Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon reste sig upp, gick fram emot honom och lade sina händer på hans axlar, i det hon såg honom in i ögonen, som ville hon läsa en hemlighet i dem.
»Tror du ...?»
Men i samma nu förstod hon, att han ingen som helst visshet hade att ge henne, att denne starke man själf kommit till henne för att söka sig ett stöd eller åtminstone för att få andas ut sin ovisshet.
»Tror?» upprepade han.
»Jag tror allt möjligt, men vet ingenting, icke ens hur jag skall handla.»
— Han teg en stund, och när han fortsatte kommo orden häftigt, liksom framstötta af den kufvade sinnesrörelsen: »Är det kräfta, så är det obotligt
Man kan försöka operation, men» — hans hand grep efter stolens ryggstöd och han drog ett djupt andedrag; därpå rätade han åter ut sig:
»Ja, en operation kan aldrig häfva det onda, åkomman är icke lokal och — — döden kommer ändå ...»
Nu hade han uttalat ordet, som bränt honom på läpparne.
Han sade det med ett särskildt uttryck, framkastade det liksom på trots för att vittna om en mans sinnesstyrka.
Men ögonens feberglöd och kallsvetten, som pärlade på hans panna, vittnade emot hans konstlade lugn.
Han hade ställt sig i fönstersmygen med ryggen vänd emot henne; och medan Maria betraktade honom, såg hon det trotsigt tillbakakastade hufvudet så småningom sjunka framåt och den styfva ryggen mjukna — — och till sist hade hela den bredaxlade gestalten, som stod där, inramad af den gula sidengardinen, antagit ett så tröstlöst uttryck af tung sorg, att hvarken ögon eller ansikte kunnat tydligare förråda hur han led.
Starka naturer gömma ofta en kärna af blödig vekhet, och denne man hade mycket däraf.
Sådana människor kunna icke undvara den hvila, som ligger i att några ögonblick hvarje dag afkasta den rustning, som eljes tynger deras fjät.
Då blir den starke svag och den hårde vek; den världskloke mannen blir en obetänksam pojke, som låter munnen tala allt, hvad hjärtat lägger den på läpparne, utan att det kalla och nyktra förståndet får mästra och granska hvarje ord, som om det vore en utfärdad förbindelse.
— Men de blotta icke denna sida af sitt väsen mer än för en enda kvinna.
Maria hade hittills alltid föreställt sig sin styffar som en inkarnation af manlig kraft, af en styrka som aldrig kunde böjas.
Hon anade icke hur känsligt det var, detta sinne, som viljan och nödvändigheten klädt i pansar, och hon hade aldrig sett honom, som nu, öfverväldigad af rörelse, sådan en människa blir i de ögonblick af sorg, då alla kryckor, alla de yttre hjälpmedel, på hvilka hon eljes stödjer sig, plötsligen falla undan och hon står lika hjälplös emot omständigheterna och lifvet, lika naken, lika hudlöst ömtålig som hon utgick ur sin moders lif.
Maria för första gången sin styffar i en sådan sinnesförfattning.
Förr hade hon beundrat honom som människa, högaktat honom, hållit af honom som den där gjort hennes mor lycklig, men från denna stund kände hon sig i släkt med honom på ett särskildt sätt; från den stunden älskade hon honom.
Från den stunden alstrades det också mellan dem en helt annan förtrolighet.
Nu hade de en gemensam hemlighet, en gemensam fruktan och en gemensam sorg.
Några dagar senare reste Maria med sin mor in till staden, dit styffadern begifvit sig i förväg; han hade velat förbereda den skicklige kirurg, som skulle föra knifven vid den förestående operationen.
Johnson visste ingenting om de farhågor, som hennes make hyste beträffande den körtelsvulst, hvaraf hon led.
Hon hade länge varit nedstämd och nedtryckt till sinnet; mörka aningar kommo ofta öfver henne, men hon dolde dem lika omsorgsfullt, som han dolde sin oro.
Maria hade mottagit instruktioner af sin styffar: hon skulle försöka att visa sig liflig och glad under resan och framför allt icke låta den sjuka veta, att det fanns ringaste fara för utgången af denna lätta operation.
Hon spelade denna roll så, som endast en kvinna kunde ha spelat den; och när modern såg henne så glad, kunde hon icke förmå sig att grumla hennes glädje.
Hon hade eljes tänkt anförtro henne sina aningar.
— Nu sutto de i stället midt emot hvarandra under resan, mor och dotter, talande likgiltiga, ytligt- glädtiga ord, medan bådas hjärtan voro fyllda af sorg.
Operationen försiggick under de gynnsammaste auspicier, och såret läktes raskt.
Men trots dessa goda tecken blef sommaren dyster.
De båda familjerna slöto sig till hvarandra med ännu större innerlighet än förr.
Det var som om aningen om en förestående skilsmässa fyllt luften omkring dem.
Ingen kunde göra sig reda för hvarpå det berodde; men tyngden af denna aning kände de alla.
När hösten kom, och björklöfven gulnade kring den hvita villan, och dagarne blefvo kortare och kortare, och hela naturen beredde sig att somna in i vintersömnen, då kände Alfhild Johnson, att en ny svulst kommit igen alldeles på samma ställe, där den gamla skurits bort.
Hon nämnde i början ingenting därom för att icke oroa sin man; men han misstog sig icke på sjukdomens karakter.
Hela hennes vissnade organism, hvars lifsfunktioner ingenting förmått att återställa, sade honom det tydligt nog: hans maka hade icke lång tid att lefva.
En afton, då hon skulle gå till sängs, undersökte han hennes bröst.
Han strök liksom på lek med sitt pekfinger öfver ärret och kände den nya svulsten.
Från den stunden visste han, att det icke fanns något hopp.
Obönhörligt skulle sjukdomen skrida fram, och en ny operation skulle kanske endast påskynda dess utveckling.
Han hade rådgjort med en berömd specialist, som varit af samma mening som han: här fanns ingenting att göra.
Han måste med korslagda armar se till, hur det käraste han ägde så småningom förtvinade och dog inför hans ögon.
Och han måste hålla god min, han måste se glad ut, så att hon ingenting skulle ana, ty sinnesrörelser kunde påskynda slutet.
Han måste vara munter och sorglös och aldrig låta henne märka den oro, som gnagde hans inre.
Själf sökte hon också vara munter och sorglös — och af samma anledning: den mest hänsynsfulla ömhet.
Hon anade, att hon snart skulle dö, men ville icke oroa sin man och sitt barn.
Tids nog skulle de få veta det!
— Och hon förställde sig, hon log helt bokstafligt med döden i bröstet; men förställningen tog hårdt på hennes krafter, och snart blefvo plågorna och symptomen af den art, att de icke längre kunde döljas.
Den flygande, ristande värken satte sig fast, blef brännande och svidande, svulsten närmade sig huden och började tränga på inifrån, som om den ville bana sig väg ut.
En eftermiddag hän emot jultiden kom Maria till Granudden.
Styffadern var ute på sjukbesök; han brukade eljes alltid mottaga henne för att meddela henne underrättelser om den sjukas tillstånd jämte förhållningsregler angående hvad som eljes kunde vara att iakttaga.
— Hon inträdde i sofrummet helt tyst för att icke väcka modern, om hon sof.
Modern låg i sängen med en spegel framför sitt bröst; i spegeln betraktade hon det sjuka stället.
Hon såg en figur bildad af de rödblå svällda ådrorna, hvilka lupo samman i den punkt, där svulsten tycktes vilja arbeta sig fram ur hullet.
»Se,» sade hon till Maria, »det liknar en insekt med många ben — — en skalbagge — — eller en kräfta.»
Maria visste mycket väl, att modern icke hade lång tid igen, men detta ord, som hon plötsligt hörde uttalas, gjorde ett skrämmande intryck — som om döden helt oförberedt rest sig ur en vrå af rummet.
Han kom henne med ens så nära.
— Hon föll på knä vid bädden och öfverhöljde sin mor med kyssar; tårarne runno utför hennes kinder och droppade som stänk från en varm källa ner öfver den sjuka punkten på moderns bröst.
— Om medlidande, ömhet och kärlek ägt läkande kraft, så skulle dessa tårar ha helat såret.
Nu gåfvo de blott den sjuka visshet, att hon snart skulle dö, och att hennes make och barn visste det — vetat det länge.
Två månader senare var hon icke mer.
Moderns död hade gjort ett djupt intryck på Maria.
Hon kunde icke glömma den; också alla detaljer i sjukdomens fortgång framstodo för hennes minne i hemsk klarhet.
Om nätterna drömde hon ofta om det frätande kräftsåret; då for hon upp med ett skri, som väckte själfva den hårdsöfde Casimir.
Han stirrade på henne med en däfven blick och frågade sömnigt: »Hvad är det?»
Skälfvande i hvarje led smög hon sig in till honom, och då han mekaniskt lade sin hand på hennes panna, märkte han, att pannan var våt af kallsvett.
Men hon genomträngdes alltid af en stor trygghet så snart han slagit sina armar omkring henne; hans orubbliga lugn fördelade hennes oro, och det lindrade skrämseln att få tala om drömmens innehåll.
Han svarade aldrig ett ord till tröst, och det hade händt, att han snarkat midt i berättelsen, men det kändes tryggt i alla fall; hon somnade slutligen själf i hans armar och drömde aldrig där.
När han reste till staden och stannade borta om natten, vågade hon icke ligga ensam.
Kammarjungfrun fick då flytta sin säng till det lilla kabinettet utanför sofrummet, och dörren lämnades öppen.
Ofta var detta dock icke nog för att lugna henne.
Maria hade behof af någon att sluta sig till i dessa stunder af ångest, någon att hålla sig till helt bokstafligt och fysiskt, en kropp att taga i, när nerverna skälfde och kallsvetten pärlade på hennes panna.
Men hon kunde icke lida den tanken, att någon annan skulle sofva i samma rum, där han brukade sofva vid hennes sida, därför hände det ofta under de långa vinterkvällarne, att hon smög sig ner till tant Sofie och bad att få stanna hos henne öfver natten.
»Hu-uh,» sade hon, i det hon svepte nattrocken tätt omkring sig, »jag fryser så!»
Och tant Sofie såg, hur hon darrade.
Också föll hon af på en månads tid så synbart, att styffadern betänksamt skakade på hufvudet och började fundera på, hvad som kunde vara att göra.
Själf hade han på denna månad blifvit alldeles hvit i hufvudet, men eljes höll han sig käckt; han hade sitt hjälpmedel: arbete.
Detta kunde han icke ordinera för Maria; hon var för svag; men det fanns ett annat, som för hennes räkning strax föll honom in: förströelse, någonting som upptog sinnet så helt som möjligt och lämnade sorgen så ringa utrymme som möjligt.
— Hon skulle resa.
Också för Casimir skulle det vara nyttigt att komma bort; han hade på sista tiden börjat fara in till staden långt oftare än nödigt var.
Alfred Johnson framställde sina skäl för tant Sofie, som fick i uppdrag att hänleda Casimirs uppmärksamhet på Marias hälsotillstånd.
Han såg på henne, högst förbluffad, då hon började tala därom.
Själf hade han ingenting märkt.
Var Maria icke frisk?
Hade doktorn verkligen sagt ...?
— Han hyste den största respekt för »doktorn» — som han alltid kallade sin svärfar, när han talade om honom — och han började plötsligt bli orolig.
Kunde det vara fara för handen?
Han beslöt att rida öfver till Granudden en eftermiddag.
Han gjorde så och han fick besked.
Luftombyte var nödvändigt.
Och så blef det slutligen bestämdt, att Casimir och Maria skulle tillbringa den återstående delen af vintern i Stockholm.
Johnson skref till Eric Lindenow och bad honom ombesörja en bostad åt dem.
Maria ville helst hyra en privat våning.
Eric Lindenow bodde nu åter i Stockholm.
De första två åren efter den sommar, han tillbringat på Aspinge, hade han tjänstgjort dels vid K. Maj:ts beskickning i London, dels i Constantinopel som t. f. chargé d’affaires.
Hemkallad och befordrad till byråchef i utrikesdepartementet, tycktes han för allvar ha slagit sig till ro i hufvudstaden, och hans vägar hade sedan aldrig burit ned åt Småland.
Notifikationen om Alfhild
Johnsons död var den första underrättelse, han sedan länge mottagit från sina släktingar därinne bland furuskogarne — från den lilla värld, hvari han hållit på att trassla in sig en gång.
Men detta dödsbud hade framkallat minnet af en älsklig och sympatisk kvinna, som varit honom mycket kär för länge, länge sedan.
Och när han strax därefter mottog ett bref från sin gamle lärare och vän, berörde också detta samma sträng, väckte minnen från barndoms- och uppväxtåren.
— Han skref och bad att få ställa nedre våningen i sin egen villa till släktingarnes förfogande; och den afton i mars, då de skulle anlända, inställde han sig för att möta dem på Centralstationens perrong.
Han hade kommit tidigt, och han fick vänta länge, marscherande upp och ned på platformen.
Längsmed stationshusets vägg brunno lyktor, och det lyste ur fönstren till stationslokalerna; hela denna sida var idel ljus, som föll ut öfver perrongen, där frusna vandrare rörde sig af och an; men ute i spårnätet under glashvalfvet var mörkt och öde.
Eric tänkte på Maria, tänkte med mild öfverlägsenhet på den sommarnatt, då han tillbringat några illa använda timmar drifvande i båten utanför hennes fönster — i månskenet!
Det föreföll honom helt otroligt, att hans hjärta vid den tiden ännu kunnat vara så ungt, och att han själf kunnat vara så elegisk — han som i den svenska litteraturen uppstämt ett klingande skratt åt sentimentaliteten, ett skratt från fulla, friska lungor, ett skratt som likt en vindkåre trängt igenom grådaskigheten och gett vingar åt det lätta sinne som vågar njuta lifvets glädje och le på trots åt sorgerna!
Och nu skulle de träffas igen, han och hon!
Han försökte sondera sin egen stämning: var han månne icke en smula nyfiken att återse henne?
Klappade icke hans hjärta fortare?
Han tänkte på henne med en varm välvilja och på hennes make med en något öfverlägsen välvilja; men det var allt.
Ack, det var så länge sedan han förnummit den ungdomliga känslan, när hjärtat ökar takten.
Också hjärtat blir tungfotadt med åren och vandrar framåt med säfliga steg.
Det är endast i pojkåren, det dansar och hoppar.
Och han var mer än fyrtio år.
Men hvad som alltid skulle finnas hos honom och alltid utgöra ett band mellan honom och Maria, det var kärleken till ätten och minnena från Norrbyholm.
Detta hade de gemensamt; och därför var han i alla fall glad öfver att få återse henne, och hans tankar rörde sig kanske ändå en smula lifligare än vanligt ...?
Han hade hunnit ända bort mot slutet af perrongen, mot söder, och då han nu kom att lyfta ögonen, varseblef han plötsligt ett stort gult öga och ett mindre rödt, som stirrade vildt; han såg lokomotivet som ett svart djur komma rusande emot sig, det var redan inpå honom och föreföll så förkrossande stort där det bröt fram ur mörkret.
Han ryggade tillbaka.
Men strax därpå vände han sig om och började gå nedåt igen, mot Utgångsskylten, där han ämnade postera sig för att säkrare kunna finna sina båda resenärer i trängseln, när strömmen drog förbi.
Medan han gick där gled tåget förbi, och han hörde en basröst ropa från en kupé:
»Se där är Eric.»
Han vände hufvudet mot vagnen och upptäckte Casimir Du Camp bakom ett nedfälldt fönster, viftande med hatten.
Sedan dörrarna öppnats, klef Casimir ned och hälsade öfvermåttan hjärtligt, men Erics ögon sökte bakom honom den spensliga lilla gestalt, som nu trädde fram; och underligt nog kände han någonting liknande ett hugg i hjärtetrakten.
Det var af medlidande, det sade han sig själf.
Hon såg så klen ut.
Det ansikte, som skymtades bakom den svarta krusflorslöjan, var sorgset och blekt.
Hon räckte honom sin hand och hon tackade alltför hjärtligt för hans artighet.
Hon lade alltför mycket af verklig känsla in i detta tack; hennes värdighet som dam tycktes honom nästan lida i däraf.
Och ändå — medan han såg på henne, upptog hon honom så helt, att han icke kunde få fram ett ord.
Hvad blef det af hans egen värdighet som kavaljer och världsman?
Han bara såg och såg.
Det var som om den unga flickan, han mindes från Paris, trädt fram för hans inbillning igen; och det var som om en gammal kär melodi, den han icke hört på länge, länge, ånyo dallrat igenom hans själ; och det var som om någonting lösgjort sig inom honom, någonting som legat bundet under alla dessa år, någonting varmt och skärt och fint, som det icke fanns ord för, men som i alla fall tycktes vilja kämpa sig fram till medvetenhet, från djupet af hans hjärta, där det låg och skälfde som soldis.
Han ledsagade dem till deras bostad, och när han sett dem väl installerade i villan, drog han sig tillbaka till de två rum i öfre våningen, hvilka han behållit för egen del.
Men de träffades sedan hvarje dag, ty matrummet var gemensamt, och redan från första stund besökte han sina släktingar så ofta han kunde göra det utan att falla besvärlig.
Han märkte snart, att han aldrig föll besvärlig, och att hemmet fortfarande var hans eget; det hade endast fått ett nytt behag, sedan hon flyttade in under dess tak.
Han trifdes så väl i hennes sällskap.
Inför hennes själfulla blåa ögon hade han alltid varit mera sig själf, mindre af den bålde riddaren, som så gärna bröt en lans för paradoxen.
Det var en sådan hvila i detta: att få vara människa; och gentemot henne föll det sig helt naturligt.
Hon hade en underbar förmåga att locka fram allt det inom honom, som eljes var tillsidosatt och förkrympt; och barnet med de naiva ögonen, som trodde hela världen om godt, steg i hennes närhet alltid fram ur sin vrå.
Det var länge sedan han sett denna sida af sitt väsen; i många, många år hade den varit som död.
Men detta barn var lyriken inom honom, malmen och innerligheten som gaf hans dikter klang och hans skönhetslängtan själ; och under den tid, det varit dödt, hade hans Musa också varit stum.
Då det nu vaknade till lif igen, var det som när en sångfågel vaknar en vårmorgon: allt grönskade, svällde, knoppades, blommade, och solen lyste och själf sjöng han.
Det var som om han åter förnummit inom sig de längtans fina, blåa vårdimmor, som lifvets korsdrag sedan alltid blåser bort, men af hvilka det dock stannar kvar en aning hos män, som bevarat sitt hjärta ungt.
Också märkte han dag ifrån dag allt tydligare tecken till den kroppens och själens föryngring, som fransmännen kalla »la seconde jeunesse»; och när man såg honom: liflig, ledig och elegant, med spänstig hållning och lätt gång, och vid hans sida Casimir: säflig och en smula klumpig, gående med tunga steg, och emellan dem Maria — så skulle man icke kunnat tro, att denna kvinnas kärlek tillhörde honom, som tycktes vara den minst värd.
De syntes öfverallt i hvarandras sällskap, dessa tre: på konserter och teatrar, framför allt på operan, som då stod i sitt högsta flor.
Där sutto de också en afton, då Shakspeares »En midsommarnattsdröm» skulle gå öfver scenen.
Gasen var just skrufvad ner, parketten låg i halfskymning, alla dessa hufvud och ansikten, som skymtades i dunklet, tycktes vänta; det var som om hela salongen hållit andan, förbidande hvad som komma skulle.
Då höjde sig ur denna tystnad de första tonerna af ouvertyren, Mendelssohns härliga tonskapelse.
Maria slöt ögonen, och det var som om hon befunnit sig inne i en värld af välljud, af spindelväfslätta tondrömmar, där månsken glittrade och luftiga väsen dansade i rytmisk takt öfver ängens mjuka gräs.
Skogen susade melodiskt i sköna harmonier, och en len vind mättad med alla vårens dofter kom strykande fram genom luften och duggade ljumt ned öfver hennes ansikte — hon måste hämta andan, det var som om all denna vällukt skulle kväfva henne.
Då reste sig plötsligt ur detta kaos af skönhet någonting starkt och fast och konkret som en kropp — en långt utdragen, silfverren ton, klingande af den varmaste längtan.
Det var som om en älskad röst talat till henne om allt hvad hon känt rikast och innerligast i de tillvarons solskensstunder, då lyckan stått i zenith.
Och hennes hjärta fylldes af tacksamhet.
Hon öppnade ögonen till hälften, utsträckte sin hand och fattade sin makes, som hon tryckte.
Den handtryckningen var som en blick full af sällhet, den sade mer än ord förmå tolka.
Men hon visste så säkert, att han i detta nu kände detsamma som hon, att deras själar i detta ögonblick möttes i samma skönhetsrysning— — —
Strax när musiken började förnam Eric ett välbefinnande, som liknade ett lätt rus.
Det vimlade af idéer i hvarje vrå af hans hjärna, att tänka blef så lätt, som att flyga när man har vingar: en helt mekanisk akt, hvarigenom han höjde eller sänkte sig efter behag, höjde sig dit upp, där solen lyser och luften tindrar, sänkte sig långt ned till jorden, där de vinglösa skalbaggs-själarne kräla om i mörkret.
Han hade sin ande så helt i sin makt, som en svala sin kropp, dess flykt var lätt och snabb, och han sväfvade än hit än dit, hvart tankarne buro honom; men från de höga rymderna såg han inga skarpa konturer, utan allting flöt samman i en stämningsdimma af toner och färger.
I dess dunkel varsnade han henne, midt i en värld af formlös skönhet — någonting hemligt och tyst öfver hvilket månen duggade sitt fina silfverstoft ...
En sommarnatt — halfdagerns mystiska ljus — en skog med susande kronor — en insjö med vasskantad strand — och öfver allt månsken och tystnad — och midt i drömvärlden en ensam kvinna — naturens skönhet och sommarnattens poesi lekamliggjord.
Men detta var blott de yttre dragen; under dem gömde sig själen i denna drömda dikt, och det var som om just den gett dikten dess underbara poesi.
Den var någonting, som han hört en gång för länge sedan, ett dunkelt minne, som försökte arbeta sig fram till klarhet.
Han intogs af en våldsam längtan att gripa det, tolka det för sitt medvetande.
Denna längtan växte och växte, och det var som om den öfvergått från honom till detta drömda landskap, och när minnet slutligen klarnade, var det som om hans egen längtan brutit fram ur skogen i en lång, dallrande silfverton.
I detsamma märkte han Marias rörelse, då hon tryckte Casimirs hand.
Han såg på Casimir, som icke ens öppnat ögonen.
Middagen hade varit sen och middagen hade varit god, och förra natten hade Casimir återvändt hem först på morgonsidan, därför satt han nu med andäktigt slutna ögon och lät maten smälta vid tonerna af Mendelssohns härliga musik.
Eric förnam en sveda någonstädes inom sig; det var som om syra gjutits i hans blod och framkallat en kemisk förvandling; det var som om hans väsen delat sig i två personligheter, af hvilka den ene satt kvar vid sidan om Maria, lyssnande till musiken, medan den andre steg upp och gick fram emot henne och lättade sitt hjärta i en melankolisk sång:
»Hvi räckte du åt honom din fina, bleka hand?
Icke förstod väl han din mening, icke kände väl han hvad du kände, när du sökte hans hand med i din.
Medan din ande sväfvar kring i skyn, ligger hans ande och sofver på jorden, och den handtryckning, hvarmed han besvarar din, är blott en omedveten rörelse i sömnen— — — Mig skulle du ha räckt handen, ty jag var med dig; min andes vingslag var det, du hörde i de ljusa rymderna, där din själ solade sig nyss.
Jag kan känna med dina nerver, och mitt hjärta klappar i samma takt som ditt.
Mig skulle du ha räckt handen!
Jag äl ...»
Men innan bekännelsen blef uttalad, hade musiken tystnat, och en applådsalva bröt brutalt in i stämningen, lik en froströd hand, som slet dess fina slöja i stycken.
Du Camp vaknade och instämde i bifallsyttringen, medan han gång på gång kväfde en blasfemisk gäspning, som tycktes framkallad på lek af en sömnens genius, sväfvande i luften framför honom, kittlande hans mun med sin trollfjäder gång på gång.
Så gick ridån upp, och Casimir blef snart vid bästa humör.
Han skrattade högt åt de groteska scenerna och särskildt kände hans jubel inga gränser, när Botten klef in på scenen med åsnehufvud på skuldrorna och när han lutade sitt gråludna fysionomi mot Titanias kind.
Under mellanakterna försvann den unge godsägaren regelbundet, och när han åter uppenbarade sig, var hans andedräkt punschångor.
Han hade redan skaffat sig en stor umgängeskrets af militärer, som accepterat »fisken» i hans egenskap af baron och fideikomissinnehafvare.
Å sin sida var Casimir icke noga i valet af sina dryckesbröder, om de blott ägde uniform och epåletter.
Pengar hade han själf.
Det var numera nästan regel, att han tillbringade sina aftnar utomhus och kom sent hem.
Han fann alltid förevändningar.
När ridån gått ned och människomängden strömmade ut genom vestibulen, höll sig Casimir ännu trofast vid sin makas sida; men han hade icke hunnit långt, innan en hand helt förtroligt lades på hans axel och drog honom bort i vimlet.
Först när Maria redan stigit upp i vagnen, blef hennes make åter synlig, men han kom blott för att kasta några ord in till henne i mörkret:
»Ja, jag blef engagerad — man vill nödvändigt ha mig med — slipper inte undan.
— Nå, Eric för nog Mia hem.
Eller vill du att jag skall vara förkläde?
Och han skrattade lömskt.
Själfva frågans form gjorde det omöjligt för Maria att säga ja.
Hon blygdes inför Eric.
Hon svarade ingenting; men hennes sinne blef tungt.
»Nå, godnatt, Mia!»