Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gustafs egna handlingar som konung och människa samt hans egna skrifter utgöra då, som naturligt är, det egentliga material, ur hvilket man har att framlocka hans karakter.
Men hur mycket är icke motsägande och svårförstådt äfven i dessa!
När handlade denne konung, som tagit så olikartade mått och steg, närmast i samband med sitt innersta, och denna nervösa hand, som med en spetsig och otålig handstil kastat ner på papperet så många aktstycken, i hvilka diplomaten, hofmannen eller dramatikern föra ordet, när röjde den tankens och känslans hemligheter?
Dessa frågor förenklas icke obetydligt, synes det mig, genom ett strängt kronologiskt betraktelsesätt.
Ty få regenter hafva helt säkert undergått en så genomgripande förändring som Gustaf. Den världskloke och desillusionerade man, som gör 1789 års statsstreck, är en annan personlighet än den svärmiska typ af en ung upplysningsmonark, som åstadkommer 1772 års revolution, och äfven inom smärre perioder af hans lif kan man urskilja kriser och processer, som omforma hans jag, men alla dessa tyckas mig dock gå i en och samma riktning, mot en nyktrare men också mer människofientlig och isolerad ståndpunkt.
Att gifva en kort karaktersskiss öfver hans utveckling torde därför vara mera gifvande än att resonera i allmänhet öfver en så växlande och föränderlig natur.
Vi känna ganska noga Gustafs barndom.
Dels hafva flera af våra historici belyst den, dels erbjuda de gustavianska papperen en rik skörd af bref och uppsatser, som låta oss lära känna den unge prinsens anlag, hans första lärospån och hans utveckling till yngling.
Under det första decenniet af sitt lif, åren 1746–1756, framstår han ännu blott som en blandning af ett genialt underbarn och en tämligen trotsig och obehaglig odygdspåse – en sammansättning väl föga ovanlig hos ett begåfvadt furstebarn, och man måste draga på munnen åt Fryxell, som i sin historia gör ett stort nummer af en sju–åttaårings nycker och olater.
Det enda, som slår en i denna barndomshistoria, är prinsens ovanliga och egendomliga inbillningskraft.
Det är som läste man en blifvande skalds biografi.
Alla kunskaper måste bibringas honom på fantasiens väg.
Tessin, hans förste guvernör, berättar, hur man måste fånga hans uppmärksamhet med kopparstick och gifva honom moraliska regler i form af små komedier.
Gällde det t. ex. att hos honom inskärpa kärlek till de små och värnlösa bland hans undersåtar, måste den redan åldrade statsmannen och ministern spela lärling eller gesäll och sjunga för prinsen »någon liten skräddarvisa».
Redan från denna tid fick emellertid Gustafs fantasi en bestämd riktning mot ett ridderligt, äfventyrligt, furstligt och förnämt ideal, sådant detta framför allt lefde i de franska tragedier, hvilka spelades vid hans föräldrars hof och hvilka det var hans barndoms största glädje att åse.
»Icke mer än en enda representation behöfves, särdeles om det är en tragedi, innan densamma är i hans minne förvarad», skrifver en af hans uppfostrare, och den franska klassicitetens tragedi, där högborna och högdragna gestalter spelade ett idealiseradt Versailles-lif, ensamt fylldt af stora passioners svärmeri och ädla hedersplikters strider, blef allt ifrån denna tid den drömvärld, efter hvilken han ville omforma lifvet ikring sig, och till hvilken han, när detta icke lyckades, rymde i sin diktning.
Men då han dessutom i hvarje tum af sin varelse var fylld af liflighet och oro, nöjde han sig icke med att åskåda, han ville själf agera, och behagsjuk och kvinnligt anlagd som han var, njöt han mest af att spela drottning eller prinsessa och deklamera tirader, hvilka rusade hans sinne, långt innan han begrep deras innebörd.
»En serviette blef släpet bakom honom och något annat linne hufvudbonad», och när hans lärare trodde att han sof, funno de honom »stående i sängen och deklamerande i tysthet någon roll med bart bröst och bara armar samt dess skjorta med knappnålar fästad till att likna ett fruntimmerskläde».
1756 inträffade den första katastrofen i Gustafs lif.
Det var hofvets misslyckade revolution.
Hans guvernörer Stromberg och Bielke, vid hvilka båda han var djupt fäst, rycktes ifrån honom.
»Med ett barns förvånade öga» såg han sina föräldrar förödmjukade och uppläxade, deras vänner störtade och dödade, och nederlagets harm och bitterhet breda sig i slottsrummen, i hvilka han lefde.
Nya lärare påtvingades honom, misstänksamma mot honom och hvilka han själf lärts att hata.
Det blef en vändning i hans lif.
Han, som förut varit ett obetänksamt barn »med en medfödd benägenhet att tillstå och vid alla tillfällen hålla sig vid sanningen» – så falla orden i den mörkaste skildringen af hans barndom – började nu känna lifvets dubbelhet och instinktmässigt förstå det gagn, han kunde hafva af sin barnsliga skådespelarkonst, och det drag af förställning, som genomgår hans karakter, daterar sig från denna tid.
Hans nye guvernör, Karl Scheffer, som vid denna tid ännu icke hade ett uns af den stora tillgifvenhet, han sedan fattade för prinsen, har från detta år gifvit en i svarta färger hållen teckning af sin elev, en teckning, intressant för bedömandet af den unga furstens egendomliga och brådmogna intelligens.
Prinsen har redan ovanliga kunskaper i teologi, historia och geografi; då han berättar, »ådagalägger han en så undransvärd färdighet icke allenast i att finna ord utan ock i ställningen af meningar och deras sammansättande, att det näppeligen kan tros af andra än dem, som själfva varit vittne därtill».
Men Scheffer, som icke har små anspråk, beklagar, att lärjungen dessutom icke kan – logik, metafysik, jus naturæ och latin, samt klandrar hans »olust för allvarsamma studier» samt hans »obekymmersamhet att behaga Gud». Några af dessa kunskaper skulle Scheffer dock lyckas bibringa sin lärjunge.
Guvernören, som själf var en fantasirik och nyhetssträfvande man, en ifrig förespråkare för upplysningstidehvarfvets filantropiska och ekonomiska läror, lyckades äfven under årens lopp i sin elev vinna en varm anhängare af tidens teorier.
Det blef ett ljust, nytt fält för prinsens inbillningskraft, och sedan denna stund omfattade han upplysningstidehvarfvets »fria och lyckliggörande idéer» med ungdomlig hänförelse.
Voltaire och Marmontel blefvo hans husgudar, till hvilka han offrade löften och rökelse.
Det var det egendomliga skifte i mänsklighetens historia, då de, som makten hade, gjorde min af att fråga ideologerna, hur de skulle handhafva den, och dessa trodde dem på deras ord och skrefvo recepter och arcana för utrotandet af alla olyckor och ett snart upprättande af allmän lycksalighet.
Men utom dessa ideella svärmerier besatt prinsen redan vid unga år en brådmogen erfarenhet.
Nästan barn invigdes han i hofintrigerna, och den korruption, som rådde inom alla samhällsklasser, gaf honom ett tidigt intryck af misstro, som var ägnadt att motväga hans drömmerier om en utopisk stat med en ädel och lycklig mänsklighet.
Världsklokhet och förmåga att beräkna och behandla människor lärde han vid en ålder, då andra knappast lämnat magisterns färla, och alltifrån denna tid läste han vid sidan af upplysningstidehvarfvets trosvissa evangelier kardinal de Retz’ skeptiska och människoföraktande memoarer, denna bibel för statsmän, som drömma om ränker och sammansvärjningar, och hvilkens författare icke sällan röjer sin härstamning från Machiavellis stad.
Från denna tid ungefär begynner också ett förhållande, som helt säkert varit bland dem, som mest förändrat Gustafs karakter och af en vek och svärmisk yngling gjort en klok, hård och beräknande man.
Det är hans oenighet med modern.
Första spåren däraf märkas alltifrån det ögonblick, då prinsens skoltid 1762 förklarades afslutad och han blef en person för sig och en siffra att räkna med.
Otaliga små och stora omständigheter gjorde nu och framdeles en klyfta mellan mor och son, men grundorsaken till deras splittring var, att de båda voro starka och ärelystna viljor, som törstade efter höghet och makt.
Fredrik den stores maktsjuka och förödmjukade syster ville minst af allt tåla en själfständig kraft i sin egen familjekrets, och i sonen, som växte upp, skymtade hon redan den kommande härskaren, för hvilken hon åter skulle träda i skuggan utan att någonsin få känna sötman af det välde, på hvilket hennes starka och lidelsefulla natur förgäfves pockat under ett långt och förspilldt lif.
För att undvika brytningar och stridigheter grep prinsen åter till sin förställningskonst, sin maskerande förbindlighet, men Lovisa Ulrika anade hans inre motstånd.
Du är falsker, utropade hon, som han själf en gång berättar, och långt före Katarina II älskade hans mor att sätta hans namn i föraktligt samband med »teater» och tala om hans »skådespelareffekter».
– På samma vis skola Gustafs gunstlingar tala om hans brist på uppriktighet och hans förställning; de skola tala därom, så fort de bakom kungens yttre älskvärdhet (som till en viss grad var kvinnlig olust att stöta sig med människor) ana en egen vilja, som ej af någon lät sig styra,
Gustafs ungdom afslutas af hans äktenskap.
Sällan har ett konvenansgiftermål ingåtts under så olyckliga varsel.
Planen hade alltjämt varit ett stridsämne, och ingen af parterna önskade förbindelsen.
Den närmaste tiden före förmälningen tycktes han dock hafva väntat sig lycka af sin nya, mer själfständiga ställning; på familjelif i borgerlig mening tänkte han antagligen lika litet som Fredrik den store, när han på sin herre och faders önskan ingick äktenskap.
Hans vän Gyldenstolpes bref från Köpenhamn med sina varma skildringar öfver skönheten i prinsessans yttre och värderikheten i hennes diamanter tyckas hafva roat honom, och äfven efter förmälningen öfverflödade hans bref af beröm öfver prinsessans milda karakter.
Men snart ledsnade han vid Sofia Magdalenas blyga, tröga naturell, som var utan kvickhet och slagfärdighet – och i själfva smekmånaden placerade sig de nygifta så långt från hvarandra som möjligt vid bordet, och den unge äkta-mannen kallar ensamheten med sin hustru och sin uppvaktning »en lefvande begrafning».
Någon tid därefter vände sig prinsen till en annan förbindelse, af hvilken han måhända hoppades något af den förtroliga och innerliga lycka, som hans äktenskap icke skänkte honom.
Han riktade sin hyllning till generalskan du Rietz, född de Geer, och hans böjelse blef besvarad.
Fersen uppgifver med vanlig säkerhet, att tête-à-têterna voro kalla.
Visst är, att konungens kärlekskorrespondens, så vida man icke är narrad af själfva fraseologien – och hvem kan känna sig riktigt säker i fråga om 1700-talets abstrakta franska, där samma stereotypa uttryck beteckna de varmaste och de tommaste känslor! – just genom ett egendomligt allvar ger intryck af något kändt och äkta.
»Hvarför blefvo vi bundna vid personer, med hvilka våra lynnen icke stämma öfverens, hvarför blef det oss icke förunnadt, att byta?
Vi blefve då åtminstone två lyckliga af fyra olyckliga», skrifver han.
Men fru du Rietz torde knappast hafva motsvarat konungens drömmar.
Fersen skildrar henne som yppig och lättfärdig – och hennes bref visa, att hon saknade takt och finkänslighet.
Förbindelsen blef snart upplöst genom ett afskedsbref, där prinsen tadlar hennes otrohet med en bitterhet, som kanske äfven den röjer ett tycke.
Mellanhand för denna kärlekshistoria var grefvinnan Ribbing, född Löwen, och »par dépit» synes kronprinsen sedan hafva vändt sin uppvaktning till henne.
Men i ett bref, som är ett mästerstycke af finhet och under ett utsökt känslosofisteri döljer mycken värdighet, afböjer hon prinsens hyllning och räcker honom i stället väninnans frimodigt tillgifna hand.
Det var konungamördarens moder.
Men dessa intriger och förströelser utträngde ingalunda allvarliga tankar och planer.
Tvärt om, just från denna tid (1768) finnas flera anteckningar af hans hand, som vid sidan af en ynglingartad melankoli och själfbespegling röja djupt allvar öfver hans lefnadsställning och en djup förstämning öfver hans personliga förhållanden, och samtidigt griper han starkare in i händelsernas gång genom att egga sin beskedlige far till dennes sista kraftyttringar mot ständerna.
Revolutionsplaner och utkast till en konstitution finnas ock från samma tid.
Resan till Paris, där prinsen genast kände sig så hemma, som blott en furste med medfödd valfrändskap för fransk hofton och franskt umgängeslif kunde göra det, kan i viss mån sägas hafva gifvit en sista fullbordan åt hans ungdomskarakter genom det dubbla intrycket af hofvet och af upplysningskretsarna, af detta Versailles, som med sin skimrande ståt och sitt stränga ceremoniel var som en lysande symbol af konungadömet, och af Paris’ litterära cirklar, i hvilka upplysningstidehvarfvets alla jäsande idéer trädde den unge fursten till mötes.
Här nådde ju honom också, just vid slutpunkten af hans ungdomsutveckling, kuriren, som kallade honom till Sveriges krona.
Jag har något bredare talat om denna grundläggande, af den större allmänheten mindre uppmärksammade perioden i Gustaf den tredjes lefnad och skall från hans regentår endast beröra själfva de tidpunkter, då hans väsen genom omständigheternas makt förvandlas och omformas.
Allbekant är, hur han i augusti 1772 genom en med en rask regissörs skicklighet utförd coup de théâtre förändrade fosterlandets och sin egen ställning.
Han visade vid denna revolution den egendomliga art af handlingskraft, som han förfogade öfver och som mindre var förmåga af uthålliga dagsverken än fantasimänniskans uppblossande energi, och han kastade sig in i företaget med det äfventyrslystna mod, den om hasardspelshjälten påminnande bravur, som ända intill guillotinens dagar hörde till 1700-talets adelsdygder.
Själfva revolutionen, så genomgripande i sina följder, utfördes med något af det glada jublet i ett lyckadt puts, och enstaka episoder, såsom, när kontre-amiralen Tersmeden efter att hafva »revolutionerat» Skeppsholmen, skaffade fram förfriskningar och man midt under pågående statsstreck drack konungens skål, hafva en lustig prägel af stockholmsk gemytlighet.
Genom sitt milda och ädelmodiga uppförande efter revolutionen, den dock jämförelsevis liberala konstitution, han gaf landet, och sina människovänliga reformer blef »Nordens
Titus» idealet för en monark, sådant det fattades mot upplysningstidehvarfvets slut och betraktas så ännu af dess sista och mest paradoxala skriftställare som t. ex.
Själf angelägen att prisas som »den förste medborgaren i en fri stat», sände han till Voltaire – »mänsklighetens försvarare», som han själf kallat patriarken på Ferney – sin tryckfrihetsförordning, och han beder den Allsmäktige att förlänga dennes dyrbara dagar och hålla honom – den gamle frondören och spefågeln – »dans sa sainte et digne garde».
– Allt tecknade sig lyckligare än man kunnat ana under detta tidsskifte 1772–1778.
Utan spår af eftergifter lyckades han häfda landets själfständighet mot de fientliga grannarna och bringa ordning i dess inre förhållanden.
Sällan, om ens någonsin, har väl en svensk konung så lyckats stämma landet i sin egen ton.
Det var icke blott hoflifvet, som han ombildade efter sina drömmar om ett umgänge på en gång lifvadt af elegant otvungenhet och bundet af fin och noggrann etikett – ett franskt och förfinadt ideal blef gällande äfven i de andra samhällsklasserna.
Det försiggår under dessa år en brytning från något gammaldags styft och tungt i samlifvet mellan människorna till något kanske en smula cirkladt men lättare och förbindligare.
Man märker förändringen öfverallt – i språk, vanor och seder.
Den minsta lilla biljett får något af rococons mjukt rundade fasonering, och till och med den förfallna publiken på Bellmans krogar och muffbaler rör sig med vissa sirliga åthäfvor och krumbukter, som karikera fransk polityr.
Äfven konungens privatlif tycktes taga en lycklig lösning genom hans försoning med drottningen 1775.
Då inträffade 1778, just då konungen var uppfylld af glädje öfver den väntade tronarfvingen, den andra stora katastrofen i hans lif, brytningen mellan honom och hans mor med anledning af det genom ett olyckligt sken uppkomna men blott på lösligt och motsägande prat hvilande ryktet om Munck.
Detta förtal, som hans anförvanter haft särskild plikt att slå till marken, fick just genom hans mors och hans brors om en oerhörd kärlekslöshet och lättsinne vittnande beteende en eljes otänkbar spridning.
Konungen måste genomgå en följd af scener med sina närmaste af den mest pinsamma och upprörande art, med häftiga utbrott af vrede, ånger, hat och rörelse, som i de uppskakande familjetragedierna från tiden, men icke som dessa lyktande med försoning.
På själfva födelsedagen, när Stockholm genljöd af fest och belåtenhet, lät hans egen mor smädelsen tala i själfva sitt lyckönskningsbref. »Ni har förgiftat den skönaste dagen i mitt lif», utropade Gustaf, blek af sinnesrörelse, och från den stunden dog hvarje känsla för modern i hans bröst till den grad, att han icke ens många år därefter vid hennes dödsbädd kunde känna sonlig smärta.
Hvad hans syskon angick, behärskades de båda yngsta helt af sin moder, och prins Karls brottsliga uppförande kunde heller icke på längden blifva fördoldt.
Slutet af den samma år pågående riksdagen bådade heller intet godt för framtiden – den gaf i viss mån förebud om den nästa stora brytningen i Gustafs lif, hans skilsmässa från adeln, från hela den högättade hofkrets, som för honom var den enda omgifning, i hvilken han kunde trifvas.
Jag öfvergår till riksdagen 1786.
De mellanliggande åren röja hufvudsakligen en växande oro och otålighet i konungens personlighet.
Nervöst och icke alltid välbetänkt griper han in i statsarbetets gång, afskedar de äldre rådgifvare, som verkat hejdande på maskineriet, och utväljer andra, framför allt rörliga och tjänstvilliga redskap för hans egna planer.
Han brinner af begär att gripa in i Europas öden och drages af oemotståndlig tjusning mot den dåvarande världens brännpunkter, mot de ställen, där man kände den europeiska politikens pulsslag.
I sin diktning lefver han i Sveriges storhetstid, och dess höga gestalter, omgifna af krigsbuller och heroism, egga hans ärelystnad.
Plötsliga explosioner inför hans gunstlingar och äfven inför andra vittna om, hur brännande äregirighetens flamma strålade öfver hans drömvärld, helst som han kände det spirande missnöjet omkring sig som en maning till förstummande och döfvande bedrifter.
Så kom 1786 års riksdag, olyckligt föregången af hungerår, om hvilka kyrkoherdarna från landsbygden gifva hårresande skildringar i sina ämbetsberättelser.
I stora trakter lefde man på ett nödbröd, bakadt af hö och ljungfrö, halm och bark, och det bettlades om smolket i kreatursbåsen till näring.
Att bönderna voro missbelåtna var förklarligt nog, helst ju konungen, trots den gamle biskop Serenii visa afrådande, rört vid deras ömtåligaste punkter »religionen och brännvinspannan».
Men äfven på riddarhuset möttes han af en systematisk opposition – det var adeln, som öppet begynte mot konungen den kamp, som först slutade 1792, och konungen kände så mycket större grämelse häröfver, som han i ståndsstriden alltid tagit adelns parti.
På en aristokrat och poet, som han var i djupet af sin varelse, verkade de gamla svenska familjenamnen med en oemotståndlig trollkraft.
På nytt tyckte han sig sviken och bemött med otack.
På nytt kände han ensamheten och den kalla fiendskapen lägra sig rundt omkring, och åter genomgick han en af dessa kriser, som beröfvade honom hopp och illusion. J. G.
Oxenstjerna beskrifver i ett märkligt ställe i en af sina dagböcker denna process i Gustafs väsen.
»Hans ovanliga sinnesoro förvandlades till en hårdhet, som nu blifvit ett lynne.»
Det kom något människofientligt in i hans sinne. »Den, som en gång varit så älskad som han, kunde aldrig återtaga. hjärtan, som slitit så starka band, och hade intet mer att vänta.»
Så grep han efter kriget som efter räddning, och han började det icke utan grund.
Ännu år 1786 hade ryska intriger på gammalt vis spunnits under riksdagen.
Det gällde att en gång för alla göra slut på dessa inblandningar.
Men först nu skulle han få känna hela vidden af sin ensamhet och erfara den bittraste oro och förtviflan, som en furste kan genomgå.
Midt ur drömmar om segrar, vunna som i finalen på en opera, och triumfer med röfvade standar och återvunna provinser, förflyttades han till den hårdaste verklighet, som icke blott räckte honom förödmjukelsen af egen oerfarenhet men äfven vanmakt och förräderi.
Alla dessa officerare, som tiggde afsked och ropade på riksdag för att vara modiga på riddarhuset och få »likvidera» nya och gamla räkningar med konungen, hela den kedja af subordinationsbrott, som följde, de visade, att det var något brustet i den kanske primitiva men djupa och starka samhörighetskänsla, som bildar ett fosterland.
– Detta gällde icke blott arméen i Finland.
Hans korrespondenter från Stockholm berätta, att adelsmän och afskedade officerare höllo fest på Liljeholmen, så snart de svenska fartygen uppsnappades af ryssarna.
Och konungens egen utrikesminister utmålar i bref till hans egen broder och amiral icke utan välbehag monarkens förtviflan och abdikationstankar, och den tillgifne brodern läser sannolikt också dessa skildringar icke utan hemligt välbehag!
Ett ögonblick var Gustafs vilja som förlamad och all hans moraliska motståndskraft slut.
»Stackars kungen talar endast om att abdikera och tänker blott på medlen att kunna göra det utan att svälta ihjäl.»
Helt säkert hade man hellre velat, att Gustaf vid denna tidpunkt liksom Fredrik den andra efter nederlaget i Kunersdorf i det lilla färjkarlshuset vid Oetscher sett själfmordstanken djupt in i ögat än att tala om att köpa hus vid boulevarden i Paris (ej i Rom, där han aldrig skulle kunna blifva så ryktbar som Kristina!), men hur fort väcktes icke åter all hans kraft och beslutsamhet till lif!
Dock dessa augustiveckor vid Kymene gård och Högfors, då konungen om kvällen gick öfver på sin jakt Amphion och lät indraga landgången, osäker i sitt eget läger, de afsluta den inre utveckling, som af en vek svärmare gör en hård, desillusionerad och maktsjuk man.
Riksdagen 1789 och dess statshvälfning är den närmaste följden af denna tilldragelse i konungens lif.
Han genomdref, som en utländsk historiker skrifvit, i själfva verket »en militärdiktatur, som motsvarade landets nationella intressen».
Detta får man dock icke glömma.
Det gällde fosterlandets väl eller ve – det gällde, om han skulle se upprifvet sitt lifsverk, allt det, som han drömt som ung och utfört och sökt befästa under sina mannaår.
I sina anteckningar öfver 1789 års riksdag citerar Adlerbeth en följd af samtal mellan honom och konungen.
Af dessa får man icke blott intryck af det formellt riktiga i oppositionens åtgärder som fastmer af det nödtvungna i konungens.
För hans milda natur lågo våldsgärningar icke nära till hands, och han var, som han uttrycker sig, icke »couleur de rose» öfver att nödgas taga dem.
»Men för honom var annars ingenting visst utom fasan af allt och nödvändigheten att bryta sig igenom med starka medel.»
Efter 1789 följer ett mörkt skifte i Gustafs lif.
Brytningen med adeln hade genom riksdagshändelserna fullständigats, och hans slottsrum stodo tysta, öfvergifna af den lysande krets af kavaljerer och damer, i hvilkas midt han älskade att lefva.
Från sin egen familj var han i det närmaste skild.
Hans »lever» besöktes blott af »ämbetsmän, partigängare och lycksökare».
Courer kunde icke gifvas, ty inga damer skulle infinna sig, och på börsassembléerna funnos »endast fruntimmer till två kadriljer».
Och de litterära vännerna voro också de afvogt stämda, doktrinärt frihetskära, som de voro på 1700-talets vis.
Hur djupt denna hatfullhet särskildt hos adelns damer – det femte ståndet, som han kallade dem – sårade konungens stolthet och sällskapsmannens fåfänga, visa många bref af Gustaf III:s hand.
Så skrifver han i slutet af 1789 till N. P. Gyldenstolpe, att »deras hat gjort hans krigarplikt lättare, sedan han ej mer från Finland kan längta tillbaka till den krets af charmanta och älskvärda damer, som förut omgifvit honom och af hvilka han genom en lika ljuf som bedräglig illusion trott sig vara älskad.»
Och han, som eljes var ridderligheten själf mot damerna, till hvilken de – som man ser af hans korrespondens – kunde vända sig med förtroenden om allt, från färgen på en sidenvåd till en hjärtesak, var nu så uppbragt och ur fattningen, att han lät trakassera en hofdam – grefvinnan v.