Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta onda kan numera aldrig fullkomligt afhjelpas, men minskas kan det genom exempel från de bättre lottade folkclasserne, genom - Den 18 December f. m. 473 nom ändamålsenliga tullförfaltningar, oell derigenom att man icke nu vidtager åtgärder till sedelstockens hastiga förökande.
Låter man förhållandena i lugn utveckla sig sjelfva, skall minskning i importen blifva en naturlig följd af rörelsecapitalets inskränkthet.
Utvidgar man deremot lånerörelsen, till förmän för de skuldsatte, skall importen i samma man tilltaga och vinsten, till en icke ringa del, stanna i ulländningens fickor.
Men dessa reslrictiva åtgärder äro, jag medgifver det, olycksbringande för många individer.
De äro en af dessa stränga kurer, som understundom måste tillgripas, då lindrigare botemedel ej förmå att rädda patientens lif.
(Och patienter här äro icke blott Banken, utan i ännu högre grad Staten).
En annan method måste sedermera användas för att fullkomligt återskänka honom helsan, och denna är, i afseende på dess tillämpning till Slaten, ökandet af landets produclion, genom frikostiga anslag i alla grenar af industriel utveckling.
Dertill räknar jag i första rummet lättade communicationer och större odlingsföretag; derefter underlättande af fabriksanläggningar och, kanske mer än allt annat, upphjelpandet af den ytterst vigtiga husslöjden hos vår allmoge.
Mycket kan i dessa afseenden vinnas genom lån på amortering, men vill man snart komma till något verkligt nyttigt resultat, så måste Staten lemna anslag, åtminstone hvad communicationernes underlättande och de större odlingsföretagen beträffa, och det är för sådant ändamål jag, på förut anförda grunder, yrkar införandet af ett inrikes statslånesystem, i mindre scala.
En annan orsak till förlägenheten torde höra sökas i den obetänksamhet, hvarmed man hos oss, på tänta penningar, ingår i egendomsköp och näringsföretag.
Denna falska speculationsanda framkallades i ej ringa män genom den hastiga tillökning i penningestocken, som blef en följd af hypothekscassornes och privatbankarnes nästan samtidiga inrättande; och denna rörelsecapitalets allt för hastiga förökning bär nu sina följder.
Egendomarna hafva åter fallit i pris, och deras innehafvare skrika högljudt på hjelp.
Hvad de mest skuldsatte beträffar, kunna de enligt mitt förmenande icke räddas; det enda man för Statens och det allmännas räkning bör önska i afseende på dem, är att deras egendomar så fort som möjligt må öfverflyttas pä personer, som äga capital och styrka att tillbörligt drifva dem.
Hvad deremot de mindre skuldsatte beträffar, är det Statens skyldighet att träda emellan, och i detta afseende torde Biskop Agardhs förslag till bildande inom Riksg.cont. af en allmän hypothekscassa förtjena att ej lemnäs utan uppmärksamhet.
Den tredje och icke mindre vigtiga orsaken till vår penningeförlägenhet, är bristen på credit och förtroende man och man emellan.
Crediten är störd genom slapphet i concurslag, genom tillåtelse för köp af lösören, som qvarblifva under säljarens vård, genom upphäfvandet af arbetsdom och genom försvårandet af bysättning.
Allt syftar, att gynna gäldenären på fordringsägarens bekostnad.
Vingleri, slösaktighet och löftesbrott bestraffas icke, eller åtminstone icke som sig bör.
Huru 5 11. 00 474 Den 18 December f. m. vill man väl då all förtroende enskilde emellan skall bunna äga rum?
Inför större skyndsamhet i vära ulsökningslagar, belägg med straff hvarje, utan verkliga olyckor blefven cessionant, hvars massa icke lemnar full liqvid, äfven när hans förfarande icke varit uppenbart vårdslöst eller bedrägligt; och credilen skall återkomma, yppigheten i lefnadssätt minskas och betydande capitaler komma i dagen, hvilka nu, just i brist på förtroende, ligga skrinlagde.
Efter att sålunda hafva utvecklat de skäl, hvaruppå jag grundar min öfvertygelse, att förlägenheten bör afhjelpas genom andra medel än en utvidgad lånerörelse, anhåller jag tillika att få undersöka, huruvida en dylik åtgärd, i händelse den af Ständernes majoritet skulle bifallas, verkligen nu är af behofvet sä högt påkallad, som man tyckes vilja tro.
Mig synes dä, att förhållandena af sig sjelfva redan betydligt förbättrats.
Vår export, både af jern- och trädvaror, har denna sommar och höst varit högst betydlig.
Importen har deremot, just till följd af penningebristen, minskats, och verkan deraf är, att vi haft och ännu hafva en så ymnig tillgäng på vexlar, att innehafvarne länga tider klagat öfver svårigheten att afsätta dem.
Men hvad är vexlar annat än tillgång på silfver?
Och hvarthän tager delta silfver sin riktning, om det en gång i landet inkommer?
Jo, till bancoluckan, för att utbytas emot sedlar.
Pä sådant sätt, och endast sä, åstadkommes i min tanke en naturlig tillökning af sedelstocken.
Ingen anledn. är för handen att nästa år befara en minskad export af vår förnämsta bytesvara med ntländnängen, jernet, sedan bruksägarne mäst beqväma sig att afyttra detsamma till ett pris, som, om äfven för dem sjelfva föga fördelaktigt, likväl ät landet inbringar högst betydande summor.
Sädesskörden, ehuru dålig till sin beskaffenhet, har likväl varit ganska ymnig.
Upphörandet af Finska handelstractalen kommer troligen, lill båtnad för jordbruket, att medföra en betydligt minskad import ifrån detta häll.
Varuprisen hafva redan börjat sälla sig.
Bruksägaren, som för sitt jern erhåller en betalning, som mångenstädes understiger tillverkningskostnaden, har till följd deraf nedsatt priset på tackjern och forslor; tackjernstillverkaren likaså på malmer och kol, och grufbrylarcn pä dagsverkslönerne.
Jordbrukaren är kanske i delta ögonblick mest att beklaga, genom det ytterliga vanvärde, hvartill hans producter fallit; men orsaken dertill måste sökas lika mycket i varans tillfälligtvis dåliga beskaffenhet, som i penuingebristen, och fortfar det nuvar. nedtryckta priset på lifsförnödenheter, komma arbelslönernes sänkning att blifva dess omedelbara följd.
Med ett ord, den svåraste krisen är öfverstånden och förhällanderna skola snart jemna sig sjelfva, så framt man ej, genom några förhastade åtgärder, ånyo rubbar dem ur den jemvigt, de äro på vägen att taga. 6:0
Bestämmandet af ett maximum för den del af sedelor. li depositions-skulden, som icke motsvaras af reela fonden.'
Ulsk:s förslag, att den del af Bankens sedelstock, som öfverskjnter beloppet af metallisk valuta, måtte lill sitt maximum bestämmas, biträder jag till alla delar, emedan derigenom allt för hasti - Den 18 December f. m. 475 ga oell allt för slöra fluclualioner i det circulerande sedelmyulet kunna undvikas; men i afseende på beloppet af detta maximum, kan jag ej dela Etskis öfvertygelse.
Då, enligt livad jag tagit mig friheten förut antyda, jag kommer att rösta emot sedelstockens utvidgande genom nya lån, instämmer jag derföre i den del af Hr Nordenanckars reservation, hvaruti detta maximum föreslås tilt 20 millioner r:dr b:co.
Denna nedsättning torde vara så mycket nödvändigare, som Utsk. tillika föreslagit, alt reela fonden skulle kunna nedgå till ett minimum af 2,500,000 r:dr silfver, motsvarande r:dr b:eo 6,666,666!j. som med tillägg af maximum sedlar utan motsvarande valuta , . „ „ 22,000,000. skulle bilda en utelöpande sedelstock af tillsammans r:dr b:co 28,606,066 vid hvilket förhållande proportionen emellan metalliska cassan och sedelstocken blefve såsom 1 till 4,3Ö.
Dessutom hemställer jag till Olsk:s bepröfvande, huruvida det ej tillika vore nödigt alt bestämma ett maximum, hvaröfver hela den utelöpande sedelstocken (den del deraf äfven inberäknad, som motsvaras af metallisk valuta) under inga förhållanden finge ökas.
Eljest skulle densamma, i händelse en betydlig mängd silfver i Banken inströmmade, kunna uppgå till ett så stort belopp, att alla varuvärden deraf hastigt stegrades. 7:o Privatbänkernes organisation.
Utsk. har i delta afseende endast yttrat, att privatbanker må bibehållas, emedan de, riktigt förvaltade, kunna i vissa delar, bättre än ulgreningar af Riksbanken, uppfylla landsorternas behof, härvid likväl förutsatts, att nämnde banker äro ändamålsenligt organiserade, controllerade och lill sin sedelutgifning begränsade, samt att, derest privatbankerne upphöra, Riksbanken dä bör genom sedelutgifning ersätta den minskning i rörelsecapilalet, som sålunda uppkommit.
Jag beklagar, alt tiden ej medgifvit Utsk. alt, samtidigt med betänk, om Riksbankens lånerörelse, till Ständerne afgifva förslag i afseende på privatbankernes organisation.
Dessa frågor stå lill hvarandra i ett så oskiljaktigt sammanhang, att de måste samfäldt behandlas, så framt en fullständig financeplan skall kunna uppgöras.
Jag undviker derföre all nu yttra mig öfver denna fråga, meri anhåller blott få förklara, ali jag röstar för priratbankernas bibehållande.
Den nytta de inom provinserue åstadkomma, är så fullständigt utvecklad i Hr Nordenanckars reservation, att jag, såsom skäl för min åsigt i delta afseende, endast behöfver åberopa densamma.
Om privatbankernes sedelutgifning begränsas, om de ej tillåtas utgifva sedlar på andra valeurer, än dem Hr Skogman föreslagit, och om aclie-ägarne åläggas solidarisk ansvarighet för bankens alla skuldförbindelser, tror jag de väsendtligaste anmärkmr, som man hittills emot dem kunnat göra, komma att förfalla.
Sedan jag nu genomgått hufvudpunkterne af Utsk:s betänk., anhåller jag att ytterligare fä deremot göra några mindre anmärkmr.
Utsk. föreslår, att Riksg.cont:s crediliv icke skulle uti Bankens sedelstock inberäknas, emedan det icke är under hela 470 Den 18 December f. m. året afsatt, samt de sednare åren varit mindre anlitadt.
Detta creditiv torde likväl komma att framdeles mera begagnas, sedan vid denna riksdag slatsinkomsterne blifvit vida högre beräknade än förr, och deremot vissa förslagsanslag, t. ex. för fångars vård och underhåll, alldeles för lågt.
— För att framtvinga den sä högst fördelaktiga inrikes vexetrörelsen, tror jag Utsk. bort ordua Handels- och Näringsdiscontens utlåningar pä sätt Hr Skogman föreslagit.
Jemte bestämmandet af ett minimum för metalliska cassan, tror jag, att Utsk. derjemte bort föreslå, att så snart silfverfonden nedgått till ett visst, likaledes bestämdt belopp, Bancofullm. skulle åläggas att till hvad pris sorn helst anskaffa silfver’.
Flera anmärkmr skulle kunna göras; men, mine Hrr, jag har redan varit vidlyftig, kanske allt för vidlyftig, då financelärans hemligheter ligga utom både mitt yrke och mina forskningar.
Jag har likväl alltid trott, alt på denna väg, likasom på så många andra, det enkla också är det sanna, och då jag befarar, att fäderneslandets stora (mandelia intressen komma alt vid denna riksdag uppoffras för de länesökandes aldrig mättade behof, har jag, för fredandet af mitt eget samvete, velat i R. o. Ad:s prot. deremot nedlägga en högtidlig protest.
Jag vill icke vid detta tillfälle inlåta mig i systemet i sin helhet, utan inskränker mig till att endast vidröra ett par punkter i betänk., och i anledn. af dem uttala några få grundsatser, som jag anser vara vigtiga att i allmänhet ihågkomma vid creditlagstiftningen.
Den första af dessa punkter är den 12:te i andra afdeln. af Utsk:s betänk., och lyder sålunda: ”att
Riksbanken utlånar penningar och meddelar crediliver, på sätt här nedan säges, mea Bancostyrelsen kan, då den finner sådant med Bankens fördel och säkerhet öfverensstämmande vägra nya lån och crediliver, äfven när intet är att anmärka emot säkerheten.” Hvarefter Utsk. tillägger: ”Då någon sådan, sats icke finnes uti nu gällande bancoreglem. uttalad, skulle möjligen deraf kunna hemtas anledn. för den öfvertygelse, att en dylik rättighet icke vore Bancostyrelsen lemnad.”
— Den 47:de punkten lyder: ”Att Bancofullm:s första pligt, är alt bibehålla stadga i myntvärdet — genom reglering af Bankens sedelutgifning med fortfarande uppmärksamhet å metalliska cassans ställning samt vexelcursens förhållande; — genom inlösen, efter fastställd grund, af Bankens sedlar med silfver, antingen i Svenskt mynt, eller i utländskt mynt eller i planlsar, det första ovillkorligen, i de begge andra formerna efter sedelinnehafvarens önskan och Bancostyrelsens'pröfning af omständigheterna i hvarje fall; samt — genom ändamålsenliga åtgärder till metalliska cassans förstärkning eller till förminskning af de Bankens förbindelser och utlåningar, som omedelbart verka på densamma; hvartill hörer att hypothicera eller sälja innehafvande räntebärande obligationer samt att köpa silfver eller upptaga creditiv; ägande Bancostyrelsen, att för kostnader vid sådana åtgärder använda större eller mindre del af Bankens räntevinst för året.”
[Den 18 December f. m. 477 Jag ber att i anleda, af dessa båda punkter få uppläsa några skriftligen uppställda tankar:
Hr Lefre'n anförde derefter skriftligen:
Dessa punkter äro de vigtigaste i hela betänk., ty dess lydelse kommer att så väl för Svenska folket som för de folk, hvilka med Sverige stå i handelsförhållande, tillkännagifva antingen R.
Sl:s mening är, att Sveriges Bank, hvars sedlar, enligt Reg.F:s 72 §, skola såsom mynt i Riket erkännas, skall hädanefter såsom hittills slyras efter grundsatser, hvilka ohjelpligen leda till förnyad bankrutt och myntvärdets deraf följande förnyade förstöring, eller om R.
St. hunnit mogna lill den öfvertygelse, att fortsatt van dring på en sådan bana är stridande, icke allenast emot lagen, som bjuder, att äganderätten skall vördas och vårdas, utan ock mot främsta satsen i statshushållningsläran, som lyder: ingen förkofran är möjlig i ett land, som saknar ett orubbligt mynt.
Jag anhåller vördsamt att först få i minnet återkalla hufvuddragen af Svenska penningevärdets öden, för att tjena till ledning vid bedömmandet af de ånmärkmr, i anledn. af förevar, punkt af betänk., hvilka jag vid detta tillfälle hvarken får eller vill tillbakahålla.
Det är kändt, att Svenska myntförhållandena, efter föregående oredor, år 1664 blefvo reglerade, och alt silfvermynlsdalern, som utgjorde landets myntenhet, då fastställdes till nära J af en r:dr sp. Under loppet af påföljande 52 år hade man genom felaktiga financeåtgärder hunnit bereda en riksbankrutt, hvaraf följden blef, att 1716 års myntordning bestämde silfver myntsdalern till ^ af en r:dr sp. Svenska capitalerna hade sålunda inom ett halft århundrade blifvit nedsatte till hälften, eller omkring 50 proc.
Under derpå följande 61 år fortgick man på samma förderfliga bana, hvarefter den andra bankrutten verkställdes genom realisationen år 1777, då silfvermyntsdalern förklarades vara J af en r:dr sp. Svenska capilalerne blefvo härigenom åter nedsatta till hälften, så att blott \ eller 25 proc. äterstodo af det värde de ägde 1664.
Under derpå följande 26 år (man gick nu med raskare fart) fortfor man att framgå på den gamla kända banan; och 1803 verkställdes den 3:dje bankrutten, då Svenska capilalerne förlorade ^ af det värde de år 1777 ägde, så att blott 16§ proc. återstodo.
Under de 27 år, som derpå följde, upphunno vi målet för den 4:de bankrutten, som decreterades år 1830, och hvarigenom Svenska capitalerne förlorade f af sitt återstående värde; så att blott § af de 16| proc., som vid 1803 års bankrutt blefvo i behåll, nu återstår, utgörande 6a- proc. af deras värde år 1664, eller jemnt T*F deraf.
Sådana äro resultaten af vår fmancelagstiftning under de sednast förtlutna 180 åren!
Man lofvade högtidligen år 1830 att icke fortgå på denna bana: har man hållit ord?
Jag svarar härpå ett bestämdt nej, med hänvisning till bancoreglementerne af åren 1834 och 1841, hvilkas bokstaf och anda klarligen utvisa, att de hufvudsakligen afse de lånandes intressen, med bestämdt åsidosättande af myntvärdets upprätthållande, som är Bankens främsta pligt.
St. fortgå 478 Den 18 December f. m. på bankrutternas breda bana?
St. härtill icke allenast skola svara nej, utan äfven vidtaga sådana åtgärder, att Svenska folket och Europa må varda öfvertygade derom, alt delta nej blifver en sanning.
Falska begrepp om sältet alt ordna och bedrifva lånerörelsen inom landet hafva varit egentliga orsakerna till de 4 riksbankrutter, som i det föregående blifvit nämnde; samma orsaker hota att förr eller sednare framkalla den 5:te, oaktadt både Bankens och Statsverkets ställning är ganska tillfredsställande, och vida fördelaktigare än måhända under något föregående tidskifte.
Min öfvertygelse är, och den vill jag utan förbehåll uttala, ali sä väl den plan för Bankens lånerörelse, som inneluilles i nu gällande 1841 års bancoreglem., som hvilket annat förslag till densammas reglerande, som kan blifva antaget, skall leda till bankrutt, om det icke erkänner och upplager följande 5 hufvudgrundsatser: l:o Bancostyrelsens främsta och ovillkorliga pligt är, att upprätthålla hancosedlarnes värde. 2:o Bancostyrelsens andra, den förra underordnade och således villkorliga åliggande är, att bedrifva Bankens lånerörelse. 3:o Bancostyrelsens rättighet och pligt är, att inskränka lånerörelsen, dä omständigheterne kräfva sådan åtgärd för att hejda och hämma en öfverdrifven utvexling och export af Bankens reela fond.
Benna utväg är den enda fullt verksamma^-att upprätthålla bancosedlarnes värde, och så väsendtligen nödvändig att i rätter tid med allvar begagna, alt ingen bank dessförutan kan i längden äga bestånd. 4:o
Då mer än vanlig tillgång på vexlar sig företer och cnrsen således håller sig vid eller under pari, skall Bancostyrelsen omsorgsfullt tillse, att dessa tillgångar varda begagnade till förstärkande af Bankens reela fond; ägandes Styrelsen alt af Bankens tillgångar bestrida de omkostnader, som erfordras för den O O ' metalliska valutans införsel. 5:o Som Reg.F:s 72 § föreskrifver, • att R.
St. äga rätt alt £enom Banken utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännas, samt derjemte förklarar, att Banken står under R.
St:s garantie, samt med denna garantie nödvändigt mäste förstås förpligtelsen att upprätthålla värdet af Bankens sedlar; så måste R.
St. vidtaga sådana åtgärder, att
Bancostyrelsen alltid må äga att disponera en tillräcklig fond statsobligationer, som af Konungen äro garanterade, för att användas då realisationens upprätthållande sådanes användande kräfver.
Uti det förslag, hvarom vi nu öfverlägga, äro de 2 första af de här upptagne 5 hufvudgrundsatserne väl erkände, men den 2:dra är icke uftryckeligen satt i det underordnade förhållande till den första, som vederbör, och som är nödvändigt för att öppet uttrycka, att lånerörelsen är bestämdt underordnad sedelvärdets (realisationens) upprätthållande.
Den 3:dje grundsatsen är ingenstädes klart och bestämdt uttryckt.
I belänk:s 2 afdelning 12 punkt sid. 27 synes väl en tillstymmelse härtill, äfvensom i punk - Den 18 December f, m. 479 ten 47 sid. 59, men på begge ställena synes man omsorgsfullt undvikit alt ålägga Bancostyrelsen såsom bestämd pligt att inskränka lånerörelsen då sådant påfordras, äfvensom ingenstädes den tanka är bestämdt uttryckt, att denna utväg till realisationens upprätthållande är väsendtligen nödvändig och utgörande ett hufvudvillkor för beståndet af hvarje bank, som sig med sedellänerörelse befattar.
Min öfvertygelse är, att denna grundsats klara uttalande och befordrande till verkställighet, i fall af behof, är R.
Sits pligt, och att utan detta öppna och ärliga uttalande af denna främsta grundsats för lånerörelsen, intet förtroende till Ständernes finaneelagstiftning skall komma att äga rum, de må i öfrigt vara så väl uttänkt, och ljuda med så behageliga ord som helst.
Min öfvertygelse är, att om denna grundsats öppet erkännes och utsäges, så behöfver den i verkligheten sällan eller aldrig användas, men att om så icke sker, man af denna skygghet att uttala hvad rätt är, skall skörda bittra frukter.
Nuvar. baneoreglem:s 117 § innehåller i klara ord uttryckt den förderfliga lära, emot hvilken jag nu och alltid ifrat, och hvars hyllande ohjelpligen skall medföra vårt penningeverks förstöring.
I en motion, som till BancoUtsk. blifvit remitterad, har jag omständligare sökt utreda dessa af mig nu yttrade åsigter; jag åberopar densamma ånyo, emedan den af någon händelse icke synes hafva kommit till föredragning inom Ulsk.
Mig synes, att Utsk. obeslöjadt bör uttala sitt erkännande eller förkastande af den hufvudgrundsats, som i denna motion uttalas, ty den innebär en vitalfråga i financelagstiftningén, som icke med tystnad kan förbigås, eller med skygghet kringgås.
Man måste klart utsäga, om man vill mota en framtida bankrutt, eller blunda för dess annalkande.
Ehuru jag med nöje erkänner det förtjenstfulla i ölsk:s arbete, isynnerhet när man besinnar alla de svårigheter, som mött Utsk., och alla de olika meningar, som der skulle förenas, synes det mig likväl som om delta betänk, vore alltför mycket genomgripande i sin tendens, ty det skulle snart sagdt ändra alla vära financiella förhållanden, och jag tror icke, att den största skarpsinnighet kan förutse alla de följder, hvartill det skulle leda.
Vid början af denna riksdag utgaf jag i en tryckt skrift mina åsigter i detta ämne, men jag har sedermera något modifierat dem.
Kanske förledd af den vanliga faderskärlek, som författare hafva för sina arbeten, synes del mig nu, som min åsigt vore enklare och mera ledande till det sökta resultatet, än hvad Utsk. här föreslagit.
Jag har derföre gjort en kort resumé' deraf, som jag ber att få uppläsa, icke såsom en ny motion, utan såsom en bilaga till återremissen af Ulsk:s betänk., till det afseende Utsk. derå behagar fästa.
Björnstjerna följande:
Grunder för en Jina noer ellering : l:o Banken förblifver i sitt nuvarande skick; så äfven Riksg.- cont. 480 Den 18 December f. m. 2:0 Lånerörelsen, sorn nu bedrifves af Banken, förblifver derstädes. 3:o
Den dertill nu använda summa förblifver densamma. 4:o
Privatbankerna bibehållas såsom särdeles nyttiga för crediliv- och deposil-räkningars förande, och såsom icke tryckande på Bankens silfverfond med mera än en tredjedel af deras rörelsecapital; maximum af detta bestämmes efter Ulsk:s förslag, likasom minimilydelsen af deras sedlar. 5:o Bankens behållna vinst (900,000 r:dr b:co) öfverlemnas hvarje ärntill Biksg.cont. 6:o A denna inkomst grundar Riksg.cont. ett fondsystem, för att medelst inrikes skuld undvika utrikes. 7:o Till detta fondsystem hörer en sinkingfond, hvartill årligen afsättes en tredjedel af inkomsten, svarande mot två proc. årlig amortering.
Sinkingfonden uppköper dagligen på Börsen, till och med pari, de till salu utbjudna obligationer, hvilka i följd deraf kunna göras ouppsägbara. 8:o Medelst den verkan på obligationernas värde, som sinkingfondens dagliga uppköp åstadkommmer, behöfver deras räntefot icke vara högre än fyra proc., för att hålla dem vid paricurs. 9:o Fondcapitalet, som på ofvannämnde sätt kommer i omlopp, rättas efter Riksg.conhs tillgång (900,000 r:dr b:co om året).
Dermed kan efter hand ett fondcapital af 16 (säger sexton) millioner r:dr b:co sättas i omlopp, af hvilka sex ä åtta millioner lill nästkommande lagtima riksdag. 10:o Medelst fondsystemets grundläggande, beredes möjligheten att, i händelse åfelt krig, en större missvext eller annan calamitet, kunna bestrida de deraf härrörande utgifter, utan alt, såsom år 1809, behöfva öka sedlarnes antal med många millioner, hvarigenom dessas Värde förstöres, äfvensom alla deras capitalförmögenhet, som äga en sådan. ll:o Det sålunda genom fonder tillskapade capital af sexton millioner r:dr b:co, användes till publika arbeten, samt andra allmänt nyttiga och producliva föremål, af hvilka en framtid drager nytta, och till hvilka den således äfven bör bidraga.
Den Svenska näringsidkaren, till hvilka höra jord- och bergsbrukare, erhölle derigenom hvad han egenteligen behöfver, ökad afsättningsförtjenst och arbelslillgångar och erhölle detta förutan ökad skuldsättning. 12:o
Som medelst den här föreslagna åtgärden, en betydande tillgång uppstår för bestridandet af publika arbeten och andra allmänt nyttiga företag, kan Riksg.cont:s nu ägande behållning (5,000,000 r:dr b:co) disponeras till annat föremål, såsom belåning af spanmäl, enligt Hr Biskop Agardhs förslag, belåning af andra exportartiklar, och nedsättning af den allmänna bevillningen, med en million om året till nästa riksdag, hvarigenom en direct och betydande lindring tillgodokommer det för närvar, så betryckta Svenska folket.
Häruti instämde H. Ex. Hr Frih. Lagerbjelke, Johan. II.
Den 18 December f. m. 481 H. Ex. Hr Gr. o
Landtm, hemställde, att då flere af de ledamöter, som anmält sig, ännu icke haft tillfälle att yttra sig, öfverläggningen i detta ämne mät,te få uppskjutas till eftermiddagen ; hvilket bifölls.