Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först kaffe på morgonen; sedan frukost; derefter middagen, till hvilken hela pastoratets ståndspersoner, från alla fem socknarne, voro inbjudna; och slutligen det värsta af allt, att emottaga och undfägna i köket hela allmogen, hvilken skulle strömma från kyrkan, för att aflägga sina lyckönskningar, samt derföre undfägnas ur den jemnt fulla ölkannan och med de aldrig trytande smörgåsarna och ostkakstyckena.
Klockan var ungefär åtta på morgonen, ehuru prostinnan förmått orgelnisten att vrida på den litet.
Hon stod nu framför det under ruinerna af supén dignande frukostbordet i salen, jemkade ett och annat, berömde Lovisa, sin andra dotter, hvilken anordnat allt så smakfullt, och uppmuntrade henne att öfverträffa sig sjelf till middagen med brytningen af serveter och garneringen af sillsallaten.
Och sedan hon gifvit den halfsömniga flickan några föreskrifter, som erfordrade hennes närvaro i källaren, satte hon sig i den för prosten vid öfra ändan af bordet framsatta länstolen, samt öfversåg med förnöjd blick sitt och Lovisas verk.
Nu stack magister Trasselin in hufvudet genom dörren.
Han hade icke sofvit mera än prostinnan; han hade varit lika sysselsatt som hon, blott med den skilnad, att han höll sig vid en sak, och denna var – hans predikan.
Under en hel månad hade magister Trasselin oafbrutet arbetat derpå, med nya tillägg och förbättringar.
Och likväl började han, då sällskapet om natten åtskiljdes, att ännu en gång genomse den; ty att predika för en så talrik församling, erfordrades en i högsta grad städad och vald behandling af ämnet, hvilket alltid påräknas af en ung, nyligen prestvigd lärare.
Detta visste magister Trasselin alltför väl; han granskade derföre sitt arbete med en recensents hela stränghet.
Hvarhelst han fann en lucka eller blott en liten springa, instack han genast några af rhetorikens herrligaste blommor; han lappade och stoppade så länge, att en splitter ny predikan slutligen framstod ur den gamla; och då den ändtligen var färdig, nedföll hans hufvud af trötthet och, insöfdt af tillfredsställelse, i söta drömmar ned på bordet, men råkade sjunka emot klockan, den han lagt bredvid sig.
Vid den kalla känslan i örat for han hastigt upp, såg på uret, och – hvar hade tiden tagit vägen? – klockan var half åtta.
Bestört sprang magistern till spjellet, nedryckte handduken, samt doppade den i hvad han trodde vara vattenfatet; men olyckligtvis stod der i stället litet punsch, qvarlemnad vid bryggningen, hvilken, i brist på bålar, blifvit verkställd i ett lika kärl.
Han for med den uppfriskande kylan öfver sitt ansigte, och började bestört och yrvaken lukta och fnysa.
Förtviflad upptäckte han rätta förhållandet.
Hvilken skymf, att en sådan ånga skulle medbringas af honom i templet!
Lyckligtvis fick han ögonen på en vattenkaraff, och hällde med verkligt stoiskt lugn öfver sig hela dess innehåll, hvarefter han började ruska sin varelse, såsom man ser andra djur göra det efter upprusandet från ett bad.
Efter denna förrättning, och sedan han väl torkat sig på hörnet af sitt lakan, öppnade han väggskåpet, framtog sin första halfsamaria, hängde den på en spik, och borstade den omsorgsfullt.
Snart stod han alldeles en annan menniska, och sedan prestkragen var påknuten, begaf han sig upp i stora byggningen, för att få något till bästa.
Vi lemnade honom just med hufvudet i dörren. – ”Kom in! kom in, herr magister!” ropade prostinnan och slog i åt honom med egen hand af det destillerade bränvinet i den lilla förgyllda silfverbägaren.
”Ha vi icke varit raska i dag:’” fortfor prostinnan.
”Allt detta har Lovisa uträttat på morgonstunden.
Den flickan blir en dugtig husmor med tiden, försäkrar jag.”
”Åh! kors hvad den flickan är snäll,” tänkte magistern, men hindrades att yttra sin mening af en stor kycklingvinge, den han höll emellan tänderna, hvarföre han, såsom tecken af beundran, endast kunde skaka på hufvudet.
”Nå!” sade prostinnan, ”jag var ej närvarande, när ni dansade kronan af bruden; hvem fick den, och hvem fick kransen?”
”Den senare fick undertecknad,” svarade magistern med en bugning, ”och mamsell Lovisa fick kronan.”
”Åh! kors bevara mig!” utbrast prostinnan.
”Nå, nå, ingen vet hvar haren har sin gång, såsom ordspråket säger.
Ställ er väl med folket, herr magister, så tänker jag, att ni kan vara så nära som någon annan till komministraturen, då gubben Hartmansson dör; och,” tillade hon fryntligt, ”om några år har jag ingenting emot att göra om det här besväret.”
Magistern blef blodröd i ansigtet, och framstammade några ord, dem han ej sjelf förstod, långt mindre prostinnan.
”Nå, nå, raljeri apart,” återtog den senare.
”Jag förmodade, att Waldemar Klein och Julie St–hal, hvilka snart tros komma efter, skulle fått kronan och kransen.”
”Om ock brudparet ernat det,” svarade magistern, ”så kunde det ej låta sig göra; ty så snart sällskapet steg upp från bordet, smög doktorn bort till det rum, som blifvit anvist till herrarnes bostad för natten.
Han sade att han mådde illa, och det syntes ej olikt.”
Vid de sista orden hördes buller i trapporna, och straxt derefter inträdde bruden, i hvit morgonrock och negligé, blygsam som det höfdes, och brudgummen, lycklig och stolt i sin nya värdighet af äkta man.
Båda nalkades prostinnan, hvilken med tårar i ögonen gaf dem sin välsignelse, jemte huldrika förmaningar för framtiden.
Dessa senare afbrötos dock snart af de tillströmmande bröllopsgästerna, och månget skämt och mången inbillad qvickhet ställdes till bruden, hvilka belönades af kommissarien Lynnells goda skrattmuskler.
Allt var munterhet och sprittande lif.
Efter frukosten skulle man begifva sig till kyrkan, och de som ej voro hågade dertill fingo sörja för sig sjelfva, bäst de kunde.
Ingenting går upp emot friheten; den sätter kronan på gästfriheten.
Julie, som ville använda dessa timmar, då alla voro borta, till eftertanka, hade begifvit sig upp på ett litet gästrum, för att der i stillhet öfverväga den förklaring hon blef nödsakad att göra å ena eller andra sidan.
Antingen skulle hon bryta med Klein, för hvilket hennes hjerta likväl bäfvade, ja, vid hvilken föreställning det, oaktadt all sin svaghet, blödde, och som hon i alla fall icke vågade utan sin fars samtycke; eller ock säga till ryttmästaren: ”Jag är förlofvad och har endast spelat gäck med er.”
Ödet befriade henne dock ifrån detta ledsamma alternatif, och grep sjelf med sin stadiga hand uti händelsernas kedja.
Ryttmästaren hade en stund suttit i kyrkan; men då predikan blef honom för lång och i hans tycke alltför tråkig, smög han sig åter ut.
Magistern blef lyckligtvis ej varse det ringaste; det skulle annars hafva grämt honom, att se sig och sin predikan så försummad.
Ryttmästaren tog vägen åt trädgården, för att i dess skuggrika gångar finna skydd mot den brännande solen.
Här fick han se doktorn sitta på ett gungbräde, med en bundt tidningar i handen.
Denna stund var liksom beställd för en förklaring.
”Tjenare, herr baron!” sade Klein och uppsteg; ”fägnar mig att träffa er.”
– Han bortlade pipan, undansköt tidningarne, och gjorde en inbjudande rörelse med handen åt bänken.
Ett par ögonblick stod ryttmästaren obeslutsam; ändtligen tog han plats, och under det han med sitt spanska rör ritade i sanden, sade han: ”Äfven för mig är det icke okärt att träffa herr doktorn!
Ni valde ej edra ord i går afton synnerligen väl.”
”Huru så?
Hvad menar herr ryttmästaren dermed?” frågade Klein.
”Ni kan väl icke vara så glömsk,” genmälte denne med mera vigt i uttalet.
”Jag vill icke nämna mig sjelf; men ni talade om ett visst fruntimmer med alltför mycken frihet, och antog äfven i ert bemötande mot henne en, snart sagdt, så anstötlig förtrolighet, att jag måste höfligt bedja er att hädanefter iakttaga litet mera etikett i ert uppförande.
Barndomstiden kan ej vara i evighet.”
”Alltför sannt,” svarade doktorn, och troligen var det första gången, som ett spefullt leende skuggade Waldemar Kleins redliga drag.
Det fanns der emellertid, då han tillade: ”Jag beklagar, att jag icke kan, med afseende på detta fruntimmer, gå herr ryttmästarens vänliga önskan till mötes, utan tvärtom måste utbedja mig, att ni sjelf täcktes inskränka edra uppvaktningar hos henne, emedan, kort sagdt, de icke behaga mig.”
”Hvad för tunnor tusan, herr doktor!” ropade baronen med utbristande vrede.
”Vet ni då ej med hvem ni talar, så nödgas jag sjelf säga er, att jag ingalunda är van att låta skämta med mig!
Herre, ni har icke den ringaste rättighet att föra ett sådant språk, som ni nyss tillät er!”
”Jo, jag menar det,” svarade doktorn lakoniskt, ”emedan hon är min fästmö.”
”Er fästmö!”
Ryttmästaren log misstroget.
”Jag fruktar att ni drömt detta, min gode herr doktor!”
Med lugn värdighet yttrade Klein: ”Herr baron! ridderlighetens anda har längesedan flyktat från vårt slägte; icke destomindre skulle jag hafva lust att visa er, det jag vore i stånd att hämnas den fläck ni vill sätta på min ära, då ni vågar betvifla sanningen af mina ord.
Jag åtnöjer mig dock att låta edra egna ögon intyga, till hvilken grad ni förolämpat mig.”
Han öfverlemnade sin förlofningsring åt baronen.
Denne emottog den tyst, vände sig om emot dagen, och läste: Julie St–hal, den 1 Februari 1828.
Efter en lång tystnad yttrade ryttmästaren, med en ton hvilken tillräckligt bevittnade den ansträngning, hvarmed han kufvade sin sinnesrörelse, och med en grad af sjelfbeherrskning, den man ej skulle tilltrott honom: ”Saken har sin riktighet; jag är fullkomligt öfvertygad, samt ber herr doktorn ursäkta, att jag, helt och hållet okunnig om denna förbindelse, ansåg den otrolig.”
Han bugade sig höfligt för Klein och gick.
Utan att så noga tänka derpå, tog han vägen åt sjöstranden.
En sådan öfverraskning, ett sådant slut på sina väl anlagda planer om den sköna, rika arftagerskan var mer än baronen i första stormen af sina känslor kunde bära.
Småningom började han inse, att han blifvit gäckad; men hade det skett med afsigt eller af någon besynnerlig händelse, dertill kunde han icke finna ledtråden.
Att Julie icke var honom obenägen, visste han bestämdt; men hvartill gagnade det, när hon kände sig bunden vid en annan?
Bunden – var det enda ord, hvarvid baronen egentligen fästade sin uppmärksamhet.
Hon var ju icke bunden med den gordiska knuten!
Den kunde möjligen lösas af den som bundit henne, och i nödfall kunde han sjelf spela rolen af Alexander.
Alla dessa känslor eller rättare tankar sprungo, likt ett antal ostyriga, nyss utsluppna skolpojkar, omkring uti eller snarare med baronens hjerna.
Slutligen arbetade sig dock ett resultat fram ur de många, dunkla, orediga föreställningarne.
Detta tycktes vara upplösningen af det problem ryttmästaren sökte utreda, i afseende på den gordiska knutens äkthet; och det beslut, hvilket segrande uppstod ur striden emellan den så kallade hederskänslan, hvilken predikar:
”du skall icke hafva lust till din nästas – – ” och den som talar om omöjligheten af kors och försakelse, gaf sig ändtligen luft i halfhögt uttalade meningar:
”Hm! det är alldeles rasande!
Sex veckor förspillda!
Nej, nej, ödmjuka tjenare! man måste smida medan jernet är varmt – nu eller aldrig! – Hans fästmö – visserligen; men jag kan icke hjelpa saken.
– Flickan är mig bevågen, det är klart, och således förekommes blott gemensam olycka.
– Och doktorn se’n?” härvid spelade ett hånfullt, triumferande leende kring ryttmästarens välbildade läppar, och han virade flitigt mustascherna upp och ned.
– ”Ja, doktorn skall bli förb–t flat.”
Nu behöfdes inga flera skäl.
Baronen var mer än öfvertygad om behörigheten af det steg han ernade taga.
Han återvände således åt prestgården, för att skaffa sig ett samtal med Julie.
Nu var ej tid att dröja.
Han hade beslutit att, i likhet med Alexander, afhugga knuten.
Och hvad var bevekelsegrunden för hans handling?
Visserligen var den artikel, som baronen plägade kalla sitt hjerta, i detta ögonblick med i spelet; men sjelf visste han bäst, att han aldrig ansåg det löna mödan att hålla reda på denna obetydlighet.
Friheten att gå och återkomma, när det ej längre trifdes på sina utflykter, var ett privilegium, som baron von K– aldrig kunde eller ville neka sitt hjerta.
Nå, var det då egennytta?
Det är sannt, baron von K–s hela egendom inskränkte sig, å ena sidan, till en för hans stånd passande garderob, hvarvid dock ännu hängde några små Bylundsräkningar, hvilka, i afseende på tiden då de skulle inlösas, voro ställda på samma fot, som halfva ackordsumman.
Härtill kom tre stycken ytterst moderna piskor samt lika många ridspön, en sjöskumspipa, tvenne rapphönshundar och en förträfflig dubbelbössa.
Men å andra sidan var han innehafvare af ett vackert ansigte, en ståtlig vext, ett lysande yttre, en lekande samtalsförmåga.
Han red med behag, dansade med behag, kunde frambära de utsöktaste plattheter med behag; kort sagdt, han var öfvermåttan behaglig.
Följaktligen egde han ett tillräckligt antal goda egenskaper – åtminstone efter sin egen tanka – för att förskaffa honom hundrade rika borgerliga partier.
Således var det egentligen icke egennytta.
Baron von K– var en fullkomlig sprätt, så utsökt han någonsin fanns i landsorten; och hos en sådan finnes ännu ett annat mera rådande element.
Victor Hugo yttrar i Notre Dame de Paris:
”Om man antager, att en poets natur utgöres af tio delar, kan man vara säker, att om en kemist analytiserar honom, skall han finna den innehålla nio delar fåfänga mot en del egennytta.
– Med en obetydlig jemkning torde regeln inträffa äfven på en sprätt.
Det var således fåfänga, sårad fåfänga, i förening med de båda mindre bevekelsegrunderna, som förmådde ryttmästaren att utföra sin plan.
Huru han bedref saken, för att skaffa sig det åstundade samtalet, eller hvilka sköna, uppbyggliga saker han derunder sade Julie, har till en stor del förblifvit obekant; det säkra är, att han en timma derefter spatserade med henne nedåt samma gång, der han nyss haft det afgörande samtalet med doktorn, utan att han erinrade sig eller betänkte detta; långt mindre föll det honom in, att doktorn ännu kunde sitta qvar.
Till svar på någonting, som baronen yttrat, sade Julie under gåendet: ”Nej, herr ryttmästare, ni bör icke tro det!
Min far är i denna punkt mycket sträng, och jag inser, att det blott skulle förorsaka en mängd obehagligheter, hvilka ni gör bäst att undvika.”
”Så vidt de drabba blott mig, dyraste Julie!” svarade baronen, ”så känner ni ej styrkan af mina känslor, om ni tror att sådana små hinder skrämma mig.
Der så mycket är att vinna, måste ock något vågas.
Jag besvär er derföre att säga uppriktigt, huruvida ni, om valet ännu vore fritt emellan mig och doktorn ... O!
Julie! säg mig bestämdt, hvad svar ert hjerta då skulle gifva på min anhållan?”
Julie teg öfverraskad; ty frågan var ganska benig och behöfde något begrundande, innan den kunde besvaras.
”O, Julie!
Er tystnad är för mig den mest olidliga plåga.
Ni har min lefnadslycka i edra händer.
Drag lotten, men gör det snart!” bad han med stormande häftighet.
Detta är kärlek sådan den bör vara, tänkte Julie.
Arma, dårade Julie! så litet du förstod dig på den gudaborna lågan, när du trodde den inrymmas i ryttmästaren von K–s glashjerta!
Men ödets obevekliga makter, hvilka i hennes egen svaghet funno en trogen bundsförvandt, indrogo henne inom deras mörka trollkrets.
Efter ett litet uppehåll svarade hon med klar, lugn röst: ”Jag har älskat Waldemar Klein, högre än jag någonsin kunnat älska någon annan; men jag har nu mera skäl att frukta, det vi ej passa för hvarandra.
Vore denna hand ännu fri, skulle den tillhöra er.”
Ryttmästaren, som naturligtvis ansåg detta svar vara en följd af hennes tilltagande böjelse för honom, tryckte triumferande hennes hand till sina läppar.
”Men kom ihåg, att jag icke utan min fars samtycke kan bryta mitt ord; och Gud vet,” tillade hon, ånyo underkastad inflytelsen af sin stridiga natur, ”om jag någonsin kan bryta det.”
”Det är redan brutet i den bekännelse du nyss gjorde,” ljöd en röst, vid hvars allvarliga och högtidliga toner Julie tyckte sig höra dödsklockan klämta begrafningssången till hennes lifs sköna, för alltid flydda förhoppningar.
Hon hade sjelf kastat tärningen.
Djupt i sin själs inre kände hon i denna den qvalfullaste stund hon någonsin upplefvat, att den var kastad för alltid.
Waldemar, från hvilken de blott varit skiljda några steg under sitt samtal, hade stigit upp, och då han såg den öfverväldigande rörelse hans ord förorsakat Julie, tillade han: ”All förklaring är här öfverflödig; ringen skall jag lemna åt din far, Julie! och blidka honom så mycket jag förmår.
Måtte du blifva lycklig i din nya förbindelse, och måtte er föresats, herr baron, att bereda hennes framtida sällhet vara lika redlig och varm, som min varit det!”
Upprörd tryckte han Julies hand och hastade bort; och hon – hon kände en dödskyla genomlöpa sina lemmar; men hon förmådde dock att beherrska sig, och log emot baronen, då han, bekymrad för hennes ytterliga blekhet, frågade om hon mådde illa, samt ville springa efter vatten.
”Gör icke det,” sade hon, med förvånande välde öfver sina stormande känslor; ”jag mår rätt bra,” och ett par timmar senare satt hon vid det stora middagsbordet, så fullkomligt utan alla spår till en föregående sinnesrörelse, att icke den ringaste aning hos de öfriga gästerna uppstod derom.
Hon undslapp härigenom åtminstone att blifva ett mål för nyfikenhetens och tadlets högljudda hviskningar.
Och detta är ingen ringa vinst.
Men uti Julies hjerta hade en sträng brustit, hvilken ingen tid, inga skiften förmådde återställa.
Sväng hattarne i luften!
O kärlek! jord och himmels under!
Jag har ilat åstad med en så flygande hast genom de tre akterna af bröllopet, att jag först nu, sedan jag hemtat andan efter den sista, erinrar mig, att det icke varit serdeles artigt att på så lång tid lemna unga brukspatron St–hal ur sigte.
Men en sjuk person spelar hvarken i det verkliga lifvet eller på skådeplatsen någon betydande rol, utom då han uppsätter sitt testamente.
Men som Gustaf St–hal ännu icke kommit att tänka derpå, får så väl han som läsaren ursäkta, att han en tid bortåt fått lefva i sitt mörker.
Midsommarsafton, då bullret af de sista bortrullande åkdonen bortdött, hade unga brukspatronen första gången lemnat sin säng, och gjort den vidlyftiga promenaden derifrån till soffan i andra ändan af rummet.
Han hade, såsom det tycktes, klädt sig med mycken omsorg.
Den alltid tjenstaktige Brink hade, förrän han reste, klippt hans hår mycket väl – ty hvad kunde icke Brink göra – samt rakat det under sjukdomen förfärligt tillvexta skägget.
Allt detta gjorde en högst fördelaktig verkan på Gustafs yttre.
Derefter påtog han ett par hvita underkläder, ett par röda saffianstofflor, en lätt morgonrock af grönt siden, hvilken om lifvet åtspändes med ett svart marokinsbälte, och i denna vårdslöst smakfulla drägt, stödd på sitt spanska rör, vinkade han betjenten att afträda.
Så snart denne aflägsnat sig, hvilket skedde vid half vink, gick han till ett schatull, som stod på hans skrifbyrå, framtog derur en liten dosa, öppnade den, och höll fram en ring, hvaruppå de skönaste juveler blixtrade emot ögat.
Sedan kysste han den vördnadsfullt, och sade rörd, halfhögt till sig sjelf: ”Heliga minne af den mest älskade mor!
När skall du åter pryda en qvinlig hand?
Han höjde en lätt suck; men emedan ett svagt buller i detsamma hördes utanföre, och Gustaf icke ville låta någon skåda denna pant, som han först i sitt lifs vigtigaste ögonblick ernade lemna ifrån sig, stoppade han den hastigt på sig, kastade dosan i schatullet, och slog igen locket.
Bullret, som stört honom, kom ej från rummet utanföre, såsom han tyckt, utan nedifrån gården.
Han gick till fönstret, uppdrog gardinen, öppnade det litet på glänt, och insög i långa, djupa drag den friska luften och aftonens herrliga prakt.
Derjemte ville han visa sig för sina underhafvande, hvilka församlat sig på gården, för att dansa kring majstången.
Han förblef der några minuter, och sedan han gifvit befallning åt gårdsfogden om en ankare bränvin åt folket, hvarur de kunde tömma några tumlare för unga herrns återvunna helsa, drog han igen fönstret, satte sig i en hvilande ställning i soffan, samt återtog sin vanliga sysselsättning, läsning af tidningar.
Men antingen han redan genomögnat dem, eller han icke hade någon lust för deras innehåll, han vek dem blott upp och ned, och sedan han åter mycket omsorgsfullt utslätat dem, började samma arbete, tilldess han slutligen blef afbruten af Carolina, som inkom med thé.
”Ack, Gustaf,” ropade hon förvånad, ”är du uppe!
Det gläder mig af hjertat; men, kära Gustaf! jag är rädd, att du icke ...”
”Hvad, Carolina!” afbröt han, ”har du icke rest ännu?
Det mördande slamret i trappor och gånger tog ju längesedan slut; det må väl icke börja ånyo?”
Gustaf hade sina skäl att om Carolinas hemmavaro låtsa en okunnighet, hvilken dock den föregående omsorgsfulla toiletten tycktes motsäga, äfvensom den alltför märkbara darrningen, den nästan återhållna andedrägten, då han i förmaket hörde första ljuden af hennes steg.
”Alla, som ernat sig till bröllopet,” svarade hon vänligt, ”äro väl nu der; mig roade det icke.”
”Och hvarföre ej, goda Carolina?
Du är ju ung och frisk och glad; jag inser ej, hvarföre det icke skulle roa dig.”
”Onkel
S–thal har haft den godheten att tillåta mig bjuda hit i dag min gamle hederlige Lindman, jemte tant Lisa Greta.
De äro nyss anlända och sitta inne i förmaket vid thébordet med onkel.
Huru kunde jag då förmå mig att resa ifrån dem!
Ack, det var sannt, Gustaf! onkel ber dig ej blifva otålig, för det han ej kan komma till dig förrän längre fram på aftonen; gikten är i dag så besvärlig.”
”Åh! dermed är ej så noga; men säg, var detta verkliga orsaken, hvarföre du blef hemma, så måste jag tillstå, att du är mycket artig, Carolina!”
”Icke för mycket, Gustaf! Du vet ej, hvad
Lindman och tant varit för mig mången ledsam dag, ja, alltsedan min barndom.
Dessutom skulle ett sådant nöje illa passa till den sorgdrägt jag bär och till mitt hjertas sorg.”
”Ditt hjertas sorg, Carolina!
Du menar sorgen efter din far?”
Gustafs blick häftades med ett serdeles uttryck, ett uttryck för hvilket jag icke eger något namn, på den förlägna flickan.
”Visserligen!
– Den mer än besynnerliga anmärkningen jagade dock blodet åt hennes kinder.
”Har du aldrig haft någon annan sorg?
Säg mig, har du icke känt någon smärta, som dermed kunnat förliknas?”
”Det kan jag icke säga dig.
Du gör mig dessutom så besynnerliga frågor, Gustaf, att, om du ej ännu vore att anse såsom sjuk, kunde jag riktigt förtryta mig öfver dem.”
”Gör ej det, Carolina!
Det vore ej beskedligt af dig.
Men efter du ännu anser mig som sjuk, så neka ej att besvara blott en enda fråga, hvilken skulle hafva ett betydligt inflytande på återvinnandet af min helsa.”
”Nå!” frågade Carolina och vände sig åt bordet, för att syssla med de redan i god ordning stående medikamentsflaskorna.
”Nej, nej!” sade Gustaf otåligt, ”du måste se mig i ögat, medan du svarar.
Jag skall då läsa deruti, om du talar sanning.”
Carolina ställde sig framför soffan, såg småleende på honom med sin öppna, vänliga blick, och han började:
”Vid allt hvad som varit, är eller kan blifva dig kärt, så nämn för mig, men bedrag mig ej! fanns det ej någon annan orsak, hvarföre du blef hemma i dag?”
”Jag tror,” svarade Carolina brydd, ”att Gustaf i dag åtagit sig en inqvisitors kall, och om det är sannt, att nämnde heliga personer, efter hvad det påstås, ega förmåga att fullkomligt genomskåda de biktande, så måste väl äfven du veta, att jag blifvit hemma för att hjelpa dig.”
Ehuru hon gaf sig all möda att framföra dessa ord med största lugn och likgiltighet, tycktes dock det mot golfvet sänkta ögat, den höga rodnaden och den förlägna vikningen på förklädet antyda något mindre lugn, än det antagna.
Han betraktade Carolina med en blick, som tycktes vilja genomtränga den mångdubbla slöja, hvarmed qvinnan, då det för henne är nödvändigt, kan dölja sina innersta känslor, fattade hennes hand, och sade:
”Jag tackar dig af allt mitt hjerta, för det du haft mod att, ehuru på omvägar, vara uppriktig.
Jag har läst i din själ; din sänkta blick, din glödande kind tala mer än dina ord till min öfvertygelse.
Och jag tror dig! O, att jag trott dig förr!
Mången bitter stund, dag och år hade jag då kunnat spara både dig och mig.”
”Du är idel gåtor,” svarade Carolina och vände sig om för att gå.
”Nej, icke numera,” sade Gustaf med glad rörelse, och qvarhöll henne.
”Sätt dig hos mig och hör min bikt; du skall nu i din tur få vara inqvisitor.