Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla andra skäl oberäknade, synes mig såsom grund för behofvet af denna lagförändring det enda skäl vara tillräckligt, att till följd af nuvar:de lagstiftning gravationsbevisen och inteckningsprot:n ej blifva fullständiga, då inteckningen afgöres af konkursdomaren; så att man ej vid inteckningsdomstolen kan få upplysning om mera, än att inteckning blifvit sökt, men alldeles ej om den blifvit fastställd.
Ja, man kan ej en gång få veta, hvar man skall skaffa sig underrättelse om denna fastställelse.
Att få fullständiga gravationsbevis är likväl af en oberäknelig vigt för crediten, och det är derföre, samt då de ej med nuvande lagstiftning kunna blifva det, som jag anser den föreslagna lagförändringen nyttig och af behofvet påkallad, obe* räknadt alla andra skäl, som Gr.
Sparre anfört; och hvaruti jag med honom instämmer.
Jag förnyar sålunda min anhållan om bifall.
Jag skulle visst ej hafva tröttat R. o. Ad. genom att ännu en gång begära ordet, om jag ej ansåge det nödigt att för R. o. Ad. förklara, att det skäl ej existerar som Hr Printzensköld anfört nemi. att motsägelse skulle ega rum emellan § 14 och 16.
Detta skäl existerar alldeles ej, ty § 16 säger ut - 478 Den 5 J u 1 i f. m. tryckligen alt inteckningen gäller med ”förmånsrätt, som i 17 kap. H.B:n skiljs”; och detta 17 kap. H.B:n stadgar uttryckligen: ”Ej gifvet' inteckning förmonsrätt, utan i fast egendom, then gäldenär egde tå inteckningen skedde; ej eller then, som sker sedan gäldenär död, eller thess fattigdom almänt kunnig är”.
Det är obegripligt att man kan anföra dylika skäl, hvilka kunna vilseföra dem, som ej hafva full kännedom om lagens stadganden.
Det är derföre som jag ansett mig pligtig att för B. o. Ad. tillkännagifva, att den föreburna motsägelsen ej finnes.
Då nu öfverläggningen om 14 § ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på denna § blifvit yrkadt, dels bifall till Utsk:s förslag och dels att den deremot svarande § i 1818 års inteckningslag måtte förblifva gällande; hvarjemte Hr Landtm, hemställde om R. o.
Ad. bifölle denna § af Utsk:s förslag.
Härvid ropades starka ja, jemte åtskilliga nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det lian trott sig finna att ja öfverröstat nej.
Hr Printzensköld begärde votering, men innan voteringspropos. i anledn. häraf hann blifva skriftligen uppsatt, anmälde sig Hr Printzensköld ånyo samt förklarade det han ville afstå frän den begärda voteringen och endast reservera sig emot det fattade beslutet. §§:ne 15, 16 och 17.
Lemnades utan anmärkning. § 18.
Jag vill ej ingå i pröfning om huruvida det här föreslagna stadgandet må vara rätt, eller icke, till sin princip; för den händelse att det skulle antagas, tror jag dock nödvändigt vara, att fästa det vilkor för en sådan rättighet till regress till sedelutgifvaren, sedan fastigheten gått utur sedelutgifvarens ägo att inteckningen ej blifvit efter en annan inteckning postponerad; ty i vidrigt fall skulle det kunna hända, att, omen egensdomsegare, den der utgifvit en i förhållande till egendomens värde obetydlig inteckning, sedermera säljer egendomen, som derefter, sedan köparen intecknat den till dess fulla värde och den förste inleckningshafvaren medgifvit postposition, bl ifver till infriande af denna inteckning otillräcklig, så skulle sedelutgifvaren komma att nödgas ersätta denna brist och detta till följd af en åtgärd hvartill han vore alldeles oskyldig och hvilken han måhända icke ens afvetat än mindre kunnat hindra.
Det må väl vara att det utur allmänna lagens stadganden i öfrigt skulle kunna härledas att sedelutgifvaren blefve förklarad betalningsfri vid ett förhållande sådant som det ofvan anförda, men i alla fall torde frågan vara tillräckligt tvistig att heldre böra på förhand undanrödjas genom ett bestämdt lagstadgande.
Man skulle väl kunna säga att det är nog, och LagUtsk. har äfven föreslagit, att säljaren (sedelutgifvaren) skall skaffa på sedeln antecknadt att intecknings - Den 5 Juli f. m. 47'J hafvaren medgifvit öfverflyttning på egendomsegare!!; men dels kan det hända alt sedelutgifvaren icke vet hvilken som för tillfället är innehafvare af en löpande revers dels kan inleckningshafvare vägra att medgifva en sådan påteckning, och att vid sådant förhållande uppsäga och inlösa inteckningen är icke alltid sagt att vederbönde äro i tillfälle till.
Jag skulle derföre tro, alt det vore ändamålsenligt om ett tillägg gjordes till slutet af §:n så, att följande slutord der infördes: ”eller nedsättning af inteckningen efter annan inteckning blifvit utan sedelutgifvarens samtycke medgifven”.
På grund häraf anhåller jag vördsamt om återremiss.
Jag kan ej göra mig något tydligt begrepp derom, att ifrågavar:de § ens är af behofvet påkallad.
Den är alldeles ny och finnes ej uti 1818 års konkurs-lag, och bör ej heller der finnas emedan Utsökn:sB:ns 5 Cap. § 6, redan omhandlar denna sak: och som sistnämnde § varit gällande i mera än 100 år vid sidan af alla de konkurslagar, som under liden stiftats, utan att deraf någon olägenhet försports, så synes det mig som raan hade handlat klokast, om man ej insatt den ifrågavande § 18, hälst den, pä sätt Gr.
Lagerbjelke närmare utredt, är af beskaffenhet att kunna leda till en sedelutgifvares skada.
Denna § må i min tanke så mycket heldre utgå, som Utsökn:sB:ns 5:te cap. 6 § lyder som följer: ”Ar viss pant i fast gods föreskrifven, och vill borgenär hellre söka betalning i lösören, som snarast kunna vändas i penningar; bafve ther väld til”.
Hvilket nogsamt utvisar, att, om en skuldsedel är inlecknad, så är sedelutgifvaren, om han sålt sin egendom, likväl derföre ej befriad från skyldigheten att, om borgenären så fordrar, inlösa sin förbindelse.
Praxis är visserligen den, att, då inteckning skett och denna innefattar full säkerhet, så åtnöjer sig inteckningshafvaren med densamma, utan att kräfva sedelutgifvaren; men han eger dock denna rätt.
Hvarföre då ytterligare i en serskild § omhandla en redan afgjord sak.
Och det i en § som är så uppstäld, att det vill synas, som skulle man tveka, huruvida sedelutgifvaren är skyldig att ansvara för sin revers eller ej.
Här inträffar, hvad jag förra gången hade äran anmärka, alt man gjort lagstiftningen otydlig just derigenom, att man velat göra densamma allt för tydlig.
Jag tillstyrker således, att §:n mätte helt och hållet utur detta lagförslag försvinna.
Sparre: Hvad LagUtsk. i denna § föreslagit, är ingenting annat än hvad som dagligen i lagskipningen praktiseras.
Det torde således ej vara behöfligt, att anföra vidlyftiga skäl till försvar för detta stadgande; ty lagskipningen har i detta hänseende ej varit öfverklagad.
Det är också, med afseende å det omlopp de s. k. löpande skuldsedlarne hafva i vårt land, uppenbart, att den som å ett sådant skuldebref står antecknad såsom gäldenär förblifver ansvarig för betalningen deraf.
Men man frågar, huruvida det är behöfligt, att införa ett sådant stadgande i förevande 480 Den 5 Juli f. m. lag.
Nu visar den dagliga erfarenheten, alt egare af faslighet ofta, vid försäljningen af deras egendom, sedan de nya köparne öfvertagit de i fastigheten intecknade skulder, ej bry sig om att vidtaga några försigtighetsmått, för alt undgå ansvarighet för de af dem utgifua skuldförbindelser, utan de trygga sig dervid, att dessa äro inlecknade i fastigheten.
De blifva likväl vanligen, ålagde betalningsskyldighet, om skuldsedelns innehafvare vänder sig mot dem.
Utsk. har således ansett nödigt, att i lagen intaga denna deras ansvarighet; och att tillika antyda på hvad sätt ansvarigheten kan undvikas, nemi. derigenom alt en påskrift på skuldsedeln utvisar, det en annan person, än den hvilken såsom skuldsedelns utgifvare står på sedeln antecknad åtagit sig ansvarigheten.
Lagen bör derjemte tydligt tillkännagifva för gäldenären eller sedelutgifvaren, hvad följden blifver utaf uraktlåtenhet af en sådan åtgärd.
Jag anser således, att stadgandet är lämpligt och nyttigt; hvarföre jag tillstyrker dess antagande.
Lagerbjelkes anmärkn., att undantag borde göras för den händelse att postposition af inteckningen göres; så kan denna anmärkn. visserligen hafva skäl för sig.
Utsk. ansåg likväl, att något stadgande derom ej vore behöfligt i lagen; ty det är klart, alt, om inteckningshafvaren sjelf medgifvit postposition af inteckningen, (och ulan ett sådant medgifvande kan postposition ej ske), så har han derigenom förlorat den rätt, han hade emot den ursprunglige gäldenären; hvilken i den intecknade fastigheten för hvad han kunde komma att utbetala, eger en säkerhet, den han genom postposition kan förlora.
Då inteckningshafvaren genom denna postposition sjelf betagit honom möjligheten till en sådan regress; sä kan inteckningshafvaren ej heller längre hafva samma rätt, som förut.
Detta är en fråga, som af domstolen afgöres, på rent juridiska grunder, och Utsk. ansåg således ej nödvändigt att derom intaga ett stadgande i lagen.
Hr Printzensköld: Gr. Sparre har ansett denna § nödvändig, för att befrämja den enskilda kreditrörelsen; men jag får deremot anmärka, alt hvad i densamma hufvudsakligen stadgas, finnes redan stadgadt i den af mig förut åberopade § 6 cap. 5 UtsökningsB:n; och då inser jag intet skäl, hvarföre man skulle här, ehuru i andra ordalag, upprepa detsamma, synnerligen som genom dessa ordalag den omnämnda §:n i Utsökn:sB:n blir mycken tvetydighet underkastad; ty denna § 18 år så upprättad, att det vill synas som skulle inleckningshafvare ej vara i alla möjliga händelser berättigad att hålla sig till sedelutgifvaren; hvaremot den omnämda §:n Utsökn:sB:n stadgar uttryckligen såsom ovilkorlig rättighet för inteckningshafvaren, att vända sig till, vare sig sedelutgifvaren, eller också till den som innehar panten.
Att LagUtsk., för den händelse att denna § 18 blefve antagen, ej fästat sig vid den af Gr.
Lagerbjelke anförda anmärkn.-n, och detta på det skäl som Gr.
Sparre anfört, ligger utom gränsen för min fattningsförmåga ty vid lagskipningen måste domaren tol - Den 5 Juli f. m. 451 tolka lagen efter dess ordalydelse, när denna är tydlig och klar, och alt den föreslagne §:n är alldeles klar deruti, att den, sora har utgifvit en skuldsedel, äfven skall för den vara ovilkorligen ansvarig; såvida ej anteckning skett på sjelfva hufvudskriflen, att skulden af annor man blifvit öfvertagen lärer väl ingen kunna bestrida.
Således följer deraf, att domaren alldeles ej har rätt att fästa sig vid de omständigheter, som möjligen kunnat föranleda till skada för sedel tit gifvaren ; utan denne får söka sitt igen utaf den, sorn innehar panten och sorn medgifvit inteckningens postponerande, och då kan lätteligen följden blifva den som Gr.
Lagerbjelke anmärkt, att en sedelutgifvare, som medgifvit en inteckning af ganska säker beskaffenhet, likväl kommer i det olyckliga predikament, att, sedan han afstätt egendomen, ändock få gälda en skuld, från hvilken han hade både bordt och kunnat vara befriad.
Man bör således, om §:n nödvändigt skall qvarstå, hvilket strider emot min öfvertygelse, deruti oundvikligen göra en sådan förändring, hvarigenom sedelutgifvaren må fredas från det äfventyr, som en postposition kan medföra.
Sparre har medgifvit att det är rätt, att, i fall postposition af en inteckning har egt rum, inleck ningsinnehafvaren dä ej bör ega regress lill reversutgifvaren; men Hr Gr:n, och LagUtsk. likaledes, har ansett alt ett serskildt stadgande härom ej skulle behöfvas, att i inleckningsförfaltningen intagas, emedan domstolen skulle i alla fall komma att dömma på sådant sätt till följd af lagarne i allmänhet och deras andemening.
Jag hemställer dock huruvida, då rättegång lätteligen kan uppkomma, i händelse §:n antages sådan den här är föreslagen, om det då ej är bättre att genast införa det af mig föreslagna tillägget; enär, genom ett sådant införande, det ej kan uppkomma någon olägenhet, men väl förekommas den tvist, som genom delaf mig föreslagna stadgandets utlemnande kan uppstå.
Och att tvister och rättegångar uppstå i händelse §:n antages, sådan den är, det tror jag så mycket mera, som det t.
ex. kan inträffa att in teckningshafvaren medgifver post position utan att veta, det punkten gått ur sedelutgifvarens händer; ty en postposition kan begä ras af en annan inteckningshafvare och beviljas utan att egendomsegaren höres.
Således är det möjligt, att en sådan postposition kan ega rum, utan att den som beviljar poslposilionen vet alt panten öfvergätt i en annans händer än dens, som utgifvit reversen, samt att postposilionen blifvit medgifven på samma gäng fullkomligt bona fide som någon afsigt icke funnits att minska sedelutgifvarens ansvarighet.
Det är således tydligt, alt det af mig föreslagna tillägget är af behofvet påkalladt; så vidt icke tvister och rättegångar i detta afseende skola uppkomma.
Jag har medgifvit, att visserligen tvist kan uppkomma i anledn. af delta stadgande; men jag bar tillika sagt, att en sådan tvist vanligen efter rent juridiska principer afdömines, och att icke något serskildt stadgande derom är nödvändigt. 6 H. 31 Den 5 Juli f. m.
Det finnes nemi. en mängd sådana frågor, i afseende hvarpå lagen ej behöfver att för hvarje specielt fall hafva ett serskildt stadgande, utan hvilkas afgörande följer så klart ur rent juridiskt begrepp, ali derom ej serskildt behöfver lagstiftas.
Delta är det skäl, som jag anfört för min åsigt, alt något vidare stadgande här ej är nödvändigt.
Det skäl hvarpå Utsk. byggt denna öfvertygelse är det som jag redan anfört, att då sedelulgifvaren naturligtvis skall hafva regress lill panten för hvad han betalar, så kan han ej nemi. af inteckningsliafvaren betagas denna regress och inteckningsliafvaren ändå bibehålla sin rätt emot sedelutgifvaren.
Lagerbjelke har likväl, och jag är honom räkning skyldig derför, ej motsatt sig sjelfva §:n, ulan blott begärt ett tillägg, hvilket jag ej för min del anser nödigt.
Hr Printzensköld deremot har yrkat, alt hela §‘:n måtte borttagas och det mäste jag' helt och hållet motsätta mig.
Han har dervid ej anfört samma skäl, sorn förra gången, nemi. att det vore orätt; utan han har tvertom medgifvit och sagt, att detta stadgande är i fullkomlig öfverensstämmelse med den gamla lagen, och alt principen är redan uttalad i Utsökn:sB:n. Likväl då en ny inteckningslag stiftas, så bör den i min tanke innefatta alla inteckning rörande stadganden, hvarföre äfven detta der bör inflyta.
Jag vill i detta afseende åberopa hvad Disk. säger i sina moliver (sid. 7): ”Lagen skrifves ej blott för domaren, utan äfnen för folket, som deri måste finna en ledning för dess åtgöranden; och en sådan ledning är i synnerhet af vigt i frågor, sorn sammanhänga med det allmänna affärslifvel”.
Det är i denna afsigt nemi. för att lemna ledning åt affärsmannen, som Utsk. ansett nödigt, att vidtaga detta stadgande.
Jag har ofta hört personer som sålt sin egendom, och som låtit den nya köparen öfvertaga inteckningarne, yttra den förmodan att de vore för framliden helt och hållet fria från ansvarighet för dessa skulder.
Då nu lagen afser alldeles motsatsen härtill, så är det nödigt att affärsmannen derom får kännedom, äfvensom om sättet att förebygga de olägenheter, som eljest genom en sådan försäljning för honom kunna uppkomma.
Och delta förebyggande sker derigenom, att en påteckning på skuldebrefvet verkställes; med hvilket stadgande jag tror affärsmän i allmänhetskola blifva nöjde, emedan ovisshet och oreda derigenom undvikas, och säkerhet för dem beredes.
Landtm, hemställde om R. o. Ad. an såge de gjorde anmärknme föranleda till den ifrågavar:de 18 §:s återremitterande, ropades starka ja, blandade med nej; hvarefter Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna, ali härvid ja varit öfvervägande. § 19- Hr von Hartmansdorff: § 19 lyder i förslaget sålunda: ”Aro flera fastigheter intecknade för samma fordran, utan att uppgifvet är, för huru stor del deraf hvarje fastighet häftar; Den 5 Juli f, m. 483 vare då ansvarigheten för den odelade fordran fastigheterne emellan beräknad efter förhållandet af hvardera fastighetens särskilda värde lill sammanlagda värdet af dem alla”.
För min del tror jag, att det nästan vore bättre, att man ej vidare tilläte sådane gemensamma inteckningar.
Här är visserligen sagt, att ett visst värde, beräknadt efter taxering, skulle tagas till efterrättelse; men man vet, huruledes visse personer, i beräkning pä större bränvinsbrännings- eller högre belåningsrätt o. m. d., låta sine egendomar uppskattas lill högre värde, än de verkligen hafva i förhållande lill andra egendomar i orten.
Jag tror således, att det vore bättre om man från början stadgade, att när (lere egendomar hädanefter gemensamt intecknas, sä skall bestämdt utsättas för huru stor andel af lånet hvarje hemman häftar.
Derigenom skulle de svårigheter undvikas, som nu förekomma, och som eljest äfven hädanefter skulle uppslå, ehuruväl den försigtighet iagttages, som § 20 föreskrifver.
Jag hemställer derföre, all § 19 mätte fä följande lydelse: ”Då flere fastigheter intecknas för samma fordran, bör det uppgifvas för huru stor del deraf hvarje fastighet häftar".
Och dermed slut.
Den princip som den värde talaren önskat göra gällande i förevar:de hänseende, skulle visserligen, jag bestrider det ingalunda, leda till enkelhet i inteckningsväsendet.
Jag finnér också ganska lätt orsaken, hvarföre den värde talaren, såsom Bankofullmäktig, insett behofvet och lämpligheten af en så beskaffad föreskrift; men om man å ena sidan gör afseende derpå, så bör man ej heller å den andra sidan, förbise vigten för affärsmän i allmänhet, att med så mycken lätthet som med allmän säkerhet är förenlig kunna bereda sig real-kredit.
Med afseende å den delnings-princip, som af Hr von Hartmansdorff blifvit framställd, ber jag att få anföra följande omdöme af lagberedningen:
"Det vore tvifvelsutan en god sak om man kunde säga, alt ingen Svensk fastighet häftade för annat, än ett bestämdt penningebelopp, men när man besinnar, huru mycket det skulle slöra förtroendet mellan låntagare och långifvare och följaktligen försvåra bildandet af naturliga kreditförhållanden, om man stiftade en lag, som för bode all inteckning i egendomar bestående af flere fastigheter, utan länets söndersplittring i mindre belopp, svarande mot hvarje serskild faslighet, och om man derigenom satte längifvaren i nödvändighet att misstänksamt undersöka hvarje fastighets värde för alt afmäta beloppet af hvad deri utan våda kunde intecknas; kommer man till den öfvertygelse att detta blefve en förenkling af inteckningsväsendet, som det ej vore rådligt alt införa på bekostnad af det med sjelfva institutionen åsyftade ändamål”.
Dessa skäl hafva förmält Utsk. att afstå från denna delningsprincip.
Disk. har likväl nogsamt öfvervägt densamma; och ehuru jag fullkomligt erkänner vigten af Hr von Hartmansdorffs an 31* - •4S4 Den 3 Juli f. m. rnärkn., samt till vinnande af enkelhet i inteckningsväsendet gerna skulle hafva önskat att denna princip kunnat antagas, sä lärer likväl den omständighet alt ”dess antagande skulle ske på bekostnad af det med sjelfva institutionen åsyftade ändamål” utgöra ett tillräckligt skäl för Utsk-.s ogillande.
Del skulle nemi. för en långifvare af en större summa blifva ganska svårt, stundom nästan omöjligt att undersöka värdet af alla de serskilda hemmanen utaf hvilka den panlförskrifna fastigheten består.
Eftertänker man nu, att en stor mängd hemman äro på det sätt sammanslagne under gemensamt bruk att deras ägor äro med hvarannan sammanblandade; så finner man, att än större svårighet uppstår att bestämma det belopp,iför hvilket behörig säkerhet kan i det ena eller andra hemmanet vinnas.
Del är med afseende ä dessa svårigheter, sora Ulsk. ansett sig ej kunna obelingadt antaga ifrågavarrde delningsprincip; men Utsk. har likväl i detta hänseende, uti nuvar:de lagstadgandejföreslagit en högst väsendtlig förändring, hvilken Ulsk. anser skola leda till så mycken reda, som kan låta sig åstadkomma, utan att lägga allt för stora band på friheten i aftal.
Det är för att instämma i Hr von Hartmansdorffs önskan om förändring af denna §, jag tager mig friheten att för några ögonblick påkalla Ståndets uppmärksamhet.
Då man betraktar det stora antal §§, som blifvit föranledde af detta stadgande; då man betraktar alla de inrättningar, som i moliverna (frän sidan 7 t. o. m. sidan 11) blifvit af Utsk. gjorda; och då man har erfarenhet af alla de svårigheter, som långifvande cassör, och låntagande enskilde måste uthärda, då ett serskildt hemman skall afskiljas från den gemensamt intecknade massan; så kan man ej annat än önska att detta stadgande mätte förändras så, att hvarje hemman blifver för sin bestämda summa serskildt intecknadt, hvilket ej möter någon svårighet.
Månge försigtige både långifvare och låntagare, iakttaga redan nu detta sätt, och man bestämmer då endast efter gällande taxering eller värdering (likagodt hvilkeldera) huru stor summa hvardera hemmanet skall ansvara för och draga i skuldebrefvet.
Detta är icke på aldra minsta vis störande af förtroendet, ty långifvaren måste i alla fall skaffa sig ett begrepp om värdet af den egendom, pä hvilken han lemnar sina penningar; emedan han naturligen ej vill lemna större summa, än han anser egendomen kunna betala.
Han har sålunda endast att urskilja hvad som kan tillfalla den ena eller andra delen deraf, hvilket visserligen för honom kan synas innefatta någon möda, då han måste i handlingarne ransaka hvad hvardera panten kan vara värd, och för huru mycket den kan böra intecknas; men detta nödgas han i alla fall i framtiden — han eller hans rätlsinnehafvare att göra, ty det finnes väl knappast något kassalån, som ej bar blifvit på ett eller annat sätt förändradt i afseude på pantens belopp; och de svårigheter, som vid sådana förändringar inträffa för att anskaffa de dertill erforderliga handlingarne, äro ganska stora; då erfordras poslposition, l>eu 5 Juli f. nt.
485 nya bevis af och om inteckningshafvare, om förmynderskap och mänga andra svårigheter att förtiga.
Det är af alla dessa skäl, som jag täger mig friheten anhålla, att § 19 mätte återremitteras.
Det förundrar mig att de båda talare, sorn i detta hänseende yttrat sig, verkligen önska en så radikal reform i det nuvärde förhållandet.
Utsk. ansåg sig redan hafvat gått långt nog, då det föreslog en så betydlig förändring, som den förevar:de.
Vi vågade sannerligen ej gå så långt, som de värde lalarne föreslagit.
Jag har redan nämnt de svårigheter, som derigenom skulle komma att uppstå; och hvar och en som känner de svårigheter och mänga omgångar, som här i Slockholm möta dem som vilja i en kassa erhålla ett fastighetslån, den önskar visserligen ej alt öka dessa svårigheter med den väsendtliga, som tillkom me derest den grundsats skulle antagas, att man ytterligare mäste undersöka värdet af hvarje hemman, som ingär i hypothekel, synnerligen som dessa hemman ganska ofta äro under gemensamt bruk.
Dessutom, Mine
Hrr, det ändamål som dermed åsyftas, vinnes ändock ej; ty man kan ej förhindra alt en faslighet, som för närvar:de har en inteckning och är odelad, hädanefter kommer att delas; och då qvarstår i alla fall den öfverklagade svårigheten.
Men hufvudsaken hvarpå jag lägger mycken vigt, är den att vi hafva genom ifrågavaride stadgande gjort ett så betydligt afsteg ifrån den nuvande lagstiftningen om fullkomlig solidaritet; så ali jag tviflar på att det vore klokt gjort, att pä en gång vidtaga en så väsendtlig förändring, som de värde talarne tillstyrkt.
Jag måste således för min del anhålla, att R. o. Ad. måtte bifalla den förändring som Utsk. föreslagit.
Den siste värde talaren anförde, att Utsk. behöft en vidlyftig argumentation för att komma till det resultat, som Utsk. kommit till.
Jag ber då att fä göra den värde talaren uppmärksam deraå, att motiverna hufvudsakligen gå ut på att bevisa den slags iolidarilet som Utsk. föreslagit, i jemförelse med den hittills gällande solidaritetsprincipen.
Och vi hafva verkligen inom Utsk. tvekat, innan vi vågat gå så långt, som vi hafva gjort, och hvilket är längre än lagberedningen gått; men vi vågade sannerligen ej, att lägga så mycket band på krediten, som skulle uppkomma genom det af de värde talarne föreslagna stadgandet.
Jag har genom mitt förslag icke velat lägga band på krediten; men jag har åsyftat att man åt hvarje fastighet skulle gifva det bestämda värde, han äger hvilket tvärtom skulle stärka krediten till penningars erhållande för den uppgifna fordran eller för det uppgifna hypotheket.