Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der-efter fortforo bulletinerna att meddela underrättelser, att puls och temperatur voro normala och att krafterna tilltogo, intill dess de upphörde den 3 april.
Allt detta har undfallit det starka minne hvaraf Marcellus är i en så lycklig besittning.
Men sedan han nu derom blifvit påmind, lärer han väl svårligen kunna föreställa sig att de som minnas det skulle vara med honom om det antagandet, att det för konungen, som redan den 19 mars gaf tillkänna sin vilja i vigtiga saker, skulle ännu den 4 april förhemligats den vigtigaste, Hamiltonska katastrofen.
Men låtom oss antaga att han vidhåller eller vill ingifva andra den föreställningen-, hvad säger han då derom, att kronprinsen redan den 18 mars,förordnades att förestå regeringen under konungens sjukdom och att det är hans namn och icke den &gt;maktlystne partichefens » som förekommer under afskedet?
Det är visst icke något ovanligt, att äfven de sam-vetsömmaste historiske forskare och författare kunna göra sig skyldiga till * minnesfel, men på minnets blotta ingifvelser tillåta de icke en otyglad och okontrollerad fantasi att utslunga beskyllningar af den sanningslösa och vanärande art, som Marcellus här framstält mot grefve Posse.
— Följer så i ordningen ett slags redogörelse för grefve Ha-miltons lysande embetsmannabana och riksdagsverksamhet intill 1865.
Men innan Marcellus öfvergår till det följande skedet af denna verksamhet säger han: » jag har på annat ställe (Politiska silhuetter 1880) såsom en allmän karaktäristik öfver Hamilton yttrat, att man trots hans stora kapacitet icke desto mindre stannar i ganska stor förlägenhet för svar å spörsmålet om, hvilka de stora frågor äro, hvilkas lösning utgör resultatet af hans långa, ytterst verksamma och lysande politiska bana ».
— — — » Ingen storartad ef-fekt, som i historien kan skaffa sig ett varaktigt namn, knyter sig vid grefve Hamiltons namn, såsom vid friherre De Geer, frih.
Gripenstedt m. fl.
fastän han i begåfning och skicklighet ingalunda står efter dem och fastän tillfallen till stora handlingar i lika rikt mått stått honom öppna som dessa. »
Det var en påkostande bekännelse Marcellus här afgaf, men vi skola fa se huru han senare genom en fantasma-gori sökte framställa Hamilton såsom den der » kunnat komma att intaga en ytterst framstående plats, icke blott i Sveriges historia, utan kanske i verldshistorien. »
I den afgifna och här ofvan anförda bekännelsen uttalar Marcellus flera beaktansvärda sanningar, till hvilka jag senare skall återkomma; men förut måste jag upptaga mig med hvad han säger om förhandlingarna på riddarhuset 1865, det löfte Hamilton afgaf i sin reservation mot ridder-skapet och adelns beslut, och huru han höll detta löfte.
Hvad Marcellus säger om förhandlingarna på riddarhuset är egentligen ett idislande af hvad han derom i förut utgifna broschyrer meddelat.
Det är den gamla riksdagsordningens företräden framför den nya som han söker fastslå.
Och han påstår, » att om det gjorda kunde göras ogjordt, så skulle förvisso de män, som nu i främsta ledet i tron på endrägt och offervillighet ifrade för reformens genomförande, med grefve H. i hans reservation instämma i ett enhälligt om också icke jublande: nej. » » Än mer: om ur grafven de fyra stånden kunde gräfvas upp och i deras fria val sattes att än en gång fatta beslut öfver det representationsförslag, som 1865 förelåg, så skulle tre stånds nära nog enhälliga och energiska veto möta detsamma. »
Jag vill visst icke här inlåta mig med Marcellus i ett ordbyte om sådant som icke kan komma i fråga.
För min del lemnar jag gerna de aflidna fyra stånden i ro i deras grafvar, vill icke ens bestrida, att Marcellus som spi~ ritist kunnat meddela sig med deras andar; men är deremoti tillfälle att upplysa derom, att åtminstone några af de män, som i främsta rummet ifrade for reformens genomförande, på framstälda frågor öppet förklarat att de hysa samma åsigter nu som 1865 om den nya riksdagsordningens företräden framför deti gamla.
För mig är det emellertid angenämt att kunna med Marcellus instämma uti hvad han meddelar om grefva H: s löfte att » kärleksfullt stödja den unga Svea » och i hans redogörelse för sättet huru den ädle grefven höll detta löfte.
Detta stöd lemnades redan den 22 jan.
1867 i det » re-vanche-krig » som grefve H. öppnade mot 1865 års mini-stér.
Marcellus säger härom, » att efter vissa preludier, i hvilka under den mest silkeslena yta doldes de skarpaste klor, framstälde grefve Hamilton åtskilliga graverande anmärkningar mot det sätt, på hvilket stats regleringen blifvit uppgjord », ehuru, tillägger han, » såsom det senare visade sig, deras halt icke var oomtvistelig. »
I verkligheten visade det sig, hvad som nog minnes af dem som vid debatten voro närvarande, och som ytterligare i protokollet kan inhemtas af enhvar, att de » graverande anmärkningarna » vederlädes, så att grefve H. förnyade gånger måste uppträda och förklara, » att han blifvit missförstådd » och slutligen tvingades till det förödmjukande erkännande, att han hvarken läst finansministerns yttrande till statsrådsprotokollet, icke heller de bifogade bilagorna.
Så att den välkomsthelsningen till 1865 års ministér var lätt att fördraga.
Med full rätt säger deremot Marcellus, » att den opposition grefve H. då begynte fortsatte han systematiskt och med största bitterhet till dess de sista lemningarna af den konselj, som genomfört representationsförändringen, voro borta ».
På detta sätt » stödde han kärleksfullt den unga Svea ».
Men det vet nog Marcellus, att det var helt annat än de » bittra anfallen af grefve Hamilton » som föranledde Dé Geerska ministérens afgång 1870, om ocksågrefve H. och andr^ frondörer med en uppenbar » skadeglädje » tillräknade sig den största andelen deruti.
Om den nya ministér, som kom till styret, den Adler-creutz-Bergströmska, säger Marcellus, » att den var af kon-servativ-byråkratisk färgton » och hade » i icke obetydlig mån att glädja sig åt grefve H: s understöd. » Men eget nog var det, att den konseljen alldeles riktigt förstod uppskatta huru intetsägande detta bistånd var mot den påtryckning från stödjogifvaren och det i sammanhang der-med minskade förtroende hos riksdagen som kommo konseljen till del.
Marcellus upplyser om ett förhållande, som förut undgått min uppmärksamhet, att grefve H. var författare till en broschyr, kallad: &gt; ministerkrisen, några anmärkningar
af G. N. »
Denna broschyr utkom i ^ år efter Adlercreutzska ministérens tillkomst, och då denna » i icke obetydlig mån hade att glädja sig åt grefve Hamiltons bistånd », så har detta väl äfven kommit den i väsentlig mån till del i broschyren?
Se här huru hans ord lyda om denna ministér: » Utan att vilja skjuta skulden på herr Adlercreutz — hvars förtjenster med nöje erkännas — eller för någon del på honom allena (sic!
) kan man med fog säga, att tillståndet under den tid han varit justitie statsminister, snarare blifvit försämradt än förbättradt, » Också fick grefve H. få år derefter bevittna denna konservativt-byråkratiska » ministers afgång, trots det stöd han då lemnade den, eller kan-hända rättare, till en del för det sätt, på hvilket detta stöd lemnades.
Det kära » revanchekriget » kunde grefve Hamilton mera konsiderationslöst fortsätta, då De Geerska konseljen åter bildades 1875, men han fick icke gifva uppslag till någon » afskedssaiut » då denna ministér afgick 1880.
Han var väl ännu under den riksdagen qvar som ledamot af första kammaren, men hans stämma hade.
der redan då tystnat för alltid.Jag har förut nämt, att jag ville återkomma till den fantasibild, under hvilken Marcellus framställer Hamilton som en storman » icke blott i Sveriges historia, utan i verlds-historien ».
Det är lätt att finna, att det är stormakts-drömmame från 1863, som här hägrat för Marcelli lifliga fantasi.
» Hade grefve Hamilton fått råda, säger Marcellus, så skulle han otvifvelaktigt kommit att intaga en ytterst framstående plats icke allenast i Sveriges historia, utan kanske i verldshistorien. »
Jo, nog fick grefve Hamilton både gifva råd och råda, då han, enligt Marcelli egna ord i de » politiska ‘ Silhuetterna » » energiskt påverkade Karl XV » att öfva storpolitik tillsammans med Frederik VII och exc.
Hall på Skovsborgs slott den 22 juli 1863.
Det är ofta förut sagdt, att Hamilton var en ganska ljum skandinav, då han emottog uppdraget att vara envoyé och minister vid k. danska hofvet; men genom vissa manipulationer, vare sig af Frederik VII eller grefvinnan Danner, hade han nu blifvit exklusiv beundrare af en skandinavism, som utan stöd af någon stormakt, skulle med Sveriges krigsvanda, väl utrustade och väl anförda armé i förbindelse med den danska möta Preussens, Österrikes och tyska förbundets härskaror vid Dannevirke; men om denna Hamiltonska storpolitik säger Marcellus, » att den framkallade en ministeriel opposition ».
Vi veta huru denna slutade med att Hamilton på begäran blef återkallad från sin ministerpost i Köbenhavn den 19 febr.
1864, sedan han der nere, som Marcellus äfven uppgifver, » genom det spel, med konungens medgifvande, han på egen hand dref, förorsakat den svenska konseljen många både svårigheter och obehag. »
Men spelet slutade icke med rapellen, utan Hamilton fortsatte att vara konungens illegitime rådgifvare och tillika i politiska frågor handsekter.
Den som önskar inhemta hvad som under mars — maj 1864 förekom mellan Karl XV och hans » förtrogne » å enasidan, samt konseljpresidenten Monrad och öfverhofjägmä-staren, senare inrikesministern Carlsen å den andra, hänvisas till Revue des Deux Mondes febr.
1870, der den utmärkte fransyske historieskrifvaren M.
A. Geffroy * behandlar denna korrespondens, hvilken äfven delvis återgifves i Norsk Rigstidende den 6 maj.
Den hade genom en indiskretion af någon bland Monrads omgifning kommit tidningen tillhanda.
Deremot tyckes Geffroy på diplomatisk väg ha fått del af skriftvexlingen.
Innehållet i de brefkungame vex-lat sig emellan var honom icke bekant.
Karl XV hade i sina bref framstält förslag om att Danmark skulle afstå från anspråk på hela Slesvig och åtnöja sig med den del, der danska språket talades.
I sådant fall ville han ingå en förbundstraktat med Danmark och understödja dess anspråk.
Han sände äfven ett kortfattadt förslag till ett familjepaktum för att reglera successionen.
De bref som konungame vexlade sig emellan ha senare blifvit bekanta.
Denna brefvexling inskränkte sig till ett bref från Karl XV den 18 april 1864 och svar derå från Kristian IX den 29 i samma månad.
Den senares var aftattadt i mycket artiga, och tacksamma ordalag för det vänliga förslaget men innehöll för öfrigt endast, att han giivit sin ministerpresident order med anledning af det framstälda förslaget.
Således en avis au lecteur huru ärendet borde behandlas.
Monrads svar den 28 april på konungens första bref ådagalägger stort intresse för det framstälda förslaget och tacksägande för den outtröttliga uppmärksamhet hvarmed konungen följde Danmarks öde.
Det slutar med följande ord: » uti historiens minnen skall detta initiativ kröna E.
Maj: ts namn med odödlig ära. »
De inledda underhandlingarna blefvo emellertid till
* I Nordisk Familjebok uppgifves de många uppsatser och böcker Geffroy utgifvit om Sverige med det tillägg: Ingen nu lefvande utländsk författare har i så hög grad som G. bidragit att göra Sveriges nyare och nyaste historia känd utom Nordens gränser.sitt innehåll snart kända i Köbenhavn och uppväckte stör harm bland alla dem, som höllo på ett Danmark intill Eidern, och dessa utgjorde flertalet inom Folketinget.
Deras språkrör, Faedrelandet, uttalade sig skarpt mot förslaget och sade bland annat: » vi ha en bitter erfarenhet som lärt oss, att kung Karl eger ingen makt att i Sverige bringa till utförande sina personliga planer och önskningar då de strida mot hans regering ».
Detta allt verkade en förändring i Monrads sinnesstämning.
Härtill kom, att Kristian IX ännu då hoppades på bistånd från England och af sitt tyska sinnelag och en del af sin omgifning invaggades i den föreställningen, att han under ett eller annat namn skulle kunna fa behålla Holstein.
I Monrads sista bref den 13 maj yttrar han allvarliga betänkligheter mot det af Karl XV framstälda förslag, som han i det första brefvet förklarat sig böjd att gå in på, men tillägger för öfrigt, att han icke kunde uttala någon bestämd mening förr än han fick konferera med sina egna kolleger och med konung Karls rådgifvare.
Men derjemte sände han genom ministern Carlsen ett utarbetadt, karri-keradt, förslag till den familjetraktat mellan svenska och danska konungahusen, hvartill konung Karl lemnat i sitt första bref ett kort utkast.
Detta kostliga dokument införes här ordagrant.
» Den av de tvende Konger, som överlever den anden, bliver Konge over Nordens tre Riger.
Doer Kong Christian forst, då er efter ham Kong Carl Konge i alle tre Riger, og omvendt om Kong Carl doer forst, bliver Kong Christian Konge.
Er Kong Christian den laengst levende bliver Prinds Oscar Konge efter ham over de tre Riger; er Kong Carl den laengst levende, bliver Prinds Fredric Konge, Er kuns een av de to Kronprindser i live efter baegge Kongers dod, blive kronerne i hans mandlige linie og gaaer forst naar denne er uddod over paa den anden Kronprinds * mandlige linie.
Doer Prinds Oscar som Konge og PrindsFrederic bliver Konge efter han, bliver kronerne i hans mandlige linie.
Ere saavel Prinds Frederic og hans mandlige aet, som Prinds Oscar og hans mandlige aet uddode, da er Prinds Nicolaus August og hans mandlige aet naer-mest arveberettiget, dersorn Prinds Frederic og hans mandlige linie har overlevet Prinds Oscar og hans mandlige linie; har derimod Prinds Oscar og hans mandlige linie overlevet Prinds Frederic og hans mandlige linie, da er Prinds Valdemar og hans mandlige linie naermest arveberettiget.
I forstnaevnte tilfselde arver Prinds Valdemar efter Prinds August og hans mandlige linie; i sistnsevnte til-fielde arver Prinds August og hans mandlige linie efter Prinds Valdemar och hans mandlige linie.
Ere endelig ogsaa saavel Prinds Augusts som Prinds Valdemars mandlige linier uddode, då er Kong Georg den Forste (i Grekland) og hans mandlige linie arveberettigede til Nordens tre Riger. »
Hvad verkan genomläsningen af förslaget till en fa-miljetraktat mellan svenska och danska konungahusen kunnat ha på Karl XV: s förtrogne tilltror jag mig icke att kunna afgöra; men att den hos konung Karl åstadkommit ett Homeriskt löje, derom äro nog alla öfverens, som personligen voro bekanta med denne glade konung.
Och löje uppväckte äfven detta aktstycke inom alla diplomatiska kretsar i Europa.
Det behöfde väl icke tilläggas, att Monrads bref blef obesvaradt och all skriftvexling i ämnet upphörde.
Det kan vara skäl att afsluta framställningen af Karl XV: s och hans storpolitiskt-skandinaviska planer och underhandlingar 1863 — 1864 med några reflexioner öfver stämningen inom landet under denna period.
Den var allmänt mot planerna och underhandlingarna, såvida dessa icke voro bygda på någon betryggande allians och behandlades på konstitutionelt sätt.
Denna mening uttalades öfverallt i enskilda samtal, i större och mindre samqväraoch i sammanhang dermed yttrades äfven farhågor för, att vi genom kungliga godtyckligheter skulle bli insnärjda i de äfventyrligheter, som hotade Danmark med undergång.
Dessa åsigter och farhågor delades äfven af en och annan bland konungens omgifning.
Betecknande är, hvad en för trovärdighet ansedd författare i detta hänseende utan motsägelse för flera år sedan i tryck meddelat.
Han säger, att då talet om en allians med Danmark 1864 i april månad förekom vid en festlig tillställning, hade en konungens förtroendeman, som åtföljt honom till Skåne och Skovsborg 1863, helt öppet och lugnande yttråt: » inte behöfver nationen hålla hvad två fulla.
lofvat hvarandra ».
Så ansågos och bedömdes öf-verläggningarna på Skovsborg äfven inom den närmare omgifningen.
Jag återkommer nu, som jag förut lofvat, till några reflexioner öfver det erkännande Marcellus uttalat, » att ingen storartad effekt, som i historien kan skaffa sig ett varaktigt namn, knyter sig vid grefve Hamiltons namn, såsom vid friherre De Geers, frih.
Gripenstedts m. fl.
fastän han i begåfning och skicklighet ingalunda står efter dem och fastän tillfallen till stora handlingar i lika stort mått stod honom öppet som dem. »
Marcellus fäller här flere omdömen om grefve Hamilton.
Jag har noga öfvervägt dem, men kan endast instämma i det som säger, att Hamilton icke utfört något, som i historien kan skaffa honom ett stort namn.
Marcellus säger vidare, att han i begåfning och skicklighet icke stod efter friherre De Geer och Gripenstedt.
Det första af dessa påståenden skulle kunna medgifvas, om med begåfning endast förstås förmågan att förvärfva kunskaper och att utveckla sig till talare och skriftställare m. m.
Men dertill måste äfven räknas hjertats goda egenskaper, sedlighetskänslan och harmonien mellan alla dessa inre egenskaper,
6 — 7 2som icke kunna saknas hos en ädel och med full rätt berömd man.
Och i detta hänseende måste Hamilton af alla finnas undermålig i den uppgifna jemförelsen.
Och verklig skicklighet kan han väl icke tillerkännas, då han på de höga platser han innehade icke uträttat något, som på ett minnesvärdt sätt knyter sig till hans namn.
Marcellus säger, att tillfallen till stora handlingar i lika rikt mått stått honom öppna som friherrame De Geer och Gripenstedt.
Här vill jag deremot tillägga, att dylika tillfällen vida tidigare och i rikare mått stått honom öppna, än dem som med honom jemförts.
Detta i flera hänseenden och särskildt hvad beträffade genomförandet af stora kulturfrågor och understödjande af snillen och talanger.
Han var trenne efter hvarandra regerande konungars gunstling under mera än 40 år; han var universitetens kansler och ledamot i alla lärda och vittra akademier och hardt nära afgörande i alla de frågor, der han inom dessa uppträdde; hans ord gällde högt, hvarhelst han använde det hos de lärde, de mäktige och rike i landet.
Kan det väl uppvisas någon enda for hela landet vigtig kulturfråga deri han tog initiativet?
Hurudant var det nya kyrkolagsförslag han som ordförande framlade; hurudant det förslag till ny stadga för de allmänna läroverken, han under lika förhållanden hade om hand, ja allt, dervid han varit den ledande och hufvud-sakligen afgörande?
Han var i allt som kom under hans händer en stillaståendets eller tillbakagåendets man.
När uppsökte, uppmuntrade eller beredde grefve Hamilton understöd åt unga snillen eller gryende talanger?
Som ett slags allmoseutdelare vid universiteten och i Svenska akademien fann man hans hand mera öppen för dem som hyllade » samfundssam vetet » framför det inneboende och vandrade i de nötta eller anvisade spåren, än för de rika begåfningarna med ett fritt sinne och med blickm öppen for tidens tecken.
* Marcellus har förtäljt den » Hamiltonska sagan » så, som den utan tvifvel helst vill läsas af de många som beundrade den högättade och högt begåfvade mannen; så sonv de många skyddslingarne par caprice, om de det förmått, sjelfva velat skrifva den.
Men han har icke inlåtit sig på något försök att förklara grefve Hamiltons psykologiskt gåtlika handlingssätt.
Hvad som derom förekommit har han helst velat ha ansedt som lösa rykten eller som familjearrangemanger mellan farbror och brorson, ingenting annat.
Jag vill nu fortsätta der Marcellus slutat och lemna nägra bidrag till lösningen af den » Hamiltonska gåtan ».
De som se den Hamiltonska bilden, träffande återgif-ven i Dagens Krönika, och än mera, de som på nära håll sett personen sjelf, äro nog öfverens om, att hans hållning, hans ansigtsbildning och hvardagliga minspel angåfvo, att han skulle vara en lugn, besinningsfull och något kylig personlighet.
Det var deremot med hans inre menniska ett alldeles motsatt förhållande; det sjöd inom honom.
Han var passionernas martyr.
Här vill jag endast upptaga mig med en af dessa makter som beherrskade honom.
Grefve Hamilton var spelare, ända från ungdomen; han var det in i sina sista lefnadsår.
Men hans tidiga och lyckliga giftermål hejdade honom något på denna bana och kännedomen om Oscar I.stes förakt för spelare och hat till spel gjorde att han under denne konungs regering i all tysthet öfvade spel.
Han valde ett hemlighetsfullare sätt att tillfredsställa spelpassionen.
Han blef börsspelare, men genom ombud.
Den synlige medspelaren var äfven af ädel börd, men innehade lägre samhällsställning än Hamilton.
I spel är lyckan omvexlande, den var det äfven för de kompagnonerna.
Kom så det bekanta för affärsmän i allmänhet farliga året 1857.
Det blef en förfärlig crache, mest för svindlande firmor.
Grefve Hamilton och hans kom-pagnon träffades äfven deraf så hårdt, att den senare måste, åtminstone för någon tid, göra sig osynlig och den förreförlorade sin förmögenhet och något derutöfver.
Hans helsa blef äfven i sammanhang dermed bruten.
Den 4 nov.
intogs hans plats som landtmarskalk af den främste på Riddarhuset närvarande ledamoten och landtmarskalks-stafven återtogs icke af Hamilton förr än den 9: de jan.
Från den tiden befann Hamilton sig, i ekonomiskt hänseende, på en sluttande plan, och hans helsa blef aldrig fullt återställd.
Genom sitt i alla hänseenden sparsamma lefnadssätt, sina jemförelsevis betydliga lönetillgångar och ofta beredda tillfälliga inkomster kunde han dock uppehålla krediten och för honom stodo då alla kassor öppna till lån.
Han blef flera år derefter arftagare till 1 / 3 af en egendom i Södermanland.
På förslag af honom träffades öfverens-kommelse mellan arftagarne, att genom spel, eller som det med ett vackrare namn kallades, lottning, skulle det afgö-ras hvilken af dem egendomen i dess helhet skulle tillfalla.
Detta var en af de gånger som Fortuna mötte honom med ett leende, men leendet var falskt och förledande.
Han blef ensam egare af egendomen.
Till denna hörde betydliga skogar.
Som spelare måste grefve Hamilton alltid vara försedd med en stor handkassa och af en ellér annan anledning behöfde denna vid något tillfälle fyllas med ett större belopp, än han försigtigtvis kunde låna, eller måhända var krediten redan då i aftagande.
Nog af, han uppgjorde kontrakt om försäljning af en ofantlig massa timmer, som inom viss tid skulle forslas till en bestämd plats.
Men han glömde beräkna, om han verkligen kunde uppfylla detta vilkor.
Köparen var försigtigare och i kontraktet infördes bestämmelsen om ett högt vite för den händelse vilkoret icke punktligen uppfylldes.
Detta inträffade och beredde säljaren en högst betydlig förlust.
Grefve Hamilton företog 1872 en af de vanliga resorna till de tyska badorterna, alltid till dem der hazardspel öfvades.
Denna gången hade han äfven att utibra för riks-gäldskontoret någon låne- eller konverteringsåtgärd, somicke uppgjordes fullt affärsmessigt.
I sammanhang dermed uppdöko åter ryktena om hazardspeleh.
I första kammaren reflekteras icke till » lösa rykten »; men inom landtmanna-partiet i andra kammaren höllos öfverläggningar, huruvida det kunde vara rätt att anförtro främsta platsen i statens största penningeverk åt en spelare ex professo.
Beslutet blef, att vid det blifvande valet af ledamöter i riksgäldskontoret, skulle till ordförande uppställas mot Hamilton, förre finansministern n. v. öfverståthållaren friherre Curt Gustaf af Ugglas.
Första kammårens ledamöter höllo i sig och röstade enhälligt på Hamilton, som vid tre föregående riksdagar erhållit alla rösterna till ordförandeplatsen.
Nu tillföll, genom lottning, denna plats friherren af Ugglas.
Hamilton erhöll deremot genom lotten plats som ledamot i riksgäldskontorets styrelse, men afsade sig detta val.
Hvad som nu träffade grefve Hamilton borde för honom varit ett memento, och det blef så äfven på det sätt, att han derefter ännu bittrare än förut uppträdde mot alla landtmannapartiets önskningsmål både i första kammaren och i tidningspressen, åtminstone såsom inspirerande.
Hans beundrare och äfven närmare bekanta stodo till en början » undrande och spörjande » öfver hvad som vederfarits honom vid valtillfället; men så togo de sitt parti och förklarade alltsammans som ett vanligt » aristokrat » - hat af bönderna mot den mest framstående ledamoten i första kammaren.
Då redaktörsplatsen i post- och inrikestidningar efter C. W. Strandbergs bortgång skulle tillsättas, hade grefve Hamilton ännu ett så allmänt kändt afgörande inflytande inom Svenska akademien, att aspiranterna egentligen vände sig till honom.