Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det första, att den föreslagna åtgärden skulle under nuv:de förhållanden kunna medföra betänkliga vådor för realisationens bestånd: och det andra, att de ifrågav:de sedlarnes borttagande ur rörelsen skulle från allmänhetens sida mötäs med ogillande, på grund af den minskning i beqvämlighet vid alla mindre Jiqvider, vexlingar och postremisser, som deraf blefve en följd.
Hvad det första angår, så kan jag för min del ej finna annat, än att den, som har en egendom, skall vara mera belåten att hafva deri i eget än i andras förvar.
Detta blefve fallet, när sedeln utbyttes emot verklig valuta, under det att f. n. egaren är oviss om han i en framtid verkligen skall komma i besittning af sin egendom eller ej.
Ett väsendtligt skäl till LTtsk:t.s farhågor tyckes hafva bestått deri, att Utsk:t förestält sig, att den visserligen ganska obetydliga summan af 4 mill. rmt skulle pä en gång till invexling inströmma i bankoluekan och derigenom förorsaka ett betydligare tillitande af 220 D e n 28 Janu *ri. (len metalliska kassan.
Jag vill, för att i någon mån söka öfvertyga Utskottet att denna farhåga år alldeles ogrundad, fästa upmärksamheten på huru förhållandet varit vid skillingssmåsedlarnes borttagande.
Efter långa strider beslöt man vid 184 9 års
Riksdag att dessa skulle ur rörelsen försvinna.
Man uphörde äfven med deras utgifvande d. 1 Jan. 1850.
Vid denna tidpunkt utgjorde småsedlarne 2,630,000 rdr, d. 1 Jan. 1851 1,760,000, d. 1 Jan. 1852 1,250,000 rdr, d. 1 Jan. 1855 935,000 rdr.
Den första Juli förlidet år utgjorde de ännu 800,000 rdr.
Således tyckes detta visa, att, då man efter 10 år ej hunnit längre än att realisera
Vs af det utelöpande beloppet, Utskits farhåga i det hela är alldeles ogrundad, synnerligast som dessa småsedlar vid den tiden till följe af vanans makt hade ett mycket större värde för allmänheten än man kan antaga att de nuv:de 1-riksdalerna ega, sedan man tinder 10 år vant sig begagna silfvermynt.
Med afstde på den oreda i begrepp, som under långa tider gjort sig gällande angående befogenheten af våra banknoter, tager jag mig friheten fästa H.
Ståndets uprnärksamhet på en §, som förekommer i det sammandrag af BankoFörfattningar, som af framlidne Gr. von Schwerin blifvit utgifvet, nemi. 71 g i BankoOrdningen, der det heter: »Sorn före delta missbruk och oreda genom kreditsedlar föreiupit, alltså skola inga sådana sedlar eller andra, som dertill kunna hafva liknelse, i verket brukas, utan vara förbudne.»
Denna § är aldrig af It.
St:r uphäfd, men 1701 beslöto BankoDeputerade utgifvandet af transportsedlar, hvilkas minsta belopp dock bestämdes till 100 daler silfvermynt, motsvarande nära 140 rdr bko af nuvarande sedelmynt.
Bankonoter äro alltså ännu i denna stund i viss mån ett oting, och deras förminskning, åtminstone hvad de små valörerne angå, både en pligt och en klokhet.
På de grunder, jag tagit mig friheten sålunda framställa, synes mig man kan antaga, att det vore skäl göra sig af med detta olämpliga sedelmynt å 1 rdr rmt, hvilkets dragande utur rörelsen icke skulle medföra ringaste våda för realisationens uprätthållande.
Ett motskäl, det enda, som, enl. min upfattning, med fog kunnat upställas och hvilket förundrar mig högeligen att Utsk:t ej åberopat, är, att
Riksbanken genom denna indragning af småsedlarne möjligen skulle lemna öppet fält för privatbankerna att sätta sina smärre sedlar än vidare i omlopp.
Denna erinran har visserligen något värde, men då Riksbanken jemväl utgifver sedlar å 5 rdr rmt, och dessa för kronoutskylderues liqviderande äro erforderlige, kan lika väl förutsättas att.
Bankens sedlar å 5 rdr, genom förenämnde åtgärd, beredas ett större omlopp.
— Deremot är visst, att, om indragningen af 1-rdrs-sedlarne beslutes, inga af dessa till Banken inkomma, som ej till följe af bruket blifvit oduglige.
Men vare sig nu, att detta Betänk, antages eller förkastas, älskar jag anse mig förvissad derom att Ståndet ej skall underlåta att redan vid denna Riksdag vidtaga sådana åtgärder, sora för framtiden betrygga allmänheten för det vådliga förhållande, som kan inträffa derigenom att privatbankernes sedelrörelse och öfrige förhållande ej på ett ändamålsenligt sätt finnas ordnade, och jag tager äfven för Den 28 Januari. 221 gifvet, att vigten af sådana åtgärder är så allmänt insedd, att de ej af enskildte intressen skola kunna motarbetas.
Nödvändigt synes ock vara, att man för framtiden, likasom hittills under vissa mellantider varit förhållandet, föreskref, att privatbankerne ej må utgifva sedlar å mindre valör än 10 rdr rmt.
Då skulle Bankens sedlar å 5 rdr återstå som det minsta i omlopp varande pappersmynt.
Alltså, detta af mig nu framstälda skäl är det enda, sorn, enl. mitt förmenande, i någon mån kunde tala mot åtgärden.
Men öfvergå vi nu till de skäl, som tala för densamme, så synes det mig, pa sätt den siste värde talaren yttrat, att dessa äro så öfvervägande, att någon tvekan derom ej ens billigtvis kan upstå.
Det. första är väl att man efterhand måtte komma till det önskvärda resultat, sora förefinnes i alla andra länder, som ega anspråk på att hafva ett ordnadt penningeväsende, att nemi. det missförhållande, som nu eger rum mellan det metalliska myntet och dess representant, pappersmyntet, måtte uphöra, och anmärkningsvärdt är, att det förhållande nästan aldrig varit mer ofördelaktigt, än i detta nu.
I vissa andra länder förhåller sig klingande myntet till pappersmvntet som 2 till 1, d. v. s. att det alltid finnes dubbelt så mycket af deri torra som af den sednare sorten.
Här råder det beriröfliga förhållandet, att ingen vågar updraga ens en approximativ beräkning af dessa proportioner.
Frågar man hvart allt silfvermynt tagit vägen, som blifvit myntadt i Sverige, kan ingen derpå gifva annat svar, än att kändt är, det en stor del upsmälts för inre förbrukning, och att för öfrigt mycket torde ligga i förvar.
Nog af, det finnes ingen, som anser, att det lönar mödan att söka updraga en proportion mellan klingande myntet och sedelstocken, alldenstund hvar och en vet, att det finnes ett så ojemförelsevis lågt belopp af det förra slaget.
Jag tror således, att det vore R.
St:rs ovilkorliga pligt, att med första möjliga söka afhjelpa detta med mycket skäl så öf verk lagade missförhållande.
Ett annat skäl, som tyckes tala för saken, är väl det, att man så småningom borde söka vänja allmänheten vid, att det finnes en skillnad mellan det verkliga myntet och dess representanter, och enda medlet, hvarigenom en sådan upfattning kan vinnas, är att verkligt mynt af både större och mindre valörer utsprides inom landet.
Det är också det enda och kraftigaste medlet att uprätthålla realisationen.
En annan ganska behjertansvärd omständighet är den, att man ovilkorligen mera, så att säga, »håller på styfvern», när man har den reela valutan i sin hand ; ty hvad är naturligare än att jag med mer upoffring sjer ifrån mig sjelfva egendomen, än blott dess representant.
Men det vigtigaste af alla skäl är tvifvelsutan det, att, så länge vi inom landet röra oss hufvudsakligast med sedelmynt, hela nationen sväfvar i ovisshet om landets finansiella ställning, under det att hvar och en individ serskildt omöjligen kan beräkna sina tillgångar och derefter rätta sin hushållning.
Under nuv:de förhållanden, då sedelstocken upgår till 30 millioner utöfver värdet af metalliska kassan, kan man vara rent af bankrutt, under det man har fickorna fulla af bankoskuldsedlar.
Jag kan nemi. föreställa mig vara i en lysande penningeställning, under 222 Den 28 Januari. <)et jag i sjelfva verket ej eger mer an */* det nominella värdet
Ett sådant förhållande vore omöjligt, om bytesmedlet, som användes för den inre rörelsen, vore enahanda med det för den utom landet, eller med ett ord utgjordes af klingande mynt.
Så ofta då i rörelsen någon väsendtlig minskning eger rum af detta bytesmedel, skulle tvifvelsutan folket säga sig sjelft: »nu måste det stå illa till med vår hushållning, nu lefva vi öfver våra tillgångar», under det att, så länge dessa papperslappar utgöra det enda bytesmedlet, de måste vara få, som hafva ringaste reda på förhållandet. äfven då, när både landets och den enskiltes penningeställning befinner sig på den vådligaste ståndpunkt.
Skola vi då kunna hoppas, att Sverige någonsin skall komma ifrån detta olyckliga tillstånd, så måste vi i första rummet nödvändigt eftersträfva, att så småningom få rörelsekapitalet i väsendtlig del omsatt till klingande mynt, och då man måste anse. att, genom indragning af 1-rdrssedlarne, man kommit åtminstone ett tuppfjät framåt på denna bana, så vägar jag hemställa, att det Högloft.
Ståndet måtte afslå Utskrt.s Betänk:de och såsom dess mening antaga det förslag, Hr Nordström i sin, Bet:det, vidfogade reservation framställt, hvarföre jag anhåller att Hr Gr:u o. Landtm, måtte framställa propos. på bifall till samma förslag.
Hr Åkerman, Predrik:
Äfven jag tillstyrker afslag å B:koUtsk:ts förslag och bifall till den framställning.
Hr Nordström i sin reservation afgifvit.
Den sorn jern förer Utsk:t.s anförda skäl med dem, sorn blifvit af Frih. Stjernstedt, och Hr Nordström i deras reservationer framställda, kan icke hinge stadna i tvekan, hvilka äro de öfvervägande.
Hufvudskälet, hvarföre jag för min del ställer m’g på reservanternas sida, består deruti, att jag anser det vara en pligt för hvarje vän af industriel och financielt framåtskridande att önska, det vi i vårt land så småningom kunde få utbyta
Bankens papperslappar mot metalliskt mynt.
Ty min fullkomligaste öfvertygelse är, att, förr än vi få silfvermynt i rörelsen, kunna vi ej lära oss att spara och beräkna hvad vi gifva ut.
Erfarenheten visar, att, i alla länder der det finnes metallisk valuta som bytesmedel, man bättre än vi inser penningens värde; ett förhållande, om hvars sanning hvar och eti haft tillfälle att öfvertyga sig, som aldrig så litet rest i de länder, der metallisk valuta är gängse.
Man vander, så att säga, guldstycket innan man utgifver det, då man deremot ej så i hast kan fatta värdet af en, papperslapp; ty det ligger, om man begrundar saken, ej så liten inbillningskraft, för att kunna öfvertyga sig om, att i ett stycke papper kan ligga lika mycket värde som i en hop upradadt guld.
Jag medgifver visserligen, att ej mycket vinnes derigenom, att blott 1-rdrs-sedlarna utbytas mot myntstycken af samma valör, men framgår man icke på den i sådan riktning började bana, så hinner man naturligtvis aldrig till målet.
Första början gjordes genom skillingssedlarnes indragning och ersättning af silfvermynt.
Om man nu skulle komma så långt, att sedlarna under 5 rdrs värde aflystes och ersattes af De ii 2S J a 11 a ar i. silfver, så tror jag, att en icke obetydlig fördel derigenom skulle vinnas.
Den mindre bemedlade klassen, som för sitt dagliga behof har sina utgifter i små poster, finge sålunda ytterst sällan upgöra sina affärer i annat än klingande mynt, hvars värde de då snart skulle lära sig att rätt upskatta.
Detta är det hufvudsakligaste skälet, hvarför jag önskar att B. o. Ad. nu måtte fatta beslut om att fortgå på deri bana, de ledan för 10 år sedan började beträda och hvilken äfven säkerligen kommer att leda till ett önskvärdt mål.
B:koHtsk:t har till försvar för sina åsigter om olämpligheten af metallisk valutas införande i rörelsen, anfört ett skäl. hvilket jag ej med tystnad kan förbigå.
Det heter nemligen i Utslcts Betänk., »att, om än för den enskilde någon gång upstår förlust derigenom, att sedlar aldeles förstöras eller i följd af nötning blifva så obrukbara, att de icke kunna till inlösen godkännas, så tillskyndas Banken härigenom en motsvarande vinst, hvaremot allt det silfvermynt, som går förloradt, medför en oersättlig förlust icke blott för den enskilde, utan äfven för Staten.»
Det förundrar mig sannerligen, att majoriteten af B:koUtsk:ls Ledamöter velat begagna sig af ett sådant skäl.
Ty om en förlust i detta hänseende ej kan undvikas, så synes mig att man allmänt borde vara ense derom att det i sådant fall är bättre att förlusten drabbar
Banken än den enskilde.
Att gå så långt i ådagaläggandet af sitt nit för Bankens bästa, anser jag t. o. m. vara ovärdigt dess principaler, Man har vidare sagt, att de ifrågav. sedlarnes borttagande ur rörelsen skulle hos allmänheten förorsaka en väsendtlig minskning i beqvämlighet vid mindre liqvidera upgörande.
De af Eder, Mine Hrr, som på detta rum voro närvarande, då, för några Eiksdagar sedan, man diskuterade om skillingssedlarnes borttagande, påminna eig säkerligen de skäl, man då anförde mot detta förslag.
Man gick så långt i sitt försvar för det gamla, att man sade, att det t. o. in. skulle vara omöjligt för allmogen att kunna behålla dessa små silfverpjeser i sina händer.
Jag tror att det bevisat sig, att de kunna, om de vilja, qvarhålla dem ganska bra.
Jag tror äfven att silfret har visat sig ega en annan fördel, den nemligen, att man i mörkret ej behöfver misstaga sig om penningens valör.
Bekantskapen med de redan i omlopp varande silfvermynten har nemligen redan hunnit blifva så förtrolig, att jag är säker, att, om man under ,en resa nattetid skulle vilja försöka att gifva en skjutsbonde ett 25 öre stycke i stället för ett å 50 öre, så skulle man misslyckas i det olofliga försöket; fastän han icke ser slanten, känner han dock hvad den går föret; så att, ifall man nödvändigt skall draga fram småskäl, så kan detta exempel gerna bland dem få en plats.
Jag vill ej längre uptaga Högh Ståndets tid, utan fortfar å yrkande på afslag å Utsk:ts hemställan.
Frih. v. Schwerin, Carl Julius:
Ehuru jag visserligen anser, att de af Utsk:ts pluralitet för afslag å Hr Hjertås motion afgifna skälen redan blifvit, så väl af reservanterna, som här af åtskillige talare under diskussionen tillfyllest vederlagda, så kan jag dock icke underlåta att med några ord vidröra desamma.
224 D e u 28 .T a u uari.
Man liar. sorn ett hufvudskål för 1-rdrs-sediarnes bibehållande i rörelsen, åberopat den beqvämlighet, som dessa för allmänheten vid åtskilliga tillfällen medförde, samt den stora missbelåtenhet, desarnmas borttagande ovilkorligen skulle framkalla Jag vill fråga eder, M.
Hrr, om icke, när som ådalagdt blifvit, att klingande mynt skulle befordra ordning och skick i rörelsen, hufvudsakligen afseende bör fästas vid de stora fördelar, som genom pappersmyntets borttagande skulle för penuingeväsendets ordnande vinnas, och om icke i sa fall beqvämligheten för den enskilte borde upoffras folden allmänna nyttan.
Man har vidare sagt, alt l-rdrs-sedlarne äro af största vigt att bibehålla i och för småliqviders upgörande mellan personer på olika orter.
Jag tror likväl, att livar och en skulle kunna, utan stora svårigheter, lösa det problem: huru skulle tillgå i händelse småsedlarna borttoges.
Man finge tillgripa ett medel, som är mycket allmänt begagnadt i utlandet, det nemi. att vid penningetransaktioner på obetydligare belopp remittera postmärken, eller också, såsom i Preussen brukas, uttaga postförskotter.
Man har trott, att
Bankens metalliska kassa skulle genom denna indragning tagas mera i anspråk, än som i afseende på dess nuv:de ställning vore önskvärdt.
Jag för - min del kail ingalunda tro, att någon våda derigenom skulle upstå; — hvilket äfven Gr.
Liljencrants tydligen ådagalagt.
— Vi ha nyligen sett, alt i Sept. månad 4 millioner i silfver utfogs ur Banken för att betiicka en skuld i utlandet; och Banken har nu redan återfått ett motsvarande belopp.
Det kommer sig deraf, att rörelsen, och således allmänna intresset, fordrade oundgängligen att silfver skulle inkomma.
Dylika uttagningar jemka sig sjelfva.
Samma förhållande upstod äfven om Bankens silfverfond minskades för att indraga 1-rdrssedlarne, då på samma gång silfvermyutet spriddes uti landet i stället att gå till utländuingen.
Det är ej lång tid sedan finansvetenskapen, med hvad dertill hörde, ansågs som ett. arcanum.
Nu åter har man kommit till några fä enkla satser i ämnet och tillämpat dem på Bankerna och deras inrättning.
Man antager numera som regel, att Bankerna skola ha såväl rörelse med pappersmynt som med klingande mynt.
Dertill fordras dock att klingande myntet skall utgöra det hufvudsakligaste rörelsemedlet i landet.
Då detta är fallet, upstår en viss elasticitet i Bankväsendet, sorn gör möjligt, att i ögonblick af kriser öka pappersmyntet och derigenom lätta liqviderna.
Om nyttan af sådana mått och steg gifva de sednaste tilldragelserna bevis såväl i England som Belgien, der, vid den sist genomgångna handelskrisen, Bankerna bemyndigades att för tillfället öka pappersmyntets.belopp, utan afseende på beståndande banklagar.
Det är klart att ett sådant steg ej kan tagas, så vida ej cirkulationen af verkligt mynt förut i landet utgör den betydligaste delen af rörelsekapitalet.
Flere talare hafva redan fästat R. o. Ad:s upmärksamhet på det skäl, Utskit anfört, att Banken skulle tillskyndas en motsva rande vinst af allt sedelmynt, som antingen alldeles förstördes eller till Den 28 Januari.
225 till följe af nötning blifvit så obrukbart, att det icke till inlösen kunde godkännas; det förundrar mig högeligen huru man velat framkomma med ett sådant skäl; jag för min del anser det icke vara värdigt för en Riksbanks principaler.
Jag vill ej längre uptaga Höglofl.
Ståndets tid, och ber att få förena mig med Gr.
Liljencrants, och yrka alslag å Utskits Betänkande.
Då man yttrar sig i penningefrågor, nödgas man stundom frånträda tillämpningen af de grundsatser, som man inser fullt giltiga och riktiga.
Orsaken dertill ligger uti det beklagansvärda förhållande, som förefinnes uti de flesta länder, och icke minst uti vårt goda fädernesland, eller att penningen icke fått röra sig fritt, utan man medelst reg le montera nde sökt bestämma dess rörelse.
Härigenom har upkommit ett slags sjukdomstillstånd, och, liksom man icke kan behandla en sjuk menniska pä samma sätt som en frisk, tvingas man äfven i fråga om penningen, att, med afseende å redan befintliga och i högsta mån skadligt inverkande lagar, tillgripa medel, som fullkomligt strida emot sunda och erkända grundsanningar.
Den åsigt, jag nu kommer att framställa, vill jag derföre icke utgifva för att ega någon slags allmängiltighet.
Den yttras endast såsom möjligen nyttig och gagnelig under Banker ega rättighet att utgifva sedlar.
Min mening har således icke anspråk på att galla för mera än ett nödfallsmedel under detta olyckliga privilegiitillstånd, som gjort sig herrskande uti bankväsendet.
Man har tvistat om hvilketdcra vore beqvämast för rörelsen, klingande mynt eller sedlar.
För min del anser jag väl att företrädet, när frågan betraktas i dess allmänlighet, måste tillerkännas sedlar eller, såsom jag vill uttrycka mig, kreditpapper, icke blott för det mindre besväret vid större summors upräknande, utan hufvudsak ligast derföre, att medelst kreditpapper eller myntrepresentativer mångfaldigt flera omsättningar under en viss tidrymd kan ske, än medelst klingande mynt, hvaraf ock blir en följd att den nytta, som åsyftas genom myntets cirkulation, mångdubblas.
Ehuru begagnandet af sedlar eller myntrepresentativer således, utom andra företräden, jemväl har den af en större lätthet och beqvämlighet, tror jag likväl, att man bör fästa sin upmärksamhet derå, att detta egentligen gäller den större rörelsen.
Uti den mindre, hvars omsättningar äro mångtusen gånger talrikare än den af större summor, eger likväl ett annat förhållande rum, som härleder sig från åtskilliga, hvar för sig obetydliga momenter.
Ibland dessa bör i främsta rummet nämnas det bedröfliga skick, hvaruti småsedlarne, efter ett eller annat års cirkulation, befinna sig, och svårigheten I landsorterna att kunna få dem utbytta mot nya.
Blott denna omständighet gör, att man vida hellre i landsorterna emottager liqvider i silfver än i trasiga småsedlar.
H. lil. 15 226 Don 28 Januari.
För att likväl, till en början, fusta mig endast vid frågan om beqvämligheten, så kommer jag, just till följd af det klingande myntets större obeqvämlighet vid penuingeremisser per posto, att yrka bifall till den af Frih. von Schwerin väckta motion om indragning af alla småsedlar under 10 Edrs valeur.
Detta gör jag, icke såsom fiende til! säkra kreditpapper, utan just till följd af den öivertvgelse, jag hyser, det skulle man, genom denna åtgärd, mera lära sig att begagna berörde medel till liqviders verkställande och dymedelst underlätta rörelsen.
Det kan möjligen låta paradoxt, att, p;t samma gång raan förklarar sig vilja upmuntra rörelsen med kreditpapper, man då vill förbjuda vissa slag deraf.
Denna synbara motsägelse tror jag likväl skall höfvas genom anförandet at ett exempel.
Man har länge, och ieke utan skäl, klagat öfver det stora belopp penningar, sorn ligga overksamma pä posten tinder transporten från en ort till en annan, samt äfvenledes deröfver, att detta sätt att med posten sända penningar upmuntrade de numera så vanliga poströfverierna.
Lät oss derföre nu tillse huru förhållandet skulle blifva, om man icke egde tillgång pä småsedlar.
För en summa af en eller två 11 dr kunde man val begagna sig af den utvägen, som af någon föregående talare blifvit antydd, eller att sända post frimärken; men om beloppet upgick linda till 8 eller 0 lldr, lät det sig svårligen göra.
Antåg således att man skall med posten sända 9,999 Rdr; huru skall man då reda sig, då icke någon sedel finnes på ringare valör än 10 Rdr?
Rdr i sillver komme att draga för stort porto, och kunde således den utvägen icke tillgripas.
Under sådana förhållanden vore det väl lättast att köpa antingen en inrikes vexel eller en s. k. postremissvexe).
Då man icke gerna kunde få en vexel å så ringa belopp som 9 Rdr, så tog man troligen vexeln a hela del belopp, som skulle remitteras.
Härigenom komme onekligen allmänheten snart att lära känna nyttan och beqvämligheten af inrikes vexlar, — ett slags kreditpapper, som ännu icke lyckats tillvinna sig något allmännare erkännande, hvilket utan tvifvel härflyter frän okunnigheten om dess fördelar.
Af detta exempel tror jag, alt det bör framstå huruledes man kan vilja upmuntra oell föröka bruket af goda kreditpapper, fastän man förbjuder begagnandet af småsedlar.
Utskrt har trott att, om småsedlarne indrogos, skulle Banken, under nuvrde brydsamma förhållanden, utsättas för allt för stor påtryckning.
Till svar härå får jag dels åberopa en föregående talares anmärkning, huru långsamt småsedlarne återvända till Banken, dels ock fästa upmärksamheteu derå, att just en tidpunkt, som den förevrde, då större utländska lån skola uptagas, vore den rätta för verkställigheten af en sådan indragning.
I början och straxt efter det mynt för dessa lån inkommer, måste Banken få en rikligare tillgång på metallisk valuta och således äfven utan svårighet kunna verkställa utvexling af småsedlar.
Det silfver, sorn sålunda utginge under en period, då Banken egde stor silfverfond, stannade i folkets fickor, derutur det icke sä lätt åter kunde uttagas.
Vid en sedermera inträffande sämre ställning för Banken, vore den befriad från påtryckning af de belopp, som den under lyckligare för - Den 28 Januari. 227 hållanden redan utvexlat.
En del af det silfver, sorn indroges genom de utländska lånen, skulle då troligen komma att qvarstanna i landet, hvarom nu icke är särdeles stort hopp.
Det har jemväl blifvit sagdt, att, då Bankens småsedlar med sådan begärlighet mottagas i rörelsen, handlade R. St., hvilka äro Bankens egare, orätt, om de genom småsedlarnes indragning minskade Bankens vinst.
Att en dylik invändning kan göras, visar en af de många och stora olägenheter, som upkomma genom privilegierade Banker. R.
St. råka, beträffande denna fråga, i en dilemma.
A ena sidan skola de, såsom Bankegare, stå på Bankens bästa; men a andra sidan äro de äfven Svenska folkets representanter och ega i denna egenskap icke rätt att förbise det allmännas fordringar, i fall dessa båda intressena komme i strid med hvarandra.
Jag för min del kan icke annat än anse att, i händelse en sådan kollision vore för handeu, det allmännas väl borde hafva företrädet framför Bankens.
Sådan kollision förefinnes dock icke nu vid denna fråga.
Väl medgifver jag att Bankens vinst komme möjligen något att minskas, men i samma mån minskades äfven dess risk, — något, som i fråga om sedejutgifning, icke saknar sin stora vigt och betydelse.
Beträffande den frågan, antingen genom myntets eller sedlarnes nötning och slitning större förlust drabbar Banken, tror jag väl att det kan komma ungefärligen på ett ut, men att, om någon skillnad finues, den större förlusten snarast faller på småsedlarnes sida.'