Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag böjde ansigtet ned i mina händer utan att yttra ett ljud.
Jag stod ju utanför; jag var ju främmande för honom.
”Tag dem det dog ikke saa nær.”
Icke?
När det hvarken fans tröst eller förtroende!
Endast att tiga – – – tiga.
Han kunde icke säga hvad det var.
(Naturligtvis, det visste jag ju.)
”Nej, nej!” – Jag gjorde ju heller inga frågor.
Jag ville ingenting veta.
Men det gjorde mig så ondt.
Han bad mig berätta något, som kunde slå bort hans egna tankar.
Hur skulle jag kunna sätta mig till att berätta just då!
Sammansnörd som min strupe var af ångest.
Men han började berätta sjelf.
Om gamla saker, för att slippa tänka på det nya.
”Er det ikke mærkværdigt med hvilken Ubesindighed man kan give sig i et andet Menneskes Hænder!”175
”Jo, det är märkvärdigt.”
”Men det gamla hänger i en, trots allt.
Man tänker i grunden alltid att man skall gifta sig, man anser det nödvändigt.”
Och så fortfor han att berätta.
Som helt ung hade han, trots det att han höll så mycket af sin älskarinna, alltid den tanken att han framdeles skulle gifta sig med någon blid och blond ung dansk flicka.
”Vist skal du gifte dig,” sade älskarinnan.
Det var en dansk fröken.
Hon var blond och såg rätt bra ut.
De blefvo visst bekanta i Rom under hans rekonvalescens.
Han hade legat i typhus.
Han hade en gång frågat henne – fröken Stjern eller Stern eller Sterne, hvad det nu var, hur gammal hon var, och hon hade svarat 18 år.
Han fick sedan veta att hon var 21, och han tyckte illa om henne för det hon ljugit.
Han tyckte icke 21 år vara en så hög ålder att hon behöfde blygas derför.
Under tiden han låg sjuk i Rom var det som om han fått andra ögon att se älskarinnan med.
Han blef kall och kritisk gent emot henne, han kände nästan vämjelse för hennes ömma bref, ty hos honom sjelf var all könsdrift liksom utsläckt.
Han kände sig som en skeptisk gammal gubbe.
(Dock tyder det lilla intermezzot med Maritana, eller hvad hon hette, på att han snart tog upp sig igen.)
Han var icke säker på om det någonsin till sin innersta kärna blef samma förhållande mellan honom och älskarinnan efter som före sjukdomen.
Hon var så god – älskarinnan.
Han berömmer henne alltid.
Det var den bästa menniska som kunde finnas.
Nåja, under den der tillfriskningstiden i Rom växte hans tycke för den danska flickan, men under många skiftningar, under stämningar som sjönko och stego som qvicksilfver.
Så satt hon en gång och spelade.
Han betraktade hennes rygg.
Den var det mest omöjliga han kunde tänka sig.
Det var icke som en qvinnokropp.
Hon tyckte om honom, men var ändå en smula skygg och osäker.
Han märkte att hon hört talas om hans kärleksförhållande i Kjöbenhavn.
En gång voro de ute och seglade på Comosjön eller hvar det var.
Han hade om halsen en hvit silkeduk, som han fått af älskarinnan.
Gripen af ett plötsligt infall tog han den af och sade: ”Slå den om er hals.” – ”Det har ni fått af en dam,” sade hon.
– ”Ja.” – ”Och den damen har svarta lockar.” – ”Nej, visst icke,” försäkrade han för att ingenting erkänna.
Efter tillfrisknandet gjorde han en fotvandring någonstädes i bergsbygden med den der unge fransmannen George – efternamnet har jag glömt.
Var det i Sabinerbergen de vandrade?
– Jag är ett sådant få när det gäller att minnas.
Nåja, nog af; de öfvernattade i något litet herberge högt uppe i bergen, lågo i en stor äktenskapssäng och fördrefvo halfva natten med att prata.
Fransmannen frågade skämtande efter den lilla italienska[n], Maritana eller hvad hon nu hette.
B. hade väl varit hennes ”amico”, icke sant?
– Nå, liten kunde man ju i alla fall icke kalla henne – – ”hun var for Resten ikke lille, hun var stor og stærk; hun havde kunnet banke mig, hvis hun havde villet. – – B. skrattade – – – hvad var det med Maritana! ingenting.
– Han sade i parentes – en verklig parentes och ingen pare[n]tes med gåsögon: ”De maa tilgive mig at jeg siger saa rent ud, men i alt havde jeg ligget hos henne to gange.”
Hur äkta Brandeskt!
Ha, ha, ha! –176
Ja Maritana var frisk och präktig, det medgaf den franske Georg, men den danske Georg borde gifta sig med fröken Sterne (eller hvad hon hette.)
Äsch, hon var så flatbröstad, hon hade ingen figur.
Den italienska bondjäntan, det var någonting annat.
– Bah, Maritana var en vacker normandisk arbetshäst, men den danska flickan ett fint racedjur!
”Och så lätt kunna stämningar skifta,” fortsatte berättaren, att Maritana vid dessa ord kom i en alldeles ny belysning och sjönk, medan den blonda flickan småningom steg.
Fransmannen gjorde allt hvad han kunde för att öfvertala sin danske vän till att gifta sig med henne, och de orden om ett racedjur hade slagit rot i hans sinne, han försonade sig allt mer med den spensliga figuren och tänkte allvarligt på giftermål.
Den danska flickan inbjöd honom till sitt hem, då de båda skulle vara åter i Kjöbenhavn, och han lofvade att komma.
När han kom hem talade han om det för älskarinnan.
”Kære, vist skal du gifte dig.”
Men hon tyckte att han kunde välja någon bättre.
Hennes far och farbror och hvad det nu var för några i familjen voro temligen grofva menniskor, stora, rödplussiga.
”Det är dåligt blod,” sade älskarinnan.
Och de orden slogo också rot i honom. – ”Dåligt blod, dåligt blod,” upprepade det inom honom.
Han var villrådig.
Men emellertid var han förälskad i flickan.
Han var det till den grad, att han kunde finna nöje i att gå utanför huset och se upp dit hon bodde.
Han gjorde äfven besök i familjen, men kunde icke komma så ofta.
Och af fruktan att komma på qvällen, ha väntat att träffa henne, men träffas af en missräknings smärta, brukade han det knepet att gå upp på förhand, säga att han ”händelsevis” gick förbi och att han ville fråga om de skulle vara hemma på aftonen, ty då kunde han vara säker, då kunde han gå och glädja sig åt det.
Hvad som något afkylde honom, till det att ”dåligt blod” ringde honom i öronen var att han märkte att man med afsigt lemnade honom ensam med den unga flickan, liksom för att ge honom tillfälle att förklara sig.
Det drog derför ut på tiden.
Han gick der månad efter månad, men det blef intet frieri och ingen förlofning.
Så började man bli misstrogen och tänka att han ville göra flickan till sin älskarinna och icke till sin hustru.
Man visste ju att han stod i ett ordnadt kärleksförhållande till en annan.
Flickan var kär i honom.
Men han blef allt mer obeslutsam.
”Dåligt blod, dåligt blod.”
Fadern var rik och ifrigt intresserad af literatur, ärekär, samt angelägen att få en framstående måg, men för resten något högljudd och ofin vid sina middagar.
Slutligen blef det en fullständig brytning.
Det kom så, att B., flickan samt någon mer, promenerade utåt Fredriksbergshållet, så kom fadern och såg det, trängde sig på ett nästan ohöfligt och brutalt sätt emellan dottren och B., som gingo bredvid hvarandra.
En gång då de sedan träffades och B. var hennes bordskavaljer sade hon på tal om någon annan samt temligen omotiveradt:
”henne borde ni gifta er med, jag är för dum.”
Hon sade det i ett slags förtviflan, och så högt, att hennes qvinliga bordsgranne också borde kunna höra det.
Hon har sedan blifvit gift, men hennes äktenskap är mycket olyckligt.
Han hade berättat lugnt, redigt, nästan muntert ibland, endast emellanåt afbruten af en nervskakning.
Men så sjönk han alldeles tillhopa.
”Har ni ingenting jag kan få bita på, ingen riktig mat, endast några torra cakes eller sådant.”
”Nej, men jag kan ringa.”
Han gjorde invändningar först, men så fick jag ringa efter cakes och vin.
Hur gammal han hade kommit att se ut!
Ansigtet så litet och hopskrumpet, bröstet insjunket, och en blek, vissnad pergamenthy.
Munnen hade kommit att se så bred ut och det märktes att han mistat tänder.
Mot den gulbleka hyn såg näsan rödaktig ut, som i köld.
Stackars min Cæsar!
Men jag höll mer af honom än någonsin, ty i detta ögonblick var han icke Prahl Hans, endast menniska.
En rätt och slätt hvardagsmenniska som jag sjelf.177
Han fick sitt vin, stackars min hjelte.
Och han såg så sjuk ut.
Nervskakningarne kommo allt oftare.
Det stod icke till att slå bort, det der, hvad det nu var.
Han hade fått veta det strax innan han kom upp till mig.
Hade han ingen han kunde förtro sig åt?
Jo, sin mor.
Men det ville han inte, då skulle hon bli så orolig och inte kunna sofva på hela natten.
Hans ansigte får ett så ärligt, vackert uttryck, så snart han talar om modern.
Han tog fram en nyckel, som var alldeles blankpolerad af att ha legat i fickan.
”Jag bär alltid nyckeln till min mors rum på mig, så att jag kan träffa henne hvilken tid af dygnet jag vill.”
Jag såg på nyckeln, och jag tänkte på hvilken vidunderlig lycka det måtte ligga i att vara hans mor.
Tusen gånger hellre det än hans mest afgudade älskarinna.
Men hans mor skulle nog hellre önska att han anförtrodde henne allt, äfven om hon skulle bli orolig, och han borde heller inte tänka på det, ty när det är någon man håller af – – – –
Det var en vacker lära jag der predikade!
Skulle man inte bry sig om att man gjorde en annan ondt!
– – – – – – I alla fall var modern icke längre hvad hon varit förut.
Edvard hade en gång sagt ett slående sant ord om henne.
De gingo ned om trappan och E. sade till G.:
”mor begynder at blive gammel; jeg tror ved Gud at hun beundrer os.”
Deri ligger det, tillade B., hon har mist den kritiska skärpa, som förr gjorde att hon stod så ofantligt öfverlägsen gent emot dem.
Det kritiska sinnet ha de ärft efter henne.
Nu börjar hon tala mer, som gamla menniskor göra, och hennes blick är icke så säker.
Men skulle han icke tala med henne i alla fall?
Nej, hon var förändrad, hon var icke som förr, hon skulle bli förtviflad, och hon skulle plåga honom med sina råd.
Jag begriper icke hur han kom att tala om sin hustru.
Jag tror att han helt omotiveradt frågade mig om jag hört omtalas den stora skandalen före hans afresa till Polen.178 Och jag svarade ja.
Jag mins att han bad mig berätta hur jag hört det framställas, men jag bad att få slippa, jag hade fäst mig så litet vid det; jag vet hur sqvallret förvränger allting.
Så betänkte han sig ett ögonblick, och så började han berätta, jag tror det var på detta sätt han kom att tala om hustrun.
Han berättade så mycket, gående än fram, än tillbaka i tiden; påminnande sig än det ena, än det andra, görande tillägg och rättelser, att det är mig omöjligt att uppteckna det ordentligt; jag måste göra som han: låta det komma fragmentariskt, huller om buller.
Det var en ung flicka, sade han.
De hade blifvit bekanta med anledning af hans föreläsningar.
ni har naturligtvis hört hvad hon heter?
– Ja. – Berta Knudtzon heter hon.
Hon är ungefär vid er ålder.179
En af hans allra bästa väninnor här, en som varit det i många år och som han litar på är syfilis-läkaren Bergs hustru.
Doktorinnan Berg är nu omkring 51 år gammal.180
Mötet mellan honom och fröken K. i Schweiz eller Frankrike, hvar det nu var, egde rum i Augusti 1885.
Skandalen bröt ut som värst i Dec. 1885.
Han kom hem från Polen i medio af April 1886.
Förhållandet tycks ha varat ganska länge innan det ödesdigra aftalet om att mötas på utländsk botten.
Det var vid en badort, troligen i södra Frankrike han låg.
(Maurits säger han den hette.
Hur det uttalas vet jag ej.)
Hustrun misstänkte de två innan han reste ut.
Hon sade att hela badresan var naturligtvis endast en förevändning.
Han säger att de endast voro tillsamman i den der lilla franska staden 3 timmar.
Detta är naturligtvis en osanning, som han säger för fröken Knudtzons skull.
För ett tre timmars uppehåll behöfver man näppeligen en så stor koffert att den poletteras.
Han hade flera gånger skrifvit och bedt om detta möte, men hon var rädd.
Han hade skrifvit och förestält henne att det icke alls kunde finnas någon fara.
Ingen kunde få veta det, då ingen kände dem, och ett våldtägtsförsök kunde hon naturligtvis icke befara.
De voro således alldeles ensamma och fria.
Det måtte ha varit härligt; hon är ju – såsom hörande till societeten – alltid smidd i det konventionellas bojor.
Nu ändtligen kunde hon få vara fri en gång, och så skulle hon få betala det så dyrt.
Hvad som än mera än den poletterade kofferten tyder på en längre samvaro är det yttrande han lät undfalla sig:
”vi havde lavet os en jargong dernede.”
På tre timmar hinner man icke ”lave sig” en jargong.
”det var en Person vi begge kendte, og som vi plejede at kalde for Paven.
– Hon hade nämligen skrifvit något om ”påfven” i det der brefvet, som uppsnappades, och menniskor uttydde det som om det skulle vara B. sjelf. – ”Men det var slet ikke mig.”
Jag vet icke om det var före eller efter deras gemensamma utomlandstur, som hustrun en dag kom in i hans rum med en min som hon alltid har när hon bär något fanstyg i skölden.
Hon gaf honom en biljett – ”Den är ju till mig, och den är bruten!”
– Ja hon hade kommit att öppna den af ”misstag”.
Hon började med att säga att nu skulle han vara riktigt god och snäll emot henne, efter hon kom och lemnade honom detta bref.
Biljetten var från fröken K-n.
Hon bad att han måtte möta henne i konstutställningen så och så dags, hon tyckte det var så länge sedan de råkats.
Hustrun hade gått och mött henne i stället.
Och hon hade naturligtvis sagt henne något af hvad en svartsjuk qvinna känner.
Men den stora kraschen kom senare.
Och ännu en biljett hade hustrun uppsnappat.
Denna breflapp bad honom komma upp till fröken K-s mor så och så dags på e.m.
Denna gång hade hustrun endast öppnat skrifvelsen och B. hade ingen aning om att den varit i hennes händer.
Han tyckte nog att hon såg orolig ut när han gjorde sig i ordning att gå ut på e.m.
Jag tror att hon sade sig också vilja gå ut, och att de följdes åt till Politikens kontor.
Der väntade han tillräckligt länge, ty han misstänkte att hon kunde stå och hålla utkik efter honom.
Han kom senare än bestämdt till mötet, men det gjorde ingenting, – hellre det än vara oförsigtig.
När det var skumt gick han.
Han och fröken K. sutto i denna senares rum, då modern helt förstörd kommer in och säger:
”här är er hustru, hon frågar efter er och säger att vi hålla er dold här i huset.
– Den gamla frun hade svarat att doktor B. helt enkelt var der på besök, men frun var ursinnig och det blef till ett obehagligt uppträde.
När detta skedde vet jag icke.
Så var det vintern 85 före jul.
Han hade fått bref från fröken K.
Hade gått och burit det i fickan under dagen, men om qvällen innan han skulle lägga sig, sedan han suttit uppe och arbetat tog han fram det för att läsa det omigen.
Han tänkte lite på att bränna upp det af försigtighet, men så nändes han icke, det var så ”nydeligt” skrifvet.
Så kastade han in det i sitt stora manuskriptskåp mellan bladen af Tysklands literaturhistoria, så tog han nyckeln af och lade den i sin ficka, derefter gick han till sängs.
På morgonen då han vaknade fann han sina kläder kringspridda i rummet och skåpsdörren öppen.
Hade här varit tjufvar?
Men brefvet måste åtminstone vara i behåll.
Han sprang upp och såg; det var borta.
Han ville tvinga hustrun att återgifva honom brefvet.
Hon hade det icke; det var redan bringadt i säkerhet.
I tre dagar stod kampen om det.
Så lemnade hon brefvet, han brände det och trodde att nu var den historien begrafven.
Han säger att hon bespejar honom alltid.
Hon påstår att hon lefver endast för honom, men i sjelfva verket kan hon sägas lefva för och af sin svartsjuka.
Hon hade troligen hela aftonen medan han arbetade stått med ögat vid nyckelhålet och lurat på honom.
Så der följer hon honom alltid med sin vaksamhet.
Hu, så ohyggligt!
Att veta ett sådant rofdjursöga stirra på en ur mörkret utanför ens dörr, i nattens tystnad, när man tror sig obemärkt!
Det ryste mig i ryggen.
Ett sådant lif!
Och han har icke kraft att göra sig henne qvitt.
Han är svagare än hon.
Han kan tåla sig med att vara som ett offer mellan hennes händer.
Det är denne man, som jag trodde vara en herskarande.
– – – Hum – – – –
Ofta brukar hon följa honom på gatan, när han går ut.
Han måste alltid vara beredd på det, gå omvägar och se sig tillbaka.
Det stulna brefvet tycks ha varit längre och innehållsrikare än de förut uppsnappade.
Det var fint, täckt och skämtsamt i tonen.
Det innehöll tillräckligt för att förråda en förälskelse men vederlade hvarje påstående om brottslighet.
Så stod der t.ex. på ett ställe: ”vårt förhållande, hvilket egentligen icke något förhållande är.”
Men på ett annat ställe säger hon med afseende på möjligheten af en samvaro på neutral grund:
”om min mor kunde läsa i sin dotters hjerta, så visste hon hur ifrigt jag önskar en resa till Paris.”
Och så kommer det vidare ett skämt om att ”kejsaren ändå måste gå till Canossa,” hvilket bestämdt har afseende på B. sjelf, fast han förnekar det.181
När man började hota med att offentliggöra brefvet i tidningarne och B. invände att det ju vore brändt, kom hustruns triumferande:
”men jag hade tagit en afskrift.”
När han sade det härmade han ovilkorligen hennes ton, det kom någonting djefvulskt hånande i rösten, då han sträckte sig fram och sade det, triumferande, skadegladt.
Det verkade så ohyggligt det hela, i denna tysta natt, vid lampan, som stod och brann, detta bleka ansigte och denna mun, som talade och talade om idel oförrätter, om fjettrar som icke kunna brytas och som skola knäcka hans kraft.
Jag frågade honom om han icke kunde sätta skräck i hustrun.
– Nej, hon fruktar ingenting.
Fröken Knudtzons bröder äro framstående högermän och tillhöra ett af Kjöbenhavns älsta, rikaste och mest ansedda affärshus.
Systern, som blifvit venstersinnad, hade ”i Kaadhed” hvisslat i en nyckel, eller någonting, för den Estrupska processionen.
En af bröderna var med deri och hade sett det.
Om jag ej misstager mig äro de två grosserere, och den ene är kapten.
Detta sista vet jag med säkerhet.
Modern bor nog, om jag gissat rätt efter adresskalendern, i Amaliegade, och utom Berta har hon visst ännu en ogift dotter hemma.182
Han knöt handen för pannan med denna nu för mig så välkända åtbörd af vanmäktigt, tigeraktigt raseri.
”Tänka sig detta mitt kärleksbref läst af alla dessa menniskor!
– Mina intimaste förhållanden släpade omkring af ’Bysladderen’!”
Och allt detta skulle komma af ”det reneste, sarteste Forhold i mit Liv.
Jeg havde ikke en gang kysset hende.”183
Det var visst före hennes afresa till Paris, som de åter aftalat att råkas.
Man begärde förklaring, – bröderna.
Herre Gud, de ville helt enkelt säga hvarandra farväl som andra menniskor, hvilka varit bekanta och som skola skiljas.
Man kunde väl åtminstone få göra det i hela familjens närvaro.
Detta beviljades.
Och de kommo in, för sittande familjeråd, för att under kontroll taga afsked af hvarandra.
Han syntes, som alltid vid sådana tillfällen – sade han – fullkomligt lugn.
Jag ser dem båda, bevakade af hatfulla blickar, hon förgråten, men stel och kall, han blek, beherskad, men med skälfvande nerver och svidande sinne.
Sedan hon rest trodde han att allt var förbi, men det blef ännu värre.
Ty så kom ryktet att hon rest emedan hon skulle ha barn.
Man fordrade en skriftlig förbindelse af B. att han aldrig mer skulle tala till eller söka närma sig henne.
”Det liknar just icke din karaktär mycket att ge en dylik förbindelse,” sade Edvard.
G.B. telegraferade till henne och frågade om hon önskade att han skulle afgifva en dylik försäkran, ty i så fall ville han göra det.
Hon svarade ögonblickligen att han för allt i verlden icke måtte låta förmå sig dertill.
Skandalen växte.
Hennes rykte var alldeles förstördt.
Han måste åter telegrafera, denna gång att hon strax skulle komma tillbaka, ”for at gaa op og ned ad Östergade tre Gange om Dagen” för att visa det ryktet talat osanning och att hon hade sin vanliga figur.
Han säger att man måste då inse hur de riktigt drifvits ihop, tvingats att hålla af hvarandra, just derför att de lidit så mycket gemensamt.
Hennes hår har blifvit gråsprängdt, bröderna ha förskjutit henne, hennes qvinliga bekanta neka att taga emot inbjudning till hennes mor.
Hon är utstött.
Den enda hon fått behålla är systern, som varit henne trofast.
Innan detta hade hustrun en dag kommit och visat honom ett telefontelegram, hvilket hon nyss erhållit, och som hade följande lydelse: ”Georg och Berta voro tillhopa den 9de och sist på Lördag.”
På danska heter det ”i Lördags”.
– Den tyska vändningen sade honom genast att hustrun sjelf låtit afsända telegrammet.
Fru Knudtzon hade erhållit ett precis lika lydande, och kaptenen kom upp till B. för att begära förklaring.
Då B. icke ville gifva den begärda försäkringen att icke vidare träffa fröken K. hotade man honom dels med öfverfall, dels med att offentliggöra brefvet.
Hvad den första hotelsen beträffar gjorde den blott att han alltid gick med en laddad revolver i fickan.
Den andra brydde han sig icke om; man kunde ej säga mer än att hon var förälskad i honom, och man sade ju redan mer än det.
Han säger att han ingick sitt äktenskap af ridderlighet, ”jeg elskede hende ikke længer da vi giftede os.”
Men han tyckte att han var skyldig henne denna upprättelse.
”Hvem kunde också tro att hon skulle blifva sådan!
Hon var ett barn, – ett komplett barn.”
”Men det är just det farliga med barn, att man vet aldrig hvad de kunna bli till.”
”Just så!”
Första gången han sett hennes lynne skymta fram var i början af deras bekantskap.
Han, hon och en fru af deras bekanta voro ute på promenad, den främmande frun frågade om B. på aftonen skulle gå på teatern och han tycktes hågad.
”Men det kan ni icke,” utbröt hustrun med häftighet, ”ni sade till den der officeren, att ni skulle vara hemma, om han ville besöka er.”
Hennes häftighet förvånade honom då; han förstod icke att det var en uppflammande svartsjuka, och att hon ville hindra honom från att gå med frun.
Jag undrade om han icke hade medel att göra sig fri från detta outhärdliga förtryck.
Om han skildes utan af lagen godkänd grund skulle hon ta barnen.
Och hon skulle aldrig godvilligt gå in på att skiljas.
Dessutom kan han icke hålla två hushåll; det skulle bli för dyrt.
Och så vet hon att han i grunden är för vekhjertad; han skulle icke för andra gången vilja göra henne till en frånskild hustru.
Genom det att han har så många politiska och personliga fiender, och genom det att hon sätter sig i förbindelse med dem är det hon blir honom öfvermäktig.
Han har hållit mycket af henne.
På den tiden då de begagnade samma sängkammare kunde det hända att han med en förlamande ångest ”ja næsten med et Hvin”,184 kunde vakna och se hennes ansigte böjdt ned öfver honom, – ”detta ansigte, som en gång varit mig så kärt!”
Och äfven Edith har hon dragit in i detta.
Detta sjuårsbarn känner fröken Knudtzons namn.
En gång hade hon hemlighetsfullt, med ett barns lilla skälmska tetighet kommit och sagt: ”jeg skal hilse dig fra en Dame”. – ”Hvad er det for en Dame?” – ”Fröken Knudtzon,” hviskade hon småmysande och ännu närmare vid hans öra.
Han frågade strax derefter fröken K., om hon bedt helsa honom genom Edith; hon hade icke sett henne ens.
Och han vågar icke ens anställa förhör om det.
Han hade sagt till Edith sedan, ”men sig mig, hvor kunde du hilse mig fra fröken K.?
Kender du denne Dame?
– Så såg hon slugt på honom en stund, och så sade hon, ”nej”.
”Men hvor kunde du da sige – – – ?”
Hennes ansigte vexlade uttryck.
Det såg skrämdt, skarpt, misstroget åt dörren.
Så klämde hon sig intill honom och sade hastigt:
”nu skall du låtsa som ingenting, så skall du rycka upp dörren med ett enda tag, och är der så ingen, så skall du göra likaså med nästa dörr.”
Han gjorde som barnet hade sagt, och då den lilla blifvit säker på att ingen lyssnade på dem, sade hon hastigt och skyggt: ”De banker mig.”185
”Banker dig?”
Det var så ohyggligt att se honom i sin sydländska ifver återge alla skiftningarne i detta lilla barnansigte, som är så likt hans eget, att det var som om jag äfven sett henne, när jag såg honom.
Det var så hjertskärande med denna misstro hos sjelfva barnet.
En gång misstänkte han att hon ville rymma till Tyskland med båda barnen, ty det har hon gjort en gång.
Han lät föra Edith till Edvard i förvar.
Hustrun frågade efter henne.
Han såg henne i ögonen.
”Jo du, jag kunde tro att du ville resa med dem, och jag har satt Edith i säkerhet.”
Hans bröder vilja icke veta af henne mer, icke heller föräldrarne.
Söndagsmiddagarne brukade de förr äta hos dessa senare, men icke nu mera.
En gång hade hon ur hans gömmor tagit en summa penningar, som stod i ett litet skrin, och detta hade hon burit ut i staden och lemnat i förvar hos någon af hans bekanta under föregifvande att det var hennes medel, som hon önskade skydda emot honom.