Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ett oblandadt nöje är icke karnevalen, det måste medgifvas.
En tarantella.
Hvem har icke hört talas om tarantellan, denna passionerade glödande dans, fostrad i Södern och som aldrig kunnat slå rot i Nordens isiga jordmån?
På Sicilien hade jag visserligen några gånger, mest af soldi-hungriga barnungar, blifvit bjuden pa »tarantelladans», men som den vanligen bestod af några mer eller mindre vågade hopp och oftast slutade med ett hjertligt slagsmål, hade jag grundade skäl att antaga, att den blott var en godtycklig imitation af originalet.
Men nu befann jag mig i tarantellans förlofvade land, i Sorrento, der den enligt utsago af flere turister, med hvilka vi sammanträffat, skulle dansas »mönstergildt».
Men dagar gingo.
Slutligen var en hel vecka förliden, och ännu hade jag icke ens sett skymten af en tarantella.
På qvällarne samlades visserligen ungdomen, som vanligt i Italien, vid brunnen på torget; skämt och skratt aflöste hvarandra, de bruna fötterna rörde sig snabbt fram och åter, men ingen danslystnad kunde upptäckas.
De enda castagnetter jag såg voro de, som hängde i bodfönstren, och hvad tamburinen angår, var den tydligen på förfall.
Grönsaksförsäljerskan i hörnet använde en till sopskyffel och en annan — jag hade bara sett två — dinglade utanför en slagtarbod med diverse afskräde i.
Slutligen en dag, när jag sprungit mig andlös från ena ändan af staden till den andra, lockad af tonerna från ett positiv, som vefvade musiken till den olyckliga dansen, delgaf jag värdinnan mina bekymmer, och nu fick jag gåtan löst.
Tarantellan var blifven en spekulation, och ingen fick dansa den på gatan af fruktan, att »affären» skulle förstöras.
Stadens förnämsta dansörer och dansöser hade sammanslutit sig till ett sällskap, som under anförande af stadens barberare, en stor dansmästare, på kallelse infann sig i hotellen och dansade för främlingarne, mot kontant erkänsla förstås.
De utförde äfven sång och pantomimiska föreställningar.
Likt verkliga artister skulle de likväl garanteras för en viss summa, 25 francs, innan de uppträdde; eljest berodde betalningen af åskådarens välvilja, ehuru man antog, att en lira person var det lägsta belopp, som kunde lemnas.
Utsigterna för mig att få se en äkta tarantella dansad mörknade således alltmer.
De öfriga pensionärerna, der vi bodde, hade redan fått sitt lystmäte, och att skicka efter »truppen» för bara min och min reskamrats räkning, det föll oss aldrig in.
Men en dag upplyste oss var värdinna, att tarantella m. m. samma afton skulle »utföras» i Grand Hôtel, och föreslog, att vi, introducerade af hennes son, skulle begifva oss dit som åskådare.
Det var mycket vanligt, tillade hon, att hotellen sådana aftnar togo emot hvarandras gäster.
En viss regel säger, att det, som icke kommer en till mötes, måste uppsökas, nota bene om man är ifrig att göra dess bekantskap.
Således när middagen var öfver och lamporna tändes i salongen, begåfvo vi oss på väg till Grand Hôtel, som var platsens mest aristokratiska pension.
Månen höll just på att gå upp.
De höga hvita murarne, som i Sorrento på ett plågsamt vis innestänga vägarne, sågo nu i det bleka månskenet riktigt trolska ut, hafvet bröt sig och sorlade en låg klagande vaggsång, olivträden aftecknade sig mjukt och luftigt mot den mörka natthimmelen; det var en härlig afton.
Den stora byggnaden, som låg inbäddad bland rika trädgrupper, hade i denna belysning förlorat hela sin skrytsamma elegans och sammansmälte stämningsfullt med den mörka bakgrunden; den breda, hvita marmortrappan glänste så praktfull, som om den bildat ingången till prinsessans förtrollade slott.
Men nu slogos dörrarne upp, och så bröts förtrollningen med ens.
Förstugan strålade i skarpaste gasbelysning, foten sjönk tumsdjupt ned i de mjuka gångmattorna, och i hörnen plaskade moderna vattenkonster, spridande svalka i den upphettade atmosferen.
Portvakten öfverlemnade oss åt guiden, som satt och halfsof på en bänk, guiden åt förste kyparen, förste kyparen till »direktören», en mycket behaglig uppenbarelse i svart frack, glacéhandskar och en näsa, så överväldigande, att jag ännu icke förstår, huru det var möjligt för honom att hålla hufvudet upprätt, så vida han icke var utrustad med någon dold tyngdkraft i nacken.
Sedan denna vigtiga person granskat oss, behagade han nådigt gifva befallning åt ännu en svart frack att föra oss till salen, der föreställningen skulle ega rum.
Salen, ett stort rum, rikt och fult dekoreradt i rödt och guld, var redan till hälften fyld af åskådare, mest hotellets egna gäster, hvilka sutto på framflyttade stolar, alldeles som i en konsertsalong.
Vi kröpo blygsamt in i ett hörn och väntade på hvad som komma skulle.
Nere vid dörren stod sällskapets orchester, två blinde fiolspelare, en halt trumslagare, en hautboist och två zitterspelare, utklädde till italienske bönder.
För sig sjelf satt, eller rättare halflåg, på en låg stol en tydligen mycket vigtig medlem af »bandet», en ännu ung man i sidenväst, artistisk halsduk, det vill säga den såg ut som ett rep, skor med rosetter, guitarr i handen och en så rik chevelure, att den godt räckt till för tre vanliga artister.
Det var sällskapets förste solosångare, upplyste vår följeslagare n:r 1, som äfven tagit plats i hörnet och vänligt gaf oss de upplysningar, som vi behöfde.
Klockan slog nu 9, och i detsamma stämde orchestern upp en overture, som troligen var mycket vacker, fast jag icke förmådde urskilja något annat instrument än trumman och oboën, hvilka företogo en riktig kapplöpning för att hinna först till målet.
Så kom solosångarens nummer.
Någonting mer häpnadsväckande, någonting mer kolossalt än hans röst har jag aldrig hört.
Den liknade hans hår och hade mer än väl räckt till för tre vanliga solister, hvilket likväl icke kunde hindra honom från att anstränga alla sina krafter för att få den att räcka till för fyra.
Allmän häpnad i salongen, som slutligen bröt sig i en oemotståndlig applåd.
Sångaren bugade sig vårdslöst, lik en man, van att mottaga hyllning.
I hvardagslag nåtlade han skor, upplyste vår följeslagare.
Flere försök hade gjorts att uppfostra hans röst, men förgäfves.
Den rusade fram oemotståndlig som en våg i storm och lät sig icke bindas af något.
Nu uppträdde en af zitterspelarne, en ung man med blekt ansigte och mörka, drömmande ögon, sjungande en kärlekssång.
Rösten var låg, mjuk och ren, föredraget fullt af dämpad glöd, och ackompagnementet mästerligt.
Han var en verklig artist i sin genre, men rönte föga uppmuntran, som det ofta går med verkliga artister.
Han egnade sig åt skräddareyrket, hviskade vår följeslagere, »när han gjorde något», tillade han betecknande nog.
Det tycktes vara en artistnatur allt igenom.
Nu utfördes en pantomim af några »herrar», utklädde till artister, hvilka alla föllo i den djupaste beundran öfver en gråsten, som alla ifrigt började att måla af och sedan visade sig vara en större — säck.
Det låg en viss satir i tanken, och utförandet lemnade ingenting öfrigt att önska.
Sydbons uttrycksfulla anletsdrag, hans snabbhet och liflighet i rörelserna göra honom i allmänhet särdeles lämplig för pantomimen, och när nu »artisterna» efter att hafva gapskrattat åt hvarandra, för att bemantla sin förlägenhet, ursinniga rusade ut, fuktande med målarkäppar och lådor, följdes de af skratt och munterhet från salongen.
Musiken började nu att sakta och dämpadt spela tarantellan.
En sidodörr öppnades, och de åtta par, som skulle utföra den efterlängtade dansen, tågade ut.
I spetsen gick anföraren, barberaren, en riktig
Figarofysionomi, ledande »la bella Sorrentina», kallad så af gammal vana, ehuru skönheten numera »blott var en dröm», och en rätt obehaglig sådan, enligt min smak.
Hon hade varit gift tre gånger, hviskade vår följeslagare, och det var hennes man n:r 4, som dansade vis à vis med den verkliga »la bella», som han med en fnysning uttryckte sig.
Här fanns ungdom, fraichhet, blixtrande ögon och purpurröda läppar.
Men gamla skönheter låta icke så lätt afsätta sig i sina rättigheter, det är en känd sak.
En kostligare figur än mannen n:r 4 har jag aldrig sett.
Han var mycket liten, hade korta ben och lång hals, som han bar uppsträckt ungefär som en tupp, hvilken ämnade gala.
Ögonbrynen voro dragna djupt nedåt, hvilket gaf honom ett särdeles melankoliskt uttryck.
Kanske att han afundades sina tre föregångare, hvem vet.
Nu började musiken att allt mer öka tempo och styrka, och slutligen brusade den väl kända melodien i full rytm och styrka genom salen.
Det var ingen konst att se, att man hade barn af folket framför sig, men barn som gjort allt för att se ut som stort folk.
De voro visserligen klädda i ett slags nationaldrägter, påsatta för tillfallet, men qvinnorna hade snott ihop håret i nacken på modernt manér, fötterna voro inklämda i höga stöfletter, och de bruna halsarne och armarne kläddes, eller rättare misskläddes af simpla rysch och spetsar.
Ett tecken, och så begynte dansen.
»Längta aldrig efter något, mitt barn», brukade min gamla moster säga, som var filosof, ty »det fins ingenting, som är värdt att längta efter.» Jag börjar tro, att hon hade rätt.
Ju längre jag betraktade dansen, ju missmodigare blef jag.
Grace, passion, lif, hvar funnos de?
Icke här åtminstone!
Est maskinmessigt flyttande af fötter, höjande och sänkande af armar, det var alltsammans.
Männens förälskade blickar blefvo äckliga, qvinnornas koketta undvikande ett beräknadt applådsökeri.
Mina tankar flögo ovilkorligen tillbaka till en smutsig gränd i Syrakusa der jag sist såg »tarantella» dansas eller rättare sparkas af några halfvuxna gossar och flickor, barbenta, trasiga, smutsiga, och som icke hade aning om hvarken takt eller turer.
Men der funnos ungdomsglöd, lif och glädje.
Att glädjen hastigt nog kunde förbytas till sorg, hvad gjorde det.
Hellre må regn och solsken vexla i hvarje ögonblick än en konstlad halfdager råda.
Den »mönstergilla» tarantellan i Sorrento var för mina ögon blott en usel balett, som hvilken balettcorps, huru dålig som helst, skulle hafva utfört bättre.
Det är barnsligt, men jag erkänner, att jag kände mig gråtfärdig.
Icke öfver mina svikna förhoppningar, men öfver tidens ande, som ockrar på allt, som vill hafva penningar för allt och som förbittrar allt.
Tarantellan var slut.
Engelsmännen, hvilka i allmänhet tycka om natur »just arranged à little», uttryckte högljudt sin belåtenhet.
La bella Sorrentina uppsamlade kollekten i en blomsterkorg, anföraren sålde fotografier af truppens medlemmar till tredubbla pris, den verkliga »la bella» lyssnade med ett skalkaktigt leende till en ung lords ogrammatikaliska komplimenter.
Obemärkt smög jag mig ut, lemnande mannen n:r 4 med hans burleska visor åt sitt öde, ehuru de skulle vara utmärkta, påstod vår följeslagare.
Det var med en känsla af oändligt välbehag, som jag kände den ljumma nattluften slå mig till mötes.
Det praktfullaste månsken upplyste nu nejden.
Hafvet glittrade och strålade som ett oändligt silfvertäcke; pinierna kastade långa skuggor öfver klipporna, som stupade lodräta ned i vattnet och i sitt inre gömde djupa hemlighetsfulla grottor, der sirener och hafsjungfrur bodde — om man fick tro fiskarena.
Hvart man såg tjusades blicken och tilltalades fantasien.
Då lofvade jag mig sjelf att hädanefter söka natur endast hos naturen.
Capri.
Capri, förtjusande Capri, du skönaste perla i Medelhafvets rika halsband, hvarifrån få ord att beskrifva din skönhet, din tjusning och makt!»
Så börjar en entusiastisk tysk sin beskrifning öfver Capri, och han har rätt.
Det ligger en charme öfver Capri, som icke låter beskrifva sig.
Badadt af hafvet, förtonadt i den lätta blåaktiga luften, aftecknar sig ön från Neapel som ett förtjusande perspektiv, och den förlorar i sanning icke vid närmare bekantskap.
Det var en varm, solig vårdag, när jag såg ön Capri första gangen.
Vid stranden stodo åsnor med sina förare, väntande på att få föra de resande upp till sjelfva staden, som ligger högt ofvanför landningsplatsen, ljust, soligt, fritt, med utsigt åt hafvet från alla håll och sidor.
De låga, gulhvita husen med sina platta tak och inbyggda verandor, sågo så täcka och inbjudande ut; fruktträden stodo i sin rikaste blomning, vinplanteringarne i sin friskaste grönska, palmträdens yfviga grenar skuggade praktfulla grupper af rosor, hela ön liknade en enda stor doftande trädgård.
Caprivinet och Capriflickorna stå högt i anseende, det förra för sin godhet, de senare för sin originella skönhet.
Deras låga och breda pannor, långa ögon, fasta och fylliga läppar samt rika blåsvarta hår påminna om den egyptiska skönhetstypen, och gifva dem ett säreget behag.
Med hvilken lätthet de bära de tyngsta bördor på hufvudet, väcker ovilkorligen främlingens förvåning.
Jag har sett 16 till 17 års flickor, som, utan att på minsta vis synas generade af bördans tyngd, på det viset bära ända till sex tunga byggnadsstenar uppstaplade på hvarandra.
På Capri spela örhängen en vigtig roll, och äfven den fattigaste mor kämpar hårdt för att förskaffa sin dotter denna lyx eller rättare denna nödvändighetsartikel.
På örhängenas rikedom och längd beror det nämligen ofta, om friare anmäla sig eller ej.
För en flicka att uppträda utan örhängen anses som det bestämdaste fattigdomsbevis, och ju mindre eller ju enklare de äro, på ju lägre grad af välstånd anses familjen stå.
Befolkningen är för öfrigt gladlynt, enkel, hjertlig, och öfver sjelfva deras tiggeri ligger en viss godmodighet, som öfverskyler efterhängsenheten, ehuru den kan vara besvärlig nog ibland.
Ingenstädes har vattnet en sådan härlig blå färg som vid Capri, och ingenstädes är lugnet så ljuft, så att säga, helande som här.
Lägger man dertill, att klimatet är varmt, mildt, helsobringande och hotellen utmärkta, torde det icke förvåna någon, att Capri af den trötta resanden anses som en verklig oas, der man med välbehag kan hvila ut efter resans besvärligheter.
Öns flora är rik och intressant; nio hundra exemplar, utom artisterna, hvilka växa likt ogräs.
Det är omöjligt att taga tio steg på Capri utan att »stöta upp» en artist.
Först kände jag mig litet generad, af fruktan »att störa», men sedan jag lärt mig att klassificera dem, tog jag saken lugnare.
Capri har dessutom sina rika historiska minnen, sina fornlemningar och framför allt sina grottor, af hvilka ensam »den blå» årligen drager tusendetals turister till ön.
Att tala om Capri utan att tala om Tiberius, kejsartyrannen, som år 25 efter vår tidräkning hit tog sin tillflykt för att hos naturen söka lindring och bot för sin dödssjuka kropp och sitt af menniskohat förgiftade sinne, är omöjligt.
Minnet af honom har fullkomligt vuxit fast med ön och hela dess utveckling.
För barnen är han ännu i dag den buse, med hvilken de skrämmas till lydnad; för de gamle är han ett tungt, svart moln, som en gång hotat deras kära ö med död och förstöring, och för den upplysta ungdomen en outtömlig guldgrufva, som icke kan skötas nog omsorgsfullt.
Hvarje minnesmärke, hvarje sägen, bevarad från far till son i oändliga slägtled, inbringar dem flere centesimi, än de eljest skulle kunna fortjena på åratal.
Också berättas minnen och tilldragelser från »den dystra tiden», såsom Tiberii sjelfvilliga förvisning till ön ännu kallas, med en sådan säkerhet och ett sådant dramatiskt lif, som om de tilldragit sig i går.
Högst uppe bland klipporna, otillgängligt som ett örnnäste, ligga ruinerna af »Tiberii villa», der tyrannen i vilda orgier, grymma afrättningar eller med dyrbara offer åt vredgade gudar sökte söfva de samvetsqval, som jagade honom lik en fredlös skugga från plats till plats.
Det var en blåsig, regndiger dag, som jag var deruppe för första gången.
Hvarje tafla bör hafva sin rätta belysning, och solljus och klarblå himmel passa illa för en plats, uppfyld af dystra minnen så som denna.
På toppen af kullen strax invid ruinerna hafva några troende låtit uppföra ett kapell, på hvars ena vägg i alnshöga bokstäfver läses: »Öfva barmhertighet».
Inskriften hade visserligen afseende på eremiten, som bor deruppe, men eget togo sig de orden ut här, der man ännu tyckte sig höra offrens qvidande, blandadt med bödlarnes skratt och svordomar.
Utsigten från »villan» anses, och detta med rätta, för den praktfullaste, som ön eger.
I muren, som innestänger yttre sidan, visas ännu en nött sten, mot hvilken Tiberius i timmar brukade luta sig, spanande efter fiender, der inga funnos, fruktande förföljelser, der ingen vågade förfölja, och här på platformen var det, som Caligula, då en halfväxt yngling, »på lek» lät sin uppvaktning springa sig förbi, under det han med ett kort svärd afhögg dens öron, som icke var nog snabb i vändningarne.
Allt detta berättade eremiten, medan vi tillsammans beundrade utsigten.
Den hemliga gång, som kejsaren begagnade vid sina sällsynta besök i staden, är ännu temligen väl bibehållen.
En gammal gumma, som här betade sina getter, plockade upp ett par bitar ur golfmosaiken och erbjöd mig till minne.
Hon ansåg sig tydligen vara hemma hos sig, och det är af henne, som jag har följande lilla episod om tyrannens död.
En dag hade Tiberius i ett anfall af vansinnigt raseri sjelf störtat sin bäste vän nedför den olycksbringande, lodräta klippa, som ännu bär namnet »Tiberii luftsprång» och nedför hvilken han lät kasta alla dem, som misshagade honom, men knapt var dådet gjordt, förr än ångern infann sig.
Han lät genast upphemta den söndersargade kroppen och bisätta den med de största hedersbetygelser, men från den dagen kunde alla se konturerna af en menniskokropp afteckna sig der nere i hafssanden vid klippans fot; hvems kropp visste alla.
Kejsaren lät kasta lasstals med grus dit ned, men gruset föll alltid i samma linier; tunga klippblock nedvältrades, men då gledo konturerna upp i vattnet som en oåtkomlig skugga, hvilken sakta följde med vågornas sqvalp upp och ned, upp och ned.
Det var värre än allt annat.
I dagar, i veckor satt Tiberius som fasttrollad på klippan och stirrade ned i det klara vattnet, som dolde en så förfärlig hemlighet, till dess han slutligen en dag störtade nedför den svindlande höjden, lockad i döden af vännens ohämnade ande.
Så slutade gumman sin berättelse, och hon tycktes hafva reda på saken.
En dag gjorde vi en tur rundt kring ön för att besöka grottorna, och det var en färd, väl värd att göra.
För de flesta turister eger Capri blott en grotta, »den blå», och endast ett fåtal besöker de öfriga, som dock alla äro mer eller mindre märkliga.
Hafvet låg lugnt och stilla som en spegel; »Giovanni med det präktiga hufvudet» (utvändigt notabene), artisternas stående modell, framdref utan svårighet den lätta båten med sin brokiga åra, och snart voro vi framme vid »röda grottan», der vattnet tyckes bestå af blod och väggarne af purpur.
En stund derefter gled båten in i den »gröna grottan», som nästan täflade med den blå om skönhetspriset.
Väggarne skiftade i de rikaste, mjukaste färgöfvergångar, från spädaste ljusgrönt till djupaste mossfärg, vattnet upphemtade hvarje reflex och bröt sig i de underbaraste färgskiftningar.
Tonen i hela grottan var matt ljusgrön och det hela af en utomordentlig verkan.
»Den hvita grottan» frapperar kanske minst, men på mig slog den särdeles an.
Allt var här hvitt, väggar, tak, vatten.
Det var, som om man rott i en genomskinlig snö.
Genom en öppning i taket föll en bred ljusstrimma in, och rundt kring väggarne löpte en skiftande krans af mossa och mörkröda koraller (Capri-koraller, ett slags förhårdnade växter), hvilken gaf värme åt den eljest kanske hårda färgtonen.
Sedan vi nu rott genom »porta naturale», en storartad naturföreteelse, ett stenhvalf, genom hvilket hafvet rullar sina vågor, och farit förbi marinan, voro vi framme vid öns älsklingsbarn, »den blå grottan», hvilken icke likt sina systrar tager emot de besökande utan alla ceremonier, utan stänges af en ingång, så låg och trång, att man icke kan komma dit in annat än med dertill särskildt afsedda båtar.
Den blå grottan var genom sägner känd från Tiberii tid, men sedan dess hade århundraden och än århundraden gått, utan att någon dödlig fått njuta af dess prakt.
Man visste, att kejsaren der brukade bada och ställa till praktfulla fester till flodgudens ära; men hvar den var belägen, visste ingen.
Fiskare hade visserligen talat om en stor grotta på öns vestra sida, men som onda andar ansågos bo derinne, vågade ingen undersöka den.
Presterne underhöllo vidskepelsen för vidskepelsens skull, som de ofta göra, och så gick tiden ända till 1822, då en tysk målare, dels af nyfikenhet, dels på trots, samm in i den fruktade hålan.
Han blef så hänryckt öfver den underbara prakt, som utvecklade sig för hans blickar, att han icke gaf sig någon ro, förr än han fått en passande båt byggd och lyckats öfvertala en andlig att följa sig in för att blifva öfvertygad om att i en sådan sal kunde inga onda andar bo.
Presten, som för säkerhetens skull fört de heliga medlen med sig, kom ut lika förtjust som målaren, och från den stunden var »den blå grottans» rykte stadgadt.
Grottan har en längd af 50 meter, och hvalfvet höjer sig i midten 13 meter från vattenytan.
Att beskrifva det intryck den gör är omöjligt.
När man reser sig upp från den nedhukade ställning man nödgats intaga för att komma genom den trånga öppningen, smyger sig ett ofrivilligt ah! öfver ens läppar, och man vågar knapt andas af fruktan, att den underbara bilden skall försvinna.
Hela grottan är som ett praktfullt gemak i blått och silfver.
Vattnet, fullkomligt genomskinligt, har himmelens — himmelens i Södern — färg, och hvarje föremål under det samma glänser som silfver.
Väggarne tyckas bestå af samma dyrbara metall, och när årorna doppades ned, gnistrade vattenperlorna som blixtrande juveler.
Luften har samma klara, genomskinliga, ljusblå ton som vattnet, och harmonien, prakten, skönheten af det hela är fullkomligt förtrollande.
Huru länge vi voro derinne, vet jag icke.
Jag tröttnade icke på att låta händerna släpa i det härliga vattnet och se, huru de antogo silfrets glans och hvithet, och det föreföll mig, som om jag villigt skulle hafva försvurit mig i bergakungens våld, om jag blott fått stanna derinne för evigt.
Tyske målaren skref i den bok han utgaf om blåa grottans återupptäckande: »Som vansinnig af hänryckning, samm jag fram och åter, till dess krafterna sveko mig och jag afsvimmad sjönk ned på den klippafsats, som i dag bär namnet Tiberii trappa.»
Jag log, när jag läste de orden, men nu förstår jag dem.
Vår färd kring ön hade tagit en tid af fyra timmar.
Att man kan hinna se så mycket härligt på fyra timmar!
Menniskan är ända bra lycklig.
Det naturen behöft århundraden för att kunna framalstra, deraf kan hon njuta inom en sekund.
Nästa gång skall jag berätta sagan om Anacapri.
Sagan om Anacapri.
För många många
Herrans år tillbaka, ja, för så länge sedan, att man icke ens rätt vet när, bodde vid en af de smala gränderna i Capri, der man famnar husväggarne bara man sträcker ut armarne, en af stadens förmögnaste män.
Ryktet hviskade om, att han tjenat under fribytareflagg och att han från den tiden hemfört så väl sin förmögenhet som sitt vilda mod, sitt häftiga och Gudsförnekande sinne, med hvilket han roade sig att skrämma byns fredliga och djupt religiösa invånare.
Men åren gingo.
Ungdomsblodet svalkades; Lugio, så hette mannen i fråga, blef lugnare, men också mer menniskoskygg än förr.
Han drog sig allt mer och mer från allt umgänge; hans båt var den första, som gungade på fjärden om morgonen, och hans nät voro de sista, som togos upp på qvällen.
Man sade, att han blifvit girig.
När våren kom, sällade han sig till de djerfve korallfiskarena, som på Afrikas kust med fara för eget lif, sökte aflocka hafvet dess skatter.
Ett år, när han kom tillbaka från en sådan färd, hade han i sin båt en ung vacker qvinna med skygga, mörka ögon, ett underbart, ljust skiftande hår och händer och fötter så små som ett barns.
Det var hans hustru, förklarade han.
Hvarifrån hon var eller hvad som förmått henne att binda sitt öde vid hans, visste ingen.
Att det icke var kärlek, kunde äfven den minst skarpsynte se.
Det låg ett uttryck af vämjelse, ja, nästan fasa öfver hennes ansigte, så snart mannen nalkades, och endast med möda förmådde han att då och då aflocka henne ett enstafvigt ord.
Lugio blef så småningom allt mera ordkarg och dyster, och sin hustru vaktade han med en aldrig tröttnande svartsjuka.