett extraordinarie anslag, som vid nästa Riksdag skall komma under närmare pröfning.