Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kellgren med första upplagan af ”Mina Löjen”; der, bland satiriska utfall mot vissa föremål inom Sveriges dåvarande vitterhet, äfven lästes ett, hvari den unge aristarken, hänförd af sitt nit för smak och seder, hade korat Bellman till mål för sin skarpaste pil, och det just för att rätt eftertryckligen freda
Anakreon från all misstanka om någon frändskap dem emellan.
Så dömde då ännu samme granskare, som sedan, vid slutet af sin lefnad, ej blott utgallrade detta ställe 21 ur samlingen af sina skrifter, utan äfven bistod Bellman vid utgifvandet af hans, – både med råd och med ett förord, hvari namnet ”den Svenske Anakreon” förklarades vara för honom ”ej nog ärofullt”.
Man måste tillstå, att den klyfta, som ligger emellan dessa åsigter, icke är liten.
Dock ser man, att redan vid den tidpunkt, då Stockholms-Posten börjat sin bana, hade Kellgren i ej ringa mån förändrat sin första dom; ty han mottog der till införande, från Bellmans hand, bidrag som kallas Pensées de Movitz, Epigrammes de Movitz, o. s. v., såsom i viss mån parodiska motstycken till de Pensées de Rousseau, Epigrammes de Voltaire m. fl., som ej sällan meddelades både i Stockholms-Posten och i andra svenska tidningar; och dessa bidrag tillhöra ändå hvarken öfverhufvud de bästa af Bellmans arbeten, eller särskildt de i ton och ordval finaste 22.
Föröfrigt må man ej undra, att Sveriges dåvarande poeter och litteratörer icke strax gåfvo med sig: ty näppligen kunna vi föreställa oss någonting, som längre, än Fredmansdiktningen, afvek från deras måttstock för klassisk stil och smak, eller skarpare motstridde ungefär alla de då gällande vittra grundbegreppen.
Men omsider måste dock erkännas, att den så ytterst ovanliga företeelsen, midt bland sina otaliga synder mot hvarenda regel af tidehvarfvets öfverenskomna art poétique, var en uppenbarelse af lika ovanligt snille.
Till detta erkännande dref nämligen med oemotståndlig fart – tidens lätta och genom den välkomna statshvälfningen yttermera lättade sinne, sådant, som det då i sitt innersta väsende var, uppifrån hofvets salar ned till värdshusen och backstugorna.
Oändligen roadt att här finna sig måladt i musikaliskt-poetiska burlesker af den glädtigaste qvickhet, öfverröstade det alla slags tveksamheter, moraliska, religiösa, ästhetiska; så att först och främst allmänheten öfverhufvud, och sedan de konstkännare som annars plägat vara dess ledare, denna gång djerfdes låta sig hänryckas på eget bevåg, utan att dessförinnan höra sig före hos Romare och Fransmän.
Troligen skulle Kellgren i alla fall hafva kommit till sin slutliga åsigt; men att den påskyndades af den allmänna grundstämningen, är desto säkrare, som den ju sjelf endast var denna stämnings klaraste och vackraste uttryck.
Derför stannade han ock vid betecknandet af de egenskaper hos Bellman, hvilka för denna sinnesstämning voro de närmast fattliga.
Tvifvelsutan stannade också Konungen, i sin uppfattning, inom samma gränsor.
Alltid skall dock förblifva märkvärdigt, att han var bland landets män af snille och smak den förste, som dristade offentligen bekänna sin njutning af Bellmans dikter, och uttala den såsom äfven ett ästhetiskt gillande af sjelfva diktslaget.
Desto mindre kunde han glömma, att behjerta Skaldens timliga lefnadsvillkor.
Efter att hafva vid åtskilliga tillfällen hugnat Bellman med enskilda understöd, förhjelpte honom Konungen, vid Jultiden 1775, till ett varaktigt: till plats och lön såsom Sekreterare vid Nummer-Lotteriet.
Det skedde i följd af en på vers ingifven ansökan 23, hvari författarn, sedan han bedyrat sig skola ”dö innan Jul” om
Konungen samtyckte till ”Lyckans hårda lagar”, hade yttrat sitt hopp om Majestätets tillåtelse,
”Att dess ringaste Poet,
Dödens pilar till förtret,
Ur sin säng skall uppstå åter
Till ett glas champagne-vin,
Och att Skaldens matta tunga
Än en gång får lof att sjunga
Med en Gyll’nborg och Dalin”.
Väl var han nu alltså blifven till och med ”ordinarie” tjensteman; men med en syssla, hvars skötande lätt kunde örverlåtas åt annan person; en utväg, hvilken han ock genast vidtog.
Årslönen – tretusen daler kopparmynt – bör beräknas efter förhållandet mellan dåvarande och nuvarande myntvärden 24.
Vår förundran måste det likafullt väcka, att han kunde afstå hälften deraf åt tjenstförrättaren, och lefva, med den återstående hälften, blott för sin lyra.
Men då man vet, att med den fullmakt såsom Hof-Sekreterare, hvilken han året derefter (1776) erhöll, äfven något penninge-tillskott var förenadt: så får man visserligen antaga, att detta sedermera fortfor såsom en ur Konungens handkassa gifven pension.
Dessutom beviljades honom 1780, i följd af en då ingifven skämtsam böneskrift om understöd antingen från Kronobränneri- eller Nummerlotterifonden, en gratifikation af 333 Riksdaler Specie 25; och otvifvelaktigt är, att denna ej förblef den sista; åtminstone hugnade honom Konungen, tid efter annan, med enskilda.
Sedan han sålunda blifvit försedd med en årlig inkomst och en titel, rann det honom i sinnet, att till egenskapen af rangerad man hörde äfven egenskapen af gift man.
Han hade fästat sitt hjerta vid dottren af en Våg- och Stämpelmästare i Packhuset, Lovisa Fredrika Grönlund: en flicka af utmärkt hufvud och stark karakter, som behagade honom ej mindre genom det qvicka och träffande i sin för satir benägna omdömesgåfva, än genom det i utseendet välbildade, stolta och säkra, hvarmed ett nästan manligt sinnelag framblickade under hög panna, ur stora, bruna, genomträngande ögon.
Huruvida hon medförde någon annan förmögenhet, är mig obekant (och föga troligt): men hon sjelf var en skatt af varaktigt värde; och snart visade sig i det äktenskap, hvartill hon med honom vigdes den 19 December 1777, att hon ganska väl behöfde all sin styrka och fasthet.
Hans tillgifvenhet var både öm och outplånlig; men – såsom det synes – af en art, som öfverlemnade allvaret af deras förening mer än billigt åt henne.
Åtminstone kan ej förmärkas, att det gjorde minsta intrång på hans böjelse för lustiga brödralag och sångens lekar.
Alltid söktes likväl de förra långt mindre af honom, än han af dem; och de kunde föga påräkna hans goda lynne, om han, i stället för snillebröder, såg endast dryckesbröder omgifva sig.
I sådant fall hände mestadels, att han väl tömde ett och annat glas, men satt obevekligen stum och mulen.
Vid denna tid stod han ock på höjden af sitt snilles kraft och glans.
I allmänhet var det under perioden från 1765 till 1780, eller från hans tjugufemte år till hans fyrtionde, som han ymnigast ådagalade de skaldegåfvor, på hvilka man, då Bellman nämnes, vanligtvis tänker.
De flesta af ”Fredmans Epistlar” och ”Fredmans Sånger”, äfvensom af ”Bacchanaliska Ordens-Kapitlets Handlingar”, diktades under denna period.
Flera af de berömdaste hade han författat redan före den tidpunkt, då Konungen sänkte till honom ett nådigt öga; ja, åtskilliga till och med före Konungens uppstigande på thronen 26.
Lika historiskt grundlös, som i sig sjelf orimlig, är således en välment nykterhets-ifrans nyligen gjorda upptäckt, att Bellman gaf denna vändning åt sitt skaldskap för att behaga Gustaf III genom en dymedelst befrämjad större afsättning af Kronobränneriernas tillverkningar.
Långt före dem, hade hans poesi börjat hämta sina älsklings-ämnen från den sällskapsverld, der blandningen af menniskonaturens löjliga och bedröfliga egenskaper mötte henne i de på samma gång bjertaste och naivaste sjelfbekännelser; och hon skulle dermed fortfarit, äfven om inga kronobrännerier kommit till.
Kan föröfrigt någon menniska tro, att Gustaf III:s egentliga nöje vid åhörandet af Bellmans qväden bestod i ett hemligt öfverräknande af den genom dem förökade bränvins-consumtionen: så är det en föreställning, hvars originalitet åtminstone är obestridlig; ty icke ens af den tidens ”patrioter” blef någonting sådant påstådt.
Minst kunde det falla Bellman in, att om sin tillbedde Monark tänka så ömkligt; och hade han det förmått, så skulle han derefter aldrig hafva mäktat sjunga för honom.
De, som i allt detta antaga möjligheten af det omöjliga, böra då jemväl antaga, icke blott att hela nationen kunde narras på Skaldens och Konungens verkliga motiver, utan ock att Kellgren, som från den skarpaste af Bellmans tadlare förvandlades till den varmaste af hans berömmare, blef af Konungen mutad till denna förändring; äfvenså, att Svenska Akademien, som dermed enhälligt instämde, blott af lock eller trug lät sig drifvas i samma rigtning.
Ty 1790 ställde sig
Kellgren såsom företalare i spetsen för de Fredmanska Samlingarna, efter att nitiskt hafva medverkat till deras utgifning; och strax derefter, sedan ”Fredmans
Epistlar” utkommit, tilldelade Svenska Akademien deras författare det Lundbladska priset 27 för detta år, af aktning för ”Herr Bellmans sällsynta och originala snille, den förtjenst dess arbeten äga i anseende till rika och lyckliga målningar, ett eget och till ämnena passande rimsätt, den lyckligaste förening med musiken, det bruk han vetat göra af språket; – egenskaper, hvilka helt visst förvärfva dessa arbeten ett lika bifall hos efterverlden, som hos samtiden”.
Akademiens protokoller, som förvara de angifna skälen, underrätta tillika, att hon på förslag till detta pris äfven hade uppfört Lidner och Hallenberg 28.
Under överläggningen yttrade Kellgren:
”så länge Bellman är i fråga, kan ingen annan komma i fråga”.
Och dermed var utslaget afgjordt.
Dessa voro Bellmans timliga förmåner och utmärkelser.
Såsom den förnämsta, skattade han sjelf alltid oafbrutenheten af sin Konungs ynnest.
En stor lycka fann han derjemte i den hjertliga vänskap, hvarmed han omfattades af dem bland den tidens poetiska och musikaliska snillen, hos hvilka all naturdiktning, all folksång, all naivetet i konst och personlighet, all humor i glädje och smärta, genast mötte en från den innersta själsdaningen utgående genklang.
Derför ägde han till umgängsbröder, utom en Hallman och en Kexél, jemväl en Lidner, en Thorild, en Kraus, en Häffner: samtlige i annat olikartade både med honom och sins emellan, men i detta hänseende gemensamt hans närmaste fränder.
Det kan föröfrigt ej öfverraska, att han äfven af den, som bland Sveriges dåvarande vitterhetsmän var Gustafs förtrognaste gunstling, betraktades ur en synpunkt, fullkomligt liknande Monarkens egen.
Redan ett par år före Kellgrens och Svenska Akademiens aktningsbevis, helsade honom Leopold med ett lofqväde, hvari han blef prisad såsom ”Nordens Anakreon” och vårt lands snillrikaste sångare 29.
Detta hittills otryckta poem, hvilket Leopold ännu mot slutet af sin lefnad hördes ur minnet uppläsa för sina vänner, borde, om det i handskrift finnes till, visserligen ej längre undanhållas offentligheten och den i flera fall upplysande jemförelsen med Kellgrens företal.
Med förtäljandet af dessa ärebetygelser befinna vi oss dock redan inom det tidskifte af Bellmans lif, då han mera sparsamt diktade qväden, som uthärda täflan med de bästa från hans nästföregående lefnadsperiod.
Det har blifvit sagdt, att hans skaldeförmåga var under denna tid – eller ungefär från 1780 till 1795 – i aftagande; man har till och med påpekat det såsom den naturliga följden af ett oordentligt lefnadssätt.
Enligare med sanningen är, att hon nu oftare, än tillförne, ömsom rigtade sig åt föremål, som kanske mindre tillhörde hennes egendomliga skaplynne, ömsom för de gamla föremålen valde nya behandlings-former, som – i motsats till de äldre – framgingo mera ur hennes reflexion, än ur hennes natur.
Ty lika stor, som i Fredmans-dikterna, visar skalden sig visserligen icke i den under namnet ”Zions Högtid” utgifna samling af poetiska betraktelser öfver Söndags-Evangelierna, som till sin betydligare del skrefs under de sista åren af hans lefnad; ehuru många och sköna spår äfven detta verk, det nu i allmänhet orättvist bortglömda, bär af sin upphofsmans målande snille.
Icke heller blef han ens såsom skämtare och humorist fullt densamme, när han företog sig att i ”Bacchi Tempel” – egentligen en parentation öfver dryckeskämpen
Movitz – gifva ett arbete af episk framställning och vidd, eller att i ett och annat ”Divertissement” beträda den dramatiska banan.
Väl kan i afseende på ”Bacchi Tempel” erinras, att dess form är blott en fortsättning af den, hvilken han i flertalet af de såkallade ”Bacchanaliska Ordens-Kapitels-Handlingarna” hade begagnat långt förut: men om ej torde kunna nekas, att formen redan der ofta är mindre gedigen än billigt, så måste ock erkännas, att detta fel ingalunda här blifvit afhjelpt genom dess ännu mera i stort bedrifna användning.
”Divertissementerna” låta sig rätt väl läsas, och uppfyllde tvifvelsutan för ögonblicket sin bestämmelse 30: men synbarligen äro de – beställdt arbete; och långt mera dramatiskt lif råder i de uppträden och samtal, som esomoftast förekomma i hans rent lyriska skildringar.
Äfven i det 1781 utgifna förlustelse-bladet ”Hvad Behagas”, – en tidning för skämtets vänner och egnad blott åt roligheter 31, – framstår han mindre såsom skald än putsmakare; eller i allmänhet på ett fält, der Kexél fullkomligt kunde vara hans jemnlike.
Också upphörde han dermed redan efter åttonde nummern.
Öfverhufvud var han såsom skald endast så ofta fullt stor, som han fullständigt eller oinskränkt anlitade sin diktgåfvas musikaliska beståndsdel.
Ögonskenligast visade sig detta, när han understundom, – såsom en och annan gång i anledning af Finska kriget och längre fram i anledning af Konungens död, – ville göra rhetoriska poemer i stilen af de samtida hofskaldernes oder och elegier; han nedsjönk då strax till graden af underlägsen medtäflare.
Onekligen tycks man således kunna påstå, att i historien om
Bellmans poesi är denna dess period mindre utmärkt genom något ymnigt frambringande af nya förträffliga diktskapelser, än derigenom, att han först under den gaf åt sina skaldeverk en varaktig offentlighet, eller först nu lät det ena efter det andra, i ordnadt skick, utgå från tryckpressen (1783, ”Bacchi Tempel”; 1787, ”Zions Högtid”; 1790, ”Fredmans Epistlar”; 1791, ”Fredmans Sånger”).
Likväl må man vakta sig, att det sanna i detta påstående ej öfverdrifves till osanning.
Ännu ganska mången gång hängaf han sig omedelbart åt ingifvelser af de fordnas art; och då infunno sig, jemväl nu, ånyo hans snilles hela eld och styrka.
Evigt tjusande äro alltså, i det nyssbemälta Bacchi-Templet, sångstycken sådana som ”Flodens sorl och vädrets flägt” 32, eller som ”Böljan sig mindre rör”; hvarjemte ock bör märkas, att t. ex. de båda Fredmans-epistlarne N:o 79 (”Charon i luren tutar”) och N:o 82 (”Hvila vid denna källa”), äro diktade just under denna tid.
Likaså härrör från densamma mången oskattbar perla, som träffas vid bläddring i massan af hans ströverser och tillfällighetsrim 33: hvaribland vi främst hänvisa till flerfaldiga landt- eller sommarqväden, af den friskaste och ljufvaste täckhet; till hvilka ock höra de åtskilliga minnen af det vackra, på
Lidingön belägna Elfvik, som tillika berätta oss, att han der, hos en Hof-gulddragare Widman, ofta vistades under 1780-talets sista somrar.
Under en af dessa, på den 18 Augusti 1787, qvad han ock sin – i sitt slag makalösa – ”Vaggvisa för min son Carl”; den första visa, som äfven jag (och otaliga med mig) på denna ”sorge-ö” hörde sjungas.
Skönare besjöngs ej heller af någon den furstlige hjelten från Hogland; då Bellman ej blott firade hans seger med en ståtlig ”Kämpevisa” 34, utan äfven vid hans hemkomst från kriget 1790 helsade honom med praktfulla ord till en marsch, enligt föregifvande componerad af den tolfårige Kronprinsen.
Att han vid samma tid också hvälfde i sitt sinne någon större sångdikt öfver sin Konungs hjeltebragder, ser man af en skämtsam biljett från Schröderheim till Toll35; det vittnar åtminstone om ett friskt skaldemod.
Äfven de muntliga improvisationerna fortforo.
Med en sådan undfägnade han i Upsala vid Magister-Promotionen 1791: bland åskådarne igenkänd af dess Ultimus (sedermera Professorn) Kolmodin, som med Ärkebiskopen v.
Troils bistånd öfvertalte honom att inträda i processionen, oaktadt den af skalden föreburna omöjligheten att gå bland hospites i grön frack och röd väst.
Man kan föreställa sig de unga Magistrarnes jubel, då de vid sitt festmiddagsbord ägde Bellman till gäst.
Sittande bredvid Kolmodin, hvars namne bland ledamöterne af ”Bacchi Ordens- Kapitel” han adlat till Källarcreutz, hördes han för en skål som utbragtes under stormande hyllningsrop, tacka med ett af ögonblicket ingifvet sång-svar.
Ju närmare hans lefnad framskred mot sitt slut, desto sällspordare blefvo dock dylika utgjutelser.
Helsan aftynade; redan vid det nyssnämnda tillfället var hans röst genom bröstsjuklighet så försvagad, att blott de nästomgifvande kunde tydligt uppfatta hans sång; från de muntra gillen, hvilkas förnämste glädjebringare han varit, försvann han mer och mer; hans lynne, sökande ensligheten, syntes ofta och länge fördystradt.
Sedan han upplefvat sin Konungs plötsliga död, måste han göra det dubbla rön, att se många förhållanden genom detta frånfälle otrefligt ändras, och att finna sig bedragen på vänner, hvilkas tillförlitlighet han ansett för bergfast.
Hans poem ”Konungens Död och Minne” mottogs af Hertigen Förmyndaren med mycken köld; upplagan lär till det mesta blifvit indragen, eller förvandlad till makulatur 36.
Visserligen är detta klagoqväde mera hedrande för Bellmans hjerta, än värdigt hans snille och sitt föremål.
Det är icke utan lyckade drag och ställen; men till den grad ojemnt, mestadels matt och ej sällan i både tankar och ordasätt förvirradt, att det helas möjlighet kan förklaras blott genom ett själstillstånd blandadt af invärtes qval och utvärtes betryck, hvarunder han lät undfalla sig till och med uttryck, som hos den mördade Konungens ovänner kunde framlocka spelöjen.
Men om upplagan – såsom det säges – verkligen indrogs: så låg väl orsaken ändå hvarken i den nya Regeringens strängare smak, eller i dess skarpsyntare ömtålighet för helgden af den höge besjungnes hågkommelse.
Att älska och sakna Gustaf den Tredje, var genaste sättet att anbefalla sig illa, om icke hos den nye Regenten, dock hos hans regerande Vizir; åtminstone innan de dagar kommo, då rigtningen af Fransyska
Revolutionens utveckling bragte honom att sjelf prisa den smädade Monarken, ja Säkerhets-Akten såsom dennes yppersta verk, utan hvilket Sverige omöjligen kunde styras.
I alla fall hörde de nya Makthafvarne helst sig sjelfva lofsjungas.
Väl hade Bellman, hvad
Hertigen beträffar, redan vid icke få tillfällen gjort sitt bästa deri; och i slutet af det nyligen omnämnda helsningsqvädet ställt honom, såsom Sveriges ”räddare”, vid Guds och Konungens sida 37.
Men till något minne häraf syntes intet spår.
Äfven om Hertigen ej hade tyckt sig börja sitt egentliga räddarvärf först nu, så är troligt, att en författare af denna art befanns alltför ”lätt”, när han vägdes af den mystiska statsvishet, som nu skulle lyckliggöra fäderneslandet.
De enskilda ”förmenta vänner”, om hvilka berättas 38 att deras ”trolöshet och ondska betogo skalden all munterhet”, hafva ej blifvit namngifne.
Bland hans vänner af högsta ordningen funnos de icke: men den upplifning, som desse skänkt, måste han af andra orsaker umbära.
Schröderheim borttvinade på Järfva i onåd och hungersnöd; Kellgren var vid denna tidpunkt sjelf krank, instängd och döende; Kraus hvilade redan i jorden på Brunnsvikens strand, sedan han ännu under sin sista aftyning hade öfver Mozarts död componerat en sång, hvartill Bellman på hans begäran skrifvit orden 39; Häffner, numera Kapellmästare vid Operan, upptogs af jemna stridigheter med underlydande och förmän; Lidner, hvars umgänge dessutom sällan varit muntrande, hade afsomnat; Thorild var landsförvist.
Hallman och Kexél lefde visserligen ännu, och i Stockholm: men den bästa vilja i verlden kunde icke göra dem till synnerliga tröstare.
Härtill kommo hopade ekonomiska förlägenheter, mot hvilka hans kraftfulla makas hela verksamhet kämpade fåfängt.
Stigande armod lät ensamheten kännas tyngre och sjukligheten bittrare.
Ingen Gustaf stod nu tillhands, att freda honom ifrån det fängelse, der en obarmhertig borgenär, ej långt före hans frånfälle, bjöd honom inspärras.
Möjligen var denne borgenär en af de ”förmenta vänner”, på hvilka han fann sig bedragen.
Dock förde honom samma anledning äfven till det motsatta rön, att han omsider alldeles oombedt utlöstes af ett par personer, hos hvilka han tilläfventyrs mindre hade påräknat ett så ädelmodigt tänkesätt.
Fullt oegennyttige voro de likväl icke: de önskade sig den belöning, att åter höra honom sjunga; någonting, hvartill han nu ytterst sällan kunde bevekas utan det villkor, att derigenom befrämja något välgörande ändamål.
Man anhöll om blott en enda af hans allbekanta ”roliga visor”.
Med vissnade drag, med halfsläckta blickar, men en röst, hvars brutenhet ännu besegrades af en återvändande välklang, uppstämde han då: ”Drick ur ditt glas, se, döden på dig väntar”; – och det är troligt, att man åtminstone denna gång fann den visan föga ”rolig”.
Den sjukdom, som i henne skildras med en förfärlig sanning, hade då redan med ohämmbar makt gripit honom sjelf.
Innan den hunnit beröfva honom all arbetsförmåga, sysselsatte han sig med en fri öfversättning af Gellerts ”Fabler”, som utkom från trycket ungefär ett år före hans död 40.
Några ledamöter af Svenska Akademien, ömt behjertande hans sorgliga belägenhet, ville nyttja denna öfversättning till skäl, att ånyo hugna honom med Lundbladska priset.
De fleste voro dock af den mening, att det nu borde tilldömmas den unge Franzén, som liktidigt hade framträdt med sina första Selma-sånger.
Och väl måste medgifvas, att mot dessa träder det nämnda Fabelverket djupt i skuggan.
Bellman kan der knappast igenkännas; de stycken, der bearbetningen är bäst lyckad41, skulle lätt kunna tagas för skrifna af Dalin eller Gyllenborg: de andra äro sedelärande – rim, och ingenting annat.
Mången torde förundra sig öfver ett sådant val af föremål.
Förklaringsgrunden ligger ej blott deri, att han aldrig var stark i reflexion och kritik; utan fastmera i den öfvervigt af ethisk syftning, som nu beherrskade alla hans tankar.
Han trodde sig med slik uppfriskning af de glada barndomsminnen, som vid dessa Fabler voro fästade, tillika uträtta någonting godt, någonting sedligen nyttigt.
Ur ännu innerligare rymder af minnets djup höjde sig de religiösa intrycken från hans föräldraboning och hans vackra moders sånger.
Från dem hade, redan några år tidigare, ingifvelsen till fortsättande af ”Zions Sånger” kommit.
Detta ofullbordade verk, hvari stycken från hans första ungdomsålder voro upptagna, ville han nu fullända.
Men en högre skickelse tillät det icke.
Tvifvelsutan var det vid vårens början 1794, som han till Hertigen Regenten skref en ej längesedan bekantgjord 42 böneskrilt, författad på vers, och märkvärdig af flera skäl.
Originalet, begynnande med ”Högborne Furste, Allernådigste Herre”, har blott underskriften egenhändig.
Bellmans hand synes der varit maktlös, och besvärad äfven af en så liten möda.
Från skrifvelsens ton och syftning torde vi kunna sluta, att
Hertigen omsider låtit påskina någon bevågenhet; fastän denna genom första strophens innehåll ställes i en belysning, som nogsamt uppenbarar, huru mycket den nya
Regeringen tyckte sig ha vigtigare saker att tänka på, än att från hunger frälsa den förras ”lekare och spelmän”.
Bönen lydde så:
”Eders Konglig Höghet nära,
Bor jag inom
Dess palats;
Med den stolta föresats,
Att Regentens mildhet ära:
Fastän gallren tungt förfära,
Der min skugga fått sin plats.
Nu Anakreon, kan tänka,
Misslynt på sin luta slår.
Gläd hans utsigt för i vår,
Att, der Mälarns böljor blänka,
Mig på Drottningholm nu skänka
Blott en byggning på ett år!
Norrby, öm, med dessa rader
För min Hoglands-hjelte står 43:
Ber Ers Höghet, som förmår,
Att, bland Drottningholms kaskader
Och ibland dess promenader,
Jag en liten byggning får.
Våren bjuder fågeln sjunga,
Biet svärma, gäddan slå,
Och sefiren då och då
Flåsa i poetens lunga.
Gör ej mina dagar tunga!
Låt mig minsta stuga få!
Der skall, från min krönta lyra,
Hjelten öfver böljorna
Aldrig höra ”Ça ira;”
Nej! hans dygd skall jag bedyra.
Får jag dit mitt hushåll styra?
Eders Höghet! svara ja”!
Bemödandet, att anbringa en smula lek, yttrar sig icke blott i anspelningen på Sansculotternes beryktade skrålvisa 44; det börjar redan med de första radernas antydning, att han ”bodde inom Hertigens palats”.