Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
/ Att det sålunda är det nuvarande s. k. realläroverket som enligt vår mening bör blifva framtidens “ allmänna läroverk “, torde stå klart för dem, som följt vår framställning och de skäl vi gifvit för vår uppfattning.
Att detta möjligen också varit den stora uppfostringskomiténs afsigt, hafva vi redan antydt.
Och att äfven den allmänna meningen går i denna riktning, visar det sakförhållandet, att realläroverkens lärjungeantal med få afbrott oupphörligt tillväxt.
— Af den omständigheten, att latinlinien trots detta fortfarande eger en afgjord öfvervigt öfver reallinien, torde man emellertid vara böjd för att sluta, att tiden ännu ej vore mogen för en sådan principförändring som den vi antydt.
En sådan slutsats vore dock förhastad.
Ty först och främst måste man taga hänsyn till det stora antal, som nu i följd af universitetens fordringar måste läsa latin.
Frånräknas nu detta antal, så återstår i alla fall en mängd, som otvif-velaktigt skulle öfvergå till realläroverket, om man nämligen icke hyste en viss misstro till den humanistiska bildning detta meddelar.
Att skolynglingarne sjelfva icke kunna bilda sig något omdöme i denna sak, är naturligt; och deras föräldrar och målsmän äro sällan i tillfälle att pröfva de olika bildningsliniernas värde.
Det bör derför lätt inses,
* Under de senaste tio åren hafva förhållandena tett sig på följande sätt: vårterminen 1873 utgjorde lärjungarnas antal å reallinien inom klasserna VI och VII af Sverges offentliga läroverk 11,i X af hela antalet, samt de följande terminerna resp. 12,7, 12,4, 13,4, 13,5, 15,2, 15,o, 17,&amp;, 17,5, 22,8, 22,e, 24,e, 20,9, 24,7, 24,3, 19,2,18,8,22,6, 22,i; höstterminen 1882 utgjorde det 20,4 Inom högsta klassen (VII: 2) utajorde realisternas antal under samma tider 8,3, 10,5,10,5, 8,4, 8,9, 10,0, 10,1, 9,6, 11,2, 15,5, 16,3, 20,9, 20,7, 17,6, 18,2, 19,5, 19,9, 23,9, 24,3, 23,9 fC * — Tillökningen inom högsta klassen är sålunda både större och jemnare än inom gymnasium i dess helhet, och procenten har inom denna klass på de sista 10 åren betydligt mer än fördubblats.
Huru de tillfälliga återgångarna skola förklaras, veta vi icke.
Så mycket torde dock anses för säkert, att de ej få anses beteckna något omslag i den allmänna opinionens riktning.
Sannolikt har man att söka grunden hufvudsakligen i ekonomiska förhållanden.att latinlinien, som har traditionerna för sig, skall hafva öf-vertaget i den allmänna opinionen.
Man fruktar, att realläroverket icke meddelar nog humanistisk bildning; man skickar derför sina gossar till latinskolan — men man klagar.
Måhända har också misstroendet till en viss grad sin befogenhet.
Såsom allmänt läroverk borde derför realläroverket höjas genom beredande af något större utrymme åt de humanistiska bildningselementen, hvarjemte de vetenskaper, som för den borgerliga bildningen studeras, måhända kunde erhålla en framställning, som bättre tjenade den humanistiska bildningen och satte dem i större sammanhang med de i egentlig mening humanistiska vetenskaperna.
Det skulle emellertid föra oss för långt från värt ämne att gifva en vidare utveckling åt dessa antydningar.
Så skulle då den grundläggande bildningen blifva gemensam för industriens män och den andliga odlingens bärare.
De förra kunna ej umbära den bildning, som skänker dem en klarare öfverblick, en vidare utsigt öfver de förhållanden, hvaraf de ledas och som de skola leda.
Och för de senare är ej heller borgerlig bildning öfverflödig, särskildt insigt i de för vårt århundrade så betydelsefulla naturvetenskaperna; detta har man allt mera börjat inse, och det uttalas ju redan af den stora uppfostringskomitén i dess yrkan, att “ realbildningen “ på båda linierna skall drif-vas lika.
Det är just denna komités förtjenst att hafva framhållit realbildningens vigt, och det torde ock hafva varit denna omständighet som dess förslag haft att tacka för sin framgång.
— (Jenom en sådan anordning af våra allmänna läroverk, med folkskola och borgarskola såsom supplement, kunde vårt skolväsen åter erhålla den klarhet och fasthet hvarför 1649 och 1820 års skolordningar vunnit ett berät-tigadt erkännande, utan att behöfva uppbära förebråelser för att utgöra prest- och embetsmannabildningsanstalter.
Och hvad den koncentration beträffar, som de äldre skolordningarna uppnådde genom att låta de klassiska språkstudierna bilda undervisningens medelpunkt, så må manbesinna, att koncentration lätt blir detsamma som ensidighet, och att ämnessplittringen både kan och bör motverkas genom uppvisande af det sköna sammanhang, som nyare tiders forskning lyckats uppdaga såväl på naturens som på kulturhistoriens område som äfven mellan dessa båda.
De många språken stå väl utom detta sammanhang, men de äro nu ett nödvändigt ondt; de äro nödvändiga, emedan de anses nödvändiga.
På detta sätt tro vi oss hafva rätt angifvit tidsandans riktning i undervisningsfrågan.
Man är ej emot borgerlig bildning.
“ Utilitetsprincipen “, som stundom blifvit så förkättrad, är ej endast en populär mening; den är numera en vetenskaplig princip.
— Man är ej emot humanistisk bildning.
I riksdagens skrifvelse af den 16 november 1854 betonas, att den humanistiska bildningen ej mindre än den borgerliga bör af staten omsorgsfullt vårdas.
— Men man är emot latinet och grekiskan.
Låt oss derför se till, att det vakna och lefvande intresset för allsidig bildning icke förspilles för tvänne språks skull, om hvilka Montaigne säger, att det må visserligen vara något fint och stort med dem, men att de Jcöpas för dyrt.
Vi instämma i detta yttrande; de kosta landet penningar, de kosta ungdomen helsa och tid.
Först sedan ofvanstående var färdigskrifvet, har författaren kommit att taga kännedom om ett " Genmäle ” af signaturen Uffe i novemberhäftet för 1882 af Pedagogisk Tidskrift.
Vi anmärka detta, ty likheten i åskådningssätt, äfven hvad enskildheter angår, är verkligen så Öfverraskande, att man kunde vara böjd för att antaga något slags sammanhang mellan de båda uppsatserna.
Det är oss en gläclje att hafva, påträffat denna öfverensstämmelse i åsigter hos en för vårt skolväsen så varmt nitälskande person som denne författare, och vi anse oss häri hafva vannit ett godt stöd för riktigheten af vår uppfattning.
— Vi vilja i detta tillägg upptaga till skär-skådning ett bevis för de klassiska språkstudiernas förträfflighet, som ofta anföres, (men som vi förut icke haft tillfälle att betrakta.
Det är nämligen det kända förhållandet, att i England dessa studier
/ fortfarande utgöra skolundervisningens kärna; och i detta förhållande har man velat se en kraftigt medverkande orsak till den öfverlägsna ställning, som den engelska nationen intager inom den moderna kulturen.
Vi tro dock detta så litet vara händelsen, att vi skulle vilja påstå det England uppnfitt sin öfverlägsenhet icke i följd af, utan trots sitt skolväsens inrättning.
Man får nämligen ej öfverskatta skolbildningens inflytande.
Rätt ledd, kan den nog uträtta mycket; men de fel, som dervid begås, och de brister, som deri finnas, äro vanligen ej så svåra, att de ej kunna rättas och upphjelpas så småningom, om ock långsammare, genom den mognare ålderns sjelf-förvärfvade erfarenhet.
Och hvad ett kraftigt folk i den vägen kan åstadkomma visar just den engelska nationen, icke minst de många ” selfmade men ”, som utgöra dess stolthet.
— Man får dock ej häraf sluta, att det på det hela taget kan vara likgiltigt, huru skolundervisningen ordnas.
Ty en rätt lagd grundval förebygger månget misstag och mycken tidsförlust, och under de många famlande försöken skola vi väl då och då lyckas uppdaga någon ny sanning, blott vi med allvar söka det rätta.
%Medaljonger och statyetter.
Gam betta.
Det var han — så hafva de illasinnade berättat för oss — som skaffade kejsarinnan Eugenie den tillåtelsen, hon för några år sedan fick, att uppehålla sig en kort tid i Frankrike.
Det var också han, som då man bad honom intres- ' sera sig för att kejsarprinsen kunde få lof att uppehålla sig i Frankrike, väl afvisade detta, men så märkvärdigt höfligt; han sade, att han icke kunde arbeta derför, men det föreföll som ville han säga, att om andra ville göra det, skulle han icke lägga hinder i vägen.
Och det var slutligen också han, som under kriget sörjde för, att de orleanska prin-sarne kunde försätta sin tjenst i hären.
Han kunde nog alltså ganska väl finna sig i, att krönta hufvuden bådo honom öm något, denne republikan, och han var nog icke så alldeles stenhård, när fursteglansen på nära håll strålade honom till mötes.
Sålunda säga de, dessa små andar, som alltid äro till reds, när en stor man skall baktalas.
Men svara dem med en enda fråga: var det icke också han, som insatte hela sin prestige på kommunarder-nas amnesti?
Huru hatade han dem icke, dessa kommu-
* Under denna rubrik ämna vi, efter r&amp;d och lägenhet, göra ” Dagens Krönika ” till ett litet Panteon för nyss hädangångna celebriteter.
Bed. \
nens män!
De hade förstört allt hvad de kunde af Frankrike; då landet var förödmjukadt, gjorde de förödmjukelsen större.
Der fiender icke hade rasat, der härjade de.
Då Frankrike framför allt behöfde enighet, mördades fransmän af fransmän.
Bittert och outplånligt måste hans agg vara till dessa män och qvinnor.
Och så satte han hela sitt politiska renommé på spel för att få dem benådade.
Hvarför gjorde han allt detta?
Derför att fosterlandskärleken var lifsnerven i all hans diktan och traktan.
Han kände icke en förbrytelse så stor, att förbrytaren icke mera borde få se fransk mark.
Han hatade ingen så djupt, att han ville för beständigt utestänga honom från det land, som var honom det skönaste af allt.
Han föraktade dessa na-poleonider, hela hans sympati var hos dem, som jagade kejsarfamiljen ut ur landet, men att neka dem återse Frankrike: han ville icke tortyr.
Och derför kunde hans hjerta icke heller fördraga att de rasande från barrikadstridens dagar skulle dö på Numea långt från fosterlandet.
Han visste att för honom fans intet lif utan Frankrike.
Och han tänkte, att det var på samma sätt för alla franska medborgare.
Det var detta land och detta folk som han älskade.
Och folket visste det.
Det är icke blott barn, som känna i luften hvem som håller af dem, åt hvem de kunna hän-gifva sig.
Vuxna menniskor äro lika så kloka, och den franska nationen förstod att han som ingen annan hade invigt sitt lif till dess väl.
Häri låg nyckeln till hans märkliga, hans ensamt stående inflytande.
De litade på honom alla, borgaren, bonden, arbetskarlen.
' Det tjenade icke mycket till med de många illistiga försöken att göra honom misstänkt, att få dem till att tro att äfven han önskade att vara en usurpa-tor.
Han hade nu en gång vunnit deras hjertan.
Då fienden stod i landet, bevarade han förtröstan längre än de andra.
Han var den, som sist böjde nacken.
Och det franska folket bragte honom sin tack, quia de república ne despe-ravit, derför att han längst trodde på det.
I de dagame fåste han sitt folk vid sig genom band, som sedan aldrig kunde brista.
Det var ett inre frimureri mellan folket och honom.
De förstodo hvarandra.
Han tordes ju icke helt och hållet säga, hvad han tänkte.
Tyskarne lurade på honom, han måste vara försigtig, när han talade om de två förlorade provinserna.
Men han behöfde icke heller säga mycket.
Knappast två ord har han talat om revanche.
Och likväl var han revanchetankens bärare, likväl var det han som har framkallat den anda, i kraft af hvilken mångtaliga franska bönder ha sin sparbössa “ för nästa krig “.
Och det var hans hemlighet att kunna fortfarande gifva näring åt denna stämning, utan att direkt tala om den.
Grundtvig har sagt:
Den har aldrig levet,
Som klog på, det er blevet,
Han forst ej havde kjär.
Gambetta förstod sig så väl på Frankrike, derför att det var hans första och sista, hans enda kärlek.
Och folket lärde att förstå honom, då det först hade lärt att älska honom.
Det var studenterna, han först eröfrade.
Han, som sedan uttalade de stora orden om “ de nya samhällslagren “, han hade just sjelf först slutit sig till det lag, som då alls ingen tänkte på.
Och på dessa möten i Quartier latins kaféer, dessa restauranter, med hvilka man sedan så ofta har hånat honom, der var det, han grundläde republiken.
Då Björnson nyligen i Köpenhamn talade till en stor församling af studenter, sade han: “ Bekännen alltid eder tro, äfven der det synes till ingenting gagna; bekännen eder tro på tankar, hvilkas förverkligande synes mycket aflägse.
Ty krisen kan oväntadt komma, och då skall den bäras fram till resultat efter den stämning, som eder bekännelse har skapat. “ Då 1870 napoleonidernas tid var förbi i Frankrike, då kunde i och för sig en annan herskarefamilj blifvit kallad till tronen, men på grund af den stämning, Gambettas bekännelse hade skapat, segrade republiken.Naturligtvis var han icke den ende, som hade drömt om republiken under kejsardömet, hvars styrka reaktionen verlden rundt prisade så högt.
Der var ett djupt och jäsande missnöje bland de bästa i Frankrike med mannen af 2 december, som nådde tronen genom en förbrytelse och sände hedern till Gayenne.
Men de andra sveko under ' tvifvel, Gambetta kämpade i tro, och hans tro hade den styrka som kräfves, då det är berg som skola flyttas.
Han måste vid denna tid väcka uppseende, han den fullblodige, varmhjertade, som reste sig mot alla dem, hvilka vi i “ Naboben “ ha sett lefvande af Jenkins piller; han svälde af kraft, de andra begagnade medicin för att få uppskof med pulsslagets upphörande.
Egenskapen af blaserad har aldrig varit större än vid detta kejsarhof.
Det var konst-ladt alltsammans.
Det var jern, som bragte konstladt blod i männens ådror, det var smink som gaf qvinnornas kinder konstlad färg, och det var plebiscit, som uppbar kejsardömet på en konstlad folkstämning.
Gambetta var blott natur, lyckligtvis en natur, som var för god att nöja sig med att blott vilja ” göra lycka “, något som eljest hade varit honom så lätt.
Om han velat, hade han kunnat göra lycka vid sjelfva kejsarhofvet och förblifva republikan likväl.
De begagnade ju der allt till att roa sig med, äfven öfvertygelser.
Ni mins, då Daudet, den unge liflige sydländingen, blef sekreterare hos hertigen af Morny.
“ Men det vill jag säga hr Hertigen rent ut “ — sade han i sin naiva uppriktighet
— “ jag är legitimist “.
— “ Åh, hvad betyder det “ — svarade Morny — “ det är kejsarinnan också, jag är orleanist och kejsaren är socialist. “ Vid ett sådant hof kunde man hafva god plats för en republikan, man skulle till och med gerna skämt bort honom.
Betecknande är det, att då Gambetta en dag nödvändigt ville höra förhandlingarne i kammaren och hans vänner icke kunde skaffa honom plats, der-för att allt var öfverfyldt, fick en af dem den idéen att vända sig till Morny, som var kammarens president.
“ Bed honom gå in i min loge “ — sade hertigen — “ jag skullegerna vilja se den lille advokaten från Quartier latin “.
Och under förhandlingarne fixerade sedan hertigen oafbrutet uden lille advokaten. “ Det hade blott kostat Gambetta ett ord, och man skulle förevisat honom vid kejsarhofvet.
Men han hade då också blifvit glömd, innan kejsaren jagades bort.
Han hänförde studenterna genom sin vältalighet, och utifrån deras lag strömmade hans berömmelse till allt vidare kretsar.
Så var det Baudin-processen kom.
Delescluze blef anklagad, derför att han velat resa ett minnesmärke för den deputerade Baudin, som föll under sitt motstånd mot statskuppen af 2 december.
Gambetta blef Delescluzes defensor.
“ Om du icke försvarar mig sålunda, att du blir arresterad under föredraget, är jag icke nöjd “, hade Delescluze sagt.
Gambetta blef väl icke arresterad, men Delescluze hade ingen grund att vara missnöjd.
Gambetta hänförde domstolen genom sin vältalighet.
Skoningslöst och med mäktigt patos skildrade han kejsardömet, dess brottsliga upprinnelse, dess tilltagande kraftlöshet.
“ Alla andra regeringar “, sade han, “ ha firat den dag då de kommit till makten.
Men kejsardömet följer icke denna plägsed.
Derför att den icke törs fira den dag, då Napoleon III nådde makten med en hand full förbrytare, sådana Catilina samlade omkring sig. “
Som en våldsam ström brusade orden fram öfver hans läppar, då plötsligen händelsen spelade honom ett spratt.
Under hans lifliga gestikulation gled advokattalaren åt sidan, man såg en underlig, brokig vest, som var något för kori, och mellan den och benklädema stack skjortan fram.
Han stod ansigte mot ansigte med de lättrörliga, till skratt färdiga fransmännen, men icke en enda drog på smilbandet, man hängde vid hans läppar och glömde allting annat.
Då allmänna åklagaren i sin förlägenhet ingenting annat visste, än att rycka på axlarne, dundrade Gambetta emot honom: " Ni rycker på axlarne; ert hån är mig lika likgiltigt som ert hot.
Ni kan förfölja oss, men äran och modet kan ni icke beröfva oss. “ Från den dagen var Gambetta en man, som ej kunde förloras ur sigte.
Det tjenade ej mycket till, att man i salongerna frågade: “ Hvem är egentligen denne Gambetta? “ Visste man det icke i salongerna, så visste folket det; hans ord hade burits öfver hela landet och hade funnit återklang.
Då valen kommo 1870, blef han vald både i Paris och Marseille.
Han blef vald som radikal, öch genast på talarstolen proklamerar han radikalismen och republiken.
Hans vältalighet hänför äfven här.
Med sin väldiga röst tyckes han vilja krossa kejsardömet.
Den 15 juli 1870, då kriget förklarades, föreföll ett oroligt möte i kammaren.
Förgäf-ves var då hvarje försök till fördämning mot den stämning, som det hade lyckats kejsardömet att skaffa, för att försöka att genom “ gloire “ dölja den inre kritiska situationen.
Thiers tog ordet, men man skrapade med fotterna och skar med pappersknifvarne.
Man ville icke höra honom, han kunde icke vid det tillfallet tränga igenom.
Sedermera utåt natten talade Gambetta.
Han var illamående och hes, men han skaffade sig gehör.
Premierministern Ollivier hade berättat om en depesch, i följd hvaraf Benedetti, Frankrikes sändebud, blif-vit förnärmad af konungen af Preussen.
Gambetta begär att få se depeschen.
Pappersknifvarne börja å nyo, fötterna skrapa mot golfvet.
Men Gambetta fortsätter: “ Depeschen, depeschen! “ Honom är det icke möjligt att nedtysta.
Så visar Ollivier sig på talarstolen, gräfver i sin rockficka, nej han kan icke finna depeschen.
Han försvinner under löje
— men kriget blef förklaradt.
Krigets gång känner en hvar.
Det var för Frankrike en nederlagens, förödmjukelsernas historia.
Fienden trängde längre och längre fram; 2 sept.
blef kejsaren fången.
Kejsarinnan nödgades fly från Paris, och icke en enda fransman ville hjelpa henne.
Det var en amerikansk tandläkare, som skaffade henne huld och skydd.
Den 4 sept.
blef republiken proklamerad.
Det har sagts, att Gambetta animerade härtill, men detta är osanning.
Först då massan under ro-.
pet “ Lefve republiken! “ trängde in i deputerade kammaren,gingo Jules Favre och han i spetsen för hopen bort till rådhuset, för att der bilda den nya regeringen, 4 septemberregeringen, af hvilken han blef medlem.
En månad derefter
gör han tillsammans med Spuller, hans närmaste vän, den
berömda luftresan bort öfver de preussiska härskarorna.
En fransk författare, som då var tillstädes, skildrar sina intryck med följande ord:
“ Det var på Saint-Pierreplatsen; der var ett oerhördt menniskovimmel, och midt på platsen några tåg och en ballong.
Hvad försiggick här?
Det var — berättade man — Gambetta, som ville resa, elektrisera provinserna, uppelda dem till att befria Paris, sätta mod i de skrämda själarne, förnya miraklen från 1792.
(Hvem vet, om icke Bazaine spelat förrädare, kanske hade det lyckats!
) Först såg * jag blott Nadar; men så fick jag öga på Spuller och Gambetta; Spuller var lugn, tyst; ett ädelt mod hvilade öfver honom.
Gambetta var som alltid liflig, samtalande.
Han såg mig, tryckte min hand och steg in i båten.
Spuller följde efter.
, “ Gör loss: “ hördes.
Ballongen steg i vädret.
Ett ögonblicks andlös tystnad.
Gambetta träder fram till båtens kant och helsar ned; ett väldigt, oändligt imponerande rop: “ Lefve republiken! “ och kort derefter var ballongen icke att skåda.
Det ögonblicket glömmer jag aldrig.
Man säge hvad man vill om denna ballongfärd, mod hörde der till den; den båt, Gambetta trädde in uti, bar mera än den der båten, som bar Caesars lycka: den bar Paris ’ hopp. “
Så var det han uppreste folket till den sista striden.
Krossad, förtviflad, men alltjemt med hopp arbetade han med denna öfverspända nervösa energi, som gör en men-niska så oändligen stark och gifver henne en sådan förunderlig förmåga att verka.
Ett ögonblick trodde verlden, att Frankrike ännu kunde segra, men det var för sent.
Det var då han vann Frankrike, ‘ d. v. s. hela det stora folket.
Men de kloka skakade ännu på hufvudet.
Thiers kallade honom en rasande galning; sedan arbetade han handi hand med honom, reaktionen hånade honom, då han efter Metz ’ kapitulation kallade Bazaine en förrädare.
Den sedan följande krigsrätten, som med hertigen af Aumale till president sannerligen ieke var partisk för Gambetta, gaf honom rätt.
Och om hela hans krigsförande ha preussarne gifvit honom det vackraste vitnesbörd.
I en tysk tidskrift och i ett sedermera särskildt utgifvet arbete har, som bekant är, friherre v. der Goltz, major i generalstaben, med styrka framhållit att Gambetta i de dagarne utvecklade en utomordentlig duglighet.
“ Som produktiv statsman “ — säger v. der Goltz
— “ har han bestått pjrofvet.
Hans militär-organisatoriska åtgärder 1870 — 71 ha stält konventet i skuggan. “ Ett större loford kunde knappast egnas Gambetta.
Efter fredslutet måste hans politik blifva en annan än dittills.
Hur mycket han än hade trott på sina ord, när han talade om kejsardömets ruttna heskaffenhet, han hade dock icke kunnat tro att kejsardömet skulle falla så hastigt, hvilket det ju säkert icke heller hade gjort, om det icke störtat sig in i ett krig.
Derför hade hans politik varit ytterligt-gående; han hade målet fjerran, derför fordrade han så utomordentligt mycket; han ville väcka lidelse mot kejsardömet, derför störtade han framåt, våldsam och hänsynslös; han talade om allt eller intet, och det slags politiker få lätt blott det sista.
Men då kejsardömet föll vid Sédan, då republiken blifvit proklamerad från Hotel de Ville, då han hade nått mera än han hade väntat, då var en annan politik af nöden.
Det fms intet behagligare än att vara extrempoli-tiker.
Det är så ofantligt behändigt.
Att aldrig slå af på sina fordringar, men att beständigt kräfva sina principer fullständigt genomförda, det är en särdeles klar ståndpunkt.
Och det ser så tilltalande ut, att sålunda alls icke vilja pruta, det låter så nätt, och det ser så lätt ut att från ett sådant fäste skämta öfver de män, som äro villiga att göra med-gifvanden.
Det är blott det ledsamma för den såk, dessa män kämpa för, att den aldrig får något gagn af deras kamp.Sjelfva stå de i en särdeles fördelaktig belysning, men för saken ser det temligen mörkt ut.
Gambetta älskade republiken allt för högt för att fråga efter, hvad det behagligaste var för honom.
Det offrade han gladt och villigt.
Då det gälde att befästa republiken, då var der intet rum för ytterlighetspolitiken, och han offrade den och blef opportunitetspolitiker.
Och det är denna politik, som har gjort Frankrike till hvad det är.
Det är Thiers och Gambetta, som hafva upprättat Frankrike efter kriget, det är Gambetta, som helt och hållet har konsoliderat republiken, som har å ny o skaffat Frankrike dess gamla plats i stormakternas led.
Hvad är opportunitetspolitiken?
Det är erkännandet af att verlden icke blott på det geologiska området utvecklar sig genom de små framstegen, en insigt uti att detta gäller lika så mycket för politiken.
Dess anhängare upp-gifva aldrig principen, idéen; men kunna de genomdrifva något, som bringar dem om än blott en mycket ringa bråkdel närmare till målet, så gripa de derom med båda händer, under förhoppning om mera nästa gång; inom den föreliggande situationen göra de allt hvad de kunna för att blott vinna något.
Opportunitetspolitiken är en situationspolitik.
Den har icke sin bana jemt utstakad, den är evigt vexlande, derför många gånger mera invecklad och kinkig än princippolitikens.
Det har på hån blifvit sagdt, att opportunitetspolitiken betydde beqvämlighets-, tillfallighetspolitiken, att ingen varmare natur kunde vara med om atf så der beständigt slå af, att jemka sig fram.
Men ingen förvridning kan vara större.
Sanningen är den, att blott verkligt stora naturer kunna följa denna politik.