Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Däremot var gref Ulrik Bark, som efterföljde baron Silfverhjelm, en man af värld och intet mer, men den fullkomligaste af det slag, jämn och naturlig i sitt väsende, utan den ringaste affektation.
Han sade aldrig annat, än hvad han tänkte, men sade det med behag.
Oaktadt 20 års skilnad i åldren57 emellan mig och honom var jag nog lycklig att vinna hans vänskap.
Jag gaf honom däremot mitt hela förtroende, hvilket jag aldrig ångrat.
I ett af de svåraste tillfällen för mig rönte jag ett prof af hans oskattbara vänskap, det jag aldrig kan glömma och framdeles skall berätta.
Kronprinsen, 12 år gammal, var ej mera barn.
Uppvaktningen hos honom blef mera granlaga, men tillika för mig mera förnöjande.
Denne prins, ovanlig och förundransvärd under hela sin lefnad, var det redan såväl i sina studier som i tidsfördrif.
De förra förrättades utan informatorns möda och äfven utan hans egen.
Under det att Klingenstjerna läste, sysselsatte sig prinsen vid ett särskildt bord med någon ritning af arkitektur.
Vid slutet af lektion lade prinsen bort pennan, repeterade hela lektion utan att förbigå den minsta omständighet med en vältalighet, som ej fyllest kunde beundras.
Hans tidsfördrif voro en fortsatt läsning, dels af historiska memoarer, dels af teaterstycken.
Bland de förre behagade honom isynnerhet kardinal de Retz’58, hvilka tid ifrån tid för honom åter upplästes.
Under uppväckte oroligheter i det allmänna af stridande partier, som därstädes beskrifvas, lärde han att känna deras intriger och studerade törhända redan hemligt, huru han därutur en gång skulle sig utreda och genom en erhållen seger göra sig mästare af dem båda.
Prinsens läsning af franska teatern var den, i hvilken jag deltog med det högsta nöje.
Hans kritiker voro upplysande, och hans uppmärksamhet vid de skönaste ställen gjorde heder åt hans smak och hans urskilning.
Jag behöfver ej förtiga, hvad allmänt är bekant, att prinsen roade sig att i sina rum själf spela de roller, som honom mest behagat.
Bör ett fel, om det varit något, honom förebrås, hvaraf han dragit den högsta fördel?
Vanan att föreställa efter omständigheterna hvad person som hälst, huru nödigt och äfven nödvändigt har det icke varit under partitiderna af hans första regeringsår, och hans mästerliga deklamation – hvad lif och styrka har icke hans vältalighet däraf vunnit, hvarmed han förvånat allmänheten och intagit alla hjärtan.
Hans guvernör sökte genom de tjänligaste föreställning(ar) att hindra denna prinsens böjelse från en skadlig vana.
Efter ett slutadt spektakel på Drottningholm, i det trädgården traverserades, frågade prinsen, om det aldrig varit någon teater så stor som denna trädgård.
»Utan tvifvel», svarade guvernören, »har Nero därom visat sig angelägen.»
Prinsen smålog.
Varningen för ett så förhatligt exempel kunde honom icke undfalla, och han modererade från denna tid sitt oskyldiga tidsfördrif.
Riksrådet Scheffer, kronprinsens guvernör, fördubblade sin omsorg för honom vid en tilltagande ålder.
Aldrig har en guvernör mera tjänlig för denna prins kunnat utväljas.
Han förtjänte att älskas för sina kunskaper och sin tillgifvenhet för sin unga elev, men blef det isynnerhet genom sitt lätta och behagliga vett, som med prinsens instämde.
Han roade prinsen med berättelser och anekdoter om franska hofvet, som utgjorde prinsens längtan att framdeles kunna imitera.
Riksrådet Scheffer kände genom dessa medel det enda sätt att göra undervisningen hos en yngling verkande, det att honom behaga och derigenom vinna dess oinskränkta förtroende.
Han har från denna tid under hela sin lefnad bibehållit sig i prinsens intimaste vänskap, äfven efter dess upphöjelse på tronen, och har varit bland de få, hvilkas frånfälle honom ömmat.
»Le commerce épistolaire entre un jeune prince et son gouverneur», i senare tid öfversatt på svenska, innehåller en intressant brefväxling emellan kronprinsen och riksrådet Scheffer under 2 års förlopp, 1759 och 6059.
Prinsen var under den tiden icke mer barn i anseende till sin ålder, ännu mindre var han det i anseende till sina kunskaper och tidiga snille.
De undervisningar, hvartill guvernören ansåg sig skyldig, voro således granlaga att meddela, och ingen förstod det bättre än riksrådet Scheffer.
De angelägnaste frågor i sedoläran framstäldes af honom till prinsens egen undersökning och besvarande, hvarefter guvernören gaf sina egna tankar till känna, dels uppmuntrade prinsen genom ett förtjänt lof att efterfölja de lärdomar, han själf framstält, dels nytjade en gifven anledning att rätta felaktiga begrepp, som prinsen kunnat fatta om de afhandlade ämnen.
De voro alla för en prins, född att framdeles intaga det högsta stället i samhället, de högst nödige att noga känna och att intryckas både i hans minne och hans hjärta.
Denna brefväxling gör heder åt kronprinsen, hvars ovanliga urskilning vid hans ålder därstädes gifves tillkänna och tillika hans lyckliga böjelser för de yppersta dygder.
Brefväxlingen är ej mindre hedrande för guvernören, hvilken ibland alla ämnen, framstälde till prinsens eftersinnande, isynnerhet yrkar mänsklighet, rättvisa och kärlek, hvarmed hans brefväxling slutas, och kunde icke slutas på ett värdigare sätt.
Den målar riksrådet Scheffers älskvärda karaktär, den bevisar, att snillet, ehuru lysande, likväl har varit hans minsta egenskap, och att en mer ädel, mera dyrbar varit hans förnämsta, ett godt och välgörande hjerta.
Under de första två år af vår uppvaktning superade prinsen kl. 7 ensam, under hvilken tid han roade sig att afhöra af oss någon för honom behaglig lektyr.
Under senare år superade prinsen kl. 9 i sällskap med sin guvernör, sina kavaljerer och informator.
Det tycktes, som vi för första gången fingo åtnjuta prinsens sällskap under det oförlikneliga nöje af en konversation, som af honom animerades, och uti hvilken aldrig någon förstått att deltaga med mera behag.
Grefve Creutz, känd och älskad af prinsen från första tiden af dess vistande vid hofvet, kallades ofta till dessa supéer, under hvilka han näst prinsen och den förundransvärde
Klingenstjerna utgjorde det förnämsta nöjet af dessa förtjusande måltider.
Under de två sista åren af vår uppvaktning förlorade vi plötsligt denna lycksalighet.
Prinsen kallades att supera med konungen och drottningen i deras små rum, där konversation utdrogs långt in på natten.
Den vakthafvande kavaljern, anbefald att kl. tio sig infinna för att afhämta prinsen, måste ofta från det klocks(lag)et under flera aftnar (?) i ett af de yttersta förmaken med största otålighet afbida dess ankomst.
Jag mins vid ett af dessa tillfällen min löjliga belägenhet; omgifven på ena sidan af en morian60 och på den andra af en markatta, tyckte jag mig vara flyttad till Afrika och var glad, när någon af betjäningen passerade rummet, att ändteligen se någon europé.
Prinsen, halfsofvande äfvensom jag, ankom ändtelig och förlossade mig från detta obehagliga sällskap.
Under hela tiden af min uppvaktning vid hofvet hade jag en uppfostran mig ombetrodd, hvilken mig allena tillhörde att bevaka, uti hvilken för tillkommande tider bereddes för den prins, jag uppvaktade, en af dess trognaste vänner och för Gustaf den 3:djes tidehvarf en af dess förnämsta prydnader.
Den unga Jan Gabriel Oxenstjernas uppfostran var mig anförtrodd af dess frånvarande föräldrar och af min mor, hvars högsta förnöjelse han utgjorde under hennes ensliga vistande på Skenäs.
Jag behöfde ej uppmanas därtill af annat än mitt hjärta för den behagligaste yngling, af den närmaste slägtskap mig tillhörig.
Näst mitt motiv till täta resor till Skenäs att få omfamna min mor var bevakandet af min systersons uppfostran.
Jag var därvid angelägen att följa samma metod, som i kronprinsens blifvit följd, af hvars lyckliga verkan jag varit åsyna vittne.
Jan Gabriel ålades att dagligen vid middagstiden hos min mor repetera sina lektioner, det han gjorde med ej mindre färdighet och vältalighet än den, som hos kronprinsen utgjort min beundran.
För att ega honom närmare i ögonsigte förde jag honom till Stockholm, intingade honom i pension hos en fransk språkmästare, kallad Vilneuf, den förnämste af det slag såväl i kunskaper som seder, som sig inom våra gränser infunnit.
Min uppvaktning vid hofvet lemnade mig tillfälle att under denna tid göra den unga gref Oxenstjerna känd hos kronprinsen och äfven de yngre prinsarne, med hvilkas ålder han närmare instämde, och hos hvilka han under tätare besök grundlade den vänskap, uti hvilken han i senare år fått tillfälle att sig vidare befästa.
Min belägenhet under denna tid var på det högsta förnöjande såsom varande vittne såväl af kronprinsens lysande framsteg, som af den unge Oxenstjernas älskvärda uppförande och dageligen förvärfva(de) kunskaper.
Jag lefde i det lyckligaste lugn, när 1760 års riksdag öppnade fältet för nya stormar i det allmänna, mot hvilkas våldsamhet ingen säker tillflykt var att erhålla.
Jag var under riksdagarne i lika belägenhet med Sune jarl i tragedien61,
»Som under skilda band kan bryta intetdera.»
Jag var både af födsel och öfvertygelse förbunden med landtpartiet, min tillgifvenhet däremot för den prins, jag uppvaktade, afhöll mig från allt deltagande i riksdagsärender, för hvilka jag för öfrigt hvarken egde någon böjelse eller kände mig ega någon skicklighet.
Jag lefde i en fullkomlig inaktivitet, som ej förmådde att skydda mig mot ett oförmodadt anfall.
En morgon, då jag uppvaktade prinsen, vände han mig ryggen och nekade mig att honom nalkas.
Detta utmärkta tecken af onåd af en prins, som nalkades sina myndiga år och hvar dag ett steg närmare till tronen, var för mig så mycket mer oroande, som de svåraste följder däraf för min framtid kunde befaras.
Gref Bark kallade mig afsides.
Han hade af vänskap för mig utforskat orsaken till prinsens onåd och gaf mig den vid handen.
Ett rykte var utspridt, som kommit till drottningens öron, att jag försäkrat mina vänner i partiet, det kronprinsen var dem hemligen tillgifven.
Jag frågade gref Bark, hvad jag vid detta tillfälle hade att göra, om jag borde anhålla hos guvernören att antaga sig mitt försvar och hos drottningen förklara min oskuld.
Gref Bark ansåg säkrast för mig, att jag gjorde det själf, och att jag till den ändan borde anhålla om företräde hos henne.
Jag följde hans råd, sökte samma morgon gref Düben, drottningens kammarherre, bad honom anmäla mig till företräde och berättade honom äfven orsaken, hvarför jag det begärde.
Vid middagstiden, då jag åter sökte gref Düben för att veta, om mitt begärda företräde kunde erhållas, gaf han mig tillkänna, att det icke behöfdes, att drottningen vore öfvertygad om min oskuld och hade anbefalt honom att därom mig försäkra.
Han tillade för egen del, att drottningen kände den, som låtit utsprida detta mot mig förklenliga rykte till vinnande af några nedriga afsigter, och det hon af flera af honom utspridde osanning(ar) kunde döma, att denna vore lika ogrundad!
Samma dag om eftermiddagen, då prinsen återkom från sin dîner i smårummen, därifrån gref Bark honom afhämtat, rönte jag den lyckligaste verkan af det råd, som denna min trogna vän hade mig gifvit.
Intet tecken till onåd kunde mera märkas i prinsens ögon, han mottog mig på sitt vanliga sätt, utan att tala om det förbigångna, och jag fann icke eller à propos att det vidare omröra.
Jag trodde mig med säkerhet kunna döma, att Piklin62 låtit utsprida det rykte, som gjort mig så mycken oro.
För att styrka ett särskildt parti, för hvilket han upprest sig till hufvudman, hade han ansett för nödigt att inbilla sina vänner, det kronprinsen var dem tillgifven.
Till ett ändamåls vinnande hade Piklin aldrig varit granlaga om medlen, och en osanning kostade honom intet.
Jag fick snart tillfälle att hämnas.
Retad af den allmänt rådande korruption i alla stånd, hade jag afmålat den i »Världsföraktarn», där äfven Piklin och andra partiledare kunde sig igenkänna.
Denna satir tillika med andra delen af våra »Vitterhetsarbeten» utkom från trycket.
Gref Creutz’ och mina arbeten voro äfven särskildt tryckte och utspridde i allmänheten.
Jag kommer till den epok af min lefnad, då jag som skald erhållit det allmännaste och för mig det mest hedrande rykte.
Alla från den högsta till den lägsta innevånare i Stockholm kände och läste »Världsföraktarn» och förundrade sig öfver den dristighet, hvarmed jag under ständernas närvaro målat deras egna oseder, den allmänna korruption.
Konungen förunnade mig det första nådiga ögonkast, jag af honom fått åtnjuta.
Drottning(en) betygade mig en särdeles nåd och sade sig vara förundrad att under de flere år, jag hade uppvaktat vid hofvet, hon så sent lärt att känna mig.
Min älskade prins betygade för mig en verklig vänskap, som mig isynnerhet förnöjde.
Hvem jag såg, hvem jag besökte, o(m)famnade mig med vänskap och prisade mitt snille.
Ehuruväl målningen af närvarande tidehvarf var isynnerhet orsaken till det allmänna pris, som »Världsföraktarn» erhöll, har jag dock anledning att förmoda, att sanningar därstädes framstälde, tjänliga för alla tidehvarf, med sällsynt styrka och på de klaraste vers skola bibehålla detta mitt mästerstycke för alla tider i en ostörd högaktning.
Jag har sett flera försök att imitera detsamma, alla svaga och otillräckliga att jämföras med originalet.
Hvad som isynnerhet smickrade mig som skald, var det loford, jag af Dalin erhöll.
Han gaf mig det med en uppriktighet och en förnöjelse, som lyste i hans ögon.
Han hade yttrat ett ständigt förakt för vårt vitterhetssällskap och dess utgifne arbeten.
Han dömde fru Nordenflycht med den största orättvisa.
Den préjugé, han fattat mot herdinnan i Norden och ohyfsade vers, kunde ej öfvervinnas af en Sapfo.
Han mindes den förras ohylsade vers och gaf ej aktning på den senares städade språk.
Hans karaktär hade icke eller någon känsla af den ömhet, som i hennes sånger isynner(het) var rådande.
Dalin gjorde ej mera rättvisa åt Creutz, hvars inbillningskraft han ej kunde fatta och var honom osmaklig.
Mitt snille däremot instämde till någon del med Dalin.
Han igenkände sig själf, sin förlorade lyckliga ungdom i en ung skald, den han omfamnade med vänskap.
Creutz saknade likväl icke beundrare, dem han skall bibehålla, så länge något snille i Sverge kan framlysa, och språket existerar.
Daphne hade för den närvarande tid förvärfvat honom vänner, isynnerhet bland det vackra könet, en förmån, hvaraf jag aldrig kunnat smickra mig, förnöjd att hos mitt eget hafva vunnit något anseende.
En morgon då jag besökte landtmarskalken gref Fersen63, såg jag »Världsföraktarn» på hans bord.
Om eftermiddagen i mitt besök hos grefvinnan fann jag
Daphne på hennes sybord.
Vi egde således, Creutz och jag, hvar sitt parti, hvartill vi gratulerade hvarannan, utan att någondera af oss hade lust att intränga sig i den andras.
Huru trögt blir det icke för mig att fortsätta min lefnadsbeskrifning!
Jag hade därtill aldrig kunnat förmås, om icke framtiden förunnat mig något förnöjande att i minnet återkalla.
För det närvarande gjorde jag mig därom icke det ringaste hopp.
Min kavaljerstjänst skulle innan kort slutas tillika med kronprinsens uppfostran.
Allt det pris, jag som skald erhållit, tjänte mig till intet, jag skulle ej dess mindre efter några månaders förlopp ställas på bar backe.
Att återtaga min registratorssysla, hvars lön jag ännu innehade, ansåg jag mig icke anständigt, ej eller kunde jag göra det med heder, sedan jag öfver sex års tid underlåtit att mig därmed befatta.
Min ringa förmögenhet tillät mig icke att lefva tjänstfri, som utgjort min högsta åstundan.
Någon tjänst hvem som hälst skulle sökas, svarande i heder mot den jag måste lemna, och en befordran därtill kunde endast erhållas genom ständernas föreskrift, och denna föreskrift endast af dem vinnas genom de korruptionsmedel, dem jag i »Världsföraktarn» på det högsta fördömt.
Regeringssättet, som vid dess första instiktelse efter Nehrmans definition varit en »monarchia, aristocratice et democratice limitata», var numera icke att igenkänna.
Ett misslyckadt försök under 1756 års riksdag till konungamaktens utvidgande hade gifvit anledning till dess plötsliga förnedrande.
Rådets myndighet hade på dess ruiner sig upprest under de påföljande åren och aristokratien erhållit en för nation lika förhatelig öfvervigt.
Ett fruktlöst och kostsamt krig, i hvilket nation blifvit inledt, hade ännu mera retat det allmänna missnöjet mot rådet.
Detta missnöje utbrast under 1760 års riksdag.
De fleste af rådsherrarne licentierades, andre utvaldes i deras ställe, men aristokratien förstördes, monarkien var det förut, af hvilken förutan konunganamnet intet var öfrigt, och af regeringssättet återstod endast en olycklig demokrati, som fördelad i hundrade partier förlängde riksdagen under två års förlopp, till sedernas allmänna fördärf.
De rådande underläto icke att draga all möjlig fördel af deras osäkra välde, och korruption utbreddes mer och mindre i alla stånd.
Tjänster och karaktärer såldes till den mestbjudande.
Tvungen att följa den öppnade vägen till tjänsters erhållande, hade jag öfverlemnat mitt ärende till en genomdrifven riksdagsmans besörjande, och utan att mig därmed vidare befatta fortsatte jag min tjänstgöring hos kronprinsen.
Under min sista uppvaktning kan jag berömma mig att med grefve Bark hafva delat ett utmärkt företräde i kronprinsens ynnest framför de tvänne öfriga af mina kamrater.
Jag erhöll denna ynnest, jag måste det bekänna, till en del genom en mindre uppmärksamhet på prinsens tidsfördrif, för honom besvärlig och vid slutet af vår uppvaktning tjänande till intet.
Andre hafva törhända visat lika efterlåtenhet i vidsträcktare afsigter för framtiden.
Jag har glömt att omtala en af mina kamrater, baron Fredrik Sparre.
Han och gref Fredrik Rosen64 hafva varit mina enda barndomsvänner under flera års ständiga umgänge.
Rosen var vår anförare i alla tidsfördrif, men hans flyktighet behagade mig mindre än den fromhet, som tecknades i Fredrik Sparres lynne och närmare tycktes instämma med min medfödda godhet.
Under vårt vistande i hofvet började jag misstro denna fromhet.
Den karaktär, hans senare år developperat, är tecknad i min fabel om Haren.
Den 5 april 1762 förklarades kronprinsen myndig.
Hans uppfostran upphörde.
Vi samtelige, som varit förordnade till hans undervisning och uppvaktning, förafskedades tillika med guvernören med bibehållandet af våra löner.
I mitt särskilda afskedstagande från en älskad prins tröstades jag af försäkran om en ständigt fortfarande nåd, den jag ostörd åtnjutit under alla omskiften.
Jag har äfven framdeles åter fått hugna mig af hans umgänge, i hvilket jag räknat mina behagligaste stunder.
FJÄRDE DELEN.
Ehuru stor min saknad var af den prins, jag uppvaktat, tackade jag likväl Gud att lyckligen hafva slutat en tjänst, uti hvilken jag egt att bevaka ej mindre mig själf än en annan, en dyrbar person, för hvilken jag varit ansvarig.
Jag kan ej utan rysning påminna mig en händelse, då jag trodde prinsen vara förlorad.
För att meddela något begrepp om denna händelse är nödigt att berätta belägenheten af prinsens rum.
De vette åt Logården.
Fönstren i audiensrummet och förmaket räckte tillika med panelningen till golfvet.
Utanför dem har i senare tider ett stängsel blifvit uppfördt, som i min tid ej existerade.
Prinsen, som kände min oro i dess bevakande, hade en gång lust att skrämma mig.
Han smög sig ut i audiensrummet, öppnade fönstret och gick ut på listen.
Jag saknade prinsen i samma ögonblick, skyndade mig ut i audiensrummet, såg fönstret öppnadt och såg icke prinsen.
Min alteration kan ej beskrifvas.
Jag skyndade mig ut på listen, fattade prinsen i rocken och drog honom in.
Han skrattade åt min förskräckelse.
Han hade vunnit sitt ändamål.
Men huru dyrt hade han ej kunnat umgälla detta upptåg!
Huru snart hade han ej kunnat hissna för det bråddjup, som öppnades under hans fötter, eller halka på en smal list, betäckt med järnplåtar.
Försynen vakade öfver hans dagar och äfven min välfärd, som därmed var förenad.
Jag tillsade vaktmästaren att tillse, det intet fönster i de yttre rummen vidare skulle öppnas och försäkrade mig därigenom, att ett så vådligt försök ej skulle repeteras.
Riksdagen nalkades till slut och tillika skördetiden.
I ovisshet när den framdeles skulle inträffa och visa sig lika ymnig, fortsattes tjänsteförsäljningen med all möjlig skyndsamhet.
Den började gemenligen i bondeståndet, i hvars förmak de tjänstsökande sig trängde, bland hvilka adelns ledamöter utgjorde största antalet.
Den illparige Olof Håkansson65, bondeståndets talman, nytjade ett gifvit tillfälle att roa sig däråt på adelns bekostnad.
Riddarhuset, som ogillade tjänstehandeln, afsände en deputation att föreställa bondeståndet dess lagstridighet och förklara sin önskan, att den måtte inställas.
Olof Håkansson svarade sig vara förundrad öfver riddarhusets missnöje öfver bondeståndets förhållande, då likväl dess afsigt därmed isynnerhet varit att betyga dess aktning för ridderskapet och adeln, hvars ledamöter vore de trägnaste att anhålla om någon befordran.
»Eller huru», tillade han, i det han vände sig till sitt stånd, »är det någon af er, mina bröder, som söker någon karaktär?»
Riddarhusets deputerade hade däremot intet att invända och afträdde under ett hemligt löje.
Det var mig obekant, i hvad ordning min befordran blifvit fullföljd, och jag var äfven okunnig om den syssla, mitt ombud funnit lämpligast att för mig utse, när listan på de befordrade upplästes, och bland åtta extra ordinarie kammarråder jag hörde mig nämnas.
Ständernas föreskrift till konungen om min befordran expedierades efter riksdagens slut, i följe hvaraf jag erhöll konungens nådiga fullmakt vid slutet af juni månad.
I denna fullmakt äro alla mina förtjänster upptagne, mina förvärfvade kunska(pe)r, den rektorssyssla, jag bestridt under mitt vistande vid akademien, och sluteligen min trägna och långvariga uppvaktning hos kronprinsen; men förutan de tri tusend daler, dem jag måst uppoffra i stånden, hade alla mina utbredde förtjänster tjänt mig till intet.
Man försäkrade mig, att jag erhållit min befordran för det bästa pris, och att den kostat andra mångdubbelt mera.
En ledamot i presteståndet var bland de billigaste af dem, som skulle mutas.
Han nöjde sig med hundra plåtar för hvar syssla, som bortgafs, men dessa voro indispensable att till honom erläggas, och han tillät ej därvid ett halföres afdrag.
Ehuru missnöjd jag var med mig själf i anseende till sättet, genom hvilket min befordran blifvit erhållen, och äfven med en syssla, den jag ej förstod att sköta, tröstade jag mig likväl med den ledighet, jag vunnit att filosofera och äfven att sofva, när jag det åstundade, utan fruktan att uppväckas.
Gref Creutz utnämdes vid samma tid till minister vid spanska hofvet.
Jag glädde mig åt en befordran, som med hans snille instämde, och hans erhållna frihet att under besökandet af främmande länder utvidga kretsen af sin inbillningsgåfva.
Men kunde jag därvid glömma mig själf, icke på det ömmaste röras af den saknad, jag måste vidkännas af min älsta och trognaste vän?
Till fyllnad i mina saknader miste jag äfven fru Nordenflychts sällskap.
Hon hade tagit det obetänkta beslut att flytta på landet på ett ställe i Upland, det hon kallade Lugnet, och där hon hade att afvakta den storm, som slutat hennes dagar.
Jag har varit henne för mycket tillgifven för att kunna underlåta beskrifningen af hennes sista öde, som framdeles skall meddelas.
Öfverlemnad åt mig själf, gaf jag ett fritt utrymme åt de mörka tankar, jag samlat under riksdagen, där jag sett den frihet, hvars kärlek jag insugat med modersmjölken, tillintetgöras af förskämda tider, kärleken till fosterlandet utslocknad hos allmänheten tillika med allt begrepp om en sann ära.
Till styrka för min själ att uthärda ännu bistrare tider, som förebådades, skref jag Själens styrka.
Jag författade detta arbete äfven till styrka för mitt hjärta under förlusten af mina bästa vänner.
Om detta arbete vunnit upplyste medborgares pris och en ära, som törhända mig öfverlefver, bör jag ej däröfver vara förundrad.
Det innehåller ett sammandrag af de högsta tankar, jag samlat under min läsning.
Den lifligaste känsla, som fordras i författandet af en ode, har hos mig blifvit uppretad af jämförelsen emellan frihetens lyckliga tider och dess förfall under de närvarande.
Detta arbete, med ett ord, är ett uttryck af mina starkaste känslor, hvilka, ehuru försvagade i ett aftagande lif, likväl ännu tillika bibehållas och skola med dess ändteliga slut först upphöra.
Ödet hade fogat mig och Stierngranat åter tillsammans.