Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar för skrämmer och lockar Den främmande mannen?
Hvem är han, denna abstrakta figur?
— En naturlag som med ens fått mål och gestalt; ingenting annat Och hur öfvar han denna dubbla tjusning på Ellida?
Derför att han representerar naturens egna fria ärlighet, mot hvilken Ellida känner sig ha brutit, med hvilken hon i sin själs grund dock är slägt.
Observera först hur han, som en symbol af tingens väsen, hvarken deklamerar eller skriker utan kommer lugnt med den kraft han har öfver henne.
Och när i sista ögonblicket en mäktigare känsla uppstiger i Ellidas bröst, då heller ingen deklamation.
Hon fogar sig stilla efter dettanödvändighetens bud och ett starkare öfvervinner ett svagare.
» Jag ser det nog.
Det är något här som är starkare än min vilja ».
Observera vidare den jämmerliga kontrasten mellan denna symbol för tingens väsen, och en menskones svage ytlige son, sådan som Wangel.
För en sådan äro formerna allt, för Den främmande intet.
Ellida.
Men ni måtte ju dock veta, att jag är gift!
Den främmande.
Ettida.
Och så i alla fall!
I alla fall så kommer ni hit för att — för att — hemta mig!
Ja väl, jag gör det.
Så lefver Den främmande i tingens kärna, medan Wangel lefver i skal och ceremonier.
Drastisk är kontrasten i tredje aktens stora scen när Wangel utropar:
» Jag hör ni kallar min hustru vid förnamn.
Det slags förtrolighet brukas inte här hos oss ».
Men äfVen sedan när han kommit frågans allvar närmare, förblir han i det längsta utaDför dess kärnpunkt; bara famlar i luften, besluter i vädret: » ni vet ju att Ellida är gift ».
Åt en formbunden menska, sådan som Wangel, bringar synen på tingens väsen blott ytterligare förvirring, åt en stor och ärlig natur bringar den klarhet.
» Du skall följa mig frivilligt » sägerDen främmande till Ellida: Wangel stirrar till som på en förryckt, men för Ellida är detta enda ord som ett: Varde ljus.
I ett nu öfverskådar hon sitt äktenskap, ser grundsynden deri, och hennes beslut är efter kort kamp fattadt: » Gör mig fri!
Gif mig min fulla frihet åter! »
Allt beror nu på Wangel.
Kan han ej begripa och med hela sin själ fatta hvad äktenskapet i sanning är, så är dem emellan allt förbi.
I det längsta begriper han ingenting.
Gång på gång har Ellida att förklara för honom att det ju alls inte gäller formerna, inte den kyrkliga vigseln, det är inte något yttre det gäller.
Det är » mitt sinne
— alla mina tankar — all min dragande längtan och åtrå — dem kan du icke binda. » — Men se, kärleken är den som under gör.
Och hur Wangel plågas och kämpar med sig sjelf och in i det sista rider upp på sin lagliga myndighet, så till slut, när redan skeppsklockan ringer, när redan Ellida i förtviflan viker från hans sida, då ger kärleken honom styrka, och han ser och erkänner att valfrändskapen är det, och ej ceremonielet, som viger till äktenskap.Och Ellida, när hon får välja i frihet, tvekar ej; Den främmande är ju blott ett fantom, en symbol, han har gjort sin tjenst och kan gå —.
Och hon väljer af hela sin själ Wangel; och deras förening är i denna stund för första gången ett äktenskap.
Så är Ibsens sista drama en ny predikan till de många som varit, om formernas falskhet ocn tomhet i jemförelse med tingens eviga sanning — nemligen for ett stort och starkt menskohjerta.
Det är en gammal sägen att när i forntiden de barbariska folken för första gången nådde Atlantiska oceanens strand och sågo hur vågorna i triumferande tåg störtade sig öfver sanden, så kastade de sig fram i raseri försökande att med svärdshugg bekämpa denne nye fiende, som tycktes vilja frånröfva dem deras land.
— Vanmäktiga som svärdslag emot vågorna, äro för evigt de sociala banden och formerna mot ett stort och starkt menskohjerta.
Det följer i ärlighet och sanning sin egen lag.
Det är som hafvet.
Klas Fåhraus.Musikalisk revy.
Operan *.
» Mycket visen for ingenting », » Djamileh » (nyheter).
Repriser: » Vermländingarne », » Hvita frun », » Den bergtagna », » Josef i Egypten », » Alphyddan », » Regimentets dotter ».
Mycket vftsen för ingenting.
Buffåneri i flera upptraden, hörbara ord, efter Cronhamn af C. F. Lundqvist, » osynlig musik » af hr C. Nordqvist.
Idén icke efter Shakespeare.
Personen
Benedikt, grälmakare, annars hedern sjelf ................................... Herr Lundqvist
Beatrice, näbbgädda, hans motpart ........................................... — — -- *
Claudio, erotisk, ledd af Benedikt ...................................................... Herr Strandberg
Hero, hans tillgifna ............................................... — — * *
Leonato, Heros pappa .................................................................................... Herr Strömberg
Don Juan, misslyckad, slutligen agad .......................................... Herr Linden
Borachio, hans betjent .................................................................................... — — — — * * *
Händelsen händer i k.
finansdep., i k. teaterkansli, men framför allt i A.
* Aterbnd från fru Edling, hr Oronhamn opponerar i stället.
* * * &gt; frk Klemming, rolen obesatt.
* * * » » frk Karlsohn » »
Spektaklet böljar i ena veckan och slutar i den andra,
Det var att vänta att K.
Operan icke skulle vilja visa sig sämre än K.
Dramat.
Denna teater gjorde som bekant ett förtjent fiasco med sin hufvudsakligen af sufflö-ren utförda » Mycket väsen för ingenting », men tog sin skadaen tid efter igen genom ett förträffligt uppförande af iSå tuktas en Argbigga ».
Men med den var det ju återigen k.
Operan, som gjorde ett — oförtjent — fiasco i våras d. v. 8.
Götz ’ opera of ver samma text.
Nu harmade det sinnena vid Gustaf Adolfs torg att » Så tuktas fru Hartman i skulle vid Trädgårdsgatan skjuta sådan fart.
lika för lika, tänktes.
» Med mycket väsen » gjorde herrskapet fiasco (apropos hur går det med våra 15000), nu skola vi ta upp den och ställa till stort spektakel — vänta ska ’ Ni fä se — se så nu då — ä * vi i ordning nu alla.
— Max, Lunkan, Annor små — bien!
— ett och — och tu — och — och — (» Nej — nej — vänta vi vill inte », sopran — afbrott) — hjelper inte!
) och — och — och — tre!
Ja, detta var då den första stora nyheten för hr Nord-q vists regemente.
Oaktadt bevekande omständigheter, måste vi dock mot denna nyhet visa samma hiskliga uppsyn som mot » Paul och Virginie », » Trumpetaren » och andra den förra regimens förhastade påhitt.
Vi tycka hvarken om idén, text eller musik, vi finna planläggningen dunkel, delvis också opraktisk, effektlös derjemte, både i en och två meningar taget.
Uppsättningen var ett hastverk, bristen på kör och orkester gjorde sig pinsamt gällande.
Angående solisterna vitsorda vi den spetsiga form hr Lundqvist mot all förmodan förmått bibringa sig, men han borde veta att damerna tillhör sista ordet Det är en liten artighet mot det relativt svagare kärilet.
Detta representerades af hr Cronhamn med den takt och elegans, som man kunde vänta, med en viss dosis qvinlig skadeglädje, malice, ironi dessförutom.
Hrr Strömberg och Linden innehade jemte hr Lundqvist de mer maktpåliggande partierna, men hr Strandbergs roll var vid detta tillfälle svagare än någonsin, frk.
Klemming och frk.
Karlsohn hörde man ej alls af.
Korteligen — utförandet hade sina pointer, men bristen på harmoni, takt och god ton omintetgjorde den nya operan, som led af för liten medverkan från personalens sida, hvar-för det alldeles omotiverade arbetet gått att formera bekantskap med sina osaligt aflidna föregångare.
* Det gör oss ondt att icke kunna skänka stort större deltagande åt spelårets andra nyhet, Georges Bizets enakts-operett % Djamileh ».
Lika bestämdt som fröken Selma Ek nekade biträda i den första, lika bestämdt borde hon ha vägrat sjunga i den andra nyheten, sig och sin chef till båtnad.
Ty lika litet tillför denna operett frk.
Ek någon ny artistära som den riktar hr Nordqvists repertoir, för att nu ej tala om vårt musiklif, till hvilket hänsyn numera naturligt nog endast kan tagas i andra eller tredje rummet, så stäldt som vår Opera f. n. har det.
En rik operascen kan sägas ha vissa skyldigheter mot musik vännerna quand même att stundom upptaga endast för dem njutbara eller intresseväckande konstalster.
Dit höra onekligen en genialisk kompositörs förstudier och som prof på dessa är onekligen op. Djamileh af ett visst intresse.
Men för vår operascen är jag rädd operetten blir af föga nytta och profeterar jag galet deri — så mycket bättre.
Bizets favoritnöje att assimilera med sin sångmö anklanger från utländsk folkmusik och som i Carmen med dess spanska kolorit slagit så väl ut, präglar också denna lilla lever de rideau.
Här är det Orienten det gäller, en pascha, en slafvinna, som afmålas.
Det är genialiskt gjordt onekligen, men det är gjordt, den arbetande handen skymtar för mycket fram och förtager det hela doften af omedelbar inspiration, behaget af verklig naturfriskhet.
Sångpartierna äro ej rätt sångbart affattade och erbjuda föga melodiskt intresse.
I Haruns stora och svårsjungna parti märker man barlekskupletterna, ganska väl koncipierade, samt hans andel i slutduon.
Djamileh har egentligen endast ett enda intressant solo, föga melodiskt, men högst karakteristiskt för situationen i den försmådda slafvinnans klagan, fyld af djupt känd smärta, beslöjad af orientalisk, hopplös, ökenlik fatalism.
Af ensemblenumren torde slutduon böra sättas främst på grund af dess väl stegrade effektfulla passion och dess delvis sydländskt breda och glödande melodik, om också mans-duetten som tekniskt arbete kanske är för mer, dess faktur är nemligen högst spirituel, ej omedelbart anslående, men intressant för musikvännen.
Så ock några körer.
Orkestrationen liknar ett österländskt broderi med dess brokiga färger, dess bjerta toner.
Bedan ouverturen larmarå I ’ oriental på ett gnisslande tema, som återfinnes inne i operan, och Djamileha stumma entrata ledsagas af ett persiskt tema, vällustigt, hett, trånande och abrupt.
Intendentens kupletter garneras af ett blänkande perlbroderi i orkestern, som äfven vid flera tillfållen drager uppmärksamheten till sig, genom dels groteska, dels bländande klangfargs-sam-manfogningar.
Ofverhufvud experimenterar Bizet nog mycket i Djamileh och hvem som helst skulle man kanske ej tåla så mycket bizarreri utaf.
Men han var nu ett geni och sådana får man taga sådana de äro — och applådera derjemte.
Emellertid tro vi att vederbörande knappast gjort Bizets minne en tjenst med » Djamilehs » upptagande.
» Les filles de Perth » eller » Les pécheurs de perles » innehålla mer gedigen musik än denna lilla fårgprunkande men flyktiga aqvarelh
Hr Lundmark spelade sin Harun mycket godt, så när som på diktionen, som hade för mycket af Georges Browns muntra bonhommie, för litet af den blaserade paschans aristokratiska slapphet och orientaliska flegma.
Med det krångliga sångpartiet redde sig hr L. öfverraskande berömvärdt.
Eks apparition var passande, hon spelade med sin vanliga säkerhet, men rösten var för ljus för detta parti, som också kräfver en mer fransk metod.
Behandlingen af dialogen lyckades i denna operett mindre väl än någonsin, men den ofvannämnda soloscenen sjöng frk.
Ek i ersättning på ett i allo förträffligt sätt.
Herr Linden var i gång, tal och blick en illusorisk turk och sjöng sina saker med stor fermeté.
Ett manér, som vidlåder hr L: s annars så utmärkt behandlade tal, är hans sätt att lägga till ordet » hä » efter hvar eller hvaran-nan sats.
Splendiano passade det på flere ställen visserligen, men då Don Juan, drängen Anders, Pehr Svinaherde alla » hä — a » på samma sätt, blir det enformigt och maskinmes-sigt, bör sparas på litet bättre — alltså.
Det är väl ej för mycket begärdt — » hä? »
* Vermländingarne » torde vara Sverges populäraste och mest spelade teaterpjes.
Den spelas på Stockholms Kungliga Stora Opera och på den minsta köpingsladas tiljor, i den rivalisera Folkteaterns stjernor med Stora Operans,med den täfla fåfängt » Nerkingar », Östgötar », » Vestgötar » och » Småländingar » om provinspriset, den är oupphinnelig, ojemförlig och har sedan 1845 inbragt sin författare vid pass 1000 francs — allaredan!
Ej ens » Vårt Lands » stränga teaterkritik hade något att invända mot Operans upptagande af Vermländingarne, ett drag så mycket vackrare som lilla pjesen » Ett boskifte » ansågs skola krossa det » falskt folklifsbildande gamla » stycket med sin » moderna snillrika realism ».
Lilla pjesen ansågs sådan i Upsala, der den såg dagens ljusf men det skedde ej så.
Vermländingarne lefva än i dag, och af pastor A. Stenströms pjes eller dramaturgiska sångmö eller estetiska begåfning har sedan dess intet försports — ej ens i » Vårt Lands » recensioner.
Dom — pjesen lefver.
Ej blott som k. Operans julfisk — lutfisk — och julgröt, utan den lefver ännu och riksdag8gubbarne kunna se den nu och röras i sina hjertan till mildhet mot så kurtisanta fosterländska sånggudinnor
— hoppas väl vederbörande — ack!
Och ändå har man till den klent aflönade riksdagsmajoritetens fromma satt ned biljettprisen till detta slycke, ej blott till femte raden, utan ock till första radens fond.
I den nya rollfördelningen till Vermländingarne måste hr Linden fram först och komplimenteras.
Vi höllo på att ej känna igen hr Linden, så treflig såg han ut, fast han med lofvärd sjelfforsakelse sökt göra sig så fuler som möjligt.
Allt sedan herr Henrikson ha vi ej haft en så bra bonddräng.
Men då hr H. var bondbarn sjelf, var det ju lättare för honom att vara förträfflig i rolen än för grosshandlare Linden, som lär vara Stockholmsbarn till börden.
Litet chargering oafsedd, ett par teaterspelsdetaljer glömda, var hr Lindens Anders ett mästerverk at frisk natur, hjer-tans glad och liflig, men derjemte fin, ädel och rörande i all sin rustika bastanthet
Vi lyckönska hr Linden till denna vackra bragd och hoppas fa mer af samma goda individualiseringskonst.
Erik står ej till att fa något intressant af, som älskare, idealisk bondson och f. d. teologisk studerande betraktad.
Hr Lundmark bjöd åtminstone till men han vrickade sig ju i sjöns hårda vågor, hvadan hr Hagman sedan förevisades i rolen, som fordrar en lyrisk tenor för sina folkvisor h varför hr Strandberg varit bättre på sin plats än hr H.sora tedde sig mycket utklädd i all sin skönhet, och emellanåt ej ens syntes veta hvad det var frågan om.
Att gifva honom ökad scenvana på Operan var rolen lämplig och dermed punkt.
Lika stel och flammande för hela tillställningen uppenbarade sig hr Malmsjö, som uppenbarligen lånat sin studentmössa från något tjockskalligt subjekt.
När hr Malmsjö förr umgicks i brukspatronens hus var han betjent, avancementet till son i huset gläder oss, minsann alla brukspatroner känna så sina pligter.
Men en student, som är hemma öfver sommaren och ser så bra ut som denne, bör väl vara litet gladare och hurtigare åtminstone mot jäntorna, icke dansa med denna likbjudarmin, heller!
Pince-nez skulle passa hr studenten, den tycktes behöfvas.
Systern tedde sig litet glädtigare i frk.
Karlsohns nätta skepelse, pappa sjelf ganska ärevördig och tät i hr Strömbergs.
Anna var fru Sterky, vid hvars debut såsom Dagmar Bosse — eller rättare Rose Friquet — vi fSste oss på grund af den poetiska ton, som låg öfver debutantprestationen.
Anna var också en vacker andra debut, känsligt och fint giord, men dels fick sångerskans sköna höga toner ingen användning i det lilla partiet, dels störde mellanregistret med dess redan för ett par år sedan af oss öfverklagade svensksvenska tonbildning, hvartill kom att rösten ej mer klang så frisk.
Med lämplig tournering af metoden, lektioner för någon f. d. opera-comique-artist o. s. v. borde fru Sterky kunna bli en värderik förstärkning för k.
Operan i det fack, der Olefine Moe och sedan Vendela Andersson skuro så vackra lagrar.
Lilla Anna talade en faslig stockholms-norska, hvilket till nästa jul bör modifieras.
Ingen skorrade denna gång sin » vermländska », hvilket onekligen var ett framsteg.
Granska bra talade hr Graf-ström, som här öfverraskade oss med en dramatisk gestalt-ningsförmåga, som vi ej trott honom om.
Den unge mannen fick mycket godt fram den gamle bondens odalhögfärd, hans litet senila envishet men också hans hederliga hjerta, som småningom mjuknar under pröfningarnas skärseld.
I blick, min och gest uttrycktes hans känslorörelser med lika mycken sanning som omvexling och lofvar denne Sven Ere-son det bästa för herr Grafströms dramatiska carrière.
Visan var utesluten.
Också Jons visa hade gerna kunnat nu uteblifva, ehuru den är samlingens fagraste, måhända.
Hr Lange sjöng denförr så att intet öga var torrt och framstälde en gripande bild af den fattige, gamle torparen, som efter ett helt lif af hårda mödor, svält och sorger begråter sitt enda barns förlorade förstånd i denna enkla, konstlösa, men så oemotståndligt rörande sköna melodi.
Fru Charlotte Strandberg, som i många år med mycken berömmelse sjungit Anna, öfvergick sedan till svärmoder Lisa, som gafs på sitt vis fullt ut lika bra med svärdotter Mina till pigan Stina.
Nu har fru Charlotte slutat med sin » kära mor » och fru Mina med sin piga, som upphäft sig till matmor i huset, men har svårt att se så gammal och barsk ut som mor Lisa behöfver.
Godhet och skälmeri stråla alltid ur denna behagliga artists apparition och ha svårt att ej titta fram under äfven den hiskligaste mask.
Viktor Dahlgrens Pelle var ett unicum.
Derför bör ej hr Nilsson klandras för att ej kunna jemföras med den ojemförlige, särdeles i dennes mirakulösa föredrag af visan, som alltid måste tas om » för bättre minnes skull, sir be-tjenten ».
Efterträdaren sökte likna sin utmärkta föregångare i så mycket som möjligt, sprita med fingrarne, o. s. v. Figuren har han för sig, muntert sinne också och det är möjligt att han blir en framtida V. D. i denna rol, der han redan nu väckte mycken fröjd och sysselsatte en stor dels uppmärksamhet, ja litet för mycket till och med på de andras bekostnad.
Likaså måste anmärkas att en genomkostlig landstry-karfysionomi längst till venster under Annas sorgliga vansinnescen narrade hela parkett att skaka af skratt — bakom näsdukarne, under tårar från de platser, der figuren ej så bra gjorde sig.
Som den stolta Britta dundrade frk.
Pettersson — icke från Vasateatern — ganska bra.
Fröken Oselio utförde förr denna roll (kom nu stickandes med den, den som törs!
) Som Ola såg man förr C.
J. Uddman, hr Sellergren framstälde nu en mindre tät bondpappa, som cederat från alla försök att tala med tungomål.
Löparnisse har efter hr Bäckström återtagits af hr Janxon, som sin röda näsa till trots är litet black i denna roll, som numera ej slår an så som närmare Dundrapartes dar om den ej tas i betydligt raskare tempo och — kanske — litet naivare.
Bondslugheten och glädjen öfver att lura bönder tittar så ohejdadt fram ur hr P. Janzons drag, att det rent kan choquera de hedervärda medlemmar af bondeståndet, som hedra hr J. med sin présenoe.
Avis au directeur.
Hr Sjöbloms Jössehäradspolska — detta stora glansnummer — torkade in i år.
Der ser man hvart det bär när stadsfullmäktige neka pengar åt Operan.
Stockholms-menskorna bli nu lidande deraf, ty 50 kronor har Operan ej råd, som den nu har det, att ge ut for en polska några minuter en aftonstund.
Hallingen dansades — men ej » riktigt », sade en gammal dam från Vermland i min närhet.
Sjelfva hr Sjöblom dansade ej Vermlandspolskan riktigt förrän en genuin landsman dresserade honom dertill.
Föröfrigt har vår Stockholms balettkår i februari satts på det hala — så att säga.
På Operan har varit mindre att se — men på Nybroviken, hvilka pas, hvilka valser, solo-mazurkor, hvilka » figurer ».
En sådan primadonna, sådana primi uomi, graciösa herrar och starka karlar!
Sannerligen vi undra på att recensionerna öfver dessa prestationer i våra stora blad rakat spalt upp och spalt ned, med en intensitet och en talang att länge orda om ett och samma, som gjort att man ogeneradt kunnat läsa tvärsöfver spaltstrecken, utan att råka på något nytt.
Ack du vår stackars lilla opera-balett!
I allt är du denna din rival underlägsen, till och med i den ädla, medaljerade konsten att med abandon sätta oupphörliga — rofvor!
Onsdagen den 31 Januari 1827 * hade Stockholms k.
Opera fullt hus.
Redan vid 3-tiden på eftermiddagen hade gamla mamseller och andra menskor begifvit sig till Operan, in genom lilla dörm åt Arsenalsgatan, upp for den trånga, krokiga, långa, doftande trappan till 3: dje raden, denna trappa, hvars olämplighet harangerades redan i den tidens press och som den dag i dag är ser — likadan ut.
Och måste så göra, enligt teaterns byggning.
I kolmörker tra-
* 1827 — icke 1837, som k. teaterpraeparationsnotiBen falskligen upp * gaf i våra oskuldsfulla dagblad.skade dessa stackars gamla mamseller m. il.
upp för dessa trappor, skuffande och nypande hvarandra att hinna forst upp till logedörrarne, der de troget stodo och väntade till spektakeltiden 1 / 2 7, då de ifrigt praktiserade sig in och satte sig med lättnad ned å första bänken, ty den var deras mål, derför hade de utstått all vedervärdighet och försmä-delse och andra bänken — kostade lika mycket.
Elaka stora pojkar och annat tross kunde dock i sista minuten komma och med sina knoppande manliga krafter skjutsa åt sidan de bidande gamla jungfrurna, hvilkas väntan i detta grymma fall varit fåfång.
Half 7 började spektaklet, men det kunde hända att lamporna ej ens till denna tid blifvit tända, hvadan hela publiken i mer eller mindre dunkel fick leta sig till sina platser i den kalla salongen.
I den kungliga logen såg man denna afton drottning Desirée, ännu ganska vacker och pikant, samt kronprinsparets sköna gestalter.
Med sär-skildt intresse betraktades hennes kungliga höghet, som året förut skänkt landet en tronföljare in spe och som nu åter, enligt hvad man hviskade, skulle glädja land och rike med ett nytt hopp.
Det blef den musikaliske prins Gustaf, som sedan föddes på Haga vid midsommartid.
På affischen stod » Hvita frun på slottet Avenel », komedi blandad med sång, och de uppträdande voro: Henriette Widerberg — Miss Anna, fru Frösslind — Jenny, Fru Bock — Margaretha, Pehr Sellström — lord Avenel, herr Cederberg — Dickson, herr Preumayr-Mac-Irton, Fredrik Kinmanson — Gaveston.
I baletten dansade herr Selin-der och mamsell Alm.
» Komedin » gjorde lycka, applåderna voro talrika.
Pressen mottog pjesen med blandade omdömen.
En del fann musiken vacker och tilltalande, andra dekreterade att pjesen hörde till Boieldieus sämre, kompositören började bli gammal, allt vore blott ett pastich på Rossini etc. Soldatarian ansågs » slarfvig », spinnvisan » ridikyl », instrumentationen » bråkig *, ouverturen ett » lapperi » (!
Bland de utförande komplimenterades Sellströms vackra rost, » för hvilken partiet erbjöd de tacksammaste utmär-
* 1879 bestämde N.
T: s musikkritiker att Hvita frun var en » öfvervunnen ståndpunkt ».
Jag nämner ej kritikerns namn — af humanitet.kelser ».
Han var vacker i uniformen och spelade friskt » om ock med något koketteri och vissa blickar » (!
Slikt utgjorde annars fröken Widerbergs styrka, som man vet.
Hennes sköna röst prisades också i denna open, der hon lär ha spelat med stort behag, som t. o. m. fördunklade Jenny Linds försök i rollen som 17-årig flicka tio år derefter.
Fru FrÖ8slind » passade bra för Jenny » och lär ha sjungit sin ballad med » täck hållning ».
Herrar Cederberg och Kinmanson och fru Bock utförde sina roller » till beröm », kör och orkester voro väl inöfvade.
Om orkestern ackompagnerade för starkt, spordes ej.
Tredje representationen applåderades mindre, fru Sevelin och herr Lars Kinmanson hade då öfvertagit Annas och Gavestons roller och mamsell Fägerstedt hade narrat af mamsell Alm hennes lilla dansparti, hvaröfver de balda mamsellerna lära ha kommit » sig så tillhopa att föga fattades att politiehjelp måst recherheras * (!
Trots sin » slarfviga », » ridikya », » bråkiga » musik lefver Hvita frun än i dag och har gifvits många gånger både med Sellström, Olle Strandberg och Arnoldson i hufvud-partiet, som ej är Anna utan löjtnanten.
På 1860-talet lefde Hvita frun särdeles upp med den sistnämda tenoren, med den vackra Mina Gelhaar, med den pikanta Lotta Strandberg, dessutom Dahlgren, Willraan och gumman Fundin, som sjöng Margaretha med samma behag som hon fordom på 40-talet sjungit Hvita frun sjelf.
Men först på 70- och 80-talet mognade Arnoldsons Georges till konstnärlig fulländning och var då en prestation som få.
Fröken Harling kom efter frk.