Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvardera parten, såväl målsegaren, sorn den tilltalade, måste hafva rätt att af statsmakten förvänta sig enahanda omvårdnad om deras rättigheter.
Genom det ifrågavande förslaget, deri det stadgas att blott den tilltalade blir frikänd, skall vid underrätts beslut bero, utan utslageis underställande under högre rätts pröfning, men att deremot, om han fälles, en sådan underställning skall cga rum, utfärdas en sorls upmaning till uuderdomstolarne, all snarare söka skäl lill dea tilltalades frikännande, än att vinlägga sig om sakens fullständiga utredning och det angifna brottets updagande.
Underdomstolarne, om hvilka man kan länka sig att de understundom icke ogerna se att de kunna undgå underkasta sina beslut Öfverrälts granskning, komma icke vidare all hafva samma intresse för att söka bringa ransakningarne till all möjlig fullständighet, och om detta icke sker, så lära icke heller de anklagade kunna fällas, utan Domstolen blir försatt i nödvändighet att fria.
Sakens bristande utredning som borde lända den mindre noggranna domaren till skam, kan i stället komma att bereda honom ett skydd för ett vårdslöst upfyllande af sina pligter.
Ett sådant sätt att lagstifta kan jag för min del ingalunda godkänna.
Jag skulle tro det vara lagstiftningens skyldighet att i möjligaste måtto söka tillvägabringa en fullständig och rättsenlig tillämpning af lagen, och detta bör ej motverkas eller tillintetgöras genom sådana upmuniringar till flathet eller lättja, som de hvilka i detta lagrum äro ifrågaställa.
Jag får derföre anhålla om afslag på LagUtsk:s törevande betänk.
Det förslag, som Lagölsk. framställt till ändring af 25 Kap. 5 § R.B. är, på sätt betänk, innehåller, i fullkomlig och noggrann öfverensstämmelse med grunderna i nu gällande lag.
Hvar och en, sora med upraärksarahet genomläser detta betänk.
, hvilket serdeles vidlyftigt motiverar förslaget, skall icke ett ögonblick tveka, att erkänna del ju förslaget öfverensslämmer med dessa grunder.
Lagen säger på förenämnde ställe, alt hvad Underrätt dömt i vissa brottmål skall icke gå i fullbordan; och vid jemförelse af detta lagrum med de äldre, hvarur detta är hemladt, kan det ej upslå något tvifvel om, alt underställning endast skall ske i de fall, då den tilltalade blifvit fälld.
Detta står också i öfverensstämmelse med andra stadganden, men emedlertid, jag erkänner det, har den praxis gjort sig gällande, att dessa mål i Den 30 Juli. allmänhet blifvit underställde, ehvad den tilltalade blifvit friad eller fälld, och såsom betänk, visar, ger en sednare utfärdad förordning anlening dertill.
Då nu är frågan: är ett sådant underställande af beslut i vissa brottmål, af den nödvändighet, att förslaget, på sätt den föreg:de talaren yttrat, derföre bör förkastas?
Låtom oss betrakta en mängd af dessa mål; äro väl de af den vigt, att det ligger något sådant serdeles intresse deruti alt de, framför alla andra, måste underställas?
Bör man ej hafva så mycket förtroende till Underdomare, ali man kan vara öfvertygad att de ej skola, glömske af sine pligler och den ed de svurit, underlåta att följa lagens och rättvisans föreskrifter, eller skall man väl tro, att de för att undvika underställning af ett fälldt utslag, skola fria den tilltalade?
I en slik förmodan ligger något så förnärmande, att jag ej kan begripa huru sådant kan läggas till grund för ett afslag.
Gör icke domaren sin skyldighet, så måtte det finnas medel alt tillhålla honom dertill och befordra den försumlige till näpst, men om man ouphörligen, för alt förhiudra det domaren må fälla ett orättvist utslag, ålägger honom att underställa mål, äfven om dessa af ingendera parten äro dragne under Ofverrätts pröfning,' så skall del aldrig bli ett slut på sådane underställningar och man måste alltid låta saken gå till högre instans af misstroende mot domrarne.
Hvar och en som har någon erfarenhet om arbetet vid Hofrätten, vet hvilken oändlig mängd af underställningsmål som inkomma dit, upläsas, granskas och medtaga en betydlig del af underdomarens tid, då det vanligen är en dum åklagare som anställt eli lika dumt åtal medelst obevislig beskyllning, som gifvit anledn. till ransakning och slutligen ytterligare pröfning i den högre instansen.
Om vi genomgå de mål, sorn äro föremål för underställning, och hvilka finnas upräknade på första sidan af Ulsk:s betänk., så äro de utom sådane som å lif och ära gå, af serdeles liten betydenhet, såsom vidskepelse, falsk myntning och utprångling af det förfalskade, lägersmål i vissa förbudna leder, bodrägt m. m.
Om ett sådant brott är begånget och tilltalas, så finnes alltid en allmän åklagare, och om domaren obehörigen friat, så eger ju åklagaren att i dessa, som alla andra brottmål, få målet draget under Öfverrättens pröfuing.
Kan det väl under sådane förhållanden vara skäl att med en mängd af obetydliga saker, då de icke äro bevista, tvenne domstolars tid skall för granskning deraf sysselsättas till skada för andra ärenden, att Ofverrätts 5 ledamöter sola uptagas med genomläsning af handlingar i mål som slutligen icke kan leda till något resultat.
Jag anser att förslaget, som är fullkomligen öfverensstämmande med grunderna för vår lagstiftning, i väsendtlig mån kan bidraga till besparing af Hofrättens lid, och slutligen afhjelpa den oegentliga tillämpning som Utsk:s betänk, (pag. 9) omförmäler, der det bevises att, om man skulle följa ordalydelsen strängt, så 28 Den 30 Juli. skall en tilltalad person, som af Underrätt frias, likväl sitta i häkte ända till dess Öfverråtts utslag i målet fallit.
Den siste talaren har ansett att Utsk:s förslag står i fullkomlig öfverenssämmelse med nuvar:de lagstiftningsgrunder: jag vågar att med honom vara af alldeles motsatt tanka.
Den värde talaren har, som stöd för sitt påstående, åberopat det nuvarande stadgandet, alt hvad Underrätt dömt i gröfre brottmål, må icke i fullbordan gå, förrän Öfverrätt saken pröfvat.
Jag hemställer nu burvida icke en frikännande dom också går i fullbordan !
Då en person slipper ur fängelset derföre att lian blifvit frikänd, matte väl äfven sådant vara en fullbordan af dom, hvadan det förslag som nu blifvit framlagdt, långt ifrån att öfverensstämma med lagens bokstaf, tverlom är deremot stridande.
Det öfverenslämraer icke heller med nuvarande lagstiftnings-anda, ty hvarföre har lagstiftaren föreskrifva underställning af gröfre brottmål, om ej af den orsaken icke blott att en oskyldig like må bli sakfälld, utan äfven ali samhället skall ega en större säkerhet att i gröfre brottmål icke oskäligen frias, ty om det i första rummet är af vigt, att icke den oskyldige dömcs saker, så är det likväl för samhället äfven af stor vigt, alt den grofve brottslingen ej må undslippa straffet.
Jag skulle således föreställa mig, alt långt ifrån att denna lagförändring skulle återföra oss lill lagens ursprungliga mening, sä förer den tvertom derifrån.
Den värde talaren har sagt att det endast vore obetydligheter ang:de hvilka man bortloge underställningen: han har likväl dervid förgätit, alt underställningen blifvit föreslagen att borttagas i mål, som för den hederlige mannen gälla mera än lifvet, nemi. äran.
På grund häraf, och med åberopande af hvad Gr.
Mörner anfört, och hvaruti jag anhåller att få förena mig, instämmer jag äfven i hans anhållan om afslag å betänk.
Den föreg:de talaren har redan utredt huruledes det ifrågavar:de nya stadgandet icke slår i öfverensstämmelse med den i nu gällande lag antagna grund.
Ett ytterligare bevis för denna sats, torde väl ligga i den först uti sednare tider uphäfna rättigheten för Hofrätt alt kunna både skärpa och mildra straffet, — icke endast lindra, utan äfven skärpa, och det i sådane mål, som icke voro af underställnings egenskap.
Den rättighet, som Hofrällerne sålunda från fordna tider haft, synes mig ådagalägga att den ifrågavar:de förändringen åtminstone icke öfverensstämmer med grunden för 1734 års lag.
De exempel, som Gr.
Sparre anförde för att ådagalägga obehöflighelen af underställning utaf Underrätts utslag, voro i min tanka serdeles olyckligt valda.
Det var just mycket ömtåliga förhållanden; som der förekommo — förhållanden mellan närskyllda.
Bland andra nämndes bodrägt: når den ena makan drager från den andra, eller barn från föräldrar.
— Dessa händelser må - Den 30 Juli. 29 ste vara af de mest ömtåliga som kunna antagas falla under Domarens handläggning; och då den gällande lagen öfverlemnar ansvarsbestämmelsen i dessa fall helt och hållet åt domarens godtfinnande, tyckes sannerligen skäl vara för handen, att i sådane mål underställning af Underrättens heslut hör ega rum.
Jag skulle, som sagdt är, tro att detta var ett olyckligt valdt exempel.
Likaså äro blodskam och lägersmål i förbudna leder med flere i betänk, upräknade förbrytelser af den ömtåliga beskaffenhet att de icke böra anses som bagateller; och att angifvelser för brott sora gå å ära, af nuvartde LagUtsk. ansetts så obetydliga att utslagen i dessa mål icke borde underställas, då den tilltalade ej fälldes har Gr.
Lagerbjelke redan anmärkt.
Ehuru utslaget ej utfallit bestämdt fällande, kan det dock ganska ofta vara för den tilltalades goda namn och rykte i hög grad besvärande.
Det är nemi. en betydlig skillnad att i sådane mål blifva ansedd icke kunna ät saken fällas eller blifva ställd under framtiden, och att blifva fullständigt frikänd, men om dessa serskilda kategorier skulle föranleda till målens olika behandling, derom lemnar icke det nya förslaget någon anvisning.
Mig vill det synas som den lindring i Hofrätternes göromål hvilken med förevar:de förslag afses, skulle blifva väl dyrköpt, då den skulle ernås på de vilkor som här blifvit framställde.
Hofrätterne måste i första rummel vara till för att vaka öfver rättvisans gång i landet och hvad som fordras för befrämjande af detta ändamål, får icke skys eller undanskjutas af omtanka för Hofrälts-ledamölernes beqvämlighet.
Jag anhåller om propos. på afslag af betänk.
Det är ett besynnerligt stridssätt, som användes af mine motståndare; de framställa såsom af mig anförde skäl hvad jag icke sagt och tillägger mina yttranden en betydelse sorn icke kan dem tilläggas.
Sålunda har man sagt det jag skulle anse förbrytelser, som angå ära etc. för bagateller: jag har ej nämnt ett ord derom och huru kunna Hrr:ne yttra sig på sätt som skett, då, så snart den tilltalade är fälld till straff för ett brott som går å ära, beslutet derom blir understäldt.
Man har talat om af mig olyckligt valda exempel, att bodrägt och lägersmål i förbudna leder voro ömtålige brott samt att underställning i fråga om dem vore nödvändig:
Mine Hrr! underställningen är bibehållen i dessa brott så fort den tilltalade blifvit af domstolen sakfälld; men om här anförda brott äro af ömtålig beskaffenhet och böra behandlas med all möjlig noggranhet, så bör man ock göra sig reda för hvad som menas med detta uttryck.
Jag menar dermed att ett straff icke bör tillämpas, förrän brottet är fullkomligen konstateradt.
Om brottet icke är fullt konstateradt så går ju den anklagade fri genom Underrättens utslag och hans frikännelse måtte väl vara lika god, om den meddelas af Under- eller Öfverrätt — det är ju blott fråga om frikännelse!
Förslaget bibehåller ju underställelse i alla mål för hvil - 30 Den 30 Juli. ka en sådan är stadgad, med undantag af hugg och slag å stjuf* och svärföräldrar samt oqvädingsord emot dem, men endast då tilltalade blifvit af domstolen fälld, ty man har ansett obehötligt att underställa ett mål af den beskaffenhet, att anklagelsen icke haft någon påföljd; och jag vädjar lill en hvar, om det kan anses nödigt eller nyttigt; att i ett mål af den beskaffenhet, att någon påföljd derå icke kan ega ruin.
Underrätts beslut skall Öfverrätt underställas och den tilltalade, som tilläfventyrs sittat häktad för en obehörig anklagelse, skall i häktet ytterligare förblifva sittande under den tid som åtgår för ransakningens insändande, för handlingarnes granskning i Hofrätten och meddelandet af dess beslut.
Man klagar redan öfver obehörigt häktande och tidsutdrägt med processers afslutande under det att lagens stadgande är sådant sam det är, och bibehållandet af nu gällande praxis skall otvifvelaktig! leda till tidsutdrägt och den tilltalades längre qvarhållande i häkte, under det alt inträffa kan, att den häktade personen är oskyldig till del brott hvarför han blifvit anklagad och omsider frikännes, och sjelfva häktandet således varit ett våld mot den tilltalade.
Slutligen hafva begge mine motståndare sagt, det jag hade orätt i mitt påslående alt förslaget öfverenstämde med lagstiftningens grunder: jag vågar tro, alt de värde ledamöterne icke med tillräcklig upmärksamhel genomläst Utsk:s betänk., men alt hvar och en som deråt egnat tillbörlig eftertanka, icke derom skall hysa någon tvekan.
Talarne hafva åt uttrycket ”må ej i fullbordan gå” gifvet den tolkning, som skulle detta gälla, vare sig den tilltalade vid underrätt blifvit fälld eller friad: den som med ledning af Utsk:s betänk, genomläser det äldre lagstadgandet, finnér, att orden ”i fullbordan gå,” är en fri öfversättning af de ord som finnas i de gamla lagarne alt execution icke må ske, och Hrr:ne kunna väl icke påslå att ordet execution haft afseende på något annat än då den tilltalade blifvit åt saken fälld.
Om man fattar hvad de gamle menade med execution, så tror jag icke att meningarne derom kunna vara delade, och till styrka för min sals, att förslaget öfverensstämmer med lagstiftningens grunder, ber jag att få upläsa några rader ur Utsk:s betänk, pag. 4, så lydande: ”Grunden till underställning synes uttryckt i rättegångsordibansen, hvilken ålägger Hofrätten granskning och hemställning af Underdomares utslag i lifssaker, på det den oskyldige måtte sin oskyldighet tillgodonjuta och straffet icke skärpas öfver den brottsliges skuld”.
Hysa Hrr:ne ännu tvekan att grunden för underställningen är den sora jag framställt?
Jag uprepar det än en gång, att, efter den erfarenhet jag haft under de år jag sittat som ledamot i Hofrätt, och en hvar kan derom öfvertyga sig, underställning i alla hänseenden tjenar lill intet, ty hvartill skall det väl tjena att i mål, der, som jag nyss nämnde, stundom en dum och enfaldig åklagare af oförstånd anställer en process, borttaga icke blott Underdomarens ulan äfven Öfverrättens tid med läs - De n 30 Juli. 31 ning af handlingar och undersökningar, som till intet resultat slutligen leda.
Öfverrättens ändamål är icke allenast att tillse att den oskyldige icke dömes orätt, eller alt den tilltalade ej fälles till för hardt straff, utan alt rättvisa skall skipas: detta är rikligt och sannt; men det är åklagare-makten som skall vaka öfver alt brott tilltalas och åtal fullföljas, om Underrätt orätt sett saken.
Sådant tillkommer åklagaremakten; — och senare tiders lagstiftare hafva i thy med noggrannhet följt den grundsats, att skilja domarens kall ifrån åklagarens.
— Åklagaren skall tilltala och beifra brott; domaren har intet annat att göra, än alt säga hvad rätt är och mer och mer skall den satsen göra sig gällande.
Jag vill likväl icke och intilldess éklagaremakten i vårt land blifvit behörigen organiserad, gå för långt i tillämpningen af denna grundsats; men jag anser här ingen fara vara skedd och andra medel finnas att tillhålla Underdomaren att fullgöra sin pligt, än åliggandet att underställa Öfverrätt utslag i mål, på sätt mine värde motståndare yrka.
Jag ser inga vådor af förslaget, men en verklig nytta i så måtto, all en för Hofråtterne dyrbar lid må bättre kunna användas än hvartill mycket deraf nu åtgår, hvarföre jag tillstyrker R. o. Ad. att dertill lemna sitt bifall.
Den anmärkn., som den siste värde talaren gjort mot sina motståndares sätt att föra diskussionen, anhåller jag vördsamligen alt till honom få återremittera.
Han har nemi. anfört att förslaget bi be holle stadgandet om underställning i vissa slags mål, såsom bodrägt m. fl. då den tilltalade blifvit sakfälld: delta är sannt; men derom hafva vi icke talat, utan derom att då den tilltalade i sådane mål blir frikänd, så skulle saken icke bli underställd.
Vi hafva sagt, att, om det är af vigt i första rummet att den oskyldige ej orättvisligen fälles, så är del andra för samhället af högsta vigt att den skyldige icke oskäligen frikännes hvilket icke uti förslaget blifvit iakttaget, men den ädle Gr:n sjelf torde nödgas erkänna, hvadan hans anmärkn. var oriktig och så mycket mera obefogad, som upmärksamheten redan blifvit derå fastad, att icke heller för den anklagade, den nya lagen vore tillfyllest betryggande, ty om en person, ömtålig och mån om sin ära, anklagades, men af domaren ansågs ej kunna till saken fällas utan ställdes under framtiden, så skulle, enl. förslaget, denna dom icke underställas Öfverrätt, hvaremot om underställning egt rum, Öfverrätten måhända helt och hållet frikänt.
Hvad ytterligare beträffar Gr.
Sparres anförande af en ordställning i de fordna lagarne, så må han för sin sats alltför gerna åberopa ordet execulion, som deremot ej finnes i den nuvarande lagen, utan att sådant lärer hindra att den ordalydelse som finnes i nu gällande lag måtte bevisa något ännu mera.
Den ädle Gr:n har många gånger medgifvit och framställt som en stor förtjenst hos 1734 års lagstiftare, att de ej förändrat i lagen an - 32 Den 30 Juli. nät än hvad som nödvändigt behöft förändras för att åstadkomma förbättringar.
Nåväl! följer ej deraf, att sora 1734 års lagstiftare förändrat det gamla stadgandet till det närvarande, så skedde sådant icke af blott passion att förändra, utan derföre, att desse lagstiftare ansågo att berörde gamla stadgande behöft förbättras.
Om man nu antager att stadgandet, sådant det f. n. gäller och lyder, af dem infördes med verklig afsigt, sä måste raan väl antaga att samma stadgande skall tydas efter sin nu egande ordalydelse, men ingalunda efter den gamla afskaffade; och alt det äfven ända hittills blifvit af statsmakterna så fattadt, bevises af utkomna författningar äfvensom bestående praxis.
Samme talare har äfven anfördi åtskilligt huruledes det skulle vara åklagaremakten sorn endast bade att vaka derutöfver att icke för lindriga domar må vinna laga kraft.
Så vidt jag vet är emedlertid den accussaloriska lagstiftningen ännu icke hos oss införd, och Gr.
Sparre vet bättre än jag, att hos oss åligger det domaren att sjelf utleta hvad sannt och rätt vara kan.
Vi håfve ännu icke antagit den method, som gör domaren till en blott machin den der sitter och dömer på endast de skäl som advokaten framställer, utan hos oss skall Domaren ej blott bedöma de skäl och förhållanden som honom föreläggas, utan han skall, så vidt han det förmår, jemväl sjelf verksamt ingripa till sanningens utletande, och härmed öfverensstämraer fullkomligen det nu gällande stadgandet om underställelse.
Sparre, som stöd för förslaget och sin åsigt, anfört att Hofrätternes redan förut så mycket uptagna tid, kunde bättre användas än med sådane slags frågor: för min del vet jag ej huru Hofrätterne bättre skulle kunna använda sin tid, än att utleta hvad rätt och sannt vara kan i mål, som t. ex. angå — äran.
Det är en fullkomlig sanning att jag sagt och alltid kommer alt säga, att 1834 års lagstiftare icke förändrat mera än hvad som varit nödvändigt och i allmänhet bibehållit den gamla lagstiftningens grundsats, och detta är så sannt att det just visat sig ega tillämpning på förevar:de utlåt., ty 1734 års lagstiftare hafva icke vidtagit annan förändring än alt de, i st. f. ordet execulion, satt ordet fullbordan, och detta af det skäl, att execulion är ett fremmande ord, som icke väl användes i lagen, hvarföre ett Svenskt, fullbordan i dess ställe infördes.
Detta bevisar aldrabäst min sats att 1734 års lagstiftare följde samma grundsats som den äldre lagstiftningen; och när i denna står att målen skola underställas på det den oskyldige må njuta sin oskuld till godo och straffet icke skärpas öfver den brottsliges skull, så måtte väl, efter hvad jag hoppas, det vara ådagalagt, hvad jag sökt bevisa, eller att underställningen hade till mål, att den brottslige icke skulle öfver höfvan straffas.
Alt denna grundsats ytterligare bibehölls i 1734 års lag, visar sig af 30 kap. 19 § R.B. hvar - Den 30 Juli. 33 hvarest säges: ”brottmål, grofvare eller mindre, må ej någon under Konungen draga, utan han gitter visa, att han ej är fulleligen hörd, eller fälld till svårare straff, än lag säger.”
Det är ouphörligen samma grundsats, som uttalar sig i lagen, alt det blott är i nyssnämnda fall som Öfverrälten kunde besväras; men jag uprepar det än en gång, om Hrr:nes farhåga vore grundad, så borde ju alla möjliga mål underställas Öfverrälten, ty man skulle ju aldrig kunna låta förblifva vid Underrätts dom!
Nu förekommer otvifvelaktig! bland dessa mål, derom äro alla ense, en stor mängd, som är jemförelsevis af den ringa beskaffenhet, att underställning, synnerligen då den tilltalade icke blifvit fälld, är öfverflödig; och hvartill skall det då tjena alt uptaga 2:ne domstolars tid med ransakning, eller dom som bör fällas af en, hvilken, om den ej är väl fälld, kan af den som i saken förer talan, dragas under högre rätt.
Man har sammanblandat underställning med Hofrältens levterations- och skärpningsrätt: dervid vill jag blott nämna att skärpniugsrätten är uphäfven för någon tid sedan, och att äfven levteralionsrätten till en del är uphäfd och ändrad, så att Hofrätterne blott på grund af läkarebevis kunna dömma lill vatten och bröd; med eli ord, jag har icke hört mine värde motståndare anföra något skäl, som skulle kunna försvaga min öfvertygelse om förändringens lämplighet.
Hvad som blifvit yttradt om den accusatoriska rättegångsformen är ganska sannt, och jag har icke heller påstått att den i hela sin stränghet gäller i vårt land, men väl, alt del är en lagstiflnings-grundsats, som öfver liela Europa gör sig gällande, att allt mer och mer skilja åklagaremakten från lagskipningen, och jag har ännu aldrig hört den mening yttras all
Domaren derigenom blir en machin.
Jag tror ali han bibehåller sin egenskap af domare bättre, fyller sin plats båttre och ingifver parterne mera förtroende om han dem emellan blott skiljer hvad som är rätt, än att derjemte fungera sorn åklagare.
Emedlertid, oell om man också medgifver att den accusatoriska rättegångsordningen icke i hela sin konsequence är antagen i vår lagstiftning, så är det likväl ovedersägligt, att den omständigheten icke ensamt utgörer grunden hvarför Öfverrätt bör sysselsättas med den tvåfaldiga pröfningeu i en mängd mål, som icke leda till någon påföljd.
Hvad angår den omständigheten att åtskilliga förbrytelser, som angå närskylda, äro af underställnings egenskap, så har jag ju sagt, att så är, och talarne hafva raedgifvit alt de fortfarande blifva af samma beskaffenhet; men jag uprepar det än en gång, det måtte väl endast vara i de fall, då den tilltalade blir fälld, som ärendet blir af mera delikat natur, ty om det inträffar, att den som blifvit tilltalad för bodrägt, frikännes, så har han intet ondt lidit, ulan är det blott för det fallet att han blifvit fälld, som en mera sorgfällig pröfning blir af nöden, och förden händelsen är ju underställningen bibehållen. 9 H. 3 34 Den 30 Juli.
Till slöd för sin åsigt, att det föreslagna nya stadgandet skulle närmare öfverensstämma med nu gällande lag, har den föreg-.de talaren åberopat ordet exccution, som i den gamla råtlegångsordinansen förefinnes.
Jag får då till stöd för min tanke åberopa hvad i 25 Kap. 5 § K.B. föreskrifves, att hvad Underrätt dumt i grofvare brott, som till dess domstol hörer, må ej i fullbordan gå, utan sände sin ransakning oell dom genast in lill Hofrätten, att der först vidare pröfvas och skärskådas, såsom då någon gifves skuld för det, som å lif eller ära går etc.
Af dessa ord synes alt det är icke eudasl när den tilltalade fälles utan redan till följd af blotta åtalet, som Underrättens beslut skall underställas Öfverrätlens pröfning, och så har äfven stadgandet blifvit hittills tillämpadt.
Jag skulle tro, att meningen med lagstadgandet borde för 1734 års lagstiftare och de närmast derefter varande lag-lillämpare vara åtminstone lika klar som för oss, som lefva mera än ett sekel sednare.
Sparre har äfven lagt mycken vigt derpå, att Hofrätten skulle genom den ifrågavar:de förändringen befrias från handläggning af sådane ärenden, hvilkas pröfning icke skulle kunna leda till något resultat.