Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Är munk!
Ser du icke kåpan, Svarta Falk?
– Munk är jag icke!
Min burnus är hednisk som ditt eget nunnedok, Vestal!
– En broder, som späker ditt kött, är du åtminstone icke!
– Indianen låter sina blickar svepa öfver arabens runda former.
– Nej, spädlemmade Svarta Falk.
Också betraktar du mitt nobla hull med afund!
Måtte din skugga aldrig förminskas.
Det tål den icke vid.
– Det är sant!
Men hvad som måste ske, sker.
Sedan hundratals sekunder försmäktar jag af kärlek till denna vestal.
Allah lär vara stor, men hennes kyla är på min heder större!
Det glittrar i vestalens ögon, och hennes skratt klingar eggande bakom sidenmaskens frans.
Hon lyfter sin arm, kokett, och håller lampan fram mot sin tillbedjare.
– Svarta Falken är ute för sent – säger araben.
– Vestalen har låtit den heliga elden slockna.
Rundt omkring dem brusar och böljar människohafvet; men nu sker ett under.
Vattnet delar sig i två väggar, som vördsamt nigande och bugande draga sig tillbaka, och mellan dem skrider Diana fram, följd af sina nymfer.
Också araben hälsar höfviskt.
– Gif mig din arm – säger Diana.
– Och låt oss dansa.
Det spelar snart upp.
– Hon afskedar sina nymfer med en gudomlig gest.
Vågorna slå åter samman, människohafvet brusar och böljar, araben och gudinnan drunkna för en stund däri.
– Hvad är ditt namn, höfding?
– Jag heter Youssouf.
Från Lyckliga Arabien.
– Lyckliga Arabien!
Det klingar skönt.
Tag mig med till ditt land, Youssouf.
Nu spelar det upp, och nu dansa vi dit!
Han lägger sin arm omkring Dianas lif, och gudinnan lutar, lycksaligt leende, sitt hufvud mot hans bröst.
Fötterna bära dem båda mekaniskt i musikens rytm.
Han ser tusen stjärnor och solar gnistra från diamanterna i halfmånen, som smyckar hennes änne.
– Se! – säger en fetlagd riddare från 1500- talet till en grand af Spanien, som står lutad mot en marmorkolonn.
– Se hur Diana hänger i den där arabens armar!
Hon liknar icke en kyskhetens gudinna!
Han är en kavaljer, som redan förut lär ha skaffat sig ett försvarligt harem vid hofvet.
– En tjufskytt är han, som jagar på kungens mark – det straffas med lifvets förlust efter lagen!
Hela salen med alla människorna svänger rundt för arabens ögon, när han slutat dansa.
Men han känner gudinnans arm under sin och hör hennes flämtande röst:
– Berätta mig någonting om din tro, Youssouf!
Är Mohammed din Gud?
– Allah är stor, och Mohammed hans profet.
Jag tror på ödet, och mitt öde står skrifvet i stjärnorna – han ser henne in i ögonen; men de tindra bakom sidenmasken så oförtäckt, att han måste sänka sin blick.
Gudinnans barm böljar hvit under det månskenslika sidenstoffet, som alltför tydligt framhäfver gestaltens yppiga linier.
– Hvad tänker du på, Youssouf?
– På Diana, som jag dyrkar! svarar han småleende, ty han erinrar sig just sagan om Actæon.
– Din dyrkan är föga värd.
Din röst har ingen värme, och dina ögon intet uttryck!
– Höga gudinna!
Jag är icke så förmäten, att jag själf tror mig vara Endymion!
– Hvem var då Dymion? frågar hon i missnöjd ton.
– En sofvande yngling, som Diana ägnade sin kärlek.
För att ostörd få smeka honom, försänkte hon Endymion i evig sömn.
Det vill säga, att gudinnans kärlek vållade hans död.
– En underlig saga!
Hvarför väckte hon icke sjusofvaren?
– Han var ju endast en dödlig, hon en gudinna – och mycket prude.
Hon skrattar till nervöst och höjer på axlarna, som om det hvirflat en kåre längsmed ryggen:
– Hu – uh!
Menar du, att en gudinna måste ha en isklump i stället för hjärta?
Då aflägger jag hellre min värdighet och förbehåller mig rätten att känna som en människa!
De ha hunnit till ett af de inre gemaken.
Hon lösgör sin arm från hans och aftager sin mask.
– Hvad nytt, herr etatsråd? frågar drottningen.
– Ingenting af vikt – säger Struensee, i det han, bugande, blottar sitt ansikte. – Grefve Holck agiterar ifrigt för att få Warnstedt remplacerad med den unge Hauch.
– Det får icke ske!
Jag skall tala vid kungen om den saken redan i kväll!
– Dessutom lär grefve Holck – tydligtvis i afsikt att förbättra sin egen kredit – ha föreslagit en ny resa till hertigdömena i Maj. H.
M:t nämnde någonting därom i förmiddags.
Det blixtrar till i hennes ögon vid minnet af den skymf, hon för tre år sedan fått utstå.
– Och hvad svarade Ni?
– Att H.
M:t drottningen utan tvifvel skulle finna planen god och i nåder behaga sluta sig till sällskapet.
Detta roade synbart kungen.
Förmodligen blefve det ett streck i räkningen för grefve Holck, om E.
M:t reste med.
– Då skall jag med, om det än bär till Antipoderna!
– Hon nickar energiskt.
– Den här gången skall det icke lyckas den uslingen att utestänga Danmarks drottning.
– Gif mig er arm och för mig till de kungliga gemaken.
Och timmarna svinna som vaxet i ljusen, hvilka flämta i dammet från de dansandes skor.
Glädjen, som nått sin höjdpunkt, bär jordens stoft på sina vingar.
Det gäspas redan bak maskerna i smyg.
En haremsdam med svällande former och eldiga ögon bjuder Youssouf till dans.
– Fordom var jag en gudinna – hon hviskar sakta i hans öra – men nu är jag vorden kvinna – och tillhör ditt folk!
På nattduksbordet i Struensees sofrum brinner ljus ännu klockan fyra på morgonen; han själf ligger med händerna sammanknäppta under nacken och stirrar upp i mörkret under sänghimmeln, som om han ansträngt sig att skåda in i framtiden.
Nyss har en ung drottning med lidelsefulla ord låtit honom förstå, att han funnit nåd för hennes ögon; men medvetandet därom tycks ha lämnat hans inbillning oberörd, ty ingenting i hans ansikte vittnar om, att han tänker sinnesretande tankar eller drömmer om lyckan.
Väl har han bemödat sig om att vinna hennes förtroende och bevågenhet – men aldrig har han velat tända hennes kärlek!
Af ren våda har detta skett.
Oförsiktig har han varit, utan tvifvel.
Han visste redan från början, att hon icke var skapad för en nunnas ensamma klosterlif, och han borde måhända ha tagit sina mått och steg för att dämpa hennes känslors hetta?
Dock – i så fall hade säkerligen en annan blifvit föremål för hennes passion.
Och att någon trängde sig emellan dem, kunde han icke tillåta.
Han hade trott, att vänskapen, om den en gång förenade dem, samtidigt skulle bilda en brandmur mot lidelsen; men i natt har han sett lågorna slå högt mot skyn.
Och han vet nu, att vådelden icke kan släckas, och han gör sig inga illusioner om, att han själf kan förbli oberörd däraf.
Allt hvad det finns inom honom af fåfänga, maktlystnad och sinnlighet, skall inom kort tändas af drottningens lidelse.
Det lägrar sig en skugga af vemod öfver hans drag.
Han tänker på Esther, och han tänker på sig själf med det varmaste medlidande; ty han känner sin egen ställnings ohållbarhet.
Han kan icke spela Josefs roll, omöjligt!
Det finns ingen löjligare figur i historien, än denne sedesamme yngling, som flyr och lämnar sin skjorta i sticket – förutsatt nämligen, att Potifars hustru icke var en gammal häxa!
Tyvärr är nu Potifars hustru en ung dam på aderton år, af en yppig, retande gestalt och med ett fagert ansikte.
Och tyvärr håller hon hans framtid i sina händer.
Af hennes gunst beror det, om han skall kunna uträtta någonting till gagn för sig själf och sitt folk.
Fly vill han icke, ty han vill icke taga afsked af sina framtidsdrömmar och träda tillbaka från sin lysande carrière för att gömma sig i en vrå af världen och lefva i fattigdom med en liten kammarjungfru, som är dyrbar för hans hjärta.
Han tror icke, att det skulle bli till lycka för någon af dem, men han föreställer sig lifligt, hur hela hofvet skulle hånle åt en sådan, modern Josefiad – kungen icke minst.
Men han behöfver icke göra sig löjlig, eftersom han aldrig gjort anspråk på någon helgongloria, aldrig aflagt något kyskhetslöfte, aldrig ens drömt om att hädanefter försaka världen för sitt dumma, blödsinta, gammalmodiga hjärtas skull!
Hvad kommer det Esther vid, om han tvingas in i ett galant äfventyr?
Därmed har ingenting förändrats i deras inbördes förhållande.
Allt hvad hans hjärta rymmer af ömhet och innerlighet, värme och vekhet, längtan efter ro och lycka – skall alltid tillhöra henne; om han också slösar bort några rent yttre smekningar på en annan, skall hon dock alltid vara förmer än hvarje annan.
Hans känsla för henne är långt djupare och starkare än en sinnenas nyck.
Men äfven om han bundit sig vid henne för hela lifvet genom en prästerlig ceremoni, skulle han icke därmed ha ansett alla vägar till framtida små galanterier stängda.
Och fast han nu tillfälligtvis funnit sin lycka i ett hjärteförhållande till en af drottningens kammarjungfrur, tör detta väl icke utesluta honom från den lilla biförnöjelse, han till äfventyrs kan finna genom att taga drottningen själf till älskarinna.
I alla händelser står Herkules nu vid skiljevägen.
Han måste fatta ett beslut, ty han kan icke kvarstanna i drottningens närhet, utan att en förändring inträder i deras ömsesidiga relationer.
Hon har denna natt låtit sin lidelse framstå så ohöljd, att han icke kan förbli likgiltig gent emot den, utan att dödligt kränka hennes kvinnliga stolthet.
Han måste välja mellan hennes kärlek och hennes hat.
Han måste fly eller fäkta.
Och fly vill han icke.
Med klart hufvud och kallt blod fattar han sitt beslut att åtaga sig den älskareroll, omständigheterna påtvingat honom.
Och för att pröfva sig själf, söker han redan nu hallucinera fram Karoline-Mathildes bild.
Tyvärr presenterar hon sig först för hans inbillning i riddräkt, med gula skinnbyxor – och hans sinnen frysa.
Den bilden måste han framför allt försöka glömma.
Hans tankar fladdra länge villrådiga omkring – hur han än ser henne lämnar hon hans inbillning oberörd, till och med odalisken, som var flammande röd af sin åtrå, verkar icke mer retande på hans sinnen än en naken kvinnobild af glödgad marmor.
Förgäfves kittlar han också sin fåfänga och förgäfves manar han fram föreställningen om den vällust, han skulle känna vid maktbegärets tillfredsställande.
Hans vilja förmår ingenting gent emot hans sinnes likgiltighet.
Och tankarna börja slockna ...
Men plötsligt ljusnar det omkring ett gammalt minne, en fläkt af värme omtöcknar hans själ, och i dunklet varsnar han den lilla femtonårsbruden med det silfverglänsande håret och den fylliga flickfiguren, jungfruligt oberörd, lik en vårmorgon full af friskhet och med ännu drömmande skönhetsmöjligheter – – densamma lilla sagoprinsessan är det, som nu står och väntar, att han skall öppna henne sin famn.
Nu rinner blodet varmare i hans ådror och i tankarna slår han sina armar om hennes lif, kysser det silkesfina håret rundt om hennes panna och ser henne in i de stora, blåa barnaögon, som strålande öppna sig för hans blick, medan den svällande underläppen skälfver – lik en röd frukt, mogen för skörd – –
Han sluter ögonen och somnar småleende.
Men drömmar äro oberäkneliga.
När medvetandet är domnadt, går känslan sina egna vägar och fantasien lyder icke viljans lagar.
Underliga hugskott flyga om i mörkret och skapa starka stämningar af glädje eller sorg, om hvilkas ursprung man ingenting vet, och hvilkas konturer förflyktigas, så fort första ljusstrålen skiner in i kaos.
Han vaknar under tyngden af en beklämning, en smärta djupare, starkare och större än någonting han dittills tycker sig ha känt i sitt lif.
Ännu ljuder i hans öron liksom ett eko af en stor, stark mans förtviflade gråt.
Hans ögon och kinder äro våta af varma tårar och hans panna af kall svett.
Han försöker erinra sig, hvad han drömt.
Han minns ett ansikte, omhvärfdt af lågor, och ett par ögon, som betrakta honom under halfslutna ögonlock, tills de brista, elden slocknar och allt blir mörkt ... han trefvar sig framåt, foten slinter öfver ett mjukt föremål, och han vet, att det är hennes hjärta han trampat på.
När han åter vaknar, framåt förmiddagen, känner han sig dåsig och olustig, liksom efter ett rus.
Det rufvar öfver hans sinne en dunkel föreställomning , att någonting måste hända i dag, någonting förutbestämdt och därför oundvikligt, ehuru af djupt ingripande betydelse för hans framtid.
Han motser det likväl utan minsta spänning, med slappt lugn, alstradt af medvetandet om, att han bäres framåt af omständigheternas obönhörliga logik, och att det vore både lönlöst och löjligt, om han försökte spjärna mot sitt öde.
Han ser sig omkring i rummet; därborta knäar den hvita narrdräkten, med nederdelen på golfvet och ärmarna slingrade omkring en stolrygg – en tom gycklarehud, som roar sig med att parodiera sin ägares sista pose!
Och från golfvet bligar sidenmasken med sina tomma ögonhålor – en modern narrkåpa utan de symboliska attributen – tuppfjädern, bjällerkransen och åsneöronen – prydnader, som kanske för evigt fastnat på den siste innehafvarens hufvud.
Efter frukosten uppvaktar han kungen, som också, af alla tecken att döma, haft en orolig natt.
M:t sitter slött hopsjunken i en stol, stirrande ut i luften med slocknande blickar.
Omkring hans läppar leker det eviga leendet af stelfrusen ironi, och han mumlar mystiska ord om en kvinna som råder öfver jorden.
– Hon ligger med armarna utsträckta i öster och väster och fötterna begrafna i antipodernas is; men hufvudet hvilar mot den norra polen, på en kudde af evig snö.
Storbrittanien kallas den ena af hennes spenar, Danmark den andra – af den sög jag i barndomen näring, så att jag växte mig större, starkare än andra.
– – Jag vet, att ni också diat henne i smyg, herr etatsråd!
Det finnes ett hemligt brödraskap af sju röda kavaljerer, hvilkas uppgift är att uträtta ondt i världen.
– Jag är den förnämsta af dem alla och den ringaste är ni – – och min vänskap för er är ingenting annat än ett stänk af min sjudande kärlek till det onda – förstår ni?
Han reser sig plötsligt; ögonen gnistra af elakhet och skadeglädje.
Hans lynne är luft med kastbyar, nyckfullt som en modersjuk kvinnas.
När förståndet klickar, upphetsar han sig ofta till vildhet med sina egna ord.
– Tro aldrig att ni är säker! far han ut, i det han skakar sin knutna hand i luften.
– Min vänskap är bara kärlek till det onda – och skall icke hindra mig att med glädje se ert hufvud under bilan!
Så lugn som om detta vredesutbrott drabbat en annan än honom själf, står Struensee inför det upphetsade majestätet.
En sjuk människas fantasier få icke bringa en läkare ur fattningen.
M:t mår icke väl – säger han i deltagande ton och ser kungen in i ögonen.
Hans väsen ingifver den sjuke en känsla af trygghet, öfverretningen svinner, och de spända nerverna slappas.
Kungen sjunker tillbaka i sin stol, lutar hufvudet mot sina händer och vaggar det af och an.
– Det går rundt i min arma skalle – säger han klagande.
– Det surrar som af torra ärter!
– Men i säng vill jag icke.
– Jag hatar min pinobänk!
– Tror ni det är svårt att dö?
– Svårt som att somna, när man är trött.
Men E.
M:t får icke tänka på sådant.
– Och alla lämna mig ensam!
Holck är borta.
Warnstedt är hos fru Bülow och ser på sin unge.
Ni får icke lämna mig nu!
Jag skall stanna och läsa för E. M:t.
Först långt framåt eftermiddagen faller kungen till ro.
I boudoiren utanför sitt sofrum går drottningen rastlöst af och an på golfvet, när Struensee anmäles.
Hon har väntat honom i timmar under stigande upphetsning, och hon mottager honom med synbar onåd.
– Ni kommer sent, herr etatsråd! säger hon i tillrättavisande ton, som om hon talat till en försumlig domestik.
Uttrycket i hennes ansikte är missnöjdt och otåligt, kinderna äro flammigt röda.
Detta mottagande sårar honom så kännbart, att han knappast kan behärska sin vrede.
Han står framåtböjd, med blicken sänkt, och vågar icke öppna sin mun, innan han lyckats kufva sin förbittring.
– Kungen har hållit mig kvar! svarar han slutligen. – H.
M:t var icke väl till pass!
– Jag har med mycken otålighet längtat efter att kasta mig för min drottnings fötter.
En brännande rodnad stiger honom uppåt kinderna, han blygs för sin fräcka lycksökar-lögn, och själfföraktet klämmer honom för strupen.
Men hennes ansikte blir plötsligt idel blidhet, och hon räcker honom sin hand, som han ödmjukt kysser.
– Jag har också längtat efter er! hviskar hon, småleende.
Hon vänder sig kokett och går bort till fönstret, där hon intager sin vanliga plats, själfsvåldigt utsträckt i halfliggande ställning och med ett ömt uttryck i ögonen.
Han följer efter, sätter sig på en taburett och sträcker ut handen efter Emile, men hon bjuder honom med en gest att komma närmare och makar sig själf ett stycke längre in på kanapéen för att lämna honom rum.
– Kom och sitt här.
Jag hör bättre då.
Han lyder, intager sin plats ytterst på kanten af soffan och bläddrar med skälfvande händer i boken.
Han känner, att hennes blickar smeka honom, han ser upp – och hjärtat börjar bulta som en liten klubba i hans bröst.
Aldrig har han sett lidelsen brinna klarare i ett par kvinnoögon.
Han läser med grumlig röst, han kan icke frigöra sig från förnimmelsen af hennes blods värme; den strömmar in på honom och omhvärfver honom med en atmosfer af ånga, tills det glider en slöja för hans ögon, och bokstäfverna börja dansa som små insekter.
Han stammar och stammar, skälfver som en asp, känner den dragande makten af hennes lidelse och hör hennes röst:
– Youssouf!
Begärelsen lyfte honom på sina flammande vingar, och Rousseaus Emile faller ur hans hand.
– Diana vill vara kvinna och tillhöra ditt folk!
Han glömmer, att hon är drottning, känner, att hon är kvinna.
Vårvintervinden är skarp, och luften tycks mättad af osynliga isnålsuddar, som tränga in i porerna och kyla blodet.
Blåsvarta moln jaga öfver himmeln, och onda drömmar förfölja Struensee i drömmen.
Blek, med mörka ringar under ögonen och med en uppsyn, som om all världens synder tyngde hans samvete, träder han inför drottningen dagen efter den, då hon steg ned från sin marmorpiedestal och kastade sig i hans armar.
Strålande af lycka har hon rest sig för att ila sin älskare till mötes, men då hon ser denne riddare af den bedröfliga skepnaden, stannar hon på halfva vägen, blickarna slockna, och de varma välkomstorden frysa bort innan de nått hennes läppar.
Föreställningen om, att hon bör blygas, födes plötsligt inom henne.
Utdrifven ur sin egen känslas paradis af hans väsens kyla, märker Eva, att hon är naken, och rodnar för synden.
Hvem har i denna kärleksintrig spelat förförarens aktiva roll?
Hvem var det, som med lidelsefulla ord och blickar först gaf sina känslor luft?
Nyss föreföll det henne naturligt, att hon tagit det första steget, ty undersåtens nedärfda vördnad för Hennes Majestät, skulle eljes alltid ha hållit hans djärfhet tillbaka; men nu, då drottningen blifvit kvinna under en mans smekningar, och endast känner sig ödmjukt tacksam gent emot honom, som stillat hennes hjärtas hunger och släckt hennes sinnens törst, pinas hon af medvetandet om, att hon nyss öfverskridit gränserna för sitt köns naturliga blygsamhet, och frågar sig själf, om han icke måhända just därför ringaktar hennes känsla?
Dagarna krypa bort under oro, vånda och bedröfvelse.
Hvar gång hon ser honom, spanar hon skyggt efter en ljusning i hans ansiktes uttryck, men det förändras icke, och hans väsen är så tvunget och stelt och kallt, som om en tredje alltid stått emellan dem.
Det flyger öfver henne en ingifvelse, att hon måste välja mellan de två, som hon har kärast i lifvet, och för att visa, hur helt och oinskränkt hennes hjärta tillhör honom, lägger hon med ångest och bäfvan sitt barns lif i hans händer.
Hon säger sig ändtligen ha öfvervunnit alla betänkligheter, och ber honom bestämma dagen för kronprinsens inokulation.
Henne har detta beslut kostat mycken strid, men på honom gör meddelandet ringa intryck.
Han tackar henne helt kallt för förtroendet och börjar strax tala om praktiska detaljer.
– Sedan han lämnat henne, går hon till sängs och gråter sig i sömn och drömmer att hon är en blomma, som vissnar i mörkret.
Men Struensee axlar sin kappa och går ut i staden.
Han kan icke längre uthärda skilsmässan från Esther.
Det är nära en vecka sedan han såg henne, och han tycker sig aldrig ha frusit värre i sitt lif, än under dessa förfärliga dagar.
Han vill komma bort från sina onda aningar och befria sig från smärtan.
Det som händt skall aldrig upprepas!
Han vill icke vara slaf hvarken under sina egna eller under drottningens sensuella nycker!
Han vill vara en fri man, som skapar sin egen framtid och väljer sin käraste efter sitt hjärtas tycke.
Hans förhållande till drottningen tör ännu kunna ordnas genom en uppgörelse i godo.
Hennes Majestät är dock endast ett fruntimmer på aderton år, och han själf är en gammal världserfaren kavaljer.
Han skall varna henne, visa henne faran af att blindt följa sina lidelsers impulser, öfvertyga henne om nödvändigheten att vika af från den farliga väg, som de råkat in på och som måste leda till olycka för dem båda.
Han skall säga henne mycket annat – och finna så finkänsliga och kloka ord, att hon skall förstå – och måhända tacka honom.
Han smyger på tå uppför trapporna till Esthers våning och öppnar dörren till det yttre rummet, som är mörkt; men det lyser från det lilla kabinettet därinnanför, och han ser henne sitta därinne, framåtlutad öfver sitt arbete.
Hon har magrat, hennes ansikte är blekt och ögonen sorgsna.
Då hon hör hans steg, reser hon sig och för handen till hjärtat, som om hon vore nära att falla i vanmakt.
– Hur är det, mitt barn? frågar han, betagen af oro, i det han sluter henne i sin famn.
– Jag trodde, att min vän glömt mig! säger hon stilla.
Det svider i hans hjärta, och smärtan klämmer honom för strupen; han kysser hennes ögon, jollrar osammanhängande ord, anstränger sig att finna uttryck för sin samvetssjuka ömhet.
Och när han ingenting annat förmår, lägger han sitt hufvud in till hennes bröst och ber:
– Stryk öfver min panna, barn!
Stryk alla onda tankar och minnen bort.
Hon stryker och stryker så innerligt, som lade hon hela sin själ i hvar handens rörelse.
Och mörkret, som rufvat tryckande öfver hans sinne, viker nu.
Allt kan bli godt igen, hoppet vaknar, framtiden börjar hägra lockande på nytt.
Han är lycklig, och lyckan föder längtan efter förtrolighet, men han talar kanske mest därför, att han längtar efter en smekning af hennes röst.
– Vet du, att jag skall inokulera kronprinsen i öfvermorgon?
– Inokulera? upprepar hon. – hvad vill det säga?
– Att sticka hål på hans arm med en nål, doppad i koppgift.
Så får han kopporna, men lindrigare än han eljes skulle ha fått dem, och kan icke bli smittad efteråt.
– Men om den lille stackaren dör af det?
– Då är det nog bäst, att du och jag packa oss ut ur landet!–säger han, småleende.
– Men jag hoppas allt skall gå väl.
– Det skall jag bedja Gud om.
Kan drottningen också bli smittad?
– Ja, och jag har sagt henne det, men hon vill ändå själf vara med.
Jag kan icke hindra en mor att vaka öfver sitt barn, men jag måste ålägga henne arrest under tiden.
Hon skall sofva i gemaket näst intill kronprinsens sjukrum och får nöja sig med en enda kammarjungfru till sin uppvaktning.
– Det är min tur att tjänstgöra i öfvermorgon! säger Esther gladt.
– Jag skall ställa om, att jungfru Boye kommer i ditt ställe.
Jag vill icke riskera, att du blir sjuk.
– Det vore icke bättre, om Trine blef sjuk!
– Jo, det vore bättre för mig.
– Ja, men hon har kanske också någon, som håller af henne!
Och det är min tur – och jag är bara glad att få vara där min vän är.
– Kan det hända, att jag dör af det?
Hennes ögon få ett underligt uttryck – af en instinktiv ångest, som icke gäller henne själf.
– Det kan hända – svarar han.
– Och om jag också rycker dig undan döden, skulle jag kanske icke kunna hindra, att din hy förstördes af ärr.
– Hu då! – hon ryser till och gömmer ansiktet i sina händer.
– Då skulle väl min vän sedan icke bry sig om mig?
– Det vet man icke så noga! – hotar han.
– Akta dig därför!
Men hon skakar på hufvudet:
– Det står ändå i Guds hand.
Timmarna flyga, och det blir sent, innan han återvänder till slottet.
Ute på gatan sveper han mekaniskt kappan tätt omkring sig.
Hans nerver minnas väl, att det nyss var bittert kallt.
Nu fryser han icke längre.
Då han viker om hörnet till Nörregade, fläktar en ljum vind honom till mötes, med doft af saltvatten och jäsande mylla.
Har våren redan hunnit till Amager?
Nästa morgon vaknar han med en förnimmelse af, att det är vår öfver hela Danmarks land, och gripes af en ungdomlig längtan att komma utanför staden, lämna de gråa gatorna och husen och människorna, gömma sig några timmar vid naturens bröst, njuta hvilans vederkvickelse och med egna ögon på närmare håll iakttaga förnyelsens årligen återkommande under.
Framåt dagen blir luften sommarvarm och kryddad af de ljufligaste aromer.