Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hörde hon jernhammaren slå tolf slag på kyrktornets klocka; hon reste sig hastigt och gick hemåt.
Der sutto kring bordet i hotellets aflånga matsal herrar och damer i muntert samspråk, och sorlet af deras gälla röster och klangen af deras själlösa skratt slog emot henne med brutal styrka, då hon trädde in.
Der funnos menniskor af alla slag, unga och gamla, gifta och ogifta, och under det allmänna samtalets gång kommo de alla gladeligen galopperande fram på hvar sin käpphäst, och alla skrattade de — till och med då de talade om sina krämpor — alla gjorde de sig lustiga, alla tycktes de finna lifvet så lätt.
Och i detta glada sällskap måste hon nu taga sin plats, mellan en ölröd, ärrig student från Bonn — däst af burschikosa historier från sitt råa lif mellan ölsejdeln och tobakspipan — och en grotesk, skallig och rundkindad osthandlare från Frankfurt — hvars ansigte var en evig, fadd, leende fullmåne, som lånade sitt ljus från studentens gemytlighet.
Tyst och stilla gled hon in som en slagskugga mellan sol och måne; och under hela måltidens gång pinades hon af medvetandet om, att hon satt i vägen, att hon var illa sedd derför, att hon icke kunde skratta som de andra.
Hon hade nog försökt i början; hon hade lyssnat till de burschikosa anekdoterna och lett ett falskt leende; men det var som om berättaren känt på sig, att hennes själ icke erbjöd någon resonansbotten för hans humor, ty han vände sig numera alltid ifrån henne till sin andra granne, en liten köpmansfru från Pforzheim.
Hon belönade hans kvickheter med äkta klingande gulden af skratt — så att osthandlaren girigt sträckte fram sitt klotrunda hufvud för att, också han, få en gnista med.
Hans fadda månskensansigte låg öfver bordduken, lurande på att få brista i skratt vid minsta anledning eller utan någon anledning, åt en historia, som han icke uppfångat, men i hvilken han anade någon grofkornig lustighet, då han såg den lilla köpmansfruns hyckladt sedesamma men oemotståndligt upprymda minspel.
Margot hörde alla dessa anekdoter surra in genom sina öron på Bonn-studentens skrofliga, oböjliga röst, och hon önskade för hvarje gång allt lifligare och lifligare att byta plats med den fete ostpatronen.
Men hon vågade icke sätta det i fråga; hon visste att den lättretlige studenten skulle ha upptagit det som en personlig förolämpning, och hon måste sitta kvar, lyssna till historier om plumpa kärleksäfventyr, framstälda med illa doldt skryt, anekdoter från dryckeslagen, misslyckade anspråksfulla kvickheter, duell- och gräl-episoder — tyskt universitetslif.
Men medan allt detta skorrade henne i öronen, föreföll det henne ofta, som om hon hört allt detta förr, berättadt af en svag röst med ett skarpt, sarkastiskt tonfall — ett etsande hån öfver allt det, som den ölröde studenten sökte förhärliga — — och verkligheten rundt omkring henne sjönk tillbaka, hon satt åter vid den döende skaldens sjukbädd, med hans mjuka, bleka hand i sin, lyssnande till hans skildring af sina ungdomsdagar, af universitetslifvet i Bonn och Göttingen.
Han låg der välbehagligt tillbakalutad mot kudden; medan han, liksom på lek, för att hvila ut efter plågorna, lät sin blixtrande kvickhet spela kring narraktigheten och dumheten i studentlifvet, i sällskapslifvet — öfverallt i hans älskade fosterland.
Det hördes ett skratt uppe från andra bordändan, ett skratt från fulla lungor, friskt och starkt, rullande som en lavin nedöfver bordet, växande och växande ju längre det kom, ryckande med sig par efter par å ömse sidor tills det nådde den lilla köpmansfrun från Pforzheim och den ölröde studenten, som pustande instämde.
Och liksom om den fete osthandlaren endast väntat på denna signal för att låta all sin inneboende lustighet bryta lös, lät han nu fruktknifven handlöst falla ner på tallriken, lutade sig tillbaka mot stolens ryggstöd med händerna sammanknäppta öfver den trinda magen och gapskrattade af fullaste hals, han visste icke åt hvad.
Middagen var slut.
Margot reste sig upp och gick.
Hon gick upp på sitt rum i hopp att möjligen nu finna det efterlängtade brefvet.
Men hon fann det icke, och hon kunde icke stanna inne; hon måste åter ut.
Hon vandrade ensam framåt genom den folktomma promenaden längsmed Enz, vandrade med långsamma steg och hopsjunken hållning.
Hela hennes apparition gaf ett intryck af maktlöshet och trötthet.
Från det bleka ansigtet tycktes hvarje glimt af tankarnes spelande lif försvunnit; de stora blå ögonen blickade uttryckslöst ut i tomma luften, mot ett aflägset intet bortom synviddens gräns; men dess bjertare trädde svårmodsdraget kring den lefnadsglada munnen fram.
Öfver de taggiga bergsryggarne i öster och vester låg ett stycke högblå sommarhimmel, genomskinligt klar, inväfd med gyllene strålar och hvita reflexer från solen, som stod midt på himmelstrimman, brinnande i hetaste middagsbrand.
Också hade den redan hunnit genomglödga luften, som kändes kvaf och ljum, tryckande att andas.
I denna tryckande luft domnade sinnena, somnade tankarne, bredde sig slöheten som ett soldis öfver alla förnimmelser.
På stenarne i flodbädden lekte några barfota barn; Margot gick förbi utan att se dem.
Ett stycke längre bort lågo några kvinnor framåtlutade, på knä, och sköljde kläder i det klara vattnet.
Det var allt hvad lif som syntes till.
Och så denna ensamma, mörka figur midt i den solstekta hvita promenaden.
Margot hade hunnit utanför staden och vek nu af på en stig, som förde uppåt bergssluttningen.
Ansträngningen att tvinga kroppen uppför branten gjorde, att lojheten så småningom försvann.
Blodet började cirkulera med raskare fart, omedvetet blefvo gång och hållning mera spänstiga, det bleka ansigtet fick färg och de trötta ögonen glans.
Hon gick igenom en liten dunge af löfträd, och der inne var luften kylig och svalkande som vattnet i en skogskälla.
Hon stannade ett ögonblick och drog några djupa andetag; derpå fortsatte hon sin väg uppåt.
Der låg hennes älsklingsplats, som hon sjelf hade upptäckt på en af sina dagliga promenader.
Utmattad af ansträngningen, sjönk hon slutligen ner på en sten med ett öfverdrag af mossa, bekväm att sitta på, och med en härlig utsigt öfver staden och dalen.
Der nere stodo husen sofvande i middagshettan, med slutna gröna fönsterluckor, och mellan dem skymtades den torra, steniga flodbädden, hvars smala vattenstrimma glänste fram här och hvar.
Små som skalbaggar lågo tvättkvinnorna på stranden, små som myror rörde sig de lekande barnen af och an.
Margots sinne hade fått tillbaka något af sin spänstighet efter den friska kroppsrörelsen.
Hon kände blodet bulta häftigt i sina ådror, och detta gaf ett ögonblicks förnimmelse af nästan pockande lefnadslust.
Det var som om allt hvad det fans inom henne af lifsmod och lifsmöjligheter rest sig i trots mot lidandet, smärtan, slitningarne; som om hennes sinne genom en våldsam reaktion velat kasta af allt detta.
Hon ville icke ha sitt lif knutet fast vid denne döende mans.
Ännu för ett par månader sedan var han ingenting annat för henne än en tom abstraktion, en drömbild, som stigit fram ur hennes egen fantasi, danad af stämningen i alla dessa dikter, hvilka hon lärt sig älska.
Så hade slumpen fört henne till hans sjukbädd, och hon hade med egna ögon sett denna bleka bild af lidande och resignation.
Hennes hjerta hade öppnat sig på vid gafvel, det sjuka skaldebarnet hade dragit ditin och gjort sig hemmastadt med ett barns egoism.
Det var kanske just till följe af denna barnsliga egoism, som barnet blifvit henne så kärt — det sjuka barnet, som hade en tio års gosses kropp och en mans ansigte, underbarnet med det lidande Kristushufvudet och den bleka pannan, innanför hvilken det bodde en skaparhjerna, hvars verk hon afgudade.
Hon visste det nog: det var modersinstinkten, som från första stund kommit henne att älska detta sjuka barn, hvilket låg der så redlöst och hjelplöst, väntande ingenting mer af lifvet, allt af döden.
Det var hennes kvinliga instinkt att omhulda, vårda, vara öm mot en liten varelse, som behöfde henne; det var hennes naturliga längtan att egna sitt lif åt slägtets uppehållande, som brutit fram på ett onaturligt sätt i denna kärlek till en döende man.
— Frostvinden öfver hennes ungdomsår hade kommit den att vissna, en rå och brutal hand hade ryckt de späda skotten upp den gången, då de borde ha spirat fram ... men rötterna hade suttit för djupt i hennes väsen för att någonsin helt och hållet kunna ryckas upp.
Åh, hon hade märkt det ofta nog, hur denna längtan kommit hennes hjerta att klappa fortare, med rädda, skygga slag, då hon på gatan mött någon liten kvickögd byting, som sett på henne med en öppen och vänlig blick.
Hon skulle så gerna velat gå fram till honom, fatta hans hand och tala till honom.
Eller, ännu hellre, taga honom med sig hem och behålla honom för alltid; helst en gladlynt och duktig pojke på tio år, som hon kunde få uppfostra till en duktig karl och ge något af sin egen själ i arf.
Hur ofta hade hon icke setat på en bänk i Tuilerie-trädgården och låtit sina blickar följa de lekande barnen, alltid med samma skygga längtan att få vara med dem, springa, skratta, brottas med dem, vara deras vän och lekkamrat; mäkla fred emellan dem, då de tvistade, trösta dem, när de gräto och hjelpa dem i deras bryderi.
Hon visste det nog: det var den barnlösa kvinnans modersinstinkt, som tagit detta uttryck af en blyg och skygg kärlek till andras barn — derför att hon icke sjelf hade ett barn att älska.
Också hade hon alltid en känsla af, att hon icke egde rätt till någon af de små parflarne, icke hade rätt att locka till sig hans tillgifvenhet från den kvinna, som födt honom till verlden i vånda och smärta, från hvars bröst han sugit sin första växtgifvande näring — — —
Hon kom plötsligt att tänka på den kvinna, som han tillhörde — och hon kände afsmak.
Skulle hon nedlåta sig till en kamp med den enfaldiga, feta grisetten, som var hans hustru?
Men kamp?
Det kunde ju aldrig bli tal om någon kamp.
Den der kvinnan hade kanske älskat hans kropp, och han hade älskat henne med kroppen.
Nu måste ju det vara slut; med hans själ hade hon aldrig haft ringaste beröring — det hade kanske ingen kvinna någonsin haft, mer än hon sjelf.
Hon, som kallades hans hustru — i tankarne fick ordet en försmädlig klang — hvad hade hon väl varit för honom?
Ingenting annat än alla de andra, med hvilkas rent yttre smekningar han sökt att fylla de tomma mellanakterna i sitt lif.
Någon beröringspunkt med hans djupare jag hade hon aldrig haft, aldrig hade han gett henne en gnista af sitt väsen, aldrig hade hon fått känna en fläkt af hans tankars vingeslag, aldrig hade hon fått dela hans sorger.
Hans själlösa könsmotsättning hade hon varit — ingenting mer.
Det flög en röd sky öfver hennes ansigte, dröjde der några sekunder och försvann; hon hade plötsligt kommit att tänka på sitt eget äktenskap.
Det var ju detta, som strax i början ingett henne afsmak för den man, som hon — ett omyndigt, adertonårigt barn — högtidligen lofvat att »älska», utan att veta något om ordets innebörd — — det var just det brutala i hans passion, den driftens egoism, som så många män icke blygdes att vidkännas inför den kvinna, de betraktade som sin.
Sin, det betydde: sin egendom, sin själlösa hetär, som icke fick ega en menniskas känslor, utan endast borde vara en lefvande mannequin med plikt att böja sig så snart lidelsen drog genom mannens ådror!
Hon hade icke kunnat böja sig för en legaliserad passion, som stormade emot henne med blodsprängda ögon och fradgande mun; hon hade icke kunnat ge sig hän åt en »kärlek» — ordet fick i hennes tankar en hånfull betoning — som bjudits henne utan en glimt af skönhet och förfining, utan ringaste gnista af det, som borde adla det intima lifvet i ett äktenskap mellan menniskor — höja det öfver djurens parningsakt.
Så hade han vändt sig åt annat håll — — — och hon hade blifvit en black kring hans fot — en black, som han sparkat af — på sitt bru-sätt—
Och i själ och hjerta trodde han kanske, att han var den förorättade maken, och hon den som först svikit sitt löfte.
Han hade nog aldrig tänkt på, att han med plumpa fötter trampat ner hvarje grönt skott, som eljes kanske kunnat spira fram i deras äktenskap.
Och han hade visst ingen aning om, att hon törstat efter ömhet och kärlek, efter kyssar och famntag, efter allt hvad ett kvinnohjerta kan drömma om — — efter just det, som han bjudit henne att dricka ur en smutsig skål, hvilken han räckt henne med smutsiga händer.
Hon hade ju kommit att hata honom just derför, att han ingett henne vämjelse vid allt det, efter hvilket hennes väsen dock ännu sträckte sig i en enda lidelsefull längtan — — och hennes afsky var så stark just derför, att den var hennes längtans varmblodiga barn.
Ännu i denna stund svälde hennes bröst af bitterhet, då hon såg tillbaka öfver sitt lif, tänkte på, hvad det blifvit till och hvad det kunnat blifva.
De hade varit fattiga på lycka, dessa ungdomsår, så fattiga, att de icke rymde mer än en enda stulen solglimt, en enda vårmånad att drömma om och minnas.
Nej, icke ens att drömma om och minnas, ty detta minne hade hon sjelf en gång förnekat, dödat med egen hand — hon tänkte på mötet i Regent Street i London.
Hon hade gråtit många tårar efter det mötet.
Hvad hjelpte allt hvad hon hade att anföra till sitt försvar: att hon icke var i normal sinnesstämning, då det skedde, att hon ångrat, att hon lidit?
Det som var dödt kunde alla hennes tårar icke väcka till lif igen!
Men det går en Nemesis, en vedergällningens anda, genom verlden, och man ser dess spår, ej minst i kärlekens lustgård, der så mången bruten, vissnande blomma har en döende fjäril vid sin sida.
Det, som hon längtat efter under hela sitt lif, det som hon aldrig erfarit mer än under den enda korta vårmånaden, som hon förnekat — det skulle hon nu aldrig nå.
Hon hade drömt om lyckan, att ge sig hän med kropp och själ, och nu såg hon med en förnimmelse af gränslös smärta drömmen lösa sig upp i ett intet — ty hon kände sig redan bunden vid en själ utan kropp, fjättrad med tusen små skälfvande nervsträngar — vid en döende man.
Åh, om hon träffat honom i helsans dagar, hur annorlunda skulle då icke bådas lif ha gestaltat sig!
Hon skulle ha gett honom allt det, som han förgäfves sökt hos de andra — som de icke kunnat ge.
Också han hade fått nöja sig med surrogat.
Han hade sökt tröst i köpta och stulna kärleksrus, liksom den förtviflade drinkaren söker sin tröst i glaset.
Med sin fina kvinliga instinkt kände hon, att detta fåfängans och sinnlighetens yttre spel endast var afvigsidan af det djupaste, innerligaste och bästa af hans natur, liksom det frivola, hjertlösa hånet endast var vrångbilden af hans innersta väsen.
Hans innersta väsen var en blödig hjertegodhet, som tidigt blifvit piskad till blods af lifvets gissel och derför dragit sig tillbaka i ett skal af hån, bakom hvilket det förskansat sig som igelkotten bakom sina taggar.
Han tycktes ha varit skapad för en idealverld, befolkad med varelser af ett ädlare material än denna verldens plumpa fariseer, mot hvilka hans hjerta vändt sina taggar och som nu alla korsade sig öfver hans hjertlöshet och hån — hånet, som endast var ett skydd för det ömtåliga och öfverideala i hans natur, hånet som sårade allt hvad hjertat längtade efter att älska, sårade det just derför, att det var för lågt att älskas.
Deraf kom det sig, det slippriga och frivola i hans diktning och lif.
Hon visste att han en gång älskat af hela sin själ — och att hans längtan då fått sina vingar förbrända.
Vansinnig af smärta hade den sedan störtat från kvinna till kvinna, sökande stilla sin törst med kärlekens drägg.
Vackra former, mjuka armar — ingenting mer.
Allt för kroppen, ingenting för själen — — och småningom hade han kommit att förakta kvinnorna, som varelser af lägre art, — — och så hade han till sist smidt en sådan själlös docka fast vid sitt lif.
Hur annorlunda om han träffat henne, La Mouche — hon tänkte alltid ordet med
Heines eget smekande tonfall — den tiden, han ännu var ung och frisk!
Hon skulle ha bundit honom, fängslat honom — med kropp och själ.
Allt hvad han känt varmast och bäst, allt hvad han tänkt finast och djerfvast, allt hvad han diktat, allt hvad han drömt — allt skulle han delat med sig åt henne, och hon skulle ha fattat det — om hon också icke helt kunnat följa hans tankars flygt.
Hur annorlunda skulle icke allt ha varit!
Hon skulle ha lärt honom kärlekens innersta väsen, det djupa och lugna och starka; det som icke är sinnesrus och exaltation utan en stor, sund lycka; icke en lidelsens fladdrande låga, som förtär, utan en brinnande eld, som lyser och värmer.
Hon skulle ha lärt honom, hvad det vill säga att ega ett kvinligt väsen att förtro sig till i glädje och sorg — en varelse, som kanske var honom underlägsen i allt, både intelligens och förstånd, men som ändå förstod honom i allt — derför att hon älskade honom mer än allt — — —
Och sjelf skulle hon ha funnit den man, hon drömt om, en man höjd öfver alla andra, en man af själens och sinnenas adel, som med varsamma händer skulle ha brutit de blommor, som spirat fram ur hennes känslolifs rika jordmån — — —
Nu var det för sent — för sent.
Hon böjde sig ner och bröt ett ormbunksblad vid sidan om sig; och hon fläktade dermed mot sina heta kinder.
Tankarne skiftade, slogo plötsligt öfver, och med ett stänk af hans egen sjelfironi upprepade hon för sig sjelf, gång på gång, att hon byggt sig ett luftslott nyss — och att hon kommit för sent till verlden för att i verkligheten kunna draga ditin.
Och i nästa sekund kom reaktionen.
Nej! Nej!
Hon kunde icke, ville icke älska honom!
Ansigtet fick ett uttryck af trots, och hon började gå nedför sluttningen med hastiga, spänstiga steg.
Det sista vägstycket utför sprang hon i fullaste fart, som en tolfårs flicka.
Plötsligt hejdade hon sig och såg sig omkring; men ingen lefvande varelse syntes till.
Hon gick vidare ner mot staden, raskt som en ung flicka, men med en verldsdams värdiga hållning.
Hon hörde sjelf, hur käckt de små skorna slogo mot vägens stenar, och dervid kom det på henne en öfversvallande känsla af ungdom och lefnadsmod.
Hon var icke mer än 26 år.
Lifvet låg ännu framför henne, vinkande, lockande med oupplefvade möjligheter.
Hon skulle ännu kunna finna en man värdig att älska, en sund och stark man, som skulle binda henne vid sig med alla sinnens styrka — icke för döden utan för lifvet.
Sensommaren hade ju också sina blommor — doftande, glödande rosor — — kanske skulle den ge henne riklig ersättning för allt som förfrusit under vårens första blomningstid.
Men då hon närmade sig hotellet, utanför hvilket en del af de manliga pensionärerna hade samlats, och hörde deras gälla röster och råa skratt, kom tviflet igen.
Skulle hon väl någonsin i lifvet träffa en man, som i finkänslighet och godhet var Heinrich Heines like?
Och skulle icke minnet af denne döende man, hvars hjerta hon egt under hans sista lefnadsdagar, hvars sista tankar, sista önskningar, sista suckar af längtan alla haft henne till mål — — skulle icke detta minne tränga sig emellan henne och hvarje annan kärleksmöjlighet?
Återigen greps hon af samma hejdlösa, hjelplösa beklämning, som hon så ofta erfarit under den sista tiden och som hon icke kunde bekämpa.
Det gagnade visst att fly!
Evigt och alltid var han ju i hennes tankar ändå.
Och bakom denna beklämning låg en annan, ännu outhärdligare tanke på lur.
Han kunde dö, medan hon var borta.
Han hängde ju fast vid lifvet med en så silkesfin tråd.
Om nu den bleke mannen begagnade sig af tillfället medan hon var borta och skar af tråden?
Den döende hade ju icke längre hos sig den hand, vid hvilken han kunde »klamra sig fast vid det flyende lifvet».
Om hon nu, då hon trädde in till sig, såg ett svartkantadt bref ligga på sitt bord!
— Hon fick en häftig hjertklappning och hon sprang uppför trapporna.
Då hon öppnat dörren till sitt rum, flög hennes första ängsliga blick till bordet: der låg ett bref.
Sinnesrörelsen blef henne öfvermäktig, hon vek ett steg tillbaka och grep fast i dörrposten; det var som om benen plötsligt vägrat att göra tjenst och hon höll på att falla.
Men så tog naturens energi ut sin rätt, hon släppte sitt tag, slängde dörren igen efter sig med en skräll och sprang fram till bordet.
Brefvet var tjockt och bar
Heines egen lätt igenkänneliga handskrift på konvolutet.
Hon bröt det häftigt och tog fram en hel packe skrifna blad.
Hon satte sig att läsa dem på en stol borta vid fönstret, alldeles som hon gick och stod, med den hvita sommarhatten ännu på hufvudet och handskar på sina skälfvande händer.
— — — — — — — — — — — — — —
» — — — Ni inser häraf lätt, att jag icke kan gå er önskan till mötes i så måtto, att jag öfverlemnar åt er mina memoarer och bref till genomläsning.
Men jag har alltid varit en slaf under er skönhet och älskvärdhet, och jag kan icke obetingadt säga nej till en önskan framstäld af er.
För att visa er min goda vilja, har jag på annat sätt sökt tillfredsställa den nyfikenhet, som har sin grund i ert kärleksfulla deltagande för mig och mina öden.
Det är derför jag nedskrifvit följande blad.
Biografiska notiser, som kunna ega något intresse för er, finner ni här i riklig mängd.
Alla betydelsefulla och karaktäristiska smådrag äro troget meddelade och i den vexelverkan, som eger rum mellan yttre händelser och inre själsrörelser skall ni kunna följa de olika skiftningarne af mitt lif.
Själen kläder af sig inför dig och du kan betrakta honom i hans sköna nakenhet.
Det finnes inga fläckar, endast sår; och sår, dem vänners, icke fienders händer tillfogat den!
Jag hör blott regnet smattra på taken utanför mitt fönster, och vinden, som sjunger sin melankoliska sång.
Mitt sjukrum inger mig i detta ögonblick en nästan vällustig känsla af hemtrefnad, och jag sitter utan smärtor i min bekväma stol.
Då träder du härin, du kära, och slår dig ner på kudden vid mina fötter.
Luta ditt vackra hufvud mot mina knän och lyssna utan att se upp.
Jag vill berätta dig mitt lifs saga.
Om du också mången gång känner en tung droppe falla på ditt lockiga hufvud — blif stilla ändå; det är icke regnet, som sipprar ned genom taket.
Gråt ej; tryck endast tigande min hand.
— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
I smådragen från tidigaste tid finner man ofta förklaringen till senare händelser.
Det har säkerligen icke varit utan betydelse för mitt tankelifs utveckling, att jag redan vid 13 års ålder lärde känna alla den fria tankens system och detta af en ärevördig andans man, som icke på ringaste sätt försummade sina presterliga embetspligter; dervid kom jag tidigt underfund med, att religion och tvifvel, helt lugnt och utan hyckleri, kunde gå hand i hand, och deraf föddes icke blott min otro utan också den mest toleranta troslikgiltighet.
Tid och rum äro också vigtiga faktorer att taga i betraktande:
Jag är född i sista stunden af det skeptiska adertonde århundradet och i en stad, som under min barndomstid beherskades icke blott af fransmännen utan af den franska andan.
De fransmän, som jag lärde känna, gjorde mig också, det måste jag tillstå, bekant med en del temligen orena böcker, hvilka bibringade mig en viss fördom emot all fransk literatur.
Jag har också långt senare icke kunnat lära mig älska den så, som den förtjenar; framför allt förblef jag orättvis emot den franska poesien, som jag från ungdomen afskydde.
Derför bär väl närmast den fördömde Daunoi skulden.
Han var lärare i franska språket vid lyceet i Düsseldorf, och han försökte tvinga mig att skrifva vers på franska.
Han var nära att göra mig led vid icke blott den franska poesien utan öfver hufvud taget all poesi.
Abbé Daunoi, en emigrerad prest, var en åldrig liten mansperson med mycket rörliga ansigtsmuskler och en brun peruk, som alltid kom på sned, när han blef ond.
Han hade till bruk för sina lärjungar i olika klasser skrifvit flera franska grammatikor och krestomatier med utdrag af tyska och franska klassici; för öfversta klassen hade han också offentliggjort en Art oratoire och en Art poëtique, två små böcker, af hvilka den ena innehöll vältalighetsrecept ur Quintilian, med tillämpande exempel ur Fléchiers, Massillons, Bourdaloues och Bossuets predikningar, hvilka icke tråkade ut mig alltför mycket.
Men den andra boken med sina definitioner af poesien: l’art de peindre par les images sin franska prosodi och öfver hufvud taget hela den franska metriken, hvilken förskräcklig alp att bestiga!
Än i denna dag vet jag ingenting mera osmakligt än den franska poesiens metriska system.
Deras metrik har troligen Prokrustes uppfunnit.