Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herren genom Petros skulle ytterligare straffa erkehedningen och hans dotter.
Hermione älskade honom, och Krysanteus skulle icke kunna göra deras förening om intet, sedan den en gång blifvit knuten med äktenskapets oupplösliga band.
Men huru olycklig denna förening måste blifva, sedan Karmides funnit sig besviken i sin egentliga afsigt med densamma: att nämligen återuppbygga sin förstörda ekonomiska ställning!
Hans böjelse för Hermione, om den någonsin funnits, måste kallna och lemna rum för den ovilja, som är en naturlig frukt af en dylik misslyckad beräkning.
Hans håg för utsväfningar skulle deremot ånyo vakna, om Petros kände sin Karmides rätt.
Huru skulle den stolta Hermione kunna uthärda bördan af ett sådant äktenskap?
Hennes själ måste otvifvelaktigt böjas eller brytas under densamma.
I förra fallet – böjd till jorden, hopplös och lidande – skulle hon icke länge kunna tillbakavisa den enda hugsvalelse, som finnes för ett sådant tillstånd.
Hon skulle icke kunna motstå Petros’ vältalighet.
Hon skulle lyssna till Evangelium och omvända sig.
Då tillhörde Krysanteus’ dotter, likasom hans son, den kristna kyrkan.
Han blefve som ett träd med skalad bark, beröfvad sina grenar.
I sednare fallet skulle Hermione, som en af stormen bruten blomma, hastigt vissna bort och dö.
I begge händelserna hade biskopens beräkningar på Krysanteus’ förmögenhet ingenting från hennes sida att frukta.
Petros hyste blott en enda farhåga – att Krysanteus skulle dö, innan Filippos blifvit framdragen ur mörkret och erkänd för hans son.
Petros hade ganska talande personliga skäl för att tillsvidare dölja Clemens’ börd.
Han vågade det icke, sålänge Julianus var romerska rikets kejsare och magten låg i händerna på det hedniska partiet.
Först när purpurn smyckade en man, hvars fromma sinne visste att underordna den verldsliga rättvisan under kyrkans och lärans heliga intressen, vore det rådligt att taga det vigtiga steget.
Ty under nuvarande omständigheter vore det i sanning icke blott möjligt, utan högst troligt, att
Petros genom en förtidig upptäckt af förhållandet skulle, i trots af sitt heliga embete, blifva anklagad och dömd såsom förlupen slaf och barnatjuf.
Ty en domare, hvars förstånd var omtöcknadt af hedniskt mörker, skulle naturligtvis icke fästa ringaste afseende vid den omständighet, att barnet blef röfvadt i den ädla afsigt, att dess själ måtte räddas från förtappelsen.
Ännu mindre skulle han förmå inse, att om afsigten till och med varit en annan och vida mindre ädel – om den helt enkelt varit en tidig beräkning på Krysanteus’ förmögenhet – den likväl borde vara tillräcklig att rättfärdiga den anklagade, när denne härmed åsyftat ej blott sin egen, utan äfven den heliga, allmänneliga kyrkans fördel.
Man kan häraf föreställa sig, huru ifrigt Petros längtade efter den dag, som skulle medföra underrättelsen om Juliani död.
Petros upptogs af dessa tankar, medan han vandrade fram och åter i tempelportiken.
Han lät sig icke störas af uppsyningsmannens klocka, när denne gaf tecknet, att arbetarnes hvilostund var ute.
Såsom sjelfvilligt deltagande i sina trosförvanters mödor, stod det honom fritt att infinna sig vid arbetet när det behagade honom.
Hans betraktelse afbröts först en god stund derefter, när han vid en tillfällig blick utåt gatan varseblef Krysanteus och Hermione, som nalkades stället.
I samma ögonblick hörde han från andra sidan af portiken, der arbetarne voro sysselsatta, ett plötsligt rop och sorl af röster.
Han lemnade portiken, för att se hvad som var på färde.
Den förste, som mötte hans blick, var Clemens, som förmodligen ditkommit för att söka honom.
Föreläsarens kinder voro öfverdragna af vredens rodnad, och hans hållning var sådan, som om han utmanat någon till strid.
Alla de närvarandes blickar voro riktade på honom eller den ett stycke från honom varande uppsyningsmannen, som stod bedöfvad och förde begge händerna till sitt hufvud, från hvilket blodet rann ur ett sår utför hans ansigte.
Clemens, som kommit för att träffa sin fosterfader, hade vid sin ankomst blifvit vittne till ett nytt drag af uppsyningsmannens grymhet, samt i ett plötsligt utbrott af sin harm gripit en sten och slungat den mot kättarens hufvud.
– Fly!
Fort härifrån! ropade de närmast stående homoiusianerna till den unge presten.
Andra samlade sig omkring den sårade uppsyningsmannen.
– Clemens, hvad har du gjort? utbrast Petros förfärad.
– Skynda härifrån ... till Eufemios, och dölj dig hos honom.
Men Clemens hade icke besinning nog att lyda biskopens uppmaning.
Med vreden blandade sig förvirring öfver hans egen handling.
Petros fattade hans arm och ville, begagnande sig af den allmänna häpenheten, skyndsamt föra honom undan, då en man, som från något afstånd bevittnat uppträdet, ilade fram och förekom hans afsigt.
Det var Kimon den skeptiske filosofen.
Han fattade med ena handen i Clemens mantel, med den andra i biskopens tunika och sökte fasthålla dem, i det han ropade:
– Nej, nej, lugnen er, mina vänner!
Hvarför han J så brådtom?
Rörelsen är endast skenbar, och det tjenar till intet att fjeska.
J kommen likväl icke ur stället, J Kristianer ...
Och då Petros med en kraftig stöt befriade sig och Clemens från Kimons tag, så att denne tumlade till marken, ropade han med hela styrkan af sina lungor:
– Mördare, röfvare!
Hjelp, hjelp!
Alla goda medborgare hit!
Uppsyningsmannen, som nu hunnit sansa sig, hade emellertid skyndat fram och gripit ett fast tag i den unge brottslingen, för att hindra honom komma undan.
Promenerande borgare, som af ropen lockats till stället, förenade sig med honom.
Petros insåg omöjligheten att rädda Clemens.
Han släppte dennes arm, och då han såg Krysanteus och Hermione, som nu hunnit fram, drog han sig tillbaka till tempelportiken, för att derifrån bevittna uppträdets vidare utveckling.
Uppsyningsmannens blodiga ansigte sade Krysanteus genast, att något våld blifvit begånget.
Han lemnade Hermione, som stannade på afstånd, och skyndade in i hopen, för att underrätta sig om förhållandet.
Uppsyningsmannen hade blifvit träffad af en sten; Kimon och flera med honom hade sett, att den unge kristianske presten hade slungat den med tydlig afsigt att träffa ett visst mål.
Kimon, som i sin egenskap af vittne gjorde sig mycket vigtig, förklarade på det bestämdaste, att olyckan icke uppstått af våda, utan med afsigt.
Det röjdes så otvetydigt af brottslingens utseende och rörelse, då han upptog stenen och kastade den.
Dock tillade
Kimon, att han här talade ur rent sinnlig synpunkt.
För egen del betviflade han, att någon sten funnes i hela universum, och, om den funnes, att den kunde kastas, ty all rörelse vore ju möjligen endast ett bedrägligt sken.
Krysanteus vände sig bort från Kimon, utan att lyssna till dennes prat.
Han blef synbarligen öfverraskad, när han fann hvem den anklagade var.
Man torde erinra sig
Hermiones beslut att genom Theodoros skaffa sig underrättelse om Clemens’ framfarna öden.
Men Theodoros hade kort efter det möte, vi skildrat mellan honom och Hermione, lemnat Athen, för att besöka den af Krysanteus i Sunions bergiga trakter grundade Novatian- och Donatist-kolonien.
Först dagen före den, som nu var inne, hade Theodoros återkommit till Athen och då skyndat till Krysanteus, för att meddela honom en glädjande underrättelse om koloniens blomstrande och lyckliga tillstånd.
Hermione, som under sin nya lycka icke förgätit den unge föreläsaren, hade då af Theodoros begärt de upplysningar, denne kunde lemna om hans tidigare lefnad.
Theodoros visste i detta hänseende endast, att Clemens var ett hittebarn, som i sin spädaste ålder erhållit
Petros till fosterfader.
Men denna upplysning var tillräcklig för att styrka Hermiones aning.
I högsta grad öfverraskad af densamma ilade hon till sin fader och meddelade honom hvad hon anat och hvad hon nu erfarit genom Theodoros.
Detta hände om aftonen, och följande dag hade Krysanteus och hans dotter från sin landtgård utanför Piræeos begifvit sig till staden, för att träffa Clemens.
De kommo just nu från Skambonide, der de uppsökt den homoiusianske biskopens bostad, men utan att finna honom eller Clemens hemma.
De hade derefter begifvit sig till Afrodites tempel, i hopp att finna begge eller endera utaf dem bland de Kristianer som användes till byggnadsarbetet.
Sedan Krysanteus öfvertygat sig, att det sår, som Clemens tillfogat uppsyningsmannen, icke var farligt, vände han sig till den förre och frågade:
– Är du saker till det, hvarför man anklagar dig?
– Ja, svarade Clemens stolt.
– Det var jag, som kastade stenen.
Han är en kättare, den der, och jag såg, att han misshandlade en rättrogen.
– Om så är, så skall han afsättas och bestraffas, sade Krysanteus.
– Du borde vändt dig till mig och anklagat honom.
I stället har du utöfvat en sjelfhämd, som gör dig hemfallen under lagen.
Betänk, unge prest, huru lätt det kunnat hända dig, att du dödat honom.
Du kunde i detta ögonblick stått för mina ögon som en mördare.
– Än sedan? inföll Clemens.
– Tror du att jag skulle blygts för det?
Då jag slungade stenen, så var det min afsigt att döda honom.
Gör nu med mig hvad du vill.
Jag fruktar dig icke.
– Olycklige, sade Krysanteus bleknande och med en blick på de omkringstående, som hörde denna farliga bekännelse; – ditt förstånd är förvirradt.
Dina ord kunna icke tillräknas dig ...
Mina vänner, fortfor han till åhörarne, – förblindad af den olyckliga fanatismen, vet han icke hvad han säger.
– Jag vet det alltför väl, J Egyptier, som förtrycken Israel.
J tvingen oss, likasom fordom, att släpa sten åt Farao.
Edra arbetsföreståndare misshandla oss.
Men de, som lägga sin hand på Herrans folk, äro saker till döden.
Moses dödade en egyptisk man, som misshandlade en af hans folk.
Det var samme Moses, som gaf oss den heliga lagen.
Och då han sade: du skall icke dräpa, så ställde han visserligen ingen kättare och otrogen i skygd af detta bud, ty annars skulle han dömt sig sjelf.
J skolen utrota oss eller vi eder.
Men vår sak är Herrans och segern ligger i Herrans hand ...
– Hvar är din fosterfader? frågade Krysanteus, afbrytande Clemens vilda ordsvall.
– Menar du Petros, den de kalla sin biskop? inföll Kimon.
– Han var här nyss, och jag vill upplysa dig, min Krysanteus, att han är icke mindre skyldig än den här pojken.
Tänk dig blott: han vågade slå en fri medborgare af Athen till marken, när denne, brinnande af ifver för lag och säkerhet, hindrade den unge brottslingen att fly.
Af den saken skall bli en serskild rättegång, så sannt som jag heter Kimon.
För öfrigt kommer han här sjelf.
Han skall icke kunna neka, ty desse mina vänner äro vittnen till hans uppförande.
Petros framträdde nu med lugn hållning, helsade Krysanteus och sade:
– Denne yngling är min fosterson.
Han har gjort sig skyldig till en öfverilad och farlig gerning.
Jag kom till stället nyss efter att det skett.
Hvad vill du göra med honom?
Skall du draga honom inför domstolen eller vill du tillåta mig att försona den slagne och straffa min felaktige son på det sätt, hvartill min egenskap af hans förman och min faderliga myndighet förplikta mig?
Jag vill försäkra dig, att kyrkans tukt är strängare än den verldsliga lagen.
Han skall för den skull icke blifva onäpst, om du, miskundande dig öfver hans ungdom, öfverlemnar honom i mina händer.
– I dina händer?
Du som uppfostrat denne yngling i så farliga grundsatser?
– Min arkont, det är hårdt att ställa läraren till ansvar för hvarje ord, som lärjungen fäller ...
– Tiden är i sanning inne att närmare skärskåda de läror, som J prediken i mörkret.
Den fördragsamhet, som kejsaren visar er, blir icke längre på sin plats, när det yppar sig, att J hyllen och utspriden en sedelära, som hotar samhällets bestånd.
Jag vill, att du och din fosterson skolen följa mig hem.
Jag sökte dig och honom i och för en vigtig angelägenhet, när detta uppträde ådrog sig min uppmärksamhet.
Den ena saken låter nu förena sig med den andra.
De röra begge din fostersons person.
Men han återvann hastigt sin sjelfbeherrskning och sade lugnt:
– Jag står till ditt förfogande – hvarefter han vände sig till Clemens och uppmanade denne att följa sig.
– Hvart gå vi, min fader? frågade föreläsaren, hvars hela väsen uttryckte en feberaktig spänning.
– Till Krysanteus’ hus.
– Hvarför till honom och icke till domstolen eller fängelset?
Jag vill icke träda inom hans tröskel.
– Clemens, hviskade biskopen, – du är i dag icke lik dig sjelf.
Förgät ej hvad du är mig skyldig!
Det nalkas måhända en vigtig stund.
Beherrska dig, och hvad än må hända, så förneka icke den kärlek, som ditt hjerta hyser för din barndoms vårdare.
– Min fader, jag vill försöka att vara lugn.
Medan de lemnade stället och styrde kosan till Tripodgatan, berättade han för henne hvad som förefallit utanför templet och den roll, som Clemens spelat i detta uppträde.
Petros och Clemens följde dem på något afstånd, omgifna af en hop nyfikna bland dem, som varit vittne till den ofvan skildrade scenen.
Petros fortfor, i det han fattade Clemens hand:
– Det torde förestå oss något helt annat, än du väntar, Clemens.
Jag menar nu icke straffet för din öfverilade handling.
Detta är jemförelsevis en obetydlighet ...
– Var lugn, jag hyser icke den ringaste fruktan ...
– Men det är möjligt, att din tillgifvenhet för mig går den hårdaste pröfning till mötes.
Jag besvär dig för den skull: var stark, min son!
Låt icke öfverväldiga dig!
– Ah, hur kan du tvifla på styrkan af min tillgifvenhet och vördnad?
Hvar finnes en magt på jorden, som kunde rubba den?
– Ock likväl säger jag dig, Clemens, att det är möjligt, att jag ett ögonblick skall stå inför dina ögon såsom en skuldbelastad man, såsom en fiende till din lycka ...
– De är omöjligt, fader.
– Nåväl, låt mig hoppas det.
Jag går då, hvad än må hända, till en seger i stället för ett nederlag.
När man anländt till Krysanteus’ hus vid Tripodgatan, begaf sig Hermione på sin faders önskan till sin kammare, för att der afvakta utgången af det samtal, för hvars skull Krysanteus uppmanat homoiusianernas biskop att följa sig.
Krysanteus bjöd
Petros följa sig till ett afskildt rum i husets öfra våning.
I fall angelägenheten, på hvilken Krysanteus antydt, verkligen vore den, som
Petros förutsatte, så gällde det att icke häpna för den ogynnsamma skickelsen, utan tvinga henne att öfvergå på sin sida.
När de begge männerna befunno sig ensamma i Krysanteus’ arbetskabinett, var Petros den förste, som tog till ordet.
– Jag inträder ogerna i ditt hus, min arkont.
Anblicken af dina bilder och böcker anstår lika litet mina ögon, som mina grofva sandaler anstå detta vackra golf.
Men då jag icke aftager dem i kyrkan, så måste du ursäkta, att jag ej heller afkläder mig dem hos dig.
– Se här, sade Krysanteus och pekade på en dörr, som förde ut till balkongen.
– Låtom oss taga plats härute.
Der lider du ej af någon anblick, som kan störa din uppmärksamhet på mina ord, och der skall dagens klara ljus falla på ditt anlete.
– Frukta icke.
Jag är i mörkret densamme som i den klaraste dager, sade Petros, i det han följde Krysanteus till balkongen.
– Det är ju tvenne angelägenheter, rörande min son Clemens, om hvilka vi hafva att samtala.
Den ena känner och beklagar jag.
Vill du hafva några upplysningar om honom, så står jag till din tjenst.
Jag känner honom alltifrån hans första barndom och är färdig att meddela dig allt hvad jag vet om hans person.
– Det är godt, sade Krysanteus med en genomträngande blick, som biskopen dock med lugn uthärdade.
– Jag har hört sägas, att Clemens är ett hittebarn.
– Huru kom han i dina händer?
– Genom den, som funnit och upptagit honom.
– Du vet måhända, att jag sjelf förlorat en son.
Det är nu omkring sjutton år sedan han försvann, jag vet icke huru, men tillika med honom försvunno tvenne slafvar, som voro far och son ur mitt hus.
Dessa begge menniskor voro Kristianer, och det är sannolikt, att de röfvat honom.
Du kan derutaf fatta det deltagande jag hyste för din fosterson, alltifrån den dag, då jag fick veta att han var ett hittebarn, och detta så mycket mer, som han, att döma af utseendet, har samma ålder, som min olycklige Filippos skulle haft, om han ännu lefde.
– Jag fattar fullkomligt detta deltagande, sade Petros, – och jag beklagar din olycka, men anser, att hon uteslutande faller på dig och icke på din son, om det är sannt, att han blifvit bortröfvad af Kristianer.
Detta taladt från min synpunkt, Krysanteus.
Deremot skulle jag ansett honom mycket olycklig, om han förblifvit i din vård och blifvit af dig uppfostrad till en fiende af den gudomliga uppenbarelsen.
Om den tanke kan trösta dig, att de bortfört honom i en ädel afsigt och att de egnat honom den ömmaste vård, hvaraf de varit mägtige, så låt mig öfvertyga dig, att så skett, ty jag känner mina trosförvandter.
– Dina ord bestyrka sannolikheten, att de begge slafvarne bortfört min son ...
– Detta är äfven min öfvertygelse.
– Olycksaliga lära, som förvirrar de enklaste rättsbegrepp, upplöser familjebanden och splittrar verlden!
Men lemnom våra olika åsigter åsido!
Jag önskar utförligare upplysningar om Clemens, ty en aning, måhända vilseförande, men naturlig i min belägenhet, vill intala mig ingenting mindre än att han är min son.
– Hvad säger du? utbrast
Petros med hycklad öfverraskning.
– Denna tanka!...
Huru märkvärdigt, att den icke längesedan uppstått äfven hos mig!
Men antalet af hittebarn är ännu i våra dagar så stort, att vi vid närmare eftersinnande icke må förundra oss deröfver.
Konstantins förbjöd det rysliga bruket att utsätta barn.
Det fortfar dock ännu; men märk väl, Krysanteus, vi Kristianer göra oss aldrig skyldiga till detta nesliga brott emot Gud och naturen.
– Huru gammal var din fosterson, när du emottog honom af hans förste vårdare?
– Han syntes vara omkring tre år gammal.
– Hvem var den man, af hvilken du emottog honom? fortfor Krysanteus.
– En slaf ifrån Athen.
– O, J barmhertige gudar!
Skulle då denne Clemens verkligen vara min son Filippos!...
Petros, fortfor Krysanteus, – berätta allt hvad du vet om denne man, och fördölj intet.
Den till utseendet obetydligaste småsak kan föra oss på de rätta spåren, kan bekräfta eller omintetgöra den sannolikhet, du gifvit mig.
– Tyvärr, min arkont, du fordrar mer än jag kan uppfylla.
Den ifrågavarande mannen låg på sin dödssäng, när han anförtrodde Clemens åt min vård, och hvad han meddelade mig om denne var föga och skedde under biktens insegel, som icke får brytas.
– Hvar vistades du då?
– I Antiokia, der jag studerade vår heliga theologi.
– Och mannen var en slaf ifrån Athen?
– Och han yppade, att barnet, som han anförtrodde dig, var ett hittebarn?
– Han sade något mer, som jag ej får omtala.
Nog af, han hade räddat den späda varelsen från att drunkna ... förmodligen i den gamla lärans dy.
– Du har således icke några vidare upplysningar att meddela mig?
– Jo, ännu en omständighet, som måhända är af större vigt än alla de förvirrade upplysningar, som den döende slafven lemnade mig.
– Som ett minne från Clemens barndom, och vigtigt, emedan det kan bidraga att afslöja hans börd, har jag förvarat en duk, som ursprungligen synes hafva varit ett vaggtäcke.
Det är af dyrbart ämne och visar i midten ett konstmässigt inväfdt Medusehufvud.
Kan du erinra dig, att din son egde något sådant?
– Hvar förvarar du detta täcke?
– I mitt hem.
Vi skola der bese detsamma.
Hvad du nu berättat mig, vill skingra mitt sista tvifvel, att jag i Clemens återfunnit min son Filippos.
Den första aningen härom uppstod hos min dotter, när hon såg honom och förvånades öfver hans likhet med ett porträtt af min aflidna maka, deras gemensamma moder Elpenike.
– Elpenike?
Du säger, att detta var hennes namn?
– Elpenike, Hermogenes’ dotter?
– Detta namn finnes inväfdt i duken, sade Petros. – Hvarje tvifvel är således försvunnet.
Jag lyckönskar dig att hafva återfunnit en son, hvilken du så länge sörjt såsom förlorad.
– Ja, prisade vare gudarne, sade Krysanteus med en djup suck.
– Men på samma gång jag måste lyckönska dig, fortfor Petros, – så måste jag beklaga mig sjelf, ty hvad du vinner är en förlust för mig.
Det uteslutande anspråk, jag egt på hans ömhet, skall hädanefter delas med dig.
Blodsbandet skall uttaga sin rätt, hvilket svårligen kan ske, utan att det andliga slappas, som förenar honom och mig.
Jag har älskat Clemens och älskar honom ännu, som om han vore min egen son.
Allt hvad jag kunnat göra för hans lycka har skett.
Jag vet, att vi äro af mycket olika tankar beträffande vilkoren för en menniskas lycka, samt att den väg till sällheten, på hvilken jag infört Clemens och han oförvitligt vandrat vid min sida, är motsatt den, som du sjelf skulle anvisat honom.
Men mina goda afsigter genomskina mitt handlingssätt och dem bör du icke kunna misskänna.
Jag önskar detta erkännande från dina läppar, när jag öfverlemnar Clemens i dina händer.
Det är den enda belöning, på hvilken jag gör anspråk, för att jag åtog mig honom, då han var ett värnlöst barn, och denna skall du icke kunna vägra mig.
– Vi skola först, såvidt möjligt är, öfvertyga oss, att ingen villfarelse eger.
Derefter skola vi tillse hvilken giltighet ditt anspråk eger.
Jag är icke villig att genast medgifva detsamma.
Tillåter du, min biskop, att jag gör dig några frågor om dina egna lefnadsomständigheter?
– Hvarför icke? sade Petros lugnt.
– Du synes vara ett tiotal af år yngre än jag.
– I Efesos af kristliga föräldrar, svarade Petros.
– Min fader var en ringa handtverkare, men hans minne lefver i min välsignelse.
Genom träget arbete hade han samlat en liten summa den han använde för att understödja mig på den heliga, men med försakelser stenlagda bana, som jag af fri böjelse valde och på hvilken jag fortgått, tills jag blifvit hvad jag är: biskop af Athen och en ringa Herrans tjenare.
Se der i korthet hela min historia.
Krysanteus gjorde honom några ytterligare frågor om hans faders namn och slägt, om det handtverk, med hvilket han försörjde sig, när han dog o. s. v., hvilka frågor biskopen beredvilligt besvarade, hvarefter Krysanteus uttryckte sin önskan, att de genast skulle begifva sig till Petros’ bostad i Skambonide, för att bese det märkvärdiga vaggtäcket.
Clemens, som i aulan afvaktade samtalets slut, anbefalldes att åtfölja dem.
Han hade ännu icke en aning om hvad frågan gällde.
När de anländt till biskopens bostad, och denne ur sina gömmor framtog den omsorgsfullt bevarade duken, undrade Clemens mycket hvad detta skulle betyda, och hans undran förvandlades till en af oro uppfylld aning, när Krysanteus noggrant mönstrade denna relik ifrån hans hemlighetsfulla barndom och slutligen förklarade, att han igenkände den, och att det i duken inväfda namnet betryggade honom mot hvarje fara för misstag.
– Jag påminner mig nu, sade Petros, – att Clemens i sin barndom äfven egde en halsprydnad, en amulett eller något dylikt.
Men jag bortkastade den, då jag såg, att figurerna på densamma hade en hednisk betydelse.
De voro trenne qvinnor, sysselsatta kring en slända, och skulle förmodligen föreställa de trenne Parkerna ...
– Äfven detta träffar in, utbrast Krysanteus.
– Min dotter eger en alldeles liknande prydnad.
Det var från gamla tider ett bruk inom min slägt, att barnen erhöllo en sådan ...
Och ju mer jag betraktar denne yngling, desto tydligare återfinner jag i hans ansigte de oförgätliga dragen af min bortgångna maka.
Mitt hjerta säger mig, att det är han.
O ve den man, som från början röfvade honom från sin fader!
Clemens, fortfor Krysanteus, – ty jag måste kalla dig vid detta namn, emedan du ännu icke känner något annat ... jag har i dag återfunnit en son, hvilken jag länge sörjde såsom förlorad.
Den ton, i hvilken Krysanteus uttalade dessa ord, uttryckte en innerlig ömhet, som lade tyglar på sig sjelf emedan den tviflade uppå att finna gensvar.
Han fattade ynglingens hand och ville draga honom till sitt bröst; men Clemens gjorde sig lös och drog sig tillbaka med häpnad och tvifvel uttryckta i sitt ansigte.
Han riktade en frågande blick på sin fosterfader, och när denne teg, utbrast han:
– Det är icke möjligt.
Skulle denne man, som du lärt mig att hata, vara min fader?
– Min son, sade biskopen, – Gud har velat, att din börd, som hitintills varit mig sjelf en hemlighet, nu plötsligen blifvit uppdagad.
Den stund, efter hvilken du dagligen har väntat, är nu inne ...
Förvåna dig icke, Krysanteus, öfver hans beteende!
Han var icke förberedd på denna upptäckt; du må således icke undra, att hans häpnad öfverväger hans glädje.
– Nej, fortfor Clemens efter någon tystnad, – jag tror det icke.