Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Sophie har så velat ha sedan hon blef stor; pappa kunde icke neka henne något; förgäfves gjorde mamma sina inkast, ”Sophie är road af sällskap,” hette det, och mamma måste foga sig efter pappas vilja, som var att uppfylla gunstlingens alla önskningar.
Deremot om jag en gång blir värdinna i huset, skall pappa få följa sin smak för ett tystare lefnadssätt, och säkert skall han dervid finna sig lycklig.
Med Sophie skall en ansenlig mängd af dem som nu umgås i huset, småningom försvinna hoppas jag, för att i hennes nya hem, kring henne, den bländande solen, bilda en lysande cirkel.
Kanhända skall jag sluteligen lyckas att genom mina ömma omsorger och genom förnyade bevis af min barnsliga kärlek, vinna pappas hjerta, kanhända skall jag genom stilla, husliga dygder ådraga mig hans uppmärksamhet, och väcka hos honom den känslan att äfven jag är hans dotter.
Och då, Emelie .... o hvilken höjd af sällhet!
Du säger att Häradshöfding R .... är vacker som en Apollo.
Tala aldrig om vackra karlar, min vän! jag har sett den vackraste.
Och hvar då?
jo just i Hernösand, här i huset.
Händelsen var den att ... (en olyckshändelse, hade jag bordt säga) trenne dagar efter min hitkomst skenade en bondhäst på stora gatan just förbi mormors hus.
Schäskärran, för hvilken hästen var spänd, hade redan gått sönder och deruti satt, jemte skjutsbonden, en ung herre från Nyköping, hvilken i någon affär ämnade sig till Umeå, men reste directe igenom vår stad för att bese den.
Emellertid stjelpte kärran just vid vårt hörn och den unge mannen kastades ur, under det bonden, hållande i tömmarna, släpade med så långt man kunde se.
Mormor och jag sågo från fönstret händelsen; jag var så förskräckt att jag knappt ägde sansning, men mormor förlorade icke sin lugna rådighet.
Följande sitt goda hjertas drift, gick hon i ögonblicket ut tillika med en af pigorna, och fann den resande liggande afdånad vid porten, med ett stort hål i hufvudet hvarutur blodet forssade.
Tvenne drängar buro honom in till oss, i ett gästrum något aflägset från mormors egna, der mormor lät bädda åt honom, tillkalla läkare och anförtrodde hans skötsel åt Stina, en gammal hushållerska, som tjent hos mormor i trettio år och som du säkert påminner dig hafva sett då du som barn var hos mormor.
Den främmande yrade i början, ty den myckna blodförlusten hade förorsakat feber.
Då han kom till sansning, var hans första fråga hur det stod till med skjutsbonden, och då ingen visste det blef han mycket ledsen.
Mormor lät, då genom tjenstfolket fråga derefter, man fick veta att bonden, som var från närmsta by, hade vid olyckstillfället brutit armen af sig och låg på Länslazarättet.
Den resande herrn skickade honom då en liten penningsumma med Doctorn, och anbefallte den olyklige bonden i dennes samvetsgranna vård.
Efter några dagar kunde vår resande fortsätta sin väg, och när hans åkdon stod utanföre, gick han in till mormor för att hos henne aflägga en innerlig tacksägelse för hennes godhet emot honom.
Han frågade hvad han var skyldig för rum och förtäring: mormor blef stött och svarade, att hon ej hjelpte sina medmenniskor för betalning.
Den främmande drog då af sitt finger en ring med en infattad smaragd, och bad mormor hålla den till godo som ett tacksamhetsbevis; den hade tillhört hans mor, sade han, men han trodde sig ej bättre kunna placera den, än på dens finger som räddat hans lif.
Mormor emottog hans gåfva och han reste, sedan han rikligen belönat tjenstfolket.
Jag som hade varit i trägården för att hemta in grönsaker till köttet, mötte honom just på gården då han var i begrepp att stiga i åkdonet.
Han såg på mig med sina stora, blå ögon.
Himmel, hvad han var vacker!
Jag vågade icke betrakta honom; jag nedslog min blick och vi vexlade ej ett ord med hvarandra.
Samtalet mellan honom och mormor, berättade hon mig när jag kom in.
Jag frågade hvad han hette, men ingen i huset hade reda derpå, icke en gång mormor, som nyss hade talt vid honom och frågat hans namn, när han gaf henne ringen till åminnelse, ty mormor mins aldrig några namn, hon visste blott att han var Notarie.
Vi trodde att han på återresan skulle besöka oss, men vi ha aldrig hört af honom, och hela händelsen har blifvit glömd.
Jag har till och med icke omnämnt den för dig; men då du talar om den vackra Häradshöfdingen, kommer jag ihåg den vackra Notarien från Nyköping.
Nej, nu måste jag upphöra, ty jag ser att mina bref blifva allt längre och längre.
Jag tror likväl att jag ännu hade mer att säga dig, om jag ej nödgades skrifva nyårsbref till pappa; det är något sent, men förra postdagen hade jag ett giltigt förhinder.
Evigt din vän.
Densamma till densamma.
Hernösand d. 2 Febr. 1831.
Oaktadt min förfärliga brådska, kan jag dock ej underlåta att skrifva några rader till dig, de sista här på stället: inom halfannan vecka, eller kanske förr, får jag omfamna dig.
Men huru skall jag förklara din obegripliga tystnad?
Öfver tre veckor ha ju förflutit sedan jag skref dig till, och ej en enda rad till svar.
– O nej! förlåt mig denna fråga som förolämpar ditt trofasta hjerta – den var förhastad.
Men hvad kan vara orsaken?
Ack om jag vid min hemkomst funne dig sjuk – huru nedslagen blefve jag ej då!
Vigtiga bref hafva hitkommit: ett från pappa till mig, med befallning att komma hem så fort sig göra låter, emedan Sophie är förlofvad och skall gifta sig innan första April.
Pappa tycker ändå att det blir bra tomt när hon kommer bort och han finner ingen idé uti att jag skall vara i Norrland.
Hon tycker, skrifver han, att när han har ännu en dotter, kan han en tid ha sällskap och hjelp af henne, och han smickrar sig med hopp att snart få bortgifta äfven mig.
Åh! jag tänker ej på giftas; det är inte så brådtom.
– Pappa tillägger att jag väl kunde få dröja här till våren; men han är osäker huru väglaget då är och hvad ressällskap jag då kan få: nu deremot reser Lagman K ... med sin fru och äldsta dotter till Stockholm der den sednare skall sättas i pension; pappa har genom bref fått veta det och skyndat att i en artig skrifvelse till familjen K ... anbefalla mig i dess beskydd under resan.
Dernäst skrifver pappa till mormor och ber henne ej tycka illa vara, att han så hastigt återtager mig i sitt hus.
Men mormor tycker ändå rätt illavara, ty hon anser det som brist på förtroende till henne.
Dessutom har hon vänjt sig vid mitt sällskap och säger att hela Hernösand blir en öcken för henne sedan jag icke mera är der.
O min bästa Emelie! sådana yttranden och flera dylika klinga ljuft i mina öron, emedan de öfvertyga mig, att mormor älskar mig och att hon ej har orsak att med mig vara missnöjd; men då jag ser de tårar hvaraf de beledsagas – o då är tillfredsställelsen borta! då sjunker jag till hennes bröst och gråter så bitterligen, att hon slutligen nödgas trösta mig.
Innehållet af pappas bref till mig torde du, som varande i huset, känna, ty han är icke så förbehållsam, aldraminst mot dig, hvilken jag hört honom rådfråga i många saker; det torde då varit öfverflödigt att jag deraf gjort ett utdrag.
Men hvad du visst icke känner, är att min syster har skrifvit mig till.
Nej derom är jag nästan säker, ty Sophie handlar alltid i mörkret: hon är för inbunden att visa hvad hon gör, för egenkär att rådfråga någon, och för stolt att ens meddela någon hvad hon företagit.
Dock, hvarföre skrifver jag förtal om min syster?
Det är obeskedligt.
Vore du här, Emelie! så sade du mig säkert det.
Sophies goda hjerta, som jag i grund känner, bör försona mig med alla hennes fel och innehållet af det till mig skrifna brefvet, bör utplåna minnet af de förolämpningar för hvilka jag så ofta varit föremål.
Hon skrifver nemligen ovanligt vänligt; hon till och med börjar sitt bref med:
”Min bästa syster!” skrifver på flera ställen ”syster” och till slut: ”jag förblifver evigt din hulda syster, ”hvad tycker du Emelie?
Brefvet innehåller dock ingenting annat än att hon skall gifta sig, att hon är förtjust öfver sitt val, emedan hon tror sig bli lycklig, och att hon ber mig komma hem, ty hon längtar att visa mig fästmannen.
Således är då min syster förlofvad med Häradshöfdingen R ...
Din spådom gick i fullbordan förr än någon kunde tro.
Det skall emellertid bli roligt att se den herrn.
Jag är mycket nyfiken emedan du skildrat honom som en Apollo, och jag har ändå den tron att din Apollo på långt när ej är så vacker som Notarien från Nyköping.
En besynnerlig aning har fattat mig.
Du vet att jag i mitt förra bref skref, det jag gerna skulle resa hem till pappa om min syster gifte sig; men nu, ju närmare afresans ögonblick nalkas, ju ängsligare blir jag.
Det förefaller mig ibland, som skulle jag icke bli länge hemma, och när jag i morgons uppvaknade, öfverfölls jag af en sådan ångest, att jag darrade, och det var som hade en röst hviskat till mig att någon olycka väntade mig i Stockholm.
Nästan detsamma föll mig in i middags vid bordet.
Vid sådana tillfällen flyr jag alltid till Gud i en brinnande bön och då blir jag lugn, ja, så lugn, att jag några ögonblick derefter, ler åt mig sjelf och åt min besynnerliga oro.
Emellertid när jag ser min gamla mormors tårar och sorg, blir jag åter nedstämd, och huru innerligt har jag icke många gånger önskat att jag redan sute i åkdonet, och hade vändt ryggen åt Hernösand, ty jag föreställer mig att skiljsmässan från mormor måste bli bra påkostande.
Af alla scener inom det menskliga lifvet äro skiljsmässor och afskedstaganden de svåraste; hvad skall då denna bli?
– Kanske ser jag aldrig mer min goda mormor.
O! denna tanke fyller mina ögon med tårar.
Det var jag som skulle skrifva några rader blott, och nu har jag fullklottrat ett halft ark postpapper med fin styl.
Farväl älskade, goda Emelie!
Ännu en liten tid af frånvarelse, och jag är i dina armar, vid ditt trogna hjerta.
O huru ljuft blir icke återseendet af dig!
Huru mycket skola vi icke ha att säga hvarandra!
Farväl, farväl! bered dig att snart med öppna armar ila mot Din
Evigt tillgifna vän.
Magister D. till Häradshöfding R.
Upsala d. 4 Febr. 1831.
Min Hedersbror!
Du har skrifvit mig till.
Hvilket mirakel!
Kom du då ännu ihåg att du hade en vän i Upsala?
Kom du ännu ihåg din gamla Skol- och Akademikamrat?
Jag hade redan uppgifvit allt hopp att mera höra af dig, och då jag skrifvit tre bref förgäfves, kan du vara försäkrad att jag inställt det fjerde om jag ej oförmodadt af dig fått en vink om korrespondancens fortsättande.
Jag vill just icke smickra dig med att jag blef glad då jag erhöll din skrifvelse, ty då blir du för mycket egenkär; jag vill blott tala om min öfverraskning vid dess emottagande.
Jag satt på Tidlunds källare, med en cigarr i munnen och ett glas punsch framför mig, sysselsatt med läsning af Aftonbladet, Journalen och flera från Stockholm ankomna tidningar, då en källargosse steg fram till mig och räckte mig brefvet från dig.
Jag blef i början litet förtretad öfver att gossen afbröt min lecture, och ej kunde vänta tills jag slutat; men min vrede försvann hastigt då jag kastade en blick på utanskriften och igenkände stilen, din stil, min Ludvig!
Du skulle ha sett huru jag då sprang upp af stolen, slog ihop händerna och hoppade, så att Magister C .... som satt vid samma bord, ropade: ”Är du tokig, bror?
Det der brefvet måtte vara från din älskarinna efter du blir så glad?” – ”Nej vist icke,” svarade jag, ”men det är från en barndomsvän af hvilken jag längesedan trodde mig vara bortglömd.” O du lieber himmel! hur dumt bär jag mig nu icke åt! jag skulle ju icke tala om för dig att jag blef glad, och ändå har jag relaterat om min häftiga glädjeyttring.
Ja, ja – jag kan icke förställa mig, och om du vore här, sade du visst:
Herrman, Herrman! du är samma goda tok som förut.
Du är då förlofvad.
Kors förtusan plåtar, hvad det gick fort! lika så fort som ditt utnämnande till Häradshöfding.
Ännu för fyra månader sedan då jag sist skref dig till, var du Notarie, och nu måste titeln af Häradshöfding figurera på utanskrifterna till dig.
Din befordran läste jag för fem veckor sedan i tidningarna och gladde mig deråt; men ännu gladare blef jag då jag erfor att du är förlofvad med en mycket rik och vacker Grosshandlardotter i Stockholm.
Jag har omnämnt det för några bekanta här, och fått veta att det är densamma Mamsell B. den briljanta skönheten, som under sista Magister-Promotion väckte här så mycket uppseende och hade på Gillebalen så när blifvit alldeles nertrampad af kavaljerer som täflade om att få dansa med henne.
Du bör vara stolt, Ludvig! du har vunnit en stor seger; ty din sköna såg ju så obeveklig ut, som hade hon aldrig tålt någon karl, och nedblickade med förakt på den skara som krökte rygg för henne.
Det skulle just vara du som vann hennes tycke, du lyckans barn!
Ser du att min spådom slog in: jag sade ju alltid i våra Studentår att du var född för att göra lycka i verlden emedan allt gick dig så väl i händer.
Också nar man af alla fruntimmer kallas Adonis och den vackre R .... den söta R .... m. m., kan man vänta att få den skönaste och rikaste flicka Probatum est.
Jag kommer med nöje till hufvudstaden för att bevista ditt bröllopp, emedan du har den godheten att redan så långt förut bjuda mig.
Jag får väl närmare underrättelse om dagen när den nalkas – då flyger jag till dig, ty jag väntar mig obeskrifligt roligt och brinner af längtan att återse din sköna brud som på mig gjorde ett outplånligt intryck då hon var här.
Jag hoppas du blir väl inte svartsjuk om jag gör henne min cour, ty min breda mun, min uppstående näsa, mitt ljusa hår och min lilla oansenliga figur gå i borgen för att hon ej förälskar sig i mig.
Nej tusan skall sitta här och pligta längre – det är i dag första dagen af Distingsmarknad.
Här är ett rummelom på alla gator och en liflighet som kan sätta nytt lif i en halfdöd.
Således adieu moncher! jag måste ut på torget och se på kommersen.
Om du vill egna någon stund åt vänskapen, d.v.s. om icke kärleken ensam sysselsätter alla dina tankar så skrif någon gång till Din
Upprigtige vän och Broder
Herrman D.
Häradshöfding R. till Magister D.
Stockholm d. 15 Febr. 1831.
Min goda Herrman!
Ditt bref gjorde mig mycket nöje, ty det beviste mig icke blott att jag ännu är i besittning af en för mig ganska dyrbar skatt, nemligen din vänskap, utan äfven att du alltid är densamme, alltid äger detta glada, älskvärda lynne som är dig så eget, och hvarmed du så ofta, i yngre år, uppmuntrat mig då jag såg verlden från en mörkare sida; ännu torde jag, kanhända, någon gång behöfva af dig tröstas och muntras.
Dessa få rader innehålla redan tvenne punkter, på hvilka du funderar och hvaröfver du säkert önskar förklaring.
Först: angående det höga värde jag sätter på din vänskap, hvilket väl låter litet otroligt då jag varit nog obeskedlig och försumlig att lemna trenne bref från dig obesvarade.
Men, bästa bror! det var icke af köld och liknöjdhet, endast af andra omständigheter.
De resor jag gjort under tre års tid, nästan öfver hela riket, och den mängd af trägna göromål hvaraf jag ständigt varit öfverhopad, kom mig att alldeles försumma all annan brefvexling, än den som rörde min tjenst och juridiska affärer.
Att jag icke besvarade dina bref var således visst en oursäktlig försumlighet, men dock blott försumlighet och ingen glömska.
Hvad den andra punkten angår, nemligen: att jag af dig ännu torde behöfva råd och tröst – anser du väl för en omöjlighet då jag nu är nära höjden af den lycksalighet hvarje yngling vid sitt första inträde i verlden eftersträfvar, nemligen en hydda och en maka.
Och icke en hydda utan ett litet palats blir min del, och en af de skönaste och talangfullaste flickor min maka.
Och likväl
Herrman! likväl känner jag mig sedan trenne dagar icke rätt tillfreds.
Du har svårt att gissa orsaken; den är också besynnerlig, och jag kan icke förlåta mig sjelf, som inom denna tid blifvit så förändrad till lynnet.
Hör då, min vän! men döm mig icke hårdt! tro icke att jag är lättsinnig och flyktig.
Må du ännu hafva någon tröst att gifva åt vännen som ofta förr i ditt sköte nedlade sina bekymmer och som ännu uppsöker denna fristad för sitt hjertas hemligaste tankar.
Det är dig bekant att jag förleden höst blef af Lagman W ... i Nyköping, i anseende till en vidlyftig process, anmodad att göra en resa till Norrland; jag tror äfven att jag i mitt förra bref till dig, flyktigt omnämnde, det jag i staden Hernösand var nära döden, i anseende till olyckshändelsen med en skenande häst, och att jag af en Majorska, en riktig hedersgumma, blef i dess hus emottagen och väl skött.
Men jag nämnde ej att jag vid min afresa derifrån, såg en flicka, hvilken helt säkert tillhörde huset emedan hon kom ur trägården med grönsaker.
I den första ungdomens blomma, med oskuldens rodnad på dess friska kinder, med ett saligt leende af frid kring de högröda läpparna, stod hon framför mig och fästade på mig ett par sköna, ljusblå ögon ur hvilka godhet och genialitet på en gång framblickade, men som hon snart, blygsamt nedslog mot jorden, under en djup nigning när jag vördnadsfullt bugade mig för henne.
Lätt som en Zefir ilade hon sedan in i huset och jag steg upp i åkdonet.
Flickan hade på mig gjort ett ovanligt intryck, jag tänkte en lång stund på den vackra, späda, luftiga gestalten, men omvexlingen af föremål och de invecklade affärer, jag vid min framkomst till bestämd ort fick att utreda, utplånade snart allt minne af henne.
Jag hade lofvat min välgörarinna, gamla Majorskan, att på återvägen besöka henne då jag passerade Hernösand; men vidare undersökningar i flera, till den krångliga processen hörande ämnen, nödgade mig att taga en annan väg hem.
Hade jag kommit dit, så hade jag nog åter träffat den hulda flickan, men då jag aldrig mer fick se henne, hade jag, då jag kom till Stockholm, alldeles glömt henne.
Vid Svenska Akademiens sammankomst i stora Börssalen d. 20 Dec., gjorde jag min fästmös bekantskap; hennes mer än vanliga skönhet fängslade mig oemotståndligt, och hela min sällhet berodde från detta ögonblick på en nådig mine af henne, som icke var lätt att erhålla, ty hon har i sitt väsende något utomordentligt stolt, – ja – jag vågar säga – majestätiskt, som vore hon född för att pryda en thron.
Bland de många smäktande tillbedjare som fjeskade kring henne, af hvilka flera voro vida öfver mig i namn, rang och förmögenhet, hoppades jag knappt blifva bemärkt; men hennes far uppmuntrade mig och, innan kort, äfven den sköna Sophie sjelf.
Förr än jag sjelf trodde och förmodade, var jag således på höjden af en lycksalighet som jag, för en månad sedan, i mina djerfvaste drömmar knappt hade anat – jag var nemligen den sköna och rika Sophie B ...s fästman – af mer än tjuge afundad.
Tre veckor hafva redan förflutit sedan jag första gången hörde omnämnas att min tillkommande svärfar skrifvit efter sin yngre dotter som vistades i någon småstad.
Helt och hållet sysselsatt med min kärlek och den ljufva lycka som väntade mig, hörde jag blott flyktigt på hvad gubben sade och frågade ej en gång efter namnet på den stad der min tillkommande svägerska vistades.
Hon syntes för hela familjen vara en alltför likgiltig person, emedan man, under all den tid jag umgåtts i huset, aldrig nämnt henne, och först för åtta dagar sedan hörde jag henne för andra gången omtalas.
I Grosshandlar B ...s hus vistas, som sällskap åt Sophie, en systerdotter till den afledne frun, ett alltför älskvärdt och snillrikt fruntimmer, hvars man äfven varit Grosshandlare, men förledit år gjort cession, i följd hvaraf han, alldeles ruinerad, nödgas söka kondition under det morbrodren ädelmodigt i sitt hus tillbjudit en fristad åt den olyckliga Emelie och hennes treåriga son, en qvick pojke och täck som kärleksguden.
Denna Emelie, för hvilken jag redan har mycken vänskap och aktning, talade för åtta dagar sedan med mig om sin andra cousine som väntades hem om några dagar.
Hon omtalade det vänskapsband som förenade henne med den goda, ömma och känslofulla Mathilda, och skildrade henne såsom en af de älskvärdaste och huldaste varelser på jorden.
Hennes beskrifning gjorde mig nyfiken, och jag kunde ej för mig sjelf förklara hvarföre jag med så mycken längtan motsåg ögonblicket för hennes återkomst till fädernehuset.
Jag gjorde min fästmö några frågor om hennes syster, och hon svarade med en mine full af medömkan, ett slags förakt och – Gud vet om jag icke får säga afundsjuka: ”Min lilla syster är alltför lycklig som så väcker din nyfikenhet, men om du väntar att i henne finna en briljant flicka, beklagar jag att din väntan blir bedragen, ty hon ser ingenting ut, har just inga talanger och är för sin ålder mycket barnslig.
Hon har ännu hvarken ton, takt, tour nure eller savoir vivre, dock kan hon erhålla allt detta genom ett längre umgänge i de större sällskapskretsarna.
Likväl fruktar jag att dertill behöfs bra lång tid, ty hon är besynnerlig, egen, litet vild, ytterligt svärmisk och söker helst ensligheten.”
Denna beskrifning, så olik den Emelie nyligen gjort öfver Mathilda, retade ännu mer min nyfikenhet och ökade den otålighet hvarmed jag motsåg dagen då hon skulle anlända.
Denna dag nalkades ändtligen.
Mathilda kom, och – döm om min öfverraskning! det var densamma söta fllickan som jag sett i Hernösand.
Ja der hade hon varit sedan början af October, och den gamla Majorskan som så moderligt behandlade mig vid min olyckshändelse var således Sophies, Mathildas och Emelies mormor.
Jag fick då först veta att jag hos familjen B ... stod i dubbel förbindelse.
Mathilda syntes, vid min anblick, ännu mer öfverraskad än jag, och när Sophie glädtigt presenterade mig som sin fästman, var hon i en så synbar förvirring, att det icke undgick någon af de i rummet varande.
Hela aftonen var hon tyst, och syntes lida af en inre oro den hon fåfängt sökte dölja.
Jag närmade mig henne för att börja ett samtal angående Hernösand och Majorskan, hennes mormor; men hon svarade enstafvigt och såg så blyg ut, att jag icke vågade fortsätta samtalet.
Jag började tro att Sophies beskrifning varit sann, och att Emelies varit en entusiastisk öfverdrift af vänskapen.
Mer tyst än vanligt och nästan nedstämd, tog jag afsked af familjen och begaf mig hem, men jag kunde på hela natten icke sofva, ty Mathildas bild föresväfvade min inbillning, och min fästmö hade nästan försvunnit.
Tidigt om morgonen fick jag en biljet från Sophie, som bad mig vara hos henne precis kl. 10 på förmiddagen för att följa henne ut i bodarna och utse morenos till möbler.
Jag inställde mig på utsatt tid.
Då jag kom i tamburen hörde jag någon spela på det i salen stående flygelfortepiano.
Jag lyssnade, det var hvarken Sophie eller Emelie.
Sophie sjunger med mycken konst och har en stark, en grann röst; Emelies är mera melankolisk: denna har intetdera.
Det var en klangfull, behaglig silfverstämma, hvars fylliga toner genomträngde hela min själ, och sättet hvarpå den sjungande personen manierade instrumentet, röjde samma smak, vana och färdighet som den jag hos Sophie så ofta beundrat.
Jag steg in och – Mathilda var det som spelade och sjöng.
Vid mitt inträdande steg hon upp, rodnade, neg och lopp med en skygg blick ur salen.
Sedan har hon beständigt undvikit mig.
Nej Herrman! jag tröttar dig för mycket, jag måste sluta.
Jag rodnar att hafva skrifvit ett så långt bref bara om fruntimmer, men du är min vän och du skall säkert förlåta mig.
Jag känner ej mer igen mig sjelf; jag vet icke hvar mitt glada lynne tagit vägen och hvarifrån min dysterhet kommit; ett blott vet jag – att jag ej mer finner mig lycklig.
Bästa bror! när du får tid så skrif till
Ludvig R.
Stockholm d. 19 Febr. 1831.
Bästa bror D!
Att du fått mitt bref af d. 15:de dennes, derom är intet tvifvel; om du tänker besvara det eller kanske redan afskickat svar, kan jag ej veta: allt nog, jag kan icke afvakta detta svar förrän jag åter fattar pennan.
Säg nu också att jag är glömsk och trög att skrifva.
Ser du hvad dina moraler gjort för verkan på mig, förr var det fyra år mellan mina bref till dig, nu är det blott fyra dagar.
Men jag behöfver dig nu, mer än förr, Herrman!
Jag behöfver en trofast och uppriktig vän, som icke smädar mina känslor: ehuru han kan gilla dem det fulla hjertat behöfver utgjuta sig, och hvar skulle det bättre kunna det än i ditt sköte?