Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Härute,” sade han och sökte uppfånga en blick från Gabriellas ögon, ”härute på vårt ensliga fiskläge skulle mamsell Gabriella visst icke kunna trifvas?”
”Hur vet löjtnanten det?” frågade Gabriella och såg ned på stenarne.
”Jag tror så!
Det är så simpelt här emot på Tistelön.”
”Är det då bara vackra rum och vackra saker, som gör trefnaden?” sade Gabriella sakta.
”Det gör mycket till, men likväl icke efter min tanka allt.
Jag t. ex., om jag någonsin vågade hoppas att den, jag högst på jorden älskar, ville dela mitt simpla brödstycke, jag har ej annat att bjuda än dessa tarfliga rum med denna fattiga omgifning!”
”Icke mera?” upprepade hon knappt hörbart.
”Icke mera!
Mitt hjerta, min redliga kärlek har i så många hopplösa år tillhört henne, att jag ej behöfver bjuda hvad hon vet vara hennes och förblir hennes, om än likså många år och ännu flera skulle förflyta, utan att jag nådde målet för hela mitt lif.”
Gabriella kände sitt hjerta flyga mot den, som ensam bodde deri.
Men ögonblicket kom så illa till pass.
”Ack, om han ändå valt någon annan tid!” tänkte hon för sig sjelf.
Arve, som fattade hennes tysta mening, tillade: ”Jag vet att denna stund ej är den rätta att tala härom.
Men jag förstår icke, hvarföre det på Tistelön alltid är så svårt för oss att få tala ostörda.
Vi hafva intet annat ögonblick än detta – också det är snart förbi – men skall det, älskade Gabriella, nu bli utan hopp?”
Detta var åtminstone en bestämd fråga, hvilken likväl ganska knapphändigt måste besvaras, ty fru Arnman och Erika voro redan vid förstuguqvisten, der begge vände sig om för att invänta sitt sällskap.
Minuten var afgörande.
Att ge Arnman svar i en blick var ej värdt att tänka på: den kunde bemärkas.
Ett sakta ord deremot – ett ord, som flög från själ till själ – det måste, det ville hon gifva.
Och med låg röst svarade hon: ”Icke utan hopp!
Men låt det bli oss emellan, tills vi närmare få talas vid!”
”Vi få den skönaste afton för hemfärden,” sade Erika.
Men Arve visste ej om det var afton, dag, natt eller morgon.
Han hade velat dansa, han ville omfamna hela fiskläget och högt ropa: ”icke utan hopp!” eller, hvad som var detsamma: ”nu är hon min!”
Men allt detta måste uppskjutas till lägligare tid.
Gabriella undgick temligen Erikas skarpsynta öga; och hon höll till och med ganska god min, när denna underrättade Arnman att han ej behöfde gifva befallning om jakten, ty hon hade öfverenskommit med Birger att hans lilla segelbåt skulle hemta dem, och som vinden var god för återresan, kunde det ej dröja länge, innan de vore hemma.
Ehuru visserligen ingen öfverraskning kunde vara större än denna, såg likväl Arnman ut som sjelfvaste lydnaden.
Han förklarade artigt sin ledsnad öfver att han förlorat sin förtroendepost, att föra herrskapet hem, men hoppades likväl att allt skulle gå bra, hvarom han med det första ville öfvertyga sig.
En timma derefter låg
Birgers båt vid bryggan; och så snart gästerna intagit den lilla aftonmåltid, fru Kathrina ombesörjt, hjelpte Arve fruntimmerna med kapporna, och hela hushållet följde de fremmande till stranden.
Nu har det väl i alla tider varit brukligt att en någorlunda belefvad ung man räcker fruntimmerna handen, då frågan är om att gå ombord.
Denna lofvärda sed underlät icke heller vår jaktlöjtnant; och sedan han riktigt hjelpt Erika, bjöd han handen åt Gabriella, hvarvid det så temligen föll af sig sjelft, att de fingo utvexla en blick och en handtryckning, den bästa besegling, som kunde önskas på det nya förbundet.
Och nu lade båten ut; men än en blick stulo de sig till, innan den vände.
”Nå, hvad säger mor?” frågade Arve, under det de gingo tillbaka in i stugan.
”Åh, jo, vore hon ej dotter af den gamle Tistelöräfven, hade jag ingenting att säga mot henne!”
”Men hon rår ju ej för att hon är dotter till honom, mera än till någon annan!”
”Nej, Gudbevars, det gör hon visst icke; men jag känner nog krutet, sa’ hin om nässlorna, fastän hon har en så dejelig skapnad, som man någonsin vill se.
Ja, hon är en riktig ros!”
”Skönare än alla mors balsaminer och alla rosor, som funnits till i verlden!”
Arnman kastade först en förebrående blick på sin son och sedan en flygtig på Josefina.
”Svägerskan,” sade hon, ”se det är en qvinna, som duger; just en menniska att sätta värde på!”
”Ja, det är hon, som har uppfostrat Gabriella!” inföll Arve.
”Det måtte väl ej vara hennes enda förtjenst!” menade fru Kathrina, litet fnurrig; men sedan de kommit in och Josefina gått att syssla i köket, tillade hon allvarsamt: ”Jag hade allt väntat, min kära Arve, att du bemött Josefina med större skonsamhet.
Ingen kan väl mindre än hon vara trakterad af alla dina loford öfver mamsell Haraldson.”
”Kära mor, säg inte mamsell, utan Gabriella – och säg sedan att mor aldrig sett något så vackert, godt och intagande!”
”Är det ett svar om Josefina, det?
Arve, käre son, nu är du underlig!
Jag säger ingenting; men du eldar sjelf badstugan åt dig.”
”Alltid har mor så roliga ordspråk!
Men hvad skall jag nu göra, att mor må bli riktigt god igen?
Jag vill så gerna lefva i fred med Gud och hela verlden, och mor först och främst.”
”Gud välsigne dig, barn!
Jag ser nog hvad klockan lider; måtte hon inte slå tids nog!”
Fru Kathrina kastade en obeskrifligt kärleksfull blick på sin Arve, som nu, längtande att få vara ensam med sin omätliga lycka, skyndade upp på sin kammare.
Efter ett par dagars långpina infann sig vår jaktlöjtnant på Tistelön; men besöket blef helt kort, ty Gabriella underrättade honom i ett ögonblick, då de händelsevis voro allena, att intet lägligt tillfälle att tala med fadern kunde finnas, förrän Birger och Erika reste in till Larsmesse marknad.
Hon rådde äfven Arve att fara dit; ty eljest vore det ej troligt att Rika följde med.
”Men om jag det gör, så går jag ju miste om mitt hopp?” sade Arve, förvånad vid detta underliga förslag.
”Att resa dit är lätt,” inföll Gabriella klipskt; ”men lättare är det att resa tillbaka, medan de göra sina uppköp!”
Nu visste Arve hvad han hade att rätta sig efter; och då han efter ett par timmar, under förebärande af angelägna göromål, tog afsked, frågade han om herrskapet ernade sig till Larsmesse marknad.
”Ja, jag skall dit,” svarade Birger; ”kanske få vi sällskap?”
”Det var just min mening!
Det är så roligt att vara med bekanta; och jag har mycket att uträtta för mors handel.
Vid denna tid är det bäst att göra sina uppköp, när man hunnit så långt att man fått sig litet i förlag.”
”Det är ganska klokt,” menade Birger.
”Erika har väl mycket att uträtta; och du, Ella, har nog också något – hur är det, j följa ju med?”
Erika hade ingalunda tänkt att resa, så angelägen denna årliga färd än var, ty hon gissade att, i händelse Gabriella, liksom förra året, vägrade att följa med, skulle denna tid bli ganska farlig.
Men nu, då Arnman äfven ernade sig in, förändrade sig saken; nu finge man nog se att Ella också hade lust.
”För min del far jag visst!” sade Erika och vände sig till Arnman; ”vid Larsmessan gör jag alltid min handel.
Men Gabriella plär icke vara road af de der marknadsfärderna.”
”Åh-jo, nu har jag icke varit der på så länge!” sade Gabriella med lätt rodnad.
”Det vore rätt roligt!”
Birger och Erika vexlade en hastig blick; likså Arve och Gabriella, hvarefter den förre ånyo tog afsked, med löfte att infinna sig aftonen före den, som blef bestämd till afresan.
Adertonde Kapitlet.
En dyster aning sveper re’n sitt flor
Omkring er himmel; ack! om några stunder
Är allt, måhända, mörkt igen som förr.
Aldrig hade någon tid förefallit Gabriella så lång – knappt hennes treåriga väntan – som denna månad, hvilken ännu återstod innan Larsmessan.
Slutligen kom den likväl; och nu syntes Gabriella serdeles lifvad och i fullt bestyr att göra sig färdig till resan.
Det var dagen förut.
Hon satt på sin kammare och slutade en klädning, om hvilken hon likväl endast sjelf visste att den icke första gången skulle begagnas i Götheborg, utan just medan de andra voro der.
Och för att vinna sitt ändamål ernade vår lilla oskyldiga hjeltinna, hos hvilken det tysta synbara motståndet mot hennes önskningar väckt begäret att hjelpa sig genom list, helt oförmodadt blifva illamående under natten.
Emellertid bör det nämnas till hennes heder, att del var högst ogerna hon tillgrep ett sådant medel, och att hon med serdeles nöje skulle begagnat hvilket bättre som helst, för att slippa resan.
Skickelsen hjelpte henne ur detta bryderi.
Just som hon fastsydde sista haken i klädningen, inträdde Anton och satte sig bredvid henne.
”Så, har du nu den strunten färdig!” sade han och kastade en föraktfull blick på klädningen.
”Du gläder dig väl att få slå dina krumbugter i den der grannlåten?”
”Ja visst!
Jag tänker Götheborgsherrarne nu som vanligt skola se på mig!”
”Men det är väl en, som du hellre vill skall se på dig?
Hör, Ella, om jag hade något för ditt eget bästa att be dig om, skulle du neka mig det?”
”Det är svårt att veta!
Det kommer an på hvad det vore?”
”Åh-ja, så säger folk alltid,” återtog Anton misslynt; ”och se’n heter det: allt annat, hvad du ber mig om, vill jag göra, men inte det!”
”Men så har jag ju aldrig sagt, söta Anton!
Och om det står i min förmåga, så gör jag bestämdt det du vill.”
”Ja, nog kan du, om du bara vill, för det är ingenting annat, än att du skall bli hemma och inte följa med till Götheborg.”
”Åh, gudbevars,” utbrast Gabriella med låtsad förtrytelse, ”huru kan du begära något sådant?
Tycker du att jag skulle bli hemma, när jag ej var der i fjol?”
”Håll dig så godt vid sanningen och säg:
’tycker du att jag kan vara hemma, när jaktlöjtnanten reser med!’”
”Nå, än se’n då?” yttrade Gabriella litet spetsigt; ”vore det så illa, om jag funne nöje deri?”
”Du kan också finna nöje i att gå och dränka dig, om du behagar!” svarade Anton tvärt.
”Du är tokig!”
”Ja, visst, det har jag nog hört!
Men nu vill jag tala ett allvarsamt ord med dig, Ella: tror du inte att jaktlöjtnanten ernar fria till dig?”
”Nej, det tror jag bestämdt icke!” sade Gabriella, emedan hon visste att han redan gjort det.
”Du ljuger!
Du vet att han skall göra’t, så snart det kan bära till; och derföre har ni nu gjort upp att resa tillsamman till Larsmesse marknad, efter det inte gick ihop, när Erika så olägligt var med åt fiskläget.”
”Om du tror det,” sade Gabriella stucken, ”så vill jag visa dig att du tar felt.
Jag skall göra dig den glädjen att bli hemma – jag reser ej!”
Nu ljusnade den stackars Antons anletsdrag.
Så blid hade Gabriella icke sett honom på länge.
”Jag vill inte tacka dig på vanligt sätt,” sade han med en betydelse, som hon ej förstod; ”jag vill göra något mycket större, något som säkert ingen ännu gjort för en annan.
Men så håller jag också mera af dig, Ella, än någon menniska hållit af den andra.
Och om du lyder mig, du kan tro att det är för ditt eget bästa, så skall jag för dig uppoffra – min egen förlossning.”
”Kära Anton,” svarade Gabriella betryckt och förvissad att han åter råkat in i sina fantasier, ”nu vet jag ej hvad du menar?”
”Det är detsamma!
Ingen får veta eller ana huru dyrt jag köpt din lycka.
Det gör ingenting; jag skall tåligt vänta ...
Kanske blomstrar den der stafven ändå en gång för mig också.
Men låtsa nu inte om något så länge!”
”Men hvad är det för en lycka, du talar om?”
”Att frälsa dig från jaktlöjtnanten, vet jag!
Du tror inte hvilket rysligt vidunder skulle uppsluka oss alla, om du trädde i brudstol med honom.
Men du gör inte det; du lyder mig!
Du, Ella, kan ej göra något mindre för det jag uppoffrar min salighet för dig.”
Och Anton smekte hennes händer och kinder.
”Min stackars bror!” sade Gabriella, hvilken, långtifrån att tänka på sitt eget öde eller någon betydelse i varningen, ansåg Antons lidande vara det mest beklagansvärda.
”Ja, jag lider mera än du fattar eller begriper,” hviskade han klagande, och stora tårar droppade ned på den så outsägligt älskade systerns hand; ”ja, Ella, om du kände alla de strider, jag haft för din skull, så tyckte du visst att det vore lätt att göra något för mig igen.
Men mina tårar, mina suckar, mina böner, de räknas blott af min fader och moder, de blå böljorna!”
Anton lutade sin heta panna mot Gabriellas axel.
O, huru långt var ej Gabriella ifrån att ana det hennes lefnads vändpunkt låg så nära, att dessa svaga, darrande händer, som hon höll i sina, förmådde flytta den från ljusets sida till mörkrets afgrund!
Nu, i detta ögonblick, var det fullt ljus.
Den stackars olycklige Anton ville gifva allt för henne, ja, han hade inom sig beslutat att för alltid afstå från hoppet att komma till sitt blå efterlängtade hem; han dömde sig att i evighet gå en trånande ensling på jorden endast för systerns skull.
Men det var ju vedergäldt, då hon icke reste, utan lydde honom.
Ty ehuru
Anton icke fått något bestämdt löfte derom, tycktes det honom vara utom allt tvifvel att hon nu ej kunde visa så otacksam och göra honom emot.
En liten stund efter detta samtal gick Gabriella ned och berättade för sin far, Birger och Erika att Anton så innerligt tiggt och bedt henne bli hemma, att hon icke hade hjerta att göra honom emot.
”Det är verkligen bra snällt af dig att ge efter för ett sådant infall!” sade Erika, som ej önskade något högre, än att Gabriella skulle stanna hemma.
Under trängseln i marknadshvimlet kunde mycket talas, som ej hördes; och i den händelsen hade man vid hemkomsten troligen att vänta ett uppträde, hvarefter Erika ingalunda längtade.
Haraldson och Birger lade sig icke emot beslutet.
Men då jaktlöjtnanten på aftonen ankom, syntes han ganska missnöjd öfver den felslagna förhoppningen om mamsell Gabriellas sällskap på resan.
Det kunde emellertid icke hjelpas, och i sjelfva verket föll det sig för den ärlige mannen litet svårt att visa sig nedslagen vid de triumferande blickar, Anton kastade på honom.
Följande morgonen i dagbräckningen gaf sällskapet sig ut; och endast genom en blick förnyade Arve och Gabriella sin öfverenskommelse, att han redan andra eftermiddagen skulle vara tillbaka.
Birger och Erika ernade bli borta minst fyra dagar.
Arve gick ombord på Birgers båt, som var mera snällseglande; men jakten följde visligen efter, för att intaga de varor, hvilka voro bestämda för mors handel.
Då sista skymten af seglarne var försvunnen, gick Gabriella på sin kammare att än en gång pröfva sitt hjerta och öfverväga det vigtiga steg, hon var på väg att taga.
Hon kände djupt och öfvertygande att hon redan mycket länge älskat Arnman, samt att hon med honom säkerligen vunne en högre lycka, än med Rosenberg.
”Rosenberg,” upprepade hon sakta och framtog hans porträtt.
”Om de friat på samma gång, är det kanske osäkert hvilken jag valt; jag var ju då sexton år, blott ett barn.
Nu skulle jag hafva bestämt mig för Arve: i hans själ och hans blickar ligger mera som talar till hjertat, än ...”
Hon hade ej styrka att säga ut; porträttets klara, uttrycksfulla ögon tycktes liksom förebrå henne partiskheten för den senare älskaren.
Vidare öfvervägde hon hvad orsaken kunde vara, att alla inom hennes slägt ville hindra giftermålet med Arnman; det kunde ej vara af annat än hemligt hopp om Rosenbergs återkomst – ”men det hoppet är förbi, och nu måste jag aflägga denna!” sade Gabriella och drog till hälften kaptenens ring af fingret.
En naturlig rörelse hindrade henne likväl att på en gång verkställa sitt beslut, och hon fann för godt att uppskjuta det till följande dagen.
Efter en sömnlös natt kom morgonen; och icke utan tårar och ett nästan våldsamt bemödande att skiljas från den mångårige trogne följeslagaren, drogs ringen utaf och nedlades i en liten låda af spegelglas, den första present hon erhållit af Rosenberg.
Gabriella sökte emellertid, så godt hon kunde, öfvervinna sin rörelse och synas lugn.
Det var hennes fasta beslut att allt skulle vara afgjordt till Birgers och Erikas återkomst; ty det visste hon att om hon ej, under det hon var ensam med fadern, finge makt med honom och förmådde honom till öfverensstämmelse med hennes egna önskningar, skedde det troligen icke sedan
Birger hemkommit och tog sin allvarsamma myndighet på sig.
Middagen var förbi, Anton som vanligt ute och Haraldson i sin kammare, der han tog sin lur på maten.
Hvarje ögonblick kunde jakten komma.
Och sedan Gabriella påtagit den vackra nya klädningen och flygtigt beundrat hur den klädde henne, ställde hon sig med högt klappande hjerta vid fönstret i sin kammare.
Nu voro alla tankar på Rosenberg förgätna, på allt, så väl det förflutna som det framtida; endast kärleken och Arnman gaf lif åt de flygande pulsarne.
Men tiden förgick, hon hörde sin far gå i kammardörren, och nu måste hon gå ner, för att slå i kaffe.
”Se här, pappa, jag har passat min nya klädning, för att ha något, att roa mig med i ensligheten; tycker inte pappa att den är vacker?” frågade hon och vände sig på tå framför gubben.
”Åh jo, mycket vacker; det är bara skada att du inte fick visa dig i stan!
Men om du vill, skall du få följa med på makril-dörje1 i qväll?
Jag tar ett par af karlarne med mig.”
”Det vore allt roligt, pappa lilla!
Men nu är det så att jag väntar Lena hit.
Jag har lofvat klippa till en klädning åt henne.”
”Så så, det var bra; då får du någon att språka med.
Tratta nu lite konjak på resflaskan och lägg in lite merafta2, för jag har sagt till om båten!”
”Straxt, pappa!” Gabriella vidrörde knappt golfvet.
Allt gick ju så förträffligt i lag.
Och ehuru det var sannt att Lena begärt få en klädning tillklippt, var det likväl icke sagdt att hon skulle komma just i dag; men gjorde hon det, finge hon väl lemna tyget qvar till lägligare tid.
Fortare än Haraldson någonsin blifvit betjenad, var allt färdigt och i båten.
Under tillönskan att Lena snart måtte komma och roa hans skatt, reste gubben af, och Gabriella stod på bryggan, vinkade med näsduken och ropade: ”Adjö, pappa lilla!
Välkommen snart hem!”
Men hennes ögon spanade åt annat håll och upptäckte äfven, sedan dörjebåten vikit om udden, en rörlig punkt i fjerran, hvilken hennes hjerta sade henne måste vara tulljakten.
Gabriella missräknade sig icke.
En halftimma senare sprang
Arnman upp på bryggan och straxt derefter in i dagliga rummet.
Ett sådant ögonblick af sällhet, som det följande, hade ingen af dem ännu upplefvat.
Att träffas ensamma just nu, då deras hjertan flögo emot hvarandra, det var mer än de kunnat hoppas, nästan mer än de kunde bära.
Gabriella satt på soffan, Arve stod framför henne; men ingen lär förmoda att det länge förblef så.
Visst var vår jaktlöjtnant litet blyg och tyckte att det var mer än mensklig lycksalighet att sträcka sitt hopp till något högre än att kyssa hennes hand; men då han varseblef att
Rosenbergs ring försvunnit, då visste han – att tala med fru Kathrina – hvad klockan var slagen och tog mod till sig.
Att börja med satte han sig bredvid Gabriella, utan att släppa hennes hand; men då han såg en tår smyga sig fram i hennes öga, förmådde han ej längre beherrska sina känslor.
Han lutade sig ned – och den första kyssen satte en högre rodnad på Gabriellas varma kinder.
”Jag vet ej huru man kan lefva efter en sådan stund som denna!” var det första ord han yttrade.
Då satt Gabriella, omsluten af hans arm, med hufvudet lutadt mot hans kind; och äfven hon tänkte att en sådan salighet, som denna, ej mera kunde återkomma i detta lif.
Den kyss, hon utvexlat med Rosenberg, var kall mot dem, som hon nu utbytte med Arve.
Hårdt slutna till hvarandra, fasthöllo de den förflygande minuten – men den flydde likväl, och med den drömmen och berusningen.
Ett skri, blott ett, men det så skarpt och genomträngande att det uppväckte de lycklige, hördes utifrån.
De sågo åt fönstret – der grinade Antons förställda ansigte emot dem.
”Herre Gud, den galna menniskan!” ropade Gabriella och sprang häftigt upp.
”Hvad har han nu fått i hufvudet?”
Himlen var försvunnen; afgrundens budbärare qvarstod.
”Jag skall gå ut och tala med honom,” sade Arve, närmande sig fönstret.
Han kunde likväl icke hindra sig att taga ett steg tillbaka, då Antons vilda ögon nästan syntes vilja sluka honom.
Gabriella sprang emellertid ut på gården.
”Kom in, söta Anton!” bad hon hjertligt.
”Det är ju ingen så förfaslig olycka du sett!
Jag är nu Arnmans fästmö; och så snart pappa kommer hem, skola vi be honom om hans samtycke.”
Anton ryckte sig ifrån henne.
Han talade icke ett ord, men hans ögon uttryckte den djupaste förebråelse; denna förebråelse var icke blott bitter, den tolkade äfven så mycken bedröfvelse, som ett ögonkast kan innebära.
”Snälle Anton, se för Guds skull ej så på mig!
Säg hellre något; och kom in, så få vi tala förnuftigt vid hvarandra.”
Men Anton pekade på sina darrande läppar; och i det han än en gång med djupaste smärta fästade sina blickar på Gabriella, ryckte han sig ånyo ifrån henne och försvann bland klipporna, innan hon tänkte på att qvarhålla honom.
”Ack, att aldrig någon glädje får vara fullkomlig!” sade hon till Arve, som äfven utträdt på gården.
”Nu blef den stackarn så förskräckt att han förlorade målet.
Det har händt en gång förut, när han blef uppretad på pappa.
Då gick det likväl öfver; men hur det nu går, det vet blott Gud.
Jag tror det är bäst att vi springa efter honom och med godo eller ondo få honom hem.”
Hon hade knappt talat ut, förrän Arve som en pil flög åt det håll, dit Anton begett sig.
Gabriella, som tillkallade den enda pigan, hvilken var hemma, sökte mota honom från en annan sida; men då de, efter ett par timmars jägtande kring hela ön, åter sammanträffade hemma, hade alla försök varit förgäfves.
Intet spår fanns efter Anton, hvilken tycktes hafva försvunnit genom ett underverk.
”Efter båten ligger på sitt ställe, måste han hafva gömt sig i någon håla, hvartill blott han känner ingången.
Så nog fins han säkert på ön,” sade Arve lugnande.
”Ja, det tror jag med, men det är inte mindre farligt; han har ju ingen, som nu hjelper sig.
Jag är så rädd för den der stygga sjukdomen.
Att han inte kan tala!
Emellertid är han för listig att gå fram, när han icke vill.
Gud gifve att pappa snart komme hem!”
De gingo tillbaka in.
Men händelsen, som nyss inträffat, jemte oron för den stackars sjuklingen, höll dem i en för stark spänning att låta dem återkomma till den himmel, hvarur de blifvit jagade.
Haraldsons slutliga hemkomst tillfredsställde dem begge; nu skulle de få utslag, bekräftelse på sin lycka.
”Hvad är på färde, efter löjtnanten redan är tillbaka?” frågade Haraldson vid sitt inträde.
”Jag blef riktigt förundrad, när jag fick se jakten!”
”Något rätt vigtigt!” svarade Arve, men lemnade dervid rummet, för att låta Gabriella, enligt öfverenskommelse, först tala med fadern.
”Hvad skulle det vara för vigtigt?
Har någon olycka händt Birger?”
”Nej, pappa!
Men nu har Anton sprungit bort; vi ha letat efter honom ett par timmar, utan att finna honom.”
”Hvad var det att leta efter!” sade gubben nästan vresigt.
”Jaktlöjtnanten har väl inte kommit hit för den orsak heller?”
”Nej, det förstås, pappa; men sedan han väl var här, gjorde han det ändå, för Anton blef så uppbragt öfver något att han förlorade målet, alldeles som den der gången för längesedan, pappa mins, då han blef ond öfver något, som pappa sade.”
”Stor sak i Anton!
Han får nog målföret igen, och får han det inte, så är ingen skada skedd.
Men hvad var det med löjtnanten?
Hvad löpte han ut efter?”
”Jo, pappa, jag skall straxt säga.
Men jag har varit så grufligt förskräckt för Anton – tror pappa att det ingen fara är med honom?”
”Det är ingen fara med honom!” sade Haraldson, icke utan otålighet.
”Han kommer nog igen, när det kliar i kaksta’n.
Se’n så är han ju van att sköta sig sjelf och vara ute så länge han vill.
Men låt det nu vara nog om Anton!”
”Ja, så skall jag väl säga det andra; men då får pappa lof att vara mycket god och snäll, annars blir jag riktigt ledsen!
Pappa har ju alltid hållit så fasligt af mig?”
”Ja visst, åh ja; en kan nog vara svag!
Men hvad hör det hit?”
”Jo, för ser pappa, jaktlöjtnanten håller också ofantligt af mig, och jag lika mycket af honom; och efter vi göra det, så vilja vi gifta oss, om pappa tillåter det!”
”Gifta dig med jaktlöjtnanten?
Hå, hå, blåser vinden från det hållet!
Nej, min sockerdocka, det får du allt låta fara, för det är inte så stäldt att du kan få honom!”
”Hur så, pappa?
Är inte Arnman en bra karl?
Det har pappa sjelf sagt!
Och en hederlig karl är han också – och om pappa se’n visste, hur kär jag håller honom!”
”Du kan få en annan lika kär!”
”Nej, pappa, aldrig! det försäkrar jag!”
”Ja så, du sa’ inte så om Rosenberg heller!
Men ändå blef han glömd för en annan, och den andre blir nog glömd för den tredje.