Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men under den sista natten, som skulle afgöra mellan lifvet och döden, vek dödens vackra engel, den lilla Julia Konstantia, från min säng: lifvets stod qvar, bjudande mig med glad min sin hårda hand.
Faran var öfver.
Då jag fick veta förändringen i mina utsigter, intogs jag snarare af saknad än förtjusning, men mitt så spänstiga lynne, min lifliga själ försatte sig snart åter in i dagens och stundens hvarjehanda intryck; och ehuru det länge låg öfver känslan ett doft af det onämbara, ett doft, som tillhörde den flydda tiden, kändes det likväl rätt ljuft att åter få stoppa pipan åt min far och på Kristorp hålla min mors stora ridikyl, medan hon i konselj med madam Anna Lett, som ännu regerade öfver trädgården, höll på att bestämma öfver några hundra kålplantors öde, under det dessa i sin bänk med glasfönstren tåligt väntade konseljens slut och flyttningen från sitt varma hem ut i kalla lifvet.
Jag vet icke hur jag kom att finna något sammanhang mellan mig och kålplantorna, men det föresväfvade mig som om både de och jag kunnat ha det bättre i det trånga rummet.
Straxt härefter var det som jag firade min 16:de födelsedag och emottog rederiet öfver Kulten.
Då glödde lifvet åter sprittande genom hvarje åder, och hvad kunde väl vara mera lifvande och uppfriskande än denna sjöluft, dessa sjödetaljer, detta resonerande hit och dit med skepparen.
Jag var köpmansdotter och förstod fullkomligt värdet och nödvändigheten af penningen såsom medel för andra ändamål, och aldrig kom mig någon romantik att förblanda lifvets praktiska och poetiska sidor.
Trassel och derangerade affärer behöfva ingalunda vara synonyma med poesin.
Såsom händelserna i lifvet ofta genom en liten obetydlig vändning knyta sig intill hvarandra, så gifver också ett litet ord under gången af en berättelse en ny tanke, ett nytt begrepp, kortligen, ett nytt uppslag och knyter sig derigenom tillsammans med någon händelse, som tillhör en annan karakter, en annan region, en annan tidpunkt.
Ordet poesi erinrade mig, i detsamma jag nedskref det, derom att den sanna poesin just då som en renande fläkt flög genom den nya tiden.
Fosforismens glänsande svall-epok hade haft sin tid.
Den var nästan förbi.
Nu kom en annan skola:
Tegnérs.
Hans ”Axel” och ”Frithiof” nedslungades såsom tvenne ljungeldar.
De antände allt, utan att förtära.
Man läste, man talade, man sjöng blott om Frithiof och hans Ingeborg, man gret, suckade och drömde med Axel och Maria, man försjönk i ”Nattvardsbarnen.”
Det var en vacker tid, ty många andra stora andar gåfvo ädla väckelser åt de ungas hjertan, men ingen af dem blef allsmäktig och populär på samma sätt som Tegnér.
Dock fanns det en fläck på jorden – och det var just dit tanken förde mig – der han icke var populär; och om det tillåtes mig att ännu en gång i en parentes besöka Småland, så får jag meddela en helt egen historia om en af de vördige fäderna inom Wexiö stift i förhållande till biskop Tegnér.
Föregående parentes omnämde en gammal soldat, hvilken jag helt oförmodadt träffade på stickbacken och som återförde minnet af hemmet, der han varit inqvarterad 1814.
Det var ungefär samtidigt med denna händelse som jag fick börja att göra min man sällskap på hans embetsresor inom det vidsträckta distriktet, ett nöje, hvilket visserligen kunde medföra små besvärligheter, men deremot skänka mig den tillfredsställelsen att få studera folket på närmare håll.
Dessutom hade jag från alla prestgårdar i orten, jemte de på gränsen åt Skåne, erhållit vänliga inbjudningar att vistas på dessa olika ställen, tills jag blef hemtad af min man, som under tiden gjorde de för en provinsialläkare nödiga inspektionsresorna.
Det nya egendomliga lif, som sålunda öppnade sig för mig, vidgade min erfarenhet och ställde mig i beröring med en annan del af sjelfva folket än den, som jag kände från mina gamla kuster och klippor25.
Jag blef med lätthet hemmastadd i hvarje förhållande och dessutom hemmastadd med hvarje klass på orten, synnerligen i prestgårdarne.
Detta tål likväl något undantag, ty med ett förhållande blef jag aldrig hemmastadd, d. v. s. med skuggsidan af en landtläkares praktik och hvarom en läkares hustru i staden ej kan göra sig begrepp.
”Doktorns fru” sitter inne i sin lilla förtroliga soffa och roar sig under mannens frånvaro med att läsa den nyaste roman, som hon på lånbiblioteket lyckats komma öfver.
Ny är den precist icke – derom vittna både dess inre och yttre – men den går väl an, och vår unga fru har kommit till en högst intressant period, då det kör med en förskräcklig brådska från allén upp på gården, en brådska liksom hästarne dansade öfver eldgnistor.
Med en ryslig förkänning af att bli störd af någonting prosaiskt, just då scenen hotar med tårar, hör hon pigan inkomma.
”Nå, hvad är det om?”
”Jo, det är en herre, som har så ursinnig tandvärk att han promt måste ha tanden utdragen.”
”Sade du honom ej att doktorn icke kommer hem förrän klockan 3 eller 4 på eftermiddagen?”
”Det gjorde jag visst det, men han svor på att han inte reser ur fläcken, förrän ärendet är uträttadt, skulle han än vänta till natten.”
”Min gud, så odrägligt – släpp honom in i förmaket!”
Frun tänkte åter ta upp boken för att söka komma tillbaka i sitt djupa vackra känslosvall, men nu blir det ett trampande och knarrande på golfvet i rummet näst intill, så att tiljorna darra ... stackars karl – han är utom sig.
Och man kan ej vara utan medlidande heller.
Emellertid skrider klockan öfver både 3 och 4, hon är nära 5, höstmörkret bäddar sig djupare, det kör åter, men ännu är det icke den hemväntade.
Denna gång låter det som om man förde glas: så sakta går det.
Slutligen blir pigan på nytt synlig.
”Hvad är nu å färde?”
”Jo, nu ä’ de här med en likkista, som de ha ett barn i, och barnet ska öppnas, för det var en så konstig sjukdom.
Hvar skall en nu göra af eländet?
Om kistan ställes i vedboden, törs jag inte gå efter ved att elda med, och ställer en den på vindskontoret, går jag aldrig efter bröd.”
”Hu, så obehagligt!”
”Det är ändå inte allt.
Här är också en qvinna, som jemrar sig tie gånger värre än herrn i förmaket, för hon säger att en liten orm eller annat litet djur krupit in genom örat på henne.” ....
Men vi skola ej gå längre.
Det anförda kan vara tillräckligt att förklara det jag, för min del åtminstone, hur gerna jag än gjorde erfarenheter, helst reste ifrån sådana erfarenheter som dessa.
Men vi återvända till prestgårdarne.
Bland dessa utmärkte sig en genom att i sitt sköte sluta tre olika intressanta originaler.
Prestgården hette Pjetteryd efter pastoratet och prosten hette Bråkenhjelm, en man på en gång känd för sin gästfrihet och sin snålhet, sin rättskaffenhet och sin egensinnighet, sin despotism och sitt högmod.
Han hade alla dessa egenskaper och ännu en hop andra, som ömsesidigt fingo företrädet och tillsammans bildade en man full af egenheter, men alltid en utmärkt och aktad man.
Kyrkan i Pjetteryd var gammal, prosten var gammal, hans hustru var gammal och hans ogifta dotter var som sådan också gammal.
Dessutom fanns med afseende på såväl kyrkan som huset och hushållet en mängd genom åldern dyrbara vanor, för hvilka prosten Bråkenhjelm hellre velat afstå från hvad som helst än se dem rubbade, och nästan var det otänkbart att en makt kunde finnas, som skulle vilja ställa sig i opposition mot herr prostens egen fruktade makt eller försöka en rubbning af dessa förrostade principer.
I huset gick under det dagliga lifvet så till:
Man möttes i en stor sal med en stor spis, på hvars häll nästan alltid en jättebrasa flammade.
Midt emot spisen i rummets fond satt på en lång soffa, klädd med grönt ylletyg, prostinnan, ett mörklagdt stort och starkt bygdt fruntimmer af ett hjertans godmodigt, men obegripligt likgiltigt utseende.
Hon satt här med ett litet bord bredvid sig och en nystvinda framför sig och drack kaffe tre gånger om förmiddagen och tre gånger om eftermiddagen.
Dessemellan nystade hon på lingarn, hvarken fort eller långsamt, utan med en viss systematisk beräkning så att den ena tråden kom intill den andra och skinnlappen, som var virad om garnet och hölls mellan tummen och pekfingret, icke fick frihet att skena ett hårstrå i väg.
Då någon af gästerna kom till soffan, hade hon alltid tillreds ett inbjudande småleende, men uppehöll dem aldrig, utom på sin höjd med frågan om de sofvit godt.
Snedt öfver rummet på andra sidan spisen hade prosten ett eget bord, vid hvilket han satt och åt frukost till närmare middagen, i hvilken han aldrig deltog såsom sittande.
I olikhet med sin hustru uppehöll han alla menniskor, som kommo förbi honom, ty han var mycket språksam, berättade gerna sjelf och hörde också gerna andra berätta.
Men det var icke någon så riktigt behaglig sak att blifva fästad på stolen midt emot prostens, ty mellan honom och gästen stod en högrest gammal ost, dominerande alla småkarotterna, och denna ost hade den berömda egenskapen att lukta så förfärligt att det ville till en stor fond af artighet eller rättare heroism att sitta qvar hos värden, tills något tillfälle erbjöds för en hederlig reträtt.
Då middagsbordet var serveradt och gästerna satt sig med prostinnan och fröken Ulla, en lång, smärt och blek dam, hushållets styrande ande, i spetsen, började prosten med händerna på ryggen gå upp och ned långs golfvet, under det hans ögon icke synnerligen mildt hvilade på den person, som vid tredje rätten för länge uppehöll ströskeden med det regnande sockret öfver tallriken.
I en ogeneradt missnöjd ton yttrade han då liksom för sig sjelf:
”Socker köper jag!”
Hos denne särdeles respekterade buse till värd stod jag i stor gunst, och som han var mycket sjuklig, skulle han velat alltjemt ha behållit mig qvar som gisslan för den alltid efterlängtade läkarens återkomst.
Af denna orsak hände att jag stundom hela veckan och derutöfver stannade på Pjetteryd.
En viss morgon – jag hade eftermiddagen förut anländt – innehade jag den nämde platsen vid gubbens frukostbord.
Då vi skildes åt om aftonen, hade han varit vid utmärkt godt lynne, men att det nu skiftade i de mörkaste färger kunde förstås deraf, att han under butter tystnad gräfde upp ena kanalen efter den andra i den stora osten.
Jag hade gerna velat komma ut, men hvar gång jag reste mig, utsträckte han afvärjande handen och nickade, liksom han velat säga:
”Nu kommer det!”
”Biskopen ... biskopen!”
Efter uttalandet af detta enda ord, hvilket tycktes ske med högsta ansträngning, gjorde han en så stor och häftig inskärning i osten, som han dragit tätt intill sig, att det tydligen märktes att något riktigt vigtigt var å bane.
”Biskop Tegnér?” frågade jag.
”Naturligtvis ... hvilken annan skulle hitta på att göra inspektionsresor ...
Inspektera kyrkan här ... vår kyrka” – han tycktes vara på väg att säga min ....
”Han kommer hit!” utbrast han med hela kraften af ett koncentreradt missnöje.
”Huru – biskopen?” frågade prostinnan och vred en half tum på sig sjelf och garnvindan.
”Min gud, hvad här då skall bli för bråk!” inföll lifligt fröken Ulla.
”Man skall få se att den gamla kyrkan blir utdömd och att det skall komma arkitekt, byggnadsfolk, upprifning och uppståndelse i allt.”
”Tig då, din profetissa ...
Arkitekt – den vill jag se!
Nej, kyrkan får stå qvar, så länge jag står.”
”Och när kommer han för att göra den der visitation?” frågade fröken.
”Han inträffar vid gudstjensten om söndags.
Lyckligtvis har han icke hittat på att bo här.
Han skall slå sig ner på” ...
(Här nämdes en egendom, hvars namn fallit mig ur minnet).
”Det må vara.
Men naturligtvis skall han väl äta middag här”...
Och man kunde se på fröken Ulla att i hennes hufvud redan började hvimla en massa af anordningar: förrätter, mellanrätter, etc.
”Middag – middag?
Hela socknen packar sig väl då tillsammans till sällskap.
Jag tycker icke om middagar.”
”Och ännu mindre om biskopsbesök!” inföll fröken.
Men den här gången kan hvarken det ena eller andra undvikas.
Stor middag få vi ha – detsamma skulle också bröderna säga, om de vore hemma.”
Prosten var ganska stolt öfver sina tre utmärkta söner, men han var dock allra stoltast öfver att vara sig sjelf, och ingen skulle hafva inverkat på honom, om han ej af nödtvång delat den framställda åsigten.
Middagen blef således beslutad.
Sedan öfverläggningen hunnit till denna punkt, lemnade prosten rummet – och ifrån det ögonblicket och intill veckans slut gick en sådan omstörtning genom huset, köket och gästbyggningen som om en ny skapelsedag gått upp öfver det hela.
Men på lördagseftermiddagen, då fröken Ulla redan insatt två stora korgar med brutna servetter, då hon redan ordnat silfret, glasen och porslinet och som en riktig befälhafvare stod vid spisen, omgifven af en hel armé grytor och pannor och en hel armé af tjensteandar, färdig att vid minsta vink lyfta dem fram och åter, just i det betydelsefulla ögonblicket, då hon pröfvade om sockret var färdigt att med tillhjelp af vispen låta spinna sig i en vacker silfversky öfver de spanska tårtorna ... just då hördes prostens åkdon stanna på gården – han hade varit borta någorstädes – och straxt derefter stod han på kökströskeln, skrikande med högljudd röst:
”Ulla, släpp alltsammans – här blir ingen middag af!”
Det är omöjligt att beskrifva fröken Ullas utseende, och derföre afstår jag också derifrån, vid denna häpnadsväckande, rent af omöjliga nyhet.
Förutsägelsen
N:o 159.
FÖRUTSÄGELSEN.
BERÄTTELSE UR
ESAIAS TEGNÉRS LIF
Med 9 illustrationer.
Esaias Tegnér.
Kyrkerud, Esaias Tegnérs födelsehem.
“Det slår då aldrig fel, här blir bröllop.
Se bara, där har vi hjärter tia, den ligger till huset och den har med sig spader kung, adjunkten.
Jo jo men, det
blir, som du sagt, han tager bladet från munnen, sjunger ut till prosten, och sedan få vi stor glädje i prostgården.“
Så talade en svartögd tärna, som satt vid ett bord och hade korten utbredda framför sig.
Bredvid stod en annan ung flicka, vacker som en ros och intresserad som ett barn, hvilket lyssnar till en rolig saga.
“Ni blir mycket lycklig, mamsell Sara,“ fortfor sierskan, “och många barn kommer den Högste att välsigna er med.
Rikedom får ni icke, men kärlek desto mer.“
“Kära Greta, du är allt en bra underlig flicka, som kan förutsäga sådana saker,“ sade Sara, “och ännu besynnerligare blir det, om det slår in.“
“Tycker ni det,“ svarade Greta och sköt samman korten.
“De säga så alla i byn,“ tillade hon suckande; “Pehr, han tycker så äfven och kan icke förlika sig med, att jag icke är som de andra flickorna; men icke rår jag därför.“
Greta log, då hon sade dessa orden, och började åter lägga ut korten.
“Där har vi adjunkten igen!“ utropade hon.
“Ring och bröllop har han med sig äfven den här gången.
Allvar blir det af, och det förrän någon anar.
Nå, nå, icke vore det för tidigt.
Ni ha nu gått och sett på hvarandra länge nog.“
Greta suckade.
“Hvarför suckade du?“ sporde
Sara och såg på den sjuttonåriga sibyllan med något, som liknade oro.
“Hå kors, bara därför, att då det ligger bröllop och många barn åt er, ligger det alltid motsatsen åt mig.
Pehr, hjärter kung, vänder mig ryggen, och mellan oss ha vi klöfver nia, som betyder förhinder.
Nå nå, en får väl finna sig i sitt öde; det blir nog bra till sist.“
Greta började räkna korten, men afbröts af en röst, som ropade ifrån dörren:
“Jag tror sannerligen, att ni midt på blanka förmiddagen håller på att spå?
De båda flickorna vände sig om, icke just förskräckta, utan snarare med en min af öfverraskning.
Prostinnan Anna Lisa Seidelius stod på dörrtröskeln och blickade på dem med ett uttryck, liksom hon haft svårt att hålla sig från att le.
Det var ett vackert, lifligt, själfullt och lefnadsfriskt ansikte, prostinnans.
Hon hörde till dessa kvinnor, dem man redan från första sammanträffandet måste älska, emedan en redbar karakter, ett rikt hjärta och ett godt förstånd framlyser ur hvarje drag.
“Ah, är det du, mor,“ sade Sara och gick henne till mötes.
“Är det något, du vill?“
“Hvad har du uträttat i dag?“ frågade modern småleende.
“Jag har hört på Greta, som spått!“ blef svaret.
“Du och Greta göra aldrig något annat än spå,“ inföll prostinnan.
“Så du talar, mor!“ utropade Sara rodnande, men utan att tillägga något vidare till sin ursäkt.
“Om du fortfar på det här sättet,“ förklarade prostinnan, “så vill ingen man hafva dig till hustru.“
“Jo, fru prostinnan, adjunkten vill, han,“ afbröt Greta med komiskt allvar.
Prostinnan skrattade, tillsade flickorna att gå till sitt arbete och gick själf att med gladt sinne sköta sina husliga värf.
Den 9 november 1768 firades i prostgården den äldsta dotterns, Sara Marias, bröllop med f. d. adjunkten, nu komminister i By församling, magister Esaias Tegnér.
Den 24-åriga bruden fördes af sin brudgum från föräldrahemmet till det lilla
komministerbostället, och hon inträdde där, lycklig i sin kärlek, glad i hoppet och förtröstansfull för framtiden.
Det var ej till yppighet och världsligt öfverflöd, hon kom, utan till arbete och försakelse.
Men “kärlek gör hvitt det svartaste bröd“, och Sara var lycklig.
Till det nya hemmet följde henne Greta, som verkligen blifvit öfvergifven af Pehr.
Han hade icke vågat gifta sig med henne, eftersom man icke visste, hvars barn hon var.
Flickan hade vid åtta års ålder blifvit upptagen i prostgården, dit hon en afton kommit ensam och utsvulten.
Visst hade Greta vuxit upp och blifvit fager; men folket sade, att hon var “trolsk“, och Pehr vågade icke följa sitt hjärtas röst.
Åren gingo.
I komministergården uppväxte både söner och döttrar.
Den ständiga tillökningen i familjen gjorde det nödvändigt för komministern, att tänka på större inkomster, och så sökte han ett pastorat.
Samtidigt härmed föddes hans femte son.
Den 13 november 1782 inträdde pilten i lifvet och döptes samma dag till Esaias.
Greta skötte honom så, som hon gjort med hans syskon, då de voro minderåriga.
En afton, då hon satt och vaggade den tre dagar gamle världsmedborgaren, utbrast hon helt plötsligt, i det höstsolen kastade sina strålar på barnets hufvud:
“Af denne blir då ett Guds välsignadt barn.
Så mycken fröjd och ära, han kommer att skänka mor sin, får hon icke af någon af de andra, för si han får stora ämbeten, blir älskad af allt folk i landena och hans namn kommer att lefva i alla tider.
Så synes det nu, och så blir det äfven.“
“Kära Greta, hvad är det, du pratar?
Jag tror, du kommer fram med de gamla grillerna igen och vill förutsäga, hvad som skall ske,“ utbrast prästfrun, men kunde icke afhålla sig ifrån att småle.
Det ljöd så ljufligt för hennes öron, att den nyfödde skulle blifva henne en källa till stor glädje.
Greta hade ju förutspått all den lycka, hvaraf Sara var i besittning, och Greta kunde ju äfven denna gång tala sanning.
På anmärkningen, att hon kom fram med de gamla grillerna, gaf Greta endast ett småleende till svar och nickade åt barnet, i det hon halft mumlade:
“Jag vet, hvad jag vet, och hvad jag säger, det är lika sant, som att Pehr kommer åter till mig.“
Sant blef det, att Pehr kom tillbaka.
Den 13 november året därpå, hemförde han verkligen Greta, såsom sin hustru, till sitt i närheten af Millesviks pastorat belägna hemman.
Greta var icke mera ung, då hon blef Pehrs hustru; men hon var hurtig och glad, och Pehr hade pröfvat mycket, sedan han och hon åtskildes.
Han hade varit gift med en förmögen bonddotter, som hvarken kunde spå eller hjälpa med råd, när barn och kreatur voro sjuka, men som i stället förstod konsten att göra lifvet bittert för Pehr.
När döden löste de band, som fäst honom vid henne, erinrade sig Pehr, huru kär han hållit Greta, sökte upp henne, och så blefvo de ett äkta par.
Pehr var visserligen icke mera någon rik bonde; han hade haft en dålig hustru och under sitt olyckliga äktenskap skött sig illa, så att han måste sälja större delen af hemmanet.
Nu hade han så liten del kvar, att det endast var med möda, han, Greta och en flicka i föregående gifte kunde lefva däraf.
De måste alla tre arbeta styft, för att förtjäna sitt dagliga bröd, men detta betydde föga för Greta, som höll Pehr så hjärtinnerligen kär.
I maj månad 1784 flyttade pastor Tegnér från Kyrkerud till Millesvik.
I By blef stor sorg och saknad, då den af alla älskade och aktade komministern drog bort; man skulle aldrig mera återfå en sådan Herrans tjänare, sade sockenborna.
Var bedröfvelsen stor där, så var glädjen så mycket större i Pehrs och Gretas hem.
Greta skulle nu få ar-
Mor Gretas stuga.
beta hos sin forna matmor och äfven återse det “Guds välsignade barnet“, som Greta höll kärare än alla de andra.
Lille Esaias var två år, “ljuslockig och fager som en ängel“, menade Greta.
Hennes stuga låg i närheten af prästgården.
Vid alla tillfällen, då där behöfdes hjälp, var det mor Greta, som gick tillhanda, och så blef det mindre knappt om brödet hos Pehrs.
Var icke Greta i prästgården, så kommo prästgårdsbarnen på besök till henne; det var i synnerhet lille Esaias’ fröjd att gå dit och leka med Maja eller höra på Gretas sånger.
Hon sjöng gärna och hade bibehållit sin klara röst.
Ibland lyssnade han äfven på, huru hon förtäljde den ena underbara synen efter den andra.
Piltens klara, blå ögon fästes helt undrande på henne, och när Greta berättade gamla sägner, lyste de af förnöjelse.
“Ja, se, en Guds utkorade är han, det är visst och sant,“ mumlade Greta då för sig själf och såg djupt in i barnets ögon.
Gossen växte upp till ett lefnadsfriskt barn, som för Greta med hvarje dag blef allt kärare och kärare.
Hon drömde, under det spinnrocken surrade, om, huru stor och ståtlig Esaias skulle blifva, när han hunnit så långt, som hans äldre bröder, Lars Gustaf och Elof.
Hennes framtids hägring stördes likväl af en sorglig händelse.
Det började nu se mörkt ut för Esaias, att få en lika uppfostran med bröderna.
Tegnér dog bort från hustru och barn, och detta förändrade helt och hållet familjens ekonomiska utsikter och försänkte alla dess medlemmar och hela församlingen i djup sorg.
Änkans ställning blef ytterst bekymmersam.
Läsa, skrifva och räkna var hela det kunskapsförråd, Esaias vid denna tid ägde.
Greta fällde bittra tårar och menade, att det vore en synd mot Gud och människor, om Esaias icke skulle få lära allt, hvad läras kunde.
Ett år förgick, och ofta talade nu fru Tegnér med Greta om den yngste sonens framtid.
Den stackars modern var mycket bekymrad, och det gick henne djupt till sinnes, att medellösheten skulle blifva ett hinder för Esaias att få studera.
Innan sorgåret ännu var slut, måste Esaias lämna hemmet.
Han kom till kronofogden Branting, för att under dennes ledning inöfvas till biträde på kronofogdekontoret.
Greta var nu alldeles öfvergifven af sorg. “Gud skulle aldrig förlåta, att Esse kom på kronofogdekontor“, menade hon.
Esaias reste emellertid, och från den dagen blef Greta tyst och sluten.
Året efter det, Esaias lämnade hemmet, fyllde Gretas styfdotter, Maja, sexton år.
På fru Tegnérs rekommendation blef hon kort därpå antagen i tjänst hos Brantings.
Maja var fager och storväxt, med ögon, klara som himmelens fäste, och hår, liknande solens gyllene strålar.
Hon hade af mor Greta lärt sig att hålla lille Esaias mycket kär, och det visade hon äfven nu vid alla tillfällen.
For Esaias bort med Branting på någon tjänsteförrättning, var det Maja, som vinkade ett sista farväl åt den på baksätet sittande gossen, och när han kom åter, var det hon, som med ett gladt anlete hälsade honom välkommen.
Det hände äfven, då Branting sommartiden begagnade Esaias till åtskilliga landtmannasysslor, att Maja därvid räckte honom en hjälpsam hand, och mer än en gång hade han henne att tacka för en och annan bok, som han önskat äga, men icke själf kunde förskaffa sig.
Maja egentligen bar sig åt, för att gå hans önskningar till mötes, reflekterade gossen icke öfver; men han höll hjärtligt af henne till belöning därför, och det var alltid till den vackra flickan, han flydde, då han hade några bekymmer.
Maja afhjälpte dem merendels och beredde honom mången glad öfverraskning.
När Esaias väl kommit i besittning af en efterlängtad bok, glömde han hela världen, för att fördjupa sig i läsningen af den, och då var det Maja, som vakade öfver, att han, så mycket möjligt var, fick vara i fred.
Hos fosterfadern steg han i gunst.
Branting kom, berömde han Esaias’ snabbhet i räkna och ordning i expedition.
Den hederlige kronofogden hade en leende framtidsdröm, som bestod i en förening mellan Esaias och hans dotter, hvilken skulle leda till, att den blifvande mågen skulle efterträda honom, då han blef gammal.