Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. ej skulle bifalla hans förra motion, ett förändradt laghud då må stadga, alt den som olofligen gör tillgrepp för att frälsa sig från lifsfara skall gå strafflös.
Jag ogillar motionen, först och främst derföre, att jag anser att det skulle vara en ganska samhällsvådlig lära alt införa, den att gifva brottslingen lagliga anledmr att undslippa straff, om han förstode att motivera sina brott genom uppgiften örn en lifsfara, som vore omöjlig att bedomina.
Sedermera ogillar jag motionen äfven derför, att den innebär liksom en hotelse till R.
St., ett pockande alt antaga det förra lagstadgandet, eller annars löpa fara att fä antaga något ändå värre.
Detta milt yttrande anhåller jag måtte få åtfölja till Utsk.
Afven jag instämmer med den siste värde talaren deruti, ali det torde vara något betänkligt, ali framställa ett sådant förslag, som Hr Cederschjöld nu gjort, på det sätt som det framkommit, ehuru god afsigten än må vara; men jag tror alt man, lill den värde motionärens ursäkt, bör betrakta delta förslag icke isoleradt, utan i sammanhang med det förra af honom väckta förslaget, och det är med anledn. häraf jag anser några ord påkallade af de anmärkmr, som mot den förra motionen gjordes af några talare inom detta hus.
Det förefaller mig nemi., som skulle dessa anmärkmr utgöra ett bidrag till beviset för den satsen, att man ännu hittills hos oss har ansell fatligvårdsfrågan såsom en långt mer underordnad angelägenhet, än den i sjelfva verket är och förtjenar att vara.
Om vi gå tillbaka il) Dun 4 Januari. lill de förflutna riksdagarna, skola vi finna på hvilket lättsinnigt sätt, om jag så får säga, både R.
St. och Regeringen i allmänhet alfardat denna fråga.
Det är visserligen erkändt att församlingarne skola föda sina fattige, och detta erkännande har äfven ingått i lagstiftningen, men om man betraktar sättet, hvarpå den erkända principen hittills har blifvit tillämpad, så mäste man, jag för min del åtminstone, derifrån draga den slutsatsen, att detta ämne ingalunda erhållit den uppmärksamhet, som vederbör.
Vilja vi, om jag så får säga, se saken riktigt i synen, så skall väl hvar och en erkänna, att det i allmänhet finnes ganska mycken enskild christlig barmhertighet i detta land; men, då man betraktar frågan som en det allmännas angelägenhet, kan man ej undgå att finna, att hos de förmögnare klassernas förhållande i allmänhet eller i det hela uppenbarat sig ett slags sträfvande att isolera och afstänga sig så mycket som möjligt från de fattige, liksom skulle man frukta att af dem blifva uppäten.
Jag känner ganska väl att man, i ett sådant ämne som detta, bör vara varsam i sina uttryck, och att det hörer lill de ämnen, der man lättköpt nog kan framstå som försvarare af den nödställdes rätt medelst ord, och jag ämnar derföre ej inlåta mig i några deklamationer; men, mine Hrr! tillåten mig att säga, att om sjelfva förhållandet är sådant, att sanningen, då man riktigt undersöker den, är förfärlig, så nödgas vi komma till den slutsats, att denna sanning mäste uttalas, att mari måtte taga ihop med den likasom man gör del med hvart och ett annat samhällssår innan det kan botas.
Vilja vi nu se pä huru allmänheten hos oss har i det hela behandlat denna fråga, så stöta vi ständigt, på en mängd rådande begrepp, hvilka jag för min del tror verkligen innebära villfarelser.
Dessa villfarelser hafva gått sä långt, att en rådande ton nära nog etablerat såsom doktrin, att de fattigas och uslas antal i ett samhälle mäste ökas å ena sidan i samma mån som välståndet tilltager i det andra.
Och likväl, om vi vilja se denna sats i och för sig sjelf, så finnes här intet tänkbart logiskt sammanhang emellan premisserna och konklusionen; jag vill tvertom påstå, att det icke är möjligt, om nian skänkte en tillräcklig omsorg åt fattigvårds-frågan i hela dess omfattning såsom en samhällsangelägenhet, att icke med välståndets tilltagande äfven förmågan att föda de fattige och hjelpa de nödställde måste tilltaga.
Öm vi blott utgå från det antagna statistiska factum, att t. ex. antalet af de medlemmar i samhället, hvilka ej kunna föda sig utan biträde frän de bättre lottade, utgör af det bela, så frågar jag: huru är det väl tänkbart att de ^ som tillhöra de förmögnare eller bergade kunna hysa någon rimlig anledning lill fruktan att blifva uppätne af den återstående tiondedelen?
Ett annat begrepp, som enligt min öfvertygelse äfven är en villfarelse, är det, att ju mer man hjelper de fattiga, ju mer föröka de sig till antalet.
Jag vill väl ej helt och hållet bestrida att sådant kan äga rum under vissa förhållanden och att man äfven kan hemta flere stöd ur erfarenheten för ett sådant påstående; ty det är visserligen gifvet, alt alla som äro i knappa omständigheter skola, i samma män de finna lägenhet att blifva hörde, de också, komma fram med sina klagomål, sä snart de tycka sig behöfva understöd, och Den 4 Januari. 11 att derigenom till en början, i viss grad åtminstone, skall visa sig i en tillvext i fattigantalet.
Men det måste likväl ligga inom möjlighetens gräns att, genom ett klokt ordnande och noggrann tillsyn, sä ställa till, att det kan sättas gräns för sådana missbruk.
En sådan fördom, som nyss nämndes, existerar visserligen ej endast i vål t land.
Det tor vara allom bekant, att det var en lära som utgick från den bekante statsekonomen Malthus och hans skola, att staten ej borde taga någon värd om de fattige, utan öfverlemna dem ät sig sjelfva, på det resultat af deras egen håglöshet eller elände måste drifva dem (ill ansträngning och arbete.
Denna skola var en läng tid rådande i England, och framstod med starkt klander mot den af drottning Elisabeth stiftade fattiglagen.
Det gillande, som Mälthus och hans sats vnnno, hade emellertid mycket sin orsak i de missbruk, som då ägde rum af den engelska fattiglagen: men huru har förhållandet sedermera varit?
Jo, just dessa missbruk, som alstrade ett stort antal fattige i England, och som gjorde att fattigtaxorna der stego till en oerhörd och för det öfriga samhället ruinerande höjd, hafva sedermera blifvit lagda till grund för en maxim af de personer i andra länder, som velat förekomma ett verksammare deltagande för de fattige.
Emellertid bar förhållandet i England numera blifvit sådant att man, med rättelse af det hufvudsakliga i de gamla missbruken i fattiglagen, har kommit till ett ganska fördelaktigt resultat, ehuru man likväl der understödjer de fattige pä ett belt annat sätt, än det sker här i landet.
Missbruken uppstodo derigenom att skyldigheten till underhåll af de fattige i England gick så långt, at t en godsägare, som brukade en persons arbete hvilken bade familj, ägde rätt att af församlingen fordra understöd för arbetarens barn efter en viss tariff för hvarje person i hushållet, hvilket gjorde att många possessionaten och jordägare betjenade sig af ett sådant förhållande att nedsätta arbetslönerna och kasta barnen på fattigvården.
Detta förhållande har nu blifvit afskaffadl, och i sammanhang med den nya fattiglagen (hvars grundsatser i första början gingo ut pä alt livar och en sorn begärde understöd af det allmänna måste flytta in på arbetshusen), i sammanhang med den hafva likväl, säger jag, sedermera blifvit gjorda flera tillägg, i följd hvaraf äfven särskilda understöd under namn af out-door relief utdelas åt dem, sorn åro lill arbete oförmögne eller bevisligen i saknad af arbetsförtjenst och derigenom i stor nöd stadde, och vi hafva sett, huru ett rätt behjertande af faltigvårdsfrågan, såsom en statsangelägenhet, nyligen ledt till del resultat, att 3 millioner i Irland under den svåraste hungersnöd hafva kunnat underhållas med ett, jemförelsevis till den ofantliga mängden nödställde, måttligt statsbidrag, som engelska parlamentet skänkt, och af hvilket statsbidrag, märkvärdigt nog, ett långt mindre belopp utgått, än man hade beräknat.
En annan gängse mening, som jag tillåter mig vidröra, är alt man säger, det understöd för de fattige lägger hyende under lasten.
Det kan ej heller nekas, att sådant kan stundom inträffa (det beror naturligtvis på urskiljning i understöds meddelande); men såsom en allmänt giltig sats, så motsäges det likväl på det mest bestämda sätt af erfarenheten ifrån 2:ne samhällen, i hvilka en full - 12 Den 4 Januari. ständig vård om deras fattige visat de lyckligaste resultater.
Del är nemligen hos judar och Qväkare.
Dessa hiida religiösa sekter vårda sig om sina fattige sä, alt de egentligen ej hafva några sådana och likväl vet man, att det ej finnes några samhällen sä idoge sorn dessa båda, och att brottmålsstatistiken i de länder, der de vistas, sällan eller aldrig har något fall alt uppvisa deri de äro inblandade.
Delta måtte äfven utgöra ett bidragande exempel till beviset på den satsen, att en verklig och omsorgsfull vård om de fattige bidrager både till eländets och brottens minskande.
I England haiman nyligen gått så långt, att en skola af dess statsmän anser såsom en både nödig och nyttig sak, att hvar och en, som befinnes ej blott alldeles, utan äfven till någon del oförmögen alt berga sig sjelf, bör hafva bidrag af det allmänna.
Man har nemi. utgått från den synpunkt, att man hör söka upprätthålla arbetslönerna, emedan man der börjat att allt mer och mer betrakta sjelfva arbetskraften såsom samhällets förnämsta kapital och ett väl betalt arbete, d. v. s. höga arbetslöner, såsom det största beviset på välstånd.
Så långt hafva vi, enligt min öfvertygelse, på långt när ännu ej kommit här. ilian har väl i sednare tider allt mer börjat öfverensstämma i den lanken att det är nödvändigt för åkerbrukets och näringarnes förkofran, att man skall väl föda och värda sina kreatur; men det återstår, att erkänna samma sats i afseende på menniskan.
Betrakta vi vidare med hvilken särdeles omvårdnad staten vakar öfver, att ingen dess medlem må lida orätt genom andras intrång, med hvilken noggrannhet man söker genom lagstiftningar afväga rättigheter och skyldigheter mellan enskilda medborgare, samt straffbestämmelserna för den, som gör intrång på den andres rätt, så kunna vi ej neka till, alf. en stor och berömvärd omsorg äger rum från allmänna tänkesättets sida, för att å denna väg trygga den allmänna och individuella friden och trefnaden.
Men betraktar nian hvad det kan uppskattas till, vare sig i materielt värde, eller såsom åsidosatt rättsgrundsats från samhällets sida, om en person genom oförskyld nöd och elände går förlorad, så skall man sannolikt ock komma till den slutsatsen, att det lönar mödan att samhället gör mera för den fattiga klassen, än nu sker.
En värd talare nyss före mig, Gr.
Frölich, har utgått från samma synpunkt i afseende på sitt förordande af räddningshus för vanvårdade barn.
Hvad går väl detta ut på annat, än alt genom hjelp från det allmännas sida förekomma, att ej individer gä förlorade?
Man säger att det är omöjligt, att realisera Hr Cederschjölds postulat i denna motion, nemi. att skaffa arbete ät dem som äro i behof deraf, hvilket, enligt min öfvertygelse, äfven ej kan låta sig göra med fullkomlig framgång så länge man låter fattigvårdsangelägenheten förblifva såsom nu, en församlingarnes enskilda omsorg, och icke utsträcker den till större distrikter.
Men det synes förvånande, att i vår lid, dä konster och vetenskaper så framskridit och då arbete användes i sä mångfaldigt flera rigtningar än förr, man icke äfven skulle kunna utfinna arbetstillfällen ät de fattige, om man blott ville.
Den i Januari. 13 Hvaruti ligger dä felet?
Jo deruti, att man hittills alltför litet tänkt pä att sörja för denna sak.
Det finnes ju ingen permanent auktoritet, som den fattige kan silka vid sädane tillfällen dä han behöfver arbete eller hjelp och ej kan finna det på enskild väg; han står helt isolerad för sig sjelf.
Gär han upp till en polismyndighet, sä svarar denna: ”jag känner ej till något arbete: du måste gå din väg”.
Gå vi till det speciella förhållandet här i hufvudstaden, så tror jag, att man derigenom skall kunna få ganska kraftfulla argumenter till understöd för den värde motionärens åsigter.
Jag vill äfven i förbigående fästa uppmärksamheten derpå, att han är ledamot af styrelsen för fängelser och arbetsinrättningar i riket.
Han är således mer än mången annan i tillfälle att se, huru mången olycklig kommer att söka arbete utan att finna det.
Jag har äfven hort att de andra ledamöterne af fång-styrelsen instämma i vitsordande af samma erfarenhet.
Der hafva vi således ett factum, som icke kan vara utan vigt men lemna ett dylikt vitsord ur det dagliga lifvet.
För min del, känner jag i detta hänseende förhållandet blott inom hufvudstaden och äfven här endast till någon del; men denna ringa kännedom är mig tillräcklig för att understödja Hr Cederschjöld motion, att man mätte betrakta denna angelägenhet från en vidsträcktare synpunkt.
Förhållandet är, som alla utan tvifvel lära veta, att här i hufvudstaden, liksom i landsorterna, utgör fattigvården egentligen en församlingarnes enskilda angelägenhet, hvaraf följden naturligtvis är, att de församlingar, som hafva största rikedomen på fattiga, men den minsta förmögenheten, omöjligen kunna föda alla sina fattiga.
Nu talar jag ej ensamt om sådana fattiga, som äro intagna på fattighusen och hvilkas belägenhet ej heller är särdeles afundsvärd, då de skola föda sig på 9 styfver om dagen; men jag talar om dem som råka i en tillfällig nöd och då behöfva anlita det allmänna eller den enskilda barmhertigheten.
Här finnas i Stockholm en mängd sällskaper och filantropiska samfund, vid hvilkas sammankomster en och annan gång siffror blifvit uppgifne, som skulle visa, att ofantliga fonder finnas i och för fattigas understödjande.
Detta är en sak som ingen lärer kunna bestrida, men förhållandet är emellertid, alt man ser de mest solklara bevis på, att hvad som uträttas med dessa fonder ej är tillräckligt.
Här har utan tvifvel pä sednare år skänkts mycket mer uppmärksamhet åt de behöfvandes ställning sedan kommunalnämnderna stiftades, hvilka erhållit en centralpunkt i stadsnämnden; men det motsvarar i alla fall pä långt när icke behofvet.
Stadsnämnden har väl en byrå, der arbetssökande skulle få anmäla sig.
Men med undantag af en och annan särskild åtgärd, som denna nämnd vidtagit för att bereda arbetsförtjenst medelst stensprängning och dylika sysselsättningar under vintrarna, och hvilket varit ganska förtjenstfullt samt jemväl något lindrat nöden, ehuru jemförelsevis få de varit som deraf kunnat sysselsättas, så har någon anvisning till arbete i öfrigt ej kunnat lemnäs vid den omnämnda byrån, som icke ens hålles ständigt öppen.
Resultatet häraf är, att det nästan alls ingen hjelp finnes t.
ex. för hustrur med flera barn, hvilka midt i vintern ligga sjuka utan tillgång till föda ii Den 4 Januari. och ved.
De kunna ej vända sig till annat än församlingarnes fattigvård.
Församlingen ömmar visserligen för dem och söker att gifva dem något; men jag känner speciell, att beloppet af hvad en församling kunnat lemna sådana olyckliga, vid flera tillfällen har inskränkt sig till en portion fattigsoppa om dagen (och jag lemnar derhän huru mycken kraft ligger i denna fattigsoppa), samt dertill en kappe potatis och ett halft mått ved för hela vintern.
Hvilken mensklig möjlighet gifves det väl, att en hustru med 3 till 4 barn skall kunna föda sig härpå!
Följden häraf är ock, att den enskilda barmhertigheten påkallas af de fattige och tiggeriet uppstår, denna beklagliga utvext på samhället, så förderflig för moraliteten, emedan den sätter den tiggande i ett förnedrande och slafviskt tillstånd till sina medmenniskor och alstrar benägenhet för sysslolöshet samt lögn och hyckleri, som sedan lätt draga alla andra laster med sig i sällskap.
Då uppstår dessutom det förhållande, att den som är gifmild verkligen löper fara att, såsom jag för en stund sedan sade, blifva uppäten, under det att den hårde, som ingenting vill gifva, kan undandraga sig och gå fri.
Detta kan dock ej vara det rätta.
Den rike bör betala, hvar och en i proportion af sin förmögenhet, så att det ej beror af slumpen, eller hvad man kan kalla ett frivillighetssyStem, att lemna sådana bidrag eller icke.
Jag sade i början af detta anförande, att jag ej ämnade stödja min mening på några fraser och deklamationer; men jag kan dock ej undgå att i förbigående anmärka, att det ifrågavar. ämnet bör äga hela vårt deltagande, ej allenast från nyttans synpunkt sedt, utan äfven ur religionens.
Och eftersinnar man rätt religionens första bud i afseende på förhållandet till medmenniskor: att jag skall älska min nästa som mig sjelf, så mäste man ovillkorligt inse, att man kan göra mycket för hela denna angelägenhets ordnande och oändligt mycket mer, än hvad hittills är gjordt, utan att ändå hafva uppfyllt mer änien obetydlig del af detta religionsbud.
Men allt sådant kan enligt min öfvertygelse icke ske med något tillfredsställande resultat, utan att man gör hela denna fråga (ill, på visst sätt, en allmän samhällsangelägenhet, d. v. s. om man icke gör den till en statsangelägenhet med en permanent öfverstyrelse (hvilket är ett stadium af frågan dit jag för min del tror att vi engång nödgas komma, ehuru opinionen ännu ej är mogen derför), så bör man åtminstone göra den till en angelägenhet för större distrikter och egna en långt allvarligare omsorg deråt, än hittills; ty på annat säll är det omöjligt, att motarbeta den hydra af likgiltighet och egoism, som är sä benägen att trycka ned den fattige.
Och egoismen kommer alltid att i samhället utöfva sitt tyranni, så framt ej samhället utöfvar eller motsvarar sitt ändamål, att utgöra ett skydd för den svagare mot den starkare.
Då, vid ett föregrde tillfälle, Hr CedeVschjölds motion ang:de fattigvården remitterades, yttrade jag min önskan, att få beledsaga densamma med några anmärkmr, och dessa går jag nu att för Ståndet framlägga.
Jag finnér mig äfven Den 4 Januari.
15 dertill ytterligare uppmanad af den motion, som nu är föredragen, hvilken jag ieke ämnar diskutera, men som synes mig vittna 0111 den aldra största tillförsigt till sina åsigtcrs ofelbarhet.
Hr Gripenstedt uppläste härefter följande:
Hr Cederschjöld har afgifvit ett förslag lill den allmänna fattigvårdens ordnande, som är af den mest genomgripande beskaffenhet.
Den värda motionärens goda afsigter förtjena otvifvelaktig! all möjlig aktning.
Deltagandet för den betryckta, bemödandet att lindra armodets tunga lidanden, att från den nödställde afvärja frestelsen till brott, och att Sifvén åt den olycklige, som fallit, förvara mildhet och mensklighet, äro känslor och sträfvanden af en så ädel och ljuf natur, att ingen för dem lärer vilja tillsluta sitt hjerta.
Men bemödandet kan vara missriktadt, medlen kunna vara illa valda, och att just detta i förevar, fall är förhållandet, synes mig klart af det framlagda förslaget — ett förslag, som tyckes smaka allt för mycket af kammarvisdomens ifver och anspråk, men allt för litet af någon bekantskap med hvad som sker, eller kan ske ute i verkligheten.
Ja, jag vågar t. o. m. förklara, att detta förslag, åtminstone för mitt omdöme, visar sig vara af en sådan art; så oriktigt till sina grundsatser, så skadligt till sina följder, så overkställbar! i sin tillämpning, sii obestämdt i sin uppställning, med ett ord, så väsendtligen och uppenhart felaktigt, att det redan i sig sjelf innebär skäligen stora garantier mot faran att blifva antaget.
Delta omdöme skall måhända förekomma mången allt för strängt, men det utgör likväl ingenting mera än min fulla öfvertygelse, och dess befogenhet vill jag hoppas kunna ådagalägga.
Jag har sagt att förslaget är oriktigt till sina grundsatser.
Delta är enligt min tanka förhållandet: 1:0 deruti att staten anses böra öfvertaga kostnaden för fattigvården.
Den rätta grundsatsen torde vara alldeles omvänd.
Skyldigheten att sig försörja tillhör, enligt naturen och sunda förståndet, i främsta rummet hvarje individ sjelf, så långt som möjligheten medgifver.
Dernäst tillkommer denna skyldighet ömsesidigt medlemmarna inom familjen: föräldrarna böra taga vård om sina barn, oell barnen 0111 sina föräldrar 0. s. v. — allt så långt som förmågan räcker.
Derefter följer i ordningen husbondens pligt att draga försorg om sina tjenare och underhafvande, och först sedan det visat sig att beliofvet öfverstiger hvad som hilligtvis kan fordras af alla dessa enskilda såsom bidrag till de fattigas understöd och försörjning, öfvergår denna förbindelse i likhet med många andra gemensamma åligganden till de mindre samhällsenheterna, d. v. s. socknarna.
Nyttan och nödvändigheten kan vidare fordra att vissa delar af detta vigtiga bestyr äfven utslräckes till större kretsar; men i aldra sisla rummet, eller rättare sagt aldrig, kan detsamma komma att tillhöra staten i sin helhet.
Förslaget felar i grundsatser: 2:o deruti, alt kommunens enskilda intresse ställes i strid med dess pligt att söka förekomma och minska fattigskarans tillvext.
Detta är klart emedan hvarje kommun, sä snart fattigförsörjningen ej mera tillhör densamma sjelf, ulan staten, tydligen finner sin fördel, att af IG Den 4 Januari. denna stora, (ill allmän plundring öfverlemnade fattig-fond, få åtnjuta så stor andel som möjligt, hvilket med andra ord vill säga, ali fä det största möjliga antal af sina torftiga medlemmar upptagna ibland fattighjonen, för att, såsom förslaget innehåller, allt efter omständigheterna undfå hel, | eller } fattigsold; och hvilka jemmerfulla beskrifniugar och attester, för detta ändamåls vinnande, skola komma att förebringas, torde utan svårighet kunna förutses.
Förslaget felar i grundsatser vidare, och: 3:0 deruti, att enligt detsamma all egenskap af välgerning och barmhertighets-verk försvinner från fattigförsörjningen.
Den som tror sig verka för mensklighetens lycka och förbättring genom ett fullkomligt uteslutande af det religiösa elementet i detta hänseende, hvilket bju- , der kärlek och barmhertighet å den ena sidan, ödmjukhet och tacksamhet å den andra; som vill, ända till det yttersta, förvandla dessa ömsesidigt förädlande känslor, endast lill förbittrande pligt utan tillfredsställelse och pockande rätt utan förnöjsamhet — den misstager sig, enligt min tanka, svårligen.
Icke bestrider jag nödvändigheten deraf, att ju fattigvårds-pligten bör i lag bestämmas, men jag bestrider den grundsats, som tror att allt utan undantag bör eller kan ernås på denna väg allena.
Jag har äfven sagt att förslaget är skadligt till sina följder.
Såsom stöd härför torde det vara nog att hänvisa till hvad som redan blifvit yttradt ang:de dess princip-löshet.
De fattigas förfärliga tillvext i bredd med en lika förfärlig tillökning i kostnader; förslöandet af all enskild omtanka och allt bemödande bland denna klass; en bitter, trottsig, lättjefull och oförnöjsam sinnesstämning — detta allt, och mycket derutöfver, faller så uppenbart såsom korollarier af förslagets falska grundsatser, att jag anser all vidare utveckling i detta afseende vara mer än öfverflödig.
Men om någon skulle tvifla på riktigheten af dessa slutsatser, välan! sä hänvisar jag honom till en erfarenhet, den största, men också den bittraste som funnits.
Må han rådfråga Englands historia i denna del och draga nytta af dess exempel.
Han skall då finna alt Englands gamla fattiglag i det väsendtligaste alldeles liknade den som nu af Hr Cederschjöld blifvit föreslagen.
Afven der ställdes fattigvården uteslutande på det legala området, äfven der påbjöds att alla oförsörjda skulle förses med arbete på socknarnas bekostnad, äfven der bestämdes att hvar och en, som ej ansågs kunna förtjena nog till sitt uppehälle, skulle af fattigmedlen erhålla fyllnaden till sina behof, och hvart detta system ledde, derom kunna fattigtaxornas oerhörda belopp, blott för England uppgående till 8,683,4(11 L.
St., eller mera än 156 millioner r:dr ngds om året; folkets förfärliga utarmande, ja, hela samhällens afträdande af ali sin egendom, och slutligen de ofantliga ansträngningar som gjordes för att återkomma från en så förtviflad belägenhet, lemna ett varnande vittnesbörd, som icke borde vara för oss förloradt.
Jag har vidare sagt att förslaget är overkställbar! i sin tillämpning.
Den l:sta punkten i förslaget innehåller att inom hvarje län skall arbetsförtjenst beredas åt alla länet tillhörande personer, som sig dertill anmäla.
Först och främst måste jag härvid anmärka en Den 4 Januari. 17 obestämdhet i meningen.
Alla skola erhålla arbetsförtjenst, men af hvad slag ?