Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett annat sätt alt tillvägagå, skulle föranleda trassel för Riksg:s-kont.
På grund häraf och på de skäl, som af Hrr Bildt och von Troil i öfrigt blifvit anförde, får jag anhålla om bifall till Ulsk:s Utlåt.
Uppå härefter med anledn. af de gjorde anmärkmne serskildt framställde propos:r, blef förevar:de Mern. i alla delar af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo och bifölls BankoUtsk:s d. 14 och 21 dennes på bordet lagda Utlät.
N:o 40, öfver Tapet-Fabrikören .lohan Sandbergs ansökan om ersättning för en af honom å Banko-Auktion, efter silfvervärde inropad, sedermera oriktig befunnen pant.
Föredrogs ånyo och bifölls LngUtsk:s d. 16 och 21 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 36, i anledn. af väckt motion om lekmäns verksamhet i kyrkans tjenst.
Besv. och Ekon.Utsk:s d. 16 och 21 dennes på bordet lagda Utlåt.
Nio 96, i ani. af återremiss utaf Betänk.
N:o 38, ang:de kontroll till förekommande af missbruk utaf allmogens rättighet att försälja sina tillverkningar.
Vid detta ärendes föregide handläggning var jag för min del af en motsatt mening med den segrande åsigten, som beredde återremiss af Ekon.Utsk:s då framställda 8 H. 30 406
Utlåt,, deruti Disk. hade åt frågan gifvit en af motionen föranledd större omfattning och allmännare utveckling, som för landet syntes mig hafva kunnat medföra någon verklig nytta.
Men att K.
St. skulle ”hos K. M. i underdihet anhålla, del K.
M. täcktes vidtaga åtgärder, för alt förekomma de missbruk, som ega rum vid den af innevånarne i Sunnerbo härad och Kronobergs län af ålder brukade kringvandring till försäljande af ortens tillverkningar,” anser jag deremot fullkomligen oljenligt; ty i fall några missbruk skulle hafva inrotat sig inom någon viss ort, måste det tillhöra vederbörtde Länsstyrelse, att, på skedd anmälan, sådant rätta och afhjelpa.
Det mätte dessutom vara någonting högst sällsynt, likasom det af ofvan anförda skäl synes mig serskildt i della fall olämpligt, all 11.
M. ingå med en underd. skrifvelse af så partiell syftning, sorn den ifråga vande.
Derföre anhåller jag vördsamt om afslag pä Betänk.
Ehuru jag icke har något emot del af Frih.
Cederström framställda yrkande å afslag pä Betänk., anser jag mig dock böra nämua, att Ekon.Utsk. vid det förhållande, alt del förra Betänk, blifvit af ett Stånd bifallet, samt af 2:ne ålerremitteradt, ansåg dessa beslut innefatta en uttryckt önskan, att något i frågan mätte vidtagas, och då motionären egentligen afsåg Sunnerbo härad, trodde Utsk. sig ega skäl att, vid återremissernas besvarande, framställa, alt B.
St. måtte hos K. M. anhålla, det K.
M. ville vidtaga åtgärder lill förekommande af de inom Sunnerbo härad i ifrågavande hänseende rådande missbruk.
Jag instämmer emellertid med Frih.
Cederström deruti, alt något partiellt stadgande härutinnan icke vore lämpligt, hvarföre äfven jag yrkar afslag.
Propos. till bifall å förevartde Utlåt, blef härefter framställd, men besvarad med Nej, hvarpå detsamma af R. o.
Ad. afslogs.
Besv. och Ekon.Ulsk:s d. 16 och 21 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 99, i ani. af väckt motion om allmänna begrafnings-platsers begagnande för dem, hvilka i farsot aflidit.
Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 14 och 21 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 100, i ani. af väckt motion om beviljande af stapelrätt åt staden Sölvitsborg.
Om staden Sölvitsborg åslundar stapelslads-rätt, hvarföre vänder han sig icke tdl Konungen för att undfå hvad som önskas.
Månne den omvägen, att enskild motionär begär R.
St:s förord, bevisar, att man misströstar om rättighetens erhållande, i fall man ginge den rätta vägen.
Ar det då skäl för R.
St. att göra sig till kommissionärer för dem som gå på omvägar?
Vore det icke lämpligare, att Ständerna icke befattade sig med alt, i sådana fall vara ombud, utan läte en hvar sjelf utföra l)en 28 Juni. 467 sin sak ?
Ärendet är icke af den beskaffenhet, att R.
St. böra deröfver besluta.
Jag anhåller alt R. o. Ad. måtte afslå Betänk.
Då Ulskrs Ordf:de ej är tillstädes, och då ingen annan af Utsk:s ledamöter upträder, så nödgas jag, som deltagit i behandlingen af denna fråga, yttra några ord.
Den sats, att R.
St. icke böra befatta sig med frågor af administrativ beskaffenhet, vändes ena gången på ett och andra gången på ett annat sätt.
Ibland säger man: ”R.
St. böra icke blanda sig uti denna fråga, K.
M. vet nog hvad Han gör.”
En annan gång heter det: ”Det är ganska sanni, men det skadar alldeles icke, ty K. M., och isynnerhet Hans konselj, erhåller derigenom ett stöd af R.
St.,” när man nemi. anser att ett sådant stöd behöfves.
Jag tror, alt den behöfver del lika litet i denna, som i någon annan fråga, men jag ber att få fästa Hrrrnes upmärksamhet derpå, att alla fyra Stånden förut uti en dylik fråga, nemi. ang:de stapelstadsrätt åt Döderhultsvik, tillstyrkt bifall dertill.
Det skulle väl derefter synas serdeles besynnerligt, att, när staden Sölvitsborg kommer och förnyar sin för flere år sedan gjorda anhållan om stapelstads-rätt, R.
St., efter att hafva tillstyrkt bifall lill
Döderhultsviks enahanda ansökning, då skulle helt enkelt svara: ”gå in till K. M.. vi hafva dermed ingenting att skaffa.”
Hr von Hartmansdorff: Förevar:de Betänk, uplyser, att då stadens äldste till Konungen inlemnade ansökning om stapelstadsrätt, blef hon genom Nådigt bref af den 13 Juni 1844 afslagen.
Vidare innehåller Betänk., att R.
St. vid 1847—48 årens Riksdag ”hos Konungen i underddiet anhöllo om föranstaltande af undersökning rör:de de förhållanden på hvilka frågan kunde bero, och att, derest hinder deremot icke mötte, den sökta stapel-friheten måtte staden Sölvitsborg beviljas.”
Men i Betänk, finnes äfven uplyst, att Konungen ”genom Nådigt bref den 13 April 1850 förklarat sig sakna skäl, alt stapelstads-rätt åt Sölvitsborg i Nåder bevilja.” Hvad skola R.
St. nu säga till Konungen, då nyssnämnde förhållanden äro dem bekanta, om icke det: ”att ehuru E.
M. funnit för godt 2:ne serskilda gånger afslå stapelstads-rätt åt Sölvitsborg, äro vi, R.
St., en så mägtig myndighet, alt vi hoppas, det E. M. täckes, utan afseende på sådane skäl, som förut varit gällande, likväl bevilja saken på sätt' vi önska.” Åberopandet, att R.
St. förut tillstyrkt bifall till Döderhultsviks enahanda ansökning, anser jag icke vara något godt skäl, ty om Ständerna gemensamt eller R. o. Ad. serskildt förut begålt något misstag, i hvilket afseende som heldst, så bör det icke vara skäl att fullfölja en oriktig bana; hvadan jag förnyar min anhållan om afslag på Betänk.
Jag ber om ursäkt, att jag ånyo uptager R. o. Ad:s tid, särdeles då det är fråga om ett ämne, deruti jag måste hvsa stridiga åsigter med en person, hvars omdöme jag i öfrigt i 30* 468 Den 28 Juni. alla afseenden värderar och gillar.
St. skulle vilja göra sig förvissade derom, alt K.
M. för 3:dje gången skulle afslå deras anhållan, då borde de affatta skrifvelsen i sådana ordalag, sorn den siste värde talaren föreslagit nemi., alt eftersom R.
St. äro så förnäraa, torde K.
M. behaga gå deras önskningar till mötes.
En af orsakerna, hvarföre Sölvitsborgs innevånares framställning lill K.
M. blifvit afslagen, har varit, att såväl Kongl. Commerce-Colhm, som Kongl.
General-Tull-StyrelseD, hvilkas yttranden öfver ämnet blifvit -infordrade, afstyrkt deras ansökning, meli dessa myndigheter hafva sett saken endast utur den speciella, serskilda synpunkt, hvartill dessa myndigheters verkningskrets endast föranleder: och ej ur en mera omfattande synpunkt, i hvad den på della lilla samhälles bästa kan vara tillämplig.
Nyssnämnde myndigheter hafva dessutom icke, för att kunna upmuntra ett, gryende intresse, velat stöta ett, som redan florerar.
Den som haft tillfälle alt taga kännedom om det serdeles sakrika yttrande i denna fråga, som K:s Beflnde i länet af gifvit, skall äfven finna, att denna embetsmyndighet sett frågan utur en allmängilligare synpunkt, hvars tillämplighet i förevar:de fall K:s Beflnde, med dess speciella kännedom ang:de staden och kringliggande orter insett, och derföre förordat.
Jag förnyar alltså min anhållan om bifall.
St. skola inför Timonen påräkna tillbörligt afseende å deras framställningar, är det nödvändigt, alt de icke afgifva dem i andra än vigtigaro mål, och isynnerhet icke i andra än sådana, som hafva verkliga skäl för sig.
Mig vill dock synas, att, i afseende på frågan om stapelslads-rätt åt Sölvitsborg, fiunas lika många, om icke flera skäl emot än för sådan.
St. hafva vid flere Riksdagar afslagil frågan, på samma sätt har K. M. förfarit.
Ilr Flach har ansett det af K. M:s Beflnde afgifna Utlåt, vara af serdeles afgörande vigt.
Jag anser att K. M:s nämnde Beflnde sett frågan ur delta lilla läns synpunkt, och alldeles icke ur Rikets eller det allmännas.
Har icke Kammar-Colhm afstyrkt bifall.
General-Tull-Styrelsen har yttrat: ”att som det vore af vigt såväl för tull-kontrollen, som tull-administrationen i öfrigt, ali stapelstädernes antal icke blefve öfver behofvet utsträckt, Sölvitsborg icke borde beviljas vidsträcktare rättigheter i afseende på handels-kommunikationen med utrikes orter, än dem, hvaraf staden redan vore i åtnjutande;” R. o. Ad. känner mer än väl, hvilken vigt det ligger deruppå, ali tull-inkomsterna, på hvilkas belopp man med skäl fäster betydande afseende och stora förhoppningar, må kunna riktigt inflyta, samt alt de icke varda förminskade.
Kan det då vara skäl att, i strid med Kongl. General-Tull-Styrelsen, i strid med Kongl.
Commerce-Colhm, i strid med R.
St:s hittills hyllade mening, i strid med K.
M:s nyligen tillkännagifna åsigter, anhålla om stapelstadsrätt för Sölvitsborg?
Jag anser skäl icke förefinnas.
Utsk. har såsom stöd för en deremot stridande åsigt anfört: ”alt läste-talet af de staden tillhöriga fartyg ökats från 3G8 till 448.”
Jag skulle dock tro, att denna tillökning icke är så betydlig, att man derpå må grunda en förändrad åsigt hos R.
Den 28 Juni. 469 Jag anhåller således, alt R. o. Ad,, i öfverensstämmelse med sin tillförene i detta ämne uttalade åsigt, mätte afslå ifrågavande Betänk.
Jag nödgas ännu en gång upträda, egentligen för alt bemöta Frih. Cederströms yttrande.
Jag kan icke instämma i den åsigt, att det sätt, hvarpå R. o. Ad. förut handlat, bör vara ett ovilkorligt rättesnöre för Ståndet att så i en framtid fortfarande gå tillväga, ty derigenom skulle det förhållande upstå, att man alldrig skulle kunna förflytta sig från status qvo.
I afseende på svårigheten att anskaffa tulltjensteman, och den ökade kostnad, som skulle för K.
M. upkomma i och för åstadkommandet af en tull-station i Sölvitsborg, så tror jag att dessa omkostnader skulle fullt beläckas genom de på stället inflytande tull-inkomsterna.
Man ser icke alla de lurendrejerier, som nu på kusten föröfvas, och mau har derföre icke kunnat upgöra någon kalkyl öfver hvad de på oloflig väg inkomne varor kunnat, derest de på laglig och behörig väg i landet införts, Tull-verket inbringa.
Man säger, alt läste-talet är så obetydligt.
Det är väl sanni, men just på del, att detsamma må blifva förökadt, samt staden må kunna upblomstra, bör den erhålla stapelstads-räll.
Det ligger för det sundaste förstånd klart, att så måste vara förhållandet, dä mau är tvungen att för den obetydligaste export gå lill Carlshamns tullkammare för alt klarera.
Hvarföre skall mau lägga ett sådant band på rörelsen?
Denna strid har till en högst betydlig del haft sin grund i den afundsjuka, hvarmed Carlshamn och de öfrige deromkring liggande städer, betraktat denna fråga.
Jag fortfar uti min anhållan om bifall.
Om R. o. Ad. behagar låta sig föreläsas slutet af sid. 8, så står der, på sätt jag förut nämnt: ”att R.
M. anhöllo om föranstaltande af undersökning, rör:de de förhållanden på hvilka frågan kunde bero, och alt, derest hinder deremot icke mötte, den sökta stapelfriheten måtte staden Sölvitsborg beviljas.” Sålunda hafva R.
St. redan gjort den anhållan, som man nu vill, att de skola förnya.
Men förra gången använde de försigtigtvis orden: ”derest hinder deremot icke mötte.”
Sedan samtlige vederbönde blifvit hörde, afslog Konungen Ständernas begäran.
Skola de nu lill Honom ingå med en skrifvelse, af den mening att, ”om än hinder möta, begära vi dock, att vår anhållan måtte beviljas.”
Kan sådant vara värdigt R.
Om Carlsharnns-boer, eller andra äro afundsjuka på Sölvitsborgs innevånare, så måtte väl icke Landshöfd:n vara det, utan yttra sig oväldigt.
Hans utlåt, infordrades, såsom här tydligen finnes upgifvet, och likväl fann Konungen icke för godt, att derå fästa afseende.
Jag förmodar, att Landshöfd:n andragit sina skäl för Konungen likaväl som sökanderne till Utsk. framfört sina.
Men som Landshöfd:n icke afgifvit utlåt, lill Ulsk., så synes troligt vara, att det han lill Konungen inlemnat, och som Hr Flach åberopat, är det hvilket Konungen underkändt.
Tillökningen i läste-talet härleder sig sannolikt derifrån, att 470 D e u 28 Juni. staden Sölvitsborg egentligen förkofrats genom bränvins-handel, och att så länge den florerar, ökas läste-talet.
Men om dylik handel, till följd af den nya bränvins-förordnm, minskas, så är det äfven troligt, att läste-talet skall blifva mindre.
Under sådana förhållanden torde det icke vara skäl, att gifva stapelstads-rätt åt Sölvitsborg, just når staden till stor del mister sin sjöfart.
Jag förntsåg nog, att man skulle komma att taga bränvins-frågan (ill hjelp i detta ämne.
Ehuru det är ganska illa, får man dock försöka vända sig den saken lill godo, så godt man kan.
Det är gifvet, att i samma mån som Sölvitsborg ligger under i detta hänseende, så ligger Carlshamn och Åhus m. fl. öfver.
Vi hafva under discussionen öfver bränvins-frågan hört upgifvas och äfven af tidningarne inhemtat, att till följd af inrättandet af de stora, vid Carlshamn belägne brännerierna, hafva oroliga upträden egt rum.
Om man nu ville begagna det gamla ordspråket ”divide et impera,” skulle man lemna Sölvitsborg tillfälle att anlägga sådana inrättningar, hvarigenom missnöjet med deras förläggande kring ett enda ställe, kunde förekommas.
Alströmer, Carl Jonas Oscar: Hr Flach har redan så fullständigt bemött de anmärkmr, som emot detta Betänk, blifvit framställda, att jag icke har någonting annat ali tillägga, än alt sådane föräudrade förhållanden kunna, sedan Sölvitsborgs ansökning om stapelstads-rält blifvit afslager, hafva derigenom inträffat, att R.
St. vid innevar:de
Riksmöh beslutat betydliga förändringar uti tull-lagstiftningen, hvilka torde föranleda till en öfver hela Riket utvidgad handelsrörelse.
Inconseqvensen af att ena gången vända sig till K.
M. och den andra ill R.
St., är af föga betydenhet, ty ena gången går man de sök mdes önskningar till mö tes, och den andra icke.
Jag har icke kunnat npfalta sammanhanget och syftningen af den siste värde talarens yttrande, då han för klarade, att de förändringar, som i tullförfallmne vid denna Riksdag hafva egt rum, torde föranleda lill ett förändradt förhållande i afseende på frågan om stapelstads-räil åt Sölvitsborg.
Mig förefaller det, som vore förhållandet tvertom.
De förändringar, som uti tulltaxan egt rum, hafva gått ut på nedsåttningar.
När så är förhållandet, torde det väl, på det att Staten icke må förlora sina intrader, vara så mycket angelägnare, att de tull-inkomster, som äro afsedda att inflyta, blifva noggrannt kontrollerade.
Således ser jag i denna förändring snarare ett ytterligare skäl för R. o. Ad. att vidhålla sin i detta ärende tillförene uttalade åsigt; anhållandes jag såsom förut, om alslag på Betänk.
Jag för min del fattar fullkomligt me ningen med Frih.
Alströmers yttrande.
De förändringar uti tulllagstiftningen, som de fleste RiksSt:n beslutat, skola otvifvelaktig! verka till ökad handel, export och import, och det är i sådant afseende lämpligt, att genom borttagande af det förbud, som nu existerar för en viss stad, nemi.
Sölvitsborg, underlätta exporten, så Den 28 Juni. 471 ali dess handlande, utan att behöfva begagna någon annan stadsexport-rättighet, må direkte från staden utföra de varor, med hvilka do kunna konkurera på verldsmarkuaden.
Man har sagt, att bränvinshandeln egentligen skulle hafva varit orsaken lill Sölvesborgs upkomst, och om denna handel skulle, till följd af de utaf R.
St. beslutade förändringar uti bränvins-lagsliflningen förminskas, torde stadens blomstrande tillstånd försämras, och att det derföre icke vore skäl, att medgifva slapelstadsrättighet åt densamma.
Af de hinder, sorn emot bränvinsbränningen blifva upställde, skall följa, alt landlmannen skall försöka att få siu spannmål exporterad till främmande ort, och i sådant afseende kan det blifva af vigt för Sölvitsborg, att kunna exportera den spannmål, som förut blifvit förvandlad till bränvin.
St. i allmänhet vid denna Riksdag, i fråga om närings-lagstiflningen, hyst liberala grundsatser, synes mig vara skäl, att icke heller i delta afseende bibehålla skrå-anda, eller lägga hyende under den afundsjuka, som uti Carlshamns borgerskaps protest sig uppenbarar.
Alströmer anmärkt, är det icke första gången, som förändrade förhållanden kunna föranleda till förändrade åtgärder, i fråga om ekonomisk lagstiftning.
En utvidgad rörelse inom Sölvitsborg, och, på sätt jag haft äran nämna, förändrade grundsatser i tull-lagstiftningen kunna ganska lätt 1854 föranleda till bifall af en ansökning, som man under föregående tider — jag tror ärendet förevar sista gången år 1850 — icke ansåg sig kunna bifalla.
Jag vågar således, när R.
St. redan ät köpingen Döderhultsvik beviljat enahanda förmån, som nu är i fråga, vördsamt tillstyrka bifall till Utsk:s framställning.
Frih. Cederström:^ Bedjandes om ursäkt, att jag i denna fråga ytterligare upträder, tager jag mig friheten rälta det misstag, som den siste värde talaren begått, då han förespeglal, att man måste gifva Sölvitsborg stapelstads-rätt, på det att spannmål derifrån må kunna utföras.
Från hvilken landthamn som helst, kan ju spannmål exporteras, utan att dertill behöfves stapelstads-rätt.
Vill man ruinera våra småstäder, må man då gifva dem alla lika rättigheter, så att genom täflan den ene förstör den andra, men vill man det icke, må man då låta rörelsen bibehålla sig på de ställen, dit hon af naturen blifvit hänvisad, samt icke utan öfvertygande skäl härutinnan bevilja en rubbning.
Detta är åtminstone min öfvertygelse, och synes hafva varit både R.
M:s allt hitintills.
Sparre icke visat, att sådana förändrade förhållanden inträffat, att de skulle kunna föranleda till förändring af det förut i detta ämne fattade beslut, och då jag icke var nog lycklig att behörigen upfatta hans yttrande om tull-förfaltn:ne, får jag fortfara i min anhållan om afslag.
Jag kan uprikligt försäkra frihandelns vänner, alt det icke är för att försvåra frihandeln, som jag talat emot stapelstads-rätt för Sölvitsborg, ulan derföre,“ att jag anser det olämpligt för R.
St. att göra någon underdånig framställning 472 Den 28 Juni. i detta ämne.
Skulle det vara eo följd af frihandeln, att alla städer, som ligga vid saltsjön böra få stapelstads-rätt, så borde R.
St. begära enahanda förmån för Trosa och Falsterbo, med Hera sådana bon, som ligga vid hafvet.
Jag har icke förbisett, att det är Sölvitsborg medgifvet, alt exportera spannmål, men då utbyte af varor, är en af de förslå lagarne för handel, måste det vara af vigt för en stad, som med fördel vill drifva export, att äfven kunna importera.
Hvad den siste värde talarens yttrande beträffar, ser jag icke hvartill det egentligen tjenar, att alltid drifva satserna in absurdum.
Om jag förordade stapelstads-rätt till Sölvitsborg, följer deraf icke, att jag skall förorda samma förmån åt alla de små — jag vet icke om jag skall begagna samma uttryck, som den värde talaren — köpingar, som äro belägne vid hafvet.
Jag beklagar, att Frih.
Cederström icke fattade hvad jag yttrade om tull-lagstiftningen i allmänhet.
Jag trodde mig tillräckligt tydligt sagt, att principen för en liberal tull-lagstiftning är att lägga så få hinder i vägen för handeln, som möjligt, och att i öfverensstämmelse dermed medgifva handelsfrihet åt de orter, som deraf äro i behof.
Hr Gr. o. 'Landtrms härefter först till bifall och sedermera lill afslag å förevar:de Betänk, framställde propos:r besvarades med blandade Ja och Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde, om R. o.
Ad. behagade bifalla detta Betänk., samt, då härvid åter ropades
Ja nu hafva varit öf vervägande.
Den, som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk:s Betänk.
Jtä 100, i anledn. af väckt motion om beviljande om stapelrätt åt staden Sölvitsborg, röstar Ja, den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder förenämnde Betänk, af R. o. Ad. afslaget.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 14.
Föredrogs ånyo Lag-, samt Allm.
Ekou.Utsk:ns d. 17 och 21 dennes på bordet lagda Betänk.
JV2 1, i anledn. af väckte motioner, ang:de dels ändring af gällande stadganden i fråga om skyldighet att bygga och underhålla broar, samt dels rättighet till erhållande af tjenlig! väglagnings-ämne å andras egor.
Den 28 Juni. 473 Delta Betänk, företogs punktvis till afgörande.
l:sta punkten, ang:de skyldighet för bruk, qvarnar och fabriker att deltaga i vägbyggnad.
Jemte omnämnande af de mot satta åsigter, hvilka blifvit vid de 2:ne sisthållne Riksdagarue i förevar:de ämne hyllade, anföra de förenade Lag- och Ekon.Utskrn, ”att jemväl vid della Riksmöte, vid den pröfning af frågan, Ulsk. företagit, hafva Utsk:s åsigter segrat.”
Detta är ett stoll språk.
St. torde med icke mindre skäl å sin sida kunna åberopa de åsigter, som hos flem i denna fråga segrat.
De voro i motsats emot de förenade Ulskrns.
Ulskm hafva ganska troget refererat hvad emot dessa åsigter förekommit, men jag för min del kan icke finna, att Utskrn på något öfvertygande sätt bemött eller vederlagt dessa invändningar.
Utskrn hafva stannat i det beslut, att tillstyrka den hemslällan, alt K.
M. mätte utreda frågan.
Men hvad är det väl, som egentligen härutinnan behöfver utredas?
Servitutet att underhålla vägar må visserligen vara i vissa orter för jordbruket högst betungande, men det är likväl ett servitut, som sedan urminnes tider hvilat på jorden.
Med detta servitut är hemmanet köpt eller på annat sätt förvärfvadt.
Om man skulle verkställa en omreglering af förhållanderna på del salt, alt bruk, qvarnar och sågar skola deltaga uti byggandet och underhållandet af vägar, fruktar jag, att den bestämda visshet, hvarje egare af dessa inrättningar nu har, om hvad som honom åligger, förbytes derhän, alt man sväfvar i ovisshet, om huru härmed månde sig för framtiden förhålla.
När ett bruk, qvarn eller såg nedlägges, skulle straxt en ny omreglering af vågarnes underhåll ske.
För närvarrde är, med afseende på väghållnings-skyldigheten uti en förordn. af år 1810 bestämdt, att ingen förändring får ega rum, med mindre än synnerligt verkande omständigheter derför kunna åberopas; och K.
M. har ofta nog, jag har flerfaldig erfarenhet deraf, resolut:s-vis tillämpat denna författn. till afslag på ifrågasatta vägdelningsförändringar, hvarvid nemi. besagde författn. så tolkats, att förändrade förhållanden måste förete sig, om bifall å sådane öfverklagade ändringar må kuuna hos K. M. vinnas.
Denna beständighet medförer otvifvelaktig! ganska stora fördelar för underhållet af vägen, då hvar och en vet, att ett visst väg-stycke tillhörer honom, att icke allenast nu, utan äfven framgent, underhålla, hvarföre ban äfven gerna nedlägger nödiga förbättrings-arbeten derå, så att endast obetydliga reparationer framdeles skola behöfvas; hvaremot, i fall man sväfvar i ovisshet om man i en framtid kommer att underhålla samma vägstycke som förut, man blifver likgiltig om detsam mas försättande i behörigt skick; lill följd hvaraf äfven de trafikerande skola blifva lidande genom den bristande omvårdnad, som sålunda blifver egnad vägarne.
Det är visserligen sannt, att Utskrn icke föreslagit någonting bestämdt, utan blott begärt en utredning; men såsom motiv för densamma, hafva Utskrn omfattat de åsigter, som grundade Lag- och Eko.nUlskrns betänk, vid sisll.
Riksdag, och som gingo ut derpå, alt fabriker, bergverk, qvarnar och sågar skulle deltaga i väg-underhåll - 474 Den 28 Juni. nings-skyldigheten.
Således, om delta bclänk. bifalles, hafva R.
St. uti detta ämne uttalat en åsigt, som strider icke allenast emot R.
St:s härutinnan tillförene fattade beslut, utan äfven emot allmänhetens fördelar, och intresset för trafikens behöriga gång.