Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O. och dermed sammanhängande ändringar i R. F.; Stats-Utskottet: N:o 60, i ani. af erhållna återremisser å Betänk-.t N:o 21, ang.
Stms åren 1860 och 1861 församlade revisorers berättelser om verkställda granskningar af statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1858 och 1859; N:o 61, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang. gjord underd. ansökning om öfverlåtande till staden Christianstad af en kronan tillhöris tomtplats derstädes; N:o 62, i ani. af K.
Propos. om beviljande af anslag till inköp för statens räkning af en del utaf den kammarherren m. m. G. D. Lorichs i lifstiden tillhöriga samling af mynt och medaljer; Den 11 Mari. 87 N:o 63, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang. anslag för framtida vård och underhåll af Gustaf Wasas monument vid Utmeland i Dalarne; N:o 64, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang. försäljning till skatte af Ljusne stora kronolax-fiske i Gefleborgs län; N:o 65, i ani. af dels K. M:s Nåd.
Propos. om anvisande för fyra år af ett fyllnads-anslag till K.
M:s hofhållning, dels ock enskilda af berörda Nåd.
Propos. föranledda motioner; Banko-Utskottet:
N:o 28, ang. ifrågasatt eftergift till åtskilliga låntagare hos stats-lånefonden af skillnaden emellan 9 och 8 proc. af erlagd ränta; N:o 29, i ani. af verkmästaren vid Tumba bruk F.
Bladins anhållan om ersättning för en resa till expositionen i London och andra utrikes orter; N:o 30, i ani. af väckt fråga, att lån mot pant af fastighet hädanefter icke må från 11.
St:rs Bank utlemnas; Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet:
N:o 102, i ani. af återremiss af Utsk:ts Betänk.
N:o 81; N:o 103, i ani. af väckt motion om skyldighet för bruksegare att, i mån af rösträtt, bidraga till klockares och orgelnisters aflöning; Riddarhus-Utskottet: N:o 6, ang. väckt fråga om ordnande af Riddarhusets gårdsplan och deromkring liggande byggnader; och N:o 7, ang. arfvoden till Riddarhus-Fiskalen på Queckfeltska och Silfverbergska fonderna. R. o. Ad. åtskiljdes kl. $3 e. m.
S8 Dea 14 Man t. m Lördagen den 14 Mars 1863.
Justerades 4 prot.-uldrag för den 11 dennes samt pleniprot:t för den 14 sisth Januari f. m.
Föredrogs elt ifrån Vä Hofi.
Borgare-St. ankommet prot.- utdras N:o 234 för den 11 dennes, med inbjudning till de öfriga Piks-Stånden alt förena sig uti Borgare-Sl:s beslut i afseende å sednare delen af Banko-Utsk:ts Utlåt.
N:o 26, i ani. af väckta motioner om skyldighet lör R.
Stms bank att till ett bestämdt pris utlemna omynladt silfver.
Stael von Holstein, Fabian Wilhelm, nppläste en motion N:o 268, angille en underd. anhållan hos K. M., »att
Dess regering må, i samverkan med andra Stater, som garanterat Wienertraklaten af 1815, i diplomatisk väg påyrka konungariket Polens återupprättande.» Lades på bordet.
Föredrogs, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Stats-Utskits den 11 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 65, i ani. af dels K.
Propos. om anvisande för 4 år af ett fyllnadsanslag till K.
M:s hofhållning, dels ock enskilda af berörde Nåd.
Propos. föranledda motioner.
Föredrogs ånyo Konst.-Utskits d. 4 och 11 dennes på bordet lagde Mern.
N:o 8, med förslag till ändring i lista §:n 12:te mom. samt 4:de §:n llite mom.
Tryckfrih.-förordmn, i fråga om anmälan hos Justitie-Stats-Ministern af bokhandels idkande m. m. Gr. Wachlmeister, Hans:
Då jag varit en af de få R. o. Adis ledamöter i Konst.-Utskit, som icke reserverat sig mot Utskits beslut, må det tillåtas mig att med några ord tillstyrka bifall till detsamma.
Den 14 Mari t. m. 89
Man kan visserligen säga att den ifrågasatta förändringen är mindre väsendtlig och att det icke är skäl att i grundlagarne vidtaga förändringar, som äro af mindre betydenhet; men oaktadt jag erkänner riktigheten af denna princip, med afseende å de öfriga grundlasarne, tror jag dock att ett undantag kan göras med hänsigt till Tryckfrih.-förodmn.
Det stadgande i nämnde grundlag, som föreskrifver, att den, som i öppen bod eller eljest, med rättighet att derom i allmänna lidningarne få kungörelse införa, bokhandel idka eller böcker försälja vill, skall göra anmälan derom hos Justitie-StatsMinistern, kan jag icke annat än anse vara fullkomligt onödigt och till intet tjenligt.
Herörde föreskrift afser nemi. endast sadan bokförsäljning, som genom allmänna lidningarne kungöres, men rörer icke skrifter, som spridas medelst kolportering.
I stället för att åstadkomma kontroll, lörorsakar stadgandet endast onödigt trakasseri, hvarlöre jag, till vinnande af dess upphäfvande, yrkar bifall till Utskds Mein. II r Munck af Rosen schjöld, Thomas:
Inom Utsk:t har jag icke biträdt lörevide förslag och jag ber att i korthet få anföra mina skäl.
Orsaken till motionärens förslag var den, alt han ansåg uti stadgandet i nu gällande Trycklrih.-förordnigs lista §:s l-ite moni., i fråga om föryttring af skrifter, hinder ligga
I ör författare att sjelf eller genom andra föryttra sina arbeten, om icke anmälan hos Justitie-Stats-Ministern skedde.
Jag kan icke tolka detta stadgande så, utan synes mig den, som vill afyttra sina egna arbeten, alldeles oberoende af sådan anmälan tryegt kunna både föryttra dem och sådan föryttring genom allmänna lidningarne kungöra.
För öfrigt finnér jag det icke vara lämpligt att taga bort den kontroll, som kan ligga i en anmälan hos Justitie-Stats-Ministern angide bokhandels idkande, och då man vet alt hvad som stadgas i grundlag måste iakttagas framför stadganden i den ekonomiska lagstiftningen, komme idkare af bokhandel, om i fråga vide grundlagens stadgande försvunne, icke att någorstädes anmäla sin rörelse.
Detta anser jag dock vara en näringsidkares skyldighet, och anser i öfrigt det vara af vigt för JustilieStats-Ministern att veta hvar bokhandeln finnes, när han vill lägga qvarstad på en skrift.
Sannt är, att skrifter kunna spridas på annat sätt än genom bokhandel, men detta sätt att göra skrifter tillgängliga, anlitas dock företrädesvis, och då jag anser nu gällande föreskrift ändamålsenlig, anhåller jag att R. o. Ad. behagade förkasta förslaget.
Äfven jag har inom Utsk:t understöd! den föreslagna grundlagsändringen, förnämligast af det skäl, att jag icke kan finna denna § tydlig och klar.
Den innehåller att: »hvarje författare eller förläggare stånde fritt att en honom, i följd af sådan egenskap, tillhörig skrift antingen 90 Den 14 Meri t. m. sjelf eller genom andra föryttra; dock vare hvar och en, som antingen i öppen bod eller eljest, med rättighet att derom i allmänna tidningarne få kungörelse införa, bokhandel idka eller böcker försälja vill, förbunden, att, på sätt om boktryckeriers anläggning stadgadt är, och vid samma ansvar, anmälan derom hos Justitie-Stats-Ministern göra.»
Rättigheten att i allmänna tidningarne införa annonser om böcker till salu, är gjord beroende af anmälan hos Justitie-StatsMinistern, och den författare eller förläggare, som vill sig af denna rättighet begagna, är således skyldig att, vid stadgadt äfventyr, göra sådan anmälan.
Att detta icke är med Tryckfrihetsförordnms anda öfverensstämmande, ligger i öppen dag.
Den befarade svårigheten för Justitie-Stats-Ministern att få reda på stället för en bokhandel, tror jag icke heller förtjena något afseende, då det icke lär vålla ombudet någon svårighet att förskaffa sig underrättelse i berörda hänseende, och detta dessutom vid en annons i allmän tidning lär vara särskildt uppgifvet.
Ifrågavarande förslag synes mig nyttigt och lämpligt, och jag får derföre förena mig med Gr. Wachtmeister i yrkande på bifall till Utsk:ts hemställan.
I mitt förra anförande yrkade jag bifall till förslaget.
Då emellertid frågan är af den beskaffenhet, att R.
St:r icke vid denna riksdag kunna definitivt besluta förslagets antagande, afstår jag från mitt förra yrkande och anhåller att R. o. Ad. behagade icke förkasta förslaget.
Sedan öfverläggningen förklarats slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., utt derunder hade yrkats, dels att ifrågav:de grundlagsändrings-förslag skulle förkastas och dels att detsamma icke måtte förkastas; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde först propos. på förslagets förkastande, hvartill svarades flere nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. derå, att R. o. Ad. skulle anse förslaget icke böra förkastas, då svaren utföllo med många ja tillika med några nej; hvaruppå och sedan den sistberörde proposm förklarats hafva blifvit med ja besvarad, Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att, jemlikt 81 :sta §:n R. F., förslaget komme att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Efter ånyo skedd föredragning af Konst.-Utsk:ts den 4 och 11 dennes bordlagde Mern.
N:o 9, med förslag till ändring i 4:de §:n lO:de och ll:te mom.
Tryckfrih.-förordn:n, angrde utrikes ifrån hit inkomna skrifter, lörklarades detta förslag skola hvila till grundlagsenlig behandlig vid nästa riksdag.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon..-Utsk:ts den 4 och 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 93, i ani. af väckt motion om revision af nu gällande landshöfdinge-instruktion.
Den 14 Mars f. m. 91 Gr. Björnstjerna, Carl Magnus:
Jag vill icke trötta det Höglo!!.
Ståpdet med att uppläsa min reservation, utan vill endast i korthet framlägga min uppfattning af saken.
När 1855 års landshöfdinge-instruktiou utkom, väckte den onekligen en viss uppmärksamhet.
Man ansåg att landshöfdingarne genom densamma skulle erhålla en förut icke vanlig magt.
Man förespeglade sig att de skulle förvandlas till en slags satraper, omgifne af en mängd på deras godtycke beroende embetsmän, som endast hade att fullgöra deras befallningar, vare sig de vore helsosamme eller icke.
Också väcktes vid riksdagen näst efter instruktionens utfärdande en mängd motioner, åsyftande dess upphäfvande.
Dessa motioner förkastades väl, men allmänna opinionen mot instruktionen var så stark, att BorgareSt. aflat till K. M. underd. framställning i ämnet.
Instruktionen sattes emellertid i verket och man började finna att den arbetade särdeles väl.
Ingen af de påpekade vådorna inträffade; tvertom upphörde den slapphet och den långsamhet, som dittills förlamat de kraftigaste landshöfdingars ansträngningar.
De lägre tjenstemännen blefvo nitiska och de högre platserna, som man trott icke någon vilja söka, eftersträfvades af skickliga personer.
Då nu instruktionen visade sådant resultat, minskades också oviljan mot densamma dag från dag.
Visserligen återkommo riksdag efter riksdag motioner i ämnet, men dessa motioner vunno allt mindre gensvar, och vid denna riksdag är det blott en motionär af Bonde-St., som framställt förslag i ämnet, och eget nog har han endast fästat sig vid en enda §, den 66:te, men för dennas skuld anhållit att hela instruktionen måtte omarbetas i folklig anda.
66:te §:n medgifver landshöfding rättighet att suspendera landssekreterare och landskamererare, icke allenast för grofva tjenstefel, utan äfven för mot landshöfdingen visad »vanvördnad.»
Detta ord, jag medgifver det, är måhända mindre väl valdt, men å andra sidan tror jag icke att någon skada kan uppstå, ty längre ned heter det uttryckligen, att beslut i omförmälda hänseende ej kan af K.
Bellude fattas annorlunda, än efter behörig, inför protokoll och i närvaro af vederbörlig, ojäfvig föredragande, hållen undersökning, dervid den tilltalade naturligtvis eger anföra allt hvad han till lörsvar aktar nödigt.
Det är således aldeles oantagligt att en landshöfding, utan tvingande skäl, skulle suspendera sin närmaste man, enär han samtidigt måste tilltala honom inför domstol; och ingen landshöfding kan vara så kortsynt, att han skulle utsätta sig för att få sin åsigt af domstolen underkänd, hvarvid han vore fallen inför allmänna opinionens dom.
Något sådant vågar han helt säkert icke utsätta sig för.
Denna rättighet att supendera är ofta af behofvet påkallad.
Jag vill endast påpeka den möjliga och af erfarenheten ådagalagda händelsen af en kassabalans, då rättigheten att suspendera laudskamereraren är alldeles oeftergiflig. 92 Den 14 Mare f. m.
Jag tror således att denna §, om än dess ordställning icke är den lyckligaste, dock i sjelfva saken är rigtig.
Det var endast vid denna § motionären stödt sin hemställan, men Utsk:t har gått längre och jemväl egnat några anmärkningar åt ett par andra i berörde instruktion förekommande, §§.
Utsk:t ogillar den i 12:te §:n förekommande bestämmelse, att Konungens Befh:de eger att genom förelagda vitén förbinda domaren att inkomma med saköreslängder och vissa andra uppräknade handlingar.
Utsk:t synes förmena att härigenom skulle göras ett ingrepp i domarekorpsens verksamhet.
För min del kan jag icke inse rigtigheten häraf, och tror jag att denna föreskrift, långt ifrån att vara skadlig, tvertom är ganska nyttig, enär domaren derigenom tillhålles att fullgöra sina skyldigheter.
Vidare klandrar Ulslct att 67:de §:n tillerkänner Konungens Beflude rättighet att afsätta länsmän.
Nödvändigheten af denna rättighet torde ligga i öppen dag, och jag tror knappast att någon landshöfding skulle vilja fortfara med sin befattning, med mindre denna § får qvarstå.
När man känner hur fåtalig vår polis är och huru benägna dessa personer äro alt upphäfva sig till småtyranner, kan man icke annat än önska att de må veta sin magt vara beroende af landshöfdingens förtroende.
Sedan jag således genomgått de af Utsk:t anmärkta §§:na och sökt visa att det är af högsta behofvet på kalladt alt de qvarstå, hoppas jag att B. o. Ad., i likhet med beslutet vid (lera löregide rigsdagar, äfven nu behagade afslå förslaget, hvarpå jag anhåller om Hr Gr:s o. Landtm:s propos.
Ehuru jag erkänner att de farhågor, som mot nuv:de landshöfdinge-instruktion, vid dess utfärdande, yppade sig, icke blifvit förverkligade, kan jag dock icke annat än biträda Utsk:ts hemställan att R.
M. anhålla om nämnde instruktions öfverseende och omarbetande.
I densamma förekommer nemi. stadganden, som äro rent principvidriga och följaktligen böra afskaffas.
Af sådan beskaffenhet anser jag i synnerhet det stadgande, som berättigar landshöfdingen att utan föregången ransakning suspendera embetsmän.
Låt vara att denna magt ytterst sällan användes, den förefinnes dock, och kan icke annat än väcka ovilja hos hvarje vän af ett lagbundet statsskick.
Detta skäl synes mig vara fullt rättfärdigande för Utsk:ts hemställan, och får jag således yrka bifall till densamma, jemväl på den grund att den af 2:ne Stånd redan blifvit antagen.
Hr Ribbing, Arvid: Såsom Gr.
Björnstjerna anfört, är det visserligen endast en § i landshöfdinge-instruktionen, som föran'edt motionärens framställning, men Ekon.-Utslct har emellertid, i fullkomlig öfverensstämmelse med de för Utsk:ts verk - Den 14 Mare f. m. 93 samhet meddelade föreskrifter, tagit sig anledning att derjemte påpeka åtskilliga andra stadganden i berörda instruktion, till stöd för sin hemställan oin en revision af instruktionen i sin helhet.
66:te §:n har under föreg:de riksdagar blifvit så vidlyftigt afhandlad, att jag mindre vill uppehålla mig vid densamma, än vid I0:de §:n i samma instruktion.
Denna § innehåller i korthet, att Konungens Befh:de eger, till vidmakthållande af ordning och skick, stadga vitén för sådana fall, för hvilka lagen icke utsätter något ansvar — således kreera brott och förbjuda hvad i lag icke är förbudet.
Denna § tillägger landshöfdingeembete! i viss mån lagstiftningsrätt och gör således ett ingrepp, icke allenast i lag, utan i grundlag, enligt hvilken lagstiftningsmakten tillkommer dels Konungen och Ständer gemensamt, dels Konungen ensamt.
Den gamla landshöfdinge-instruktionen af år 1734 innehåller intet stadgande, som motsvarar det af mig i nya instruktionen anmärkta.
Deremot finnes, i den samma år som landshöfdinge-instruktionen utfärdade Sveriges Rikes lag, rättigheten att stadga vitén tillerkänd Konungens Beflude.
Denna rättighet är ganska tillbörlig, och om 10:de §:n borttoges och allmänna lagens stadgande ensamt finge gälla, skulle all godtycklighet i berörde hänseende försvinna. 1 10:de §:n uti instruktionen förekommer val utsökningsbalkens stadgande i lista kap. 9:de §:n, men förvridet och försedt med ett sådant tillägg, att det får ett innehåll, som kan ingifva Konungens Beflude den tanke, att Konungens Beflude eger magt att stifta nya brott och förbjuda hvad som icke är brott.
Vid den riksdag, som följde närmast efter nya landshöfdinge-instruktionens utfärdande, utkämpades en ganska allvarsam strid angide denna instruktion, och, sedan striden stått långt in på natten, slutade striden så, att
Huset godkände den nya instruktionen, utan att, såsom Borgare- och Bonde-St:n, begära någon förändring i densamma.
Detta hindrade icke Borgare-St. att ingå med särskild skrifvelse till K. M. K.
M:s svar var af innehåll, att som ingen olägenhet af den nya landshöfdinge-instruktionen visat sig, fästade K.
M. icke något afseende vid BorgareSt:s särskilda skrifvelse.
Fastän §:n endast innehåller att vite får stadgas uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, torde exempel icke saknas att vite blifvit stadgadt t. o. m. för fullgörande af sådant, som lagen påbjuder.
När man kommit så långt —och på detta rum torde finnas personer, som kunna intyga sannfärdigheten af mitt påstående — torde det sannerligen vara på tiden att så lörorättande stadgande utplånas.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med att ingå i en vidlyftig undersökning om detta stadgande; jag inskränker mig till att vördsamt erinra R. o. Ad. derom, att man icke längre bör låta denna strid mellan 2 Stånd mot 2 fortfara och icke längre tillåta en kränkning af grundlagen.
n Den 14 Mars f. m.
Jag anhåller om bifall till Betänk:t, och tror att af hvad jag haft äran anföra bör framgå, att begäran om en revision af nuv:de landshöfdinge-instruktion är ganska oskyldig och af behovet påkallad.
Då jag är en af de få, här närv:de, landsböfdingar, som deltagit i upprättande af förslaget till 1855 års instruktion, anser jag mig pligtig att yttra några ord i afseende å det mot denna instruktion ofta uppståndna klander, som i synnerhet rigtat sig mot dess 66:te och 67:de §§.
Nekas kan icke att 1734 års landshöfdinge-instruktion var för sin tid både väl sammanskrifven och koncist uppgjord, men tiderna hafva förändrat sig och den mängd olikartade uppdrag och åligganden, som tid efter annan samlats i landshöfdingeembetets hand, gjorde af behofvet påkallad en omarbetning af 1734 års instruktion.
Det nya förslaget blef under 1855 års riksdag på anmodan utarbetadt af den för embetsmannaskicklighet utmärkte och i författningarne väl hemmastadde, nu mera aflidne, Landshöfding Sandströmer.
Vid de flera öfverläggningar och rådplägningar mellan landshöfdingarne, som till följe af detta förslag naturligtvis egde rum, genomgicks det noga och granskades i alla sina detaljer.
Jag ber att få nämna att just dessa 2:ne §§ i synnerhet utgjorde föremål för anmärkningar och jemkningar, men tillika att samtlige landshöfdingar instämde deri, att 66:te och 67:de §:n borde införes i den form, hvari de ännu återfinnas.
Jag vill något litet uppehålla mig vid dessa §§.
Sedan i 65:te §:n upptagits bestämmelser om åtal och ansvar lör landshöfding, för af honom begångna felaktigheter, ansåg man att i nästföljande § borde införas stadganden om landssekreterare och landskamererare.
66:te §:n börjar således med att uppräkna de tjensteförseelser, för hvilka nämnde tjenstemän borde inför domstol åtalas, hvarvid äfven upptages mot chefen visad vanvördnad; i slutet af §:n medgifves landshöfdingen rätt att, »i händelse omständigheterna det påkalla, emellertid skilja honom från embetet.»
Det är icke gifvet att suspension alltid skall löija på ett åtal, utan detta får bero på omständigheterna, men det kan icke vara angenämt, hvarken för landshöfdingen eller den underordnade tjenstemannen att arbeta tillsammans, om denne tjensteman är anklagad lör något tjenstefel.
Dessutom har här uttryckligen blifvit sagdt att landshöfdingen icke missbrukat sin magt i afseende på dessa tjenstemän.
Jag tror att detta vitsord är fullkomligt sanningsenligt, och begagnar mig af detta skäl för att visa oskadligheten, att icke säga nyttan, af denna §.
Jag tillstår således att jag för min del icke finner att denna § i något afseende bör ändras, och jag är fullt och fast öfvertygad att ingen landshöfding hädanefter heller kommer att missbruka sin magt, hvars anseende han bör vara angelägen att upprätthålla.
Den 14 Mars f. m. 95 Hvad berräffar 67:de §:n, kan jag icke undertrycka min förundran öfver det klander, som vid riksdagarne riglas mot densamma.
Linder en lång embetsmannaverksamhet har jag ofta erfarit det missnöje, som råder mot landshöfdingarne, lör det de icke tillhålla länsmännen att fullgöra sina åligganden.
Detta kunna de icke med mindre de ega en ganska stor magt öfver länsmännen, och landshöfdingarne ansågo, vid den nya instruktionens utfärdande, vara af största vigt att denna § infördes.
För att visa att icke någon mannamån synes mot dessa tjenstemän vara iakttagen, ber jag att få citera §:ns ordalag.
Det heter, att »länsman, landskanslist och landskontorist kunna, då emot dem förekommer sådan felaktighet, som i 66:te §:n omförmäles, och fråga icke är om sådan gröfre brottslighet, att åtal vid laga domstol finnes böra ega rum, af K. M:s Beflnde fällas till böter af högst en månads lön eller suspension från tjenst och lön på högst 3 månaders tid, eller ock, då förseelsen är af den beskaffenhet, att K.
M:s Befhide finnér sig icke vidare kunna för dem hafva förtroende, ifrån tjensten alldeles skilja.» Hrr:ne torde häraf finna, att det är många gradationer innan landshöfdingen kan skilja en sådan tjenstemen från hans befattning.
Naturligt är att landshöfdingen i och för ärendenas gång måste hafva förtroende för dem, som hafva sig uppdraget att verkställa hans befallningar, och orri någon felaktighet begås, tillskrifves den landshöfdingen, hvarföre jag icke kan anse annat än att det är af största vigt att landshöfdingen icke tvingas att använda personer, till hvilka han icke kan hafva förtroende.
Man klandrar att landshöfdingar afsätta länsmän.
Jag vill blott anföra ett exempel på nödvändigheten af denna hans magt.
När n. v. landshöfdingen i Kalmar tillträdde sitt embete, rådde i länet en särdeles stor oordning bland länsmännen.
Landshödingen skiljde dem samtlige från tjensten.
Denna åtgärd godkändes och den goda ordning, som nu är i länet rådande, kan med skäl tillskrifvas denna genomgripande åtgärd.
Hvad beträffar 12:te §:n i oftaberörde instruktion, är det icke sällsynt att domare uraktlåta att insända angelägna handlingar.
Jag lernnar derhän, huruvida det kan anses rätt att landshöfdingen förelägger domaren vitén, men vi hafva många längder, som det är af vigt att de i behörig tid ingifvas, och jag tror icke att det är öfverflödigt att landshöfdingen eger tillhålla domaren att inkomma med dessa längder.
Jag tror således att äfven detta stadgande bör qvarstå. 1 allmänhet skyller man allt som går illa och måhända äfven hvad godt göres — på landshöfdingen, och jag anser derföre, att man icke bör förlama landshöfdingens goda alsigter och beröfva honom de medel, som sätta honom i stånd att vederbörligen handhafva sitt kall.
På grund af hvad jag nu anfört och under åberopande af hvad Gr.
Björnstjerna både i sin reservation och här muntligan yttrat, anhåller jag om afslag å Betänk-.t. 96 Den 14 Mars f. m.
Jag förenar mig med de talare, som yrka afslag å Betänk:t.
Hvad beträffar 66:te § i landshöldinge-instruktionen, är denna så fullständigt utredd, att jag icke vid densamma vill uppehålla mig.
Den har nemi. blifvit mycket vidlyftigt behandlad både vid föregående riksdagar, i Gr.
Björnstjernas reservation, samt nu sednast i Gr.
Det torde derjemte böra erinras, att sammanräknade antalet af reservanter och dem som anmält sig icke hafva deltagit i ärendets afgörande inom Utsk:t, uppgår icke till mindre än 21.
Deremot vill jag egna några ord åt den af en talare på andra sidan i så hög grad klandrade 10:de §:n.
Tillkomsten af denna § grundade sig pä åsigten om nödvändigheten för den, som eger att till verkställighet bringa beslut, på hvilkas snara exsekution ofta mycket kan bero, att i sin hand ega medel, som sätta honom i tillfälle att fullgöra detta.
Ett sådant medel lemnades landshöfdingen, genom rättigheten att bestämma vitén.
Att åter dessa vitén bestämmas för fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, förefaller mig nödigt derför, att allmänna lagen icke kan uppräkna de mångfaldigt olika händelser i administrativ väg, som kunna göra sådana åtgärder af behofvet påkallade.