Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han, som undervisade mig i deras lära, ryker af min faders blod.
Jag kastar nu till dina fötter den mask, som dolt min afsky för honom och dem alla.
Han ville intvinga min själ i de formler, som han och hans gelikar diktera för verlden.
Ädesios, jag känner dessa prester, som på sina kyrkomöten bestämma än på det ena, än på det andra sättet, hvad Kristianerna skola tro.
Det är en gräslig samling af blodsmän, ränksmidare, hycklare och dumhufvuden.
De sönderslita verlden och hvarandra i tvister om ord utan mening, men det hvari de alla öfverensstämma, är det jag mest afskyr: alla bannlysa de förnuftets frihet, alla lära de, att herrskarens makt och folkets slafveri är af Gud.
Friheten är försvunnen ur verkligheten, men dessa menniskor förneka henne äfven i tanken.
Ädesios, nu är jag herre öfver min tid.
Jag älskar mina fäders tro och republikens ärofulla minnen.
Vill du undervisa mig i Platons vishet och i mythernas mening?
Vill du blifva mig en fader, eftersom jag är fader- och moderlös?
– Så talade Julianus.
Han stannade intill aftonen i mitt hus.
Han är en eldsjäl, men hans eld brinner med jemn låga, som lofvar varaktighet.
Han är en yngling, uppfylld af stora krafter.
Hans natur är mild, älskvärd och glad, men af hans öde blandad med främmande beståndsdelar.
Kom till honom, Krysanteus, och rena hans själ från hat och bitterhet!
Lär honom glömma hvad han lidit, men älska med förstånd och hjerta, hvad han nu endast älskar med hjertatl
Jag kunde förderfva ett så herrligt verk, om jag fattade det med mina darrande händer.
Min tunga är kylig och vanmägtig af ålder.
Men till honom måste man tala med en eldtunga.
Bör icke han, som älskar sanningen, höra henne i hennes segerkraft?
Böra icke dessa minnen, som han älskar, framställas för honom i deras herrlighet?
Ve, om min ålders köld skulle dämpa hans låga!
Nej, jag passar ej mer för honom.
Du skall komma, min Krysanteus och i Julianus skapa en framtid.
Jag har sagt Julianus, att jag öfverlemnar honom åt dig, och vi vänta begge att du skall komma.“
Krysanteus hörsammade kallelsen.
Han infann sig i Efesos, der Julianus nu på kejsarens befallning vistades.
Den unge furstens steg bevakades af spejare.
Kejsaren höll kunskapare i hans omgifning, och Eusebios var angelägen, att hans lärjunge icke skulle råka i umgänge med nyplatonska filosofer.
Tvenne sådana – de mest fruktade för sin vältalighet och glansen af sin rena vandel – Maximos och Libanios hade blifvit förvisade från Efesos.
Endast hemligen och nattetid kunde för den skull Julianus och Krysanteus hålla sina möten.
Men desto oemotståndligare lockade de ynglingen.
Han jemförde Eusebios, Konstantii onde ande, själen i hofkabalerna och kyrkotvisterna, hvars hand dröp af blod och hvars tunga af hyckleriets salvelse, han jemförde denne sin lärare i kristna religionen med den hedniske filosofen, hvars väsen bar den klara pregeln af en ande, som i forskning och lefnad harmoniskt sträfvade till skönhetens och sanningens urkälla.
Den luft, han andades i Krysanteus’ närhet, var en berusande: det var de höga minnenas, skaldekonstens, filosofiens och mystikens.
Sina egna tankar återfann han här, men icke såsom enstaka tankar, utan nödvändiga lemmar i en förnuftets tempelbyggnad: han kunde se fotställningen, på hvilken de hvilade, arkitraven, som de buro.
Krysanteus lärde ynglingen förakta vällusten och glädjas öfver sin dödlighet såsom vilkoret för en högre tillvaro.
Julianus var på en gång skarpsinnig och svärmisk.
Begge dessa riktningar voro äfven nyplatonska filosofiens – den antika forskningens sista titaniska ansträngning att storma himmelen.
Allt förenade sig att öka Juliani hänförelse: lärarens personlighet, lärans beskaffenhet, som ur dialektikens klarhet förde genom mystikens hänförande halfdager in i theurgiens aningsfulla mörker, ja äfven det sätt, hvarpå hon framställdes, då hon endast med sin egen kraft ville öfvertyga.
Deras hemliga sammankomster fortgingo flitigt i trenne månader.
Derefter återvände Krysanteus till Athen, qvarlemnande hos sin lärjunge outplånliga känslor af vördnad och kärlek.
Tvenne år derefter inträffade, att Gallus, som af Konstantius blifvit iklädd värdigheten af Cæsar, föll offer för sin gynnares vilda misstänksamhet, ökande hekatomben af anförvandter, som denne slagtat.
Gallus hade ockrat med sin korta regeringstid, för att hinna förvärfva ett rykte värdigt Caligulas och Neros.
Hans bror, den för statssaker alldeles främmande Julianus blef endast på Konstantii gemåls förbön räddad och skickad från hofvet till Athen.
Under sin vistelse i Athen blef han Krysanteus’ gäst och för andra gången hans lärjunge.
Sex månader, de lyckligaste i Juliani lif, hade han tillbragt i vishetsgudinnans stad och Akademias lund, då en kejserlig befallning nödgade honom återvända till hofvet, som då vistades i Milano.
Från den tiden hade Krysanteus icke återsett sin älskade lärjunge, men verlden uppfylldes snart med dånet af hans bedrifter.
Julianus i spetsen för Galliens legioner hade besegrat de allemanniske barbarerna i flera blodiga drabbningar.
Hans ära hade väckt Konstantii afund.
Hofvet gycklade förgäfves öfver „den skäggiga apan, som lärt krigskonsten af Krysanteus i Athens trädgårdar“.
Hånet förstummades af nya bedrifter.
På slagfältet vid Strassburg knäböjde sju germaniska konungar och tio furstar för sin besegrare, den skäggige filosofen.
Några dagar derefter slog samme filosof Frankernas konungar och räddade Gallien för denna gång från öfversvämningen af deras vilda skaror.
Under de tvenne följande åren förtäljde ryktet tid efter annan om nya segrar, dem Julianus tillkämpat sig i hjertat af barbarernas eget land.
Nu var måttet af Konstantii afund och farhågor rågadt.
Han beslöt att beröfva den unge hjelten sin här och galliska provinsen dess försvarare.
Juliani legioner fingo uppbrottsorder till – Persien!
Hela Gallien genljöd af ett samfäldt ångestrop, ty barbarerna stormade åter mot dess gränser, och kejsarens befallning bortryckte dess beskyddare.
Legionerna gjorde uppror och utropade sin älskade fältherre till kejsare.
Historien, då hon berättar dessa dagars tilldragelser, lemnar Juliani karakter fri från hvarje fläck.
Konstantius tillbakavisade hvarje anbud till försoning.
Då vår berättelse börjar, är Julianus i spetsen för sina fåtaliga, men segervana trupper på tåg mot Konstantinopel.
Konstantius samlar österlandets alla stridskrafter kring sin hotade tron.
Kriget, som förestår, är ej endast ett krig mellan Julianus och Konstantius.
Verlden skälfver af hopp och fruktan.
Julianus har öfverlemnat sig „i de odödlige gudarnes beskydd“.
Han har offentligt afsagt sig kristendomen.
Den säd, Krysanteus sådde, har skjutit upp i dagen.
Kriget är emellan den antika bildningen och kristendomen.
Och frågan, som Krysanteus vill förelägga oraklet, är denna:
En kulen dag följde på den, som sett Athenaren och hans dotter anlända till Delfi.
Mot qvällen föll regn i strida skurar, och från korinthiska viken blåste en häftig sunnan in i dalen, som öppen mot söder fångade och i allt smalare svängrum mellan sina väggar inpressade vindstötarne, tills ett lodrätt fjell stängde deras väg och tvang dem till kamp mot sina påträngande efterföljare.
Sålunda danad till tummelplats för vindarne, är den Delfiska nejden ryktbar för de stormar, som icke sällan under höst- och vintertiden rasa der.
En sådan storm, berätta häfderna, tillintetgjorde en gång en svärm af galliska barbarer, som blifvit ditlockade af orakeltemplets vidtberyktade skatter.
Orakeltemplet hvilade på en terrass, som skyddades af höga klippor mot sunnanvinden.
Utanför stridens värsta tummel, hörde man der hans fruktansvärda dån, när vindarne brottades mellan de stängande bergen och instormade i de trånga pass, som öppnade dem en utflygt mellan dessa.
Sådan var qvällen, då Hermione, efter fulländade reningsceremonier, leddes af sin fader till Apollons tempel att der tillbringa natten.
Hon var lagerkransad och iklädd en pythisk prestinnas drägt.
– Låtom oss återvända!
Han lyssnade till vindens toner och upprepade: – låtom oss återvända!
Hermione såg upp mot templets, af qvällens mörker omlägrade kolonnad, öfver hvilken de jagande molnens jetteskuggor skymtade.
Hon tvekade.
Men då Krysanteus lade sin arm kring hennes lif och gjorde en rörelse, för att vända om till Herakleons bostad, reste sig den andaktsfulla känsla, som dagens botöfningar och böner lemnat i hennes barm, och segrade, i förening med tanken på deras ärende, öfver en ännu icke fullrustad fruktan.
– Den gudamakt vi nalkas är ljusets, som älskar menniskorna.
Och du, min fader, vakar ju i natt, tänker på mig, och kommer vid första morgongryningen att hemta mig?
Nej, må det ske hvad vi beslutat!
När jag öfvervunnit intrycket af det ovanliga, blir jag lugn.
Vinden lekte med Hermiones lockar, medan hon vid sin faders hand steg upp för tempeltrappan och genomskred den med trenne doriska pelarrader smyckade försalen.
Här skimrade dem till möte ett svagt ljus genom den halföppna dörren, som förde till helgedomens inre.
Ett helleniskt tempels naos – det inom försalen belägna rum, byggnadens medelpunkt, i hvilket gudabilden stod – var alltid omgifvet af murar utan fönster, och i de flesta fall öfvertäckt, isynnerhet der de religiösa bruken såsom här buro en hemlighetsfull pregel.
Rummets enda öppning blef således dörren, som alltid var vänd mot öster, för att mellan försalens pelare insläppa den uppgående solens strålar.
Der man ej föredrog den mystiska skymning, som måste råda på ett sådant ställe, brunno kandelabrar dag och natt på gudens eller gudinnans altare.
Det delfiska orakeltemplets naos var ursprungligen deladt i tvenne delar medelst ett gyllene galler, framför hvilket de frågande, när de bekransade under trumpeters klang inträdde i helgedomen, skulle afvakta Pythians svar.
Bakom gallret var det aldraheligaste: den profetiska hålan med den öfver henne ställda trefoten, samt Apollons bild omgifven af lagrar.
Nu var gallret längesedan borttaget af roflystna händer.
När Hermione uppslog sin blick, såg hon, i det matta skenet af en enda från taket nedhängande lampa, en pelarsal, hvars bakgrund förlorade sig i mörkret.
Skymningen ökades af välluktande dimmor, som uppstego ur tvenne rökelsekar mot pelarnes kapitäler och sväfvade som ljusblå skyar under taket.
Lampans sken samlade sig på Apollons drag och visade dem i en mild, förklarad skönhet.
Krysanteus förde Hermione till trefoten.
Hålan betäcktes af en marmorhall, i hvars midt var en öppning.
Flickan ryste, ty hon nalkades verkstaden för en demonisk magt.
I hennes fantasi uppsteg
Pythians bild, profetiskt rasande, med skälfvande lemmar, rullande ögon, skummande läppar.
I detta ögonblick tröstade det Hermione, att de profetiska ångornas källa var försinad.
Hennes ansigte var blekt som marmorbilden, mot hvars fotställning hennes hufvud dignade tillbaka.
Krysanteus räckte henne skålen, som
Herakleon fyllt med Kastalias vatten och ställt på altaret.
Hon drack den kyliga, ingifvelsebringande drycken.
När Krysanteus emottog skålen, möttes deras blickar.
Hermiones var matt och glanslös.
Fadren upprepade: låtom oss återvända!
Men flickans läppar krusades af ett ansträngdt småleende.
Hon vinkade med handen till tecken af sin beslutsamhet.
Derefter lade hon armarne korsvis i sitt sköte och slöt sina ögon.
Hon hörde fadrens steg, då han aflägsnade sig öfver marmorgolfvet.
Hon hörde dörren stängas och nyckeln omvridas i låset.
Då Idéen, en himmelsk uppenbarelse, nedsteg i Platons själ, blef grunden lagd till en mägtig och genomgripande omhvälfning i den menskliga tankeverlden.
Menniskan upphörde att vara stoft och verlden blott en byggnad af atomer.
Materien förvisades ur verkligheten till möjlighetens skuggrike.
Allt förandligades: naturen, menniskorna, gudarne.
Allt vibrerade som ethervågor kring den för medvetandet uppgångna ursolen.
Men enheten, som blifvit vunnen mellan det sanna varat och sinneverlden, var snarare en siaretanke än frukten af den stränga forskningen.
Idéernas verld, den sanna, fastän funnen, låg i ett oupphinneligt fjerran – och tviflet, forskningens negativa element, helt nära.
Huru blifva förvissade om vår kunskaps sanning?
Äro våra satser sanna, så hvar finnes pröfvostenen, på hvilken det kan ådagaläggas?
Tviflet födde oro i medvetandet, oron en längtan att befria sig derifrån.
Man ville en sanning, oåtkomlig för tviflets inkast.
Men denna sanning visar sig oupphinnelig för den blotta förståndskunskapens slutledningar.
Hon finnes endast, sade Greklands siste filosofer, ofvan sinneverldens förvirrande sken, ofvan förståndskunskapen, ofvan förnuftet och alla begreppsbestämningar, i det begrepps- och formlösa, der verldsanden inströmmar i den enskilde menniskoanden.
Vill du bemägtiga dig det gudomliga, vill du skåda sanningen ansigte mot ansigte, så undertryck allt hvad som är sinnligt, allt hvad som är ditt egna och för dig egendomliga, allt hvad som gör dig till ett enskildt väsen, skildt från det ena och allmänna, utplåna ur din själ hvarje tanke, hvarje känsla, hvarje bild, hvarje viljeyttring!
På detta sätt kommer du till åskådningen af det ena, öfversinnliga, obegripliga.
Intet står då emellan den skådande själen, och det skådade gudomliga.
Den skådande och det skådade äro ett.
Detta tillstånd, i hvilket själen icke längre lefver sitt eget lif, utan verldsandens, verldsförnuftets och i sig upptager dess vishet, dess förutseende, dess obundenhet af tid och rum, på samma sätt som magneten genomströmmas icke af en egen, utan en allmän kosmisk kraft, detta tillstånd är ett af högsta hänförelse: extasens.
Extasen, sade nyplatonikerna, är formen för det högsta vetandet: den omedelbara åskådningen.
Musiken, bönen och kärleken äro krafter, som förhjelpa den sannings- och renhetsälskande själen till grannskapet af detta; det öfriga måste hon sjelf göra, genom att försänka sig i fullkomlig overksamhet, genom att bilda sig till ett tomrum, hvari det gudomliga rent och obemängdt af mensklig sinnlighet inströmmar.
Grekiska filosofien, man finner det af denna antydning, led genom
Nyplatonikerna samma omdaning, som den antika byggnadskonstens minnen genom medeltidens byggmästare.
Platons tanketempel med dess ljusa pelargångar blef genom en kedja af förvandlingar till en byggnad med genombrutna fönster, målade af mystiken, och spetsbågar, spända af himmelsk längtan.
Då under den stormiga natten Krysanteus’ dotter, ensam i det hemlighetsfulla templet, nedsjunken på Pythians trefot, slöt sina ögon, hvilande armarne i sitt sköte och hufvudet mot siaregudens piedestal, afvaktade hon den profetiska graden af extasen, det lägre, för vanliga menniskor upphinneliga hänförelsens tillstånd, i hvilket själen, sväfvande öfver det medvetslösas haf, men ännu ej försänkt i dess djup, skådar med verldsharmoniens förutseende öga det hon vill erfara.
Man skall en gång kunna redogöra för de kroppsliga företeelser, som beledsaga det extatiska tillståndet: för vissa nervpartiers öfverretning, andras förslappning.
Men extasen sjelf – hvem förklarar honom och hans häpnadsväckande andliga fenomener?
Huru märkvärdigt!
Femton århundraden hafva vandrat öfver den siste helleniske filosofens graf och slägtets forskande ande härunder kämpat mången väldig strid; men den dag, som i dag är, står tänkaren åter framför samma företeelse, och nittonde århundradets theistiske filosof, mannen på höjden af sitt tidehvarfs vetande, nödgas i extasens väsen se ungefär detsamma, som de gamle hedningarne Plotinos, Jamblikos och Krysanteus före honom!
Hvar är Filippos, min försvunne broder?
Inom dessa frågor – den sednare af flickans hjerta, utan föregången öfverläggning, sällad till den förra – sökte Hermione samla sitt medvetande.
Om någon i denna stund inträdt i orakeltemplet, skulle han vid foten af Apollons bild skådat en annan, blek, orörlig och skön som han.
Stormens brus förnams som en dämpad klagan genom de tjocka murarne.
Hon bjöd sitt öras nerver dö.
Hon såg i tanken ännu den skumma tempelsalen, de skymtande pelarne, den hvirflande rökelsen, och lampskenet förnams som ett matt, mörkrödt skimmer genom hennes ögonlock.
Hermione ville icke se detta.
Hon bjöd synens känseltrådar och den härmande synen domna.
Så under viljans kamp med sinnena samlade sig oräknad minut till minut.
Då genomflög henne plötsligt en tanke på ansigtet, som skådade öfver hennes, Apollons ansigte, detta oföränderliga, som i århundraden stirrat såsom nu.
I denna tanke kändes något rysligt, förenad som han var med minnet af ställets demoniska natur och ensamhetens känsla.
I och för sig kan ensamheten, djupt och plötsligt känd, verka öfverväldigande på menniskan.
Hermione flög upp från Pythians trefot.
Hon darrade och gömde ögonen i sina händer.
Fantasien föregycklade henne, att marmorbilden lemnat sin piedestal och stod med de iristomma ögonen riktade mot hennes.
Hon vågade ej se.
Tystnaden förskräckte henne, men hvarje afbrott i tystnaden skulle isat hennes blod.
Så stod hon, väntande på styrka att bekämpa sin fruktan.
Och denna styrka vann hon i tanken på sin far.
Hon öppnade ögonen.
Allt var ju som förr: gudens bild hade ej lemnat sin plats, lampan tycktes sprida ett klarare sken, rökelsekaren en mildare doft.
Krysanteus’ dotter förebrådde sig sin qvinliga räddhåga.
För att härda sig mot dess återkomst betraktade hon länge Apollons drag och vandrade derefter med fasta steg igenom tempelsalen.
Hon besåg de votivtaflor och troféer, som ännu smyckade väggarne, de altaren och trefötter, som ännu stodo mellan pelarne.
(Konstantii och hans gunstlingars nit hade nämligen hitintills skonat sådane templets tillhörigheter, som ej voro af guld eller silfver.)
Hon trefvade på dörrarne, som hon fann i bakgrunden, ledande till opisthodomen och de små sanktuarierna på hvar sin sida om denna.
Derefter återvände hon lugnad, satte sig på trefoten och slöt ånyo sina ögon.
Timmar förflöto, medan Hermiones vilja kämpade en ny, slutligen segerrik strid med sinnena.
Stormen hven som förut kring den gamla byggnaden, men hon hörde det icke mer.
Ögonlocken med dess mörka fransar lågo stelnade, blåhvita och ogenomskinliga öfver sina ljus.
Lemmarne voro styfnade som ett liks, hela organismen död för den yttre verlden.
Men inom det förstenade skalet lefde ett medvetande, som troget och reflekterande följde förändringarne inom sig sjelft.
Detta är eget för det tillstånd, som föregår extasen, såsom Jamblikos11 skildrar det och sådant det uppenbarar sig i den närbeslägtade magnetiska sömnen, likasom någon gång i skendöden.
Den första känsla, som efter viljans slutliga seger inställde sig, var en smärtsam.
Hermione kände sitt hufvud sammanpressadt som med ett jernband.
Men smärtan upphörde ögonblickligt och efterträddes af ett underbart färgspel.
Hjernan var förvandlad till en eldfontän, som kastade stjernkaskader, af bländande prakt i hvilka alla färger sammanflödade eller blixtsnabbt aflöste hvarandra.
Småningom bleknade detta färgspel och efterlemnade ängslande mörker.
Detta varade länge, men genomskimrades slutligen af ett mildt sken från trakten under hjertat.
Tankar och känslor strömmade ur den förmörkade, doft arbetande hjernan, ned till denna punkt, och sedan medvetandet der samlat sig, utvidgades den gräns, inom hvilken det stängdes, till en verld.
Hermione tyckte sig sväfva på en dimma genom oändliga rymder.
Himmelen hvälfde blå och ren omkring henne, luften, som hon andades, var berusande.
Dimman sänkte sig och lemnade Hermione på smaragdgröna ängar.
Klippor, på hvilka ljusa skyar hvilade, reste sig i bakgrunden.
Mellan dessa brusade ett vattenfall ned emot en flod, som bred och majestätisk genomflöt dalen.
Alla föremål, äfven de mest aflägsna, begränsades af klara linier.
På floden sväfvade en båt, som hastigt nalkades.
En ynglingagestalt satt lutad öfver dess reling och blickade ned i vattnet.
Hermione såg hans anletsdrag, och hennes hjerta igenkände den älskade brodern.
Hon ville ropa honom, men rösten bortdog klanglös, som om luften här varit för etherisk att bära tyngden af ett menskligt ord.
Hon ville sträcka armarne efter honom, men kunde det icke.
Det var som om denna fruktlösa ansträngning inverkat på taflan omkring henne.
Dess färger bleknade, dess föremål upplöstes i dimmor.
Filippos, hvar är du?
O kom, kom till din fader och syster!
Var det denna bön, som gestaltade taflan till hvad hon blef?
Hermione var förflyttad utanför sin faders hus.
Hermione spanade i folkmängden efter sin broder.
En aning sade, att han skulle komma.
Då såg hon nalkas ett tåg af kristianska prester.
I spetsen på en mula red biskopen af Athen.
Denne man gjorde i drömmens som i verklighetens verld ett obehagligt intryck på Krysanteus’ dotter, och hellre än att förlänga det, vände hon sig om och gick in.
Men då hon genomskridit vestibulen, befann hon sig icke i den välbekanta aulan – hon såg ett gult sandfält, som utsträckte sig till synranden.
Solen glödde deröfver med odräglig hetta.
Helt nära flickan låg en purpurmantel, hvars veck förrådde en under honom dold kropp och bredvid manteln en spira, halft begrafven i sanden.
På afstånd sprängde en skara ryttare bort på snabba hästar.
De buro höga mössor och ringbrynjor, och bågen hängde öfver deras axlar.
Hermione förnam genom dem ett buller och sorl af röster, som förskräckte henne och återkallade henne närmare verkligheten.
Hon såg sig åter på Pythians trefot.
Apollons bild lutade sig ned och omslöt henne med sina kalla armar.
Men bildens anletsdrag voro icke mer desamma; de voro en ynglings, som Hermione länge velat glömma.
– Karmides! ropade hon och flög upp från stolen.
Hennes ögon öppnades.
Allt var i sitt förra skick.
Men var det ett genljud från den verld hon lemnat?
– utanför tempelporten förnams ett buller, blandadt med menniskoröster.
Var det stormen, som brusade derutanför?
Nej, dörren skakades af tunga, afmätta slag, rösterna talade som vinden ej kan tala.
Hermione lyssnade, for med handen öfver sin panna, sina lockar, sin drägt.
Hon såg lagerkransen, som smyckat henne, ligga vid sin fot.
Hon öfvertygade sig, att hon icke drömde.
Förskräckelsen fattade beslut för henne: hon ilade till rummets bakgrund och dolde sig bakom ett altare.
Dörren öppnades, flera gestalter inträdde.
Ha, jag tror du är mörkrädd, hördes en röst bakom den första, som tveksamt inträdde med en lykta i handen.
– Här brinna en lampa och rökelse, fortfor samma röst, hvars egare vid sidan af en bland följeslagarne tog några steg framåt i salen, medan flera andra gestalter skockade sig vid dörren.
– Tillåt mig upplysa, svarade följeslagaren, – att här ännu lär finnas en gammal prest.
– Det är förmodligen han, som med iakttagande af gamla vanor ...
Tänd en fackla!
Mer ljus!
Kort efter att denna befallning blifvit gifven, ökades belysningen med det röda, rökiga och flämtande skenet från en hartsfackla.
Altaret, bakom hvilket Hermione flytt, stod i skuggan af en pelare.
Flickans blick var med obeskriflig ångest fastnaglad vid uppträdet framför henne.
De främmande männerna voro alla höljda i kapuschonger och beväpnade.
När en mantel föll tillbaka, bröts fackelskenet mot ett svärdfäste.
Han, som nyss talat, var synbarligen den förnämste.
Han var af medelmåttig höjd, hans rörelser häftiga och befallande.
Hans gestalt och ansigte doldes för öfrigt af kappan.
– Ha, ha! skrattade han, och hans röst ljöd ihålig och ohygglig, – vi vilja se hur det förhåller sig.
Apodemius och Eusebius, J ha’n på ett skändligt sätt plundrat Apollon.
Rubb och stubb!
Jag känner knappt igen mig här.
Och der står han sjelf!
Bilden, bilden menar jag.
Han sjelf!
Vi skola se, om han finnes.
– Rask handling! fortfor mannen, i det han gick fram till Pythians trefot och sparkade omkull den.
– Hit, karlar, och lyften undan stenen!
Vi vilja se, om Apollon ...
Vi vilja bestyrka, att de äro lögner, alla dessa historier ...
Hur var det, Osius?
Du sade, att en prest ännu lefver här?
– Ja, domine, svarade den tillfrågade med en djup bugning.
– Vi skola vid tillfälle lägga honom på sträckbänk.
Här måste ännu finnas gömda skatter.
Anteckna min tanke, Eusebius, så att vi icke glömma honom!...
Ären J förlamade eller huru?
Kunnen J ej lyfta en så usel tyngd, J slafvar?
Osius, du nye Goliath, hjelp dem att öppna porten till underjorden!
Sedan mannen, som benämndes Osius, förenat sina krafter med de andres, lyckades de skjuta åt sidan den hall, som betäckte pythiska hålan.
– Osius, fortfor han, som kallats dominus, – du är en Stentor och din röst en rycktråd genom tio tusen palatiner, uppställda i slagordning.
Nåväl, väck nu Apollon!