Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lyder så i ”Då ”bestämmandet på förhand af sjelfva dagen ”för utvexlingens början, genom vid den ti”den möjligen inträffande förhållanden, skul”le kunna blifva för realisationen lii liderligt, hafva Utskotten trott tidpunkten ej ”böra af Rikets Ständer närmare bestämmas, ”än genom meddelad föreskrift åt Banko”Fullmäktige, att efter fullbordandet af alla ”föreskrifne förberedande åtgärder, senast vid Don 9 J u 1 i i f. m. I?
”i83r års,slut, med anmälan hos Kongl. ”Maj:t, att utvexlingen kan börja, i underdånighet anhålla, att dag dertill måtte af ”Kongl.
Maj:t utsättas.”
Vid den af Utskotten föreslagna depositions-inrättning har jag så mycket mindre att anmärka, som BancoStyrelsen, om den finnér depositionerna hinderliga för Bankens egna operationer, må kunna inställa dem.
På detta sätt ordnadt, anser jag alla olägenheter vara undanröjda, emedan jag icke kan föreställa mig, att den, som har utlånta pengar, skall uppsäga dem för att uppköpa Silfver, deponera det i Banken och derföre uttaga BancoSedlar; ty icke måtte någon vilja skrinlägga dem.
Skulle åter dessa depositioner blifva föremål för oupphörliga vexel-speculationer, tror jag sådana vara ganska vådliga och lätt misslyckas.
Om dessutom BancoFullmäktige erhålla den rättighet, som jag önskar, att i afseende på Silfverupphandlingen få ge köpmännen förskott, så är derigenom undanröjd äfven den farhåga, att Silfver skall sättas in på depositions-räkningen, ty jag tror, att äfven den förmögnaste köpman gerna mottager förskotter, och således tillstyrker jag bifall å detta förslag.
Herr Stråle, Nils TV ilhelm:
Under den discussion, sorn föregick beslutet om myntbestämningen, yttrade jag den öfvertygelse, att det för möjligheten af realisa - 38 Den 9 Juli i f. m. tionens tillvägabringande vore mindre fråga om, huru stor silfverfond Banken egde, än huruvida Banken eger det förtroende, att den åter kunde företaga en utvexlingsoperation.
Ur denna synpunkt är det jag betraktar frågan.
En Bank, som eger förtroende, kan ega ganska liten behållning i reelt mynt, då hvar och en hyser den öfvertygelse, att Banken har resurser, hvarigenom den kan fullgöra sine förbindelser.
Om åter Banken icke har förtroende, finnes ingen annan norm för reela fonden, än att gifva fullt för fullo.
Misstroendet ökas då för hvarje Riksdaler, som uttages.
Det är derföre jag yrkat, att planen för realisationen borde vara enkel och redig, så att allmänheten fattade förtroende dertill; ty annars, om man vid realisationsplanen fogar sådane åtgärder, som väcka allmän farhåga för realisationens bestånd, är det, att med ena handen rifva ned, hvad man med den andra uppbyggt.
Utskotten lia ensett nödigt, att Banken lill den reela fondens förstärkning må ega upplåna \
Million R:dr.
Jag kan icke tillstyrka, att Banken invecklas i några upplånings-operationer, emedan jag tror, att all upplåning för Statens räkning bör uppdragas åt Riksgäldskontoret och icke åt Banken.
Jag ville derföre föreslå, att Herrar RiksgäldsFullmägtige må erhålla uppdrag, att på utländsk
Ort uppgöra aftal om upplånande af i Million Riksdaler, när sådant behöfves.
BancoFullmägtige kunna
Den 9 J n I i i f. m. 39 då aunfläla hos RiksgäldsFullmäglige , när realisationen börjas, om behof af reela fondens förstärkande är för handen, då de sednare anskaffa penningar,• hvilka, när sådant af BancoFullfnägtige hegäres, kunna få lyftas.
Jag är öfvertygad, att om saken försigtigt handteras, skall ett sådant lån aldrig komma till verkställighet.
Utskotten hafva föreslagit, att blott en del af Bankens behållna vinst skall användas till silfverupphandling.
I Utlåtandet N:o 3 åter föreslås, att Statens skuld till Banken skall reverseras, och ränta derpå beräknas.
Hvartill skall detta tjena, när Bankens vinst skall återgå till RiksgäldsContoret.
Det är då vida enklare och redigare, att
Banken får behålla sina öfverskotter, och använda dem till silfveruppliandling, helst det väcker genast misstroende till planens redlighet, om räntor anslås till Banken för att genast återgå deri•från.
I afseende på dagen för vexlingens början, instämmer jag i Grefve von Schwerins förslag.
Jag anser vådligt, att ett beslut nu tages i detta afseende.
Det yore nemligen oklokt, att börja ulvexlingen i en tidpunkt, som vore missgynnande för realisationen.
När en egendomsegare far bort från sin egendom, och anbefaller sin förvaltare ett visst arbete, säger han icke gej’- nä, att det ovilkorligen skall börjas på den eller den dagen, hvaremot många hinder af flere omständigheter kunna uppstå, och här synes vara samma förhållande.
I afseende 4o Den 9
Ju lii f. m. på deposilionen af silfver, tycker jag mig finna, att ide'eri deraf icke blifvit rätt uppfattad af Utskotten.
För min del har jag föreställt mig den sådan,, att när en realisation är beslutad, skall Banken också börja att vexla silfver emot sedlar.
Detta tillgår således, att in vexling först sker, och rättigheten till utvexling tillhör den, som gjort invexlingen.
Hela skillnaden emot en fullkomnad realisation består deruti, att af Bankens nuvarande reella fond, ingenting utgår, förr än allmän utvexling med säkerhet kan företagas.
I sjelfva verket är det förhållande, som genom depositionsräkningen uppkommer, icke annat, än hvad som eger rum, när en Bank vexlar.
Jag inser således icke, hvarföre på depositionen skall läggas någon afgift, då Banken aldrig kan fordra provision för utvexlingen, sedan den blifvit allmän.
Icke heller ligger stor makt derpå, att under den tid som framflyter, innan utvexling allmänneligen tillätes, hela massan af silfver står i Banken orörlig.
Tvärtom tror jag det vara maktpåliggande, alt hafva en rörlig fond, äfven innan den allmänna utvexlingen börjar.
Jag tillstyrker således, att all depositionsafgift måtte försvinna, blott med ‘ tillagg af den föreskrift, att i händelse deposilionen skulle öfverstiga det belopp, för hvilket Banken skall inköpa silfver, något vidare silfver icke må uppköpas.
Förhållandet skall annars blifva, att coursen skall uppjagas, och oför - Den g Julli f. m. 4> rlolaktigt förhållande inträffa, som försvårar realisationens företagande.
För öfrigt skulle jag, i afseende på hvad en Talare yttrat, att
Banken borde erhålla obligationer, som kunde pantsättas, för lån, som af Banken skulle upptagas, tro, att en sådan pantsättning icke i sjelfva verket innefattar någonting, ty det är detsamma som om den högra handen pantsätter en revers, skrifven af den venstra.
Jag kan icke fatta, att man skall hafva större förtroende till RiksgäldsContorets, än Bankens, Obligationer, ty kan icke Banken betala sin skuld, så kan säkerligen icke heller RiksgäldsContoret göra det.
Herr Lefren, Johan Pehr: Såsom Ledamot i de sammansatta Utskotten, borde jag kanske icke deltaga i denna discussion; men enär jag tillåtit mig en reservation emot Utlåtandet, ber jag alt få upplysa anledningen, hvarföre jag gjort den, anhållandes, att de, som täckas fästa någon uppmärksamhet dervid, ville lemna något yttrande, till ledning för Utskottens bedömande, öfver de skäl, jag anfört.
Jag instämmer deruti, att creditivet utställes till fullt i Million i silfver, men då jag är förvissad, att detta creditiv ej behöfver att för Realisationsföretaget ålitas, och sålunda tror, att denna summas upptagande såsom lån skulle letill en drygare onödig omkostnad, får jag uttryckligen tillstyrka, att Herrar Banco - 4a Den g J u 1 i i f. m.
Fullmägtige endast må lemnäs rättighet att begagna Creditiv å förenämnde belopp en Million R:dr silfver.
Yi hafva i Utskotten haft en lång discussion om skillnaden emellan lån och creditiv.
Om utvexlingen icke får börjas förr än reela fonden förhåller sig tiil sedelstocken, som 5 till 8, fordras, enligt uppgjorde beräkningar, att Banken skall införskaffa i, 100,000 R:dr Specie.
Jag anser ingen förstärkning i reela fonden behöfvas.
Denna tanka delades af 22 i Utskotten emot 4o.
De öfverröstade måste således afse medlen att åtsadkomma förstärkningen.
Vill man att dessa 1,100,000 R:dr skola finnas i Bankens hvalf, innan utvexligen får begynnas, så blir det kostsamt att införskaffa dem.
Vill man åter blott afse säkerheten för realisationens fortgång, så är denna lika stor, om Banken öfverenskommer med ett eller flere af de bättre Handelshusen i Hamburg, att i händelse af behof kunna anlita dem om större eller mindre del af den stipulerade Creditiv-summan, då man ej behöfde betala ränta för större summa än man bchöfde.
Ett så beskaffadt
Creditiv skulle troligen ej kosta årligen öfver ^ eller J procent.
Om Banken t. ex. ansågs behöfva förstärka sin fond med' 1 Million Species; så kostar detta årligen 5ooo Species i i proc. commissionsarfvode, hvaremot om Banken genast införskrifver samma summa, räntan, å 6 procent för hundradet,uppgår till 60,000 Species.
Att låta penningarne ligga i Harn - Don g Julli f. rn.
43 barg färdige, att när som helst till Banken afsändas, skulle således åstadkomma en besparing årligen af 55,000 Species emot att genast i låneväg upptaga och hitföra medlen, utan att realisationens säkerhet derföre vore mindre; ty jag förutsätter, att BancoStyrelsen måtte åtminstone 3 veckor förut kunna se, om den behöfver förstärka sin fond, eller icke.
Det är denna åsigt i afseende på skillnaden emellan cretlitiv och lån, som jag sökt göra gällande i Utskotten.
De, som frukta för utländska lån, lära finna, att den af mig föreslagne utväg är den minst betungande för Landet, och tillräckligt skyddande mot faran, att Banken kunde behöfva inställa vexlingen.
Öfverröstad i den först förehafde qvfestio an, anser jag mig skyldig att ställa mig beslutet lill efterrättelse, och yttra mig i qvsestio qvomodo.
Jag anhåller alltså att få göra några anmärkningar vid Stats- och BancoUtskottens ifrågavarande Utlåtande; och fäster mig först vid sjelfva ingressen, genom hvars blotta uppläsande tillräcklig vederläggning deraf torde vara åstadkommen.
Den lyder så bär: ”Då ”det är obestridligt och af erfarenheten vits”ordadt, att för beslutad myntbestämning ”någon annan egentlig garantie, än den red"bara metallens fria vexling, ej kan ställas, ”och det icke allenast skulle innebära en ”orättvisa, att genom öppnad rätt till oaf - 44 D c n g J ii I i i f. ra. ”bruten silfverinvexling, efter den i Utlå"tandetNro i.föreslagne evalvationsgrund, å ”128 sk., bereda säkerhet mot hvarje mynt”förbättring, utan att genom bestämd utsigt "till utvexling lemna mot myntförsämringen motsvarande säkerhet, utan ock genom "silfverutvexlingens uppskjutande till annan "epok, det med myntbestämningen åsyftade "ändamål skulle förfelas, hafva Utskotten an"sett tidens bestämmande för utvexliugen af ”silfver(böra blifva oberoende af kommande "Ständers beslut."
Jag förklarar mig icke vilja träda grannlagenheten för nära mot författaren till denna ingress, men måste dock erinra om olämpligheten åf att i våra beslut, hvilka äro af natur, att kunna ändras af kommande Ständer, framställa en aning om desse Ständars mindre klokhet och nit vid en frågas afgörande.
Hvartill behöfs väl 6n sådan mindre nogräknad insinuation?
Då närvarande
Ständer fatta beslut på skäl, som de tro grundade, böra de äfven hafva consideration för de skäl, som kommande
Ständer kunna taga till stöd för sina beslut.
Dessutom till hvilka tankar gifva icke desse Utskottens uttryck anledning, då de säga, att sedan myntförbättringen af dem blifvit förekommen, de äfven för att lemna motsvarande säkerhet mot myntförsämringen, ansett tiden för silfverutvexlingens bestämmande böra blifva oberoende af kommande Ständers beslut.
Vill det ej säga detsamma, sorn 0111 man sade:
Sedan vi D e u g Julii f. in. 45 förbättrat myntet, skola vi akta oss för, att ni försämra det.
Sådant är icke vackert, och uppkallar helt naturligt det omdöme, att man har en sjuk sak, eljest handlade man oberoende, utan att framkasta någon misstanka om andras böjelse att försämra, hvad man inbillar sig sjelf hafva förbättrat.
Jag öfverlemnar dessa anmärkningar till Utskotten, på det de vid besvarande af en förmodligen blifvande återremiss, måtte uttaga desse af mig utmärkta ord utur Utlår landet, så mycket mera, som jag med Herr Bruncrona anser detta uttryck alldeles ändamålslöst, ty om man befarar, att kommande Ständer hafva andra principer i dessa frågor, kan man äfven taga för afgjordt, att de ej stort bry sig om, hvad vi sagdt eller gjordt.
Den andra anmärkning jag bar emot detta Utlåtande, angår följande mening: "”hafva Utskotten trott tidpunkten ej ”böra af Rikets Ständer närmare bestämmas, ”än genom meddelad föreskrift, åt Banco”Fullmägtige, att efter fullbordandet af alla ”föreskrifne åtgärder, sednast vid 1831 års ”slut, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla, att utvexlingen kan börja den dag, "under loppet af år j832, Kongl. Maj:t fin"ner dertill vara lämplig.” Jag har reserverat mig emot Ridderskapets och Adelns beslut, att begära Kongl. Majrts sanction å den afgjorde myntbestämningen; icke derföre att jag icke tror, det en sådan sanction borde erfordras, men för det jag anser be - 46
Den 9 J u I i i f. m. gärandet deraf stå i uppenbar strid med 72 §.
RegeringsFormen, som väl i Grundlagsenlig väg kan förändras, men ej får tydas oell förklaras efter godtfinnande, än mindre brytas genom stiftandet af ny Civil Lag. Jag öfverlemna!' till Ridderskapet och Adeln sjelf att afgöra, om detta beslut står i full constitutionalitet och öfverensstämmelT se med förra beslutet, att silfverutvexlingstidens bestämmande bör vara oberoende af kommande Ständers beslut, och om det icke förr kan sägas vara ultraconstitutionelt.
Dessutom är sjelfva saken bristfällig, ty om orsaken till Konungens veto är icke här nämndt något ord.
Jag föreställer mig såsom mycket möjligt, att sådana politiska händelser kunna inträffa, hvilka föranleda Konungen att uppskjuta med bestämmande af utvexlingsdagen, utan att orsakerne härtill kunna meddelas till folkets kännedom.
Min mening är således:, att man bör jemte föreskriften till BanrcoFullmägtige, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla, när utvexlingen kan börja, utan vidare förbehåll öfverlemna till Kongl. Maj:t att bestämma tiden.
Min tredje anmärkning är riktad emot det förslag, sorn innefattas i följande rader: ”att i Banken må öppnas en depo”sitionsräkning lill insättande af myntadt, ”eller omyntadt, guld eller silfver, emot ”utbekommande Bancosedlar, efter ofvan”nämnde beräkningsgrund för silfver, och ”för guld efter bestämdt förhållande till silf - Den 9 J u I i i f. m. ”ver, med iakttagande derjemte, att för så”dan insättning en depositionsattest lemnäs, ”berättigande innehafvaren, att det insatta . ”beloppet af guld eller silfver, (belt eller uti ”mindre summor,) för motsvarande belopp ”sedlar åter uttaga.”
Det måtte vara, antingen en serdeles olycka för mig i uppfattningen, eller ock en oförklarlig motsägelse i Utskottens uttryck.
Hittils bär man trott, alt afyttringen icke kunde hafva vidsträcktare fördelar, än alt få penningar för varan, men Utskotten hafva gått längre; de hafva tillstyrkt utfående af allt i försäljningsväg, och ändå bibehållen återlösningsrätt till varan.
Med detta förhållande i fördelar, måtte det blifva klart, att Banken antingen icke får köpa något guld eller silfver, ulan på depositionsräkning, det vill säga detsamma sorn icke köpa, eller ock att någon depositionsräkning icke kommer att äga rum.
Det ena hindrar det andra.
Dessutom har jag en tanka, den jag visserligen icke begär skall delas af orthodoxa Realisateurer, men som må ursäktas af erfarenheten, att så skett tillförene.
Det kunde nemi. hända, att då depositions-sedeln förföll, Banken icke innehade silfver att förnöja Sedelhafvaren med.
Han fick då dubbelt skäl att klaga ; både öfver att lian icke erhållit silfver, och blifvit sviken uti ett speciell derpå gifvit löfte.
Jag anhåller att nu få besvara några serskilta emot mitt anförande riktade anmärkningar.
Herr Rosensköld har, för - 43 Den 9 Jij I i i f. m. mod ligen af nit för realisationen, föreslagit räntebetalningens utgående i silfver, samt äfven upptagit det fall, då ej funnes tillgång hos Bankens Gäldenärer på silfver till räntans erläggande, men hjelpt sig derifrån med tillstyrkandet af rättighet att uppsäga capitalet.
I en tid, då penningebrist äger rum, och jag vill påminna mig hafva hört, att Herr Rosensköld medgifvit ett sådant förhållande nu vara för handen, vore antagandet af hans project ett tvång, som jag, förliknar med att nyttja tumskrufvar.
Till Herr Stråles eget omdöme öfverlemnar jag, om det icke vore en sammanblandning af Statens och Bankens medel, att såsom han föreslagit, gifva Slaten rättighet att genom RiksgäidsConloiret upplåna silfver åt Banken.
Om jag ej bedrager mig, uppgifves ett af realisationens hufvudsyften vara, alt skilja Banken från gemenskap med Staten, och detta motverkades rakt genom bifall till Herr- Stråles åsigt.
Jag har äfven hört sägas, att Banken skulle komma att behålla alla räntorna och ej gifva med sig.
Utom det att sådant strider emot Bankens grundreglor, hemställer jag, hvad fördel skulle återstå för det allmänna, och om man ej då lika så väl kunde förklara Banken för ett Sedel-innehafvarnes, som ett Rikets Ständers institut.
Jag ber om 0 c n 9 J u I i i f. m. 4<3 om förlåtelse, för det jag börjar med att återgå till Utlåtandet N:o i, men några af Herr Bruncrona gjorde anmärkningar föranleda mig dertill.
Herr Bruncrona har trott sig finna någon irring i de nämnde Utlåtande bifogade Tabeller, men jag får dervid erindra, att alla deri förekommande uppgifter blifvit tagne ur Bankens egna Böcker, och controllerade af en af Utskottens ledamöter, nemligen af mig sjelf, samt BancoSecreteraren, så att jag ikläder mig ansvarspligt för ziffrans öfverensstämmelse med Bancoböckerne, fastän jag, såsom ej närvarande vid tryckningen, ej kan ansvara för, om tryckfel deri insmugit sig, hvilket lärer vara förhållandet med några af de i texten anförda ziffror.
Jag förfogar mig nu till egentliga föremålet för discussionen eller förevarande Utlåtande; och håller mig för ordningens skull till de deremot gjorde anmärkningar, efter som ämnet förekommer i Utlåtandet.
Emot Utskottens första satts, att anse tiden för silfverutvexlingen böra blifva oberoende af kommande Ständers beslut, har man invändt, att sådant ej vore grannlaga emot blifvande Representanter.
Jag deremot tror, att grannlagenheten emot oss sjelfva nu varande Ständer, samt rättvisa mot alla, hvars intresse beror af detta vigtiga beslut, fordrat denna åtgärd, emedan ett beslut om en myntbestämning, som icke skulle gå i verkställighet förrän den kun - 32 H. 4 5o Den g J ui ii f. m. de ändras, ej föranleder till något annat förändradt förhållande, än att i stället för 48 sier i sedlar 1111 lagligen utgöra en R:dr silfver, kommo 128 sk:r i sedlar att utgöra denna lagliga proportion, utan att lagens i»ud erhöll för senare fallet mer förmåga att göra sig gällande, än det nu äger för det förra.
Vårt redan fattade beslut om Bancosedelns devalvation är, såsom jag vid tillstyrkandet, hade den äran yttra mig, en vexel dragen på vår heder och upplysning, att vi sjelfva skola bereda detta beslut en ofelbar verkställighet, och häri kan jag icke finna någon brist på aktning mot kommande Ständer.
Emot förslaget, alt silfvermynt, efter bestämningsgrunden af 128 sk:r, må i Kronans uppbörd upptagas, har ingen anmärkning blifvit gjord, och jag behöfver således ej inlåta mig i försvar för detsamma.
I afseende på de tvänne erindringar, som blifvit gjorda vid förslaget om fri silfverutförsel, erkänner jag riktigheten af den ena; också torde
Utskotten vid besvarandet af åter-remissen ej underlåta att afhjelpa den af ren glömska tillkomne uteslutningen af ordet guld på alla ställen, der ordet silfver omnämnes, men klandret emot tillstyrkandet af fri utförsel af guld och silfver, kan jag ej gilla.
Denna gamla mercantila grundsats att blott indraga, men ej utsläppa guld och silfver, att liksom tillerkänna dessa begge varuartiklar egenskapen att ensamma med nytta kunna införas i ett land, denna grund - Den g /ulli f. m. 5i sats liar redan blifvit frånträdd nästan öfver allt i Europa,, äfven i England der den strängt varit iakttagen, och hvarest tillåtelsen att utföra omyntadt guld, som man kunde besvärja, ej hafva blifvit uppsmäldt af guineer, föranledde skandalen af benämningen swom Gold och nodsworn Gold, och af en mängd falska eder.
I delta land, äfven som i andra, der utförseln af de ädla metallerne är lika fri, som införseln, förspörjes dock ingen brist på rörelsens behof af denna vara, mer än på det af någon annan.
Blir den begärlig, drager allt enskilta speculalionen försorg, att den, så väl som hvarje lönande importartikel, blifver införd.
Under motsatt förhållande, nedsätter man blott värdet af guldet och silfret i sitt eget mynt, så mycket som motsvarar vådan och vanäran af lurendrejeriet, utan alt hindra dess utgående, om det behöfver utföras.
Bevis äro de exempel vi under perioder af sådane utförselsförbud äga, att man hos oss t. ex. betalt ioåiapict mer för samma qvantitet silfver, disponibel i Hamburg, än för den, som kunnat disponeras i Stockholm , eller att man i London med flere pr:ct mer betalt guld i stänger, som fått utföras, äft guld i guineer, som icke fått utföras.
För min del fäster jag visserligen mindre vigt vid den föreslagna depositräkningeii, emedan jag är öfvertygad, att den allmänna silfverutvexlingen snart kail taga sin början, 3a H, 4» Den 9 Ju 1 ii f. m. dock tror jag denna depositräkning äga fördelen att nu genast göra en art liten realisation i förhand, och så snart den stora så hastigt och säkert påföljer, finner jag dervid alldeles inga vådor.
Såsom ett oeftergifligt vilkor för Bankens framtida bestånd och förtroende, anser jag, att man börjar dess nya bana af ärlighet mot borgenärer, med att gifva den en grundfond, det vill säga en verkelig behållning, hvarmed tillgångarne öfverskjuta skulderne, och som jemte goda lagar för dess förvaltning och offentlighet öfver dess hela ställning, måste gifva den en kredit, öfverstigande den, någon enskilt man eller något vanligt enskilt handelsbolag kan^äga, och hvaraf näringarne kunna under svårare conjunkturer draga den största fördel.
De tidpunkter nemligen , då dessa mäst behöfva biträdet af en Bank, äro sådane, då någon stark handeiscrisis skakat förtroendet till enskilta låntagare, och således förorsakar starka återfordringar af långifna capilaler, just under det att samma crisis hindrar försäljningen af de varulager, som äro ämnade att betäcka lånen.
Finnes då någon inrättning, (såsom t. ex. vår Bank borde och kunde blifva), genom sjelfva sin ställning höjd öfver det misstroende, som drabbar andra, måste ditströmma de capitaler, som räddhågan undandrager andra användanden, och om då en sådan inrättning förvaltas med klokhet, vishet Och varsamhet, kan den lemna de Den 9 Julii f. m. 53 betryckta näringarne de största biträden.
Sålunda t. ex. kom Engelska Banken, under den svåra handelscrisis vid slutet afår j825, mångfalldiga näringsidkare till verksammaste biträde, till. och med genom stora sedelemissioner, utan ringaste våda för dess egen credit.
Lika med hvad Herr Hegardt yttrat och min reservation innehåller, anser jag öfverflödigt, att fordra någon ökad proportion af Bankens reella fond till sedelstockens, såsom vilkor för utvexlingens början.
Säkerheten för denria orubbade fortgång ligger endast i visheten af lagarne för dess förvaltning, och säkerheten för dessa lagars efterföljd.
Äro de goda, kan lätlligen otillräckligheten af en liggande reel tillgång fyllas genom Bankens ägande credit.
Under motsätt fall skulle deremot snart \ och deröfver kunna blifva ett för ringa förhållande af reella fonden till sedelstocken.
Att jag detta oaktadt bifallit förslaget om silfverfondens tillökning, har skett för att genom ett föga kostbart offer åt allmänna farhågan bereda det stora företaget af realisationen ett ytterligare stöd i opinionen.
Skulle icke denna farhåga genom ämnets diskuterande redan vara tillräckligt undanröjd, torde den dock kunna tillfredsställas, om man såvida ändrade Utskottens tillstyrkande, att man utsatte en bestämd summa af t. ex. 6 millioner, som reella fonden borde hafva uppnått, innan realisationen finge börjas, och torde denna fond så mycket hel - \ 54 Den 9 Ju 1 i i f. m. dre kunna anses fullt tillräcklig, som Banken aldrig ägt en så stor reel tillgång, eller någonsin under utvexlingsperioder behöft den på långt när så stor, hvarom vidare den Utskottens Utlåtande bifogade Tabellen N:o i, närmare upplyser.