Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till och med i komiterades förslag finner man i detta afseende uppgifvit alt af 60,000 tunnor afradsspanmål endast 6000 tunnor blifvit levererade in natura, och resten i penningar.
Ilär är sagt, att den föreslagne förändringen omöjligen skulle kunna blifva varaktig, och att det skulle blifva den skattskyldiges intresse att befrämja myntförsämringen.
Jag hemställer om den skattskyldige kunde äga en sådan magt alt han kunde befrämja myntförsämringen, om det icke dä vore mycket ginare, att han begagnade sina krafter för att helt och hållet välfva ifrån sig hela skattebeloppet, och jag tror icke att man kan sätta i fråga ett sådant förhållande.
Det är vidare sagt, att statsbristen skulle föranleda till bevillnings åliggande, och till upphäfvande af nu existerande uppbördsförhållanden, samt att derigenom, en mängd af varor skulle påföras landel till ett premium för myntförsämringen.
Här komma vi nu in på ett område, som något mycket atlägsnar sig ifrån sjelfva hufvudfrågan, hvarföre jag icke eller vågar gifva mig långt in derpå.
Jag respecterar hvarje annans mening, men jag är icke af den mening som gynnar prohibitismen, som tror ett samhälles bestånd under närvar:de lid beror på uppbördsmännerna.
Här har ytterligare blifvit sagt och frågadt hvarföre icke StatsUtsk. vidrört frälseräntorna.
Hvad beträffar denna fråga, så får jag beklaga, att StatsUtsk. icke kunnat laga steget fullt ut.
Af en annan ledamot har det blifvit sagt att räntorna vore ett aftal enskilda personer emellan och derföre icke kunde vidröras.
I an9 H. 6 S2 Ben 7 September e. m. ledn. deraf ber jag att få anmärka, att frfdseräntorne äro af Ivenne olika naturer, här finnas sådana frälseräntor som uppkommit genom Kronans försäljning af sina räntor, genom bytesbrister och liqvider, och hvilka på detta sätt, äga helt och hållet samma natur.
Jag är sjelf egare af sådane räntor som äro köpta eller tillbytta af Kronan, och jag erkänner upprigtigt att jag skulle funnit mig belåten med, om för dessa slags frälseräntor förhållandet har blifvit alldeles enahanda, sora för de öfriga till indelningar ingående skalteräntor.
Jag har aldrig någonsin begagnat min rätt i delta fall, ty äfven under dessa hårda markegångar, som , under de sednare tider varit, hafva mina räntegifvare betalt i penningar, och det måste vara ett bevis på, att landtmannen anser sig mera belåten med att betala dessa penningar.
Men såsom förhållandet nu är, så måste jag anlita häradsskrifvaren hvarje år, och är nödsakad att till honom gifva douceur derföre, att han uträknar dessa räntor, bestående i höns, ägg, o. s. v. Jag måste nöja mig med hans beräkning, ty det är icke möjligt att kontrollera den, och det .är detta tillstånd som man nu vill upphäfva, hvilket återigen andra värda ledamöter af detta hus synas vilja motsätta sig.
Här har äfven blifvit yttradt, alt genom 1789 års Konungaförsäkran till BondeSt. hafva de blifvit försäkrade, alt ingen ny skattläggning skulle rubba deras nuvar:de räntor m. m. sådant, Detta är mycket rigtigt och bra, men jag kan icke inse, att det bör utgöra ett hinder för allmogen all fä inträda i ett båttre förhållande.
Jag kan icke göra mig begrepp om hvad det vill säga, att yrka något sådant.
En värd talare har såsom slutsats till allt detta förklarat, att den motsatta åsigten eller den lill hvilken jag helt och hållet ansluter mig, som önskar att vi mätte inträda i ett mera civiliceradt förhållande, och i ett förhållande, som mera svarar emot alla öfriga europeiska förhållanden än det hvaruti vi befinna oss, i anseende till det varubyte som nu existerar genom räntepersedlarnes förhållande.
Detta förklaras af dem som äro af motsatt tanka såsom en sjel (för vil leise.
Pä hvilkendera sidan förvillelsen här äger rum, det lära de tvistande sjelfva få afgöra.
Man säger att Konungamakten genom denna förändring skall blifva svag.
Det är en repetition af hvad förut varit yttradt, men jag förstår icke hvaruti Konungamaktens styrka skulle bestå, om den skulle försvagas derigenom, att man sätter folket i ett naturligare förhållande att kunna sjelft beräkna sina skatter.
Här är äfven repeteradt, att embetsmannasjelfständigheten derigenom skulle minskas.
Jag kan icke föreställa mig hvaruti embetsmannasjelfständigheten består, om den beror ensamt af sättet alt få sina löner; ty så klart begrepp kan jag icke göra mig om embetsmannens sjelfständighet, att den skulle vara beroende på lönevillkoren eller deras utgörande på ett eller annat sätt.
Jag tror att det ligger i karaktären af tillgifvenheten för fäderneslandet och dess egentliga bestämmelse är, att bidraga till landets och dess innebyggares fördelar.
Den 7 September e> m. 83
En annan värd talare förutsätter, alt den så starkt stigande spannemålsproduktionen skulle nödvändigt åstadkomma fall i priserna, vid hvilket förhållande räntegifvarne skulle komma att lida mycket, om persedlarne förvandlades i penningar.
Jag vet likväl icke, att man kan hafva anledn. sluta till elt sådant förhållande.
Det är icke mer än två är tillbaka, då här var en högst betydlig nöd på spanemäl, och dä så oerhörda priser egde rum, att rågen gällde 27 r:dr, och kanske för många säljare deröfver.
Således vet jag icke hvad delta inkast skulle kunna inverka.
Hr Rosenblad påstår, att räntegifvarne nödvändigt måste åstadkomma myntförsämring, och har dervid vidrört premisser i detta hänseende, hvilkas rätta mening jag icke kan uppfatta.
Han vill hafva drängedagsverke!! bibehållna såsom en räntetitel, jemte spanemål och smör.
Jag hemställer till dem ibland R. o. Ad., som bilrädt vid markegångssätlningar, om dessa ränlepersedlar, med undanlag af spannemål, som utgör det egentliga föremålet för markegångssällningen, om dessa persedlar blifvit i markegång satta med den noggranhet och omsorg, att rättelse deraf kan hämtas.
Hvad beträffar dagsverkena, så är deras pris så föränderligt, att de t. ex. invid Stockholm äro ojemförligt mycket dyrare än i aflägsnare delar af Stockholms län.
Det finnes icke någon annan mätare för värden än penningen, och det linnes icke något annat land än vårt, som ännu qvarstår i harvande förhållanden, och att de kunna vara fördelaktiga, det begriper jag icke.
Således må det förlåtas mig, om jag är af en motsatt öfvertygelse emot den, som yttrat sig emot förslaget.
Palmstjerna anser förvandlingen lill penningar visserligen vara det enklaste, men såsom bevis på att det enklaste icke alltid är det bästa anför han, att den enklaste utgången ifrån Riddarhuset visserligen vöre genom fönstret, men att den icke derföre kunde medföra goda följder enär man dervid kunde bryta halsen af sig.
Jag hemställer huruvida metaphoren är lämplig i förevarande fall.
Jag anser likväl ifrån en annan synpunkt att här är något helsobringande i fråga vid förslaget om räntepersedlarnes förenkling, och tror ingalunda att dervid icke är något att befara.
Der är blott frågan, skola vi vidblifva det gamla förhållandet, eller skola vi vidtaga någon förändring?
I det sednare fallet bör man väl gå konseqvent tillväga och således taga steget fullt ut.
Man skulle eljest blott åstadkomma en half messyr.
Palmstjernas förslag åsyfiar att bibehålla 7 å 8 räntepersedlar.
Delta vore i min öfvertygelse menligt för samhället och således kan jag icke ansluta mig till Frih.
Palmstjernas förslag, under öfvertygelse och fullkomligt medgifvande, att det åsyftar en slags förmedling men med hvilken förmedling jag icke kan finna mig nöjd.
En nödvändig följd af hans förslag skulle blifva, att bibehålla de årliga markegångssättningarne, och man behöfver icke vara mycket bekant med förhållandet i landet, med markegångssättningen, för att inse det felaktiga af dessa markegångssättningar.
De ske på ett sådant sätt att markegången slutligen icke 6* 84 Den 7 September e. m. blifver öfverensstämmande med de verkliga prisförhållanderne i landet, utan att markegångspriserne bestämmas efter godtycke, och det är ifrån godtycket jag vill komma till ett lagligt förhållande.
Palmstjerna vill det oaktadt, att löntagarne skola få sina löner ur ränterierne.
Detta är ett förhållande, hvars vigtighet jag inser, och som jag helt och hållet biträder.
När skatterne utgå endast i penningar, men när persedlar skola bibehållas, så förstår jag icke huru dermed skall tillgå och befarar att det måste föranleda stora omvägar.
Hr Lefre'n har vid detta tillfälle åsidosatt all annan än den praktiska åsigten, och synes underkänna farhågor för myntförsämring, men förklarar sig det oaktadt emot ränteförvandlingen i sin helhet.
Jag tager mig friheten nämna, att jag kan icke annat än förundra mig öfver, att han blott helt summariskt motsatt sig ränteförvandlingen endast under åberopande af ett exempel af förhållandet med soldatlönerna i Södermanland, hvilka varit bestämda dels i Kronotionde och dels att utgå med vissa daler, som åter blifvit förvandlade i lågt penningevärde.
Jag vet icke hvad Hr Lefrén härvid menar.
Någon olycka har icke häraf inträffat hvarken för Staten eller för räntegifvare, och delta exempel hör således icke kunna på minsta sätt komma i öfvervägande.
Hr Léfren yttrade, att soldalen eljest med rätta skulle hafva haft vissa tunnor säd.
Jag förstår icke hvarföre detta med rätta består, och huru det kan yttras, ty jag tror icke att soldaten är skedd den aldra minsta orätt.
Detta exempel har blott ådagalagt huru våra skatter hafva blifvit fördyrade i penningevärde, derigenom att man fått bibehålla räntepersedlarne och myntförsämringen har kommit emellan och stegrat beloppet af deras värde.
Jag ber eder Mine Hrr, att få åberopa det obarrahertiga förhållandet, och jag tager icke bort en bokstaf ifrån ordet, att de skattdragande jordbrukarne i värt land skola så svårt betungas i missvextår, som nu är förhållandet.
Jag tror att man derifrån måste komma till besinnande af nödvändigheten att frånträda ett sådant system, och att på sätt som bär är föreslagit, en gång för alla komma ifrån det förhållande, som nu finnes i vårt skatteväsende, och komma ifrån de nuvaride svårigheterna för räkenskaperna, som ändock är det miosta, och att komma ifrån ett sådant förhållande, att icke den skallskyldige sjelf skall kunna kontrollera sin beskattning; samt att kunna förekomma sådana underslef, som vi hafva sett uppbördsman på flera ställen beklagligtvis hafva begått, just derigenom, att skatteförhållanderne äro i dess nuvande skick.
I komilerades betänk, har åberopats ett förhållande att den ränta af ett hemman i Malmöhus län sorn utgått i penningar ännu efter ganska lång tid utgår oförändrad; då deremot en ränta i Stockholms län, som vid samma tid utgjorde 18 r:dr 32 sk. 7 rist., genom varuvärdenas stegrade belopp under tiden ökats ända till 183 r:dr 44 sk. 3 rist.
Jag tager mig friheten hemställa till Hrrmes rättskänsla, om ett sådant förhållande är rigtigt, om det är enl. med rättvisa, att räntegifvare ställas i så olika förhållan - Den 7 September e. m.
S5 deri, att under det den ena vidblifver det förhållande hvaruti han varit, den andras skattetunga stegras och ökas så betydligt.
Jag är sjelf innebyggare af den ort inom hvilken ett så beskaffadt skalteförhällande äger rum, och jag känner förhållandet och huru tungt del drabbar.
Jag hemställer om tiden icke nu är inne alt kunna åstadkomma ett slut pä delta förhållande, hvilket jag icke anser kunna ske på annat sätt än som StatsUtsk., på grund af komitérades betänk, föreslagit.
Jag lager mig friheten att här begära Hrrmes uppmärksamhet på hvilken den samhällsklass är, som frågan rörer.
Det är ovedersägligen det Svenska BondeSt.
Discussionen har här förnämligast gått ut på att vilja vårda sig om BondeSt:s intressen, alt vilja befria BondeSt. från de olyckor, som kunna drabba dem till följd af våra skatteförhållanden.
Nu hemställer jag till Hrrtne om det nuvartde BondeSt. är så helt och hållet förtappat, att icke de sjelfva bättre känna och förstå sina egna intressen än vi kunna göra det.
Jag hemställer om det vore klokt, om det vore stalsekonomiskt riktigt, om det vore politiskt rigtigt, om det vore öfverensstämmande med B. o. Ad:s intresse, att i detta afseende fatta ett beslut som vore stridande emot det som BondeSt. sjelf har fattat.
Jag hemställer till Hrr:ne om det under närvande tid vore politiskt rigtigt af B. o. Ad., att göra sig förhatlig för folkel, genom alt motverka det beslut, som är af sä mycken vigt för dess intressen.
Jag anhåller och beder att B. o. Ad. mätte väl öfverväga det votum som i detta afseende kommer att afgifvas och måhända äro en gammal mans ord i delta hänseende icke alldeles att förakta.
Tiden är redan så långt framskriden att det måhända vore rättast af mig att icke vidare taga B. o. Ad:s tålamod i anspråk, men saken är af den stora vigt, att jag tror mig ej böra underlåta alt ännu yttra några ord.
De anmärkmr som blifvit framställde, emot rättigheten alt verkställa en så genomgripande skatteförvandling som den hvarom fråga är, har Frih.
Palmstjerna sökt genomdrifva med åberopande af nu gällande Reg.F., af hvilken han vill draga den slutsatsen att R.
St. skulle äga rätt att jemte Konungen härom stifta lag, hvilken skulle lända individerna till efterrättelse.
Jag kan med Frihm i detta afseende icke dela lika åsigt.
Väl hafva grundskalterne tillkommit genom författningar och beslut, som iklädt sig naturen af så beskaffade lagar, om hvilkas stiftande Konung och R.
St., enl. grundlagen, kunna gemensamt öfverenskomma; hvaraf den slutsats skulle kunna dragas, alt Konung och R.
St. också äga makt att dessa författningar och beslut, efter godtycke, förändra; men jag påminner härvid, att sedan de med grundskatt belagde hemmanen gått ur Kronans i enskild mans ägo, så hafva också de lagar, hvarigenom grundskatten är bestämd, öfvergått till naturen af ett kontrakt, hvilket måste äga bestånd, så länge ej Staten, såsom egare till grundskatten och den enskilde, såsom egare till den jord, hvaraf grundskatten utgår, om ändring deri sig förena, När nu sådant är förhållandet, så lärer väl 86
Den 7 September e. m. grundlagen icke kunna åberopas såsom stöd för den satsen, att Konung och R.
St. skulle kunna påtvinga hvarje jordägare i Sverige ett sätt att utgöra sina skatter, soot han icke ville antaga.
Tvärtom ligger det klart i sakens natur att det skatteköp, hvarigenom jordegaren förvärfvat sin jord, också tillagt honom rättighet att bibehållas vid det sättet att utgöra hemmanets pratstationer, som före skatteköpet var fastställt och gällande.
Frihtn har vidare anfört att någon förhastad handläggning af ärendet icke egt rum, emedan det varit föremål för så väl R.
Sits som K.
M:s omsorg och öfverläggningar i nära nog 100 är.
Deruti har Frihtn rätt, men för det att sä är förhållandet, månne väl deraf följer, att icke antagandet af ett förslag, som Frihtn för några ögonblick sedan framställt, kunde anses förhastadt.
Lagerbjelke har underslödt Frih.
Palmstjeruas förslag på den grund att ingen skulle kunna neka att ett beskattningsverk, som är så gammalt, som det vi äga, larfvar förbättring.
Länge har det varit medgifvit, att vårt nuvartde beskattningssätt på hemmanen är inveckiadt och tarfvar förbättring, men oaktadt man gjort ett sådant medgifvande, hafva alla försök att bringa det till ett bättre echuerat.
Man har beslutat den ena riksdagen en förbättring, som man vid en följande riksdag ansett vara en försämring, och man har sedan återgått lill det gamla.
Man måste befara, alt de beslut, som nu skulle, på sält Frih.
Palmstjerna yrkar, fattas, icke kunde blifva bättre utan leda till alldeles lika resultater.
Hr Sandströmer har börjat sitt försvar för Utslcs förslag, med uppgift pä det stora antal af räntepersedlar, som skulle finnas i de nuvartde hemmansräntorna, och jag tror, alt han uppgifvit de titlar som ingå i jordeboksräntan vara 192 och i hemmantalsränta n 160, men de finnas dock icke alla på ett ställe och det har icke heller Hr Sandströmer påstått.
Om då landet är så stort och utgöres af så många provinser att antalet af räntepersedlar kan uppstå till detta belopp, så innefattar det anmärkte förhållandet, i och för sig, ingalunda något bevis för nödvändigheten af den förvandling, som Utsk. föreslagit.
Vidare har Hr Sandströmer såsom bevis på nödvändigheten af bifall till förslaget anfört, att exempel icke skulle saknas derpå, att uppbördsman begagna det invecklade förhållandet med beskattningen för att försnilla Statens medel, äfvensom för att göra orätt emot den skattskyldige.
Om sä är, så måste exemplen vara ganska sällsynta, ty, enl. den erfarenhet jag förvärfvat, hafva försnillningarne icke skett genom origtig värde-beräkning af de räntepersedlar, som här äro i fråga, utan dels genom undanhållande för Staten af hvad som blifvit yttradt, dels också genom uttaxering hos den skattskyldige af utgifter på helt andra titlar än som vederbordt.
Hvad Hr Sandströmer ytterligare anfört i ändamål att hos del H.
Ståndet väcka sympathier för komiterades utaf StatsUtsk. understödda förvandlingsförslag, anser jag icke vara af den beskaffenhet att jag med vederläggning deraf bör upplaga R. o. Ad:s tid.
Men denne min motståndares egenskap af ledamot utaf
Den 7 September e. m. 87 Konungens Statsråd för min uppmärksamhet på ett förhållande, som är allt för märkligt och besynnerligt, för att af mig icke vidröras vid detta tillfälle.
För 4 år tillbaka, hörde man icke blott enskildt, ulan äfven offentligt den läran predikas af Statsrådets ledamöter att
Konungens embetsmän borde afhålla sig från att inom representationen uppträda emot förslag, som Konungen afgifvit, och man gick lill och med derhän att man fordrade tystnad af dem, äfven om förslagen voro väckta af enskilda personer, blott de förordades af Konungens rådgifvare.
Nu ser man deremot, att fastän K. M. i sin propos. högtidligen förklarat
Sig icke kunna godkänna ett af komiterade framstäldt förslag, så tillåter sig likväl en af Konungens rådgifvare alt uppträda såsom riksdagsman och i denna sin egenskap med ifver arbeta på genomdrifvande af detta förslag, samt på förkastande af ett annat, som hans Konung funnit antagligt och derföre hemställt till bifall af R.
Hvad kan vara orsaken till en så hastig och märkvärdig förändring i åsigter och handlingssätt just på de håll, der man åtminstone, i förevar:de fall, bordt linna motsatsen?
Anckarsvärd har börjat sitt anförande med en kort historik öfver hvad i frågan under förflutna tider sig tilldragit, samt dervid anfört huruledes redan 1743 det yttrades af R.
St. att någon förbättring i kammarverket icke skulle kunna ske, om icke bonden fick betala sina räntor i penningar, hvilken uppgift är ganska sanningsenlig.
Men om Gr:n något längre fullföljt denna sin historik, sä skulle han också hafva nödgats tillägga, att sedan R.
St:s omförmäldte yttrande, genom K. M:s nådiga skrifvelse d. 18 Sept. 1745, tillagts egenskapen af lag, så dröjde det icke mer än till nästa riksdag, förrän Ständerne öfvergingo till alldeles motsatta åsigter och beslöto hemmansräntornes återställande i deras fordna skick, hvilket beslut också genom K. M:s nåd. skrifvelse d. 8 Jan. 1748 bekräftades.
När man häraf ser huruledes K. M. och R.
St. först erkände en framställd princip såsom nyttig och nödvändig, men 3 år efter detta erkännande förklarade den vara alldeles oduglig, och den tidens statsmän och representanter väl kunde, i kunskaper och erfarenhet, mäta sig med dem, som nu lefva och verka, så må man väl af en sådan tilldragelse, som den omförmälde, hemta ett varnande exempel, att icke vidtaga en åtgärd, som man efteråt ångrar och finner vara förhastad.
Gt:n har vidare förklarat, alt det för honom vore ”ofattligt” huru man skulle kunna grunda sitt afslag utaf de nuvande persedelräntornas förvandling på supposition af en myntförsämring, emedan, säger Gr:n, den upplysning, som nu råder i landet, innebar säkerhet derför att hvarje försök till myntvärdets nedsättande skall förhindras.
Jag ber dock att få erinra, det händelserna kunna blifva så tvingande, att en myntförsämring icke kan undvikas, och sedan den en gång inträffat, så står det icke i R.
St:s eller någon annan myndighets makt att återställa det fordna förhållandet.
Att för öfrigt penningen kan, utan myntförsämring, falla i värde, det hafva Hr Rosenblad och Hr Wallman i sina 88 Den 7 September e. m. reservationer, genom framdragna facta, så fullständigt bevisat, att hvarje försök till vederläggning deraf å Grins sina skall blifva fruktlöst.
Och att ett sådant förhållande skall, i fall en fix penningeränta antages, hafva skatteförminskning till följd, väl förmånlig för jordägaren, men desto mer förnärmande för andra skattskyldige, som måste bidraga till fyllande af den brist i Statens tillgångar, som derigenom uppkommer, lärer Grin icke kunna förneka.
Anckarsvärd bar vidare sagt, alt vinsten för de skattskyldige skulle blifva ingen, ehuru jag nu visat möjligheten af alt den kan blifva ganska stor, men Grin har tillagt, alt om den skulle genom förhöjdt jordvärde uppkomma, så vore det äfven en vinst för staten.
Jag medgifver delta, men om den procent, sorn grundskatten nu utgör af jordvärdet, skulle falla i samma mån, sora sistnämnde värde stiger, så torde det väl böra medgifvas, alt häruti för staten icke ligger någon vinst ulan en verklig förlust, och det är just en sådan förlust man bör söka alt förekomma.
Grin har vidare tillagt, att fixa skatter äro nu ingen nyhet för bonden.
Han betalar, säger Grin, äfven nu sin ränta i penningar efter markegångspris i st. f. att leverera den in natura.
För min del vill jag icke bestrida att sådant är förhållandet, men han har dock rättigheten qvar att uppsäga de persedlar, hvaraf räntan hufvudsakligen består till leverering in natura, och efter hvad Grin sjelf ur komiterades betänk, upplyst, har, af 60,000 tir tionde och afrad, för TVdel eller 5000 t:r årligen uppsägningsrätten blifvit begagnad.
Grin har beklagat att StalsUtsk. icke tagit steget fullt ut genom att jemväl utsträcka förslaget till frälseräntorne.
I motsats härtill skulle jag hafva djupt beklagat, om StatsUtsk. vågat tillåta sig en sådan djerfhet, som en dylik åtgärd hade inneburit.
Deremot må det stå Grin fritt att med sina frälseräntegifvare försöka det experiment, som komiterade och StatsUtsk. gemensamt föreslagit.
Den offentliga lagstiftningen har dermed ingenting att skaffa.
Vidare har Grin hemställt huruvida markegångsdeputerade någonsin fästat deras uppmärksamhet på åtskilliga räntepersedlar, eftersom dessa alltid blifva till samma pris i taxan upptagne.
Det är likväl nogsamt bekant, att vissa räntepersedlar äro af den natur, att oaktadt vissa andra persedlar, såsom t. ex. spanmål, äro i prisen underkastade föränderlighet, de förras värde ifrån det ena året till det andra likväl undergår föga eller ingen förändring.
Jag vill alltså icke, lika med Grin, tillvita deputerade en så godtycklig behandling, som den, hvarföre de af Grin, så väl i detta hänseende, som jemväl i fortsättningen af hans yttrande, fått uppbära beskyllning.
Jag skulle tro, de söka, såsom redliga och rättskaffens män, att åsätta det pris, som efter deras öfvertygelse är det rättvisaste; men om man nu vill antaga att denna markegångssättning är godtycklig, med hvad skäl och med hvad rätt tillåter man sig då alt godkänna den grund, som komiterade och StatsUtsk. antagit för ränteförvandlingen?
Innefattar icke Den 7 September e. m. 89 denna grundresultatet af ett 20-årigt handlingssätt af godtycke?
Och utgöra icke påståenderna om markegångssältningens otillbörlighet ett talande bevis för otillförlilligheten i komiterades och StatsUtsk:s förslag till ränteförvandling.
Må man då så gerna låta godlycket än vidare ärligen fortfara under förhoppning, att det må omvexla, ömsom till räntegifvarens och räntetagarens fördel, än alt taga detta godtycke för en tid af 20 år till grund för en beskattning, som skall vara för sekler.
Slutligen har Gr:n erinrat huruledes BondeSt. i denna fråga förfarit, med tillägg, att det icke vore klokt af R. o.
Ad. att motverka hvad förstnämnde
Stånd i densamma beslutat.
Jag får, i anledn. häraf, förklara, det jag, för min del, icke fäster något afseende på de beslut, som de öfriga RiksStm, det må vara hvilket som heldst, finna för godt att fatta, ty jag har äfven rätt att yttra mig i frågan och mitt enda rättesnöre dervid skall blifva det begrepp, som jag förmår alt göra mig om sakens sanna och verkliga beskaffenhet, skulle jag också derigenom ej lyckas att för en eller annan göra mig angenäm, eller alt vinna popularitet, hvilken jag aldrig ansett det löna mödan att eftersträfva.