Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I December tror jag han fick bref från henne och han – jo, det var visst så ändå – han hade dröjt länge med svaret, och i mellantiden hade hon rest; han hade rekommenderat sitt bref och var derför säker om att det blifvit retourneradt efter henne till München.
Hon hade frågat om han snart kom till Warschau.
Mannens föräldrar hade plågat henne mycket genom att ständigt hålla henne under ett slags uppsigt.
Hon kände sig aldrig riktigt fri och obemärkt i sina rörelser, och hon led under det.
Så hade de klandrat henne mycket derför att hon och mannen köpt ett landtställe, hvilket de ansågo vara för dyrt.
Hon hade en gång sagt till Brandes, att om hon nu skulle bli älskad, så ville hon bli älskad ”tout de bon” (på fullt allvar).
Den första älskarinnan.
Hon var rik och oberoende, har han sagt.
Hans yttrande, att Gud skapat enkor för att göra unga män lyckliga, kom mig på den tanken att hon möjligen var enka då hon blef hans.
Hon öfvergick till katolicismen sedan hon förälskat sig i åsnedrifvaren.
Fru Brandes är från Hannover.
Hon heter Gerda. Båda flickorna heta Edith och Astrid.
Fruns mor dog i fjor medan fröken Mohr bodde hos Léopolds.
Fru Brandes reste då till Hannover, och fröken Mohr gick hvarje dag till Brandes’ för att gå ut med flickorna, hvilka voro så svåra att hålla reda på, att dessa spatserturer blefvo riktiga syndastraff.
När hon hade den ena sprang den andra ifrån henne, och så gick det i en oafbruten ångest.
Henrik Cawling heter den unge Politik-medarbetaren, som Brandes tycker så mycket om, och som bor i Paris derför att han icke kan lefva med sin älskarinna i det ”dygdiga” Kjöbenhavn, och heller icke kan gifta sig med henne, emedan hon har sin förmögenhet blott så länge hon förblir enka och ej gifter om sig; testamentet efter mannen hade detta vilkor.
Familjen Tschebeko.
Fadern till Josepha var general.
Han anförtrodde hela sin förmögenhet åt en vän, en polsk furste, som satte nästan alltihop öfver styr.
Josepha växte upp under familjens glansperiod.
Hon är god och förtroendefull; verlden har icke farit illa med henne.
Hon är 26 år nu, har den slaviska typens utstående kindknotor, har bruna ögon, vacker brun hy och ser bra ut.
Jag har fått för mig att hon måste ha vackra tänder.
Hennes ögon äro icke starka; man fruktar att hon skall kunna bli blind.
Det der, som Brandes en gång nämde för mig i början af vår bekantskap, om att det för något Josepha anförtrott honom om en annan herre, höll på att bli till en brytning mellan dem, berättade han nu utförligt.
Det var en doktor, tror jag – läkare, menar jag.
– Josepha hade anförtrott B. att hon älskade hopplöst, att den hon älskade vore en gift man och att han icke besvarade hennes böjelse.
Det var mycket prat fram och tillbaka, hvilket slutade med ett slags förklaring de båda männerna emellan och så att det kom i dagen att det var G.B. det gälde och att hon misstagit sig om sina känslor för den andre.
Efter Brandes första vistande i Polen hade Josepha skrifvit till honom, förtäljande hela sitt lifs historia; han fick den liksom häftevis, bref efter bref, tills det blef en hel bok.
Han skulle ha sådan lust att offentliggöra den, men är rädd att menniskor skulle kunna utleta hvem hufvudpersonen är.
Hon har varit förlofvad.
Josepha har en bror och en syster.
Brodern är gift med en rik arftagerska.
Strax innan jag reste från Köpenhamn hade han ett bref från henne deri hon skrifver att hon träffats af en olycka, på hvilken hon icke varit beredd.
Hela lifvet är ingenting annat än missräkningar, säger hon.
Och detta var något så smärtsamt att hon icke ens kunde tala derom.
Han undrade så hvad det kunde vara.
Han, som känner hela hennes lif och alla hennes bekanta, borde kunna gissa det, tyckte han.
Det var honom omöjligt att upptäcka något annat än att Josephas bror kanske icke ville hjelpa modern, som råkat i händerna på ockrare.
Men detta tyckte han å andra sidan måste vara en omöjlighet.
Skulle en son kunna neka att hjelpa sin egen mor!
Josephas syster är yngre än hon sjelf.
Hon är visst 21 år.
Hennes barndom och ungdom har varit annorlunda än Josephas uppväxtår.
Den yngre systern har mycket tidigare fått se lifvets mindre soliga sida.
Hon är ojemn till lynnet.
Ömsom är hon öfverspänd i sin ifver efter nöjen, vill bara dansa natt efter natt och fara omkring på baler tills hon är färdig att störta, ömsom vill hon resa till Paris och bli nunna, icke af någon religiös öfvertygelse, ty hon är ateist, utan blott för att slippa från menniskorna och för att få ro; allt är så uselt, tycker hon, och hon vämjes vid all denna tomhet och halfhet.
Ännu en tredje ung qvinna finnes i huset.
Hon är moster (tante åtminstone) till båda flickorna och är uppfostrad precis som deras syster.
Hon är 28 år, god – en fullkomlig Cordelia.
Modern är visst en god men tom verldsdam.
Hon håller mycket på det passande.
Det kan aldrig komma i frågan att B. och Josephine skulle få träffas utan att något förkläde fins inom synhåll.
Flickorna i Warschau äro lika strängt bevakade som i Frankrike.
(Det behöfs nog.)
Josephine får aldrig gå ut på gatan utan i sällskap med någon annan, hon har icke en gång ett ensamt rum.
Språk kan hon alla möjliga och till förvåning väl.
Hon är intelligent och har lätt för att emottaga, men hon är fullkomligt oproduktiv.
Hon har icke något riktigt arbete att helt egna sina krafter åt.
Och så är hon ofri.
Hon ville så gerna resa till norden, men det får hon naturligtvis icke, eftersom Brandes är här.
Hennes mors mormor var gift med en af de vid Gustaf III mord komprometterade, så att det lär flyta något svenskt blod i hennes ådror.228
Knudtzons.
En gång yttrade Brandes i förbigående: ”min afdöde Ven, Henrik Knudtzon”.
Jag undrade då om denne var en bror till fröken K.
Det var han, ty en gång senare berättade Brandes att fröken K. för ungefär 1 1/2 år sedan skämtsamt yttrat till honom (Brandes) att han nog hade en mycket ”bevæget” ungdom bakom sig.229 – Hur hon det kunde tro?
– Jo, hennes bror, som är död, hade en gång talat om att Brandes i ett sällskap skulle ha yttrat:
”nej, nu vill jag gå; jag skall gå till min älskarinna.
– Då hade någon frågat om han betalte henne, (Han har berättat yttrandet en gång förr.) och då svarade B. ”Jag är väl hvarken så gammal eller har så stinkande andedrägt att jag skulle behöfva betala.”
Han sade, den gången vi talade om Ola Hanssons bref och denna jemmer öfver ”samhällstrycket” på de unge männens könslif att kärleken ju är fri, det är endast fråga om att man måste älska hvarandra i smyg, och det kan väl icke vara så farligt.
”Men saken är den,” fortsatte han, ”att de icke vilja göra sig besvär med den smula kurmakeri, som behöfs om man vill vinna någon.”
Gutske Nielsen hette den menniskan, som hatar Brandes och som antogs ha skrifvit den der artikeln i ett landsortsblad om Brandes och en namngifven ung dam.
Lundegård förmodade att damen var fröken Thoresen.
Thoresen är förlofvad med en overretssagförer Krogh, bror till emancipationsdamen Gina Krogh.
De skola gifta sig till sommaren.
Krogh skall vara hygglig och se bra ut.
Thoresen vill icke vara i Kristiania som förlofvad.
Att vara gift, det är någonting ”reelt”, säger hon, men att vara förlofvad, det är ingenting.230
Den qvällen både Brandes och Lundegård voro hos mig talade vi om hvad man menar med ”ett förfeladt lif”.
– Brandes vände sig till mig och frågade om jag kunde gifva en definition på hvad man menar med att ett lif icke är förfeladt.
Jag svarade att det är icke förfeladt då alla möjligheter kommit till utveckling; jag menade möjligheter till det som är godt samt intelligensens möjligheter.
Brandes sade att det i stället låge i att meddela lycka.
Han såg så god och rar ut, då han sade det, men detta är icke det svar hans äregirighet dikterar.
Förra gången jag var i K. visade han mig sitt porträtt som barn.
Han var som liten så stolt öfver sin vackra hals.
Men då han skulle sitta för fotografen knöt man om honom en hvit halsduk för det han icke skulle frysa.
Han var missnöjd, han blygdes, och han var förtviflad öfver att icke halsen skulle synas.
Hans barndoms fåfänga har nog inte helt gått öfver, ty han anmärkte i förbigående: ”det har jag ännu, så vackra axlar, nästan som en qvinna.”231
B. frågade mig en gång om jag icke begagnar gummistrumpa.
Han har sådan på ena benet för ett åderbråck, men han känner aldrig något obehag deraf.
Fitger har en gång gjort honom en mycket stor tjenst, vid ett tillfälle då han var starkt i behof af en vän.
Jag undrar hvad det var.232
En afton efter det Snoilsky och B. efter sin vana suttit och druckit ungerskt vin till ut på natten, hade Snoilsky – då de begifvit sig på hemvägen helt plötsligt kommit i ett våldsamt gråt.
Han var så olycklig, sade han, hela hans lif hade varit qvinnor, och nu var han bunden.
(Det var då han var gift med sin första hustru.)233
På tal om Snoilskys skaldskap yttrade han en gång att Snoilsky helt och hållet saknar hvad han ville kalla ”det bundlöse”.
– ”En tékopp må vara hur elegant som helst; den blir ändå alltid en tekopp och kan aldrig kallas en brunn.”
”Ich hab’ meine Sache af Nicts gestellt
Seitdem gehört mier die ganze Welt”, citerade Brandes en gång.
”Hvilken djupsinnighet!” utbrast han, ”det är som om det innefattade all kunskap, all visdom, all erfarenhet
– Ich hab’ meine Sache af Nichts gestellt, Seitdem gehört mier die ganze Welt – sådant kan snillet gripa ur sig sjelf, i ungdomen redan, det är som medfödt, allt det som andra långsamt måste förvärfva.”234
Han talade om sin ärelystnad som pojke.
Han talade om att skolpojksupplefvelserna i Disraeli äro hans egna.235 Och under hånet öfver juden växte ärelystnaden.
Napoleons makt och ära var intet emot hvad han begärde.
Så blef han student, – skulle börja att läsa filosofi.
Hans förödmjukelse under den första föreläsning han bevistade var gränslös; han uppdagade att han ingenting kunde, att arbete på arbete låg upphopadt framför honom som berg på berg.
Och så började han läsa.
Hans gränslösa förvåning!
Hegel och Kierkegaard.
”Jag läste och jag förstod icke” – han slog sig för pannan med denna välkända gest, detta krympande-sig-samman som en tiger, – ”tänka sig att jag icke ens förstod!
Utan att jag måste läsa om och om!”
Så talade han också om, att han som barn och helt ung varit troende.
Han – troende!
Jag såg på honom med omätlig förvåning.
Jo, jo, han hade varit troende; icke så att han omfattade alla dogmerna, men så att han trodde att en förbannelse hvila[de] öfver judarne, derför att de dräpt Guds son.
Han såg på sig sjelf som på en förkastad varelse, och som om äfven han haft del i detta dråp; det kunde fylla honom med outsäglig ångest ibland.
Han har haft eller har dagböcker från den tiden, lika dem jag läst i Karl Geijerstams anteckningar.
Silvia Bennets verkliga namn är Lewisohn.
Brandes är bekant med henne.
Hon är nära nog jemnårig med honom, eller åtminstone vid min ålder.
Hon är rik och lefver ej ens upp sina räntor.
Hon har varit sinnessjuk flera gånger.
Ett fint, känsligt och skyggt skaplynne.
Hon har varit förlofvad två gånger, som ung.
Det var hennes historia G.B. på ett så underligt sätt blef bekant med.
Han hade träffat henne.
Hon var så skygg att hon rodnade och bleknade om hvart annat, och hon skälfde i hela kroppen bara han närmade sig henne.
Han visste att hon varit förlofvad en kort tid, med en tysk, tror jag, men efter en kort tid hade förbindelsen brutits, man visste ej hvarför.
En afton då B. under sin vistelse i Tyskland satt i ett herrsällskap, der man pratade om underliga erotiska förhållande och dylikt hade en af herrarne berättat en historia, som han sade skulle ha passerat en hans vän, men som B. genast kunde märka var hans egen.
Sedan de förlofvade skilts åt och börjat korrespondera, får fästmannen en dag ett bref från sin fästmö, deri hon berättar honom att hon som helt ung, knappt mer än ett barn blifvit förlofvad med en rå och brutal karl.
Han hade förfört eller så godt som våldtagit henne, och sedan hade förlofningen brutits.
Fästmannen svarade, att detta väl gjort ett pinsamt intryck på honom, men att det icke skulle förändra något i deras förhållande till hvarandra.
Hon hade aldrig behöft ge honom detta förtroende, han hade ju icke sjelf forskat i hennes förflutna, och längre än till det närvarande och tillkommande kunde hans rättigheter aldrig sträcka sig.
Han trodde att saken var utagerad, och det obehagliga intrycket skulle väl utplåna sig med tiden.
Men kort derefter fick han ännu ett bref, hvilket meddelade honom att en främmande herre kommit upp till fästmön, och hon ansåg sig skyldig säga fästmannen, att hon öfverlemnat sig åt denne herre.
Nu blef det fästmannen för starkt, och han gjorde slut.
Brandes tror att den första historien möjligen egt grund, men den sista – med den främmande herrn – låter så otrolig, att han antager den vara endast ett foster af hennes sjuka fantasi.
Ty strax efter detta fick hon ett af sina anfall af sinnessjuka.
Hon skall ha varit utomordentligt vacker som ung.
”Det är underligt,” sade Brandes, ”att tänka sig dessa två, kämpande emot hvarandra, – Björnsson och Silvia Bennet.
Björnson, med en stormig ungdom bakom sig, med otaliga kärleksförbindelser att minnas, med en rå brutal hingstnatur, och så predikande handskmoralen sedan han börjar bli gammal.
Mot honom denna fina, bräckliga qvinna, bräckt kanhända af tillbakahållen könsdrift, denna ensamma qvinna, som kanske aldrig ens fått se den man hon verkligen älskade, riktigt djupt in i ögonen, denna oförvitliga dam, utan en fläck på sitt rykte, – och hon försvarar den fria kärlekens sak.”236
På tal om Björnstjerne Björnson berättade Brandes, att [han] en gång i ett aftonsällskap först och främst låtit vänta på sig – ”tänk så ofint! den store mannen, som naturligtvis borde ha visat sin takt genom att vara punktlig” – och när han så kom, stälde han sig öfverst på trappan ned till trädgården, der sällskapet var församladt, och sade med hög och tydlig röst: ”Jeg kommer fra Magdalene Thoresen.
Hvad hun var dejlig i Aften!
Jeg har kysset hende; jeg har kysset hende mange gange.
Og hun har besvaret mine Kysse med megen varme.
Hörer du” – ropade han till hustrun, nämnande hennes namn, – ”jeg har kysset hende.”
Det blef en dödstystnad, och icke ens ett barn kunde finnas i trädgården, som gick miste om hvad han sade.237
Tavaststjerna berättade att
Neglick vet ej rätt om det är modern eller dottren han är förtjust i.
Man hade ju sagt att han stod i ett ”faderligt förhållande” till den unga flickan.
Tösen skall vara så söt och modern så intelligent.
Han kan icke skilja på dem, den enas ungdom och den andras förmåga att sprida trefnad ha för honom bildat ett helt, och det är detta han älskar.238
Så var det ju också med Otto Benzon.
”Han gick just då och älskade en gift dam,” sade Brandes på tal om den flickan, som trakasserade honom med beskyllningar om, att han tillnarrat sig hennes kärlek, derför att han mycket lugnt och afvisande svarat på hennes biljetter.
– Äfven der visste man icke om det var mor eller dotter, men B. hade sagt till Lundegård att det var modern.
Och Brandes, som eljest är så skeptisk gent emot all platonism, hade sagt att detta förhållande helt visst var platoniskt.239
Adjö, gamla bok!
På öfvermorgon reser jag till Paris.
Privatsaker.
AKTA!
Häftet № 2
Paris.240
Paris d. 9 Paril 1887.
Ändtligen är jag en smula i ro och kan börja mina bref till dig, mitt kära Alter Ego!
Det var med den fullständigaste likgiltighet jag lemnade hemmet.
Jag kände ingen glädje öfver att resa; jag hade gjort alla förberedelser, jag hade fattat mitt beslut och jag hade offentligen kungjort min Pariser-resa, den skulle bli nyttig för mig; med ett ord: denna studietid var en pligt mot mig sjelf.
Och jag reste.
Sällan har jag lemnat
Hörby med så liten glädje.
Jag visste att jag skulle få en tid af oro och småbesvär, en tid af hjertetomhet och torka.
Icke ens af att komma på ångbåten kände jag någon lättnad, – endast den fullständigaste liknöjdhet.
Jag gick att fullgöra hvad jag borde göra; se der allt!
På hotellet i Köpenhamn låg bref från fru Lange med en inbjudning för qvällen; jag uträttade mina små ärenden och gick sedan dit.
Lundegård och Tavaststjerna der.
Jag var trött, död och tråkig.
Lundegård sade mig att Brandes icke fått sin koffert ännu, och derför icke kunnat resa på morgonen, som det varit bestämdt, och som det stått i Politiken.
Han menade att B. och jag nog komme att träffa hvarandra nere vid bangården.
Jag var glad att detta möte (om det skulle ega rum) icke kom öfver mig oförberedt, men någon glädje kände jag icke; det enda jag tänkte var, att jag nu måste resa med min nya klädning i stället för med den gamla.
Jag ville icke att han skulle se mig illa klädd.
Jag packade om i kofferten, gjorde mina förberedelser och sof sedan som ett godt barn hela natten, ända tills det var tid att stiga upp.
Det snöade på morgonen, – stora våta flingor, – smutsiga gator, smutsgrå himmel.
Jag gaf mig af i mycket god tid, en timma i förväg, tror jag, och min hotellvärd följde med för att hjelpa mig till rätta.
Sedan han köpt biljett åt mig gick han för att se efter bekanta, och jag blef ensam i väntsalen bland andra morgontidiga, morgonruskiga resande.
Jag stod och såg ut på den öppna platsen, som var smutsig och grå, jag såg på de ankommande droskorna, öfver hvilka stora snöflingor dalade ned.
Jag skulle väl få se ett eller annat bekant ansigte snart, mitt ressällskap, fru Horten, Lundegård, eller kanske Brandes.
Det var mig likgiltigt hvilket.
Det är endast ett obehag att råkas på en jernvägsstation, då hvar och en tänker blott på sina koffertar.
Jag gick emellertid ut i vestibulen för att se.
Jag stod och såg på ifriga ansigten, brådskande banbetjening, främmande koffertar, och derute dalade våta flingor öfver den smutsgrå, moddiga stenläggningen.
Jag stod der en stund, sysslolöst betraktande de andras brådska.
Jag vände mig om och gick mot väntsalen igen.
Allt mitt var färdigt; jag hade ingenting mer att tänka på, endast att stiga in i kupéen.
Dörren öppnades från salen och det kom en herre, – ett par brådskande steg, och han tvärstannade.
Ett blekt, fint ansigte, som jag kände! – en spenslig figur och mjukt, brunt skinnbräm!
Jag hade återigen glömt hur han såg ut och kände nu igen honom, med öfverraskning öfver att han ser så godt ut.
Jag var beredd att se honom, men han icke mig.
Han hade tvärstannat som om han naglats fast, och han bara såg på mig, som om jag varit det mest otroliga, som om jag varit en uppenbarelse.
Han såg på en gång glad och orolig ut.
Jag undrar om han icke hade ett ögonblicks förnimmelse af att jag kunde vilja resa åt annat håll än jag sagt.
”Ni – ni här!
Men ni skulle ju resa till Paris?”
”Det är just det jag gör.”
”Detta tåget går till –”
”Men strax efter går ett till Hamburg, klockan nio.”
”Åh, då har ni god tid, och mitt tåg går först.
Kom in, så få vi talas vid några ögonblick.”
Han tog min lediga hand och förde mig in i väntsalen, bort till glasdörrarne mot perrongen.
”Så underligt att vi två skulle råkas här!” upprepade han ett par gånger.
Jag tror han tyckte det var roligt att se mig.
Vi vexlade några af dessa betydelselösa fraser, som höra hemma i väntsalarne.
Han sade att han kände sig just i den rätta stämningen: säker på sig sjelf och säker på att kunna slå sig igenom.
”Det tror jag också att jag skall kunna,” svarade jag lugnt.
Jag hade ingenting att säga.
Jag stod tyst och allvarsam och såg ut genom glasdörrarne med denna orörliga blick, som jag så ofta får när han betraktar mig.
Jag tänkte att han måste finna mig bra dum, men det brydde jag mig icke om.
Vi stodo helt nära hvarandra.
Han kysste mig på kinden, utan ett ord, utan att jag kunde ana hvad han ville göra.
Han tog det som den naturligaste sak i verlden.
”Men är ni tokig!”
”Ingen känner oss.”
”Alla känna er.”
”Då säger jag att ni är min syster.”
”Det är det ingen som tror.”
”Då säger jag att ni är min tante.”
Han såg mig skälmaktigt in i ansigtet.
Detta lugn; detta, som om han vore i sin goda rätt, detta tilltag midt för allas näsa, det var så friskt och skrattretande, det var alldeles omöjligt att betrakta det allvarligt.
”Er tante, – ja det kan låta höra sig!”
Dörrarne öppnades.
”Följ mig till min kupé.”
Vi skyndade åstad framåt tåget, och han fann sin plats, der han lade sin resfilt, så kom han ned på perrongen och vi stodo vid dörren.
”Stå nära, så kanske jag får vara ensam i kupén.
– Der är professor Charling, jag hoppas icke han kommer hit; vi äro fiender.”
Brådska rundtomkring oss.
Det var i alla fall en underlig slump att jag skulle vara den enda att säga honom farväl dernere, – underligt att vi två, utan aftal, skulle resa samma dag och samma timme.
”Nu en gång midt på munnen, och så går jag i kupén för att få min plats vid venstra fönstret; det är hela min ärelystnad för tillfället.”
Brådskan ökades, tåget skulle gå snart.
– ”Ingen känner oss” –
”Jo, jo – det kan man inte veta!”
”Och dessutom, – nu skola vi ju resa.
Seså!”
Han stod redan med handen på handtaget, tror jag; jag vet inte hur det gick till jag vet bara att det var en snabb och vänskaplig kyss, som om jag skulle ha kysst en af mina qvinliga bekanta, – en vacker ung flicka.
Vi voro så glada och fria, hela verlden låg öppen för oss.
Denna kyss var som om det skulle så vara.
Jag var i mitt gladaste, lugnaste solskenshumör och mina ögon skrattade emot hans.
”Seså, nu ha vi vanärat oss för tid och evighet,” sade han muntert.
”Jaha.”
”Och jag skall säga er något, i fall ni inte redan vet det,” vi stodo alldeles intill hvarandra, och min hand låg hårdt i hans.
”Man betalar sin hustru trehundra kronor i månaden för hennes kärlek, och det anses riktigt.
Eller man betalar andra qvinnor, och det anses också riktigt.
Det enda, som icke tillätes, det är när man icke betalar, det är den fria kärleken.
– Han talade hastigt med en blandning af smärta, harm och ironi.
”Det vet jag.”
Han måste springa upp i kupén.
Jag gick efter en ”Politik” åt honom, ty han ville ha något att läsa under vägen.
När jag kom igen räckte jag honom den.
Jag var så strålande lycklig öfver att ha kunnat vara honom till den ringaste lilla nytta.
”Den skall bli min sköld,” sade han med en elak liten sidoblick, ty professor Charling hade verkligen kommit in i samma kupé.
”Om jag inte redan i början blir bortförd af någon rysk furstinna, så skrifver jag,” sade han, ”jag har kortet.”
”Då vore det just så mycket mer skäl att skrifva och berätta det.”
”Ja; men då skrifver jag blott ett enda ord: Besegrad.
När ni ser det, så vet ni hvad det betyder.”
Jag ville icke stå längre.
”Nu vill jag gå,” sade jag gladt och såg upp i detta välkända, opålitliga lilla ansigte. ”Det ni sade för en stund sedan, det vet jag.
Men min ärelystnad är, att jag skall kunna hålla dem stången i alla fall.
Adjö.”
Jag sträckte upp min hand, ett hårdt tag, en nick, och jag gick raskt derifrån utan att vända mig om.
Jag var så glad, jag kände ingen ängslan öfver vår djerfhet.
Jag kände mig trygg som om jag på detta sätt tagit afsked af en bror eller en syster.
Så kom mitt ressällskap, och så gåfvo vi oss åstad.
Den unga flickan grät när hon skildes från de sina.
Jag hade ingenting att gråta för, ingenting att sakna.
Jag satt och såg ut öfver Sjellands släta åkrar, med sinnet fyldt af lycka.
Det föreföll mig som om han höll af mig, som om han alltid skulle göra det, lugnt och svalt, utan fåfänga, och för min egen skull.
Jag hade icke en tanke för det narraktiga, ytliga hos honom.
Vi två höllo af hvarandra, det hade gjort honom godt att få vara vänlig, det hade varit honom kärt att jag stod der – den sista att säga honom farväl, – det var allt hvad jag kände.
Det fans ingen saknad i mitt sinne öfver skilsmessan, ingen längtan efter återseendet.
Känslan af att han höll af mig, och att vi skiljts åt så lugnt och så gladt, var mer än tillräcklig att uppfylla hela min varelse.241
Det var storm.
I Korsör sågo vi två stora ångfärjor, men vi skulle icke gå med någon af dem, vi stego i stället ombord på vår tyska ångare och gjorde i ordning åt oss nere i damsalongen.
Passagerarne voro icke många, vi voro inalles 4 damer dernere.
Vi läto servera oss porter och smörgåsar med ost.
Vi ämnade också äta middag.
Jo, pytt!
Det blef annat af.
Tre af oss voro sjösjuka som – – – jag vet inte hvad.
Jag trodde mitt inre skulle vändas ut och in.
I Kiel hade vi att vänta en timma.
Det blef att reda sig med tyska så godt man kunde.
Vi skulle äta.
Andra klassens väntsal såg ut som en krogstuga och der rökades derinne.