Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ex. Hr Gr. o. Landtm, nyss gjort, är jag, Gudi lof, från den svåraste delen af mitt anförande, nemi. att bemöta den siste värde talarens anmärkn.
Jag hör också icke dröja med att förklara, det jag ämnar hufvudsakligen sluta mig till de åsigter, som Gr. Cronhjelm, Frih.
Åkerhjelm, Hr Skogman samt Hr Fåhraeus framställt.
Anledn. hvarför jag begärt ordet, hvilket skedde under Hr Fåhraei yttrande, var för att dels förklara honom min upprigtiga erkänsla för det sätt i allmänhet, hvarpå han föredragit detta ämne, äfvensom i synnerhet för den högst intressanta historik om tull-lagstiftning, som han gifvit oss.
Jag förmodade dock, alt anmärkn:r njot hans yttrande på det hela skulle ske, och det är mot desse anmärkntr, som jag nu ber att få ingå i något svaromål, reserverande mig dock att uti ett enda fall slutligen äfven göra en anmärkn. mot Hr Fåhraei yttrande.
Då jag rättast går tillväga bakfram med observationerue, såsom Hr von Hartmansdorff sagt att R. o. Ad. skulle göra, om R. o. Ad. icke punktvis pröfvade det nu förevarande betänk., så fäster jag mig också först vid Hr von Hartmansdorffs yttrande.
Hvad som icke kan undgå min uppmärksamhet och böjelse alt vederlägga honom, är, alt han förklarat sig vara en hatare af 168 Den 11 Januari f. m. allmänna grundsatser.
Detta yttrande må man dock icke taga hos den värde ledamoten helt och hållet frånryckt dess sammanhang; ty det skulle vara alt göra honom orätt, emedan han endast är hatare af allmänna grundsatser, när desse strida emot hans egna, hvilket åter är ganska naturligt.
Man må icke eller deraf sluta, att han är utan allmänna grundsatser, det vore alt gå allt för långt; icke eller alt han är utan allmänna grundsatser, i fråga om allmän tull-lagstiftning; tvertom, han har dem mycket bestämda, mycket prononcerade, och han fullföljer dem med en conseqvens, som är alldeles admirabet.
Frågan är således först: hvilka äro då de allmänna grundsatser, som IIr von Hartmansdorff hatar?
hvilka äro de, sorn han vidhåller så conseqvent? dernäst: äro de grundsatser, hvilka han halar, oriktiga? aro de, som han sjelf vidhåller, rikliga?
Naturligtvis är det en undersökning derom, som möjligeu skall kunna inverka på resultatet af hela denna öfverläggning, emedan det synes tydligen, att här gäller verkligen ånyo, såsom tillförene, en stark fäktning om grundsatser, ehuru man icke vill oftare höra lalas om grundsatser, än då man har sina egna lieblings-grundsalser.
Nu har Hr von Hartmansdorff icke otydligt gifvit tillkänna, att det är skydd för näringarne, som han anser vara en grundsats, äfvensom han tillika förklarat sig instämma i den grundsats, som en annan värd talare, Hr Lefren, förordat, nemi. stadga i tull-lagstiftningen.
Jag torde ett ögonblick och med en liten episod få fästa mig vid grundsatsen om stadga i tull-lagstiftningen, emedan Hr von Hartmansdorff der förklarade sig hylla en grundsats, och jag således då får tillfälle att tillika svara, hvad jag i alla fall hade ämnat svara å Hr Lefrens anförande i delta afseende.
Jag får då nemi. säga, alt jag med mycken uppmärksamhet följt Hr Lefre'ns utveckling af hvad jag tyckt mig finna icke var annat, än en historik om hans egna grundsatser eller taktik under de 4 riksdagar, hail varit ledamot af delta Hus.
Om det var meningen, att denna historik skulle i något fall förringa den, som Hr Fåhraus framlagt om sjelfva tull-lagstiftningen, det lemnar jag derhän; på mig verkade dock icke denna historik om Hr Lefréns förfarande i tull-lagstiftningen annan öfvertygelse, än den, att den värde ledamoten möjligen nu syntes liten grand hafva vacklat från den stadga, hvaruti jag funnit honom stå mycket fast, nemi. alt vara högeligen prohibitiv.
Men ganska skickligt fastade sig Hr Lefren vid en tidpunkt, 1823 års riksdag, då de friare ideerne i detta afseende med allt gevalt inträngde, för att bestrida någonting, som kunde göra ändring i stadgan.
jo, emedan dä var fråga att tillintetgöra stadgan i det förut högst illiherala och högst oförnuftiga tull-lagstiftningssyslemet.
Det är således en verkligen besynnerlig stadga, som man söker att göra gällande, då man just börjar i det ögonblick, då man söker öfvergå till det rätta.
Sedermera, om jag skall fälla ett omdöme öfver historiken om Hr Lefrens förfarande, fruktar jag, att den Den 11 Januari f. m. 109 den viii'de ledamoten varit stadig endast lili att bestrida all successiv återgång lill klarare, bättre principer för lull-lagstiflningen, oell della kan jag icke kalla stadga.
Jag erkänner för öfrigt, såväl som han, den allmänna grundsats, att stadga i tulllagsliftningen lior äga runi, och det är just emedan jag erkänner della, som jag nu äfven sluter mig till de,Hrr, sorn önskat, att vi icke skola röra vid tulltaxan allt ifrån dess början med alabaster lill dess slut med, Gud vet hvad.
Under det ali jag söker förklara mig hos Hr von Hartmansdorff oell Lefren ang:dc det säll att behandla frågan, sorn Gr.
Cronhjelm ursprungligen tillstyrkt, så kan jag dock icke underlåta ali göra Hr von Hartmansdorff fullständig rättvisa i hvad han yttrat om behofvet för Sverige, såsom eli fattigt land och såsom skildt från de mera försigkomna civiliserade Slätemo, ali komma i oberoende, sä myckel som möjligt är, af handeln.
Jag säger, att jag gör honom fullkomlig rättvisa i denna åsigt, neli det är pä denna åsigt, som jag sökt alt. grundlägga åtgärder i financiel väg, sorn hufvudsakligen gå ut. pä att vinna della ändamål.
Jag kan således och vill icke pä något sätt förneka, att denna afsigt är riklig; men jag skiljer mig dock helt och hållet från Hr von Hartmansdorff' i nästa instans, när fråga är- om medlen alt vinna denna afsigt; ty lian vill vinna den genom restrielioner, och jag anser äter sädane medel ieke ländande lill ändamålet.
Sältet likväl, på hvilket Hr von Hartmansdorff' siikl att bevisa riktigheten af sitt omdöme, kan jag icke undgå att något fästa uppmärksamhet vid, emedan del var i så måtto conseqvcnl med hans analhéine mot grundsatsen, som det endast byggdes på analogier.
Han åberopade derföre också, för fullsläudighelens skull förmodar jag, alt hörja med, England, Frankrike, Tyskland, ja till och med Hyssland.
Hvad analogi Ur von Hartmansdorff sökt från Ryssland, det är jag ur ständ all fatta.
Oet är visst sant, att det icke finnes något land, som i sin tulltaxa har så mångå förhud, sorn sä sökt alt hermetiskt tillsluta sine hamnar, sorn sökt sä arlificieft att fä sine näringar alt blomstra, och som betali, sä stora premier, för ali få införa så mänga machiner, t. o. m. lefvande machiner d. ä.
Engelske fabriksidkare; men det finnes eller icke något laud, som efter, hvad man känner, så helt och hållet misslyckats att bilda och befordra näringarne samt ali skydda desamma.
Det är icke längre än 2 eller 3 år sedan, sorn icke mindre än 300 bankrutter existerade i staden Moskau.
Detta har jag sjelf hört af en man, som dermed var mycket bekant, och med hvilken jag hade flere dagars samtal i delta ämne.
Det har icke slått i lidningarne; man kan skryta med Ryssland, såsom ett förträffligt och, enligt Hr Prinlzenskjölds ord, ”ett klokt land”, men jag är dock i detta enda fall i tillfälle alt gifva ett annat factum, och deri sorn tror derpå har lika mycket att bygga på, som någon annan.
Då jag nu icke längre vill fördröja sjelfva bufvudfrågans 6 H. ‘ ' ' 22 170 Den 11 Januari f. m. afgörande med några anmärkn:r, ber jag endast alt få ödmjukeligen reservera mig mot en och annan sats i del förträffliga anförande, hvarmed Hr Fåhraeus öppnat denna debatt.
Man har obestridligen ratt uti de 3:ne grundsatser, hvilka han, den ena efter den andra uppställt, nemi. den första, deruti han säger, alt förhållandet ingalunda är det, att det liberalare tullsystemet kan sägas hafva orsakat någon ökning i importen; den andra, att man icke kan säga, alt den liberalare tull-lagstiftningen har åstadkommit våra nu iråkade linanciella svårigheter; och den tredje, ali några restricliva åtgärder alldeles icke hjelpa emot luxen.
Uti delta allt är jag med honom fullkomligt ense; men hvad sorn jag icke kan anse så alldeles afgjordt följa deraf, är, alt icke i Sverige under denna lid, äfven om jag skulle medgifva, att det utvecklat sitt industriella lif, öfvcrflödet och bruket af utländska varor, som vi kunna umbära, pä det hela tilltaget.
Detta har dock alldeles ingenting alt skaffa med tulllagstiftningen, utan det har en mycket djupare grund, nemi. uti de källor, från hvilka inkomstcrne tillflyta dem, som egentligen och mest förbruka dessa varor.
Om man icke undersöker detta förhållande, utan blott håller sig till allmänna grundsatser, hvilka visserligen såsom sådane kunna vara riktiga, men som dock tåla att subsummeras under andra lika riktiga grundsatser, så tror jag, alt man i detta fall kan missledas lill att tro, det man icke behöfver tillse några medel för att förekomma en sig utbredande allmän lax.
Det förhåller sig nemi. sä med denna lux, att den inledes, fiirst af dem, hvilka ettdera ärft eller förvärft stora inkomster, eller som få desse sig i hä'11- derne genom Statens lux i stora , löner och pensioner o. s. v., hvarefter den sedermera så småningom nedstiger till alla classer i samhället, emedan den ene icke vill vara sämre än den andre.
Fortsätter man nu att mildeligen låta den första strömmen fortfara, sä hjelper hvarken lull-lagsliftning eller några andra åtgärder alt hindra denna lux.
Delta har väl Hr Fåhraeus på sätt och vis medgifvit, dä han sagt, all luxen icke kan hämmas annorlunda, än genom efterdöme ofvanifrån; meri då ber jag dock att fä fästa uppmärksamheten på den sals, sorn synes behöfva en närmare bestämning, såvida den icke skall missförstås, nemi. att importen beror på det naturliga måttet för landels förbrukning, hvilket mått äter man i alla länder skall finna vara i tilltagande med den högre bildningen samt utgöra eli bevis pä denna bildning, som fordrade större njutningar.
Om man nemi. vill bygga pä en sådan geuerel sats, så fruktar jag, att detta leder till ett förbiseende af nödvändigheten alt spara.
Ty tror man, att bildning icke kan äga rum utan öfverflöd; tror man ätt bildning och öfverflöd äro på så sätt oskiljaktige; så tror jag ock, att man underlåter att taga sina mått oell steg till vinnande af de afsigter, hvilka Hr von Hartmansdorff och jag gemensamt hylla.
Min mening härmed kan ingalunda vara, alt bildningen i detta land skall minskas: jag tror icke, att delar nödvändigt:, jag tror, alt den mäste stiga i bredd med en sann upplysning
Den 11 Januari f. m. 171 oell alt lull-lagstiftningens fram eller åler icke kail hindra det; men jag tror, alt luxens hämmande på eli behörigt siilt dock är eli stort föremål, och att det icke får slå efter för några sådane allmänna grundsatser, som deni,'mot hvilka jag nu tagit mig friheten alt reservera mig.
Hr af Klercker, Fredr.:
Då jag uti ingressen tillden reservation, sorn åtföljer detta betänk., yttrat, alt jag i de flesta fall tillhört majoriteten inom Utsk., och denna majoritets beslut nu klandras, anhåller jag vördsamt få upplysa, att vid tull-taxans första behandling, inom den afdelning, hvilken jag har äran tillhöra, var allmänna meningen den, alt man borde stanna vid de förändringar, som sedan sistlirliie riksdag blifvit genom K.
M:s nåd. circulär och kungörelser vidlagne, samt all dcsainma således endast borde i nämnde taxa införas.
Men då riksdagen icke hlef af den korta beskaffenhet, som man förmodat, och mellanliden lill en kommande icke eller torde blifva den mau åsyftat; så bar åtminstone jag för min del varit af den öfvertygelse, att det onda, sorn man hoppats kunna förebygga genom förändrade tull-bestämmelser, icke borde likgilltigt fä fortfara, derför att man icke vilie begagna medlen till dess bolande.
Hr af den tanka, att Bevilln.Utsk. i första rummet skulle hafva ådragit sig ett rättvist klander, om Utsk., oaktadt eli sådant förhållande och de mångå motioner, som blifvit väckte i detta afseende och, jag vågar säga det, äfven den allmänna förväntan, icke hade framkommit med något förslag, som åsyftade ali, om icke helt och hållet afböja, åtminstone försvära den stora förbrukningen af utländska luxarliklar, hvilken förbrukning icke blott menligt inverkar på vårt mynt och enskildas affärer, utan äfven tärer på vår moralitet.
Man har sagt, att del onda hjelper sig sjelf, blott man låter det vara.
Detta tror äf ven jag; men hjelpen kommer för sent, eller då vi icke äga något mera alt köpa för eller pantsätta, och utländiiingen således icke kan handla med oss.
Från en sådan hjelp beder jag Gud bevara oss.
Jag tror deremot alt vi kunna hjelpa oss sjelfva, om vi återgå till sparsamhet i allmänhet, och i synnerhet i förbrukningen af utländska lux-artiklar.
På dessa grunder anser jag Utsk. icke hafva förtjent del klander, som det här fått erfara, ulan att det förfarit ändamålsenligt och fosterländskt, då det framkommit med förslag till de ändringar, som nu äro föremål för öfverläggning.
Jag anhåller vördsamt, att betänk, mätte blifva punktvis föredraget.
Om frågan här vore, att det ämne, som nu utgör Föremål för R. o. Åd:s pröfning, skulle afgöras endast efter argumenter i sak och efter skäl, men icke efter nd^ gra förut fattade meningar, och inga passioner dervid skulle komma i rörelse; så tror jag, alt lill sakens utredning skulle icke hafva behöfts mera, än det förträffliga anförande, som Hr Statsrådet Fåhraeus afgifvit.
Den sorn älskar rikedom på ovedersägliga uppgifter i sak samt en klar och mathemalisk bevisr 172 Den 11 Januari f. m. ning, kan icke annat lin hembära Hr Statsrådet siiv tacksamhet tor della anförande.
Den värde ledamoten har äfven haft den triumfen, alt icke ett enda af de skäl, han framställt, egentligen blifvit af någon ibland påföljande talarne upptaget till vederläggning, oaktadt prohibilivismens 3:ne starkaste kämpar inom Huset hafva talat efter honom.
Men debatten har sedan blifvit förd inpå eli fält, som gör, alt det, efter min förmening, ieke kan vara olämpligt alt taga i betraktande det sätt, på hvilket man i fa etisk t hänseende går tillväga ä andra sidan, förnämligast för alt fä striden förflyttad pä deri termin man önskar, för alt söka få hvar oell en, sorn icke oinskränkt l ill försvara prohibitiouernas sak, framställd såsom en bende till de Svenska näringarna, och sig sjelf deremot, såsom deras försvarare.
Jagskall i detta afseende söka göra en så ytterst kort sammanställning sorn möjligt af några delar af Hr Fährtei yttrande, på ena sidan, samt af hvad till dess besvarande blifvit a 11 fördl å den andra.
Hr Fåhrsens har framlagt ovedersägliga statistiska uppgifter, hvarmed han bevisat först och främst, att den hufvudsakliga tillökningen i importen af de vigtigaste artiklar, som förekommit på de sednare åren, och hvilken åtskillga ansett vara sä vådlig för beståndet af Rikets finance-väseiide, härledt sig egeutligeii frän desse artiklars fallande pris utomlands; äfvensom han, medelst summornas citerande, som för dessa artiklar blifvit betalda, eller deras värden, har visat, att icke mera penningar gått ur landet under åren 1842 oell 1843, än under en motsvarande period 10 år tidigare.
Samme ledamot har äfven, medelst utdrag af vexelrörelsen å Stockholms börs under olika perioder, ådagalagt, att, med undantag af det belopp, sorn utgått fiir inlösen af i Finland utelöpande Svenska bancosedlar, vexelrörelsen icke genom importens tillökning under de sednare åren stätt i någon ofördelaktiga re ställning, äu hvad som tillräckligt och mer än tillräckligt förklaras af den afstannade jernconjuncturen och den förminskning i sjelfva skeppningsbeloppet, sorn inventeringen å vågatue har utvisat.
Han har vidare åberopat, att tinder de sednare åren, under hvilka successivt en något friare anda i Inll-lagsliftningen gjort sig gällande, de inhemska sliijderna hafva stigit, såvida man nemi. dertill kan dumma af den omständigheten, alt under samma tid fabrikernes och manufaclnrernes antal i landet lill vext.
Intet enda af dessa bevis har blifvit upptaget till vederläggning af motsidan det torde dä vara anleda, att taga i betraktande hvad de värde talarne på den sidan i stället hafva anfört.
En talare har yttrat, alt han under hela sin riksdagsmannabana stridt för en stor grundsats, en grundsats, som blifvit bekräftad genom erfarenheten.
Nu är del just erfarenheten, sorn Hr Få hr mus framlagt, uti sin sammanställning af de föregående årens siffer-resultater, och einot dessa silferlorhällanden säger den värde talaren Hr Lefren likväl, utan alt upplaga deni lill besvarande, all han har erfarenheten till förmän för motsatta grundsatser pä sin sida.
Man Den 11 Januari f. m. 173 har tillika talat om nödvändigheten af stabilitet i tull-lagstiftningen och sina förhoppningar alt Ständerna måtte bibehålla stadga deri äfven för framtiden; men på samma gäng, dä K. M. i Sin nåd. propos. har föreslagit R.
St. att iakttaga denna stadga i lagstiftningen, så är det den värde ledamoten och hans medhållare, som yrka, att vi skola förändra tullen på de 104 artiklarne, i afseende på hvilka Utsk. inkommit med sitt förslag. R. o. Ad. torde då ej hafva svårt att närmare förklara, hvad orden stadga och stabilitet i desse värde ledamöters mening innefatta; de betyda i närvarande fall precist detsamma som tullförhöjningar.
En annan ledamot har talat om doclorcr, som experimentera pä näringarnes lif; men jag underställer eder, mine Hrr, om fråga är alt experimentera, hvem är viii experimenterande, den som vill bibehålla eller den som vill förändra?
En ledamot har bär sammanställt benämningen tull-lagstiftare och projeclmakare, och meningen härmed är icke tvetydig; men jag frågar: på hvilkendera sidan kan då denna sammanställning häst tillämpas, pä den sidan, som kommer med förslag till förändring af tullen på 194 artiklar i taxan, eller på den, som vill bibehålla henne sådan hon nu är?
Den siste värde talaren, Hr af Klercker, har yttrat sin tro, det han anser, del vi kunna hjelpa oss sjelfve.
Hvad vill delta uttryck betyda i fråga om tull och handel?
Tror man väl, all vi genom bifall lill de förhöjningar, som Utsk. föreslagit, skola kunna hjelpa oss sjelfve, så alt vi icke vidare behöfva hemta några varor från utlandet, eller hvad vill man egentligen säga med dessa vackra uttryck?
Jag gör emedlertid härifrån en annan slutsats.
Det är en erfarenhet, som man icke kan jäfva, för sig sjelf, alt de som ifra för prohibitivism i näringarne, de framställa hvar och en, som icke obetänkt ingår på deras grundsatser, ulan som tro, att de inhemska näringarne bäst befordras genom en tillräcklig, men ej omättlig skyddstull, såsom en ultra liberal i näringslagsliflningen.
Hvar och en kan i detta fall närmast tala om sin egen erfarenhet.
Jag vet t. ex., för min del, och torde få erinra derom, att jag vid de tvenne nästföreg:de riksdagarna icke ens satt i fråga upphäfvandet af förbud på den vigligasle, och af det största fabriksintresset omfattade manufacturartikeln, kläde; men det oaktadt liar jag blifvit, tillika med dem, som med mig varit af lika tanka, alt icke vilja i allt gä in pä föreslagna böjningar i taxan för importtullen lill en i vår tanka orimlig höjd, af fabriksintresset beskyllde för ultra liberalism, ända derhän, alt man i tryckta skrifter talat om, alt den ene eller andre personen varit köpt af ett främmande land, och att sådane berättelser lill och med öfvergått uti utländska brochurer, spridda kring hela Europa.
Sådant är ungefärligen stridssättet på den sidan, och det har ej kunnat vara olämpligt att vid detta tillfälle påminna derom.
Det synes mig derföre öuskligt, alt något mera lugn i debatten öfver denna fråga kunde vinnas, åtminstone så mycket, att man ville strida litet mera med skäl och bevis å bada sidor, och det är i den förhoppning, att så - 174 Den 11 Januari f. m. dant kunde i någon mån lillvägabringas, som jag skall bedja att i största korthet få genomgå något af hvad kail så anses bland det, som talarne å den motsatta sidan anfört.
En vård ledamot, Hr Printzenskjöld, bar i den fråga, som nu hufvudsakligen är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, nemi. huruvida K.. M:s nåd. propos. skall af Ståndet bifallas, eller alla punkterne i Utsk:s betänk, genomgås, sökt en särskild utgångspunkt deruti, att den värde talaren yttrat sig, det lltsk. bifallit K.
M:s propos. så till vida, som det vore fråga om hufvudgrunderne för tullbestämmelserne; oell vidare har han sagt, ali med desse hufvudgrunder skulle menas, att icke några liera förbud än förut skulle stadgas.
Jag kan icke undgå att skänka mitt bifall ät den värde talarens talent i taktiskt afseende, att framställa en sådan premiss för den slutsats han vill vinna; men jag ber blott få fästa bans uppmärksamhet på det olyckliga förhållandet, sorn bär äger rum, nemi. att denna premiss icke linnes till i verkligheten.
Om man i Utsk:s betänk läser resumeen af K.
M:s nåd. propos., så står der, att K. M.: ”Enär såväl grunderne för tull-bevillningen, som de speciella bestämmelserne i den under d. 23 Oetober 1841 utfärdade tulltaxa så nyligen varit föremål för granskning, och K. M. i öfrigt ansåge denna för både statsinkomsterne och inhemska näringarne vigtiga författning böra så sällan som möjligt, oell icke utan verkligt behof förändras, föreslagit R.
St. alt för den påföljande tiden till nästa riksdag i de väsendiligaste delar bibehålla berörde tulltaxa, med iakttagande af de jemkningar, förklaringar oell ändringar, särdeles livad ulförseltullen beträffar, som, af omsläudighelerne påkallade, redan blifvit af K. M. vidtagne.”
Nu ber jag fä fästa uppmärksamheten derå, ali det står: ”enär sä väl grunderne för tull hevi 1 liiinjgen, som de speciella bestämmelserne i den under 23 Oct. 1841 utfärdade tulltaxa så nyligen varit föremål för granskning.
Det lir således icke blott fråga om några hufvudgrunder, så lill vida, sorn dessa skulle angå blott en generel grundsats, utan äfven om de speciella bestämmelserne.
Föröfrigt förefaller det ganska artigt, alt äfven den värde ledamoleu trott, att Utsk. instämt med K.
M:s tanka genom det sätt, på hvilket Ulsk. uppfattat den nåd. propos., dä vi likväl bär bort den motsatta syftning, i hvilken en af Konungens rådgifvare tolkat detina propos.
Jag skall nu öfvergå till några få detaljer af hvad de värde talarne anfört.
Den sistnämnde talaren har yttrat sig till svar å en enda puukt i Hr Fåhroei yttrande, nemi. ang:de den förändring, som skedde i Sveriges tull-lagstiftning efter är 1739.
Han bar i mörka färgor målat de svåra följdenie af den liberalism, som då tog öfverhand, samt huruledes fabriksmachinerne med deras idkare ulgingo till Ryssland, hvars lycka han skildrat.
Om jag äfven skulle gifva den värde talaren rätt i det förra afseende!, så är ju dock frågan nu alldeles icke att göra någon stor förändring i liberal anda, ulan helt enkelt, att bibehålla sakerna i det skick de sig nu befinna; således är äfyeu Den il Januari f. m. 175 i delta fall hans eftersats icke tillämplig till premissen.
Vill man derföre bedomina, huruvida vårt nuvarande tullsystem är förderfligt för näringarne; vill man komma till den slutsatsen, att man behöfde ett mera skärpt prohibitivt system, så skall man åtminstone leda sig derhän på ett annat sätt, än alt säga, det fråga nu är om en stor förändring, eller om upphörande af något redan befintligt skydd.
En värd talare, Hr von Hartmansdorff, har sagt, att det icke vore möjligt att verkställa ett sådant hedömmande, annorlunda än genom pröfning af hvarje artikel särskildt för sig.
Jag lier alt R. o. Ad. täcktes taga till pröfning denna fråga, huruvida icke äfven häruti ligger en något skef sats.
Jag tror nemi., att det är vida svårare, att vid pröfning af tullen på en enda utländsk manufactur-artikel i sänder kunna pä stående fot bedomina i hvad mån densamma skulle verka till upplijelpande af den motsvarande inhemska näringen, än detta kan ske genom en återblick pä det skick, hvaruti samma näring redan befinner sig i följd af de 10 å 12 sista årens tullsystem.
En sådan återblick innehålles i Hr Fåhraii anförande.
Jag anser, att så länge man icke vederlagt denna del af Hr Få hr® i anförande, så har man icke eller bevisat någonting i afseende på nödvändigheten af ett sådant föredragningssätt, som del Hr von Hartmans dorlf föreslagit.
Man har äfven såsom ett geuerelt vapen i striden begagnat den uppgiften, alt vi borde följa tiden åt.