Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utaf den siste värde talarens, Hr von Köchs yttrande, har jag med mycken tillfredsställelse förnummit, alt en person af sådan- betydenhet, gillar min åsigt i denna fråga, och får blott fästa hans upmärksamhet deruppå, att de garantier han yrkat emot lärofrihetens missbruk, äfven af mig funnits nödiga, enär de emot slikt missbruk gällande straffbestämmelse^ icke uptagits ibland dem, hvilkas uphäfvande jag föreslagit.
Sista gången jag hade ordet, anhöll jag om återremiss af den del utaf Betänk., som rörer min motion, men så väl med anledn. af ,Hr von Köchs yttrande, som ock deraf, att en återremiss icke torde tjena till någonting, utbeder jag mig nu vördsamt, att få förändra mitt första yrkande till en anhållan om bifall, till den af mig väckta motionen.
Till en början anser jag mig böra tillkännagifva, alt äfven jag anser det nu gällande straffet för affall från vår lära, vara grymt, och föga öfverensstämmande med vårtids åsigter, samt att jag på grund häraf inom Utsk. röstat för delta straffs uphäfvande, ehuru jag icke emot Betänk, mig reserverat-
Jag hade möjligen derigenom kunnat erhålla min andel af det beröm, som en värd talare tilldelat en af reservanterne, men jag har icke eftersträfvat något sådant, och jag har med flit afhåll it mig ifrån att afgifva en reservation emot Betänk., just med afseende å ämnets ömtåliga beskaffenhet, och den åsigt jag hyser derom, att pluraliteten af representationen ännu icke är benägen för uphäfvande af de ifrågavande lagbuden.
Jag anser nemi., i likhet med åtskil - Den lfi Juni. 205 liga talare, hvilka förut sig yttrat, att det är LagUtskis pligt, att i sådana fall som detta, rätta sig efter opinionen inom R.
St., och om densamma icke är stämd för en förändring af gällande lag, anser jag mig böra underordna min enskildta åsigt, R.
St:rs. Utan alt vilja inlåta mig i de djupsinniga undersökningar, som här blifvit anställda, ang:de den ena lärans företräde framför den andra, har jag likväl funnit, att då allmänna meningen icke for drar den vidsträckta religiösa frihet, åtskilliga påyrkat, bör man gå varsamt till väga vid införandet af en sådan frihet, och derföre har jag, då jag fann alt min åsigt i nn förevar:de fall icke delades af Utsk., ej envist sökt genomdrifva densamma, men deremot sökt och lyckats förmå Utsk. att tillstyrka en större frihet inom sjelfva kyrkan, i den öfvertygelse, att detta är det första steget, som bör tagas, och alt man vid denna, likasom vid hvarje annan reform, bör stegvis och med varsamhet framgå.
Frågan om religionsfrihet inom värt land, har först i sednare tider upkommit, och vid sådant förhållande väcker det ej min förundran, alt representationen visar sig obenägen, att med ens borttaga de skrankor, hvarmed statsreligionen under sekler varit omgärdad.
Jag vet, att denna åsigt ligger till grund för majoritetens inom LagUlskis beslut, att afstyrka motionärernas förslag, och jag har ansett det vara min pligt, att då de, som i beslutet deltagit icke åro tillstädes, redogöra för deras åsigter i ämnet.
Bland de skäl, som tala för denna åsigt, må äfven nämnas, att straffbestämmelsen för affall från Statskyrkan icke kan uphäfvas, utan att, i sammanhang dermed, åtskilliga mer eller mindre genomgripande lagstiftningsåtgärder mäste vidtagas, samt att en så vigtig fråga, som införande af religionsfrihet, bör vara mera utredd, än som nu är fallet, och heldst komma ifrån den andra Statsmakten, hvilken är mera i tillfälle att känna samhällets verkliga behof i detta hänseende, än en enskild motionär.
Saken är af största vigt, ingriper djupt i en mängd förhållanden, och bör derföre med ytterst varsam hand beröras.
Det är öfvervägandet af dessa omständigheter, som gjort Utsk. tveksamt, och som föranledt mig alt icke, i strid med den allmänna meningen inom Utsk. framlägga den serskilda mening, som mera öfverensstämde med mitt hjertås böjelse.
Utsk. har fått upbära skarpa förebråelser af en motionär, derföre att Utsk., enl. hans förmenande, icke fullständigt uptagit och besvarat hans motion.
Om Utskin i allmänhet skulle vara förpligtade, att utförligt uptaga och besvara alla de skäl, en motionär till stöd för sin framställning andragit, skulle i sanning de flesta Ulskis Betänk, växa till volymer; hvarjemte jag får erinra derom, att den tolkning, motionären gifvit ät 16 § Reg.Fin blifvit så fullständigt vederlagd af R.
Sins Just.-Ombudsm., och äfven ogillad af domaremakten, att Utsk. ansett en vidlyftig vederläggning deraf icke vara erforderlig; att LagUlsk. i delta Betänk, lemnat Hr Tersmedens motion helt och hållet obesvarad, är ett påstående, hvilket jag måste bestrida, ty olvifvelakligt afser denna motion, som blifvit till sitt hufvudsakliga innehåll i reciten intagen, införandet af en större religionsfrihet, än den vi nu hafva, och Utskis Utlät, i denna del 206
Den 16 Juni. af Betänk., slutar med ali afstyrka bifall, till alla de, i afseende å religionsfrihetens införande, väckta förslag.
Om ock Utsk. skulle hafva varit mera gynnsamt stämdi emot den ifrågasatta religionsfriheten, hade Utsk. likväl vid motionernas besvarande, kommit i en icke ringa förlägenhet, ty under del åtskilliga motionärer påyrkat allmän religionsfrihet, hafva andra derifrån uteslutit Katholiker och Greker, samt några andra sekter, eller, rättare sagdt, yrkat, att de bestraffande lagbuden för öfvergång till dessa trosbekännares lära, skulle qvarstå, vid hvilket förhållande och då ett undanlag från den äskade religionsfrihetens åtnjutande blifvit förd rådi, just med afseende ä anhängarne af en troslära, hvilken ligger vår egen bekännelse sä nära som den Kailmlska, Gisli, skulle kommit i stor villrådighet, huru långt den ifrågaställde friheten borde utsträckas.
Oqi R. o. Ad. skulle besluta en återremiss af Betänk, i den syftning, att få det nu gällande straff för affall från Statsreligionen uphäfdt eller förmildradt, skall jag anse lietta beslut vara ett tillkännagifvande, att LagUtsk. misstagit sig om representationens åsigt i d nna fråga, och i sådant fall icke underlåta alt inom Utsk. arbeta för straffbestämmelsernas borttagande, men om deremot återremissen afsåge att vinna det resultat, hvarför en talare här upträdt, eller att, med bibehållande af dessa straffbestämmelser, likväl vidtaga åtskilliga förändringar i kyrkolagstiftningen, skulle sådant endast missleda Utsk., i afseende å R. o. Ad:s rätta mening, och det af talaren åsyftade ändamålet, skulle icke eller npnås.
Man har framhållit nödvändigheten af att bifalla llr Spångbergs motion om ansvar för den, som gör proselyter, men jag får fästa upmärksamhel derå, att ett sådant ansvarssladgande redan finnes.
1 kap. 4 § M.B n bestämmer ansvaret för den, sorn utsprider villfarande lärosatser, och torde således något ytterligare stadgande i denna väg vara obehöfligt.
En annan talare har föreslagit, att landsförvisningsstraffet ej skulle gå i verkställighet, förr än den brottslige blifvit af presterskapet undervisad, men, sådant oaktadt, vidblifver sin villfarelse.
Föreskriften derom, alt straffet icke får tillämpas, förr än efter förutgången varning, finnes redan i lagen, ty 1 kap. 3 § M.B:n innehåller: ”Faller någor af ifrån vår rätta evangeliska lärn, och träder till en villfarande, och luter han sig icke ratta; tå skall han” etc.
I ett mera ryktbart mål, ang:de affall till den Katholska lä ran, som nyligen vid donaslolarne förevarit, hafva äfven HofRtn och K.
M:s högste domstol sammanstämmande beslutat, att innan frågan om föi fattningarnes tillämpning å de tilltalade kunde till pröfning företagas, skulle vederbönde domkapitel vidtaga de i lag anbefallda åtgärder, för de tilltalades återförande till den rätta läran, och dess utlåtande deröfver inhemlas.
Således måste, enl. så väl uttrydkligt lagbud, som ock gällande praxis, behörig undervisning alltid föregå straffets tillämpning, hvarför en återremiss, i syftning att få ett dylikt stadgande infördt, är öfverflödig.
En ledamot af LagUtsk., Frih.
Posse, har yttrat, att då alla 4 RiksSbn nyligen afslagit en hemställan, om tillåtelse för de församlingar, som sådant åstunda, att begagna de gamla handböckerna, Den 16 Juni, 207 så skulle följden af detta beslut blifva, alt man måste uphäfva lagens stadgande om straff å dem, som affalla från vår lära.
Jag för min del kan icke begripa, att det sednare måste blifva en följd af det förra, ty i sådant fall skulle R.
St., derföre alt de ej vilja med gifva en mindre frihet, vara tvungna att bevilja en större.
Jag förmodar, alt orsaken till Ständernas afslag å sistnämnde hemställan varit den, att åtgärder redan äro vidtagna för omarbetande af de nuvande handböckerna, eller just de, sorn gifvil anledn. lill oord ningarne, samt att man hoppas, att på denna väg, med kyrkan återförena de afsöndrade sinnena.
St., under afvaktan af del resultat, de nya handböckernas omarbetning skall lemna, icke ansett sig böra villfara en framställd önskan, att få begagna de gamla böckerna, kan väl denna omständighet icke utgöra ett skäl till hi • fall å förslaget, om uphäfvande af straffbestämmelsen för affall från vår lära.
Jag förslår icke sambandet mellan dessa båda saker, och finner det vara orimligt, att påstå, det R.
St. måste göra ett större medgifvande, derföre alt de vägrat göra ett mindre.
Jag slutar med att. sammanfatta, hvad jag förut sökt ådaga' lägga, eller att, för den händelse, att R. o. Ad. skulle gilla syftningen af Hr Tersmedens motion, och således önska uphäfvande af straffet för affall, en återremiss af Betänk. bör ega rum, men ätt deremot en sådan åtgärd ingalunda bör vidtagas, till följd af de nu af mig till vederläggning uptagne framställningar, hvilka jag anser mig hafva visat sakna all grund.
Frih. Cederström, Rudolf; För min del anhåller jagom bifall till förevaride punkt af LagUtsk:s Betänk., och detta af det allvarliga skäl, att ett motsatt beslut synes mig innebära stora vådor för vår Evangelisk Lutherska lära, som bör vara oss högst dyrbar, ej mindre för dess egen inneboende förträfflighet, såsom gående den rätta medelvägen emellan Katholicismens blinda auktorilets-tro, och den Reformerta lärans allt för långt dt ifna rationalism, än äfven för dess nära och innerliga förening 'med vår sköna och minnesrika Svenska historia; denna lära, hvilken för omkring 300 år sedan infördes i Sverige af den store Gustaf Wasa, och för hvilkens försvar, Hans ännu större Sonson, på Liitzens slätter offrade Sitt dyra lif.
Man har väl sökt, att på mångahanda sätt vädja till den religiösa känslan, för att åstadkomma ett motsatt beslut, men jag anser det, likasom inom det materiella, så ock å del immateriella området, vara mera maktpåliggande, att omsorgsfullt vårda det goda, man eger, än att fika efter skatter, hvars rälta värde man icke känner.
Creutz har i sitt anförande hänlydt på nutidens stora politiska tilldragelser.
Han har framställt förhållandet, såsom skulle Rysslands nu pågående kamp emot Turkiet, gälla utbredande af den Grekiska kyrkans lära, med dess stränga ortodoxi emot religionsfrihetens intresse, men det förhåller sig tvertom, ty Ryssland har, såsom temligen kändt är, förklarat Turkiet krig, just i uttryckligen upgifvet ändamål, att dymedelst förskaffa Orientens kristne rättighet, att fritt bekänna sin religion, utan att derunder störas af 208 Den 16 Juni, det Mohamedanska, herrskande Turkiska folkets mot dem, hittills utöfvade förtryck.
Det förslår sig, alt Grekiska kyrkans bekännare härvid äro synnerligen beafsigtigade.
Della å ena sidan.
Nu några ord å den andra.
England och Frankrike bislå nemi. visserligen Turkiet, men understödja derjemte dess kristne undersåters, af Katholska och Engelska kyrkorne, anspråk pä frihet i religiöst hänseende.
Om jag äfven antager, alt del Oltomauiska väldet i Europa, icke skall under den nnvartde krisen, lill sin politiska tillvaro, duka under, så torde i alla fall, en fortfarande oenighet lätteligen komma att räda, emellan de många olika kristna trosbekännare, som lyda under dess spira, och denna splittring torde, i följd af den Turkiska folkstammens märkbara underlägsenhet i afseende å talrikhet, kunskaper och hjälpkällor, jemförelsevis med de öfriga inom landets gränsor boende folkstammar, förr eller sednare förorsaka rikets nplösning.
Bevare oss Gud ifrån eli sådant tillstånd, och må aldrig ett dylikt förhållande bos oss, såsom hos Pohlens och Turkiets olyckliga folk, gifva mägtiga och slipade grannar anledn. att inblanda sig i våra inre angelägenheter!
På grund af dessa och många andra skäl, hvilka den långt framskridna liden förbjuder mig att framlägga, anhåller jag vördsamt om bifall till Utsk:s hemställan i denna del af Betänk., samt anser en återremiss deraf icke vara tjenlig.
Sistnämnde åtgärd skulle afse den underordnade frågan, huruvida icke »Hallingen borde bibehållas vid sin arfsrätt här i riket: ty aldrig måtte väl, i strid med hvad tillförene R.
St. enhälligt ansett, affälling från vår rena Evangeliska lära tillåtas här i landet qvarvara, hvilket säkerligen vore af en högst vådlig inverkan å allmänna tänkesättet, hvars lutning till religiös indifferentism och vankelmod, våra allvarlige förfäder visligen velat förebygga.
Arfsrättsfrågah är onekligen af mindre betydenhet.
Men just derföre synes den serskilda frågan om arfsrälten, ej böra tillerkännas en sådan vigt, att man derför må äfventyra hela den stora hufvudfrågans återförsättande på en oviss ståndpunkt; dervid en ytterligare kamp förestår emot dem, hvilka vilja afskaffa allt ansvar för affall från den Svenska kyrkan och dess rena Evangeliska lära.
Br Löwenhjelm, Gust.
Sam,:
Det hufvudsakligaste och mest talande argument, som anföres mot religionsfriheten, år, att
Statens borgerliga enhet ej kan bibehållas, eller förlorar sitt kraftigaste stöd, om statsmedlemmarne ej äro förenade genom religionens band, och om en sådan religiös enhet ej kän åstadkommas utan tvång, så kan religionsfrihet i ett ordnadt samhälle ej medgifvas.
Detta argument innehåller åtskilligt sanni.
Ty visserlieen gifves intet starkare band menniskor emellan än religionen.
Men som religion är en viljans sak, kan den omöjligen påtvingas någon.
Ty ingen har väl dristat påstå, att man förmår tvinga öfvertygelse:1 eller hjertan.
Den enhet, som åstadkommes genom tvång, kan således aldrig
Den 16 Juni. 209 aldrig vara en religionens enhet.
Den måste endast bestå i den yttre formen, under det att i grunden skiljaktighet fortfar, ja förstoras af försöket att med våld förena, hvad som i sig sjelf är stridigt.
Så har Sverige länge förverkligat idealet af den slags kyrkliga enhet hvartill man genom tvång kan komma.
Och likväl beslår denna beprisade enhet blott i yttre förhållanden, såsom alt alla döpas enl. samma handbok, att alla, vare sig med lock eller pock, framdragas till Herrans nattvard, alt man vid vissa högtidliga tillfällen svärjer pä de symboliska böckerna, som dock endast fåtalet känner ens till namnet.
Går man deremot till hjeltan och öfvertygelserne skall man säkert bland oss finna lika mycken skiljaktighet, som i de länder, der den mest vidsträckta religionsfrihet råder.
Alla kallas visserligen Lutheraner, men utom alla möjliga slag af tviflare och förnekare, torde vi hafva anhängare af snart sagdt alla religiösa partier till och med ibland våra prester.
Man må ej säga, att, om än alla dessa villfarelser finnas, så få de dock ej öppet förkunnas och utspridas, ty man kan ej neka, ali otrons och osedlighetens läror ha fritt spelrum i böcker, tidningar, sällskaper, umgängeslif, ja i våra lärosalar, och att lill och med från predikstolarna irrlärtga åsigter ofta förkunnats och förkunnas.
Den enhet, som vinnes genom tvång är således i hög grad ytlig och ihålig, samt kan således svårligen tjena Staten till stöd.
Härtill kommer alt det. religionstvång som måste användas att uprälthålla denna enhet demoraliserar den enskilde, undergräfver kyrkan, motverkar Guds rikes utbredande och uplöser och skakar Staten.
Religionstvånget demoraliserar den enskilde.
Det vänjer den troende att använda köttsliga medel för andliga ändamål, samt gör honom lätt likgiltig och sömnaktig, emedan del synes frikalla honom från all omsorg om den rätta trons bevarande och utbredande.
Det mördar samvetena, emedan det tvingar en mängd menuiskor att bekänna hvad de ej tro och skapar derigenom lögn och skrymteri, denna kräfta för all moral.
Det ger otron vapen i händerna, emedan det stärker åsiglen att religionen är ett menskligt påfund, ett politiskt ordningsmedel, som ej kan bestå utan verldsliga stöd.
Så var det först sedan den Gallicanska kyrkan undertryckt alla andra kyrkosamfund och blifvit ensamt herrskande, som otron i Frankrike fick rätt fart.
Religionstvånget undergräfver kytkan.
Det står nemi. i uppenbar strid med kristendomens anda och Frälsarens egna ord och exempel.
Då lärjungarne ville nedkalla himmelens straff öfver en stad, hvars innevånare ej ville emottaga dem, sade Jesus: J velen icke hvars andas harn J ären, och Han segrade slutligen öfver verlden ej genom att förfölja henne utan genom alt lida och dö för henne; och denna strid emellan kyrkans anda och hennes Stiftares anda måste nödvändigt förlama hennes kraft all verka.
Religionstvånget undergräfver vidare kyrkan, derigenom att det vänjer hennes tjenare alt förlita sig på köttsliga vapen, på samma gång de afvänjer dem från bruket af de i dylika mål enda dugliga, de andliga.
Det gör ytterligare kyrkan nödvändigt till en förföljande kyrka och 8 H. 14 210 Den 16 Juni. ådrager henne den förbannelse, sora är fästad vid alla religionsförföljelser, en förbannelse, som är så mycket förfärligare, som dessa förföljelser ej drabba de sämste, ej dem som lia nog förslöadt samvete alt kunna bekänna ett och tro ett annat, ulan antingen samvetsömina otrogne, som ej kunna uthärda med skrymleriet, eller nitiske och varma, om ock vilseförda trogna, hvilka kyrkan, om hon följde sin stiftares föredöme, långt ifrån alt stöta ifrån sig borde företrädesvis upsöka och omhulda, eller ock sluteligen sådane personer, som yrka på verkligen behöfliga reformer.
Ilar bekräftas nemi. förr eller sednare Frälsarens varning, att, då menniskor vilja med väld uprycka ogräset, upryckes hvetet med.
Så lemnar den Svenska Statskyrkan dem, som från predikstolar, kathedrar, i tal och skrift sprida irrläror och otro, i godan ro, under del hon förföljer kristna för det de komma tillsammans all upbygga sig, eller ej vilja foga sig efter kyrkoböcker, som bon sjelf medger behöfva förbättras.
Så hafva Påfvedömets förföljelser i alla lider företrädesvis varit riktade mot dem, som velat rena det från dess missbruk.
En naturlig följd häraf är att religionstvånget gör alla grundliga kyrko-reformer nästan omöjliga.
Ty en förföljande kyrka är benägen att sammanblanda alla, som vi ka pä reform, med kältare och dissenters, samt att stöta ifrån sig just de elementer, som skulle kunnat förbättra henne.
Så var Gallicanska kyrkan, så snart den lyckats uphäfva de Reformertes religionsfrihet, ej sen alt undertrycka den fraktion inom sitt egel sköte, sorn* ännu egde qvar någon lifaktighel.
Så ämnade Luther och Wesley från början blott reformera sina respekliva kyrkor, och del var desse, som först behandlade dem såsom fiender, och ivungo dera alt utträda.
Ej nog härmed: liksom opposition är nödvändig för att uppehålla det politiska lifvet och framtvinga nödiga reformer, så är ock möjligheten till dissension bästa medlet att hålla kyrkan vid lif och helsa.
Denna möjlighet tvingar nemi. kyrkan att vaka på sig sjelf, att dels undvika misstag, dels afhjelpa dem, som inritat sig, emedan hon annars löper fara alt genast se en dissenterkyrka upstå bredvid sig.
Sä hade inom Katholska kyrkan behofvet af reform, så väl af kyrkomöten som till och med af Påfvar, länge varit erkändt, utan att en sådan blifvit ens påbörjad, än mindre utförd, lills slutligen de Protestantiska kyrkorna utbrölo sig och sålunda ivungo moderkyrkan alt reformera sig, och är det utan tvifvel denna utifrån påtvungna reform, den Katholska kyrkan har att tacka för det lif hon ännu eger.
På samma sätt erkänner den Engelska högkyrkan sjelf, att det var melhodismen, som uphjelple henne ur det förfall, hon mot slutet af förra seklet iråkat.
Religionstvånget motverkar
Guds rikes utbredande.
Dels upreser det de kristna kyrkorna emellan skrankor, hvilka förhindra den vexelverkan, som är så nyttig och nödig för lifvets bibehållande och utveckling; dels är den fiendskap och de förföljelser som härigenom upstå ibland de kristna, i hög grad förargelseväckande för hedningarne, så man med allt skäl kan säga, att för religionstvångets skull varder de kristnas Guds namn försroädadt bland hedniogarne.
Och huru kan man begära att hedningarne skola visa fördragsamhet mot Den 16 Juni. 211 ilen, mot deras religion fiendtliga kristendomen, då de se den ena krisina kyrkan förfölja den andra.
Religionstvånget uplöser slutligen och skakar Stalén, dels emedan det, såsom förut är visadl, demoraliserar den enskilde och undergi öfver kyrkan, dels emedan det invecklar Slaten i inhemska strider.
Historiens intyg i detta afseende är så klari, alt man måsle förundra sig alt någon af politiska skäl kan tala mot religionsfriheten.
Man är allmänt ense, ali Italiens uplösning oell
Spaniens förstening äro följder af religionstvång.
Englands och Frankrikes historia är ännu mera uplysande, alldenstund vi här lia tillfälle hos ett och samma folk, lära känna religionstvångels och religionsfrihetens olika verkningar.
Sedan Frankrike, genom de förfärliga Hugenottkrigen, hvilka föranleddes och underhöllos af de styrandes tilltag, att med än det ena, än det andra religionsparliets tillhjelp tillskansa sig stcrre makt, blifvit brag! nära sin undergång, fick det vid Henrik den IV:des upstigande på ifironen religionsfrihet.
Fä år derefter förenades Englands och Skottlands kronor af Stuartska huset, som förälskat sig i den olyckliga tanken, alt vara en allena herrskande Statskyrkas smorda öfverhufvud.
Enl. deras åsigt, sorn försvara nödvändigheten af kyrklig enhet inom ett land, borde Frankrike nu råkat i inre och yttre vanmakt, emedan här tvenne kyrkor slodo emot hvarandra, men England deremot stått starkt och mäktigt, emedan man här hade ett konungahus, nog vist att inse fördelen af kyrklig enhet.
Vi vela att historiens utslag är helt annat.
Frankrike gick sitt mäktigaste och ärorikaste tidehvarf till mötes, under det England sönderslets af borgerliga krig och nedsjönk till en makt af andra ordningen.
Ar 1688 bildar en vändpunkt i båda ländernas historia.
Den hittills allsmäktige Ludvig XIV drabbas af den ena motgången efter den andra.
Regeringen sjunker in- och utomlands i aktning.
Otro och sedeslöshet gripa omkring sig med exempellös hastighet, lills allt störtar tillsammans i den gräsligaste revolution, menskligheten bevittnat.
I England åter lägga sig de inre stormarna och landet tillväxer oerhördt i yttre och inre makt.
Hvad är nu orsaken till denna plötsliga förändring, om ej att det var under detta ödesdigra år, sora Englands religiösa och borgerliga frihet betryggades, på samma gång som i Frankrike, Nantesiska ediklet uphäfdes och de dissenterande försatnlingarne utdrefvos.
Jag fruktar, att äfven värt fäderneslands historia bevittnar den menliga inverkan af religionstvång, ehuru dess kyrkas rena lära och i många fall goda författning, hort skydda det derför.
Det är åtminstone ett belänkansvärdt förhållande att Sverige, alltsedan religionstvånget i slutet af Carl XI:tes regering i lag bestämdes, aldrig varit hvad det förut var.
Det är ej heller osannolikt att om religiös opposition eller dissensim varit tillåten, och således religionen ej uteslutande anförtrodd åt en kyrka, som ofta ansågs och behandlades såsom en Statens tjenarinna, och derföre endast svagt kunde säga de maktägande sanningen, skulle Nationen ej blifvit så bedårad af den tolfte Carls eröfringslystnad, ej sä hejdlöst öfverlemnat sig åt frihetens parl istrider 14* 212 Den 16 Juni. och bättre motstått den flärd och sedeslöshet, som utgingo från Gustaf den llhdjes thron.
För att gå till vår egen tid, finner man mindre moralisk och politisk helsa och kraft, mindre allmän anda, mindre fosterlandskärlek, mindre kärlek för lag och ordning, mindre enighet mot yttre fiender i Amerika och England, der religionsfriheten är äldst och der den således bäst haft tid utveckla sina förmenta förderfliga följder, än i de länder, som vai it välsignade med religionstvång?
Ar ej förhållandet snarare omvändt?