Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medes att åter ställa pastejen framför den skeptiske Kimon, som skyndade med förnyad iver att fördjupa sig i sin angenäma villfarelse.
Nu tog även Okos till ordet för att understödja sin fader, Medes.
- Min bäste filosof, sade han, antag, att jag ränner huvudet i väggen, så att jag känner, att skallen vill spricka.
- Visserligen, svarade Kimon; du ränner ett inbillat huvud emot ett inbillat något, som du kallar vägg, och förnimmer genom denna inbillning en smärtsam känsla, som i sin ordning ej heller är annat än inbillning.
- Vid Dionysos, det vore högst besynnerligt, om det skulle vara så, som du säger.
Men om jag stöter huvudet så hårt i väggen, att jag dör?
- Gör icke det, sade Kimon, ty då gör du illa mot dig själv.
Med allt vad jag här sagt dig, min Okos, har jag endast velat visa, att man måste tvivla på allt, men förneka intet.
Det är möjligt, fastän osäkert, att du verkligen äger ett huvud, och att det finnes något, som kan kallas vägg, och att du kan företaga en rörelse, varmed du krossar det ena mot det andra.
Allt det där är möjligt, och då inträder ett tillstånd, som kallas döden, vilket, om inbillat eller verkligt, dock avskys av varje förståndig människa.
Medes, som tyckte, att filosofen nu började tala begripligt, frågade, om även
Kimon avskydde döden.
- Ja, min gubbe, det må icke förvåna dig.
Allt levande skyr förintelsen.
- Förintelsen?
Vad talar du om förintelse?
Icke förintas man genom döden? genmälde Medes och fäste sina skumma ögon med ett uttryck av fruktan på den vise Kimons läppar.
- Om vi lämna den filosofiska ståndpunkten och ställa oss på den vanliga, som låter antaga, att det gives något, som kallas liv, så måste jag säga dig, min vän, att döden enligt mitt och de flesta vises förmenande icke är annat än en fullständig förintelse.
Kimon hade nu slutat sin måltid och utsträckte sig bekvämt på sin soffa, i kretsen av de till samtalet lyssnande slavarne.
Dessa, som i början skrattat och funnit sig roade av hans åsikter, började nu, då samtalet fick en allvarsammare vändning och ingick på en fråga, som rörde dem alla, att samla sig närmare omkring honom för att uppmärksamt åhöra, vad hans vishet månde uppenbara dem.
En av slavarne tände en lampa och ställde henne i skygd av en pelare under portiken, där gruppen var samlad.
- Mina vänner, sade Kimon, själen liknar den där lampan, vars låga fläktar för draget.
Släckes hon ej i förtid av vinden, så slocknar hon en gång av sig själv, då hennes olja är förtärd.
Du, gamle Medes, tillade Kimon, synes icke ha mycken olja kvar i din lampa.
Denna anmärkning berörde Medes obehagligt.
Gubben var ännu långt ifrån levnadsmätt.
- Äh, svarade han, du har icke mätt mitt oljemått.
Och vad min ålder vidkommer, så är jag ännu icke sjuttio år.
Jag kan få se många ynglingar rusa i graven före mig.
- Det vissa är, att du i graven åtminstone glömmer din gikt, sade Kimon.
- Tack skall du ha.
Men jag behåller hellre min gikt och lever.
- Jag trodde, att man vid dina år skulle vara utledsen vid att leva.
- Bah, ju mer man får, dess mer vill man ha; och ju mindre man har kvar, dess kärare är det lilla man äger.
- Du torde ha rätt, Medes.
Men säg mig, varför är du rädd att dö?
Fruktar du den trehövdade hunden?
- Bah, den ene portvakten får väl vara hövlig mot den andre.
Kerberos är jag icke rädd för.
- Eller fruktar du färden över den stygiska älven?
Man säger, att gamle Karons båt nu lär vara läck och murken.
- Åh, skuggorna, som han överskeppar, besväras ej av fetma.
Båten kan vara god nog för sådan last, och sedan man dött här uppe, lär man icke drunkna där nere.
- Bra sagt, anmärkte Kimon.
Men du, Okos, vad säger du om döden och underjorden?
- Jag?
Jag är ung och behöver icke tänka på sådant.
För övrigt lär det nog vara ohyggligt där nere i underjorden.
- Jag undrar icke däröver.
Vad måste icke förestå slaven, när den lott, som i underjorden väntar hjältar och halvgudar, är så ömklig?
Påminnen I er, vad Akilleus' skugga sade till Odysseus?
- Nej, vad sade hon?
- Homeros återgiver det på följande sätt:
»Ädle Odysseus, nämn ej ett ord till tröst för min bortgång!
Hellre som dagsverkskarl på åkern ville jag träla hos en behövande man, som själv knappt äger sin bärgning, än att behärska som drott de dödes förbleknade skaror.»--
- Tänken er nu, fortfor Kimon, ett sådant tillstånd oföränderligt och evigt, icke mildrat av skiftet emellan sömn och vaka, och I måsten medgiva, att odödligheten är ingenting att fika efter.
Bättre är då att emotse förintelse.
- Förintelse?
Nej, jag vill hellre vara skuggan av en slav i underjorden än förintas, sade Medes.
Hu, det är ohyggligt att tänka på förintelse ...
- Ja, helst i kväll, då det är mörkt och ruskigt, tillade en av åhörarne.
- För övrigt, sade Medes, har jag mer än en gång talat med min herre om döden.
Han säger icke, att människan förintas, och han skildrar icke underjorden som gruvlig.
Fromma och redliga själar, säger han, komma till ett ställe, skönare än jorden, för att njuta ett lyckligare liv än detta.
Kimon smålog medlidsamt och skakade på huvudet.
- Han säger det för att trösta dig, min gubbe, och mildra din fruktan för döden.
Krysanteus är en ädel man, och jag kan omöjligt tillskriva honom annat än ädla bevekelsegrunder.
Helt annat är förhållandet med många av hans likar och med de statskloke, som också vilja upprätthålla tron på skuggvärlden, emedan hon är en mäktig tygel på den okunniga massan.
Men tror du, att Krysanteus själv är viss om vad han säger i detta avseende?
Dödens port öppnar sig inåt och vrider sig lätt på sina gångjärn för de inträdande; men utåt öppnar han sig icke, och någon skugga har ännu aldrig återkommit från Hades till jorden.
Av en sådan har Krysanteus således icke hämtat den förmodan, varmed han velat lugna dig.
Av filosofien har han väl det icke heller, ty, som du hör, det gives många filosofer, som druckit bottenvattnet ur vishetens brunn, men hysa tvivel på odödligheten.
Däremot gives det gamla sagor, hopspunna i forntiden, som förtälja oss om ett Hades och om själarnes tillstånd där, om Kerberos och Karon, om Lete, varur man dricker glömska, om de tre domarne, som med stränghet nagelfara de avlidnes levnad på jorden, och annat mer, som måste förekomma varje förståndig människa löjligt.
Platon talar väl även åtskilligt om de dödes boningar, av vilka en skall vara mycket härlig; men hon lär icke upplåtas åt sådana som dig, Medes, utan endast åt oss filosofer, som gjort oss henne värdiga genom en levnad, ägnad åt letandet i tingens hemligheter.
Men allt det där är endast gissningar, osannolika förmodanden.
Någon visshet gives icke.
- Ingen visshet, säger du?
Alls ingen, hederlige Medes.
-Ingenstädes någon visshet?
- Jag skall tala med Hermione, sade Medes.
Hon torde likväl någonstädes hava funnit en visshet.
- Bah, gå då lika gärna till kristianerna, sade Kimon.
- Till kristianerna?
Varför till dem?
- Emedan de äro de ende som äro fullkornligt vissa om sanningen av det allra orimligaste.
- Kunna de även giva oss visshet om odödlighet och ett annat liv? frågade Medes, som icke uppfattade Kimons ironi.
-Det är för dem en småsak.
- I sanning, tänkte Medes för sig själv, det kunde dock vara skäl att höra vad de ha att säga ... ty förintas, det vill jag icke.
Den gamle slaven ryste inom sig och stirrade först på de jagande skyarna, sedan på den bakom pelaren flämtande lampan.
Kimon, som fann, att hans ord gjorde intryck, fortsatte med nöje det började samtalet, så mycket mer som regnet ännu avhöll honom från att bryta upp och återvända till staden.
Han började nu tala om gudarne, vilkas tillvaro han till sina åhörares förskräckelse nekade.
Världen, upplyste han, har tillkommit ur ett ursprungligt kaos genom atomernas tillfälliga föreningar.
De ingingo naturligtvis otaligt många sådana, innan slumpen fogade, att en så skön och ändamålsenlig byggnad kom till stånd.
Han hämtade en jämförelse från tärningsspelet för att förtydliga detta, och sade:
- Om jag i en viss ordning uppskriver tjugu tärningkast och därefter tager tärningen i hand, för att kasta den så länge, tills samma kast i samma ordning utan avbrott av andra i verkligheten förekommit, så skulle jag därtill förmodligen tarva längre tid än tio släkten kunna leva.
Den världsbildande slumpen, som spelade tärning med atomerna, har haft en gränslös tid för att lösa en än svårare uppgift, men då man betänker, att hans spel fortgått genom svarta evigheter, så må man icke undra, att även denna sammanställning av tärningkast, som kallas världen, äntligen skulle infinna sig.
I mig, vänner?
Tron I, att gudar styra molnen, som driva där uppe på himmelen, att de hava tyglar på vinden, som nu blåser från havet, och kunna, när de vilja, hämma hans fart?
Tron I, att det kräves gudar, för att dimman skall uppstiga ur jorden och havet och samla sig till moln och åter nedfalla som regn?
Naturen följer sina egna blinda lagar, gudarne äro alldeles onödiga, och jag ... är törstig och fryser.
Okos, din herres vin är gott och värmande.
Bringa mig än en bägare för att styrka mig till vandringen.
Jag måste återvända till staden, oaktat det fördömda regnet, som faller Olympen och människor till trots.
Kimon fått vad han åstundade, svepte han sig i sin mantel, tackade för den visade gästvänligheten och gick, sedan han lovat att vid tillfälle återkomma och då ytterligare inviga dem i sin filosofis hemligheter.
Hos flertalet av dem, som åhört honom, och framförallt hos gamle Medes kvarlämnade han en dyster, av oro genomträngd sinnesstämning.
Det hade hitintills aldrig fallit Medes in att tvivla på gudars tillvaro och själens odödlighet.
Han älskade livet, men hade icke ryst för tanken på döden, som skulle föra honom till ett bättre land, där han finge återse sin bortgångna maka och sina käraste vänner.
Skulle nu alltsammans vara dikt?
Skulle han aldrig återse de hädangångne, som han älskade?
Skulle det vitnade skägget vara-- icke tecken till mognaden för ett kommande liv--utan förebudet till en fullständig förintelse, ett slocknande som lampans, sedan oljan är förtärd?
Denna tanke ingav Medes ångest.
Hade solen skinit på himmelen och naturen visat ett glatt anlete, medan
Kimon talade, skulle hans ord måhända icke gjort det intryck som nu, då de understöddes av skymningen, molnens mörka skridande skaror och regnets vemodiga sorl.
Medes längtade efter Hermiones hemkomst, ty han ville meddela henne sina bekymmer och hoppades med visshet, att hon, filosofens dotter, skulle skingra dem med några ord av sin vishet.
Han längtade att komma i grannskapet av hennes lugna väsen, under inflytelsen ej endast av hennes ord, utan ock av hennes ögon, som ensamma för sig föreföllo Medes som bevis på odödligheten.
Hermione var färdig att gå till vila, när den gamle portvakten knackade på dörren till hennes sovkammare och frågade, om han finge stiga in, emedan han hade något viktigt att spörja henne, vilket han ej kunde uppskjuta till morgondagen.
Den gamle slaven tog förtroligt plats bredvid sin härskarinna och fattade hennes hand.
Han hade gungat
Hermione på sina knän, då hon var liten, och var van att av henne behandlas ej blott med vänlighet, utan med den vördnad, varpå ett silvervitt skägg, trohet och redlig vandel ha anspråk.
- Min goda härskarinna, sade Medes, jag prisar gudarne, att jag nu får tala med dig.
- Vad är det då, som oroar dig, min gamle vän? frågade Hermione.
- Jag har i afton börjat grubbla, sade Medes, och det på ting, som jag icke fattar.
- Nåväl? sade Hermione.
- Ack, min härskarinna, det är en helt allvarlig sak.
Jag vill veta, om det finnes gudar och om själen dör med kroppen eller om hon fortlever efter döden.
- Huru?
Tvivlar du därpå?
- Visserligen icke.
Jag har aldrig tvivlat därpå ... förrän nu i afton ...
- Och varför i afton?
Medes omtalade det besök, som Kimon avlagt i villan, och det samtal han haft med denne.
Medes tillade, att han sedan det samtalet känt sig orolig i sin själ, och hans ärende var nu att söka lugn hos Hermione.
Han var övertygad, att Hermione, som inhämtat så mycket av sin faders visdom, nog skulle vara i stånd att förjaga de tvivel, Kimon ingivit honom.
- Oroa dig icke, Medes, sade Hermione.
Låt mig höra Kimons skäl, och jag lovar dig att vederlägga dem.
- Hans skäl?
Ja, vet du, min härskarinna, om han hade några sådana, så har jag nu alldeles förgätit dem.
Och vad gudarne vidkommer, förnekade han dem och sade, att världen tillkommit genom ett lyckat tärningkast.
Kan du vederlägga sådana påståenden?
- Det har ingen svårighet, Medes, om du nu vill hålla din uppmärksamhet spänd för att fatta, vad jag säger ...
- Onödigt, min goda Hermione.
Själen slocknar således icke som lampan, utan fortlever även efter kroppens död ... det är ju så?
- Ja, svarade Hermione, och hon sökte nu på så klart och tydligt sätt som möjligt framställa de bevis, som Platon lämnat för själens odödlighet.
Hon gjorde detta, i det hon för Medes omtalade och efter hans fattningsgåva förenklade innehållet av Platons bok om den döende Sokrates.
Den gamle slaven lyssnade med ansträngd uppmärksamhet.
Han förstod väl icke mycket av själva de teoretiska bevisen, men dess livligare och djupare fattade han bilden av Sokrates själv.
Han såg filosofen timmen före hans död i fängelset, omgiven av sanningssökande unga vänner, som kommit för att höra och uppfylla sin älskade lärares sista önskningar och omgiva honom i hans dödsstund; men vilkas klagan och tårar hämmas genom hans egen lugna, lyckliga stämning och giva rum för en aningsfull känsla av en närvarande högre värld, en obeskrivlig blandning av fröjd och smärta, en till döden bedrövad segerviss och segerglad hänförelse.
Det är under inflytelsen av denna sinnesstämning, medan fångvaktaren river giftet varmed dödsbägaren skall tillredas, som Sokrates inleder samtalet med sina vänner om själens odödlighet, ber dem framställa sina inkast och tvivelsmål och upptager dem till genmäle.
Och när samtalet är ändat, går han lugnt att bada, hör sig för om vad han bör göra för att underlätta giftets verkningar, tager farväl av hustru, barn och vänner, inkallar fångvaktaren, som gråtande räcker honom bägaren, och han tömmer den utan motvilja, sedan han bett till gudarne om en lycklig färd till den andra världen.
Han förebrår milt sina vänner de tårar de nu icke längre kunna återhålla, och ber, innan hans ögon brista, sin lärjunge
Kiton offra å hans vägnar åt hälsans gud det offer, som tillfrisknade sjuklingar hade att ägna honom.
Hermione tillade:
- Du finner, Medes, att Sokrates löste sin uppgift ej blott genom förståndsskärpa och forskning, utan även genom sin levnad och död.
Med mogen vishet förenade han en innerlig fromhet; han var redan i denna värld genom sin rena sedliga vilja och sin till sanningen riktade vandel en medborgare i den högre och delaktig av odödligheten.
Om du icke lugnas av de bevis, som nu äro anförda, så tänk på Sokrates själv, och denna tanke skall ur din själ förjaga varje oroande tvivel.
Rädsla för döden höves icke ett så vördnadsbjudande silverskägg som ditt, min gamle vän.
- Däruti har du rätt, min härskarinna, sade Medes, i det han avtorkade de tårar, som skildringen av Sokrates' död hade framkallat i hans ögon.
Jag tackar dig, Hermione.
Du har nu återgivit mig lugn.
Den där Kimon måtte icke vara filosof, utan en skramla och pratmakare.
Nu begriper jag icke, att jag ett ögonblick kunde förvirras av hans ord, så enfaldig jag annars är.
Det är besynnerligt, att du, unga flicka, som jag gungat på mina knän, skall vara visare än den här gubben med det långa skägget.
Från Hermione gick Medes till sin son Okos, som redan låg i sin bästa sömn; men gubben skakade honom så länge, tills han vaknat, och detta för att meddela honom, att Kimon var en skramla och en pratmakare, och att Hermione vederlagt allt vad Kimon hade sagt.
- Det är väl det, min far.
Men jag är ung och behöver icke tänka på sådant, svarade
Okos och vände sig på andra sidan för att somna igen.
Medes njöt under natten en ostörd sömn, utan att vidare oroas av grubbel.
Även den följande dagen var han lugn och tänkte icke på Kimon.
Men efter någon tid återvände minnet av samtalet med denne, och Medes började åter fråga sig, om han ej möjligen hade rätt.
Hermione anfört, begrep han väl icke; men han ansåg det möjligt, att de icke voro tillfyllestgörande; mänskliga förståndet är ju svagt och låter lätt förleda sig att antaga det önskvärda som verkligt.
Själve Sokrates kunde ju vara offer för en villa.
Medes hade glömt att fråga Hermione, om filosoferna, vidkommande odödligheten, ägde fullständig visshet eller endast kommit till ett mått av sannolikhet.
Medes kände inom sig, att han icke kunde nöja sig därmed, utan måste hava just den fullständiga vissheten, en visshet så ovedersäglig, som om en gud uppenbarat sig och givit honom den.
En vacker dag vände han sig till sin herre med det spörsmål, om själens odödlighet är viss eller endast sannolik.
- Min vän, svarade Krysanteus, är ej sannolikheten nog för dig, så förvandla henne till visshet genom tro.
En förnuftig tro är gudarne behaglig; det är ett vågstycke att vinna henne, men att våga i denna sak är en manlig gärning.
- Men varför, frågade Medes, giva oss ej gudarne full visshet om det, som är nödvändigt för vår lycka?
- Svara du på en annan fråga, sade Krysanteus.
Vad synes dig om en tjänare, som fullgör sin skyldighet endast av fruktan för straff eller hopp om belöning?
- Så göra nog de flesta tjänare, min herre.
- Varför det?
- Emedan de icke älska sina herrar.
- Om de älskade dem, skulle de då fullgöra sin plikt av kärlek, i stället för av fruktan?
- Är ej Gud en herre, som människorna, hans tjänare, kunna älska?
- Nåväl, han har då även rätt att kräva, att vi lyda honom av kärlek, men ej av fruktan eller hopp om belöning.
För en jordisk herre kan det vara nog, när tjänaren gör sitt arbete, han må göra det med vilket hjärtelag som helst.
Världens herre däremot varder varken rik eller fattig genom människornas dagsverken.
Det arbete, som gäller inför honom, är hjärtats rening och själens förädling.
Men detta främjas icke, utan hämmas genom beräkningar på ett kommande liv.
Vi måste leva som om vi vore förgängliga väsen, görande det goda för dess egen skull.
Mannen, som tvivlar på odödligheten, men fullgör det goda, emedan han fått insikt om dess gudomlighet, är behagligare för gudarne, än den som tror på odödligheten och drives till samma handlingar av hopp eller fruktan.
Krysanteus' ord behagade icke Medes.
Han hade hoppats vinna den fullkomliga vissheten genom sin herre.
- Det är således likväl möjligt, att jag slocknar som lampan, när jag en gång dör.
Denna tanke föresvävade Medes oupphörligt.
Han påminde sig vad Kimon sagt om kristianerna.
För dem skulle det ju vara en småsak att giva fullkomlig visshet om själens odödlighet.
Medes började tänka på att söka ett hemligt samtal med Teodoros eller någon annan i sin läras mysterier invigd kristian, helst biskop Petros, som ju uppväckt
Simon pelarmannen från de döda.
Medes avhölls från detta steg endast av tanken på sin herre, som det utan tvivel skulle misshaga.
Detta tillfälle bjöd sig snart igenom Alkmene, som knappt upptäckt orsaken till den gamle portvaktens grubbel, förrän hon, som from, fast hemlig kristinna, varsamt begagnade sig härav för att vinna en anhängare åt kristendomen.
Det dröjde icke heller länge, innan Medes hade kvävt sina betänkligheter.
Han följde en afton Alkmene till biskop Petros, ej för att varda kristen, men för att vinna den där fullkomliga vissheten, efter vilken han längtade.
Men Medes övertygades här, att vissheten och kristendomen vore oskiljaktigt enade.
Tron på den korsfäste var villkoret för odödligheten.
»Vilken som tror på mig, han skall leva, om han än död bleve.»
Petros var vältalig och eldad av nit att fullborda den gamle slavens omvändelse.
Så obetydlig än denne proselyt kunde synas, att vinna honom vore dock att tillkämpa sig en seger över Krysanteus, att under kyrkans träldomstillstånd förödmjuka den övermodige fienden, införa kristendomen i hans eget hus och därmed giva ett handgripligt bevis på lärans oemotståndliga, lik en naturmakt verkande kraft.
Medes själv behövde blott en gång höra Petros för att längta att höra honom oftare.
Så snart tillfälle kom, förnyade han sitt besök hos den kristne biskopen.
De läror, i vilka han invigdes, voro så höga och gripande och likväl så klara, att han tyckte sig förstå alltsammans.
Och vad odödligheten vidkommer, så var det ju Gud själv som talat dessa ord: »Vilken som tror på mig, han skall leva, om han än död bleve.»
Vad vore filosofernas bevis och det mänskliga tänkandets omogna frukter emot en sådan utsaga?
Den gamle Medes kristnades och hans namn infördes i katekumenernas bok.
Biskopen uppmanade honom att tills vidare följa Alkmenes föredöme och dölja sin tro.
Han förmådde ej heller hyckla inför sin älskade herre--lika litet som underkasta sig de husliga bruk, som stodo i förbindelse med den gamla läran.
Medes yppade en dag för sin herre, att han övergått till kristendomen.
Krysanteus överraskades smärtsamt av denna upptäckt.
Han hade under dessa dagar bevittnat, att många av de i eleusinska mysterierna invigde hade, i stället för att stärkas i sin tro, omfattat kristendomen.
De talrika avfall från denna lära, vilka åtföljt Julianus' tronbestigning, syntes endast hava rensat henne från en mängd ogräs, och de ersattes genom ett tillopp av nya, varma och uppriktiga proselyter.
Sedan hennes yttre makt var bruten, syntes hennes inre hava mångfaldigats.
Den unge Okos följde snart sin fader och vann härmed Alkmenes hand.
Krysanteus skänkte det nya paret den förut omtalade gården i dalen under villan.
Filosofens hus var sålunda rensat från den inträngde fienden.
Men skilsmässan var smärtsam å ömse sidor.
Medes trivdes icke på sin egen tröskel.
Han gick nästan dagligen till villan och satte sig på sin forna plats, som nu var intagen av en annan portvaktare.
Den gamle trotjänarens ögon voro ofta tårade, när Krysanteus visade sig och med en kall hälsning gick förbi honom.
Ack, han har fråndragit mig sitt hjärta, tänkte gubben.
Men striden emellan den nyförvärvade lyckan och den bittra skilsmässan var för tung för den åldrige.
Vid pass två månader efter flyttningen var han icke mer bland de levandes antal.
De religionsföredrag, som Krysanteus och hans vänner, i likhet med de kristna prästerna, börjat hålla, fingo talrika åhörare, icke minst inom den klass, för vilken de särskilt voro ämnade: den fattigare och okunnigare.
Här lämnade han åsido alla spekulativa forskningar och framställde den praktiska sidan av sin lära som ett färdigt och fulländat religionssystem.
Han förkunnade en enda allsmäktig gud, vars enhet bryter sig, som solljuset i regnbågen, till den mångfald av gudamakter, åt vilka fäderna uppbyggt altaren och tempel.
Han talade om religionen som människans strävan till Gud och till utbildande av sin egen högre natur, som även han, i likhet med alla bildade hedningar, fattade som Guds beläte1.
Religionen är icke blott människosjälens självförsänkning i Gud, utan ock en strävan att i den yttre världen utföra Guds avsikter.
För den fromma människan är därför hela livet en religionsövning, som i sig innefattar filosofien, konsten, arbetet och statslivet.
1 Så kallar Ovidius människan »en bild av allting styrande gudar», en varelse född av »gudomlig säd».
Han talade även om människosläktets avfall och nödvändigheten av en försoning.
Men denna försoning har icke, som de kristne säga, inträffat i en viss tidpunkt, utan börjat tillika med den förste syndarens allvarliga ånger och fullbordats genom den hos släktet klarnade bilden av idealmänniskan.
Krysanteus' föredrag upptogos med stort bifall av hans egna vänner och lärjungar.
Men den stora mängden av de bildade hedningarne nedsatte dem av hätskhet mot hans person, och emedan tonen nu en gång för alla var emot Krysanteus.
Men den folkklass, för vilken hans religionstal huvudsakligen voro avsedda, förblev kall och oemottaglig.
Deras religiösa behov, om de hade något sådant, tillfredsställdes ej.
De övrige tillbakastöttes av den sedliga stränghet, som han krävde.
Hans mödor buro frukter, motsatta dem han hoppats.
I fall han ett ögonblick svävat i okunnighet härom, så fanns Teodoros vid hans sida, och denne var för sanningens skull obarmhärtig nog att taga fjällen från hans ögon.