Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva emellertid blifvit tillsagda att här invänta statssekreteraren,“ blef svaret.
“Det var mindre artigt att låta vänta på sig,“ menade Stagnelius, som var vid retligt lynne.
Nils von Rosenstein.
“Det var en sorglig tilldragelse, som förorsakade din afflyttning från Malmskilnadsgatan,“ återtog kamraten.
“Sorglig,“ upprepade Stagnelius, “hvem kan påstå det?
Jag ledsnade vid min boning, och det är någonting som ofta händer mig.“
“Jag menar naturligtvis Claes Henrik Bergmans förtviflade beslut att afhända sig lifvet.
Han bodde ju vägg om vägg med dig.
Det var en ruskig tilldragelse.“
“Har Claes Henrik skjutit sig?“
Stagnelius såg på vännen med förundrad min “Ah, nu minns jag, löjtnanten, min granne!“
“Och det samma dag som man sagt, att förlofningen med Amanda Krause skulle firas.“
“Det var dumt gjordt af honom,“ mumlade Stagnelius.
“Man påstår orsaken vara, att flickan tagit tillbaka sitt ord och därmed beröfvat Claes Henrik utsikten att få sina affärer ordnade.“
Stagnelius teg.
Vännen fortfor:
“Händelsen har emellertid gripit flickan så, att hon insjuknat, och fråga lär vara om hon någonsin kommer upp från sitt sjukläger.“
“Döden är lifvets vinst,“ sade Stagnelius och tilllade därefter: “Statssekreteraren låter allt vänta på sig bra länge.
I detsamma gick dörren upp, och Rosenstein inträdde.
Han underrättade herrarna, att han den aftonen icke hade något att skrifva, men föreslog dem att stanna och äta en biffstek med honom.
“Nej, jag tackar, det behöfs icke,“ svarade Stagnelius helt buttert, tog sin hatt och gick samt tvingade vännen att följa sig.
Utkommen på gatan yttrade denne:
“Du har ett högst besynnerligt sätt, då du kan svara vår chef så som du gjorde, när han bjöd oss stanna.“
“Nå, än sedan!“ inföll Stagnelius.
“Jag var icke kommen till honom för att äta biffstek, och jag kände mig icke alls hågad därför.
Min själ är för ögonblicket upptagen af min Amanda, och jag önskade därför att få återvända till mitt hem.“
Måhända skref han den aftonen sitt poem “Amanda“.
Grafkullarna på Maria kyrkogård grönskade.
På en af dessa, hvilken var särdeles väl vårdad, fanns ett enkelt träkors, hvarpå endast stod namnet Amanda.
En ung man med ett sjukligt utseende satt på en bänk ett stycke därifrån, stirrande på korset.
Ett fruntimmer nalkades och blef stående vid sidan af grafven, betraktande den unge mannen en lång stund, hvarefter hon böjde sig ned öfver kullen för att smycka den med friska blommor.
Mannen reste sig, utropande i häftig ton:
“Hvarför störa hennes slummer?
Låt henne hvila i frid och tag bort blommorna!“
Den tilltalade lydde.
Utan att säga något vidare, aflägsnade sig mannen.
Då han hunnit till norra kyrkogårdsporten, stod den unga kvinnan vid hans sida, sägande:
Kvinnlighet och erotik I
ANNE-CHARLOTTE LEFFLER:
KVINLIGHET OCH EROTIK. I.
»Mycket täckt i sanning -- en alt för täck grupp», sade den artige fotografen.
»Mor och dotter så där förtroligt tillsammans!»
»Det är inte min dotter», sade den gamla, leende.
»Åh, åh! sonhustru då, förmodligen!
Eller, jag menar -- inte sonhustru, men en liten fästmö, säkerligen!»
Den unga rodnade lifligt vid dessa ord -- en plötslig rodnad, som jagade blodet upp i ett par underliga spetsar uppåt tinningarna.
»Nej -- vi äro bara två goda vänner», sade fru Rode, »fast det är en liten olikhet i ålder, förstås.»
»Ser du», hviskade den unga flickan ifrigt, då fotografen sysslade vid apparaten.
»Jag visste nog, att det skulle ge anledning till sådana gissningar.
Och när nu porträttet kommer till Alger, så skola alla Rikards vänner naturligtvis tro det samma.»
»Åhnej, porträttet kan då i alla fall lyckligtvis inte rodna.
Det är just du själf, som ger stöd åt dessa rykten genom att blossa så där vid minsta anspelning.»
»Ja -- är det inte förargligt -- är det inte dumt och meningslöst att blodet så där skall rusa upp i ens ansigte, när man als inte vill det och utan något skäl!»
»Var så god -- ansigtet något mer hitåt, om jag får be!»
»Vänta -- jag ville bara ordna omgifningarna litet bättre först.»
»Förlåt, min nådiga fröken, jag försäkrar att fröken kan lita på min artistiska blick i det afseendet.»
»Men det är inte fråga om det artistiska nu», inföll fru Rode. »Jag ville så gärna att omgifningarna skulle se ut som de vanliga i vårt hem.
Det är just därför vi tagit med länstolen och lampan -- porträttet skall skickas som julklapp till min son, som är i Alger.
Han är löjtnant vid generalstaben, men har gått i fransk krigstjänst och har inte varit hemma på tre år -- och det skall glädja honom att få en liten bild från vårt dagliga lif.»
»Alltid skall tant prata och babbla i onödan bara det blir tal om din son», hviskade flickan skämtsamt, i det hon kysste den gamla på örat.
»Hvad har fotografen med det där att göra?
Det tjänar ju bara till att styrka hans misstankar, begriper inte tantis det!»
»Han måste ju veta hvarför vi nödvändigt vilja anordna allting efter vårt eget hufvud», svarade fru Rode, litet tillrättavisande.
»Ställ nu lampan på sin rätta plats, som vi kommit öfverens om.
Och brefvet! hvar är brefvet?
Åh, så förargligt -- nu har jag visst glömt det hemma.
Alie, tag hit min svarta påse.
Nu skall man få se, att den ligger kvar i vagnen.»
Hon började att med den största oro leta i fickor, på bord och stolar och talade i en så ängslig ton, som vore det fråga om en verklig olyckshändelse.
Alie storskrattade.
»Jag undrar, hur många gånger den svarta påsen varit bortkommen och tant färdig att få slag af förskräckelse», sade hon.
»Naturligtvis ligger den här -- se, bakom ryggen på tant!
Ack den slarfviga, orediga lilla gumman!»
»Förlåt -- men jag tycker det skulle se naturligare ut, om fröken hölle brefvet i handen och läste högt ur det för sin mor -- för frun, menar jag.»
»Nej, nej, det går inte an», inföll fru Rode ifrigt.
»Det skall föreställa att ett bref från min son just kommit, och då läser jag det alltid först själf.»
»Seså -- nu jollrar hon om sin lille gosse igen», hviskade Alie och nöp henne i armen.
Fotografen försvann bakom apparaten och Alie fortfor: »Ser du det, ditt gamla troll, att till och med fotografen tycker att det vore naturligare, om jag finge läsa brefven strax.
Men unnar tant mig det någonsin, kanske?
Nej bevars, tant skall förstås alltid vara så vigtig och se efter, om de innehålla några hemligheter först.
Liksom tant sedan kunde tiga med dem för mig i alla fall!
Liksom hon inte så småningom klämde ur sig hvarenda smul.»
»Tyst, pratmakerska!
Sitt ordentligt nu och låt bli att gräla.
Du måste se mild och kvinlig ut på porträttet, kan du väl förstå!
Och stryk den där otäcka luggen ett litet grand ur pannan.
Jag är säker om, att Rikard inte tycker om den.»
»Än se'n!
Nej», sade hon energiskt, i det hon drog fram håret, som den gamla strukit tillbaka.
»Aldrig i evighet går jag in på att ha uppstruket hår, det har jag sagt tant hundra tusen gånger.»
»Stilla nu, om jag får be!»
»Nej, hör nu tantis, låt bli att skjuta ut underläppen så där!» hviskade åter Alie, som ej tycktes vara i stånd att hålla sig stilla en minut.
»Jag vill inte ha en svärmor, som ser så där elak ut!»
De voro båda färdiga att brista i skratt, då fotografen varnande höjde handen med elegant utsträckt pekfinger och ropade: »nu börjar jag».
Det var skada, att ej en målares känsliga pensel fick återge den grupp, som nu satt framför fotografiapparaten i den starkt solbelysta ateliern.
Den gamla i sin länstol med den höga, ranka, litet framåtböjda figuren, det oaktadt ålderdomen lifliga och rörliga ansigtet, hvilket visserligen talade om genomgångna sorger men äfven om en spänstig glädtighet och en humor, som lekte i de många, fina rynkorna vid ögonen och i det lilla, förnöjda leendet i munvinklarna.
Det hvita håret, mjukt och silkeslent, men mycket tunnt, krusade sig vid tinningarna, hufvudet var för öfrigt täckt af en rund, svart sammetsmössa, kantad af en bred, gulnad äkta spets, som föll ned öfver nacken.
Den unga, bekvämt uppkrupen i ett soffhörn bredvid henne med ena armen stödd mot bordet och ögonen uppmärksamt fästa på den gamlas ansigte, under det denna syntes läsa högt ur brefvet.
En uttrycksfull utpräglad fysionomi, en fin, mjuk figur med snabba, litet fogelaktiga rörelser, mörkblå närsynta ögon med ovanligt stora pupiller och starkt beskuggade af raka, skarpa ögonbryn och en något framträdande panna, öfver hvilken det grågula håret krusade sig lätt och luftigt, liknande ett dammoln, som satts i rörelse af en solstråle.
Hakpartiet mycket rundt och vackert, den fina munnen i hög grad känslig och nervös.
Både ansigtet och figuren voro fulla af kvinligt behag, men uttrycket var så medvetet och beherskadt, att det i allmänhet verkade något afkylande på de män, som fängslades af Alies kvinliga fägring och liffulla, skimrande väsen.
Det fans mer än en man af hennes beundrare, som drömde om hur hänförande detta fina, rörliga ansigte skulle vara om det en gång kunde lemna sin reflekterade förbehållsamhet och smälta i kvinlig ljufhet.
Och att älskas af en sådan kvinna som Alie, att se dessa allvarliga, litet grubblande, alt för kritiskt forskande ögon vekna till ett uttryck af ömhet och hängifvenhet -- det hade föresväfvat flere män såsom den största sällhet på samma gång som den största utmärkelse, som kunde tänkas.
Men denna lycka hade ännu ingen man ernått och man hörde ofta bland ungherrarna det uttalandet om Alie: »vacker, kvick, glänsande -- men utan kvinlig känsla».
Rikard Rode hade tillbragt sin julafton ute med några kamrater vid regimentet -- fransmän, för hvilka denna dag icke hade någon betydelse.
Då han kom hem på natten låg ett stort kuvert på hans bord med moderns handstil.
Han öppnade det ifrigt och gaf till ett utrop af glad öfverraskning, då han tog upp det vackra och väl lyckade kabinettsporträttet.
Hans mor hade aldrig förr kunnat förmås att låta porträttera sig.
Han förstod, att det var Alies energi, han hade att tacka för, att det nu slutligen skett.
Och Alie själf!
Ja, af henne hade han visserligen en gång fått ett porträtt, men det var nu redan flera år gammalt.
Hon var ännu lika vacker, tycktes det!
Där sutto de båda så förtroligt tillsammans vid vinterlampan i det gamla hemmet.
Han kände igen alt ända till den enkla gammalmodiga bordduken, som för länge sedan varit utdömd och likvisst ej ännu tycktes ha blifvit ersatt af en ny.
Nej, hans mor hade ju aldrig råd att köpa någonting för egen del, alt hvad hon kunde spara ihop gick åt till hans dyrbara studieresor.
Det var eget att tänka, att Alie under dessa tre år, han varit borta, kommit att intaga en dotters ställning hos hans mor!
Ja, han hade henne att tacka för mycket.
När hans syster
Ida så plötsligt rycktes bort, kort efter det han anträdt sin utrikes resa, skulle han naturligtvis blifvit tvungen att afbryta sina studier och vända om hem till den ensamma modern, om ej Alie då hade varit villig att intaga sin aflidna väninnas plats.
Hon hade själf kort förut mist sin egen mor och stod nästan ensam i lifvet, men hon var, ehuru långt ifrån rik, dock tillräckligt förmögen för att kunna lefva oberoende -- ja, han visste genom Ida, att hennes plan hade varit att gifva sig ut på resor i främmande länder, och då var det ju alltid en uppoffring att i stället flytta till den gamla, som vid den tiden icke hade tanke för något annat än sin våldsamma, otröstliga sorg.
Fru Rode hade egentligen aldrig tyckt om Alie medan Ida lefde, det visste Rikard mycket väl.
Hon hade till och med, alt sedan de båda flickornas barndom, ogillat deras förtroliga vänskap, först i anledning af Alies familjeförhållanden -- modren lefde skild från sin man, systern var en sångerska af andra rangen med ett något tvetydigt rykte -- men sedan också på grund af Alies egen personlighet, som var alt för egendomlig och påfallande för att ej väcka misstroende hos en mor, som gärna ville göra sin dotter till ett praktexemplar af en normal kvinna.
Ja, Alie hade visst varit mycket omogen ännu, då
Rikard såg henne sist, ehuru redan då tjugutvå år gammal.
Det var så mycket, som jäste hos henne, att hon ej kunde komma till harmoni så lätt som andra, mer torftigt anlagda naturer.
Det var något så ombytligt och oberäkneligt i hela hennes väsende -- hon kastades mellan entusiasm för vissa allmänna ideér och intressen och en förbehållsam kyla så snart man kom in på känslornas område.
Försökte man blott att på långt håll närma sig hennes djupare känslolif drog hon sig ängsligt tillbaka och slog bort hvarje allvarligt ord med skämt.
Rikard undrade, om hon förändrat sig mycket under dessa sista år, då hon och modern nu tycktes förstå hvarandra så väl.
Men modern hade nog också förändrat sig, Alies inflytande hade gjort sig gällande öfver den gamlas mottagliga natur, hennes lifsåskådning hade vidgats och Rikard hade mången gång vid läsningen af hennes bref känt, att han hade Alie att tacka för att hans mor förstod honom så väl och kunde följa honom i alla hans intressen.
Tidiga sorger och ett enformigt, tillbakadraget lif hade samlat litet damm öfver en af naturen klar intelligens; men på de sista åren hade luften rensats i hemmet, det kände han, en friskare vind hade fått spelrum mellan tak och vägg, hans mor var hans så helt och hållet nu, förstod hon honom i alt, delade alt med honom såsom sällan ålderdomen förmår göra det med ungdomen.
Rikards känslor värmdes för Alie mer och mer, då han med porträttet i handen tänkte på alt detta.
Det var egentligen underligt att han, som alltid varit så lifligt intresserad af henne, dock aldrig hade varit förälskad i henne.
Ida hade alltid önskat att han skulle blifva det och gjort alt för att sammanföra dem så ofta som möjligt; med modern åter hade förhållandet varit motsatt.
Rikard skrattade ännu, då han tänkte på, hur orolig hon hade varit, om de någon gång händelsevis blifvit lemnade på tu man hand, och hur hon alltid haft ett eller annat litet förargligt yttrande om Alie, när hon tyckt sig märka, att Rikard var mer än vanligt intresserad af henne.
Nå, nu hade väl alt detta förändrat sig.
Om de nu, då de återsågo hvarandra, skulle lära att älska hvarandra, så kunde väl förmodligen ingenting glädja modern mer.
Fast underligt var det ändå, att hon så föga talade om Alie i sina bref. Hennes namn förekom naturligtvis oupphörligt, så sammanknutet som det var med moderns dagliga lif, men aldrig några uttalanden om hvad
Alie under dessa år blifvit för henne, aldrig någonting, som egentligen var egnadt att väcka Rikards intresse för henne.
Det var förmodligen en finkänslig grannlagenhet af modern; hon var rädd att Rikard skulle tro, att hon ville inverka på honom i detta afseende, liksom Ida förr försökte göra.
Rikard kände sig egentligen ej skapad för det husliga lifvets undangömda lycka och hade just aldrig varit tilltalad af tanken att gifta sig med en flicka utan nämnvärd förmögenhet.
Han älskade lifvet i stor stil och hade alltid drömt om att gå andra vägar än medelmåttans vanliga.
Och dock hade han aldrig kunnat besluta sig för att göra ett lysande parti, oaktadt tillfälle därtill mer än en gång erbjudit sig under hans vistelse i utlandet, där han lefvat mycket med inom det högre sällskapslifvet och blifvit firad och bortskämd af vackra och spirituela damer af flera nationaliteter.
Var det icke ändå innerst tanken på Alice, som gjort att han hela tiden varit så kallsinnig gent emot dessa förförelser?
Han satt länge kvar med porträttet i handen och moderns bref framför sig.
Modern hade skrifvit som förklarande text till bilden: »Jag har just fått bref från dig, och Alie sitter otålig och väntar på att få del af innehållet».
Brukade således Alie få del af hans bref?
Och väntade hon verkligen med otålighet härpå?
Och han, som plägade skrifva så förtroligt till modern -- lägga hela sitt själslif öppet för henne, meddela henne alla sina planer, hvarje den flyktigaste känslostämning!
Alie kom honom nära med ens!
Hon hade således under alla dessa år lefvat i förtrolig beröring med hela hans inre lif.
Han började längta efter att återse henne och det var med verklig spänning och en obestämd förkänsla af, att hans lif först nu skulle börja blifva rikt och personligt, som han på våren styrde kosan mot fosterlandet.
Han väntades tidigt på f. m. med ångbåt från Lübeck.
Alie hade just fått hem en ny vårklädning och hade tagit den på, då hon kom in till frukostbordet.
Hon brydde sig i allmänhet icke mycket om sin klädsel och kunde nyttja samma klädning dag ut och dag in i åratal.
Men när hon gjorde sig något nytt använde hon alltid mycken möda på att välja någonting verkligt vackert, utan att bry sig synnerligen mycket om det herskande modet för dagen.
Det fans ett ord, som för henne betecknade det hon mest af alt afskydde i verlden: det banala -- antingen det nu gaf sig uttryck i ord, känslor, möbler, kläder eller prydnader!
Hällre ohöflig, än banalt artig -- hällre hård och frånstötande än banalt känslofull, hällre klädd i afstickande färger och i tyger, som als icke passade för årstiden, än i en banalt vårdad modedrägt.
Den drägt hon nu valt för att mottaga
Rikard klädde henne så väl, att fru Rode, som var mycket svag för skönhet och aldrig kunnat tåla en ful människa, blef lifligt betagen, då hon fick se henne, vände henne rundt flera gånger och beundrade henne.
»Mycket, mycket vackert.
En så egendomlig, sjögrön skiftning på den där atlasen i lifvet!
Ett så öfverdådigt perlbroderi!
Det där som faller ned kring halsen som ett regn -- det ser mycket pikant ut.
Vänd på dig litet -- nej, inte så där, sväng dig om så där hastigt som du brukar.
Du skulle se hur det glimmar af perlorna.
Sådant där glitter passar just för dig, en ormaktig, hal liten trollpacka som du är.
Det är som något man vill hålla fast, men som alltid glider en ur händerna.
Hon är alldeles lik en såpbubbla i dag, hela flickan!»
»Den bilden var inte så dum, lilla tantis», sade Alie, som i dag tycktes vara i ett humör lika strålande som hennes perlor. »Det är ändå roligt att vara väl klädd.
Jag känner mig som om jag kunde hoppa öfver småtak i dag.»
Hon stod vid bordet och lade sista hand vid ordnandet af en stor blomskål med perlhyacinter, gullvifvor och blåsippor, instuckna i mossa.
Fru Rode betraktade den varma färgen på hennes kind och det skimmer, som låg öfver hela hennes uttryck; och plötsligt kommo tankar öfver henne, som läto en liten skugga glida öfver hennes öppna, rörliga ansigte.
»Du ämnar väl inte behålla den där drägten på i dag», anmärkte hon tort.
»Jag är rädd att Rikard skall finna det löjligt, att du tar på dig det bästa du har så här dags på morgonen.»
Alie svängde sig om med en blixtlik rörelse, så att perlorna gnistrade; rodnaden brände sig fast med skarpa kanter uppåt tinningarna; hennes litet nervösa röst, som var ett ytterst känsligt instrument, tolkande alla de växlande stämningar, hon var så angelägen om att dölja, fick ett hvasst och obehagligt tonfall, då hon inföll: »åh, var inte rädd!
Jag skall inte lägga några krokar för tants gullgosse» -- och härmed sprang hon in i sitt rum, klädde om sig på två minuter och kom åter ut i sin något illa medfarna, svarta vinterklädning.
Feststämningen var borta både hos henne och fru Rode, hvilken satt och grämde sig öfver att hon sårat Alie och funderade på hur hon skulle få henne glad igen.
Denna lilla misstämning kastade en skugga öfver hennes glädje, då hon en stund därefter fick omfamna sin son.
Hon såg också att Rikard kände sig obehagligt berörd af det flyktiga och konstladt likgiltiga sätt, hvarpå Alie hälsade honom.
»Hvilken otäck, gammal gumma jag är», sade hon för sig själf. »Jag som just ville att hela hemmet skulle stråla emot honom, då han kom -- och så har jag själf förstört hela glädjen med mina dumma och onödiga farhågor.»
»Vänta -- nej, du skall inte berätta någonting förr än Alie kommer in», afbröt hon sonen, då de suto tillsamman i soffan i hvardagsrummet, sedan han packat upp och ordnat alla sina saker, hvilket skedde strax sedan han kommit inom dörrarna.
»Låt mig gå efter Alie först.»
»Men hör nu, mamma, säg mig, hvad går det egentligen åt Alie?» utbrast den unge officern och sprang upp.
Han satt aldrig många minuter på samma plats.
»Hvarför tog hon så snäft och ovänligt emot mig?
Jag som trott mig förstå af mammas bref, att hon ändå hyste både intresse och vänskap för mig.»
»Det gör hon också, Rikard, det kan du vara säker på.
Så som hon följt med hela ditt lif under alla dessa år --»
»Således är det bara den vanliga, svenska tillgjordheten», utbrast han, förtretad.
»Jag mins det där sen gammalt -- här i norden kan en flicka aldrig vara naturligt vänlig mot en man, utan det skall vara god ton att vara fjär och förbehållsam och försigtig, som vore hennes dygd i fara vid minsta blick från en karl.
Jag är van att umgås på en helt annan fot med unga damer, skall jag säga mamma.
Amerikanskorna t. ex. hur naturliga och kamratlikt vänliga äro de icke mot en man, så snart de lärt känna honom.
Usch, jag kan inte med det där svenska pryderiet och hyckleriet!»
Han gick af och an och kastade tillbaka rockuppslagen, som om de tryckte honom på bröstet. »Puh!
Hvad det ändå är för en kvalmig atmosfär här i vårt hederliga Sverge.»
»Men det är verkligen inte als likt Alie att vara pryd, det försäkrar jag dig.»
»Nå, så bed henne komma in då och säg, att jag verkligen inte är så farlig.
Hon behöfver inte als använda så starka medel för att hålla mig på afstånd.
Jag har en mycket fin näsa i det fallet och har ännu aldrig fallit en kvinna besvärlig -- aldrig gjort min kur för någon, som ej uppmuntrat mig därtill.»
»Alie, Rikard tycker det är så konstigt af dig, att du håller dig undan på detta sätt» -- fru Rode talade i den halföppna dörren in till Alie, som satt och skref, »han är riktigt förargad på dig.
Kom ut nu!»
»Jag har inte tid», svarade Alie utan att se upp.
»Jag måste få af det här brefvet i dag.»
Först vid middagen visade hon sig åter, och fru Rode såg, att Rikards blickar nu underkastade henne en tämligen omild kritik.
Detta gjorde henne med ens så förunderligt varm om hjärtat för Alie.
Hon höll i själfva verket af henne som en dotter och tålde aldrig af andra den minsta anmärkning mot henne.
Hon ville gärna att hennes son skulle beundra henne -- bara han icke fäste sig vid henne på allvar.
Hvarför hon egentligen var så rädd för detta gjorde hon sig icke riktigt reda för.
»Det är bäst
Rikard väljer någon, som jag aldrig förr sett», brukade hon ibland helt uppriktigt säga till Alie. »Jag har så stora fordringar, att ingen som jag känner någonsin kan tillfredsställa mig.
Därför vill jag inte känna henne förr än det är för sent att ändra -- då får jag naturligtvis lof att försöka vara nöjd.»
Detta hade dock icke hindrat henne att oroas af den lifligaste svartsjuka å sonens vägnar hvarje gång hon sett någon annan man egna Alie sin hyllning.
»Hvad alt är sig likt här», sade Rikard, då de efter middagen suto tillsammans alla tre.
»Samma stick-korg, som jag alltid brukade leka med och trassla till garnet -- mins mamma det -- och samma gamla, nötta album, som jag till mammas förtviflan brukade sitta och knäppa på.»
»Ja, och du har ännu samma oro i fingrarna, kan jag märka», sade modern och slog honom skämtsamt på händerna.
»Ja, och i benen», inföll han och sprang upp.
»Mins du, hur du brukade förmana mig att man bör sitta stilla och icke gå så där af och an, när man talar.
Se här -- de gamla märkena på mattan efter min kammarmotion här inne om kvällarna.
Åh, hvad det altsammans kommer lefvande tillbaka för mitt minne!
Men hvad jag icke förstår», sade han och stannade, »det är, att ni kunnat lefva på det här sättet i så många år utan den minsta omväxling.
Mamma, som är gammal och gått igenom så mycket, det kan så vara -- men Alie -- dag ut och dag in lika -- och det medan jag tumlat om i lifvet under så många, olikartade förhållanden -- gjort fälttåg i Afrika, upplefvat alla möjliga äfventyr -- jag vet inte, jag får förnimmelsen af något trångt och förkväfdt när jag tänker på det lif, ni fört.
Har du varit lycklig med detta, Alie?
Hvad är det som förmått dig att lefva så -- det skulle jag bra gärna vilja förstå.»
Han stannade, kastade sig ned i den lilla soffan bredvid henne och började leka med hennes brodergarn.
Hon satt med återhållen andedrägt, lutad öfver sitt arbete.
Om han bara ville gå sin väg -- ej sitta henne så där nära, ej snudda så där vid hennes axel, som han gjorde, då han lade handen på soffryggen bakom henne.
Åh, om han ville resa sig upp och gå -- bara en liten bit bortåt rummet, så skulle hon nog återvinna sin själfbeherskning och kunna svara honom lugnt och naturligt.