Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske blandade också en droppe hemlängtan sin malört i bägaren.
Hur kunde likväl den droppen så grumla min syn och göra mig blind för det italienska landskapets oftast bleka och diskreta skönhet?
Tiden har ilat och nu går jag här som en nykommen, hvilken aldrig varit här tillförene.
Hur gäckande beträdde jag icke fordom de florentinska uffizierna!
Äfven denna gång hade jag på förhand rustat mig mot Botticellis rödögda fruntimmer och den slätkammade oskuld från pigkammaren, hvilken på Cranachs duk heter Eva.
Hur gjorde jag mig icke förr lustig öfver denna jungfru Eva, som med de sjåpigaste åtbörder i världen gick och bjöd ikring frukt utan att ens ha ett förkläde på sig!
Nu såg jag allt med nya ögon.
Tystad och öfvervunnen inom mindre än en timme, begynte jag blygas öfver mitt främlingsskap och min okunnighet.
Jag går här mer hänryckt vid fyrtio år än vid tjugu.
Redan i Museo Brera i Milano märkte jag förvandlingen.
Till och med Raphaels »Sposalizio», inför hvilken jag annars alltid brukade säga, att en fattig människa skulle vara glad att ha madonnans misstecknade hals till ben, eröfrade mig genom kompositionens ädla linier.
Endast Mantegnas »Pietà» – som hans skickliga perspektivstudie ju nu en gång heter – lämnade mig alltjämt lika kall.
Jag skulle icke vilja erhålla den i gåfva, om icke möjligen för att sälja den till första engelsman och i stället köpa Boltraffios »Due devoti che pregano».
Med denna duk framglänste för mig en ny stjärna, och jag måste om kvällen begifva mig till Leonardo-stoden för att i lärjungarnas ring uppsöka Boltraffios idealiserade gestalt.
Jag känner mig som en adept, hvilken brådskande tager tiden i akt för att lära och för att bli förtrogen med denna nya värld af djup och innerlig konst, och när jag nu skämtar, är det med mig själf och vår egen medfödda nordiska råhet.
Framför den stränga skönheten i de dansande kvinnorna på Botticellis Primavera måste jag spörja:
Är det då verkligen så nödvändigt att tänka och känna och lefva och dö som en mongol?
Det samma spörjer jag äfven någon gång, när jag skär upp en bok.
Det synes mig att litteraturen allt för brådstört rifvit upp bryggorna bakom sig.
Det har skett i en naturlig längtan efter ursprunglighet, men formerna äro och förbli få och begränsade, och det verkligt nya är merendels att finna i smärre och jämförelsevis obestämbara särdrag.
För de medspelande själfva kan visserligen ett skede tyckas jämförelsevis rikt på nyhet, ty de förnimma den personliga insats af energi, som hvarje enskildhet kostat, men betraktadt utifrån af den främmande och kalla granskaren, som framletar de många olika trådarna, ter sig det hela väsentligt annorlunda.
Det nya, hvarom ständigt hvarje skede talar med ungdomlig och fullt berättigad förkärlek, består alltså till en del af ett befruktande faktiskt plus af energi, men i öfrigt af något relativt.
Äfven åttiotalets vitterhet var hufvudsakligast en addition af idéer, hvilka långt tillförene djupare eller grundare rört sig inom århundradet, och en allt för stor ängslan för äldre skeden beröfvar oss dessas vunna erfarenheter samt hindrar vår andning i stället att göra den friare.
Var viss, inom några få år skola i Sverige de klassiska skalderna framletas som en ny befruktande upptäckt och läsas högt i de litterära kretsarna samt afhandlas i tidningar och tidskrifter.
Detta kommer att ske i följd af samma lag om förnyelse och föryngring, hvilken tvingat målarna att studera de gamla gallerierna.
Vi måste arbeta för att äfven i vidare kretsar få till stånd en mer allsidig uppfattning af litteraturen.
Från våra egna klassici går vägen till de utländska och de bland dessa, som stå det närvarande fjärmast, ha därmed också mest att lära oss.
Det kan ej längre fördöljas, att till och med de mest uppriktigt intresserade för ögonblicket känna en viss trötthet vid litteraturen som konstform och på ett helt annat sätt låta sinnet fyllas af musik och taflor.
Hvarpå skulle väl detta bero, om ej på den enkla orsaken, att under de sista decennierna har först och främst musiken, men äfven målarekonsten spänt bredare vingar och på så sätt hållit jämnare takt med vårt inbillningslif.
Hvar har litteraturen sin pompösa Wagnermusik, eller det fria skönhetssinnet hos en Klinger, en Böcklin, en Puvis de Chavannes?
Enklare taladt, litteraturen håller på att bli efter – och när höll hon på med annat!
Jag rår icke för, men hon påminner mig oftast om ett gammalt fruntimmer, som af ifver att hinna till tåget så länge vänder på sina hattaskar och väskor, att hon slutligen just anländer lagom för att se tåget gå.
Nej, vi äro listiga, vi tecknare och målare, listiga som ormar.
Det finns ingen kyrka, intet palats, där vi icke skaffa oss in för att tillgodogöra oss våra föregångare, och åratals vistelse i utlandet öppnar våra ögon.
Rifva vi upp bryggorna till det förflutna, så spika vi snart åter ihop dem, och det är vår lifskraft.
Det är hårflätan, i hvilken vår styrka sitter.
När det däremot gäller de litterära föreställningarna, då är människan i alldeles särskild grad upplagd till ett omedvetet litet själfbedrägeri, och hon tror sig tycka, hvad hon i grund och botten alldeles icke känner.
Gå till dig själf, Henrik.
Du författar visserligen inga böcker, men du har en mycket bestämd smak.
Inom musiken älskar du Bach och Händel, inom måleriet tjusas du som jag af Botticellis tre dansande kvinnor, men när det gäller litteratur, då hissar du upp dig i en liten trång bur för att hungra ihjäl med hela den stora rika världen rundt omkring dig.
Det var annars fordom ett straff för falska vederdöpare.
På sådana halfheter kan man svälta sig fram därhemma i tio till femton år, men här ute i konstens hemland blir själen rofgirig som ett ungt lejon.
Table rase!
Endast
Jerusalem kan mäta sig med Rom i rikedom på sanna och tvifvelaktiga sägner.
Man får slutligen för mycket af det goda och börjar rensa agnarna från hvetet, medan samtidigt vissa tilldragelser utan att egentligen kanske vara de betydelsefullaste och utan att man rätt själf vet hvarför, dagligen och nästan på sina bestämda klockslag dyka upp i minnet.
Sålunda går jag aldrig på Corson vid solnedgången, när galavagnarna rulla förbi med sina oförlikneligt högtidliga kuskar, utan att jag i min inbillning regelbundet återkommer till samma syn.
Det är »madame mère» som i en kolossal vagn och en nästan lika kolossal fjäderhatt åker ut ur sitt palats.
De olyckor, hvilka hon alltid väntat, ha omsider splittrat hennes familj, och hon riktar till sin sällskapsfröken några ord om den store sonen, som ligger döende på S:t Helena.
Hur ha icke i alla tider personligheter med de mest olika öden dragits till Rom som till en evärdlig vallfartsort, förnämligare än alla andra!
Hur många män och kvinnor, hvilka ristat sina namn i vår svenska odlings Gyllene bok, ha icke trampat den gata, som leder fram mot Lateranens klocktorn!
Om de ännu mäktade att församlas där, skulle vi stå midt bland bekanta.
Där skulle komma sjungande pilgrimer med kåpan väfd i Alvastra och stafven skuren under Ombergs ekar.
Vi skulle igenkänna konstnärer, lärde och statsmän.
Hälsande skulle vi stiga åt sidan för den lifliga gruppen af herrar i svenska dräkten och slutligen fördjupa oss i ett långt samtal med en liten spenslig kvinna, hvilkens stickmuddar förskrefvo sig från den surrande spinnrocken på Årsta.
Hvilken främling har icke någon afton dröjt vid Keats ödsliga graf eller plockat några af violerna invid den mur, där Byron nedsatte Shelleys aska, eller en stund betraktat den sten, som bär de stolta orden Goethe Filius.
Vi behöfva endast fortsätta vandringen under cypresserna, där kamelior och rosor lysa i tusenvis, för att på graf vid graf läsa svenskt språk och svenska namn.
Hur mången har icke så förälskat sig i Rom, att han aldrig kunnat förmås att återvända utan stannat där till sitt lifs slut!
Ingen annan stad har så många palats och så mäktiga gatuperspektiv med trappor och obelisker och äfven de moderna byggnadsverken vittna om sinne för det monumentala.
I hvilken grad
Rom lyckats bevara sin glans märker man först under påsken, då alla hotell äro öfverfyllda, alla rum upptagna och en tvåspänd vagn ibland knappast står att erhålla.
Främlingsskaran är dock icke alldeles densamma som på den parisiska boulevarden eller vid Rivierans spelbord.
Den är i regeln andligen förnämare.
Särskildt konstnärer, skriftställare och vetenskapsmän samlas där ännu med förkärlek, men icke som i en stad utan som på en klostergård eller ett tyst berg.
Än i dag är Rom världens hufvudstad, om icke genom sina egna invånare, så dock genom sina byggnadsverk och sina gäster.
En fläkt af gamla dagar genombrusar också hela påskens vecka, då de nu lefvande kompositörerna själfva fatta taktpinnen på konserterna och då kyrkorna under orgelns och korsångens djupt religiösa predikan öppnar sina armar för både katoliker, protestanter och fritänkare.
Ingenting besitter heller en sådan allmakt öfver mitt sinne som musiken.
Är jag öfveransträngd eller lider jag af hufvudvärk, botar jag mig merendels på en kort stund genom att åhöra musik.
När jag arbetar, vill jag gärna att någon i min omgifning skall spela.
Jag älskar icke att höra musik offentligen och i stort sällskap, men det oaktadt måste jag på en konsert alltid ha papper och penna i fickan för att under en paus eller på hemvägen taga fasta på den mängd af idéer som strömmat öfver mig.
Nästan alla mina teckningar stamma från sådana ögonblick, och utan musiken skulle jag vara en stackare med tomma händer.
Hur väl förstår jag icke Nietzsche, när han vid åhörandet af Carmen stimuleras till skarpt filosofiskt tänkande.
Däremot förstår jag härvidlag icke Tolstoy, ty musikens inverkan på mig är framför allt intellektuel och medför afsmak för det sensuella.
Sutte jag som en sultan i Yildizkiosken, omgifven af tusen tillbedjerskor, de skulle bli mig likgiltiga, om icke förhatliga, i samma stund man uppspelade Kreutzer-Sonaten.
Jag kan endast likna musikens verkan på min hjärna vid ett kraftigt slag öfver ögat.
Jag ser sol, måne och stjärnor och det gäller blott att hastigt nog hinna insamla eldregnet i säckar och såll, innan gnistorna redan äro slocknade och borta.
De romerska påskfesterna besitta i följd af allt detta för mig en särskild tjuskraft, men det är ganska säkert, att vore icke musiken, skulle hela främlingsskaran utebli och kyrkorna stå så godt som tomma.
Så snart en talare stiger i predikstolen, begynner ett ifrigt slamrande med stolarna, och det blir endast de bigotta som stanna kvar.
Det bigotta lynnet åstundar att ända till ytterlighet försinnliga religionen och popularisera den i enkla praktiska påtagligheter och kan därför ej undvara ordet.
För oss andra åter har ordet för liten spännvidd och måste i alldeles särskild grad besitta filosofisk klang för att icke ögonblickligen kväfva den religiösa känslan.
Det som icke minst bidrager att gifva dessa romerska påskfester karakter af något mer allomfattande än blott och bart katolska ceremonier är själfva de ädla basilikorna och de ljust hvälfda kupolkyrkorna.
Fulla af skönhet och ro gifva de liksom en bild af den harmoni, hvilken trotsande individers och folks tillfälliga smärta, väl likafullt är världsalltets grundton.
Ingenting är för människan så stolt och så svårt att lära som detta, att hon är ensam i sin smärta och att lifvet omkring henne sitter försjunket i samma hänryckta betraktande af sitt narkissosansikte, äfven den timme, då hon själf kvidande förgås.
Allra mest är det dock utan tvifvel just den filosofiskt historiska bredden öfver några af dessa kyrkfesters ritus, som kommer främlingen att i sin tanke aningsfullt bygga en kyrka, lika vid som jorden och med bänkrum för alla.
Visserligen röjer sig för ögonblicket snarare hos tänkande människor en tydlig lust att i fråga om hvars och ens världsåskådning slippa all påträngande gemenskap och allt apostoliskt förkunnande.
Vi få dock icke alldeles förbise, att äfven om det ständigt kommer att finnas enstöringar, är vårt släkte likväl i grunden rustadt med så okufliga böjelser för sociala kristalliseringar, att de bredare lagren aldrig kunna upphöra att behöfva vissa samlande faktorer.
Den ständigt växande upplysningen måste därför hos det stora flertalet icke blott medföra en stegrad håg för fritt tänkande utan också förena människorna kring nya grundpåståenden, hvilka i sinom tid åter aflösas af nya.
Däraf följer att de nuvarande religionssystemen i sin undergång icke komma att efterlämna ett tomrum utan ersättas af nya, och under påverkan af den moderna bildningens likformighet och det vidsträckta samarbetet måste dessa med snabbhet hopflyta till en mer omfattande helhet.
Slutligen lära människorna icke upphöra att högtidlighålla stora händelser och minnesdagar med fester, och skola icke dessa nedsjunka till en lika intetsägande platthet som de flesta folkfester i våra dagar, måste skönhetssinne och filosofi träda emellan och fylla dem med en sträfvan mot det upphöjda.
I och med detsamma erhålla de äfven mer eller mindre en religiös karakter.
Det centrala i all religiositet är nämligen en okuflig åstundan att närma sig det upphöjda för att därmed brädda hela världen.
När på skärtorsdagens afton högaltaret tvättas i Sankt Peter, sammansmälta hedniska och kristna element så fullständigt, att man knappast längre vet huruvida man ser en dröm om framtiden eller om det förflutna; men just denna fylliga dubbelsidighet skänker det hela styrka.
Människomassor på kanske femtio tusen personer röra sig fram och åter genom den mörka kyrkan, som endast svagt upplyses af enstaka vaxfacklor.
Lamporna äro släckta, orgelpiporna stumma, klockorna bundna.
Medvetandet om att de döda ligga begrafna någonstädes nere i kryptan och icke i sina sarkofager och monument verkar dock i någon mån alltid störande i de latinska kyrkorna.
Med sina liggande och sittande marmorpåfvar ter sig emellertid Peterskyrkan i fackelskenet och röken som en grotta, befolkad med cykloper och michelagnioloska jättar, och under den i skymning försvinnande kupolen höjer sig det nu på alla prydnader fullständigt blottade högaltaret som en offersten.
Efter afsjungandet af ett klagande miserere framträder till denna offersten en procession med vinkrukor, handdukar och fjädervippor.
Sedan vinet utgjutits på altarskifvan, bli fjädervipporna använda som svampar.
En efter en närma sig på trappstegen de ömsom unga ömsom hvithåriga och stapplande prelaterna för att deltaga i denna akt, hvilken så otvetydigt blottar sitt förvantskap med äldre ceremonier och symboler.
Om jag möjligen bortser från en stilla och enkel skördefest, som jag en gång bevittnade i en kyrka på svenska landsbygden, tror jag knappast någonsin att en ceremoni i lika grad har satt min inbillning i svallning.
Jag försökte tänka mig människorna om tusen år församlade till en högtid på ett berg eller i någon af sina äldsta byggnader.
Äfven där ljöd musik och bloss lyste.
Det är nämligen icke ensamt musiken som på ett alldeles särskildt och obeskrifligt sätt står i beröring med de religiösa förnimmelserna.
Det är två ting: musiken och elden.
Man kunde till en liknelse sätta denna formel:
I begynnelsen var elden, och musiken brusade genom lågorna, och se, där föddes lefvande anda.
– Minns du, Henrik, när vi som gossar tände risbål på hällarna, hur tysta vi kunde sitta och med en nästan andaktsfull känsla betrakta de stigande och sökande flammorna?
Hela timmar kan jag försjunka i tankar på de öfversinnliga frågorna, när jag stirrar in i en eldslåga, detta evighetens barn, som leker och fladdrar och störtar uppåt till att försvinna och återförenas med sin moder.
Påskaftonens morgon är kommen och kyrkgolfven stå beströdda med rosenblad.
Cellinis och Michelagniolos silfverljusstakar rullas på vagnar från sakristian för att åter ställas på altaret, och klockorna, hvilka så länge varit tysta, spela öfver hela Rom.
Till afsked har jag ännu en gång företagit min sedvanliga vandring utefter floden, men denna gång i vårdagens fulla solsken.
Det är en så strålande dag, att det lyser ända in i själen, och liksom för att dela med sig af sitt solglitter flyr tankens svala långt långt till den grå vinterhimmeln och de insnögade gårdarna.
Du svenska folk!
Ditt bröst har blifvit tomt och din påse full och Roms vårsol skulle icke mäkta att samla dig i återföryngrad kraft.
Hvad du behöfver, det är norrmännens och finnarnas nationella idealitet, om icke en ännu bredare – en sådan fulltonig och klockklar idealitet, då luften sjunger öfver landet och man väntar att hvar hustru skall föda en Messias.
Det ideella är det mänskligt naturliga och omedelbara; cynismen är förkonstlingen.
Därför är och förblir också hos både individer och folk en oförställd idealitet den enda kraft, som kan fylla ett skede med verklig lifsvärme.
Om en sådan guldålder diktar sinnet, när Roms alla klockor ringa och bilden på det gamla kastellet ljungar som en frihetsgud.
Du är ett af jordens underligaste byggnadsverk, Ängelsborg.
Ibland förefaller du mig som ett väsen eller en stor och sällsynt planta, hvilken med de taggigaste kaktusblad skyddar sin blomma.
Ibland åter måste jag tänka på ett helleniskt tempelberg eller på en evmeniderkor, öfver hvars mörka strofer en skinande Olymp sträcker sin hämnande glafven.
Med blicken riktad på keruben upprepar jag dessa ord ur Johannes’ Uppenbarelse: »Och jag såg en ängel stå i solen, och han ropade med hög röst, sägande till alla fåglar, som flögo midt öfver himmelen: kommen hit och församlen eder till Guds stora gästabud, att I mån äta konungars kött och krigshöfdingars kött och hjältars kött och kött af hästar och af dem som sitta på dem och kött af alla trälar och fria och små och stora!»
Jag ser romarne från murkransen nedstörta urnor och stoder öfver de framstormande goterne.
Jag ser Beatrice Cencis förgråtna ögon och hör den fångne Cagliostro, utmagrad och bruten, förbanna sina forna lifselexir.
Jag ser Cellini knäböja framför solstrimman på fängelseväggen och mitt öga följer honom, när han öfverst under själfva ängelsbilden hjälper den belägrade påfven att nedsmälta regalierna, men själf smyger en del af guldet i sin egen ficka.
Ängelsborg!
Du fyller mig med fasa om natten, men med klang och glädtighet, när dagen lyser in på Pierono del Vagas fresker och glindrar kring hela den skönhetsstad af pelare och fönsterbågar, som du på din barbariskt tunga sockel lyfter mot solen.
Då är du icke längre blott och bart en sinnebild af
Rom utan af hela den mänskliga odling, som bygger sitt himmelstorn fientligt förskansadt åt alla sidor, med grafvar och fängelser i källrarna och ljusa arkader därofvan; men öfverst är hufvudet, förnuftet, keruben, som, utan saknad för den mull, hvilken stöder hans fot, redan höjer sig för att taga ut språnget.
Några månader än – och Ängelsborgens tolfslag ropa sitt farväl till det århundrade, som var vårt, till Austerlitz’ sol och till den hvitskäggige gamle, som vid arbetslampan stilla hopfogade länkarna i sin härstamningslära.
Hur måste icke gräset den natten skälfva på grafvarna och hur mången ännu lefvande måste icke stänga sig inne i mörker och ensamhet för att hålla ransakning med sig själf!
Likväl bebåda de tolfslagen, att vi tillryggalagt ännu ett steg på den långa trappan uppåt, och öfver hela jorden borde hvarje lyckligt hem den natten pryda sig med ljus och grönt.
I min dröm vill jag föreställa mig att unga kvinnor, som ännu icke blifvit mödrar, den natten församlas på Ängelsborgen för att hälsa gryningen med palmkvistar och hosiannarop.
Jag ser dem stiga allt högre och högre, från dörr till dörr, från trappa till trappa, och slutligen inbränna på kerubens svärd detta språk:
Det finns ingen idealitet så hög, att hon icke blir ett mänskligt mål i samma stund hon kan tänkas.
AKADEMISTEN OCH HANS
SKYDDSLING.
HÖGT uppe i ett fönster vid Boulevard S:t Michel satt en hvithårig gammal akademist och samtalade med en ung musiker, hvilkens långa rock med de korta ärmarna tycktes urvuxen eller lånad.
– Min kära gosse – sade akademisten och plirade mot solen, medan han bortryckte några torra löf från fönsterkrukornas murgröna, som på snören och pinnar klättrade ända upp mot taket.
– Du säger, att du blef uthvisslad när du föredrog ditt stycke, och nu vill du att jag med mitt namn skall fälla några ord för dig i tidningarna.
För några år sedan skulle du kanske ännu ha kunnat narra mig därtill ...
I alla land har jag sett statyer och minnesstenar öfver personer, hvilka på sin tid blifvit uthvisslade lika tappert som någonsin du, men ännu har jag aldrig sett en staty öfver en kritiker.
Hvart konstverk, äfven det misslyckade, är ett stängdt hus för sig, och man bryter sig lika litet därin, antingen man friar eller fäller.
Påstod inte en gång Sarti, att musiken skulle gå under om sådana barbarer som Mozart finge det infallet att vilja komponera?
Sade han icke, att Mozart hade öronen fodrade med järn?
Kallades inte Beethovens nionde symfoni en döf musikers förfelade verk?
Fann inte till och med en Goethe hans musik bizarr och orolig, och föga anade han, att samme Beethoven snart skulle kallas klassiskt klar och folklig och typiskt germansk?
Folkligt det är allt, som vi vant oss vid och som för tio år sedan var ofolkligt.
Hette det inte att en Reissiger eller en Hiller voro för mer än en Wagner?
Förklarade man inte, att Wagner röjde en fullständig okunnighet i handhafvandet af medlen och att hos honom ingenting trängde sig fram från hjärtat?
Tänk, en Wagner, som ej förstår att handskas med musikens medel!
Aldrig prata människorna så obesväradt om någonting som om konst, och aldrig är deras prat ett sådant munväder.
Aldrig lära de sig att bli försiktiga.
Om de bara skrefvo upp sina utlåtanden och läste igenom dem efter tjugu års förlopp, skulle de förstå sin egen löjlighet.
Därför, min kära gosse, vill jag inte heller göra mig själf löjlig genom att skrifva ett eller annat om dig.
Hvad begriper jag af ditt musikstycke!
Det förefaller mig grumligt och underligt.
Under finalen var jag nära att somna, och att jag inte gjorde det, ja, det berodde på, att jag begynte gapskratta åt hela kompositionen.
Det ena snillet får väl öfverse med det andra, sade jag till mig själf och slöt ögonen.
Skillnaden mellan ett snille och en vanlig människa är närmast den, min gosse, att snillet tänker och känner redan klockan åtta om morgonen på samma sätt som en vanlig människa klockan ett på natten, när hon går hem efter en mycket lysande middag och börjar gråta och tala om religion.
Därför nickade jag helt vänligt åt dina besynnerligheter, men utan att vända mig om och tysta hvisslarna.
Jag säger inte att allting, som blir uthvissladt, är ett storverk.
Men det säger jag med bestämdhet, att vill du gå omkring och leta för att utan att veta det få bevittna ett storverks födelse, då skall du också söka där det hvisslas.
Ingen människa är en sådan inbillningsvarelse, att hon är i stånd att utan vidare taga ett konstverk för hvad det är.
Hon kommer alltid med förutfattade meningar – men glömmer det beständigt själf.
Hon besinnar aldrig, att hon nalkas som fiende, som andra äldre bekantas vän.
Det som först slår an på henne och förmedlar den nya bekantskapen är reminiscenserna.
Men det är just de reminiscenserna, som sedan bli de sköraste glasfötterna under verket.
Om vi skrefve upp allt vårt prat om konst, upprepar jag, då skulle våra familjearkiv bli en outtömlig källa till munterhet.
Läs bara hvad
Mozart skref om Voltaire!
Och det var ändå en Mozart!
Eller läs hvad som skrifvits om Watteau ... han som med sina magra och knotiga fingrar satt och fantiserade fram hela den värld, hvilken tio år efter hans död skulle vandra in med sina frisyrer och sidenveck i själfva Versailles för att sedan åter under ett antal år falla så i spillror, att man icke ens gitte vårda sig om mästarens dukar.
Nej, jag tar tillbaka mitt ord om uppteckningar.
Våra efterkommande skulle af barmhärtighet kasta luntorna olästa på elden.
De skulle förefalla som ett allt för elakt gyckel öfver vår mänskliga pratsjuka ...
Akademisten sprang upp från stolen, liten som ett troll och med det hvita håret rätt i vädret.
– Hvad jag själf är trött på sådant prat ...
Musik kan jag aldrig få nog af, det bekänner jag.
Det är det gudomliga vanvettets konst.
Men böcker ...
De äro aflägsna, oåtkomliga stjärnor, hvilkas främmande och kylande ljus väl kunna stirra in i min själ, men de finna där ingen sjö att spegla sig i, ty min själ förfryser under deras eld.