Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förhållandet är Verkligen icke sådant, Friheten är så långt utsträckt, att förtullnirtgén bestämmes efter hvad packan uppgifves innehålla, utah speciellare undersökningar.
Samma talare har sagt, att han icke fått höra något skäl, hvarföre det skulle vara lättare att förekomma tullförsnillningar än lurendrejerier.
Jag har likväl uppgifvit, det orsaken är den, att opinionen icke håller med dem, som vilja undandraga sig tullafgifterna, då de, emot erläggande deraf, lagligen kunde få införa varan; hvaremot de, som icke mot något vilkor kunna lagligen införa densamma, mera kunna påräkna underhjelpande vid försöken att på enda möjliga sätt verkställa importen.
Man har sagt, att importen bör motverkas i afseende på sådana väi'ör, hvilka icke äro nödvändiga, Detta är sannt; men man måste äfven afse möjligheten af att exportera, och det står fast, att om man icke tillåter import, kan man icke heller påräkna export.
Hr af Ekenstam har sagt, att man icke på ert gång borde öfvergå.
Han bör lugna sig; ty, såsom jäg nämnt, 10 år hafva förflutit, sedan Ständerna förklarade sig för det fria systemet, men ännu existera förbuden.
Hvad aCcouchementshistorieu vid Horris tull beträffar, var det orätt att, såsom jag tyckte mig höra uppgifvas, endast tullbara Varor medfördes; ty största delen bestod 1 shavvlar och dukar, sorn ärö förbjudna.
Om något förtullbart var med, så var det obetydligt och visar blott, i84 Dea 18 Octobcr. hvad som redan är sagdt, att nemi. för att fylla lasten af lurendrejerigods, måste man jemväl tillägga något, som är föremål för tullförsnillning.
Man har sagt, att förbuden verkat till den utveckling, klädesfabrikerna hunnit.
Jag tror motsatsen; ty hade fabrikörerna icke fruktat, att förhuden skulle lossas, så bade de troligtvis icke ännu varit väckta ur sin dvala.
Men nu hafva de under en sådan fruktan hunnit den böjd, alt de verkligen icke behöfva hysa deri, om de endast få en lämplig skyddstull.
Slutligen får jag, i anledn. af hvad Hr Hjärne anmärkt, erinra, att det synes mig, som skulle den värde talaren alldeles icke vilja låta erfarenheten tala.
Denna har nemi. under en tid af 8 år visat, att systemet lif bevakningar utur flottan verkat mera till skada än nytta.
Det är sannt, att bevakningen 183r var till stort gagn; men skälet var, att bemanningen ansåg choleran som en verklig fiende.
En helt annan esprit är rådande, då frågan är alt agera tullbetjent.
Den viisendlligaste nyttan i och för Tullverket, som cholera-bevakningarna medförde, var den erfarenhet, man vann om fördelen af stat kare bevakning til! lands.
Denna erfarenhet har också nu gjort sig gällande i tillämpningen-, och att nu återgå till elt annat system i denna väg måste jag afstyrka. Gr. von Fersen:
Hr v. Hartmansdorff har nu aflägsnat sig; men det må dock vara mig tillåtet att lemna några upplysningar i anledn. af hans yttrande.
Han har sagt, att Utsk. icke rådfört sig med personer, som haft practisk kännedom i ämnet.
Jag ser icke, huru Utsk. skulle kunnat
Uppkalla personer till muntligt förhör inför Utsk.; men Tulleommitteen har rådfrågat sådana personer, och denna Committé^ utlåt, har Utsk. tagit i noga öfvervägande.
Derjemte har Utsk. haft tillgång till en mängd und. ansökningar, som visa, att hvar och en yrkat förbud för sin näring, med undantag endast af en enda, som nemi. har pappersfabrication och som ingalunda funnit sig i behof af förbudsskydd.
Skulle Utsk. fästat sig vid dessa opinionsyttringar, så tror jag icke, att nationen dermed blifvit särdeles belåten, emedan följden blifvit den, att förbuden kommit att sträcka sig vidare än t. o. m. år 1817.
Skulle man lyssna till näringsidkarnes klagomål, så komme nog resultatet snart att visa sig i dåliga varor och högt pris, samt en minskning i tullinkomster af i5 å 1,600,000 r:dr årligen.
Man har tpgit klädesfabricationen såsom exempel för att bevisa, att tullförsnillning ej kan förekommas lättare än Jurendrejeri.
Jag får endast nämna, att klädesfabricationen i landet ännu icke är så stor, att den uppfyller behofvet.
Det är således nödvändigt, alt Iurendrejeri med denna vara skall äga rum; och deraf torde visa sig, att det mäste vara lättare att lurendreja, enär nödvändigheten alltid säkrast banar - Den 18 October. nar sig fram til! sitt ändamål.*
Detta måste erkännas, och jag hemställer då, 0111 det icke är en vinst för det allmänna och elt correctiv emot den enskildes olagliga vinningslystnad att låta det nödvändiga få komma fram på laglig väg.
Jag vill ej upptaga tiden med detaillerada anmärkningar vid Bevilln.TJtskts ifrågavar, betänk., enär detsamma, efter mitt omdöme, på det hela innefattar sådana grunder, att en ändamålsenlig tulltaxa kan efter dem uppgöras under fortsatt tillämpning af det system, att, utan förnärmande af existerande interessen, med hödig varsamhet öfvergå till ali den frihet i handel och tulIförfattningar, som med Rikets sannskyldiga hästa finnes förehlig.
Då återremiss af Utskts betänk, blifvit begärd, anhåller jag att få göra några anmärkningar vid i2:te punkten bland de af Utsk. föreslagna grunder för tullbevillningens bestämmande.
Utsk. föreslår i denna punkt: att för beredandet af en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet nied främmande länder R.
M. öfverlåta rättigheten att minska eller nedsätta den i tullbevillningstaxan utsatta tull.
Härvid anmärkes: 1:0
Att nedsättning 1 ttillafgifter kan blifva nödvändig icke blott i följd af reciprocitetsförhållanden till främmande länder, Utan ock då exporten af vissa varor behöfver underlättas, samt förnämligast till förekommande af tullförsnillning, då erfarenheten visat, alt förhöjd afgift på en inkommande vara inbringar mindre tullinkomst, än en fäare.
Om t. ex. den af Bevilln.Utsk. föreslagna förhöjda tull på caffe' blefve antagen, och det efter några års förlopp skulle befinnas, att, Utan sannolik anledning lill minskad förbrukning af denna vara, tullen å densamma inbragte mindre, än förut efter en lägre afgift, så vore det af största vigt för både statens inkomst och den redlige handlandens skydd emot tullförsnillaren, att afgiften kunde genast åternedsättas, 2:0
Att rättigheten till nedsättning af tullafgiften, då omständigheterna det påkallat, hittills ansetts tillhöra K.
M. enligt ordalydelsen af 60 § i Reg.P. 3:o
Att rättigheten att i särskilda fall, föranledda af främmande magters åtgärder i afseende på Svenska handeln, kunna höja afgifterna på inkommande varor är för ändamålet att bereda förmånliga reciprocitetsförhållanden af större vigt, än rättigheteten att nedsätta samma afgifler} att denna rättighet att i reciprocitetsväg höja afgifterna blef af R.
St. vid sista riksdag K. M. beviljad, och att detta medgifvande icke medfört någon olägenhet. i5 H. U i8G Den 18 0 c t o b e r.
På grund af dessa anmärkningar föreslås vördsamt följande redaction af i2:te punkten: ”Då R.
St. uti den tulltaxa, som nu kommer att utfärdas, icke kunna bestämma annan tull å varor än den, sorn efter närvar, omständigheter anses bäst försäkra statens inkomst och med statens interesse öfverensstämmer, så öfverlemnas til! K. M., såsom hittills, att nedsätta tullaf— gifterna på inkommande och utgående varor i de fall, då förändrade förhållanden dertill föranleda; och som pä K.
M. allena ankommer att, i afseende på utländska magter, bereda en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, altså medgifva R. St., att K.
M. för detta ändamål må kunna jemväl förhöja tullafgifterna å inkommand e varor.”
Jag anhåller, att detta mitt yttrande må åtfölja den återremiss, som torde beviljas.
Jag anhåller att få framställa några korta anmärkningar vid det förevar, betänk.
Först anser jag mig böra tillkännagifva, att jag delar de åsigter, som af Gr.
Posse och Hr af Billbergh blifvit utvecklade, alt nemi. några införselförbud icke böra i tulltaxan stadgas.
M. äger rätt att förändra tullagarna efter förekommande omständigheter, så vidt åtminstone fråga är om utfärdande af förbud, så tyckes mig, att det skulle innefatta en återgång från det liberala systemet, om R.
St. vid denna riksdag, i strid med hvad de vid tvenne föregående beslutat, nu hos K. M. anhölle, att förbud för vissa varors införsel måtte äga rum.
Jag vill nu icke ingå — och behöfver det icke heller — i försvaret för handelsfriheten; men då jag hört här anföras, att förbudssystemet hufvudsakligen bidragit att höja klädesfabricationen i Sverige till den puukt, hvaruppå den för närvar, står, kan jag icke underlåta att, såsom tillägg till hvad talaren näst före den siste deremot yttrade, uttrycka den tanke, att klädesfabricationen stigit, til! en stor del, i följd af nödvändigheten för fabrikerna att täfla med de lurendrejade klädestillverkningar, hvilka öfversvämma hela södra Sverige och hvaraf ett ansenligt förråd finnes äfven i det medlersta.
Denna täflan har i min tanka gjort mer än förbudet.
Detta i korthet om principen.
Hvad angår detaillerna af Utsk:s betänk., tager jag mig friheten anmärka, att då stångjern utgör en af våra ansenligaste exportartiklar, och exporten deraf synes böra snarare genom premier uppmuntras, än försvåras genom tull, jag anser tull för stångjern böra försvinna, åtminstone kunna nedsättas till 12 ä 24 sk. per Skåf Att höja tullen på vin anser jag vara ganska betänkligt, då man besinnar den icke obetydliga handel, Sverige med åtskilliga af sina producter drifver på Frankrike.
Tilläfventyrs skulle detta i reciorocitetsväg föranleda Franska Styrelsen att höja afgif - Den 18 October. ternä för våra trävaror och vårt jern.
Detta tror jag skulle skada mera våra näringar, än den i allt fall problematiskt ökade tullinkomsten skulle gagna statscassan.
Vin på fastager är dessutom icke svårt att olofligen inpractisera och detta talar äfven för att icke uppstegra tullen alltför mycket.
I öfrigt betviflar jag, att det är statsceconomiskt riktigt att höja vinprisen, för att derigenom göra förtäringen deraf endast till ett monopoiium för de bättre samhällsclasserna.
Jag tror tvärtom, att då man vill hejda det öfverhandtagande brännvinssupande!, bör raan söka att bereda ett surrogat i utbyte deremot, som icke blefve mycket mer dyrt på samma gång, som det vore vida mindre skadligt.
Jag tror således, att lagstiftningen, ur delina svnpuiikt, bör söka bereda äfven de ringare folkclasserna tillgång för någorlunda drägligt pris på åtminstone de gröfre Franska vinerna.
Äfven anser jag, att vinerna böra classificeras efter gröfre och finare och icke, såsom Utsk. gjort, efter viner på faslager och viner på bouteiller.
Den obetydliga quantitet af vin på bouteiller, som förtullas, visar, att missbruk i detta afseende äga rum.
Jag tror således, att tullen på gröfre vin bör nedsättas till iS sk. kannan.
Äfven tror jag, att tullen på sill, salt och torr fisk, såsom utgörande nödvändighetsartiklar för massan, kan nedsättas, å sill lill 24 sk., å salt till 32 eller 24 sk. tunnan samt å torr fisk till 8 sk. LU.
Dessa nedsätlningär skulle deremot i min tanke kunna i rågadt mått godtgöras, om tullen å socker ökades för Moscovad från 2 till 4 sk. skålp. samt för krossad t lump och Havanna Terres till 8 sk. skålp.
Hvad caffe angar, torde det icke vara rådligt att höja tullen derå utöfver 4 sk. skålp., dels emedan varan är lätt att olofligen införa och dels emedan caffe utgör en oskyldig förfriskning för en stor del af det lägre folket.
Medan jag nu har ordet, kan jag icke underlåta bestrida Gr.
Horns sats, att förbud borde bibehållas mot tackjerns utförsel.
Jag vill nu ej ingå i undersökning, huruvida det icke för Sveriges handel och näringar vore fördelaktigt, att dess högst ofullkomliga slångjernslillverkuing småningom öfverginge till tackjernsblåsning och bearbetande af våra rika malmstreck.
Men jag kan ej med min röst biträda att fortfarande göra tackjerns-bergslagsmännen till, snart sagdt, slafvar under
Hrr brukspatroner och stångjei nsverksägare.
Om det till en början ej går au, utan att störta dc sednare, att gifva tackjernet fritt till utförsel, böra vi åtminstone erkänna principen.
Jag instämmer således i denna del med Utsk. och tror, att om den af Utsk. föreslagna utförseltull för tackjern af 4 rtdr b:c.o per Skffi icke är tillräckligt skyddande för stångjernstillverkningen, står den sednare på den punkt, att den i allt fal! icke lärer kunna länge bära sig, utan att råämnets förädling slutligen ändå mäste öfverlemnas till utländningen.
Slutligen anhåller jag, iS6 Dt|i 18 0 e 10 k «r. att Utsk. må taga under förnyadt noggrannare öfvervägan* de den obestridligen rikliga tanke, att, då man vill öfvergå till ett liberalare system, införsel af de förut förbjudna varorna bör få ske endast till vissa bestämda handelsplatser, Utsk. bar deremot anfört, att ett binder läge uti den så många städer i Sverige förunnade stapelstadsrätt, Jag tror likväl, att detta binder genom öfverenskommelse!' med bor* gerskapet inom ganska mångå städer, hvilka föga eller intet begagna sin stapelstadsfrihet, skulle kunna undanrödjas, och jag ber Utsk. tillstyrka, att försök dermed, å Styrelsens si* da, göres.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åt-, följa återremissen, Hr af Ekenstam:
Jag anmälde mig, då Hr af Bill* bergh sade, att det icke var enligt med förhållandet, attén del af de varor, hvilka confiscerades vid det omförmälda tillfallet, voro till införsel tillåtna, Men då Hr af Billbergh sedan sagt, att*han icke mindes, huru härmed förhöll sig, torde det icke behöfvas mer, än att jag vidblifver mitt för-* klarande, det jag bestämdt minnes, att så är, som jag uppgifvit.
Föröfrigt får jag tillfälle att i Utsk. besvara de an-, märkningar, som blifvit gjorda.
N:o 29 återremitterades, Hr von Hartmansdorff, Aug,, hade inlemnat eif så lydande anförande:
I sista plenum af förliden vecka, då K, M:s nåd. pro*, pos. om ändring i 5 cap. 1 § Missg.bm remitterades till H, LagUtsk., yttrade Hr Crusenstolpe, att jag vid 18.2 5 års riksdag talat emot en sådan förändring.
Som jag ej litade på minnet, kunde jag ej genast upplysa förhållandet.
Nu får jag nämna, att den riksdagens förhandlingar visa, att det var emot formen och ej emot saken, som jag gjorde anmärkningar.
K. M:s nåd. skrifvelse af d.
5 Mars 1823 innehöll intet förslag lill ändring af den ifrågavar. §, utan endast K.
M:s önskan, att R.
St,, för att sätta detta lagrum i öfverensstämmelse med grundsatserna för en mildare lagstiftning, måtte sjelfva afgifva ett sådant förslag, hvarigenom döds-, straffet alldeles upphäfdes.
I det åtföljande prot.-utdr. från Högsta Domstolen, af sistnämnde dag, förklarade denna sig visserligen icke hafva något att erinra mot K, M:s nåd. af-, sigt att föranleda mildring; men enär förslag 0111 den be-, straffning, som borde sättas i stället, ej blifvit gjordt, an* såg Högsta
Domstolen det icke tillkomma sig att vidare utlåtande då aflemna.
När den nåd. skrifvelsen af d. i3 Mars skulle remitteras , anmärkte Gr. v, Schwerin,* att sorn den icke innehöfle något nytt lagförslag, mäste antingen LagUtsk. eller en* skild riksdagsman uppgöra ett sådant, Men LagUtsk. sak* Den i8 October. nade motionsrätt, och för enskilda riksdagsmän var motionstiden redan förliden.
Gr. befarade således, att hinder skill-»
Je mola uppfyllandet af K. M:s önskan.
Hr Cederschjöld anmärkte vid samma tillfälle, att den K. skrifvelsen ej vore öfverensstämmande med den form, som grundlagen föreskrifver, emedan en K. propos. om lagförändring borde, enligt 87 § Reg.F., vara så beskaffad, att frågan kunde afgöras genom R.
Sirs bifall eller afslag; hvaremot R.
St:s bifall skulle i förevar, fråga sjelft utgöra en propos., som det åter berodde af Konungen att antaga eller förkasta.
I betänk, af d. 14 April 1823 upptog LagUtsk. detta förhållande och yttrade, att sakens remitterande till detsamma fördenskull icke bort anses såsom en ovilkorlig följd af 44 § Riksd.Ordn.; men då samtliga RiksStm bifallit re^ missen, och flera ledamöter tagit sig anledning af den nåd. skrifvelsen att bifoga förslag, hade Utsk. ej undandragit sig att ingå i pröfning af lagstadgandet, hvars förändring likväl på andra än formella skäl afstyrktes, utom af Utsk:s ledamot Hr Ribbing, som föreslog fängelse å fästning från 3 till 10 år, eftersom brottet vore till.
Då detta amne d. 23 Maj f. m. koni under öfverlägga ning på detta rum, instämde jag i LagUtskts mening, ej på grund af dess betänk., såsom orden folio, utan derföre, att jag ansåg formen, hvari ärendet kommit till R.
St:s pröfning, vara oriktig.
Denna oriktig»- het, hvarom jag då påminde, var densamma, sorn Gr. v, Schwerin redan anmärkt, och för hvilken jag trodde frågan böra anses, såsom hade den aldrig varit bragt å bane.
I hufvudsaken yttrade jag deremot, att man naturligtvis mäste med K.
M. önska, att den borgerliga lagen måtte blifva helt och hållet enlig med grundlagen, och derjemte erkänna, att förhållandet icke vore sådant för ögonblicket, enär, på sätt Hr Ribbing upplyst, klander af Styrelsens åtgärder i tal och skrift kunde enligt allm. lagen straffas hårdare, än tryckfr.lngen medgåfve för det vida farligare klandret i tryck.
Jag förmodade då, att allm. lagens tillämpning skulle, äfven utom bokstaflig ändring, mildras efter de nya grundlagarna af 1809 oc(i i8ip, i händelse någon af Konungens rådgifvare klandrades.
Numera vet jag af egen erfarenhet, att så är.
Annat är och måste förhållandet vara, då klandret angår Konungen sjelf; Behofvet af lagförändring i detta hänseende är således påtagligt; och då inga formelia hinder ligga i vägen, sedan dels K. M:s nåd. propos., dels enskilda deraf föranledda mor. tioner innehålla nödiga förslag för vidtagandet af samman-: hängande rättelser i det hela, tillstyrker jag dem på de skäl, Hr Ribbing år 1823 fullständigt och med ett träffande förutseende anfört.
Alt detta yttrande måtte få till RagUtsk, 190 Den 18 Octo ber. åtfölja de öfriga detta ämne rörande handlingar, anhåller jag vördsamt.
Bemitterades till LagUtsk.
Upplästes och lades på bordet nedannämnda från StatsUtsk. inkomna utlåt., nemi.:
N:o 275. i fråga om lindring i grundskatterna genom förhöjning af tull- och bevillningsafgifter; W:o 276. i anledn. af gjorda anraärkntr vid betänk.
N:o 93, rör:de nedsättning i priset å det krut, som för bergssprängningsarbeten ut(emnas från Kronans förråd; JV:o 278. i anledn, af Frih. Ehrenborghs motion, att en del af anslaget å g:de hufvudtitelu måtte användas till amorteringsfond för lån, som borde upptagas för att användas till jordbrukets och näringarnas upphjelpande; Wto 27g. i anledn. af väckt fråga om rättighet för städernas embets- och tjenstemän att deltaga uti Civilstatens pensionsinrättning. H. B. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Måndagen den 20 October 1834- Plenum kl. io f. in.
Hrr Electorers lista till ersättande af åtskilliga i Utskm uppkomna ledigheter; och befunnos hafva blifvit utsedde till ledamöter i Constitutions-Uts kottet: efter Hr Anckarloo, Dav. Gust., W:o 117, Gr. von Stedingk, fullm.
Frih. Cederström, Jac.; S ta ts-U t sk o t tet; efter Frih.
Palmstjerna, Carl Otto, W:o 338.
Tersmeden, Wilh. Fredr.; Bevill 11 ings-Utskottet: pfter Hr Printzenskjöld, Carl, och Hr Qviding, Bernh. Chri-» stopher, W:o 944- De Besche, Sigge Wathier, och Wto 3071, Hr af Petersens, Carl Herrman; Expeditions -Utskottet: efter Hr Grundelstjerna, Axel Will)., fllti 2.307, Hr af Tuneld, Carl Erik.
Den 20 October f. m. Justerades 5 prot-utdr. för d. 17 och 18 dennes.
Ånyo föredrogs Bevilln.- och Oecon Utsktns d. 2 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 5 i anledn. af gjorda anmärkningar vid TJtskins betänk.
N:o 3, ang:de grunderna för förändrade föreskrifter om brännvinsbränningen oell livad dermed har gemenskap.
I sammanhang med detta utlåt., hvilket R. o. Ad. beslöt skola punktvis företagas, föredrogs äfven ånyo BondeSt:s redan d. 16 dennes f. m. upplästa prot.-utdr, af d. 6 äfven i denna månad, innehållande inbjudning till MedSttn att instämma uti BondeSt:s beslut i anledn. af Bevilln.- och Oecon.Utsktns nu föredragna utlåt.
Wto 5. irsta punkten.
BondeStrs beslut innehöll, alt Ståndet ogillat TJtskrns i slutet af denna punkt gjorda tillstyrkande om bestämmande af ett visst fastighetsvärde för rättigheten att få idka brännvinsbränning och ansett denna punkt, utan förändring eller tillägg, böra blifva till lydelsen alldeles lika med 2 § i nu gällande brännvinsbrännings-författningen d. 20 Juni i83o.
Frih. Boye, Ludv :
Den oeconomiska princip, söm B., o. Ad., och jag vågar säga alla RiksSt., yttrade i sina motioner vid riksdagens böljan, synes mig vara bruten i det betänk.j som nu utgör föremål för vår öfverläggning, och bruten på ett sätt, som mångfaldigt bryter ett enkelt rättsbegrepp.
Jag ber derföre om tillstånd att få i minnet återkalla den opinionj som vid riksdagens början var den allmänna.
Bland ändamålen önskade man i första rummet att kunna tillbakahålla fyllerilasten.
Mart skulle vinna detta ändamål derigenom, att man fördyrade varan, och j för att återigen komma dertill, skulle man vidtaga 2tne utvägar, den ena, att inskränka produetiönen, och den andra, att belägga den med högre beskattning.
Såsom utvägar att inskränka produetionen beräknade man, att den ej skulle vara tillåten för ägare af jord med mindre än 3oö rtdrs taxeringsvärde ^ och alt pistöriskä pannor eller konstapparater skulle antingen förbjudas eller nedbringas till icke större prodnotion än den, sorn med 90 k:rs enkla pannor kunde åstadkommas.
Nu har man bibehållit det förra i Utsk:n.
Man har nemi. förvägrat innehafvare af jord, som icke uppgår till 3oo ridrs taxeringsvärde, rättigheten att bränna; men man har vidmagthållit konstapparaterna såsom vid förra riksdagen, d. v. s. att äfven en dubbel pistorisk panna af 90 k:rs rymd kan få användas, ehuru Utsk:n sjelfva i sin tarif uppgifva, att den kan tillverka 5oö proc. mer än en enkel go-k:rs panna.
Detta är en uppenbar orättvisa.
Utom det att principen om förminskad produetion derigenom är bruten, är det orättvist att neka den fattige, hvad man i öf - Deu ao Octobcr f. ra. vermått beviljar den rike.
En särskild upplysning har linder loppet af riksdagen ingått.
Man har nemi. inom BondeSt. upplyst, att inom Jönköpings län ensamt uppgår antalet af de pannor, sorn enligt Utsklns förslag skulle försvinna, till icke mindre än 2800; och då delta är förhållandet i ett af de mindre länen, kan man beräkna, att åtminstone 4° å 5o,ooo pannor sålunda ej skulle få begagnas, eller att så många jordägare skulle betagas rättigheten alt bränna, då deremot 4 a 5oo stora possessionater skulle få tillverka 5oo proc. mer, än med en enkel go-ktrs panna kan produceras.
Den oeconomiska principen är således bruten och en gifven orättvisa begången.
Jag hade hjertligen önskat, att jag kunnat begära ett återförande till alldeles samma princip, som vid riksdagens början var rådande, d. v. s. att vi kunde aflysa konstapparaterna, hvilket jag dock icke vill neka hade obillighet med sig, såvida det synes vara orätt, att den, som äger redskap alt nyttja, hvilka kosta mindre tid och mindre bränsle, ej skall få begagna dem; men då jag icke ser någon utväg att göra denna princip gällande, och då jag af BondeStts prot.-utdr. erfår, att detta Stund frångått Utsktns betänk, i första punkten och borttagit förbudet att bränna för dem, som äga jord, hvilken i taxeringsvärde ej uppgår till 3oo r:dr, så tror jag, att detta är, hvad äfven vi böra göra, och jag tillstyrker således, att denna del af första punkten måtte afslås, hvarom jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, måtte göra proposm.
Såvida instämmer jag med den siste värde talaren, att jag anser orättvist att beröfva de mindre jordägarne rättigheten att bränna, då man utgått från den, efter min öfvertygelse, oriktiga principen, att denna näring bör anses såsom en jordbrukets tillhörighet och förmån.
När nu denna princip är godkänd, såsom jag tyckt mig finna af pluralitetens yttranden, skulle det förefalla mig högst märkvärdigt, om man ville beröfva den fattigaste delen af jordbrukarne i Sverige en förmån för jordbruket, som naturligtvis måste vara så mycket angelägnare för den fattigare delen att bibehålla.
Man skulle snart kunna calculera, att om förslaget att fråntaga alla jordägare, hvilkas jord ej uppgår tili 3oo rtdrs taxeringsvärde, rättigheten att bränna, skulle åtminstone 4° u 5o,ooo pannor blifva overksamma.