Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saken var den, att Valborg dyrkade Hedvig, och Hedvig protegerade Valborg, men sjelf dyrkade Hedvig Anna, som deremot mottog allt det doftande rökverket från sin kusin med en väluppfostrad dockas öfverlägsna lugn.
Det var Annas utsökta elegans, säkra uppträdande, pojkaktiga munterhet, ett bortskämdt barns näsvisa rolighet, som bländat Hedvig, som trots alla sina högandliga funderingar i grund och botten hade en småstadsflickas lust att knäböja för allt, som smakade hufvudstadschic och verldsdamsmanér.
Just för ögonblicket befann sig Hedvig på höjdpunkten af sin blinda förtjusning i den lilla koketta, innehållslösa kusinen.
Hon gaf henne blommor, broderade åt henne, skref vers till henne, sprang hennes ärenden, beledsagade henne på gatorna, underblåste hennes smak för utsväfningar i konditorierna etc. etc.
Och fastän de råkades nästan dagligen, skref hon litet emellan bref till henne på en åtta, tio sidor, öfverflödande af bekännelser, vanligen försedda med lika noggranna som poetiska dateringar, såsom »efter midnattsklockans slag» eller »närmare dag än natt» o. s. v.
En dylik epistel var det just Hedvig beredde sig att författa.
Hon slog sig ner vid skrifbordet, och med sirlig stil började hon:
»Allra käresta Annikan min!
»Efter en genomkämpad, mörk stund ...»
Här ringde det, och in trädde just Anna, rödkindad, söt och kysstäck.
»Nej se Anna!» ropade Hedvig. »Välkommen!
När man talar om trollen, så ä’ de i farstun – jag skref just till dig.»
Så hjelpte Hedvig Anna af med öfverplaggen och drog henne som sin särskilda egendom in i sitt rum, och Annas glädtiga pladder fyllde det snart med sin qvittrande munterhet.
Och der de sutto på chaiselongen med armarne om hvarandras lif och kysstes gång på gång som ett riktigt fästfolk i de hetaste sötbrödsdagarne, vexlades det tusende intima små förtroenden.
Anmärkningar och infall kommo i ett spelande öfverdåd, och Annas korta små skratt läto eggande lustiga som cric-cric-toner i en kotiljong.
»Nåå,» sade Hedvig, »det var roligt på klubbridten i går?»
»Förtjusande ...
Du kan inte tro, hvad min nya häst är gränslöst stilig.»
»Du hade din vanliga kavaljer?»
»Löjtnant Bark ja!...
Men jag börjar ledsna på honom.
Jag kan hans repertoir utantill ...
I början på saisongen hade han verkligen några nya vitsar ... men nu repar han upp allt igen ...
Vet du, löjtnanten sa’ att min ridklädning var för lång ...
Allting blir kortare och kortare, nu för tiden. »Gud vare lof, att man kan visa, hvad man har ... och så godt är det för resten, att i dessa svåra tider icke sticka något under stolen.»
»Nåå och Hamlet i går?»
»Usch så långrandigt ...
Men mamma ville gå ...
Det var ju abonnemangsafton.
De kungliga voro der ...
Nej i morgon går jag på Boccaccio.
Det är min musik »Med gossen, med gossen, är bäst på tu man hand».
»Men jag hade så när glömt det vigtigaste ... jag mötte i middags, ’monsieur Très Beau’, han helsade så vänligt.»
»Nej, hvad säger du?
Hvar var det?»
»Utanför Sunesons bokhandel!»
»Om vi i morgon vid samma tid skulle dricka chokolade midt emot, hos Hellbacher?»
»Gerna!
Men hör du Anna, hvilken i ordningen är det af dina svärmerier, den här skönheten?»
»Den som kunde minnas det ändå ...
Men hade du aldrig något sådant der för dig, der hemma, lilla stackare?»
»Åhjo!
Men bara en allvarlig historia.»
»Berätta då!»
»Det var som nykonfirmerad.
Jag höll på att fara till Amerika med en pianist ...
Karlen såg bra ut, spelade väl, och jag hade så tråkigt hemma, så gränslöst ohyggligt tråkigt ...
Tänk dig, jag hade packat in mina saker, tagit ut min sparbanksbok, men så ångrade jag mig qvällen förut ... och pianisten reste gudskelof ensam.»
»En riktig roman!...
Jag tänker ha en liten ungdomsbal i veckan.
Låt oss tänka på kavaljererna!»
»Jaa!
Löjtnant Strömberg!»
»Fy Hedvig, var inte elak nu!...
Löjtnant Lundin!»
»Den är då bra oförskämd af sig, Lundin.»
»Ja men treflig du.
Löjtnant Wærnqvist.»
»Har vacker figur vill jag minnas!»
»Måtte väl det!
Till häst du, sådana ben!»
»Löjtnant Krusenberg?»
»Jaa då ... fin familj!»
»Bara löjtnanter du Anna!»
»Jag tror nästan det?
Några doktorer kanske, Wisén t. ex. ...
Men Gud, här sitter jag och sladdrar, och säger inte den stora nyheten för qvällen!
Kurt kommer hit i afton.»
»Kurt ...!»
»Ja, han sa’, att han kommer hit efter sin föreläsning på arbetareinstitutet.
Han, som eljes så sällan går bort.
Hedvig du, jag fruktar: ’Heimliche Liebe’ ...»
»Anna!
Jag blir riktigt ond ...»
»Jag har ju ingenting sagt ...
Får jag hviska dig något i örat?»
»Nåå?»
»Det skulle vara riktigt roligt, om han blefve kär i dig öfver öronen ...
Kurt kär, filosofen, han som är så allvarlig som ett likkistbräde.
»Hvad du ändå är för en liten rar slammertacka, Anna du!» o. s. v. etc ... etc ...
Senare på qvällen anlände också Kurt.
Och inne i det ombonade Hummelska förmaket samlades man till en liten trefligt samspråkande krets.
Tante Marmelad öfverväldigade med sötsaker af alla slag.
Valborg tog fram sitt album, som innehöll stora män från Adam till Darwin, och förevisade.
Anna och Sara språkade om olika sätt att utröna det fördolda, om tankeläsning och borddans, om att räkna fönsterrutorna, der man sof för första gången, och sätta ägghvitor i glas under ljusa midsommarnätter.
Men Kurt och Hedvig diskuterade allt lifligare qvinnoemancipationsfrågan.
Hedvig talade entusiastiskt, som hon brukade med mängder af citater, bilder.
Hon smyckade sitt tal med fjädrar från alla håll, och det regnade paradoxer från hennes läppar, ända till dess Kurt afkylde henne genom att på hennes ordflöde svara med att säga: »du menar?»
Och den der frågan, som han så ofta riktade till henne med sin stilla, lugna stämma, irriterade henne alltid.
Just då hon tyckte sig hafva sagt något qvickt, djupsinnigt eller originelt, kom han alltid med sitt eviga: »du menar?»
Och att hon aldrig riktigt kunde svara på det, det var det värsta.
Men allt efter som de samtalade, försvann hennes lust att briljera, när hon såg hans stora, själfulla ögon riktade på sig med ett uttryck, som kunde de se tvärt igenom henne.
Hans enkla ord, burna som de voro af en stilla öfvertygelses värma, verkade alltid på henne som ett regn, som sköljde bort det myckna småsinta och tillkonstlade hos henne.
Så talade de då både länge och väl, och mer och mer gled samtalet från det yttre in på dem sjelfva.
Likt två barn, hvilka leka på kanten af en afgrund, roade de sig med att i skämt locka ur hvarandra tycken och sympatier ur djupet.
En vek, lyckliggörande predestinationskänsla af en kommande kärlek, som skulle rena deras själar i en våldsam, gemensam glöd, gaf deras ord flykt, färg, men ännu stod intet klart för deras hjertan, och ännu kunde de trygt som gamla, förtroliga vänner sitta och språka, utan att ett spår af lidelsens tvifvelsjuka oro störde deras frimodiga kamratskaps öppenhjertliga samtalsduo ...
Hedvigs misstämning var som bortblåst.
Och på qvällen, när Kurt och hans syster gått, väckte hon ett oerhördt jubel genom att i yster uppsluppenhet börja härma en känd hufvudstadspredikant.
Först messade hon med hufvudet andäktigt lagdt på sned, och sedan steg hon upp i en stor ländstol och började der, medan Valborg och Sara lågo dubbla af skratt, en salvelsefull kolportörspredikan till en af det gamla testamentets mera burdusa texter om kärlek och äktenskap.
Ett sommarlifs obekymrade dolce far niente med dag, som kommer, och dag, som går, i samma sorglösa enahanda, ett sommarlifs helsogifvande stillhet, som skänker tankar och känslor af natur, medan det blå fästet tindrar mot en som ett djupblått jätteöga bakom löfhvalfvens frodiga grönska, och sol och skuggor i dallrande spel vexla öfver fjärdens krusiga småböljor, i skogarnes doftande, svala salar, på krökande gula landsvägar och flacka marker, som förtona i fjerrans aflägsna ljusblå, ett specifikt stockholmskt sommarlif med pipande ångbåtar och vimplade kuttrar, med otvungenhet till middagen och sällskapslif och allt det andra, ifrån den stund husfadern med middagsbåten anländer ifrån staden, ett muntert sommarlif på grosshandlar Alms villa »Capri», belägen på en grönskande skärgårdsö ...
Grosshandlar Alms arbetsrum i staden omtalades allmänt med stort beröm, men det han hade i sin sommarvilla var också det inredt med välberäknad lyx.
Medan det förra hade på en gång något af en vetenskapsmans lärda värdighet och en konstmecenats stilfulla komfort, ville det senare gifva bilden af en man, som intet högre önskade än att få lefva i fred som en välbestäld landtjunkare, men tyvärr ända ut i sin landtliga fristad förföljdes af sina tyngande pligter som stor börs- och kommunalman.
Derför voro också väggarne här inne täckta med vapen och jagtredskap, medan skrifbordet, som tyngdes af riksdagsprotokoll, stadsfullmäktige-betänkanden, arbeten i nationalekonomi, talade om, att den, som lefde i rummet, dock ej tog lifvet blott »til lyst».
Och de många derliggande telegrammen, den stora högen med bref, som regelbundet började med ett kuvert med mexikanska frimärken, vittnande om firmans vidsträckta förbindelser, gåfvo alltid grosshandlarn anledning till en vältalig utläggning om, huru hårdt det var för en affärsman att aldrig få vara sin egen herre ...
Grosshandlar Ture Alm hörde för öfrigt till en af det offentliga Stockholmslifvets prydnader.
Det var icke en lifsfråga för landet och staden, som icke förtydligades genom hans ytterst sakrika utredningar.
Och detta förekom så mycket mirakulösare, som man visste, att Alm börjat bilda sig som handelsresande, och det var oförklarligt, huru han sedan kunnat tillegna sig alla dessa omfattande kunskaper, han som icke en dag lemnat ifrån sig chefskapet för den stora firma, som han fått öfvertaga efter sin svärfars död.
Men hemligheten låg – uppriktigt sagdt – deri, att han på ett genomgående vis begagnade sig af den stora, moderna teorin om arbetets fördelning.
Ifrågavarande heta, solklara juliförmiddag satt just den person, som hade på sin lott, att författa de kommunala anförandena, med hvilka grosshandlaren väckte sådant bifall, vid skrifbordet i hans arbetsrum, i färd med att göra några noter åt sin husbonde angående en expropriationsfråga.
Men arbetet tycktes icke roa honom synnerligen, eller också var det den qvalmiga hettan, som tryckte honom, ty, der han satt, föll han långa stunder i tankspridda grubblerier, medan hans grunda, litet trötta, melankoliska, grå ögon stirrade ut genom fönstret, på parken, på fjärden, som frisk men spegelblank i sin glatta blånad lyste fram mellan de strandkantande aldungarnes blankgröna löf ...
En tjugofem års man var han med magra, torra händer, med små svarta mustacher, ett blekt i förtid gammalt ansigte, hvars minspel förekom slött, uttryckslöst.
Fru Alm påstod, att hon alltid, när hon såg honom, trodde, att hon förorättat honom på något vis, ty det låg något på en gång smärtsamt och förtryckt öfver hela hans hållning med dess öfverdrifvet bugande undergifvenhet, öfver den darrande munnen, ödmjukt sluten, liksom för att undertrycka det vredgade eller förtviflade svaret på en förolämpning.
Men när han satt ensam för sig och fritt kunde hängifva sig åt sina tankar, vexlade prägeln på hela hans fysionomi totalt.
Det var, som hvarenda sena i hans kropp spändes.
Ögonen lyste skarpt med en hvass, metallisk strålglans.
Händerna knötos omedvetet och det kom öfver hela hans magra men sega gestalt något af en fransk barrikadmans hänsynslösa stridslystenhet.
Det var student Artur Bäfve, grosshandlar Alms handsekreterare ...
En instängdt qväljande värme ångade der inne i grosshandlarns arbetsrum.
Flugorna surrade vyssjande och monotont, och tid efter annan stötte en stor humla, som förirrat sig in genom det öppnade fönstret från blomsterspalieren utanför, med dofva dunser mot taket.
En bred solstrimma föll darrande med hett, gult sken in öfver tiljornas rad, kom bajonettspetsarne, panopliets ciselerade sköld, de korsade klingorna på väggen att blixtra med bländande ljus.
Det var så pinande, masigt stilla der inne.
Ingen vindpust förde genom det öppna fönstret det sorlande ekot af något buller utifrån.
Den dofva hettan hade förstummat allt.
Vågen brusade icke, vinden spelade icke, foglarne sjöngo icke, utan gömde sig för det brännande gasset mellan lönnarnes löf.
Bäfve spejade utåt.
Men han såg ingen menniska, intet spår af en luftig klädning med ljusa färger, som kunde sätta lif i det döda landskapet.
Hvarje ögonblick hviskade hans oroligt klappande hjerta, att Anna skulle synas, stödd på Hedvigs arm, med det kinesiska parasollet öfver det blottade, blonda hufvudet, det der ystra, sjelfsvåldiga hufvudet, som fast ingen visste det, gjort honom så mycken sorg, – och så mycken tyst fröjd, om den ock blott fick suga sig näring ur hopplösa drömmar.
Någon öppnade dörren?
Kunde det vara hon?...
Nej på tröskeln stod
Kurt som vanligt klädd i sin prestlikt hopknäppta svarta bonjour, med det vanliga qväkaraktiga uttrycket öfver hela sin stillsamma, litet afmätta person.
»Nej, hvad blåser det för vind i dag, efter som herr Kurt hedrar »Capri» med sin närvaro?»
»Ingen vind alls, fruktar jag, och det var just derför jag inte kunde hålla ut der inne bland de stekheta gatorna ...
Jag fick en sådan lust att vara sybarit en dag, ligga i hängmatta och slå dank bland träden ...»
»Nå, det gläder mig ...
Jag har inte sett er på så länge.»
Kurt svarade icke.
Flugorna surrade, humlan for med ojemna slag mot taket.
Bäfve lutade sig längre ned mot sitt arbete och lät pennan raspande fara öfver papperet.
Men framme vid fönstret stod Kurt med det oroligt tvekande uttrycket hos en man, som har något vigtigt på tungan, men drar sig för att utsäga det, öfver hela sitt bleka, intelligenta ansigte.
Hvad skrifver ni på?» började han slutligen för att dock säga något.
Åh, några siffror angående den stora expropriationen uppe på söder, som ska’ afhandlas i stadsfullmäktige om tisdag.»
»Såå ... och far anser?»
»Grosshandlaren ämnar rösta för expropriationen.»
Den ena korpen hackar icke ut ögonen på den andra ...
Frick är stadsfullmäktig, derför ska’ hans tomter köpas.
»Hvad vet jag!»
»Men, menniska, har ni då aldrig någon åsigt för er,» utropade Kurt med ovanlig häftighet, i det han otåligt med stora steg vandrade af och an på golfvet.
Bäfves hufvud snuddade nu nästan vid papperen, och medan han fortfarande skref, svarade han osäkert, släpande:
»Nog skulle jag uppträdt mot köpet ...
Men grosshandlarn har vägande skäl också han ... mycket goda och praktiska skäl.»
Det var något i stämmans på en gång trötta och qvalda tonfall, som rörde Kurt.
Han gick fram till den skrifvande, lade sin hand på hans axel och började så mildt som en äldre bror till en yngre.
»Käre Bäfve, låt mig få tala ut en gång.
Jag har så länge, så länge önskat göra det ...
Svara mig, hur kan ni sitta så här dag ut och dag in och skrifva anföranden åt far, hjelpa honom att strida, mot hvad ni sjelf anser för rätt ...
Nej neka inte, ni står på samma grund som jag – det har jag märkt många gånger, märkt utaf miner, förflugna ord, med hela den instinkt, som drifver en paria att sträcka ut handen mot en annan ...
Glömmer ni då alldeles, att det är den enda, stora, oförlåtliga dödssynden här i verlden att sabla ner det som man sjelf anser så heligt, att man kunde gifva sitt bästa blod för det?»
Bäfve hade fallit ihop öfver bordet som en dödsdrucken man.
Han tryckte ansigtet hårdt mot händerna, och det var som panna, kinder, ögonlock, allt brände och hettade i olidlig sveda, samtidigt med, att det dock gick kalla rysningar genom alla hans lemmar.
Stötvis kommo orden från hans läppar som i suckande snyftningar.
»Ack, herr Kurt ...
Jag har nu måst böja ryggen så länge, att jag inte längre mins, hvad det vill säga att gå rak ...
Gud, jag mins inte, säger jag, så tungt och så svårt har jag haft det.
Nöden, den djupaste nöd, tänk, här hos er far är första gången mitt arbete gifvit mig bröd.
Jag kan inte gå ut och hungra och tigga igen, jag vill inte, jag kan inte.»
»Men sansa er då ...
Gå inte på som ett barn ...
Om ni bara vill och kan nöja er med litet, ska’ det gå ...
Tror ni jag har något öfverdåd ...
Jag, som städar och bäddar sjelf, jag, som måste arbeta, tills hjernan icke orkar längre, för att kunna lefva ...
Men lycklig är jag, som bara en fri menniska kan vara det, lycklig ...
Och akta dig, Artur, akta dig, ty den dag kan komma, förr än du anar, när tuppen gal för sista gången och säger dig, att du för evigt förrådt din herre och mästare ...
Då fins det ingen återvändo längre.»
Och i sin öfvertalande entusiasm märkte Kurt icke, att han duade Bäfve.
Men denne såg icke upp.
Stilla, bedjande hviskade han:
»Tack, tack för all välmening och allt intresse ...
Ty ni menar så väl med mig, det förstår jag nog ... men det är nog bäst som det är ...
ni vet inte ni allt, som binder mig vid er fars hus ...»
»Allt ...
»Jo ...
Nej jag kan inte säga det, inte nu ...
Goda herr Kurt, lemna mig i fred, är ni snäll ... jag är så trött och så svag; låt mig få sitta bortglömd och förrosta i min vrå.
Jag är inte bättre värd ...
Inte alls den mannen ni föreställer er, nej tro mig, inte alls.»
»Då ber jag om ursäkt och rekommenderar mig.»
»Trampa icke på mig, herr Kurt ...
Förakta mig inte, lofva mig det!»
»Förlåt ...
Jag föraktar ingen.
Se här min hand! ...
Men ni har i dag beredt mig en stor missräkning.»
Så lemnade Kurt sakta rummet.
Det blef åter tyst der inne.
Flugornas surr mattades af.
Humlan hade listat sig ut.
Och en än mera slumrande, masig stillhet bredde sig med sjudhett solgass öfver rummet.
Men vid skrifbordet satt Bäfve qvar med ögonen dödt fästa på papperet och handen slappt kring pennskaftet; i tankar af brännande blygsel, sylhvass grämelse satt han der.
Det kändes, som någon slagit honom i ansigtet, och han tåligt, ödmjukt som en hund böjt sig under den tuktande handen, i det tyngande medvetandet af sin skuld ...
Och dock kunde han icke fördöma sig sjelf.
Utan han skakade sakta på hufvudet och tänkte, att
Kurt dock icke hade någon aning om, den lycklige, hur det kunde bryta en man att beständigt, allt sedan ens tanke mognat, nödgas se förmän, beskyddare i alla, jemnlike i ingen, ingen aning om, hur kufvad en menniska blef, som beständigt måst tigga sig fram i verlden, lefva på andras hjelp, den kallades nu handräckning, understöd, stipendier eller annat ...
Och i ett ögonblick var det som hela hans uppväxttid farit förbi hans svidande, trötta öga, scen för scen, och särskildt varseblef det med hallucinationens klarhet hans barndomshem och barndomslif.
En dyster bild!
Ty kallt och fattigt var det i vindskuporna, der den rike slägtingen af nåd lät honom och hans mor bo.
Lågt i taket i de små rummen, smutsade tapeter, murkna poster, blanknötta, utslitna gamla möbler, räddade för de sista fyrkarne vid auktionen efter fadern.
Refvor, sprickor, hål och lappar.
Modern sitter och sömmar.
Hon lemnar arbeten till »Bikupan».
Och medan hennes fingrar flita, blifva rynkorna i hennes panna djupare, och hon dryftar sitt enda samtalsämne, talar om den tiden, fadern lefde, och de stodo sig godt: »Så hade vi kalaser vid julen, Artur, du.
Femtio personer ibland ...
Ja en trettondagsafton kom grefve Erik Spens med ... jag mins det, som det hade händt i går.»
Och dessa eviga erinringar om gånget välstånd pina Artur som nålstygn, der han sitter i sin vrå och läser lexor.
Han är nyss hemkommen efter att hafva ätit middag hos en kamrat.
Ty klassens förmögna pojkar hade erbjudit honom att spisa hemma hos sig vissa dar i veckan.
»Och ett sådant anbud får icke ett fattigmansbarn afslå,» sa’ rike slägtingen ...
Boken är sönderrifven, köpt i ett antiqvariat, kläderna, ja dem fick han förra julen af slägtingens hustru, och hon glömmer icke, när, hvar och hur hon gifver.
Så sitter han der och pluggar, medan lampan kastar ett sken, som om också flämtande och matt dock är för starkt för allt det slitna och färglösa ikring, medan modern syr och talar om kalasen i forna da’r, då till och med grefve Erik Spens korn med en trettondagsafton ...
Qväll ut och qväll in sitta de så för att blott då och då, när slägtingen har fester, kommenderas ner.
Ty stickande af genom sin uppklädda tarflighet skola de der vara lefvande och lysande bevis på grosshandlarns och hans hustrus »osparda och ädelt frikostiga gifmildhet».
Ännu en gång skakade Bäfve sitt tunga, värkande hufvud.
Det blef icke rosor af draksådd.
De i förtid brutna vidjorna blefvo aldrig mera raka.
Ve de förtryckta, de som trampats i all sin tid, deras krökta ryggar skulle ingen kunna räta ...
Ute i trädgården stötte Kurt på sin syster, som med badmössa och en kokett simdrägt på armen, kom gående nerifrån sjön.
»God dag, Anna!»
»Nej se Kurt ...
Välkommen kära filosofgubbe!
Det var då för väl, att du kom hit ut en gång ...
Eller tycker du, att det är skick och fason att så der icke synas på många veckor ...
Nåå, gif nu din syster, som kommer frisk och vacker ur vattnet, en kyss ...
Så! ...
Men säg, det var kanske något särskildt, som i dag bereder oss äran af ditt besök.»
»Nej, kära Anna!...
Jag ville bara ligga och lata mig litet i värmen.»
»Nå, det skall blifva riktigt roligt att se dig sysslolös.
Det skall glädja en sådan lazzaron som jag ...
Kom då!
Der nere bland lönnarne hänga de nya amerikanska hängmattorna ... de äro något till vällustiga, de.»
»Men hvar är Hedvig?»
»Morjens!
Où est la femme, ja?... jag hade bort tänka det genast ...
Hedvig är ute och spatserar med konsul Wern.»
»Wern!»
»Ja, han har ett ställe strax bredvid ...
Han skulle visa henne en utsigt.»
»De två ensamma – går det an?...»
»Ha, ha ha ...
Hör på honom, radikalen, bildstormaren!
Han frågar, om det går an ...
Men sådana ä’ de, nyhetsmakarne ... när det gäller eget skinn, då hålla de på alla möjliga – konventionella nutidslögner.»
»Kan du tala ett allvarligt ord?»
Skall bjuda till, kära du!...
Nå, var ingen ledsen gris nu ...
Hedvig kommer snart, och konsuln också ...
Han är ju enkling, och hans lilla flicka är antagligen med dem ...»
Så låg då Kurt i en hängmatta med en cigarrett i munnen, och hans ögon blickade tankfullt upp mot himlen, som hög och klar kupade sin djupblå halfbåge öfver all den frodiga grönskan der under.
Åh, att ligga så der makligt utsträckt, plira mot solen, med ögat följa en liten ulltapp till molnbit, som lustigt dansade fram öfver fästet, det kunde passa de obekymrade och lyckliga, men Kurts sinne brusade i nervös, lidelsefull oro.
Hans pulsar dunkade.
En enda bild sväfvade med pinande enformighet för hans öga.
Hedvig och konsuln, som långsamt gingo samspråkande längs den långa, dammiga landsvägen.
Hon log vänligt, tog hans arm kanske ...
Det var som den synen kastat den sista, exploderande gnistan i hans själs upprörda känslosvall.
Gud, han älskade henne, älskade galet, vanvettigt med hela sitt stora, brinnande hjerta, af hvilket han ännu icke skänkt någon qvinna en parcell ens, som han nu ångrande behöfde återönska sig, för att få gifva bort den med allt det öfriga, älskade henne med all den darrande ömhet, som under de långa, ensamma stridens år hopat sig in i hans bröst, svält och svält utan att få aflopp ...
Ingen annan än han fick se, höra, känna, tänka på henne, ingen, ty han älskade henne ...
Och han ville för full hals skrika det ut i högan sky, der han låg i sin hängmatta, skrika det, så alla skulle höra det, och hon sjelf icke längre kunna neka att emottaga hans kärlek.
Allt hade gått sin vanliga gång ...
Så länge Kurt litet emellan träffade Hedvig, tänkte han icke stort framåt, grubblade icke djupare, utan njöt bara i stilla lycka, öfver att han fick vistas i hennes närhet, samspråka med henne.
Men nu på sommaren, när en hel månad gått, utan att han sett en skymt af henne, då blef det med ens klart för honom.
Och der han gick på de glödheta gatorna, der solen svedde hans nacke, der dammet rykte i ansigtet på honom, och asfaltröken lade sig tung på hans bröst, kunde hans åtråmättade tanke väl tusende gånger famna hennes starka, härliga gestalt ...
Och när han satt i sitt rum, der hettan låg dof som i en ugn, kunde han huka sig ner mot sängen som ett barn, och snyftande i kärlekssjuk begärelse dölja ansigtet i sina händer ...
Och dock hade han dragit sig för att fara ut till landet och råka henne, ty långt mer än ovisshetens ångestfylda längtan fruktade han en kylig blick, ett afvisande ord.
Och nu, när han kom, var hon ute och spatserade med Wern ...
Konvulsiviskt knöt han sina händer öfver ögonen, liksom för att slippa se ...
Mot middagen återkom Hedvig emellertid, följd af konsuln och dennes lilla dotter.