Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tillåter mig endast framställa den frågan:
Hvad menas väl med samhällsintressen, örn ej de olika verksamhetsspherer, inom hvilka menniskorna röra sig, de förrättningar, de arbeten, hvarmed de förvärfva sitt uppehälle, genom hvilka de eftersträfva att göra lifvet angenämt och lyckligt?
Nå väl! äro då ej alla dessa förrättningar tillkomne för menniskan, såsom medel i hennes hand, och menniskan ej skapad såsom medel för vissa förrättningar ?
Menniskan måste väl således vara hufvudföremålet, vara den vi sätta i första rummet — hennes förrättningar, samhällsintressena, i det andra?
Men, sorn jag med denna åsigt af saken, likväl ej tillhör deras antal, som på den vill bygga påståendet om valrättens obe gränsade utsträckning, uptager jag villigt den varning, som för så väl den ena som för den andra åsigten ligger i samma talares yttrande: ”Att man ej får theoretisera vid upgörandet af ett grund lagsförslag.
” Jag ber nu få öfvergå till den omtvistade grundsatsen huruvida folkets ombud b lii'a utses, såsom de fleste af förslagets motståndare yrkat, genom klassval, eller genom samfällde val.
Det vore både för tidigt och opåkalladt att nu på förhand hafva Den 18 December. 37 a ['sagt ett kategoriskt nej till hvarje förslag som är byggdt på klassvals-grund.
Så må det vara npställdt att det kunde möjligen blifva bättre än det närvar., OQh det vore dock någon vinst.
Jag tviflar likväl på möjligheten att någonsin ett klassvalsförslag skall kunna upgöras, som på en gång tillfredsställer folkets billiga fordringar, och vinner alla Ståndens bifall.
Och i valet mellan de olika grunderna af antingen klass- eller Ståndsval — eller ock samfällda val, kan jag efter min, på noggrann pröfning grundade öfvertygelse, ej ett ögonblick tveka att gifva företrädet åt de sednare — och jag skall bjuda skäl för mig.
Det har visserligen af nyss föreg:de talare blifvit sagdt alt, ”Staten är summan af enskilde intressen,” men då hvardera intresset utser sina serskilda representanter, är det klart att hufvudsakligaste afseendet skall fästas vid ombudens kända grundsatser och fasthet till förmån för detta intresse, med åsidosättande af, eller åtminstone underordnadt afseende på, ombudens öfriga egenskaper, och striden skall af dessa ombud föras mera riktad på bemödandet alt inbördes vinna fördelen ät hvarssina kommittenter af samhället, än att ut samhället gemensamt bereda de största möjliga fördelar, oberoende af alla enskilda intressen.
Jag ber att till bevis för delta mitt påstående få anföra en tilldragelse jag bevarat i minnet från en af föregide riksdagar.
I de rum som äro belägna under detta — i de s. k. secreta Utsk:s-rummen — fördes den strid, som mest af alla — knappast sjelfva representationsfrågan undantagen, — egnat sig att vid riksdagarna reta passionerna — striden om brännvinet.
Det var en man af BondeSt. en af alla de äldre ledamöterna af detta hus, säkert känd af alla högt aktad och värderad man, som visst icke kunde förebrås att vika från sin öfvertygelse.
Jag tillåter mig säga hans namn, ty det är längesedan han var representant och han är nu gammal vorden, det var Ola Jepsson från Blekinge.
Under diskussionen voro vi i vissa fall af motsatta åsigter och sökte båda försvara vår mening.
Efter ett skarpt föredrag, som Ola Jepsson hållit, till vederläggning af mina skäl, kom han till mig, klappade mig på axeln och hviskade: ”Herre 1 ni har ej så orätt och jag menar ej så illa, som det låter, men jag är tvungen för mina komitenter, hvilkas intresse jag är skyldig bevaka, alt ej gifva efter.”
Sådana åsigter om representantskallets utöfning alstras af Ståndsval.
Men Mine Hrr!
Samhällets lycka och välgång bero ej uteslutande på riksdagarne och förhandlingarne der, de bero ockgå, och fastmera, på den allmänna anda, som finnes hos folket i landet.
En talare i går berömde med rätta allmänna andan i England, och förklarade att Engelsmän äro Engelsmän och med dem må vi ej jemföra oss.
Hvaraf kommer detta företräde ? hvaraf kommer den berömda allmänna anda, den aktning för lagen, den sociala och industriella utveckling detta prisade folk vunnit?
Månne vi ej äro berättigade att tillskrifva de samfälda valen förtjensten deraf, då England är det enda land i Europa, der de någon längre tid varit införda?
— Presterskapet och den högre Adeln hade der, som i de flesta andra länder, tillegnat sig representant-kallet.
I 13:de m 33 Den 18 December. seklet måste de inrymma valda ombud af den lägre Adeln i landet; i 15:de seklet måste dessa åter maka åt sig för ombud från alla medborgareklasser, utsedde genom samfälda val.
Det är således vid pass 4 sekler, som denna valprincip varit gällande i delta land och deraf vill det väl synas, som om den framkallat den allmänna anda, för hvilken vi med rätta prisa Engelsmännen.
Det är väl sannt alt stora inskränkningar i denna samfälda valrätt egt rum, men folkets billiga anspråk på utsträckt valrätt vunno dock seger.
Man motarbetade reformen, der som här; men efter de blodiga rörelserna i Bristol, och sedan en allmän national-union, under Burdetts ledning, öppet hotat med skattevägran, gick år 1832, som vi veta, reformbillen igenom, och derigenom blef den samfälda valrätten utsträckt ända derhän att England och Irland räkna öfver 1 million valmän.
Sä är förhållandet med valrätten i England, der allmänna andan prisas såsom ett föredöme för oss.
Men huru förhåller sig med allmänna andan i Sverige, der ståndsrepresentationen egt rum?
Huru svårt är det ej — J velen det väl Mine Hrr! ali finna personer inom kommunerne med omdöme, skicklighet och intresse för andra, att åtaga sig komunala bestyr?
Sådant förtroende, hvilket borde vara en utmärkelse, är ju i allmänhet betraktadt, såsom ett onus, hvilket en hvar undandrager sig så långt och sä vidt som möjligt är.
Detta är ett beklagligt tillstånd, som stånclsvalen alstrat och skall underhålla, ty ständsvalens princip är egoismen.
Men de samfälda valen skulle ofelbart, här som i England, upväcka ett varmare intresse hos en och hvar alt gagna sin omgifning — skulle gifva ett värde åt de kommunala bestyren, skulle göra det medborgerliga förtroendet eftersökt och värderadt.
Jo, Mine
Hrr derföre att dessa mindre förtroenden i kommunen vore trappstegen, på hvilka medborgaren kunde upstiga lill vinnande af de högre, — vore vägen, på hvilken lian gjorde sig känd och berättigad att komma i fråga lill riksdagsmannakallet.
Med ett ord, man upmanades att gagna sina medborgare, ty deras förtroende egde dä ett värde, som det nu ej har och aldrig får under någon klass eller stånds valsrepresentation.
Man har talat om ”våra urgamla former” — om ”Ståndens ursprung sedan medeltiden.”
Man har sagt attlj”Stånden äro grundvalen för Svcrges urgamla statsskick” — alt ”ingen mäktar resa säkrare stöd för Wasa-Thronen”, än stånden äro.
”Att elen nuvar.
Ståndsgrunden vårdat oss i sekler och skall vårda oss i sekler” o. s. v. Dessa urgamla former äro dock ej så urgamla — Väl vet den äldre historien att tala om Stånden ur den synpunkt att de omfattade alla de medborgare, som kunde ega något inflytande i samhällets angelägenheter.
Det var dock här, som i andra länder, Prester och Adel, som hade mesta inflytande på ärenderna, men värt ståndsväsen har ej haft ordnad form mer än i 2:ne sekler, som visst icke är någon evig tid i historien.
Och hvilka förändringar lia ej dessa former undergått?
Adeln har ju en lid, genom sitt öfverlägsna antal i Utsk:n innehaft hälften af representationsrätten ?
Det är ju knappt 50 år sedan Bonde - Den 18 December. 39 St. fick delaktighet i Banken?
Och, under sisla 40 åren, sedan vart nya statsskick infördes, huru manga serskilta förändringar har icke vår grundlag undergått?
Detta om ålder och oföränderlighet.
Eu annan fråga: livad har denna ståndsrepresentation uträttat?
Man rädes för samfälda val derföre att de leda till revolutioner och omstörtningar.
Har väl i något annat land inträffat på de sednare 3()0 åren så många revolutioner, som i Sverge, — då jag vill undantaga Frankrike, der måhända liksom i Portugal, de dynastiska intressena varit, om ej driffjedrarna, åtminstone kraftigt inverkande anledna- till rörelserna Har väl Sverges Ståndsrepresentation mäktat skydda landet vare sig från envälde eller partivälde?
— Huru har väl Sverges Ständer skött vår bank, som af dem vårdats, af dem har sitt namn?
— Svaret ligger i anvisningen på de många Slatsbankrutter vi gjort — Ha väl vära Ständer, med sina vexlande opinioner och vexlande önskningar knnnat åstadkomma någon nyttig vägledning för vår ekonomiska lagstiftning, hvari ombytlighet och osäkerhet äro näringarncs dödsfiender?
Ilar väl Sverge framgått under
Ständernas beskydd i jemnbredd med andra länder till kommerciel och industriel utveckling?
Hafva väl våra omätliga resurcer blifvit tillgodogjorda?
Om J ej kunnen svara annat än nej t,ill dessa frågor, måsten J ock Mine
Hrr erkänna att vår Ståndsrepresentation ej för Sverge, varit den lyckliga inrättning, som genom sina förtjenster om Sverges ära, Sverges väl, ega anspråk på orubblighet!
De hvila dock pä ”historisk grund,” säger man och ”ingen må ostraffadt rubba den historiska grundvalen.”
Att vår ståndsförfattning har historisk grund är visserligen ganska saunt och jag erkänner villigt alt dessa former varit nyttiga — ja kanske nödvändiga — på sin tid för utvecklingen af samhällets politiska lif.
Men, sedan samhället trampat ut barnskorna; sedan nyare tidens kultur framtvingat erkännandet af alla medborgares jemlikhet inför lagen — att nu åberopa historiens vittnesbörd till bevis för påståendet att representationssättet ej må undergå en tidsenlig reform, det är en orimlighet — en paradox — ty hvilket af de missbruk, historien vet att omtala, har ej hvilat på historisk grund?
Lifegenskapen — månne den ej var historisk?
Hvem vågar likväl nu att försvara den?
Den gamla Franska adelns, mensklighetens hånande rättigheter — Månne ej den var historisk?
— Dispotismen i de länder der den finnes qvar, månne den ej är historisk ?
Ar det väl derföre sagdt att desse nationer skola i all evighet sucka under enväldets ok?
Med ett ord, det gifves intet missbruk, som ej kan försvaras, ingen absurditet, till hvilken man ej kan komma, om man utgår från synpunkten att allt hvad som hvilar på historisk grund är rätt.
Påfveväldet — Munkväsendet — aflatskrämeriet, månne de ej hvilade på historisk grund? och likväl har Gustaf Wasa blifvit odödlig derföre att han afskaffade dessa former, ur hvilken den ursprungliga andan längesedan hade flyktat.
Och från det större lill det mindre: våra gymnasier, lärdoms - 40 Den 18 December. skolor — apologistskolor — månne de ej hvilade på historisk grand ?
Del hindrar dock ej Hr von Hartmansdorff att, såsom en väldig reformator, yrka en ny skolreform, hvars egentliga kännemärke är att nedbryta de råmärken i de gamla läroanstalterna, som tvingade de olika Stånden att söka olika skolor.
Tvifvelsutan derföre att Br von Hartmansdorff funnit alt de gamla skolorna, i trots af den historiska grund, på hvilken de hvilade, ej mera motsvarade tidens fordringar, sedan civilisationen tagit en annan riktning.
Jag ber Hr von Hartmansdorff vara konseqvent i sina reformer — jag ber honom söka borttaga dessa råskillnader äfven för de fullvuxna.
Man har påstått att samfaldta valrätten ej lemnar samhället lugn, att den innebär ett frö till oro.
Man har nemi. sagt ”att hvarje eftergift stegrar anspråken” — att förgäfves sökes en stat, byggd på allmän valprincip, som bibehållit lugnet, m. m. i lika syftning, och till stöd för denna mening har man åberopat historiens vittnesbörd, gifvit oss en föreläsning ur äldre och nyare tiders historia och serdeles framhållit såsom orden folio, ”det eländiga Frankrikes” exempel.
Att ingen statsförfattning, alltifrån Lykurgi och Solons intill närvar, tider egt någon absolut varaktighet, erkännes villigt — dertill behöfves ej historiens vittnesbörd, ty det ligger i tingens ändliga natur att ingenting förblifver bestående, ingenting oförändradt.
Men då man med historien vill bevisa att den samfaldta valrätten föranleder samhällsomstörtningar, tillåter jag mig först erinra derom att samfaldta valprincipen är i Europas samhällen, med undantag af England, så ny, att vi ur historien ej kunna hämta tillförlitliga vittnesbörd.
Det torde väl tåla en längre tids erfarenhet, än den vi ega, för att ur historiska exempel bevisa det ena eller andra.
— Men, dä man åberopat historien, då man tillåtit sig alt draga slutsatser, upställa sannolikheter och förmodanden om orsakerna till hvad som skett, tillåter äfven jag mig att draga konklusioner ur historien af det skedda till hvad som kunnat uteblifva.
Besynnerligt att, då man här anfört alla andra länders exempel, man ej vidrört Belgien.
Detta land, som liggande vid den store Republikens gräns, bibehållit lugnet.
Månne detta förbiseende varit iipsålligt?
Man kan vara berättigad tro att det härrör från obenägenheten att vidröra ett land, som med samfälld valrätt förblifvit lugnt under stormarne.
Men af Belgiens nyare historia se vi att det lyckats förekomma oroligheter dermed att man i tid gifvit efter för folkets billiga anspråk.
— Belgien, som 1831 fick sin konstitution, grundad på samfälld valrätt, hade den dock genom census så inskränt att endast 1 af 8ö innevånare var valman.
Anspråken växte der som annorstädes med civilisationen, och Belgierna fingo 1848, hvad de fordrade, en utsträckning i valrätt derhän att hvar 12:te innevånare blef valman — och se det förbi ef lugnt!
Månne ej detta bevisar att en eftergift för folkets billiga anspråk är rätta medlet att förekomma revolutionerna?
Den 18 December. 41 Men det ”eländiga Frankrike” är åberopadt till bevis för olyckan af det utsträckta valsystemet.
Låtom oss följa de nyaste händelserna der och se till om ej äfven de gifva en varning för den statskonst, hvars grundsats det är att tjurhålla på det bestående.
Enl. 1814 års karta hade man visserligen vidblifvit den redan 1791 införda samfälda valprincipen, men bestämt census för valrätt till 300 francs årlig direkt skatt och 30 lefnadsår, samt för valbarheten lill 1000 francs direkt skatt och 40 lefnadsår.— Valmännen vore derigenom inskränkta till 120,000, de valbara till 15,000 i ett land af 35 millioner.
Det var väl ingen under att en nation, som för friheten offrat så mycket blod, fann, sedan hon hunnit hämta sig efter den förslappning, hvartill de nyss uthärdade öfveranslrängningarne nedstämt henne, denna inskränkning allt för obillig — hennes anspråk blefvo trotsigt tillbakavisade och Carl X:des thron omstörtades 1830.
Valrätten nedsaltes nu till 200 francs och 25 års ålder, valbarhetsvillkoret blef 500 francs och 30 lefnadsår.
— Delta var måhända nog 1830, men civilisationen steg och folket fordrade nedsättning af census. — Penninge-Aristokraterne understödde Ludvig
Philips konservativa åsigt att ej gifva efter — och motståndet framkallade revolution 1848.
Måhända och sådan är min slutkonst — hade Ludvig Philip suttit qvar, intill sin död, ärad och berömd på Frankrikes thron, om census i tid blifvit nedsatt, om han i lid gifvit efter för folkets billiga fordringar.
Så gjorde hans mag, Konung Leopold i Belgien, så gjorde Hollands — så gjorde
Danmarks konungar — så gjorde ock konung Oscar i Sverge år 1848.
Jag beklagar att Sverges Ständer 1850 ej veta värdera hans tillbud.
Man har påstått att Adelns representationsrätt är ett vilkor för uprätthållandet af den ärftliga monarkien.
Man har nemi. sagt att ”Svenska Adeln kan ej umbäras i konungadömet”. att ”med begreppet ärftlig thron förenar sig begreppet af andra ärftliga rättigheter.” — ”Monarkien kan ej bestå utan Adel” — ”Upliäfvandet af Adeln uphäfver monarkiens grundsats, ” m. m.
Jag syftar visst icke på att uphäfva tillvaron af Adel, men jag vågar påstå att Adelns oumbärlighet för konungadömet är en hypothese, hvilken synes mig hvila på en oriktig upfattning af orsak »eli verkningar under förhållanden i en länge sedan förfluten tid.
Då konungarnes största ära — största regeringskonst bestod i eröfringskriget — då adelns bestämmelse var att dervid understödja konungarne, då var Adeln lika oumbärlig för konungamakten, som en armé för en fältherre.
Men sedan numera fredliga idrotter utgöra hufvud föremålet för Regeringens omsorger och vi hafva arméer oberoende af Adeln såsom Stånd, — nu är också hvarje fredlig medborgare, som eger något att förlora, som har en framtid — som älskar sitt fädernesland, ett lika säkert stöd för konungamakten, som en adelsman. 42 Den ]8 December.
Den (anken — den föreställningen att Adeln är oumbärlig för konunga-makten kan ej komma från annan källa, än Eiler kärlek till konung och fädernesland — den är således ädel lill sitt nphof, vacker till sitt syfte; men den är egoistisk, emedan den är förnärmande för andra medborgare •—• den är illusorisk, emedan elen saknar stöd af förnuftet och historien.
Adel har varit mera lysande än den Engelska; men hvad förmådde deri uträtta i England vid republikens införande 1049, eller vid thron-omslörtningen 1689? hvad förmådde Frankrikes gamla mäktiga Adel 1789? hvad förmådde Frankrikes nya Adel, örn jag sä får kalla Pärskammare!!, 1830 och 1848?
Nej Mine
Svenska Konungarnes säkraste slöd ligger i Svenska folkets från fadren ärfda kärlek till Konungen — i Svenska folkets tro pä sina Konungars oväld, i dess förtroende till Konungaed oell Konunga-ord.
Man har sagt att förslaget ”bemötts med köld”, att ”det ej har mottagits med sympathi i landsorten”.
Jag anser det vara vid ett tillfälle så vigtigt som detta, då fäderneslandets dyrbaraste angelägenhet är föremål för beslut — en pligt alt [iä ära och tro bära vittne om livall man vet — hvad man hört.
Jag får alltså förklara att i min landsort — och icke blott der utan i flere orter, hvilka jag besökt, har från och med höga embetsman ner till BondeSt. det öfvervägande antalet af dem, med hvilka jag talat i ämnet, yttrat varma sympalhier för förslaget.
Och om, hvad jag visst ej vill förneka, en och annan hyst, än betänkligheter vid, än ovilja mot, förslaget, hafva merendels de upgifna orsakerna från båda sidor — såväl från Adelmannens som från Bondens — varit farhagor alt deras Stånd skulle derpå förlora.
Då den ene af förslagets motståndare ansett det för liberalt, har den andre ansett det för konservativt, och af denna sednare mening hafva de flesta varit, som ogillat det.
Härstädes har jag emoltagit bref från flere Adelsmän i landsorten, som anmodadt mig i behörig tid underrätta dem om dagen då förslaget skulle förekomma, emedan de ämnade sig hit att rösta bifall för detsamma.
Jag beklagar att jag ej förr än sisth Onsdag kunnat gifva ett sådant svar, emedan jag i det längsta smickrade mig med hoppet att motionen om frågans upskof till nästa riksdag skulle först grundlagsenlig! behandlas.
Det var majoriteten förbehållit att hafva den lyckan, om jag annars så kan kalla den, — jag afundas den ej — att bestämma dagen och derom underrätta sina resande vänner.
Jag ber just få lägga märke vid detta förhållande, för att dervid något minska betydelsen af den öfverlägsenhet i antal, som de vid detta och föregule plenum ankomne 50 nya ledamöter torde gifva åt majoriteten, och anhåller äfven få fästa upmärksamhet derpå att det varit konseqventare af vära vänner att, vid ett kort besök här, offra sjelfskrifvenhcten åt Fäderneslandet, än af dem, som tillfälligt besökt riksdagen, att rösta för bibehållande af representations-rätten, om de genom sin afresa de facto visa sig ej sedan vilja vårda den.
Den 18 D ecemlier. 43 .lag beder Eder tillgifva mig Mine Hrr att jag väl länge nptagit
Eder lid — alltför länge måhända då frågans öde redan är afgjordt.
Men ämnet är af vigt — af omätlig framtidsvigt för Sverge, — och jag har derföre ej kunnat, ej bordt undertrycka mina åsigter, såsom motiver för mitt bifall lill förslaget.
Gifve Gud att det stålt i min makt att befrämja en bättre utgång! jag skulle då klappat pä
Edia fosterländskt varma hjertan.
Jag skulle då upfordrat
Eder, vid den fosterlandskärlek, J emottagit i arf af Edia frejdade förfäder, vid den fosterlandskärlek, som för den Svenska ädlingen alllid varit dyrbarare än hans lif, jag skulle upfordrat
Eder i fosterlandets namn att bifalla det K. förslaget.
Mänga ledamöter ropade pä propos.
Hr Da Unian, Wilh. Fredr.
Jag är af de tvenne sista talarena förekommen i det mesta af hvad jag hade alt säga; men i en fråga af den stora samhällsvigt som denna, vågar jag likväl anlita K. och Ad:s öfverseende, för det äfven jag uptager tiden med att besvara några af de här framställde inkast.
Horn öpnade debatten på motsidan med det påstående, all det förevar, förslaget hade ”Republiken lill mål och förstörelsen lill medel”.
Dessa ord, Mine Hrr, äro hårda att höra om ett förslag, hvilket Sveriges Konung, genom sina konstitutionella rådgifvare, inför Svenska folket framlagt, och hvilket nationen af honom sä länge begärt.
Men, för min del, föreställer jag mig icke möjligheten, alt en man med de insigter, den erfarenhet och klokhet, som Konung Oscar skulle kunna hos en nation, der det monarkiska regeringssättet är så rotfästadt som i Sverige, vilja förorda ett förslag ”med Republiken till syfte och förstörelsen till medel”; således lära dessa ord komma att stå i prof. endast för Hr Gr.
Horns egen räkning och såsom bevis på vidden af Hr Gi rus politiska synkrets.
Man har sagt, alt genom det nya förslagets antagande R. o. Ad. skulle försvinna.
Nej, Mine Hrr, den Svenska Adeln skall icke försvinna, emedan den eger sitt namn och sina värf antecknade i häfderna, den kan icke försvinna emedan den alltid varit och ännu utgör en betydande del af Svenska folket, hos hvilket dess anseende visst icke uphört.
Den skall således endast försvinna att utgöra en sjelfskrifven del af lagstiftningen.
Den skall ingå bland andra medborgare och Mine Hrr varén derom förvissade, att då Atleln efterger sin representalions-rätt såsom en serskildt afsöndrad klass, skall den spela en mycket vackrare rol och öfva ett vida större inflytande, än den för närvar, gör, dä den, afskiljd från folket, är slängd inom detta Riddarhus.
Man har sagt, att R. o. Ad. skulle, genom antagande af detta förslag, förlora sin styrka.
Men Mine Hrr hvad slags styrka eger Ståndet nu såsom Adel ?
En sådan lid fanns, men den tillhör det förflutna.
Genom förändrade lagar och isynnerhet förändrade tidsförhållanden har 11. o. Ari. förlorat denna styrka.
Den eger icke mer uteslutande större delen af Sveriges jord; den är icke mer sjelfskrifven till större delen af Statens embeten och emolumenter.
Den utgör icke blomman af dess bildning, elen representerar ej, sorn fordom, krigar-äran; ty äfven dess tid är för Sverige förbi. 44 Don 18 December.
Och väl alt så är.
Adeln måste således söka sin styrka utom sin egen klass; och jag tror, för min del, att detta alldeles icke är till skada ens för R. o.
Ad. sjelfve; tvertom är jag öfvertygad, att dess egentliga och mest afundsvärda styrka skall upstå just derigenom, att den, äfven i politiskt hänseende, införlifva!- sig med nationen, då utan tvifvel, derest den verkligen framför andra eger några företräden i bildning, kunskaper, duglighet och karakters-fasthet, dessa tvifvelsutan skola göra sig gällande.
Horn har vidare yttrat, att, genom antagande af det hvilande förslaget, ”den gamla Wasa-thronen skulle komma att vakla”.
Jag tror deremot, att detta möjligen kan blifva förhållandet endast om R. o. Ad. envisas att qvarblifva såsom ett serskildt Stånd, och dymedelst vill sätta en onaturlig gräns för de nya samhälls-krafternas naturenliga utveckling och ordnande.
Och om man vädjar till historien: var det väl Sveriges Adel, som stödde Gustaf Wasas thron?
eller var det icke, näst Gud, Sveriges allmoge, som både uprättade och stödde denna thron, och störtade det förhatliga Adels- och Prest-oket under Sveriges första frihetstid Calmar Unionen?
Jag frågar, om det icke var just ifrån ledamöter af Svenska Adeln, en Måns Bryntesson Liljehöök, Thure Jönsson Roos m. fl., som, med tillhjelp af de, jemväl adliga, katholska prelaterna, Konung Gustaf, ehuru sjelf en högättad Adelsman, rönte det mest hårdnackade motståndet i sina värf för fosterlandets räddning?
Jag öfverlemnar till hvar och en, som läst
Svenska historien och lyssnat till dess vittnesbörd, alt afgöra detta.
För min del finnér jag åtminstone icke der något vittnesbörd, som föranleder den tankan, att Sveriges Konungar, när de velat landets bästa, behöft Adelns stöd mot folket.
Nej historien vittnar, att ingen Svensk Konung, som förtjena!