Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var endast bullret af en tjäder, hvilken slog ned i en gran bredvid i skogen, som skrämde henne . . .
Nu höres ljudet af en rullande vagn, hon stannar, detta buller har hunnit hennes öra.
– Ett leende af tillfredsställelse och trygghet spelar öfver hennes ansigte, hon går nu helt långsamt, och kan icke tillbakahålla ett svagt utrop af glädje, då hon ser den täckta vagnen ifrån gästgifvaregården nalkas, och, ordnande sin klädsel och sitt hår, tycks hon anstränga sig för att antaga en lugn och glädtig min . . . hon lutar sig ned och plockar ett par af dessa bleka välluktände nejlikor, som vexa i sanden på heden, vid hennes fötter, men – den hand som samlar dem darrar så häftigt, att den knappt kan fasthålla de stackars blommorna . . .
Nu är vagnen bredvid henne . . . den stannar – hon stiger upp och sätter sig på det breda kusksätet bredvid skjutsbonden – det fruntimmer som sitter inuti vagnen drar undan slöjan, de båda qvinnorna vexla en blick,
den stora slöjan drages åter för detta bleka ansigte, som med en enda blick uttryckte den vältaligaste fråga, hon synes tillfredsställd, och sjunker tungt och maktlöst tillbaka emot vagnens hörnkuddar, som äro uppstaplade bakom henne.
Vagnen rullar af, och echot i skogen upprepar bullret af hjulen emot berghällen vid skogsbrynet, der den försvinner.
Sjutton år efteråt.
Längst ned i sjelfva ”etter-Småland”, mellan Ljungby och Vernamo, likväl närmast det sednare, ligger en liten gård med det Småländska, föga poetiska namnet Krösarp, och likväl är denna lilla herrgård, – om man så vill kalla den – det mest romantiska ställe i verlden.
De frodiga, gröna alarne skugga stränderna af en bäck, som – forsande ifrån den lilla sjön bredvid – hoppar sjungande öfver kiselstenarne mellan de höga åbräddarne, som med sin fina, sammetslena grönska sänka sig brådstörtadt emot vattnet dernere.
En liten trädgård omger det rödmålade boningshuset, och höga hvitstammiga björkar flägta i vinden sina elastiska grenar och skymta så ljusa fram mellan granarne på det mossiga berget i hagen ofvanför.
Den lilla gröna gården med sina sandgångar och sitt gungbräde, de snöhvita och brokiga dufvorna, som spatsera omkring trappan, de hvita gardinerna i fensterna, – allt vittnar om ordning och trefnad.
Det är afton, solen skymtar röd och dunkel mellan träden i hagen, ännu några minuter och den är nedgången för innevånarne på Krösarp, ty de höga bergen rundt omkring förkorta betydligt deras dag.
På det grönmålade gungbrädet, skuggadt af en yfvig fläderbuske, sitter en gammal gumma med en nystvinna framför sig, sysselsatt att nysta garn; på hennes enkla, snygga drägt, och hennes fromma, vänliga ansigte, är det alldeles icke svårt att igenkänna mamsell Lovisas matmor, ehuru hennes hår nu är grått, och skrynklorna på hennes panna blifvit djupare och bestämdare, – det är också icke underligt, ty sjutton vintrar hafva samlat sina drifvor mellan bergen omkring henne, och lika många somrar ha blommat sedan den märkvärdiga resan, den enda i hennes lefnad, som så oförmodadt slutat vid Skillingaryds gästgifvaregård, och den hemlighetsfulla natten der.
Sjutton år synas oss nu, vid början af vår lefnad, som en omätlig tid, de äro så betydelsefulla – de innebära så mycket de första sjutton åren – och sedan, vid slutet af vårt lif synes oss sjutton år som en helt liten episod deraf.
Jag har hört gamla, som missräknat sig på hela tiotal af år, och kalla sina döttrar för ”lillan”, ehuru deras barnbarn redan vext ifrån denna titel – det kommer förmodligen deraf, att vårt minne blir mera envist, att fasthålla de första bilderna af vår ungdom, som djupast inpreglat sig i vår själ, – då så mjuk, så benägen att mottaga intryck, hvilka sedan spårlöst halka den förbi.
Vårt sinne blir sedan trögare, händelserna hopa sig liksom på oss, vi hinna icke följa med, icke vänja oss vid de nya förhållanden och känslor de medföra, då ungdomen och barndomen deremot med sitt lifliga, friska, oupphörligt framåtsträfvande lynne, så lätt glömmer det närvarande, för att drömma och längta efter det lysande fantomet af en framtid, som de aldrig skola finna sådan inbillningen och hoppet målat den; – med blicken ständigt riktad framåt är den närvarande dagen lång som ett år, och ett år synes oss ett sekel, då ålderdomen med smärtsam ihärdighet fäster sig vid ögonblicket, anande att det kommande väl kan tillföra den lidanden, men sällan glädje.
– Se så, nu tog Ajax min nystpinne . . .
Kära Lovisa skynda dig, och tag den ifrån honom innan han tuggar sönder den, – sade prostinnan ifrigt till mamsell Lovisa, som uppklifven på en trädstol var sysselsatt att afplocka, och i sitt stora förkläde samla de hvita doftande blommorna på fläderbusken bredvid.
Äfven hon har obetydligt förändrats; hon har endast blifvit fetare, och ett och annat grått hårstrå i hennes mustacher tala om de år, som passerat sedan hon reste ifrån Skillingaryd.
– Ja, det säger jag rent ut, att vore det inte för Annas skuld, så skulle väl Ajax aldrig en dag längre lefva, så mycken odygd gör han, – sade den förargade mamsellen, i det hon klef ned ifrån stolen och, med skyndsamma steg och hotande uppsyn, närmade sig en stor svart och gul hund, som med hufvudet hvilande emot framtassarne, och prostinnans nystpinne mellan sina käftar, på något afstånd tycktes med mycket lugn invänta mamsell Lovisas ankomst.
– Jag skall väl en gång ge dig för att bita sönder allting, – sade den förgrymmade mamsellen, och lyfte en stor flädergren öfver Ajax’ brottsliga hufvud, men detta hufvud blef aldrig delaktigt af den kraftiga tillrättavisning hon ämnat det, ty hunden hade redan, hastigt som blixten, rusat upp, och gjorde nu de mest djerfva och klumpiga hopp omkring henne, ideligen attackerande hennes kjortlar bakifrån, liksom för att gäcka hennes ifriga och vredgade bemödanden, att med grenen träffa honom.
Halft leende och halft förtretad åsåg prostinnan hennes fruktlösa bemödanden, att rädda den ominösa nystpinnen, och ämnade just försöka verkan af sin aldra allvarsammaste röst på den oefterrätteliga hundvalpen, då denne helt hastigt släppte sitt byte och rusade skällande, och hviftande med svansen, mot grinden till hagen utanför.
– Se så, gudskelof . . . det är väl Anna som kommer hem, kan jag tro, – sade mamsell Lovisa pustande, under det hon röd och varm samlade upp sina fläderblommor, som under jagten efter hunden blifvit kringströdda.
– Jag kan sannerligen icke begripa Annas kärlek för den otäcka hundvalpen, ett rigtigt rofdjur, som äter så mycket som två svin kunde gödas med, – fortfor hon, under det hon med en beundransvärd naivité drog upp sin klädning, och med ett raskt steg, som blottade hennes bastanta ben, klef upp igen, och sökte komma i jemnvigt på den något halta trädstolen.
Ajax tycktes emellertid helt och hållet ignorera mamsell Lovisas ohöfliga epiteter, och hoppade gnällande omkring den, om hvars ankomst hans instinkt redan på afstånd underrättat honom.
Det var en flicka, som nyss tycktes öfverstigit barndomens gräns, – hvars ljufva englalika skönhet ännu så mycket liknade det lilla hittebarnet, hvilket mamsell Lovisa fört hem i sitt knä för sjutton år sedan, som den nybildade törnrosknoppen liknar den halföppnade rosen.
Hennes smärta figur, på en gång smidig och fyllig, egde barndomens hela sprittande liflighet, och den unga qvinnans hela vekhet och grace.
I det mörkblå ögat stridde barnets yra munterhet med ungdomens svärmeri.
Denna fina, regelbundna gestalt, höjningen af denna svanlika hals, stoltheten i sättet att bära detta lilla hufvud, den djerfva, lågande blicken, allt antydde högt och tydligt att det rann ädelt blod – ifall man så får uttrycka sig – i dessa ådror; att Anna var af dessa sällsamma intressanta naturer, som, ställde hvar som helst, förråda en oemotståndlig öfverlägsenhet öfver sin omgifning, oaktadt hon likväl saknade all egentlig bildning, ty den enda hon egde var ytlig, sammanrafsad och bizarr, hemtad från hvad som slumpvis fallit i hennes händer af prostens bibliotek, som, inklämdt i en mörk, dammig skrubb på vinden, blifvit af Anna upptäckt, och sedan betraktadt som en outtömlig skatt, som snarare förvirrade än ordnade detta lifliga, häftiga och vettgiriga sinne.
Ställd på en annan plats, handledd af en upplyst och kunnig lärare, skulle Anna – kanske till sin olycka – blifvit en af dessa, så litet afundsvärda varelser, – som väcka karlarnes undran och afsmak, och sitt eget köns fruktan och vedervilja; dessa amfibier, som hvarken tillhöra det ena eller andra könet, med ett ord, ett qvinligt snille, en lärd qvinna, en sådan som vanligtvis får betala sin öfverlägsenhet med sin lefnads lycka, men – lyckligtvis för Anna, hade hennes förstånd blifvit lemnadt helt och hållet åt sig sjelf, det var snillet i sin råhet, utan all polityr, och således oskadligt; men detta snille – som är ett lika afgjordt och glänsande lån ifrån himlen, som skönheten, – var allt för oemotståndligt, allt för verkligt, att icke i allt röja sin närvaro och utöfva sin hemliga, omisskänneliga makt öfver hennes omgifning; hon blef, – hvad hvarje qvinna af ett öfverlägset förstånd, utan ledning af en upplysande, sansad och erfaren vän, alltid måste bli, – en fantastisk svärmerska; och i detta lilla hufvud tumlade de mest djerfva, mest kuriösa spetsfundigheter, de mest oregelbundna, mest skakande utflygter.
Anna gafs icke annat, än att på egen hand genomgå den kaotiskt vilda serie af tankar och känslor, de af ett oupphörligt verksamt sinne uppfunna teorier, med passion omfattade i det ena ögonblicket, med misströstan förkastade i det andra, detta ett eldigt sinnes fruktlösa sträfvan, att fatta sig sjelf, tills tanken ändtligen, trött af de glänsande, gagnlösa irrfärderna, återgår till det enkla, klara förnuftet.
Men ingenting tydde i detta ögonblick på denna inneboende förtärande eld, hos den unga flickan, som med lätta steg nalkades gungbrädet der prostinnan satt.
Den högröda färgen på hennes kinder, den skrynkliga klädningen och de dammiga kängorna på hennes små fötter, bevisade att hon gjort en lång promenad.
– Hvar har du nu varit? – sade prostinnan, strök håret från hennes panna, och betraktade med verklig moderlig stolthet det vackra ansigte, som lyste af fröjd och tingdom emot henne.
– Ack, mamma, – sade Anna, läggande i hennes knä en ofantlig bukett af vilda nattvioler som hon hållit i handen, och kastande sig temligen själfsvåldigt i gräset vid hennes fötter, – det är aldrig värdt att du frågar mig hvar jag varit, ty jag vet det knappt sjelf, jag går än hit och än dit; i dag har jag varit på det höga berget deruppe bortom Esthult.
– Hur kan du gå så långt, och att klättra i de höga bergen se’n, du kan ju falla och skada dig . . . ensam och utan hjelp.
– Åh, mamma Ulla, jag är ju stora gamla flickan, jag måtte väl kunna akta mig sjelf, – sade
Anna skrattande, drog af sig sina handskar och kastade den upp i luften åt Ajax, som, hufvudyr af glädje vid utsigten till en lekstund med sin unga matmor, hoppade högt upp i luften efter dem.
– Ja ja, men om du kan akta dig sjelf – som jag väl också tycker, så kan du inte akta dina kläder åtminstone, det ser jag på din klädning, – sade mamsell Lovisa bannande.
– Ja, låt bli de der långa promenaderna, Anna lilla, annars skall jag ständigt vara orolig för dig, när du är ute, – återtog prostinnan.
– Men, mamma, det är mitt högsta nöje, att gå så der ensam i skogen, det susar så vackert i träden, och skymningen är så behaglig, sjelfva denna ensamhet, denna tystnad är musik för mitt hjerta, den väcker så ljufva känslor, jag drömmer om något . . . så skönt . . . jag vet icke hvad . . . jag är så lycklig och ändå . . .
– Gud vare oss nådig, så dumt du pratar, kära barn, – afbröt mamsell Lovisa och skakade om blommorna i sitt förkläde, – ve mej, om jag förstår ett ord af hvad du säger.
– Men, söta tant Lovisa, nog har du sjelf någongång haft behof af att vara ensam, att lyssna till ditt eget hjertas röst . . . att . . .
– Nej, det skall Gud veta att jag aldrig har, – sade mamsell Lovisa förtretad.
– Jag har i all min tid tyckt, att det varit bättre att göra någon nytta, än att gå så der och drumla, som du rätt ofta gör.
– Det kan nog hända att du har rätt, – sade Anna tankfullt, – men jag vet icke hvad det är . . .
– Jo, det skall jag säga dig, det är bara lättja, intet annat, – afbröt tanten i samma ton.
– Söta tant, – började Anna urskuldande, men mamsell Lovisa var vid dåligt humör, och fortfor utan att låta afbryta sig.
– Men hur kom det sig, att du icke kunde sitta stilla och vakta bien, som jag bad dig i morse?. . .
Jag har länge sett att kupan skulle svärma . . . hur gick det nu, – jo, att hela svärmen är bortflugen.
– Är bisvärmen bortflugen! – sade prostinnan med särdeles missnöjd ton.
– Herre Gud, mamma lilla, jag har ju suttit i två dar och vaktat på dem, och det har inte blifvit något af . . . och i dag tyckte jag de voro så tysta, så . . .
– Ja, så kunde du mycket väl suttit den tredje också, hellre än att förorsaka en sådan förlust.
– Nå ja, man kan väl icke begära att barnet aldrig skall tröttna heller, – sade mamsell Lovisa, som nu ångrade att hafva yppat olyckan, och dessutom alltid försvarade Anna när prostinnan bannades, en sak som prostinnan i sin ordning aldrig försummade, när mamsell Lovisa var ond; och efter denna förträffliga metod hade Anna blifvit uppfostrad; och det höll nu på att gå, som alltid vid dylika tillfällen, att de båda gummorna kommo i stället i gnabb med hvarandra.
– Kära Lovisa, – började prostinnan, med ingenting mindre än mild ton, men Anna skyndade sig att afbryta, i det hon sprang upp och bort till mamsell Lovisa, som balancerade och sträckte sig, efter den sista fläderblomman, med fara att falla framstupa i busken.
– Vänta, tant, – sade hon gladt, – så skall jag hålla i stolen medan tant går ned, den står så ostadigt.
Men tant Lovisa väntade icke på den erbjudna hjelpen, utan klef ändå på vinst och förlust baklänges rakt på den stackars Ajax, som följt sin unga matmor; hunden sprang förskräckt åt sidan, mamsell Lovisa förlorade jemnvigten och skulle fallit, om hon icke gripit tag i buskens nedhängande grenar, och förargad, som man alltid blir då man blir rädd utan orsak, började hon åter en lång fördömmelse öfver den olycklige Ajax, ”som ständigt var just der han icke borde vara, och alltid gjorde hvad han borde låta bli.
– Och se der, – fortfor hon, alldeles förgrymmad vid åsyn af Annas våta och hoptuggade handskar, som lågo på sanden, – hvad han har gjort; dina vackra blåbärsfärgade handskar, som jag sjelf köpte åt dig i Vernamo, nu äro de förstörda . . . jo, det är just värdt att ha något snyggt, då man har en sådan best i huset.
– Åh, tant; handskarne voro just icke så vackra, och dessutom så kan jag räta ut dem igen, – men du får icke vara så ond på den stackars Ajax, – sade Anna, smekande, – kom ihåg att han är min enda lekkamrat sedan Konrad for.
– Ja, ja; men du kunde ha en mindre och beskedligare hund, och icke en sådan der som liknar en varg; jag vet icke, hvarföre du icke tog den som lilla Sven tillbjöd dig, och som klockarn nu har, det var en vacker hund, och anständig se’n, – sade mamsell Lovisa, för andra gången upplockande de tappade blommorna.
– Ack, min Gud, hur kan du kalla den otäcka lilla besten vacker, som jemnt springer på tre ben och håller upp det ena örat och ned det andra, – sade Anna skrattande.
– Se så, låt oss gå in nu, – sade mamsell Lovisa, i det hon förtretad slog sanden af blommorna.
– Klockan är väl nio, och maten tillreds; – fortfor hon, tog stolen med sig och gick emot dörren.
– Lovisa är vid litet dåligt lynne i qväll, men bry dig icke derom; hon håller i alla fall så mycket af dig, – sade prostinnan, liksom för att trösta Anna, hvilken likväl helt glädtigt hjelpte henne leta efter en förkommen ”skön nystlapp alldeles ny”; – men oaktadt all ospard möda fanns den icke, och med en stark, fast tyst misstanke på Ajax begaf man sig ändtligen med nystfot och garn in i en liten sal, hvars alla möbler bestodo i ett väggur med perlfärgadt fodral, några skinnklädda stolar, en skänk, och ett fällbord, hvarpå nu var framdukad den anspråkslösa supén.
– Hur är det med dig, Anna, du äter icke i qväll, du brukar väl annars ha god aptit, – sade mamsell Lovisa, som fåfängt bjöd henne mjölgrötsfatet för andra gången.
– Du är väl icke sjuk, Anna lilla? – frågade prostinnan orolig, – jag tycker du är så tyst i qväll.
– Nej, visst icke, – försäkrade Anna och rodnade litet, i det hon reste sig ifrån bordet, som de gamla redan lemnat.
Den blick hvarmed prostinnan betraktade Anna, som kysste hennes hand och tackade för maten, var så sannt moderlig, att ingen skulle tviflat att ej dessa båda, som ett ögonblick höllo hvarandra omfamnade, voro mor och dotter; och verkligen, alltsedan prostinnan första gången tog det lilla hittebarnet i sina armar, hade hon älskat henne såsom sitt eget barn, och nu hade hon nästan glömt att så icke var.
I hemlighet rädd att mista hvad ödet på ett så sällsamt sätt gifvit henne, hade hennes efterspaningar om Annas föräldrar varit ganska lama, och icke den ringaste upplysning derom hade heller hunnit till det aflägsna Krösarp, der Anna uppfostrades i den tron, att den hon älskade som en mor också verkligen var det, ty ingenting gaf anledning till någon annan tanke.
Prostinnan hade bedt mamsell
Lovisa iakttaga tystnad om den äfventyrliga resan och Annas dunkla härkomst, och ehuru många kuriösa rykten bland tjenstfolket spridt sig derom, vid prostinnans oförmodade hemkomst med det späda barnet, stannade man likväl till slut i den tron, att hon var prostinnans systerdotter, en tro som ännu mera stadgades, då hennes syster ett halft år derefter dog, och hennes yngsta barn, en gosse om 5 år, kom till Krösarp, att som prostinnans eget barn uppfostras tillsammans med Anna; nu hade så många år förgått, och man tänkte aldrig mera på saken, de båda barnen kallade hvarandra syskon, älskade hvarandra som sådana, och ingen satte nu mera i fråga att de icke voro det.
Sjelfva de båda gamla qvinnorna som upptagit
Anna tänkte aldrig på möjligheten att Annas föräldrar kunde återfordra henne.
Prostinnan kysste Annas panna, sade henne godnatt, och gick in i sin sängkammare; mamsell Lovisa trugade den öfvermätta Ajax att äta upp det sista af sin ansenliga portion, och då han ändtligen tillfredsställt henne dermed, tog äfven hon godnatt af Anna, som långsamt gick upp för den branta trappan till sitt lilla vindsrum.
En half timme derefter lågo alla Krösarps invånare försänkta i sömn, utom Anna, som ännu, halft afklädd, sitter drömmande med hufvudet stödt i handen vid det öppna fenstret.
Hvad tänker Anna på?
Det är svårt att säga, och likväl skulle hvar och en kanske få en aning derom, om de sågo dessa halfslutna smägtande ögon, denna halföppna mun och kindernas vexlande färgspel, ty de tankar som irra i en sjuttonårig qvinnas bröst äro englar, och deras språk är en poesi skönare än alla rimsniderier i verlden.
Anna lyssnade till deras röster, som lågt och harmoniskt hviskade till henne om de djupa, heliga mysterierna i en älskandes qvinnas hjerta; hon förstod dem icke rätt ännu, hon anade för första gången, att hon icke längre var barn, och den suck, som nu för första gången smyger öfver de friska läpparne är barndomens själaringning.
Nu slår den gamla klockan i salen dernere elfva – Anna sitter ännu på samma ställe och i samma ställning, men kindernas rodnad flammar högre, och ögonens trånande glans är bytt i eld; – hvart flyga nu hennes tankar . . . tillbaka till sluttningen af den der gröna kullen straxt vid landsvägen, der småskogen står så ljusgrön, och skuggar de vilda nattviolerna, som vexa så frodigt i den fuktiga mossan under dess grenar . . . dit ila Annas tankar . . . hon ser – hvad? hennes kind blir ännu varmare, hjertat slår ännu snabbare . . . der sitter en ung man i skuggan, på en kullblåst trädstam, lutad öfver en portfölj, hvari han tecknar; solstrålarne som spela mellan de rörliga löfven skimra i hans lockar; hvar gång han ser upp kan Anna betrakta hans ansigte, den fina regelbundna profilen, det mörka, tankfulla och lugna ögat, den släta, fast något bruna hyn, och läpparnes höga färg och djerfva, sköna konturer; nu reser han sig upp, och hon beundrar omedvetet, – och utan att rätt kunna fatta hvad det är som så mäktigt inverkar på henne – detta underbara doft af höghet, som ligger utbredt öfver hela hans figur, denna själens inneboende ädelhet och kraft, – hvilken är lika sällsynt som ovedersäglig, – och uppenbarar sig i allt och på alla, der den finns.
Och ändå ligger det i detta ansigte en anstrykning af vekhet och svärmeri, som ofta hvila på ytan af stolta och kraftfulla naturer, – liksom den fina späda mossan öfver klippan, som döljer jernet i sitt djup.
– Och detta svärmeri, denna mildhet drar ovilkorligt Anna till sig . . . hon kan icke upphöra att betrakta främlingen, som ännu tankfull står qvar på kullen . . . konturerna af hans höga kraftfulla gestalt – belyst af de rödaktiga strålarne af solen, som i detta ögonblick ligger som en eldkula öfver skogstopparne, – aftecknar sig emot den dunkla skogen bakom honom, hans melankoliska blick hvilar tankfull på landskapet framför honom, och i hans ögon, på hans läppar, i hvarje drag af hans ansigte, ligger i detta ögonblick ett leende, som gör detta ansigte förtjusande.
Men . . . nu bullrar det på vägen, det är en vagn som kommer, en vagn så grann att
Annas barnsliga nyfikenhet och förvåning väcks deraf . . . den stannar, främlingen vänder sig om, det ljufva leendet är försvunnet, och man kunde nu snarare säga, att detta ansigte var intressant genom den outsägliga, hemliga stämpel af olycka, som det påstås att ödet eller naturen tryckt på vissa menniskors panna . . . en betjent öppnar vagnsdörren, den vackre okände stiger upp och vagnen rullar bort.
Men Anna känner en underlig smärtsam känsla, – en instinktlik oändlig saknad – solen har nu gått ned, i Annas hjerta har den på samma gång tändts och försvunnit . . . hon vill följa främlingen, vill se honom ännu en gång – och utan att göra sig reda för sina känslor, skyndar hon snabb som vinden – med denna kärlekens ögonblickliga skarpsinnighet – öfver kullen hvaromkring vägen kröker sig, – der finns en grind som han måste passera, och Anna är redan der – hon öppnar den, vagnen far förbi, och de lugna mörka ögonen träffa hennes, snabbt som en blixt och brännande som den . . . vagnen saktar sin fart . . . han vänder sig om . . . ännu en gång sjunker denna blick – så ljuf och betydelsefull – i Annas hjerta, för att lysa der i åratal och lära henne lifvets skönaste och bittraste hemlighet.
Och nu – nu ser hon honom alltjemt i hjertats spegel der hans bild står qvar . . . nu genomgår hon åter, och återigen detta korta men outplånliga möte; och drömmer dessa, det vaknande hjertats ännu dunkla men hänförande
, drömmar, som – då de en gång smugit sig in i dess djup – icke lemna det förr än verkligheten släckt dess purpurglans, och satt minnets bleka graflampa att lysa der i stället.
– Hon är lycklig – ty det ligger sällhet äfven i en nyväckt kärleks omedvetna saknad . . . och det var saknad – det var aningen att hafva funnit ett föremål för den skönaste, den enda egenskap af himmelskt ursprung som vi ega – förmågan att älska – som lade denna trånande och ljufva eld i Annas ögon.
Nu slog klockan återigen dernere i salen, Anna spratt till, lade händerna öfver ansigtet för att jaga bort de förledande bilderna, stängde fenstret och lade sig, för att under sömnen återfinna dem ännu mera hänförande.
Konrad.
En syn.
– Nå när kommer han? – frågade mamsell Lovisa, som var sysselsatt att ur ett stort stenfat, som stod bredvid henne, på trappan der hon satt, plocka upp förvälda ärtskidor och med mycken omsorg träda upp dem på långa trådar för att torkas.
– När kommer han? – upprepade hon och sträckte sig fram, för att möjligtvis kunna uppsnappa något af det bref som prostinnan – hvilken icke hört hennes fråga – var sysselsatt att läsa.
Prostinnan lade ihop brefvet med mycken omsorg, sköt upp glasögonen i pannan och vände sig till mamsell Lovisa, hvars hela ansigte oförstäldt vittnade om ett mycket lifligt begär att få del af sin matmors underrättelser.
– Den kära gossen, – sade prostinnan rörd, – han är nu promoverad och ännu icke 23 år . . . herre Gud, att hans far, min hederliga svåger, icke skulle få lefva för att glädjas öfver en så arbetsam och välartad son.
– Kors i herrans namn är lilla Konrad nu en riktig magister? – utropade mamsell Lovisa med lifligt deltagande.