Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får dervid anmärka, alt detta förhållande, så vidt det förefinnes, egentligen är en följd af de långa intervallerna mellan riksdagarne, och att olägenheterne deraf skulle förminskas eller försvinna om riksdagarne tutare ålerkomme; ty det lärer va 2 H. 48 378 Den 21 September e. m. ra obestridligt, alt ju oftare man får tillfälle att öfverlägga om ärendena, desto lättare skola också meningarne derom kunna förenas.
Striderna måste, efter mitt begrepp, bestämdt blifva mindre häftiga och långvariga, till följd af den större continuite', sorn vid målens behandling komme att äga rum, i st. f. att, såsom nu sker, i anseende till de långa mellanskofven, alla frågor äro vid hvarje riksdag åter likasom alltid nya, och derföre med en förfärlig tidsutdrägt beständigt ånyo pröfvas och debatteras ända in i sina minsta detaljer.
Samma skäl skulle jag också vilja anföra mot den andra anmärkn., eller alt förändringen skulle medföra en oftare och större rubbning i våra näringsförhållanden.
Det är visserligen en stor olycka, om grunderne för näringarnes bestånd äro vacklande, ty stadga måste ovillkorligen finnas för deras trefnad; men just för att undvika detta, förordar jag förslaget, och tror, pä grunder som jag nyss nämnt, alt ett oftare sammankommande af representationen är det enda verksamma medlet att slippa de convulsiva kastningar, som nu periodiskt skaka våra näringar, genom den otålighet och lust att ändra, sorn framkallas af riksdagsmännens tro, att man måste begagna tillfället, dä ett nytt så sällan erbjuder sig.
Man har äfven sagt, alt kostnaderne, nog dryga förut, skulle genom de mera tält inträffande riksdagarne blifva än drygare; men detta hvilar tydligen pä den förutsättningen, att riksdagarne hädanefter skulle komma att räcka lika länge som hittills.
Detta bör likväl först bevisas, och jag tror det ingalunda.
Tvertom synes mig i högsta grad troligt och nästan gifvet, att motionernas antal betydligen skulle förminskas.
Jag får således förklara, att efter mitt förmenande är enda utvägen till våra riksdagars önskliga förkortande den, att de oftare återkomma.
Som ett slutligt skäl, hvarföre man icke vill medgifva riksdagarnes oftare återkommande, förebäres, att någon representationsförändring ännu icke för sig gått, och att sä länge ingen sådan blifvit verkställd, skulle förändringen vara onyttig.
Men jag hemställer, om icke det är troligt, alt en öusklig representationsförändring lättare skulle kunna tillvägabringas, i händelse tillfälle lemna des att deröfver deliberera oftare, än om det skedde mindre ofta.
Således, om man vill den stora förbättringen, nemi. en förändring i representationssättet, så måste man också vilja medlen, och ett sådant är såsom väsendtligt, representationens tätare sammanträden.
Dessa äro de hufvudsakliga skälen, hvarföre jag voterar för förslaget.
För antagande af detta förslag bar jag hört skäl anföras, hvilka, likasom vid förra riksdagen, äfven nu torde mäktigt inverka pä mångens tanka, och af hvilka måhända äfven jag hade blifvit bestämd till bifall, derest icke jag bade underkastat dem ett nogare skärskådande.
Sedan jag något närmare öfvervägt frågan, har jag likväl kommit till helt andra slutsatser.
Sä vidt jag fattat dessa skäl, äro de hufvudsakligen följande: l:o.
Kiksdagarnes förkortande.
Den 21 September e. m. 379
Om detta ändamål hade velat kraftigt åtsträfvas, så att det kunnat med sannolikhet ernås, hade dertill erfordrats en omarbetning, till ganska betydlig del, af Riksdagsordningen.
Med lika sammansättning och arbetsordning, kan jag icke förutse någon afkortning af riksdagen blott derföre, att han följer tätare på den föregående.
Skulle än hvarje särskild riksdag något fortare aflöpa, hvilket är tvifvelaktigt, så går denna tidsvinst åter förlorad genom mellantidernas förkortande.
Norriges exempel talar ock ingalunda för beräkningens riktighet i detta afseende. 2:o Lättare och hastigare vunnen kännedom af ärendena och vana vid deras behandling, som i sammanhang härmed jemväl skulle underlättas af tätare personlig beröring emellan representanterne.
Sä vidt man alltid kunde påräkna ett betydligen öfvervägande antal af återvalde representanter, kunde visserligen delta ändamål i någon mån befordras; men redan den omständighet, att alltid mänga nyvalda tillkomma, och alt äfven inom vårt Ständ personalen vid hvarje riksdag betydligen omvexlar, — redan denna omständighet skall i ansenlig män minska den påräknade och önskansvärda verkningen af förslaget.
Den ringa förmän, som, med bibehållna former i öfrigt, genom denna ändring kunde vinnas, uppväges mer än fullständigt af motskälen.
Förslaget nemi. synes icke behörigen afvägdt i nödigt sammanhang med andra grundlagsförändringar, som, för att med bibehållen jemvigt i statsförfattningen, vinna det åsyftade ändamålet, skulle hafva varit erforderliga.
Dertill fordras, enligt min tanka, att riksdagsmän väljas för längre lid, t. ex., såsom i England, för 7 år, eller för ännu flere; att de sammanträda, icke hvart tredje år, utan årligen; men, i sammanhang härmed, att äfven riksdagen, församlad eller icke, må kunna af Konungen upplösas, då nya val äga rum.
För att åstadkomma ett nytt, verkeligen förbättradt förhållande, hinner således förslaget icke ens pä halfva vägen.
Deremot, med qvarstående förhållanden i det öfriga, går det för långt och torde, om det antoges, endast medföra ökade kostnader, välla mera ostadighet i penningeväsendet och beskattningen, samt genom tätare riksdagsbestyr mera hindra än befordra Regeringens bemödande att ändamålsenligt förvalta landet.
Utan förtroende, nemi. ömsesidigt, kan ändock denna ändamålsenliga förvaltning genom blotta former i evighet icke tillvägabringas.
När Konungen linner omständigheterna fordra urtima riksdag, är det H. M. obetaget att, på sätt nu skett, en sådan sammankalla; ja, att göra det äfven hvart tredje år, eller ännu oftare.
Men till Konungens skjön bör öfverlemnas alt bedomina, när och huruvida tätare riksmöten betarfvas och att bespara landet denna tunga, när, enligt förevarande omständigheter, de icke behöfvas.
Ett nytt och vigtigt skäl att, såsom afsigten dessutom redan blifvit tillkiinnagifven, snart ånyo sammankalla Ständerna till urtima riksdag, skulle tvifvelsutan uppstå, om, vid den nuvar., ettså beskaffadt förslag lill förändrad representation förklarades blifva till 380 Den 21 September e in. nästa riksmöte hvilande, att det till sann båtnad för fäderneslandet kunde af Stånden då antagas och af Konungen gillas.
Men icke behöfves, lill skyndsammare vinnande af della syfte, det nu ifrågasatta lagstadgandet?
Blifver ett förslag hvilande, sorn med det mognade politiska förstånd är uppgjord t, att
Konungen anser
Sig kunna detsamma godkänna och antaga; jag frågar: hvad hinder skulle dä möta för sammankallande af ny urtima riksdag, äfven inom vida kortare lid, än den för lagtima riksdags återkomst nu föreslagna?
Långt derifrån att ur dagens förhållanden och längtan efter en förbättrad representation något tillfälligt skäl kunde bernias till antagande af förslaget, nödgas jag tillstå, alt jag skulle finna liden ganska illa vald, just derföre att ännu långt vigtigare förändringar allvarligen ifrågasättas, med hvilka denna bör ställas i behörigen afpassad öfverensstämmelse.
Enär nu jag anser förändringen, för närvarande, vara hvarken högst nödig, ej eller nyttig, fastmer otjenlig och snarare skadlig, är jag för min del redan af 81 §.
Reg.F. förhindrad ali rösta för bifall; hemställande för öfrigt till dem, som påminna sig vår historia, att rådfråga vår egen erfarenhet, och alf, innan voteringssedel» väljes, väl öfverväga, huruvida i en förfluten, men i häfderna icke förgäten tid, de tätare liksdagarne varit helsosamma.
Jag begärde ordet i anledn. af hvad Hr Gripenstedt yttrat.
Den värde ledamoten har argumenterat på den förutsättning, att genom tätare riksdagar skulle öfverläggningar i ämnen, hållna under en föreg:de riksdag, icke återkomma under en påföljande, riksdagsmännen i allmänhet vinna större vana vid ärendenas behandling, och riksdagarnes längd, som följd af allt detta, förkortas.
Jag tviflar mycket pä, att han i den vägen sett rätt, jag tviflar lill och med, alt han noga betänkt hvad erfarenheten, efter det nya statsskicks införande, hvarunder vi lefva, vid handen gifver.
Han borde icke hafva glömt, den värde ledamoten, att 1809 års riksdag, vid hvilken alla vära grundlagar författades nya, afslutades på ett är, att utaf de riksdagar, som sedermera pågått, (jag förbigår den af 1810, ensamt i och för val af Thronföljare, och 1812, för politiska förhållanden) 1815 och 1818 voro tre års riksdagar, som ökades i längd för hvarje gäng, i stället för att bli kortare, oaktadt de så tält följde pä hvarandra.
Det faller af sig sjelf, med aldrig så liten eftertanka, att riksdagarnes uttänjande härleder sig deraf, att talförmågan blifvit öfvad, och att alla vilja yttra sig öfver likt och olikt; men vi böra ihågkomma, att det står icke lill i Sverige, som i andra länder, der representationen beliöfver sammankomma årligen, för alt bestämma statsregleringen, den vi bestämma ifrån riksdag till riksdag.
Vi böra betänka, att Sverige behöfver spara de medel, som fordras för representationen vid riksdagarne, för att dem använda i och för statsbestyren samt försvarsverkets ordnande för möjligen uppkommande krig, men alldeles icke för att riksdagsmännen må beredas ett tillfälle att öfva sig i tal vid riksdagarne och möjligen äfven i personligheter
Den 21 September e. m. 381 mot uppsatte embetsman.
Vi hafva i Sverige behof af lugn, — af en lugn Styrelse, som icke ställer sig i strid med den andra statsmakten i fråga om lagförändringar, sorn kunna verkställas vid riksdagar, som inträffa äfven livart 5 år, och hvilka ingalunda blefve kortare, om de återkommo hvart 3:dje.
Om man beräknar, att ingen riksdag kan göras blott på 4 månaders lid med mindre kostnad för landet än omkring 400,000 r:dr b:co, dels af allmänna medel, dels i directa bidrag af menigheterne lill riksdagsmanna-arfvoden, så torde man böra erkänna, att dessa 400,000 r:dr kunde vida bättre användas.
Hr Manner skants, Carl
De särskilda skäl, som af de talare blifvit anförde, som yrkat afslag å della förslag, synas innebära, efter min uppfattning åtminstone, alt man alls icke borde hafva några riksdagar; och det vore derföre rätt så godt att säga rent ut nu genast, vi vilja icke hafva några riksdagar, vi vilja icke hafva någon representation; detta vore åtminstone conseqvent, allt annat är att icke öppet säga hvad man menar.
Jag för min del tror deremot, alt bästa sättet alt åstadkomma harmoni mellan Styrelsen och representationen vore just att låta riksdagarne oftare återkomma, emedan då icke skulle inträffa, att en representation sammanträdde, som vore okunnig om en mängd de allmännas verkliga behofver och af sådan anledn. motsatte sig och misstrodde äfven nyttiga förslag, till hvilka, om den genom en längre kännedom om ärendena, sjelf förstod att bedöma hvad som behöfdes eller icke behöfdes, den visserligen icke skulle förneka sitt bifall.
Detta är äfven ett skäl bland de många, hvarföre jag röstar för förslaget.
Ett skäl har mot förslagets antagande blifvit användt, som visserligen förtjenar att tagas i betraktande, nemi. sparsamheten, och det är i sanning en glädje att höra detsamma uttalas ifrån den sida, hvarifrån det i afton försports.
Jag tager mig i anledn. deraf friheten yttra den önskan, att detta samma skäl äfven måtte bos Husets ledamöter på samma sida komma i benägen åtanka när det gäller ali votera anslagen, d. v. s. när SlalsUlsk:s betänk. ang:de slatsregleringen kommer att discuteras och afgöras.
Men jag får bekänna, att äfven för mig har detta skäl, sådant som det framställdes af den värde ledamoten bär midtöfver, förekommit som något, hvilket gjorde, ali jag i början ville draga i betänkande att rösta för förslaget.
Erfarenheten har nemi. visat oss, alt riksdagar hittills icke kunnat atlöpa utan ökade utgifter för Svenska folket; detta folk har naturligen måst komma att göra sig den frågan, huruvida det är ett oundvikligt ondt, som måste medfölja hvarje riksdag, att folkets beskattning i en eller annan form dervid ständigt skall ökas, och en sådan fråga kan åter lätt leda till likgiltighet hos folket för sin representativa inrättning, hvilket jag för min del anser vara ett stort ondt.
Likväl skulle jag tro, vid närmare besinnande af saken, att man ej behöfver antaga såsom en absolut nödvändighet, att riksdagar alltid, hädanefter som hittills, skulle leda till ökade ut - 382 Den 21 September e. m. gifter, utan att de hädanefter må kunna någon gång äfven ledalill besparingar.
En annan värd ledamot, som yttrade sig näst före Frih.
Cederström, har äfven åberopat såsom skäl mot tätare inträffande riksdagar, att de skulle leda till tunga för folket, i följd af riksdagsarfvodcna, men jag erinrar mig i anledn. deraf hafva hört berättas, att Hederv. Bonde-St., sorn representerar allmogen, i dag bifallit Const.Utsbs ifrågavar. förslag; och jag hemställer derföre till den värde ledamoten, huruvida icke nämndeRiksSt. i sådant afseende må vara lika sä god domare i den saken, som den värde ledamot, hvilken yttrat nyssnämnda ord, och hvilken sjelf tillbragt en stor del af sina sednare lefnadsår utom riket.
Hvad åter beträffar det andra skälet, sorn samme ledamot anfört mot förslaget, nemi. att tätare riksdagar skulle leda lill ett stort osammanhang mellan besluten, synnerligast i financerne, sä drager jag af premissen ett motsatt resultat.
Jag tror nemi., alt den kastning mellan olika ytterligheter, som ofta visat sig vid de särskilda riksdagarne, till stor del härleder sig derifrån, att mången af dem, som nu anlända till en riksdag, särdeles hvad Riddarhuspersonalen beträffar, är en ny representant, som icke så noga hunnit att följa med marschen af ärendena under en föreg:de riksdag, dä cn längre lid deremellan förflutit; hvaremot, om ett mellanskof af blott 2 år för riksdagars inträffande ägde rum, en större conlinuitet uti ideerna, efter ali vanlig och sannolik slutföljd, skulle uppslå, och detta tycker jag vara ett skäl, sorn just för de historiske icke bör vara ovälkommet.
Det tyckes helt naturligt, alt hvar och en måste vara, sä att säga, mera intresserad af alt se samma riktning och samma idegång fortsättas vid en påföljande riksdag, som vid en föreg:de, dä ett stort antal af samme ledamöter hade tillfälle alt följa med ärendena.
Jag kan således omöjligen tro annat, än att, om någonting skall leda till minskande af osammanhanget i våra riksdagsförhandlingar, så vore det just, att icke så långt mellanrum förefölle mellan rådplägningarne.
För öfrigt har man äfven anfört historiska skäl, för att komma till den mening, att det borde vara så läng tid som möjligt mellan riksdagssammankomsterne.
Jag påminner mig i anledn. deraf ett yttrande för några år tillbaka af en högt aktad ledamot af delta Slånd, en man af djupa historiska insigter, Prosten Gr. von Schwerin, som i en något nära likartad fråga citerade några jemförelser mellan de regenter i Sverige, t. ex. Carl XI, som ofta sammankallade Ständerne, och dem, som under andra tidsskiften sällan eller aldrig päbjödo riksdagar, och dervid frågade, hvilka af dessa särskilda tidsskiften varit för landet nyttigast i ekonomiskt hänseende.
Jag tror, att aucloriteten af en sådan man, som var så bevandrad som han i Sveriges historia, och hvars fosterländska tänkesätt icke kunna dragas i tvifvelsmål, må vara lämplig att vid detta tillfälle anföra.
Jag anser på denna grund, att det vore en ganska både nödig och nyttig åtgärd, att Ständerne finge sammankomma hvart 3 år, men jag kan icke sluta med uttryckande af denna tanka, ulau att tillika yttra den önskan, Den 21 September e. m. 383 att Konungens rådgifvare, om någon af dem nu är härstädes närvar.
, äfven måtte yttra sina tankar, helst jag erinrar mig, att numera Statsrådet Frih.
Nordenfalk under sisth riksdag icke allenast godkände det ifrågavar. förslaget, utan äfven uttryckligen lillkännagaf den lankan, att, efter hans förmenande, horde riksdagar helst hållas hvarlannat år.
Jag tror, att detta är ett ämne af så mycken vigt, att Konungens rådgifvare hafva all anledn. alt deröfver utlåta sig.
I anledn. af mitt yttrande om sparsamhet, har den siste värde talaren hänvisat till den tidpunkt, då SlatsUtsk-.s betänk. ang:de statsregleringen kommer under öfverläggning och beslut deröfver skall fattas, för att då fä utrönt, huruvida det verkligen är sparsamhet, sorn ligger till grund för de beslut, som här vidtagas.
Det kan icke hos mig, och icke hos någon god medborgare uppstå fråga om sparsamhet, då det gäller att anslå nödigt erforderlige medel till utgifter, som äro af sann båtnad för fäderneslandet, ty dä måste hvarje god medborgare, med hvad uppoffring som helst, fylla behofven; men vi hafva talat om onödiga utgifter, om onyttiga riksdagskostnader, om medel, som uppätas i arfvoden af representationen.
Det är dessa medel, som på ett nyttigare sätt kunna användas tilli statsbehofvens fyllande, och detta blir ett helt annat slag af hushållning.
Den värde ledamoten har jemväl anfört som skäl för bifall till den nu föredragna punkten, att BondeSt. icke anser dessa utgifter vara tryckande, att detta Stånd antagit förslaget.
Jag tror, att under det att vi här öfverlägga om frågan, ett annat Stånds beslut icke derpå bör hafva någon inverkan.
BondeSt:s beslut respecterar jag för hvad det kan gälla, men det inverkar ingalunda på min öfvertygelse i sak.
Samme ledamot har trott, att continuitet skulle kunna vinnas genom tätare riksdagar.
Jag skulle eljest tro, att om man genom publicitetens bemedlare kan vinna ombyte af riksdagsmän vid hvarje riksdag, så uppnäs ingen continuitet i åsigter, ulan man får antigen nya för hvarje gång eller endast några vissa bibehållna deribland, och detta är en slags continuitet, som ingalunda är för landet gagnelig; tvertom skulle jag anse den vara högst skadlig, om icke vådlig.
Sökte man en continuitet i idéer hos riksdagsmännen här i landet, då skulle man hafva bort ifrån Const.- Ctsk. få emottaga ett förslag i den anda, som Frih.
Palmstjerna framställt, eller riksdagsmäns väljande för flera riksdagar, och då vore continuiteten vunnen, men det vore då icke eller så lätt att åsidosätta behofvet af anslag och rubricera som misshushållning, hvad som är ren hushållning, ty hvad som uppoffras för samhällets behof, mätte vara en väl beräknad utgift.
Den värde ledamoten har jemväl citerat en framliden aktad riksdagsmans yttrande om Carl XI och de tätare riksmöten, som under honom inträffade.
Jag vill deremot icke jemföra de bördor, som Carl XI:s regering lade på Svenska folket, och dem, som samma folk burit sedan 1S09.
Den värde ledamoten skulle kanske blygas vid jemförelsen för anspeglingen af Ständernes slöseri med medborgares 38 i Den 21 September e. ni. medel till fyllande af statsbeliofven.
Om räkenskapen funnes qvar endast på den kostnad, hvartill slottsbyggnaden här i Stockholm uppgick under Carl XI, så skulle man finna, att den med flera millioner öfversteg hvad Svenska folket sammanskjutit till alla statsbeliofven sedan 1809.
Kanske vederbörande då skulle komma till någon besinning i afseende pä statsregleringen, i stället att söka förblinda öfverlygelsen och ropa på stora utgifter.
Uti allt väsendtligt är jag förekommen af den siste talaren, som, efter min åsigt, pä ett tillfredsställande sätt besvarat
Ur Hjertås skäl och invändningar.
Med hvad derutöfver kunde till besvarande upptagas, dermed vill jag icke uppehålla II. o. Atl., emedan det mera beträffar blott mig personligen.
En anmärkn. må dock tillåtas mig, den nemi., att dä Hr Hjerta till skärskådande upptagit mill yttrande, det icke bade bort förbises, huruledes äfven jag erkänt olägenheterne af det långa mellanskofvet emellan riksdagarne.
Jag har insett och känt dessa olägenheter, lika väl som förra riksdagens Coust.Ulsk.
Likasom vid flere af dess förslag till grundlagsförändringar, Ulsk. gått ut frän en riktig känsla af någon brist i det nu gällande, sä ock här; men likaså har ty värr saknats äfven här den rälta insigten i sättet att bristen afhjelpa.
Jag har i milt yttrande sjelf sagt, huruledes, efter mitt förmenande, riksdagarne borde ställas, för att bäst motsvara fordringarne; att nemi. riksdagmän, valda för längre tid, borde ärligen sammanträda, hvaremot lill bibehållande af den nödiga jemviglen statsmakterna emellan, Regeringen skulle äga rätt att riksdagen upplösa.
Jag ber, alt äfven denna del af mitt yttrande ej må råka i förgätenhet.
Det är icke svårt att iuse meningen med delta förslag; man har, genom oftare inträffande riksmöten och dervid förekommande opinionsstrider velat befordra utredning af de frågor, som för samhället äro vigtigast, och för att utröna det allmänna tänkesättet vid bedömmande af de offentliga ärendenas behandling.
Man har också anfört såsom skäl, alt riksdagarne förkortas, då liderymden mellan deras inträffande förminskades.
Jag har väntat under de mänga riksdagar, som jag öfvervarit, att få se dessa frågor pä ett tillfredsställande sätt löste, eller åtminstone ett närmande dertill, men förgäfves.
Mig synes som samma tvisteämnen ännu förefunnes, och ålerkomme periodiskt. 1809 års Const.Utsk., då det gjorde första förslaget till grundlag, stödde dess bestånd hufvudsakligen på utbildande af ett allmänt tänkesätt genom publiciteten.
Lika sä föreställer jag mig äfven, att det är derigenom man skulle vinna hvad man önskar, och säkerligen är det icke medelst de strider, som vid riksdagarne äga rum om allmänna frågor.
De mäste grundeligen behandlas, och resultaten deraf öfvergå till det allmänna tänkesättet.
En sådan publicitet, i förening med tid att studera den der har man det rälta sättet att fä fram hvad man vill.
Visserligen medgifver jag, att om dessa långa mellantider af 5 år skulle förkortas, visserliga hade Den 21 September e. m. 3sr» hade man skäl att deraf vänta någon fördel; men då man pä ena sidan öfverväger alla de olägenheter, som dermed åtfölja, all den tid, allt det arbete som förspilles, ej blott för den offentlige mannen, utan äfven för den enskilde, samt å den andra, eller i afseende på det allmänna tänkesättet, uppskattar hvad det synes hafva vunnit, så förefaller det mig som en obetydlighet mot de derpå nedlagda allmänna krafter.
Man tyckes vara i samma belägenhet nu som för 20 år sedan.
Det allmänna tänkesättets verkliga utbildning förutsätter, att män af grundliga studier vilja egna sig åt nationens politiska uppfostran; och det är en grundlig publicitet, icke den lägre dagbladslitleraturen, som skall reda det orediga, för att befordra en klar åsigt af samhällets sanna behof vid utförandet af de åt djupet riktade reformer, som i Sverige äro i fråga.
Från verklig erfarenhet och grundlig kännedom måste hjelpen komma.
Jag har äfven den öfvertygelse, alt en representationsförändring är af högsta vigt; att den medgifver en enklare behandlig af ärendena och att tätare riksdagar då bli kortare; att den följaktligen bör ske.
Att den kan ske, det hoppas jag; men jag tror icke, att, då man har anledn. att vänta en sådan, man bör gå den i förväg med ett beslut, af hvilket beslut, i fall man antager det, man blott skall vinna obetydligt i effecten, emot de högst betydliga kostnader, som deraf blifva en följd.
Under alla dessa riksdagar, som jag haft tillfälle att öfvervara, har jag hört allmänna tonen i orterna af dem som icke varit riksdagsmän, men väl fått sin del uttaxerad af skatterna, och deraf inhemtat, att man är missnöjd med dessa riksdagar.
Jag kan icke inse, alt genom en förminskning i tidslängderna, eller intervallerna mellan riksdagarna, man derigenom skulle få fram den frukt sorn man söker, tvertom, man får endast det man icke söker, utgifterna.
Man säger, att ju oftare man träffas, desto lättare har man att förlikas.
Ja väl! om man utgår ifrån samma åsigter; men gör man icke det, huru blir det dä möjligt?
Man säger, att stadga i författningsväsendet skall vinnas, genom det att Ständerne äro oftare tillsammans.
Kan detta vara allvar?
Låt oss taga ett exempel: hvarje riksdag en ny bränvinsförordning! är det stadga?
Den som kastar sig in på denna industrigren måste göra nya apparater vid hvarje riksdags slut, om han skall följa med sin tid.
Kallas detta stadga?
Jag kan icke inse, alt den stora förändring, som man synes önska, skall kunna till vägabringas genom kortare intervaller mellan riksdagarne.
Ej eller befordras eller fortskyndas deraf en representationsförändring.