Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru små äro icke städerna?
Stockholms och törhända äfven Götheborgs torg, äro de enda nog stora för afsältningen.
Men om Ostgötarne t. ex., hvilka vid flera föreg:de riksdagar vägrat att betala penningar i st. f. säd, och som nu lära hafva förnyat sina invändningar deremot i BondeSt., om de skulle åläggas, att i penningar betala alla sina kronoräntor; hvar skulle de få mynt ifrån?
Om de vid afradsliden körde sin säd till Norrköping, Linköping, Söderköping, Wadstena eller Skenninge, så skulle torgen derstädes blifva så öfverfyllda, alt bönderna finge taga vida ringare betalning för sin säd, än markegången utsatte, eller rätta priset vore.
Följaktligen blefve de lidande pä uppsägningsrättens afskaffande, det är på mislningen af den fördelen alt kunna lemna sin räntesäd in natura.
Bibehållas de åter vid den, så är det dem, liksom räntelagarne hittills, temligen likgiltigt antingen markegången på säd är högre eller lägre, ty uppsägningsrätten godtgör missförhållandet.
Följden af den föreslagna ändringen skulle, för andra medborgare, än jordägaren, naturligtvis blifva den, alt de Hnge gälda, hvad han sluppe betala, ty de länder, hvarest grundskatterna äro ringa eller afskaffade, hafva, i det hela, icke mindre, utan större utskylder än Sverige.
I samma man Statens ordinarie inkomster minskades genom penningevärdets fall, måste han hafva ersättning i bevillningar.
Läggas de blott på jordägaren, så vinner han intet annat än osäkerhet.
Läggas de äfven på andra medborgare, så blifva de oförskyldt lidande, såsom Frih.
Ceder ström och Hr Printzensköld redan anmärkt.
Finnes något giltigt skäl att göra den ene rikare på den andres bekostnad?
Kan någon ådagalägga rättvisan eller billigheten af ett förfarande, hvarigenom den ene utan sin förtjenst får en skänk, som alla andra utan sin förskyllan skola betala?
Man bör icke heller förbise, mine Hrr! att kronoräntan på Sveriges jord är att betrakta såsom någonting motsvarande inkomst-taxan i England.
Uet är en skatt som förmögenheten i 7 H. 26 402 Den 31 Jul i.
Sverige utgör; ty huru ringa är hos oss all annan egendom, i jemnförelse med jordägarens?
Skatten infördes i England derföre, att man funnit de s. k. konsumtions-skallerna trycka alltför hardt på hvarje medborgares, äfven den fattigastes, förbrukning af lifsmedel, kläder och andia förnödenheter.
Når man i det rika England funnit förbrukniugsskatternaa för tunga och fördenskuld företagit sig att beskatta förmögenheten; är då liden inne, att i det fattiga Sverige lindra eller borttaga skatten från förmögenheten och lägga henne på den fattige, på den som ingen jord äger, på den, som mindre förmår fylla Statens behof än jordägaren?
Den förmögne borgaren är nu måhända lindrigare beskattad än andra; men sådant bör kunna afhjelpas, utan att kasta beskattningens grunder öfver ända.
Mot den försämring af kronans inkomster och af löntagarnes vilkor, hvilken af förändringen skulle följa, finnes i min tanke ingen annan säkerhet än den, alt behålla räntepersedel såsom grundberäkning för utskylderna.
Återstår då frågan huru räntepersedlarne skola rätteligen förvandlas, sä att hvarken räntegifvare eller räntetagare blifva lidande.
Men dermed, eller med sjelfva hufvudsaken hafva komiterade och StatsUlsk. mindre sysselsatt sig.
De hafva helt enkelt tagit bort det väsendteliga, räntepersedeln och uppsägningsrätten, med ett halft undantag för den ringare delen eller kronobonden, som väl skulle utgå efter markegång, men icke få uppsägas till leverering in natura.
Jag har redan sökt visa huru äfvenlyrligt det vore att ingå på detta förslag.
Den yttersta borgen för säkerheten att lika rätt skall ske både räntegifvare och räntetagare, ligger i den ömsesidiga uppsägningsrätten.
Dessa grundförhållanden må man ej borttaga, utan att i stället sätta annan säkerhet både för kronan och låntagarne, hvilken vore så tillförlitlig att man kunde på den bygga bättre och riktigare förhållanden, än som hittills ägt rum, eller åtminstone lika goda.
Vill man nödvändigt förändra den gamla grunden, så bör man förut hafva gifvit Konungen den rättighet, Han nu ej äger, nemi. veto i bevillningsfrågor, eller rättigheten att förklara det ingen skatt må nedsättas eller horttagas utan Hans samtycke.
Derigenom skulle någon trygghet finnas för Konungen att bibehålla kronans inkomster och förmågan alt allona Statens och kyrkans tjenare.
Nu skulle den icke finnas; och jag kan ej annat ån beklaga, att en sådan förringelse af Konungens makt skall förordas af Konungens rådgifvare.
Hr Sandströmer uppgift om skillnaden mellan räntan af ett hemman i Skäne och annorstädes i riket är för oss, mine Hrr! det aldra bästa beviset på storleken af kronans förlust, om hon annorstädes toge penningar i st. f. räntepersedlar.
Hr Sandströmer har talat om den skillnad som till räntegifvarens förfång uppkommer genom missväxter och om den förhöjning i varuväret som uppstår vid öfverg ången från ett godt år till ett ondt år.
Men han har förtegat att dessa omvexlingar i motsatt förhållande verka till räntetagarens förlust, hvilken lika väl bör ta - Den 31 Juli. 403 gas med i beräkningen, synnerligen då komilerade sjelfve föreslagit i afseende på markegångssäliningen, att ett medelpris för 20 år skulle läggas till grund.
Derom vill jag blott i förbigående med afseende å detta sednare förslag anmärka, att ibland andra af förra Ständer uppgjorda förslag i detta hänseende finnes ett, som i min tanke var bättre än komitéens, bestående deruti, att man årligen uteslöt ett och intog ett annat år i beräkningen, hvarigenom förmedlingen blef jemnare än den som nu synes uppkomma, då hvarje medel markegång skulle gälla för 5 år i sänder.
Hr Sandströmer har yttrat, att man borde göra ett utbyte af det föränderliga varuvärdet mot det oföränderliga penningevärdet; men om R. o. Ad. funnit milt anföranda väl grundad!, så bar Ståndet redan sett, att matvaran ej är så föränderlig som penningen, och att man följaktligen genom den sednares antagande till rättesnöre, utsätter sig för en större föränderlighet och ett ständigt fall.
Öfriga anmärkmr torde jag få uppskjuta tills de särskilda punkterna föredragas.
Det är icke utan mycken tvekan jag vågat begära ordet i det ämne, som utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Ehuru jag, så väl under mina studier som under sednare tider, och särskildt med afseende å denna fråga deråt egnat någon uppmärksamhet, erkänner jag likväl villigt, att jag icke genomträngt ämnet så fullständigt, som jag skulle hafva önskat; men den omständigheten, att alla de talare, som yttrat sig med undantag af dem, som, efter hvad vi känna, verksamt deltagit i förslaget, helt och - hållet talat för afslag å betänk., eller åtminstone förklarat, att de i ingen mån kunde biträda detsamma, denna omständighet, säger jag, har nödgat mig att yttra min mening, enär den i Hera afseenden skiljer sig ifrån deras.
Jag vördar den försigtighet, med hvilken gamla embetsman draga i betänkande att vidröra gamla former, som växt fast inom nationen och som genom åldren vunnit helgd och styrka; men må de tillgifva ungdomen, att den någon gång (inner deras betänksamhet gå något långt.
(Jag skulle icke tillåta mig denna anmärkning, om jag icke redan förut funnit den gjord).
Må de tillåta den unga tiden, att framställa förslager, hvilka de sedermera kunna underkasta sin mognare erfarenhets pröfning.
För min del anser jag behofvet af en förenkling i skatteväsendet så nödvändig, och tror den vara af allmänna rösten så högt påkallad, alt jag i det afseendet måste instämma med Hr Sandströmer, att fråga endast kan blifva om sättet för dess verkställande.
Att det måste ske, är otvifvelaktigt.
Det nuvar:de skatteväsendet är till sina grunddrag urgammalt.
Deruti ligger väl ej ett bevis på att det måste ändras; men tillägger man att de samma persedlar, som för många hundra år tillbaka stå qvar i jordeböckerna, så måste det vara uppenbart att deruti tarfvas någon ändring.
Jordeboks- och heramantalsräntorna bestå af en 404 Den 31 Juli. hel mängd persedlar, som ulkräfdes af de skatlegifvande producenterna på en tid då, i brist af penningar såsom cirkulationsmedel, konsumenterna vanligtvis taga sin vara ur första hand.
Dessa förhållanden hafva helt och hållet förändrats; hvarje vara går genom flera särskilda händer; det blir icke mera nödvändigt att taga den ur första hand, hvilket skulle medföra stor svårighet; åtskilliga af de persedlar som finnas upptagna i dessa räntor produceras, lill följd af den nya riktning industrien tagit, icke mera åtminstone i den ort der de skola utgöras, och redan detta är ett bindande skäl hvarföre vid förändrade tidsförhållanden en förändring i det gamla skattesystemet måste göras.
Men det gifyes flera andra.
Man har i allmänhet kommit derhän, att hvar och en vill känna hvad han skall betala.
Han vill kontrollera; han vill sjelf kunna pröfva, om han icke blir påförd mer eller mindre, än han rätteligen bör utgöra.
Med det nuvar:de skatteväsendet blir detta nästan omöjligt; ty man kan icke af allmänheten fordra denna insigt i kameral väsendet, eller den ihärdighet som behöfves, för att göra den erforderliga utredningen huruvida hans debetsedel slår in eller icke.
En mängd af de småpersedlar, hvaraf hemmantalsräntorna nu bestå, utgå i brutna tal af de små hemmansdelarna, och dessa persedlar kunna icke utgöras in natura.
Denna omständighet har gjort, att dessa persedlar för syn skull med sitt värde afskrifvas från den ena markegångstaxan i den andra.
Om man således på en gång förvandlar dessa persedlar i penniugar, så gör man intet annat än legaliserar hvad som de fakto redan äger rum.
De skäl, som blifvit anförda emot dessa förändringar, hafva icke på mig gjort det intryck, att jag funnit mig förbunden eller nödsakad att afstå ifrån min mening.
En talare har yttrat, att den omständigheten, att man tänkt på denna sak i hundra år, bevisar, att det är omöjligt drifva den igenom.
Skola vi således i all evighet stå qvar på samma punkt, derföre att man hittills icke lyckats öfvervinna svårigheterna?
Om våra företrädare misslyckats, så blir detta ett skäl för oss att behandla saken med omtanka; men vi böra icke helt och hållet afstå frågan och med ens säga: det kan icke ske.
Således, för att sammanfatta min åsigt, instämmer jag i förslaget så lill vida, att jag anser de många småpersedlar, hvaraf hemmantals- och jordeboksräntorna bestå, böra förvandlas i penningar.
Jag skulle hafva dragit i betänkande att uttrycka denna tanka, om jag icke sett, att män, för hvilkas insigler och omdömen jag hyser den största aktning före mig uttalat denna mening.
Inom K.
M:s konselj har
Hr statsrådet Faxe uttalat denna åsigt, och jag tager mig friheten att inför R. o. Ad. uppläsa några ord af hans yttrande: ”Det synes bättre att bibehålla vissa i hemmansräntorna inbegripna persedlar och tjenstbarheter till beloppet oförändrade och förvandla de öfrige till bestämd penningeränta.
Härvid kunde icke befaras att skatterna skulle blifva högre, än under nuvar:de förhållanden, utom i det knappast tänkbara fall, att de till penningar förvandlade räntepersedlarne skulle framdeles falla i värde och Den 31 Juli. 405 förlusten för Staten synes icke heller kunna blifva af någon betydenhet, om förenklingen verkställes så, att icke mera än ^ eller högst { af de persedlar, som för närvaride lösas efter markegång, förvandlas till pengar, och att denna åtgärd hufvudsakligen vidtages i afseende på sådana persedlar, hvilkas värde minst är underkastadt förhöjning eller omvexling.” Afven en ledamot af komitéen har yttrat samma åsigt, nemi.
Hr Stuart.
Han har företrädesvis önskat, att alla persedlarna skulle utgå i penningar och med ens dertill förvandlas.
Men han har likväl, såsom ett alternativ, föreslagit, att, med undantag af hufvudräntepersedlarna, ”alla öfriga under ordinarie räntan inbegripna persedlar mätte ofördröjligen varda förvandlade i penningar samt derefter för all framtid få med ett visst bestämdt belopp i kontant utgöras.
Genom en sådan lätt verkställbar förändring, komme ej allenast uppbörds- och redogörelseverket alt genast erhålla ett mycket förenkladt skick, utan äfven Staten att till väsendtligaste delen betryggas emot de förluster, som, under förtusätlning af framdeles ökade värden å nu varande ränlepersedlar, möjligen kunna befaras genom hela grundräntans utsättande i penningar.”
Detta yttrande har utgjort eli högst vigiigt stöd för min mening, och som jag, lika med den ifrågavar:de reservanten och Hr statsrådet Faxe stadnar här och icke vill ingå på, att hela räntan förvandlas i penningar, så ber jag alt fä med några ord anföra skälen dertill.
Jag anser de skäl oemotsägliga som bär blifvit anförda emot alla räntors förvandlande i penningar.
Jag vill ej trötta R. o. Ad. med att upprepa dem.
De kunna i största korthet sammanfattas i de ord: att myntvärdet faller genom tingens naturliga gång och genom slalsbankrutten, hvarpå vår historia ger bedröfligt många exempel.
Komilerade hafva sjelfve erkänt detta; och jag har icke förmått inse orsaken, hvarföre komiterade och SlalsUisk. utan afseende härå, gått längre än K. M. StatsUlsk. bar likväl gått ännu längre än komiterade, hvilka endast alternativt föreslagit persedlarnes förvandling i penningar.
1 föreg:de Ständers beslut, som här blifvit åberopad!, hade komiterade intet stöd för en sådan åtgärd.
Af den mängd handlingar, som i ingressen till komiterades förslag åberopats, finnes icke någon, som innehåller yrkande derom, med undantag af en framställning i BondeSt. om hemmantalsräntans afskaffande.
Alla öfriga hafva icke innehållit någon framställning om räntornas förvandling i penningar.
Vid 1840 års riksdag gjorde StatsUtsk. ett sådant förslag, men detta förslag föll.
Vid 1844 års riksdag framställde SiatsOtsk. ett nytt förslag om de indelta räntornas förvandling lill vissa persedlar, räntegifvarnes hörande i frågan o. s. v.
Detta vann majoritet hos RiksStm.
Månne det icke hade varit vist, att, då man hade ett sådant beslut att stödja sig på, i öfverensstämmelse dermed föreslå åtgärder till förändringens verkställande?
Var det väl klokt beräknadt alt i tider af politisk tvedrägt utkasta ännu ett frö till osämja, och detta det aldra farligaste, i den mån det enskildta intresset deruti ingår.
Den ifrågaställa förändringen fordrar o - 406
Den 31 Juli. tvifvelaktigt en uppoffring å räntetagarnes sida.
Billighet och politisk klokhet synes föreskrifva, alt man ej fordrar denna uppoffring pä en gäng större än alt man kunde hoppas den skulle vinna framgång.
Man hade haft så mycket mera skäl att hoppas den, om man endast gick på den bana, som R.
St. hade anvisat.
Nu fruktar jag att hela frågan kunde misslyckas eller utfö ras på ett sätt, som kanske medför mera nbelåtenhet än tillfredsställelse och detta ej allenast från räntelagarenas sida, utan äfven frän ränlegifvarenas i de sädserikare provinserne; ty vi känna att åtskilliga ledamöter inom BondeSt. protesterat emot den utsträckning som StalsUtsk. gifvit åt förslaget, och emot upphäfvande af optionsrätten hos räntegifvarne.
Jag ber de Hrr om förlåtelse, som otvifvelaktigt med mera sakkännedom än jag, kunna bedöma frågan, att jag vägar framträda, klandrande deras åtgärder; men saken är så vigtig och den vändning, som den nu fått, så beskaffad, att jag icke tvekar att utsäga att, om denna behölliga reform skulle för denna gång falla, just emedan man velat gä för långt, sä stadnar ansvaret på dem.
Ora vi för denna gång skulle afstå från förslaget att förvandla hela grundräntan i penningar, men inskränka oss lill småpersedlarna, så utgöra dessa omkring ^:del af hela räntan.
Detta skulle otvifvelaktigt i väsendtlig mån bidraga till förenkling af skatteväsendet samt göra det möjligt för de skattdragande att kontrollera sina debetsedlar.
Detta är ju redan något vunnet, och till och med hufvudändaruålet med hela åtgörandet.
Ty en nedsättning i skatterna afses icke och icke kommer eller genom förslaget att vinnas förr än i en oviss framtid om penningens värde faller.
Ora nu detta inträffar, sä förlora väl ränletagarne äfven genom småpersedlarnes förvandling något; men efter hvad jag redan nämnt, dessa utgöra blott ^:del af räntan, och denna uppoffring är, för så vidt jag fattar, nödvändig, för att utan orättvisa emot räntegifvarne åstadkomma förenkling, som på ett eller annat sätt måste ske.
Man må icke förundra sig om räntelagarne säga nej till en förändring som hotar dem med en alltför stor förlust, helst de frukta, att genom statsbankrutter eller penningevärdets fallande,deras inkomster kunna alltför mycket förminskas, eller att Slaten som också är räntetagare, kan komma att på detta sätt vidkännas förluster.
Jag har förgäfves sökt efter de skäl, på grund hvaraf komiterade eller StatsUlsk. icke antagit detta förmedlings-förslag.
Det hufvudsakligaste skäl som blifvit anfördt deremot är, att derigenom icke skulle åstadkommas likhet för räntegifvarne, ali en del skulle njuta större fördelar än andra, alt på somliga orter en sådan förenkling är gjord, på andra icke.
Men jag svarar: der förenklingen redan gått för sig, der behöfves ingen vidare åtgärd.
Att man icke kan göra likhet i beskattning, det hafva alla talare medgifvit.
En sådan likhet, om den också vore rättvis, kan icke vinnas så länge de sammanlagda räntorna i de eröfrade provinserna utgör 18 r:dr och i Stockholms län 180 r:dr.
Huru vill man då kunna åstadkomma jemnlikhet i beskattningen; men någon för - Den 31 Juli. 407 enkling i skatteväsendet kan väl vinnas, och delta är hvad som i synnerhet fordras.
Ehuru jag således icke kan gilla Utsk:s förslag, så vill jag likväl ännu en gång göra det förklarande, hvarmed jag började, nemi. att jag på det aldra högsta nitälskar för något åtgörande i detta afseende.
Jag har den öfvertygelsen, alt det vore af den mest skadliga verkan, om II. o. Ad. icke ville göra något åt saken.
Det fordras efter min öfvertygelse oeftergiflig!; och om jag skulle tveka emellan 2:ne ytterligheter, så går jag snarare in på att göra för mycket än för litet, ty pä den punkt vi nu stå kunna vi icke stadna.
Om således betänk, blir återremitterad!, så skulle jag för min del önska, att den mening jag framställt, som jag ej utgifvit för min utan såsom deras, hvilka i ämnet hafva mera insigt och mera omdöme än jag, mätte tagas i öfvervägande inom StatsUtsk.
Ilr Gripenstedt, Joli. Au g.:
En värd talare har börjat sitt yttrande med åtskilliga anmärkmr, ang:de det formella af denna frågas behandling.
Samma anmärkn-.r gjordes redan här på detta rum, när frågan remitterades till StatsUtsk. och besvarades då, pä ett i min tanka nöjaktigt sätt.
Jag anser mig derföre nu kunna förbigå desamma, sä mycket heldre som, i fall de skulle föranleda tlil något resultat, sä ginge detta ut på något helt annat, än hvad som nu kan blifva föremål för beslut, nemi. en anmälan i anmärkningsväg enligt den vanliga val kända formeln.
Så vidt deremot dessa anmärkmr nu skulle kunna utöfva något inflytande på R. o. Ad:s närvarande öfverläggning så mäste det vara pä den grund, att frågan enl. den värde talarens mening vore allt för litet utredd.
Anmärkmne öfverginge derigenom egentligen på Ulsk., och han har också ganska riktigt begagnat tillfället, att klandra StatsUtsk., derföre att detta, som vid andra tillfällen afslyrkt förslager på grund af, deras outredda skick, likväl nu ansett sig oförhindradt att pröfva frågan, och afgöra densamma i hufvudsaklig öfverensstämmelse med komiterades förslag.
Jag hemställer likväl, om ett ämnes votering blott och bart beror på mängden af de akter, som äro bifogade, eller på antalet af de personer som yttrat sig, och om icke alla behöfliga, och t. o. m. alla möjliga, upplysningar ang:de ett ämne kunna finnas på ett ställe lika så väl som på många.
Säkerligen har också SlatsUtsk. så funnit förhållandet vid delta tillfälle; då det icke åberopat någon brist på upplysningar, utan i stället fullständigt handlagt ärendet.
Oaktadt den temligen skarpa, och som mig synes obefogade, tillrättavisning, som en värd talare här har tillåtit sig emot en annan derföre alt denna tagit sig friheten fästa uppmärksamheten på det bemötande, som här försports alt genom allehanda generella satser och fria tolkningar på förhand slämma sinnena till misstro och afvoghet mot förslaget och dess upphofsman, så vågar jag likväl yttra samma åsigt som den klandrade talaren, och kan efter mitt förstånd ej inse något annat rimligt syftemål med 4 OS Den 31 Juli. åtskilliga utlåtelse!', sora ej kunna anses höra till ämnet, än just delta.
Eller var det ej
Hr Printzensköld som först slog larm om kommunismen och dess faror, samt till komiterade och StatsUtsk. ställde förebråelser för de förborgade läror i sådan syftning som skola finnas inlagda i delta förslag?
Men om någon mening skall vara häruti, så mätte det väl vara den, alt i förslaget vore fråga om någon fördelning af egendom, eller ett upphörande af äganderätten.
Den värde talaren torde likväl hafva svårt alt bevisa, att den minsta anledn. förefinnes till något sådant.
Då han talar om forntida orättvisor såsom följder af förslaget så hvilar detta helt och hållet på förblandningen af begreppen om ett hemman och ett hemmans egare.
Man säger nemi., och det med fullt skäl, att fastän ett hemman ofta är 3 eller 4 gånger så mycket beskattadt som ett annat, så begås derigenom icke någon orättvisa, Hvarföre?
Jo derföre att rätt och orätt i detta afseende måste här föras endast lill ägaren och icke till hemmanet.
För hemmanet är det likgiltigt hvem som bibehåller afkastningen, om större eller mindre del deraf utgår som skatt till Staten, eller stannar qvar i ägarens kassakista.
Men för denne sednare existerar deremot ett tydligt rättsanspråk, att oförkränkt få behålla livad han lagligen äger.
Ej mer, ej mindre.
Då nu jordens olika beskattning redan varat i sekler, och således hvarje ägare af jord, vare sig högt eller lågt beskattad, äger densamma på de vilkor som nu finnas, och som funnos långt före honom, så är det klart att ingen nu kan sägas lida orätt af den olika beskattningen, eller äga några anspråk, som skall grunda sig derpå, att hans företrädare på hemmanet för några hundrade år sedan förmenas hafva blifvit förfördelad.
Allt detta är temmeligen obestridligt.
Men huru kan då den värde talaren frångå just dessa grundsatser, så snart han talar om en befarad rubbning i skatterna för framliden?
Och hvarföre söker han att för detta fall förvexla hemmanet med den framlida ägaren?
Ty klart måtte det vara, att om någon förändring i tidernas längd skall uppkomma (hvilket jag sedermera skall laga mig friheten att närmare berö ra) så måste detta ske småningom, ja nästan omärkligt, genom jemkado varuvärden, och dä inträffar ju det förhållandet att äfven om i en aflägsen framtid någon jemkning i grundskalterne skulle äga rum, så kan denna hänföras endast lill hemmanet som är beståndande, men ej till ägarue, hvilka liksom tiderna omvexla.
Men låtom oss nu undersöka om, och på hvad sätt den omtalta skatterubbningen skulle komma att inträffa.
Naturligtvis skulle det ske derigenom, att grundskatterna i allmänhet skulle förminskas, och alt genom denna relativt större förminskning på den skattskyldiga jorden, skulle genom en återverkan skatterna genom ökad bevillning förhöjas på den mindre skattskyldiga jorden.
Men hvarigenom skulle då skatterna förminskas om den här föreslagna förvandlingen vidtoges?
Jo, såsom Hr von Hartmansdorff ganska riktigt yttrat på tvenne sätt, nemi. först och främst om myntvärdet underginge någon våldsam förändring genom stats - Den 31 Juli. 409 bankrutter eller, såsom det i mjukare språk benämnes, genom nya realisationer.
Men är någon sådan olycka och skam för nationen verkligen att befara ?
PROTOCOLL, HÅLLNA nos HÖGLOFLIGE ®®m ämm, VID Urtima Hilurtageii i Jftoritbolm Åbs 88-11.
Vvetlje Iläflei. S T 0 C K n 0 L M. Hö Ii BERGSRÅ BoKTRfCKERtEt) 1845.
Onsdagen den 2 October 1844. v Plenum kl. 10 f. m.
Justerades 11 prot.utdr. för d. 26 sistl.
Sept. e. m.
Hrr Electorers lisla till val af en ledamot af Ridd.- tJlsk. efter N:o 2275 Hr Lefren, Johan Pehr; och befans dertill hafva blifvit utsedd N:o 572.
Hr Rennerfält, Fullm.
Hr Adlersparre, Georg.
Med anmälan, att Bänkmännen inom 9 bänkm:s-afd.
N:o 9 Hr Ulfsparre, Sigge, och N:o 13 Hr Nätt och Dag, Fullm.
Hr Durietz, Fredr.
Gustaf, afsagt sig bänkrmsbefattningen, tilllkännagaf II.
Gr. o. Landtm, att efter dem och N:o 369 Frih. Lagerstråle, Fullm.