Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
alt Skantz blifvit af Rosenschöld lockad och förledd att åtaga sig författare-ansvaret för skriften, samt den af Rådstufvu-Rätten i dess ifrågavarande beslut anförda omständighet, att Munck af Rosenschöld åberopat särskilda namnsedlar, innehållande namn på olika personer, do der erkänt sig vara författare till ifrågavarande skrift, så mycket mindre bort på beslutet inverka, som Boktryckare icke i allmänhet kunde anses känna, hvem som vore verklig författare till åtalad skrift, likasom Rådstufvu-Rättens antagande, att Munck af Rosenschöld icke vederlagt, hvad Skantz skulle gjort sannolikt, att Skantz icke varit i beröring med Munck af Rosenschöld förrän sedan åtalade skriften var tryckt och utspridd, utan sedermera låtit af honom förleda sig att öfvertaga författare-ansvaret, desto mindre bort ligga till grund för beslutet, som bevisningsskyldigheten i nämnda hänseenden icke ålegat Munck af Rosenschöld, och förstnämnda omständighet, angående tiden, då Skantz kom i beröring med Munck af Rosenschöld, icke i någon mån kunnat på frågan inverka; funne Kongl. Hof-Rätten, att Rådstufvu-Rätten saknat all grund för ifrågavarande beslut, derigenom Skantz förklarats icke kunna såsom författare till ifrågavarande skrift antagas, utan blifvit från målet skild oell i stället Munck af Rosenschöld ansetts skyldig att stå författare-ansvar, samt beslutet förty böra till ansvar såsom för lagskipningsfel föranleda; i följd hvaraf och då samma beslut sedermera haft den påföljd, att, efter det den utsedda juryn förklarat skriften brottslig, Råd* stufvu-Rätten, genom dess ofvanomförmälda utslag den 31 Januari 1855, dömt Munck af Rosenschöld, förutan annan påföljd, att hållas i fängelse å fästning i sex månader, och tillika förordnat, att Munck af Rosenschöld skulle ofördröjligen i häkte inmanas, i anledning hvaraf Munck af Rosenschöld den 6 påföljande Februari blifvit insatt i häkte, der han hållits förvarad, till dess Kongl.
Hof-Rätten genom skrifvelse don 7 påföljande
Mars förordnat om hans frigifvande, Kongl. Hof-Rätten, i förmågo af grunderna för 1 Kap. 12 § RättegångsBalken, dömde Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter, hvilka till beslutet den 23 December 1854 bidragit, att, för hvad dem sålunda till last kommit, böta, Ordföranden femtio Rdr och öfrige Lcdamöterne tjugufem lldr hvardera, att fördelas på enahanda sätt, som om nyssförutnämnda böter blifvit bestämdt, hvarförutan de sakfällde ålades att, gemensamt eller hvilkendera gälda gitte, godtgöra Munck af Rosenschöld för det honom i följd af Rådstufvu-Rättens sistberörde beslut obehörigen tillskyndade lidande, med skäligen ansedde etthundrafemtio Riksdaler, allt Riksmynt, samt derjemte till Statsverket utgifva ersättning för hvad till Munck af Rosenschölds underhåll under sistomförmälde fängelsetid kan hafva åtgått, enligt de af vederbörande derom algifna räkningar; — och att, hvad slutligen beträffade Rosenschölds anföranden derom, att Rådstufvu-Rätten, under handläggning af nyssnämnda mål, skulle jemväl i åtskilliga andre hänseenden orätt förfarit, dessa af Ådvokatfiskals-Embetet icke biträdda anmärkningar af Kongl. Hof-Rättten lemnades utan afseende.
Dessa beslut fattades likväl icke alla enhälligt af samtlige Kongl.
Hof-Rättens närvarande Ledamöter, utan en af dem yttrade sig sålunda: Med Referenten är jag ense icke allenast derutinnan, att det oriktiga meddelandet af hänvisningar till särskilda besvär öfver Rådstufvu-Rättens beslut den 23 Maj och 18 Augusti 1853 lemnäs utan ansvarspåföljd, utan äfven i fråga om frikännelse!) från åtalet, i hvad det afser beslutet den 10 November 1853; men emedan, beträffande öfriga delar af målet, Tryckfrihetslagen, efter mitt omdöme, icke stadgar, att en för brott tilltalad persons blotta uppgift, det en annan begått samma brott, måste ovilkorligen för giltig antagas, ehvad uppgiften är rimlig eller ej, ty och som nämnde
Lag icke heller förbjuder undersökning om tvätalan af en anklagad person, samt öppnandet af den af Munck af Rosenschöld den 3, November 1853 ingifna namnsedel, utan någons förnärmande, endast medfört bekräftelse åt förre Marin-Soldaten Skantz återkallelse af dess inför Rätten den 6 Juni samma år gjorda anmälan, det
Skantz skulle vara den åtalade skriftens författare; altså och då af hvad vidare förekommit, god grund hämtas derför, att berörde 34 anmälan af Skantz icke skett sjelfmant, utan efter aftal med Munck af Rosenschöld samt att Skantz icke med skritten haft ringaste befattning, pröfvar jag för min del rättvist ogilla jemväl alla öfriga i målet framställda ansvars- och ersättningspåståenden.
Detta Utslag är å Justitie-Ombudsmannens sida ej öfverklagadt.
Uti en den 31 Oktober 1855 till Öfverståthållare-Embetet för Polisärender ingifven skrift anmälde Bokbindaremästaren Christian Haustedt: att någon kort tid förut emellan honom och dåvarande Gesällen (sedermera Bokbindaremästaren här i Stockholm) Carl Johan Fredrik Brinck blifvit träffad den öfverenskommelse, att
Brinck skulle den 29 i nyssnämnde månad inträda i arbete hos Haustedt emot erhållande af tio Riksdaler Riksgäldssedlar i veckan; att derefter Brinck, hvilken uppgifvit, att han hos sin dåvarande mästare, Bokbindaren Beck, stöde i skuld, sistberörde dag fått af Hanstedt, till betalande af nämnda skuld, hvilken utgjorde fyratiosex
Rdr 23 skillingar nyssnämnda sedelslag, och såsom kostpenningar för löpande veckan, emottaga tillsammans femtio Riksdaler samma mynt, emot en af Brinck utfärdad förbindelse; att Brinck vid detta tillfälle förmält sig icke kunna, i anseende till förestående flyttning, börja arbetet hos Haustedt förr än nästföljande dag, den 30 Oktober; samt att Brinck sistnämnde dag, utan Haustedts vetskap och samtycke, afrest med Ångfartyget Nagler härifrån till Calmar; i anseende hvartill och då Haustedt jemväl erfarit, att Brinck icke heller, såsom han föregifvit, de sista fjorton dagarne arbetat hos Beck, hvaraf ansågs följa, att hans förhållande vore ett med fullt uppsåt utfördt bedrägeri.
Haustedt anhöll, att Brinck måtte med tjenliga medel varda återförd i Haustedts kondition, för att jemväl stå till svars för sitt nu omförmälda förhållande.
Henna Haustedts begäran bifölls, på det sätt, att Underståthållaren samma dag, den 31 Oktober 1855, lät till Konungens Befallningshafvande i Calmar affärda telegrafskrifvelse af innehåll, att som Brinck, i arbete antagen hos Haustedt, utan dennes tillåtelse, föregående dag afrest till Calmar, så anmodades Konungens Befallningshafvande att låta här i Stockholm inställa Brinck; och skulle, om denne med Ångfartyg alsändes, kostnaderna derföre ersättas.
I följd häraf blef Brinck, då han den 1 November ankom till Calmar, insatt i fängelse och der qvarhåilen till den 5 i samma månad, då han under bevakning hit återsändes, hvarefter Brinck vid sin återkomst till Stockholm med Ångfartyget den 7 på aftonen insattes i häkte, till dess han följande dag till förhör i Poliskammaren förehämtades.
Vid detta tillfälle förekom hufvudsakligen, att, sedan Haustedts ofvan anförda skrift blifvit uppläst och Haustedt företett en af Brinck utfärdad förbindelse, deri denne erkände sig hafva ef Haustedt bekommit femtio Rdr
Rgs och ntfäste sig att afbetala två Rdr Banco hvarje vecka från den 10 November 1855, hvilken dag förbindelsen ock var daterad, Brinck väl medgaf, att han af Haustedt bekommit det i förbindelsen förskrifna penningebelopp, men deremot förnekade, det han skulle förbundit sig inträda i arbete hos Haustedt, eller att med arbete åt honom betala sin berörda skuld, som, enligt Brincks uppgift, skulle tillkommit genom vanligt lån, hvilket Brinck utan vidare vilkor erhållit af Haustedt; hvarefter och sedan Bokbindaren J.
F Bourghardt tillkännagifvit, att han från en Brincks slägting i Calmar Län fått sig tillsända penningar till godtgörande af Brincks förenämnde skuld samt Haustedt förklarat, att, så vida han erhölle godtgörelse för de penningar, Brinck sig tillnarrat, och Brinck ville vidkännas kostnaden för hans inställelse i Poliskammaren, Haustedt afstode såväl från påståendet om ansvar som ock från yrkandet att få Brinck i sitt arbete; men Brinck deremot dels förnekat Haustedt betalning i annan ordning, än Brinck uti förbindelsen utfäst, dels ock påstått, att Haustedt borde vidkännas kostnaderne för Brincks återhämtande, Ofverståthållare-Embetet genom beslut, som, å bemälde Embetets vägnar, blifvit af Polismästaren meddeladt, hänvisat parterne att vid vederbörlig domstol efter befogenhet sin talan utföra, och tillika förordnat, att, af de medel, Brinck vid häktandet innehaft, kostnaden för 35 Brineks hitforslande emedlertid skulle godtgöras med Nio Riksdaler 16 skillingar Banco, äfvensom slutligen förbjudit
Brinck att lemna staden förr, än han rätt för sig gjort.
Härpå stämde Brinck Haustedt till Stockholms Rådstufvu-Rätt med påstående om upprättelse för den behandling, Brinck sålunda i följd af Ilaustedts osanna uppgifter vederfarits, samt fordrade ersättning för lidande under sex dagar, då han hållits häktad, med En Rdr Banko om dagen, för kostnaden vid forslandet hit, som Brinck godtgjort med Nio Rdr 16 sk., samt dessutom för inställelsen vid Rådstufvu-Rätten och lösen af domstolens Protokoll; men Rådstufvu-Rätten förklarade genom utslag den 5 Maj 1856, att ansvar elier ersättningskyldighet, i följd af ifrågavarande af offentlig"myndighet vidtagna åtgärd, icke kunde Haustedt ådömas.
Den 1 Augusti sistnämnde år ingaf Brinck hos dåvarande Justitie-Ombudsmannen en anklagelseskrift i ämnet, hvaröfver vederbörande den 24 Sept. 1857 inkommo med förklaringar, hvilka, till följd af klagandens uttryckliga begäran uti den nyssnämnda anklagelseskriften, utställdes till påminnelser af klaganden, som dock icke anmälde sig att af handlingarne taga vidare kännedom eller förklaringarne med påminnelser bemöta.
Då emellertid ärendets slutliga afgörande icke borde för nämnda orsak längre uppehållas, företog jag detsamma, uti då befintligt skick, och fann det ligga Underståthållaren till last, att han utan laga skäl, å Ofverståthållare-Embetets vägnar, aflåtit till Konungens Befallningshafvande i Calmar den skrifvelse, hvilken haft till påföljd, att
Brinck å sistnämnde ställe anhölls och under fängsligt förvar till hufvudstaden återsändes; likasom jag ansåg, att Polismästaren, som efter Brineks återkomst hit till staden, å Ofverståthållare-Embetets vägnar, handlade ärendet, vid den utveckling saken då mera vunnit, saknat anledning att, på sätt sorn skett, omedelbarligen förordna, det kostnaden för Brineks forslande från Calmar till Stockholm skulle af dennes medel godtgöras, hvarföre jag uti Embetsskrifvelse den 14 Mars 1859 uppdrog åt Advokatfiskalen i Kongl. Svea Hof-Rätt att emot så väl Underståthållaren som Polismästaren anställa laga åtal samt, för hvad ofvan anmärkt blifvit, påyrka det ansvar, lag och sakens beskaffenhet fordrade och dervid, i mån af befogenhet, understödja de anspråk på skadestånd, Brinck, i saken hörd, kunde komma att framställa.
Om jag ock kan undgå att närmare redogöra för den utveckling af åtalet, som af Advokatfiskals-Embetet uti särskilda skrifter meddelades, fordrar dock rättvisan att icke undanhålla de skäl, som å andra sidan framställdes till försvar för de vidtagna åtgärderne.
I sådant hänseende anfördes hufvudsakligen: af Herr Understäthällaren, att då Haustedts uti ofvanomförmälda angifvelseskrift gjorda uppgifter vitsordades af Bokbindaren Beck och bestyrktes genom det å erhållet förskott lemnade qvitto, Haustedt måste anses hafva varit på grund af gällande författningar ovilkorligen berättigad erhålla den begärda handräckningen, så mycket heldre som erfarenheten ådagalade de växande svårigheter, hvarmed handtverksmästare och andre arbetsgivare i hufvudstaden hade att kämpa, till följd af tilltagande sjelfsvåld och försumlighet hos en de! arbetare vid fullgörandet af ingångna förbindelser; att ifrågavarande af Underståthållaren emot Brinck vidtagna åtgärder genom sin beskaffenhet tillhörde antalet af dem, som Polismyndighet och Executor ägde att praeliminariter besluta för att ej mindre i civila än i kriminella mål möjliggöra rättegångs anställande och utförande samt doms verkställighet, genom att hindra för brott misstänkte eller för ofullgjorda förbindelser häftande personer att afvika, åter inställa dem, i händelse de undsluppit, och förekomma egendoms förskingring; att enär uti det skick saken befanns, då framställning gjordes om vidtagande af sådan åtgärd, fullständig bevisning till bestyrkande af angifvelsen eller käromålet icke kunde vara att tillgå, den beslutande myndigheten följaktligen endast hade att hålla sig till angifvarens eller måisegandens trovärdighet, som betryggade mot falsk framställning, och hans vederhäftighet, som tillförsäkrade vederparten, ersättning i händelse af oskyldigt lidande, men som äfven kunde genom borgen suppleras, samt i öfrigt sannolika skäl och liknelser, hvaraf ock ansåges följa, att den beslutande myndigheten, som icke förbisett 30 nämnda fordringar, vore fri från ansvar, äfven om, vid siutiig utredning af saken, det skulle befinnas att målseganden saknat fullt fog att begära den vidtagna embetsåtgärden; att till stöd för ett slikt antagande kunde åberopas l kap. 3 §.
Straff-Balken, 8 kap. 1 §.
Utsökningsbalken, 9 §. i nyssnämnde kap och Balk, 9 kap. 12 §.
Krigs-Artikiarna 52 § af Tjenstehjonsstadga^ samt 16 kap. 7 § Jorda Balken, äfvensom gällande Handtverksordning, jemförd med sistnämnda lagparagraf och Tjenstehjonsstadgan; att i förevarande fall det vore dels utredt, dels lemnadt obestridt, att Brincks återhämtande till Stockholm varit begärdt af Haustedt; att denne vore en i Stockholm bofast, såsom fullt trovärdig och vederhäftig person ansedd, borgare, och att sanningsenligheten af Haustedts uppgifter vitsordats dels af en annan borgare, Bokbindaren Beck, dels ock genom den af Haustedt förevisade af Brinck utfärdade förbindelse; att skriftligen upprättade kontrakter emellan handtverksmästare och deras arbetare endast såsom sällsynta undantag ifrågakomme, och att saknaden deraf icke finge grundlägga ett fullkomligt rättslöshetstillstånd dem emellan eller befria arbetarne från fullgörande af muntligen ingångna förpligtelser, samt att, då ifrågavarande handräkningsåtgärd sålunda blifvit vidtagen till följd af framställning utaf bofast, trovärdig och vederhäftig person, som, då framställningen gjordes, förebragte sannolika skäl och liknelser lill bestyrkande af det uppgifna arbetsaftalet, Underståthållaren yrkade att blifva från åtalet frikänd; anhållande Underståthållare!) att, i händelse nu anförda försvarsgrunder icke vunne K. Hof-Rättens bifall, honom måtte lemnäs tillfälle styrka verkligheten af arbetsaftalet emellan Brinck och Haustedt genom att få den sistnämnde jemte Bokbindaren Beck såsom vittnen inför K. Hof-Rätten hörde samt i öfrigt förebringa den bevisning, hvaraf han ville sig begagna.
Af Herr Polismästaren är i målet anfördt, att då genom Ofverståthållare-Embetets åtgärd Brinck, såsom den der olofiigen afvikit utur Haustedts arbete, blifvit med Angbåtslägenhet hitsänd, Polismästaren icke kunde anse någon vara närmare förpligtad att resekostnaden utgifva än Brinck sjelf, heldst vid det förhållande, alt parterne hänvisats att med hvarandra tvista, berörda afgift endast kunde betraktas såsom ett förskott, för hvilket Brinck möjligen kunde blifva tillerkänd godtgörelse af Haustedt.
Brinck, som fick tillfälle att yttra sig i fråga om det honom tillfogade lidande, fordrade ersättning dels af Underståthållaren för den öfverklagade häktningsåtgärden samt för den lid Brinck, i anledning af samma åtgärd, varit fängslad och deraf för honom följande skandal och bekymmer, med sextusen Rdr Riksmynt dels ock af Polismästaren, för det lian fråntagit
Brinck dennes egendom för att dermed bekosta utgifterne för Brincks forslande från Calmar, och utan skäl förbjudit
Brinck lemna staden, hvarigenom en för Brinck i ekonomiskt hänseende angelägen aifärsresa förhindrats, med tretusen Riksdaler nämnde mynt.
Hof-Rätten meddelade Utslag den 6 Juni 1860, och förklarade, hvad först anginge
Underståthållarens nyssberörda begäran om vittnesförhör, att enär, i fråga derom, huruvida Underståthållaren till den öfverklagade åtgärden ägt befogenhet, andra förhållanden ej borde tagas i betraktande, än de, hvilka kunde antagas hafva vid den tid, då åtgärden vidtogs, varit af Underståthållaren kände, och följaktligen den upplysning, som vore att förvänta af Beck, den der icke varit tillstädes, då arbetsaftalet imellan Brinck och Haustedt träffades, äfvensom af andra personers hörande, ej finge inverka på den Kongl.
Hof-Rätten i detta fall åliggande pröfning, nämnde begäran om vittnesförhör icke kunde bifallas, och beträffande sjelfva åtalet, i hvad det rörde Understålhållaren, att emedan Underståthållaren icke ens uppgifvit, att, då Understålhållaren den 31 Oktober 1855, på begäran af Haustedt, vidtog deri åtalade åtgärden till Brincks anhållande i Calmar och återsändande hit till staden, någon annan omständighet blifvit, för bestyrkande af Hanstedts uppgifter, angående det emellan honom och Brinck trätfade arbetsaftal, af Haustedt åberopad, än att dels Bokdindaren Beck vitsordat nämnda uppgifter, och dels Haustedt företett ofvanomlörmälde af Brinck utfärdade förbindelse; men, enligt hvad medgifvits, Becks vitsordande icke innefattat 37 uppgift derom, att Beck skulle varit tillstädes, dä emellan Haustedt och Brinck arbetsaftal blifvit träfladt, och af den åberopade skriftliga förbindelsen, med afseende å densammas innehåll, upplysning uti ifrågavarande hänseende icke kunna hämtas; ty och som följaktligen Underståthållaren i så måtto olagligen förfarit, att han, utan att verkligheten af det arbetsaftal, som uppgifvits hafva varit af Brinck med Haustedt ingånget, blifvit inför Underståthållarcn ådagalagd, eller ens giltig anledning til! antagande af samma aftals tillvaro förekommit, å Ofverståthållare-Embelets vägnar vidtagit sådan åtgärd, hvarigenom Brinck olagligen blifvit åtta dagar beröfvad sin frihet, samt emot sin vilja förd från en ort till annan, pröfvade Kongl. Hof-Uätten rättvist, med tillämpning af 1 kap. 12 §.
Rättegångs-Balken döma Underståthåilaren, för det han i omförmälda måtto missbrukat sin embetsmyndighet, att böta Trehundra daler silfvermynt med Etthundra femtio Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kongl. Majit ..och Kronan, Stockholms stad och Advokatfiskal; att då deri af Polismästaren, å Ofverståthållare-Embetets vägnar, vid förhöret med Brinck, den 8 November 1855 meddelade föreskrift, att kostnaden för Brincks forslande från Calmar till Stockholm skulle godtgöras af de medel, Brinck vid häktandet innehade, uppenbarligen saknade stöd af lag, ålades Polismästaren för det han sålunda fällt orätt dom att böta femtio daler silfvermynt, med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, likaledes till treskiftes; atl vidkommande Brincks påstående om ersättning, så enär han icke ens åberopat någon omständighet, som kunde föranleda bifall till de anspråk, lian i berörda måtto framställt, men uppenbart vore, att Brinck genom häktningsåtgärden tillskyndats lidande, dömdes Underståthållaren att derför godtgöra Brinck med Åttatio Riksdaler Riksmynt, hvarjemte Polismästaren lörpligtades återgälda Brinck den af denne godtgjorda kostnaden för hans hitforslande från Calmar med Nio Riksdaler 16 sk.
Banco, motsvarande fjorton Riksdaler Riksmynt.
Hå jag icke fann mig af embetspligt uppmanad att öfverklaga detta Kongl. Hof-Rättens Utslag, heldst ansvarsbestämmelserna syntes mig lämpliga med afseende på de omständigheter, som föraniedt de visserligen oriktige, men likväl endast i uppsåt att gagna vidtagna Polisåtgärderne, och frågan om skadeersättning var af helt enskild natur och bäst kunde utredas af den klaganden sjelf; så gaf jag honom del af nämnda Utslag och upplyste honom om mina åsigter i saken samt om fatalietidens utgång, på det han måtte kunna bevaka sin rätt genom underdåniga besvärs anförande. *) Emot Rådslufvu-Rättens i Wexiö Ordförande och Ledamöter hade Justitie-Ombudsmarinen år 1856 förordnat åtal för obehörigt dröjsmål med afdömande af flera vid llådstufvu-Rätten anhängiggjorda konkursmål.
Sedan åtalet blifvit inför Kongl. Götha Hof-Rätt utfördt, och Rådstufvu-Rättens Ordförande samt Ledamöter såsom ursäkt för dröjsmålet anfört, dels att de ansett sig vara af jäf förhindrade att handlägga åtskilliga af de ifrågavarande konkursmålen, dels ock att Ordföranden samt en tillförordnad
Borgmästare af andra vigtiga embetsgöromål så upptagits, att deras tid ej tillåtit dem att förr, än som skett, omförmälda mål till slut bringa; så har Kongl. Hof-Rätten meddelat Utslag den 6 December 1859.
Detta Utslag innehåller, att, enär den af Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter såsom ursäkt anförda omständighet, alt de skulle hafva varit af jäf hindrade att handlägga åtskilliga af de anmärkta konkursmålen, icke förtjenade afseende, heldst vid sådant förhållande, att Rätten i följd af deras jäfaktighet icke varit domför, Rådstufvu-Rätten bort, antingen, med anledning af före - *) Sådana besvär anfördes ock af Brinck, men Kongl.
Majtts Utslag, meddeladt den 15 Januari innevarande ur 1861, innehåller, att (K.
Maj:t funnit skäl ej vara anfördt, 6om kunde verka ändring i IIof-Rätlens öfverklagade utslag.
38 skriften i 59 § af Konkurslagen den 12 Mars 1830, det sålunda yppade förhållandet hos Kongl. Hof-Rätten ofördröjligen anmäla, eller ock erforderlig underrättelse, medelst afsagdt beslut, vederbörande parter genast meddela, samt Rättens Ordförande och Ledamöter i öfrigt icke ådagalagt sådana omständigheter, som förmådde urskulda det från och med elfva och en half til! och med tolf och trefjerdedels månader långa uppehållet emellan målens öfverlemnande till pröfning och deras afdömande, hvilket långa uppehåll Ordföranden, oansedt föreskriften i 85 § af nyss åberopade lag, låtit komma sig till last och hvartill Ledamöterne måste anses genom underlåtna erinringar och anmälanden hafva varit i mindre mån vållande, och då det utaf en tillförordnad
Ordförande föreburna skäl, att han af Borgmästare-Embetets förvaltning i förening med egna tjenstegöromål varit förhindrad att i god tid afkunna domar i två konkursmål, dem han i följd af särskildt förordnande redan ifrån början handlagt, icke kunde lända till hans urskuldande, heldst han icke ens framdragit gällande ursäkt för det att samma konkursmål, hvilka öfverlemnats till pröfning, det ena nio och en half, och det andra nära elfva månader förr, än han inträdde i utöfningen af Borgmästare-Embetet, icke dessförinnan varit af Rådstufvu-Rätten med slut afhulpna, Kongl.
HofRätten, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, funnit rättvist döma RådstufvuRättens Ordförande och Ledamöter att böta: den ordinarie Borgmästaren, femtio Riksdaler, två Rådmän hvardera tio
Rdr samt en tillförordnad Borgmästare femton Rdr, allt Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Wexjö stad och Advokatfiskals-Embetet; dock att den andel af böterne, hvilken skolat tillkomma Rättens Ordförande och Ledamöter, skulle tillfalla Kronobergs .Läns Lazarett.
Öfver detta Utslag har klagan ej blifvit förd.
Som vid den granskning då varande Justitie-Ombudsmannen under Embetsresa år 1858 företagit af Rådstufvu-Rättens i Grenna Archiv befunnits, att uti bemälda Rätts Domböcker för åren 1851—1855 åtskilliga paragrafer saknats, flere icke blifvit uppsatta, .en icke haft början, andra saknat slut och några ej varit numererade, samt att tre års
Domböcker hvarken varit afslutade ej heller underskrifna; så hade Justitie-Ombudsmannen uppdragit åt Advokatfiskal-Embetet i Kongl.
Götha Hofrätt att laga åtal emot vederbörande anställa.
Sedan Rådstufvu-Rättens Ordförande i anledning häraf genom särskilda af Kongl. Hof-Rätten tid efter annan meddelade Utslag fått sig förelagdt att inom stadgade lider medelst uppvisande antingen af nämnda
Domböcker eller sådant intyg, som af Ådvokattiskalen godkändes, styrka, att de anmärkta ofullständigheterna blifvit afhulpna, men underlåtit att sådant fullgöra, och derigenom gjort sig förfallen till särskilda förelagda vitén, och til! sist att vara förlustig sitt innehafvande Borgmästare-Embete med åtföljande löneförmåner under en månads tid; tillkännagaf ändtligen bemälde Ordförande, uti en den 30 September 1859 till Kongl.
Hofrätten ingifven skrift, att ifrågakomne
Domböcker då blifvit bragta i fullständigt skick.