Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller begifver man sig ut på längre utflykter, söderut till Napoli eller norrut till Firenze, Italiens trefligaste stad, där man blir » en fjäril, som tumlar om bland det härligaste konsten alstrat, alltid förnöjd, aldrig mätt », och så gör man därifrån en afstickare till Sienna, där folket är så obeskrifligt angenämt, » flickorna smärta, glada, rödblommiga med stora halmhattar, fruarna gästfria, tjänstfärdiga — törhända till och med någon gång mera än hvad budorden jämt och nätt fordra ».
När sommarhettan drifves bort af nordliga vindar, är man tillbaka nere i Rom — i bästa fall med portföljen diger af studier, i annat fall åtminstone med sinnet fyldt af solsken och lyckliga minnen.
Yinterarbetet och vinterlifvet börja på nytt.
Hela hösten är vädret mildt och härligt med frodig grönska och gassande sol öfver fontänernas plaskande mellan oranger, lagerträd, aloë och pinier.
Man kan gå klädd i sommarbyxor i november och låta paraplyn bindas fast i ateliervrån med mångdubbel spindelväf.
» Och genom hålen på taket, .där det eljes brukar regna in, blicka vänligt Karlavagnens stjärnor. »
* Frukta ej att jag beskrifver
Eller huru solen målar nya taflor alla dar med en penselsort af strålar — ' fan vet hvar han färgen tar, grönt och guld och purpurrödt, tills om kvälln, när han blir trött, sömnig, lat och varm han blundar, täcket öfver hufvud drar, men blott tills att dagen stundar, ty knapt är väl morgon klar, förr ' n han åter på sitt vis målar tusen paradis.
detalj allt hvad jag gör under fredliga oliver, — hvilket gudalif jag för eller hvilken lust det är att bland rosor, mjölk och bär och bland herdar och herdinnor, ibland åsnor, får och svin, mellan pigor och värdinnor, full af kärlek och af vin, solsken, lättja, oförstånd, lefva som en vagabond.2 82
Dag flyger bort efter dag, och innan man vet ordet af, har man hunnit in i december.
Och julafton kommer utan att man hunnit tänka på, att det hemma ligger snö i höga drifvor, att det är den tid, då brasan sprakar i kakelugnen och systrarna sitta uppe långt in på natten och sy julklappar.
Julaftonen tillbragtes alltid af skandinaverne tillsamman.
Var det riktigt festligt, så låg vid hvarje kuvert på julbordet en krans af murgrön, för damerna med inflätade rosor.
Festen inleddes med att alla gäster1 satte kransarna på sina hufvuden och togo plats vid det långa bordet.
Nu inbars under allas hurrarop gröten af den äldste inom hvarje nation.
Thorvaldsen var själfskrifven värd — Kiichler ärfde platsen efter honofn, Fogelberg var ofta svenskarnes senior.
Sedan åt man vildsvin och kapunstek, ' pasta alla Napolitana ', drufvor, russin och mandel.
Den skandinaviska julsången glömdes aldrig, ej häller skålen för hemmet och de hemmavarande, som i denna stund säkert också tänkte på de sina långt borta, — och den skålen tömdes i velletrivin efter tre starka hurrarop.
I salen utanför stod » granen » — en ståtlig lager, rikt prydd och upplyst.
Julklappar fingo ej saknas, och voro de elaka, så togs skämtet ej illa upp.
Så berättar Stäck från 1843, Egron Lundgren fick en barnklocka, emedan hans gamla familjerofva stannat — den nya skulle sannolikt göra lika mycken nytta som den förbrukade —, Palm, som ansåg sig förföljd och motarbetad af de styrande i akademien, begåfvades med en kanon af trä — » att försvara sig mot sina många fiender i Sverige&gt;&gt; — kanonen var för öfrigt laddad med cigarrer.
Och Stäck själf, som på denna tid målade nordiska vinterlandskap på sin atelier, fick på sin lott ett par » förfärliga » resvantar af ludet skinn, med devis:
" Du maler saa dejligt Iis og Snee, men fryser vel meget om Fingrerne ".
Denna jul * deltog hofmarskalken Bernhard von Beskow i festen, sjöng en sång om fosterjorden, där » Bore öfver fälten snöblommor skakar ur sitt hår » och » slår sin vinterbrygga öfver Bälten », medan här i södern vintern » i vårdräkt strålar, och himlen hvälfves ständigt blå ».
Hela församlingen inföll vid hvarje vers i kör.
I dylik feststämning upptogos oturer och motigheter med olympisk ro.
Det hände en gång, att kyparen stulit bort mjölken till gröten, så att när Palm — som » naturligtvis » var festarrangör — » med dundrande stämma efterfrågade densamma », måste den skyldige ursäkta sig med, ' att » han trodde ingen ville ha den, hvarföre den blifvit hemskickad ».
Gästerna hade lika roligt utan mjölk, men — säger berättaren — » vre-ROMERSKA DAGAR PÅ 1 840-TALET.
den häröfver har förmörkat de sista dagarne af det gamla året för vår stackars Palm ».
Med 1840-talets sista år inträder det nordiska romarlifvet i ett nytt skede.
De politiska stormarna trängde sig in i den fridsamma Tiberdalen.
Konstnärerna arbetade mycket litet denna tid, men hade desto mera att se och reflektera öfver.
Det fanns bland svenskarne de, som funno dessa år mera intressanta än någon tid, de förut upplefvat — - » litet emellan voro vi visserligen utsatta för bomber och flyttade från det ena stället till det andra » — men för andra af de arbetshågade var lugnet stördt och månad gick efter månad utan resultat.
Man var tvungen att tjänstgöra i borgargardet — » Guardia civica di Roma », 10,000 man starkt, stiftadt före Pio IX: s flykt med uppgift att uppehålla ordningen i staden — att posta med musköt på axeln och att lyda reglementet.
Bland borgargardisterna voro » signor Egron Luigi », signor Plagemann och Palm.
Den sistnämnde var ifrig republikan, daterade vid denna tid sina bref » republiken Rom », undertecknade » G.
W. Palm, citadero Romano », var ohöflig mot fransmännen, som bröto in i landet för att återföra » påfve, jesuiter och inkvisition ».
» Nu stå gallerna på Monte Mario, just där vi en gång i november spiste en god middag » — skrifver han den 1 juni 1849 till Molin.
— » Där ha de ställt upp sina belägringsbatterier midt för romarnes näsa, är det ej impertinent? »
Plagemann skref in sig i republikanska gardets mobila afdelning, som förbundit sig att, om så behöfdes, deltaga i stadens försvar.
Han steg i graderna till sergeant, men hans deltagande i striden var knappast annat än passivt.
Han och hans kompani voro hufvudsakligast upptagna af att bevaka de vatikanska trädgårdarne och ingångarne till palatset med dess museer.
Om Palm säger traditionen, att han som en tapper artillerist skjutit med kanon på fransmännen, och en sägen har till och med att förkunna, att han — något döf som han var — ej hört reträttsignalen, utan blifvit stående lugn vid sin kanon långt efter sedan vapenkamraterna begifvit sig därifrån.
Men trots de gång på gång i biografier och i pressen upprepade historierna om hans krigardater, ' förnekade Palm själf, att han deltagit i striden.
Talade man därom till honom, blef svaret: » Det är en lögn — jag var inskrifven såsom nationalgardist, men jag tjänstgjorde aldrig. » —
Den svenska kolonien glesnar emellertid, till och med » de gamle » se sig om efter en annan uppehållsort.
Lundgren har redan rest till Spanien,2 82
Plagemann for år 1850 till Madrid, Palm reser samma år söderut och hamnar sedan för ett år i Paris.
De funno ej samma trefnad som förr i Rom, sammanhållningen mellan de olika landsmännen var bruten, det blåste nya vindar och man kände i luften att det var slut med den gyllene tidén.
Så offrade man sin bajocco åt fontana trevis nymf, landsmännen följde den bortresande till Ponte Mölle, där man en vårdag hälsat honom välkommen.
Där tömdes den sista fogliettan för ett gladt återseende af den eviga staden — och så voro de sorglösa ungdomsdagarne där ett minne blott.
Det hände nog att en och annan kom dit igen.
Men då hade år förgått och lifvets hvardagsdam lagt sig skymmande öfver hans förr så ungdomligt lifliga blick.
Rom var ej längre det samma som det varit, staden hade blifvit putsad och städad, och konstnärslifvet var alis ej det gamla, ogenerade, anspråkslösa, broderliga lif, man blifvit bortskämd med.
Glada minnen hade kransat ungdomsårens Rom — ingen plats var dess like., ej en gång den stad man återsåg, när man kom till Rom igen.
Då Egron Lundgren därstädes deltagit i skandinavernas julfest 1873, skrifver han hem, att man » hade julträd och gröt, skålar, sånger och mycket annat tråkigt ».
Säkert var det skillnad mellan skandinavernas romarlif förr och då.
Men ännu säkrare är, att Egron under tiden blifvit en gammal man.
Georg Nordensvan.Från konstutställningen i Göteborg.
Landskapsmålningen är den branche af måleriet, som på Göteborgsutställningen, i jämnbredd med porträttet, är rikligast företrädd, och just inom denna afdelning erbjudes oss bästa tillfället till jämförelse emellan den äldre och den nyaste skolan; här äro motsättningarne skarpast och här äro öfverdrifterna å ömse håll mest framträdande.
Vare sig man beundrar den riktning, som fördjupar sig i detaljer eller den, som endast afser stämning, totalverkan, äro de fordringar man i våra dagar ställer på ett modernt landskap mycket stora.
Därtill kommer, att herrar friluftsmålare spelat landskapsmålarne det sprattet, ått till sina figurer måla verkliga stämningsfulla landskap, hvilket haft den påföljd, att desse senares bilder, utan staffage, ofta nog te sig tomma och liflösa eller att deras staffagefigurer, såsom ostuderade, verka störande.
Man skulle kunna uppdraga samma jämförelse mellan friluftsmåleriet och ett landskap utan figurer, som emellan fotografiska vyer före och efter Ögonblicksfotografiens uppfinnande.
Fotografen valde förr hälst den tidiga morgonen, när inga människor voro i rörelse, då han däremot nu ej känner sig bunden af några sådana svårigheter, och kan lemna samma vyer, men fulla af lif.
Jag frågar, om ej publiken hellre köper en fotografi från Paris, t. ex. avenue de 1 ' Opera, med vagnar, hästar, promenerande etc. än en af de bilder, man ännu fick för ett tiotal år sedan, framställande ett naket arkitekturmotiv, möjligen med en eller annan stillastående eller suddig figur.
Likaså synes mig vara förhållandet med de landskapsmålningar, där figurer saknas eller där figurerna äro stude-^ råde.
De bilder, som återgifva större vyer, då figurerna gifvetvis skulle blifva, försvinnande små,.
om de ens behöfvas, komma naturligtvis ej under denna kategori.
Men se t. ex. på Schultzbergs nu utställda stora landskapstaflor, därhän insatt figurer, hvilka på intet vis motsvara de fordringar man ställer på dylika i en friluftsmålning; konstverken skulle onekligen vunnit på, om figurerna varit borta, men å andra sidan huru tomma och ödsliga skulle de ej te294
sig, dessa kolossala landskapsbilder, hvilkas motiv i och för sig själfva äro af ringa betydelse, d. v. s. en detalj af ett landskap i öfverdrifvet stor skala, om ej det förmedlande figurelementet funnes.
Landskapsmålaren har således stora svårigheter att Öfvervinnä för att frambringa ett konstverk af den halt, som har verkligt värde; han har därföre såsom hjälpmedel tillgripit — stämningen, » — den där stämningen, som alla skola bråka om nil för tiden ».
Särskildt nu pågående utställning har däraf några prof, som värdigt representera denna genre; dessa ljusa, luftiga bilder, hvilka ovillkorligen måste tilltala äfven den mest inbitne motståndare till den moderna riktningen inom landskapsmåleriet.
Jag vill ingalunda försvara en del ända till sjuklighet gående dimbilder, om hvilka Albert Wolff en gång sade: » de äro ej målade med olja, ej ens med terpentin, de äro målade med morfin ».
Det är för den sunda, allvarliga, på trägna studier och upprepade försök grundade uppfattningen af naturen, som jag med några ord vill bryta en lans.
Konstnären, som förr gjorde en mindre skizz eller hastig studie i det fria, målade sedan helt lungt sina taflor å ateliern och kom därföre ofrivilligt in i ett mörkt, brunaktigt manér, som föga motsvarade den natur, han ville återgifva; med ett ord, det saknades luft och ljus.
Men allt efter som naturen och endast den uppställdes såsom rättesnöret för målarekonsten, sågo sig san-ningssökarne nödsakade att göra sina bilder färdiga ute och genom upprepadt sorgfälligt studium af lufttonerna insågo de, huru ljust allting i naturen i själfva verket står; en och annan slog naturligtvis öfver, men resultatet blef dessa luftiga bilder, dessa äkta, friska bitar natur, hvilka slagit konstvännerna med häpnad.
Naturligt är, att publiken, som ej, i likhet med artisten, observerat naturen med det allvar, som är nödvändigt för att förstå den, skulle känna sig föga hemmastadd vid en sådan uppfattning, allra helst som ögat vant sig att se målningar genom den gamla skolans brunfärgade glasögon.
Därför har den nya riktningen rönt ett motstånd, som den dock, jag är därom öfvertygad, så småningom skall kunna öfvervinna, om äfven ännu en eller annan Öfverdrift något afskräcker t. o. m. den, som annars skulle känna sig dragen till det nya.
Utan öfverdrift inom konsten skulle dessutom intet nytt kunna bana sig fram, och såsom en af våra mest framstående yngre målare sagt: » Med Öfverdrif-terna förmå först konstverken uttala en tanke.
Genom dem blifva de ej längre torra imitationer, utan konstnärens egna barn, varmblodiga foster af det högsta i naturen: människans hjärna.
Därföre äro de nödvändiga i konsten och beundransvärda. »
Då jag nu öfvergår till bedömandet af en del af de i Göteborg utställda 1 andskapen, synes naturligast att börja med Per Ekström.
Vi hafva kanske295 FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG.
aldrig haft en mera originell landskapsmålare.
Han står, om jag så må säga, på en alldeles säregen ståndpunkt, han tillhör ingen skola och har inga förutfattade åsikter; kanske han ej alltid målar, hvad han ser, utan snarare, hvad han sett, men han gör det mästerligt.
Det är mera geni än verkligt studium i hans arbeten.
Hans bilder hafva i hög grad förmågan att tjusa, mindre genom sin sanning än genom det personliga i uppfattningen, genom den poesi och stämningsfullhet, som han i så rikt mått vet att nedlägga i dem.
Af de bilder han nu utställt tilltalar mig mest » Öfversvämningen » (tillh.
prins Eugen); » Sol och snö » är visserligen såsom experiment ett ovanligt lyckligt grepp, men måste dock, man må vända saken huru man vill, anses såsom ett » à peu près ».
Jag vill på intet vis förringa dess stora värde, men mig synes, att om solen » står rätt i färgen », måste snöpartierna verka orätt eller tvärt om.
Det har kanske ej varit konstnärens mening att göra omgifningarne till föremål för närmare studium, utan har han endast velat lägga ali sin kraft i återgifvandet af solverkan, däri han också lyckats såsom ingen före honom.
Mycket fin är » Ekbacken »; » Säby by » däremot verkar tråkig och är ett bevis, på hvad jag nyss sagt, att Ekströms begåfning ej ligger åt det minutiösa återgifvandet af naturen.
Till modernisterna hör Trägårdh; han ser naturen ljust, utan öfverdrift och lämnar ett gediget, allvarligt arbete.
Här finnes intet fusk, intet försök att » slå blå dunster » i ögonen på åskådaren.
Hans nu utställda arbeten kanske ej fullt uppgå mot andra taflor, han visat, särskildt emot en mindre bild, ett mästerstycke i sitt slag, som förlidet år inköptes af konstföreningen i Göteborg, men de ställa konstnären ovillkorligen bland våra allra bästa yngre förmågor.
Det större, » Landskap med djur », är ett utmärkt godt arbete.
Bland de äldre landskapsmålarne finna vi friherre O. Hermelin, som med oförminskade krafter och samma liflighet i uppfattningen - lemnar intressanta vyer från olika trakter af fosterlandet; särskildt vill jag anföra » Yue af Marstrand från Koön ».
W. v. Gegerfelt har utställt tvänne vinterlandskap från Torekow, af hvilka i synnerhet det ena kan ställas i jämnbredd med konstnärens bästa; man riktigt känner sig frestad att krama sig en snöboll af den lätta, fuktiga snön i förgrunden.
Att stämningen i bägge bilderna är fin och sann, behöfver ej sägas.
Karl Nordström är en artistnatur, detta torde ej kunna betviflas, och att han är egen, lärer ingen bestrida.
Jag vet ej, om han är poet, säkert är, att han kunde blifva det; rimmen utgöra ju ej ett oafvisligt villkor för ett skaldestycke, och detta synes Nordström i sina bilder vilja bevisa, ty så orimliga de296
någon gång synas vara, hafva de dock alltid utbredt öfver sig ett skimmer af poesi och känsla.
Hans lilla pastell, » Nattstämning från Stockholm », är en af de finaste och stämningsfullaste bilder man kan få se; likaså tilltalar mig mycket hans » Vårdag »; den i katalogen med epitetet » Dekorativ målning » upptagna stora, blå stämningsbilden, må hafva sina förtjänster i rent dekorativt hänseende, men konstnärens anseende hade helt visst ej lidit på, om den ej utställts; den verkar som en stridshandske, utkastad liksom af pojkaktigt trots.
Berndt Lindholm lemnar ett särdeles godt bidrag till utställningen med sina » Klippor och bränningar utanför Torekow »; här finnes uppriktigt arbete, trofast studium af naturen och skarp observation.
Såsom ett mästerstycke i teckning och färg måste jag särskildt påpeka klipporna i förgrunden.
Tohan Eriksson utställer flere bilder af ypperlig verkan, med god och saker uppfattning och noggrannt iakttagande af valörer; man betrakte blott ban~ iftonbild från Södra Hamngatan i Göteborg.
En stämningsmålare par excellence, ej mindre känslig än Nordström, är N. Kreuger, som inom sitt gebiet icke lemnar någon efter sig; hvem har t. ex. ej beundrat hans små Pariser-bilder, mästerstycken i sin genre.
Likaså kan man här på utställningen glädja sig åt några fina småbitar; » Afton » måste tilltala och Öfvertyga äfven den omedgör-ligaste.
Kanske grundtonen i de nu af Kreuger utställda bilderna är något väl blåviolett; ett förhållande, som synes mig beroende på konstnärens » originella sätt att se saken », men som omöjligen kan vara ett uttryck af verkligt färgstudium.
De verka i alla händelser harmoniskt och äro genomandade af innerlighet; utförandet är läckert.
Tvänne norrmän, Fritz Thaulow och Gerhard Munthe, deltaga äfven i utställningen, den förre med fyra dukar, den senare med en.
Thaulow-har endast smärre taflor, af hvilka en nyligen tillkommen pastell, visserligen alla mycket goda, men dock ej gifvande någon fullständig bild af hvad denne måhända Skandinaviens främste landskapsmålare är mäktig.
Liksom allt hvad Thaulow gör, vittna dessa småbitar om hans skarpa blick for naturen och hans mästerskap i att återgifva den; man behöfver för resten blott se denna kraftige gestalt, dessa trofasta ögon för att inse, att hans konst måste vara ärlig.
Ett enklare och sannare framställningssätt än i Thaulows arbeten har man svårt att finna; jag erinrar endast 0111 hans tafla i Luxemburgermuséet.
G. Munthes stora bild » Eggedal i Norge » är en kraftig, väl observerad bit norsk natur af mycken karakter och verkan.
A. Schultzberg, akademiens begåfvade stipendiat, lär, efter afslutad » Salon », sända de bilder, med hvilka han eröfrat sin tredje-medalj, men ännu den 18 juli voro de ej upphängda, hvilket är skada för konstnären, som helt visst med297 FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG.
dem kommit att göra bättre figur än med de skäligen intetsägande jättedukar, han nu utställer.
O. A. Arborelius, R. Norstedt, G. Rydberg, Charlotte Wahlström återgifva med finess äkta svensk natur, likaså John Kindborg, W. Behm, G.
E. Westman m. fi.
A. Thörne utställer en anmärkningsvärd » Tidig morgon », som lockar många beundrare.
C. Olsson, som studerat i Paris och för Larsson, har lemnat en större målning i den ultramoderna stilen; talang, t. o. m. mycken talang, visar bilden onekligen, men likväl gör den mera intryck af att vara en imitation af en bättre förebild, än ett själfständigt arbete.
Här finnes nog både ljus ' och luft, men månne ej på bekostnad af sanningen.
Herr och fru Pauli samt Alf Wallander, den senare på en afdelningsskärm, utställa äfven utmärkta landskap, som täfla med det bästa af landskapsmålarne ex-professo.
Marinmålningen är på ett värdigt sätt representerad genom Olof Jernbergs » Marin från Vestkusten » samt större dukar af Svensson, Lindman m. fl.
Djurmålnirigen kan skryta med några arbeten af första rang.
Främst ställer jag Bruno Liljeforss ' » På hemväg från jakten », som i mitt tycke kan räknas till konstnärens bästa taflor.
Däremot kan jag ej biträda den allmänna förtjusningen för hans » Kråkor ».
Det vore orätt att ej erkänna de rent tekniska förtjänsterna hos detta arbete, som härutinnan torde få anses såsom en af utställningens intressantaste; man kan ej uppdrifva tekniken högre, men det är också allt.
Bilden verkar på mig som ett stilleben, och månne ej så är, strängt taget, ty att kråkorna målats efter uppstoppade exemplar, torde ej lida något tvifvel; likaså smakar tallkvisten alltför mycket af atelierbelysning.
Måhända jag misstager mig; detta inverkar i alla händelser ej.på mitt omdöme, ty om bilden hemtar sitt värde endast från det mönstergilla utförandet, från det illusoriska, finner jag häri en bekräftelse, på hvad jag förut sagt, och synes det mig, som om den stora publikens, kritikens, ja äfven många artisters beundran för » Kråkor » snarare skulle bevisa, att den moderna konsten fort smaken på villospår.
Jag hoppas dock, att konstnärerna så småningom skola kunna rycka publiken med sig ändå längre, så att den måtte förstå, att de nya strömningarna innebära något helt annat än en täflan med ögonblicksfotografen.
Bland öfriga djurmålningar förtjäna omnämnas Axel Borgs » Elgar i fred och ro » samt den unge, lofvande G. Ankarcronas » Lathund »; samme konstnärs » I ladugården » verkar hård, men är väl studerad.298
Af blomstermålningar är det mig ett nöje omtala Anna Billings framstående » Vårblommor ».
- Fröken EUen Nyblom har i » Rosor » lemnat prof på en inom detta område ovanlig känsla för.
valörer och färg samt skall helt säkert, när hon fullständigt öCvervunnit de tekniska svårigheterna, rycka upp i första ledet.
Gunnar Gunnars son Wennerbergs blommor i pastell och olja intaga dock första rummet på utställningens blomsterafdelning, om äfven
Jernberg med sina fint.
tecknade » Vårblommor » gör honom platsen stridig.
Mycket vore kanske ännu att säga, och mången bild af värde har jag måhända ofrivilligt gått förbi, men då jag redan väl länge tagit läsarens tålamod i anspråk och inkräktat alltför mycjcet af tidskriftens utrymme, måste jag Öfvergå till skulpturafdelningen.
Här finnes tillfälle till konstnjutning af det mest oförfalskade slag.
Hvem stannar icke, med beundran framför Kristian Erikssons storslagna reliefbild » Linné *?
Hvilken känsla för form och för det måleriska, hvilket mästerskap i behandlingen af materialet.
Det enda som kunde anmärkas är emot öfver-stycket, där den kvinliga figuren snarare stör; dessutom är hennes blomsterplockning en repetition af handlingen i hufvudmomentet och verkar därföre tröttande.
Det härliga konstverket skall utföras i marmor på beställning af Pontus Furstenberg, som med känd offervillighet och oegennytta skänkt detsamma till Nationalmuseum, där det jämte Hasselbergs » Snödroppen » helt visst skall blifva en af de förnämsta prydnaderna.
Eriksson utställer dessutom flere småsaker samt tvänne porträttbyster.
Professor Börjeson är företrädd af sin präktiga bronsbyst af H.
Konungen, af tvänne känsliga skizzer till dekorativa grupper samt en, mycket lik, porträttskizz af statsrådet Wennerberg.
Per Hasselberg, den framstående skaparen af » Snödroppen », har, utom en del förträffliga porträttbyster, utställt en omarbetning af » Vågens tjusning » samt en mindre reproduktion i marmor af » Grodan », med hvilka arbeten han på ett värdigt sätt häfdar den framskjutna plats, han genom flit och ärlighet vetat förvärfva sig.
Porträttbysterna af herr och fru W. höra till konstnärens finaste och utmärka sig ej blott för likhet, ty i synnerhet i det förstnämnda har Hasselberg lyckats inlägga såväl en utpräglad karakteristik som ett uttryck, fullt af lif.
Ingel Fallstedt kommer med en liten skara af präktiga porträttbyster; såsom ett särdeles karakteristiskt uttryck för Fallstedts mästerskap skulle jag vilja påpeka marmorbysten af herr E., som i utförande och behandling af materialet söker sin like.
Theodor Lundbergs » » Fiskare » och de bekanta » Fosterbröderna » äro arbeten af hög rang; det förstnämnda, ett nytt,299 FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG.
större arbete, föreställer en naken yngling, som lösgör en nyss fångad fisk från metkroken.
Såväl rörelse som ställning, » känsla och karakter äro väl observerade, och hela bilden gifver ett intryck af innerlighet, som likväl ej förtager det kraftiga i totalverkan.
Äfven Werner Åkerman har lemnat några goda bidrag.