Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med bästa vilja i verlden, kan man vid hjeltesagan om Adalrik ej blunda för compositionens svagheter, för bristen på sannt forn-skandinavisk botten, hållning, ton, för berättelsens nog släpiga gång, ständigt fördröjd genom långa tal och prunkande beskrifningar, för sjelfva den mellan poesi och prosa sväfvande vältalighetens ofta oäkta och alltför slösaktiga art, som i ett svall och återsvall af ord är rikare på blomster än på tankar.
Lika litet kan nekas om Thekla, hvars författande kanske i någon mån föranledts eller befrämjats genom Dansken Pontoppidans icke långt tillförne utgifna theologiska roman ”Menoza”94, att berättelsen också här framskrider med tröghet, och ofta nästan alldeles lemnas å sido för böner, predikningar, omvändelse- och andra uppbyggelsesamtal.
Hammarsköld klagar dessutom, icke utan skäl, öfver ”den beständiga jemren”; med mindre skäl, öfver de många ”underverken”, – emedan dessa dels icke äro så många, dels nödvändigt sammanhänga med den till grund liggande Legenden.
En nyare smak må ej klandras, om både Adalrik och Thekla förekomma den i allmänhet väl mycket entoniga, och mångengång tröttsamma.
Men behöfver man alltså rentaf lösrycka sig från nutidens fordringar, för att i bägge dessa romaner finna anledningar till beröm?
Om bägge gäller, ej blott, att det helas anda är en innerlig godhet och menlöshet; ej blott, att öfverallt framblickar den varmaste kärlek för Dygd, Fädernesland, Gud och Menniskor: utan ock, att i bägge träffas åtskilliga lyckade karaktersteckningar, situations-taflor, episoder, – stycken ömsom af sannt poetisk, ömsom af sannt oratorisk fägring.
Planen är i Thekla sjelfständigare, än i Adalrik; och väl anlagd.
Icke heller kan någon, som har sinne för christlig tros-kraft och martyr-höghet, misskänna den enthusiasm, som genomlågar framställningen af Theklas öden, och som i det värdiga sätt, hvarpå Paulus och Petrus målas, tala, dö, stiger till sin höjdpunkt.
Hon sjelf är svenska snillets första utkast till den sköna helgonbild, som af Stagnelius, med större konstnärskap, blef målad i ”Perpetua”.
Också synes, att Författarn är mera hemmastadd i den dubbelverld, hvari personerna här lefva och röra sig: så i den romerskt-grekiska, som i den christna.
Dock var Adalrik, som erhöll två upplagor, i sina samtidas ögon det af de båda verken företrädesvis poetiska.
Betecknande är för dåvarande läsares och läsarinnors lynne, att hvarje del af Thekla öppnas med ett utförligt ”Innehåll”, der allt det historiska, som sedan i delen förtäljes, är angifvet i sammandrag; utan ringaste fruktan, att derigenom fresta mängden till att stanna vid sammandraget och lemna sjelfva boken oläst.
Så mycket kunde då ännu en författare tro på ämnets, tankans och behandlingens makt, såsom oberoende af blotta händelse-förloppet och den nyfikenhet, hvars enda – eller åtminstone högsta – interesse är, att veta ”hur det går”.
– Föröfrigt har hjeltinnans slut-lott det egna, att öfverraska oss med en utgång, som läsaren knappast väntat sig af en martyr-historia.
Två gamla Romare, Metellus och Sertorius, bägge förnäma och rika, göra Thekla till sin gemensamma arftagerska; hvarefter hon, såsom ogift, men sjelfständig, tillbringar i välgörande gudaktighet en lång lefnad, från hvilken hon omsider stilla afsomnar.
Förmodligen tyckte den stackars Mörk, i sitt qväfvande armods-betryck, att, om fromhet och dygd skulle redan här i tiden belönas, vore detta viset måhända det mest lämpliga.
Hvad för honom sjelf i hans romaner var hufvudsak, kan ej tillkännagifvas bättre, än i detta ställe ur hans företal till Thekla: ”Jag pockar i mitt stoft, der jag tråkar, endast på sanningen af de sedeläror, som här inblandas, och dem jag passat efter det rättesnöret, som aldrig kan fela ....
Någon torde tänka, att Trones helgade smycken skulle råka i förakt, då de blifvit fattade i en sådan mantel, som ofta brukats att bedåra oförsigtiga ögon.
En hjeltesaga är ofta en skål, i hvilken lustan frambjuder ett skadeligt gift; och den brukas nu här såsom ett gyldene käril, att frambära någon saft af Lifsens Källa.
Dock: ho vet icke, att det blomster, som suges af ormar, kan ock mätta ett bi?
Af en stjelke kan både ett förderfligt gift och en söt honung beredas.
Der den ena med bleka läppar druckit döden, kan en annan dricka lifvet; allt såsom den hand, i hvilken skålen hålles, blandar safterna.
Hvad styggelser skett vid de hedniska altaren, och hvad vidskepelser bott i sådana tempel, är bekant; och dock har den Högste tålt, att man för honom upprest tempel och altaren.
Och än mer: han har låtit de käril, som stått på hedniska offerbord, helgas att ställas på hans eget.
En hedning sjunger för sin skurgud; och David sjunger för sin och hela verldenes Skapare.
Judith och Tobias, som äro ej annat än sinnrika dikter, och dock utan förargelse brukas i vår församling, tala till mitt försvar.
De sednare tider äro ock rika på sådana; och denna dikt, som i detta ämne är den första på vårt språk, vördar snart hundrade äldre hos andra folk ....
Jag har tänkt ur ålderdomens möglade gömmor, och ur glömskones mörka natt, draga fram i ljuset ett exempel, uppå hvilket
Verlden har täflat med Himmelen: den förra, att utgjuta sin grymhet; den sednare, att uppenbara sin herrliga kraft ....
Benägne läsare!
Du har med ynnest mottagit min förtryckte Adalrik, och med ömhet min landsflyktiga Göthilda.
Om du i dem gynnat ärbara
Hedningar, som vinnlagt sig om en ren dygd: lärer ock den förföljda Thekla ej utan medömkan af dig åskådas, och någon kärlek vara öfrig för en Christen, som lidit så mycket för sin tro”.
Härtill må, ur företalet till sista boken af Adalrik och Göthilda, fogas det följande, som tolkar samfäldt hans afsigt och hans menniskovänliga sinnelag: ”Uppsåtet har varit, att med en oskyldig fjäder fäkta för Dygden.
Värdaste läsare!
Vi fägne oss i våra hjertan, att vi ej alldeles varit dig till missnöje, och vörde in i grafven de ädla sinnen, som vi förnummit ännu andas i svenska kroppar.
Din ynnest friar oss från den mödan, att för dessa bilder af Dygd och Odygd anställa ett vidlyftigt försvar.
Dig önske vi till ett slut:
Visheten till ljus på alla dina vägar; Förnöjligheten till ditt följe; en mild Himmel, och ett lycksaligt Fädernesland.
Farväl!”
En liknande välönskning till Läsaren, med tillägg af den erinran, att han är ”stadd på en eftertänklig väg under ett mörker som synes tilltaga”, lyktar företalet till ”Eugenia”: ett ”Tankespel i fem Stycken”, der (såsom ock i samma företal nogsamt förklaras) handlingen, personerna och namnen äro allegoriska.
Det är föröfrigt hvarken Roman eller Drama; men tyckes varit ett utkast, sedermera ofullbordadt, till ett dramatiskt verk.
Handlingens utveckling framställes här, till större delen, medelst versificerade dialoger och monologer, sammanbundna till ett helt genom smärre mellanlänkar af en berättelse på prosa.
Genom slik blandad egenskap påminner detta Tankespel om t. ex.
Sannazaros Arcadia; men också endast genom den: ty det är, af alla Mörks diktningar, den svagaste – så framt det ej deri öfver träffas af poemet ”Enigheten”, till hvilket jag ej haft tillgång95.
Sjelf säger han om sin Eugenia, att dess första utkast, författadt redan i de yngre åren, blifvit ”omstöpt och fullbordadt i de år, som göra hand och tankar tyngre”.
Visst är, att den ej lyckades väcka synnerlig uppmärksamhet.
Den liknar deri romanen Thekla, att den har några versbitar af poetisk förtjenst; men den lyriska låga och lyftning, som ofta utmärka Theklas sånger, skulle här fåfängt efterspanas.
Också bär språket i Eugenias verser, och likaledes sjelfva versbehandlingen, långt flera spår, än i Theklas, af den för-Dalinska perioden.
Öfverhufvud förekommer i Mörks prosa sådan gammalmodighet, och mindre vårdsamhet eller språkbeherrskning, mera sällan.
Korteligen:
Mörks verk intyga i allmänhet en eldig bildningsgåfva; en lika dristig som from andans uppflygt och höjning; en djup känslo-innerlighet, som är samfäldt en verklig skalds, en dygdig mans och en trofast christens; en alltid öfvervägande, ofta öfvermåttad benägenhet, att i framställningssättet måla och musicera.
Mindre tänkare än målare, förleddes han härigenom till fel, från hvilka han aldrig fullkomligt gjorde sig fri: en viss rhetorisk behaglystnad (t. ex. ett nog ymnigt bruk af klimax o. s. v.), en böjelse för det svassande, en ouppmärksamhet på det i ordrika variationer sig omsägande, der ofta sker, att icke blott samma tanke, utan till och med (ungefär) samma bild, ideligt återvänder.
Det oaktadt har, i pathos, i högtidlighet, i ljudfullheten af ordställning och satsbyggnad, hans prosa en fägring, lika varaktig, som den i hans tid var ny; ty Dalins stilistiska förtjenster, ehuru flerfaldigare och visserligen i allmänhet större, rigtades dock aldrig åt denna pathetiska vältalighet, der Mörk helst rörde sig såsom i sitt käraste element.
Deremot var han främmande för allt slags Komik och Satir, och försökte sig ej heller någonsin deri.
Motbjudande voro honom alla Tadlets bedrifter, så väl de qvicka som de oqvicka.
”Rena läppar” – säger han på ett ställe – ”äro befallda, att ej såra andra.
Oss har enfaldigheten fört vid handen; och hon är benägnare, att förundra sig öfver solen i dess höga lopp, än att uträkna dess fart och upptäcka dess fläckar”.
Hans verser äro, med undantag af Dalins bästa, äfvensom slutligen af de Creutziska och Gyllenborgska, bättre än någon annan med honom samtidas.
Den religiöst-elegiska sång-arten var dessutom nästan den enda, hvari Mörk diktade; och derför kom han med dessa skalder egentligen icke i täfling.
Synbart är, att han sjelf insåg sina brister – troligen i följd, snarare af Dalins enskilda granskning, än af den enda offentliga klandrares, hvars kritik hans Adalrik (enligt hans egen berättelse) ådrog honom.
Ögonskenligt bemödar han sig redan i sin Thekla om mera concentrering och rörligare framskridning, i både innehåll och skrifsätt.
I hans sednare skrifter stiger alltjemnt beflitandet om de egenskaper, som betecknas med orden prägnant och concis; och kanhända är hans sista Vetenskaps-Akademiska Tal, hållet öfver en Öfverste Cunninghame96, det i sådan hänsigt berömligaste af hans arbeten.
Några småskrifter af Mörk, på vers och prosa, äro här – såsom i allmänhet mindre betydande – med tystnad förbigångna97.
De utgåfvos dels med hans namn, dels utan.
Bland de sednare räknades länge den dråpliga – och dräpande – Sinclairs-visan.
Det gör mig ondt om Mörks skalde-ära, att nyare spaningar uppdagat den härstamma från en annan man; en Directör Odel.
Af följande tvenne prof torde inhämtas, huru
Mörk kunde yttra sig i versform.
Thekla.
Såsom hinden, den man jagar,
Ropar efter källans flod,
Och, när solens glöd försvagar
Med sin brand dess varma blod,
Trött uti den skuggan rastar,
Der hon ljuflig svalka tar:
Så min skrämda själ sig hastar
Till den brunn, som glädje har.
Öppna dig, du Lifsens Källa!
Öppna dig, med all din tröst,
Att de rika floder hälla
På ett så försmäktadt bröst!
Själen, snärd i Dödens plågor,
Törstar efter Lifvets Gud;
Läska då, med Nådens vågor,
Tungan på din arma brud!
Dyra Ljus, hvars klara stråla
Väcker fröjd i slagna ben,
Skicka ned, i afgrunds håla,
Af Ditt öga något sken!
Ack! när vill den stunden lysa,
Då jag ej behöfver mer
För den mörka dimman rysa,
Och min sol med glädje ser?
Se! hvad höga böljor brusa
Kring min helt förskräckta tro;
Alla vredens stormar rusa,
Lemna själen ingen ro.
Låt de hårda stormar tiga,
Låt de böljor tysta stå!
Låt det lugn ur båda stiga,
Som mitt hjerta fägna må!
Sälla, de med nöjda händer
Dig, min Gud, sitt rökverk ge;
Och, i sjelfva mörksens länder,
Solen i sin klarhet se!
Ack! hur glad bland dem jag vore
Som Ditt ansigt skåda få, –
Och för
Dig ett offer bore,
Som ur hjertat skulle gå.
Dock, min själ! hvad är du klagar
Vakna upp, mitt döda hopp!
Efter mörkrets sorgedagar,
Rinner åter glädjen opp.
Då skall jag med salig tunga
Tacka Den mig hjelpen sändt,
Redan här i stoftet sjunga
Den min suck i löje vändt.
Ej min klippa månde svigta,
När som allt förändrar sig.
Fritt må verldens ondska rigta
Sina skott och mord mot mig.
Nöjd jag bidar till den timma,
Då jag mättas skall af fröjd,
Och min Själavän en strimma
Sänder från sin helga höjd.
Jag vill fatta Nådens stoder,
Och vid löftet hålla mig;
Vänta trygg, tills nödens floder,
Som nu gäsa, lägga sig.
Än min Gud mig åter fägnar;
Än min själ med munter röst
Tackar Den, hvars himmel regnar
Uti öcknen nåd och tröst.
Eugenia.
Så blir det salta sött! det bittra ljufligt brytes;
Hvad nylig’ galla var, till honung nu förbytes;
Hvad förr förenadt var med tusen ack och ve,
Nu märkes åt min själ en ljuflig svalka ge.
Jag gråter, och i gråt jag ögat ymnigt väter;
Jag gråter: – men den flod, som eljest hjertan fräter,
Som nödens sällskap är, som plånar kraft och lif,
Är här en glädjens frukt, ett nöjets tidsfördrif.
Jag minnes, och jag skall i döden mig påminna
Den bistra dag, när jag, en fånge och trälinna,
Ett lam i lejons klor, föll i min oväns hand,
Och ödets hemska våg fick skölja mina band.
Den dag var mörksta natt: mitt smycke blef en boja,
Min krona blef förakt, mitt slott en röfvarkoja,
Min ro ett ängsligt qval, min önskan blott att dö:
En bitter olycks-frukt af förvetts svarta frö.
Då föll hvarenda tår, ett vittne till min plåga,
I sorgsna skötet ned, som brännhet glöd och låga;
Då var hvarenda suck, som matta hjertat gaf,
En vink af Dödens hand, som viste mig min graf.
Den dystra olycks-natt har likväl nått sin ända:
Jag sett min glädjesol sin fackla åter tända;
Min fröjd är nu så stor, som då mitt eländs ris;
Ur ödemarken frälst, jag sett ett paradis.
De bojor brytas af; min frihet mig omfamnar;
Min längtan ser sitt mål; mitt hopp ser nöjets hamnar;
I gyllne dukar prydd, en furstlig brud jag går,
Och vet, hvar kronan nu för mig att lyfta står.
Dock gråter jag: – men se! min gråt mitt hjerta fägnar;
”Vid glädjens milda sol mitt öga tårar regnar.
Så följas ljus och moln, och sol och skurar åt;
Så en lycksalig ock kan bada sig – i gråt!
En af de afdelningar i romanen Adalrik, der Mörk lyckligast visat sin gåfva att vältala och måla, är den berättelse i tolfte boken, som skildrar Adalriks besök i de Dödas riken och Glysis vallar, eller de sälla Andarnes hemvist.
Då hans fader Hjalmar, den han förlorat redan i sina första barnaår, der ledsagar honom omkring och berättar om de förnämsta af dessa Skuggor, förekommer ock en beskrifning på tvenne Skalder, Arnliot och Eivinder; och följande drag ur denna beskrifning torde nu på läsaren göra det intryck, att egentligen gifva Mörks egen bild.
”Han frambar med rena händer Gudarnes offer, och sjöng med obesmittade läppar deras beröm.
Hans öde hade gömt honom i stoftet, men hans själ var dock ädel i sina tankar.
Han talade om den mildhet och kärlek, hvarmed de Odödlige omfatta de elända jordenes barn; och det gjorde han med så brytande, så genomträngande och bevekande ord, att Baldurs hårda söner utbrusto i tårar.
Han berömde
Dygden; hennes sötma, hennes lugn; att hon allena gör dagarna förnöjda, lefnaden säker, och den sista sömnen ljuflig: det gjorde han med det eftertryck, att deras sinnen svuro henne en evig trohet.
Han talade om Själen, som lefver, sedan stoftet blifvit ett rof för förgängelsen; om de sälla hemvisten, hvarest
Dygden frias ifrån alla sorger: och det med sådan förvisselse, att de logo åt döden, och begynte att betrakta grafven med fröjdiga ögon.
Han hade sjelf sett Dygdens fägring, och kunde således bättre beskrifva henne.
Han var sjelf rörd af fruktan för Gudarne, och kunde desto snarare röra andra.
Ärlighet och sanning voro de tecken, af hvilka han ville igenkännas.
Han hade en särdeles gåfva att beveka alla sinnen, när han slog på sin harpa och sjöng sina dikter: ty hans mun och hans hjerta lefde i ett kärt förtroende, och han talade det, som han mente”.
Man ser häraf i full dager, huru Mörk föreställde sig Skaldens personlighet och kall.
Hvad hans skaldekonst i verkligheten blef, betecknas kanske sannast af denna ur hans Eugenia hämtade liknelse:
Hon lik den blomman är, som än af jorden näres, Men hvilkens lif af sol och sjukdom samfäldt täres; Hvars dufna knopp sig matt till jorden lutar ner, Och liksom sörjande uppå sin moder ser.
Det heter i Åminnelse-talet öfver Cunninghame, författadt ej långt före hans frånfälle: ”De döde hafva väl efter sin bortgång ingen känsla eller fägnad deraf, att minnet af deras flit, arbete och dygd ej på engång nedsänkes i glömskans gömmor.
Allt sådant rörer ej deras öfverblifna mull.
Men vi betale dem likväl en lofvad vedergällning; och de efterlefvande blifva genom de framfarnes exempel uppmuntrade, att genom en oskyldig och ädel täflan förtjena dylika ärestoder.
De, som lyst från ärans yppersta höjder, och varit en prydnad för sina tider; som icke allenast älskat och skyddat vetenskaper, utan ock i deras umgänge haft sin ljufligaste hvila, sitt nöjdaste tidsfördrif: när de berättas hafva på sådant sätt ännu mera prydt sin purpur och sina lagrar, röras derigenom på det ömmaste de, som sträfva att efter dem få intaga samma höjder, och uppmuntras att gifva sin ära en lika oförgängelig glans ....
Deremot de, som under en mindre bevågen lycka hämta af sina arbeten en knappare skörd, kunna likväl, under sina mödosamma stunder, hugna sig åt en belöning efter döden, ett tacksamt minne hos efterverlden, och några heders-tecken, som i tideböckren omgifva deras namn.
Under lyckans vidrigheter, och en otacksam tids hårdheter, smaka deras sinnen förut en sötma af ett mildare öde bland de efterlefvande”.
Arme Mörk!
Gerna ville dessa blad befrämja en uppfyllelse af din sista jordiska förhoppning.
Men ... afundsvärda dröm!
Detta mildare öde, detta tacksamma minne, denna efterverld, denna tillkommande rättvisa, – hvad äro de?
På nära håll betraktade: någon godsinnad tok, som pekar, midt i ett marknads-hvimmel, åt en och annan längesedan förgäten graf; en vrå i någon litteratur-historia – som sjelf icke läses.
GUSTAF DEN TREDJE
hans Män.
Nej, Cäsar! all den äras prakt
Din konungsliga höghet målar, –
Ditt rika hof, din stolta vakt,
Din gyllne vagn, som feiskt prålar
Bespänd med tigerklädda fålar;
Din borg i bloss och vapen bragt,
Kanonens dunder, trummans takt,
Och janitscharens silfverskålar,
Och folkets rop från trakt till trakt;
Nej! dessa vittnen af din makt
Ej högre din förtjenst beskrifva,
Ej teckna dig som större man,
Än när, förutan bloss och spann,
Du kommer att ett Samfund lifva,
Som ditt beskydd Du värdigt fann.
Att glädjen af din ankomst sprida,
Förtjusningen dig föregår;
Behagen leka vid din sida,
Och skämtet ler i dina spår.
För verldens Prinsar, hvilken lära!
För Nordens häfder, hvilket drag,
Att Hämnarn se af Svithiods lag,
Än, strålande af kronans ära,
De stolta resars ätt förfära
Med dånet af sitt åskeslag;
Än, följd af sånger och behag,
En enkel qvist af lager bära!
och hans Män.
Hans snille inga gränsor kände:
Det flög så ilande, som viggen i hans hand.
I templet, som han byggt, hans blickar offren tände;
Der tjuste Latiens sång vid Mälarns kalla strand.
Än öfver vilda haf han nya flottor bredde;
Än härar sammandrog och dem till segrar ledde;
Hvar känsla af hans lif brann för hans fosterland.
Förlåta var hans fröjd, hans hugnad var att ömma.
Ovärdig den, att kallas Svensk och fri,
Som hans välgerningar, hans stora själ kan glömma!
Blott, att han mördad blef ... må det förgätet bli!
Lidner.
Vi gå att betrakta de omständigheter, genom hvilka Dalins värf fullbordades på ett sätt, som förberedde och föranledde Thorilds uppträdande.
Men att skildra dessa, är tillika att skildra dem, under hvilka Gustaf III:s tidehvarf formerade sig och uppnådde sin högsta glanspunkt.
Det hithörande torde lämpligast, i den korthet som här blir nödvändig, kunna sammanfattas under följande öfverskrifter.
Dalinske Smaklärare.
Den förste litteratör, som bragte Dalins kritiska anvisningar till egentlig utöfning, var Sahlstedt98: dels författare, dels öfversättare, dels blott ordnare och utgifvare af en mängd skrifter, med hvilka han prisvärdt nitälskade för modersmålet och dess vitterhet.
Hvad han för det förra uträttat genom sin Ordbok och sin Språklära, vidtagande der Svedberg och Tjällman99 hade lyktat, qvarlefver ännu i förtjent hågkomst.
Mindre känd är han att vara den, hvilken i Sverige börjat, såsom ett yrke, idka befattningen af vitter Recensent.
En utmärkelse, som näppligen göres honom stridig af Häfdatecknaren Celsius, genom dennes ”Tidningar om de Lärdas Arbeten för 1742”, – de första i Sverige på inhemskt språk utgifna tidningsblad för Litteratur; eller af Boktryckaren Salvius, som i sina ”Lärda Tidningar” (1745–73) fortsatte dem.
Ty före Sahlstedt gick dock ingen derpå ut, att, i särskildt deråt egnade uppsatser, på svenska vitterhets-alster tillämpa kritiska principer med något slags vetenskaplig motivering.
Man äger derföre af honom, ej blott en vidlyftig skrift ”om Tankar i Vitterhets-Arbeten”, jemte ”Bref angående Celsii Tal om Smak i den Svenska Vältaligheten”, med mera; utan ock enkannerligen ”Kritiska Samlingar”, i fyra octav-band.
Kärnan i hans föreställningssätt om Skaldekonst och Vältalighet är densamma, som i Celsii: att de böra ”förlusta och gagna”, genom en förening af ”nytta och nöje”.
Allt, hvad han dessutom har att inskärpa, sysselsätter sig först och främst med uttryckets grammatiska och logiska rigtighet, samt föröfrigt med dess prydlighet, dess behaglighet, dess höghet, hvilka tillvägabringas medelst liknelser, metaphorer o. s. v.
Poesiens egentliga värde och ändamål bestämmer han på detta vis: ”Det behag, vi fordra af en poet, är ett af de yppersta medel att lära andra något: ty menniskors sinne är så fatt, att det svårligen fördrager dens öfvervett, som vill underrätta en om något.
Derföre är nödigt, att undervisningssättet beledsagas med mycken behaglighet, till att betaga den förtret man känner deraf, att låna sitt ljus af andra.
Hvadan man hos Poeter bör egentligen gifva akt uppå, huru de i vissa ämnen framställt sina lärdomar, på ett högt, angenämt eller fint sätt.”
Det ”vittra snillet” målar han i och med dess innehafvare sålunda:
”hos honom är en qvickhetseld mest verkande: han är snar att fatta en sats och snäll att uppfinna något nytt och behagligt: snillet har hos en sådan öfverhand, som ständigt understödjes och lättas af ett godt minne.
Han är fintlig i det, som tyckes falla en annan svårt att grundligt utreda och föreställa; behöfver ej mycket tänka på hvad han skall tala, och är färdig i svar.
Hans tankegåfva är likasom beredd att kunna skapa af intet: och den har sin näring af en lekande inbillningskraft”.
Originalet för denna bild fann han i Dalin; som var hans ideal af skald, och äfvenså – bredvid Pope och Bouhours – hans ästhetiska orakel.
Sina Kritiska Samlingar inleder han med en afhandling ”om Kritikers beskaffenhet, bruk och nytta”: hvaraf första capitlet, i tolf paragrapher, commenterar Dalins ”Tankar” derom, och sednare capitlet, i tjugufem paragrapher, meddelar en sammandragen öfversättning af Pope’s Essay on Criticism, på prosa (enligt Du Resnels fransyska tolkning, och under beklagande, att sjelf ”icke förstå Engelska Språket”).
I tredje paragraphen uppställer han den definition på Kritiker, att de ”äro anmärkningar öfver tankar och ord, till att bevisa, huruvida tankarne öfverensstämma med sanningen, och orden med bruket” (dock väl med rätta bruket?)
Märkligt är, att han förklarar termerna kritik och kritisera för oöfversättliga, och vill endast vid dem fästa det äkta begreppet af en kritisk pröfning; men det sämre begreppet deraf vid granska, hvilket han anser vara liktydigt med ”subtilisera”, och (såsom hopdraget af granntsigta eller granntsöka) beteckna ett småaktigt sökande efter felaktigheter att utpeka.
– Hans vittra grundsatser i allmänhet äro, naturligtvis, hans lärares; dock skulle desse ofta funnit orsak, att ogilla hans särskilda tillämpningar.
Huru föga säker eller efterrättlig han är i dem, kan deraf inhämtas, att han öfver Stjernhjelm uppskattade Fru Brenner, i hvars arbeten han fann ”all den rätthet och behaglighet i tankar, som hos en scribent kan fordras”; ja, han satte Dalins ”episka dikt Svenska Friheten” vid sidan af – om icke öfver – Tassos ”frälsade Jerusalem”100.