Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 33, öfver väckta motioner om tillåtelse för Riksg:sKont. att kunna få begagna sitt kreditiv å Banken äfven under instundande Juli och Augusti månader.
I sammanhang härmed föredrog Hr Gr. o. Landtm, ett från Högv.
PresteSt, ankommet prot.-utdrag N:o 250, innehållande in - I) en 22 J unl 467 bjudning till de öfriga RiksSt:n att instämma i PresteSt;s, vid föredragning af BankoUtsk:s ifrågav:de Utlåt.
N:o 33, fattade beslut, att bifalla Utsk:s sidan 5 gjorda hemställan, dock med tillägg af följande ord efter slutet deraf: »eller ock, derest mot fullgörandet deraf hinder skulle möta, Kont:t berättigas att, mot förskrifning, för Juli och Augusti månader utaf it.
St:rs Bank erhålla ett lån af 1 mill. ltdr Bko.» Gr.
Det förslag till beslut, som BankoUtsk. här afgifvit nr, efter mitt förmenande, till alla delar välgrundadt.
Det nfhjelper Riksg:sKont:s förlägenhet, på samma gång som icke något intrång sker på den vigtiga principen om Bankens skiljande från Staten och dess utgifter.
Deremot skulle ett bifall till PresteSt:s inbjudning vara ett afsteg från denna vigtiga princip, ty efter Utsk:s förslag borde Riksg:sKont. till Banken försälja reela valutor; men genom bifall till PresteSt:s inbjudning skulle Banken för fyllande af Statens behof lemna Riksg:sKont. ett lån.
Denna method är den, som vid föreg-.de tillfällen blifvit använd och slutligen haft till följd Bankens bankrutt.
Jag är visserligen fullt öfvertygad om, att vid detta tillfälle icke någon fara skulle genom, bifall härtill direkte upstå, men det är likväl så mycket vådligare att frångå en så vigtig princip, enär den allt sedan 1834 års realisation varit noga iakttagen, och det är pä den, som tryggheten af denna realisation hvilar.
Jag hoppas, att B. o. Ad,, som vid alla tillfällen visat sig sätta värde på den säkerhet, som för penningeställningen inträdt, äfven nu vid detta tillfälle skall göra det, och sålunda afslå PresteSt:s inbjudning, men bifalla Utsk:s förslag.
Jag har ett ytterligare skäl till denna min vördsamma anhållan, nemi. att beslutet måste vara R.
St:rs redan innan denna månads utgång, såvida genom detsamma någon nytta skall åstadkommas.
Det är bekant, att ltiksg:sKont:s kreditiv på Banken, till hvars infriande de försålda obligationerna skulle användas, bör vid innev:de månads slut vara iubetaldt, och det skulle således alldeles icke tjena någonting till, att hänskjuta frågan till förstärkt BankoUtsk., med ali den tidsutdrägt som derigenom skulle upkomma.
Nu har Borgare- och BondeStm oförändradt bifallit Utslcs förslag; om R. o. Ad. gör på samma sätt, så är beslutet R.
St:rs och kunde således expedieras.
Huru den nu afgilna och här föredragna inbjudningen blifvit behandlad i andra Stånd känner jag icke; men man har försäkrat mig, att BondeSt. afslagit densamma, hvadan R. o. Ad. torde finna, att om vi antaga inbjudningen skulle detta ganska lätt kunna inveckla frågan.
Äfven af detta skäl får jag anhålla om fattande af det beslut som jag här föreslagit.
Äfven jag anser den utväg, som i PresteSt:s inbjudning föreslås, ingalunda vara tillfredsställande.
Det kan icke vara affärsmessigt, såsom det bör vara mellan vare sig privata personer, privata bolag eller offentliga myndigheter, att handla så, som PresteSt. ansett Banken och Riksg:sKont. böra förfara mot hvarandra, ty till en affär hörer först att den upgöres på redig fot. 468 Den 22 Juni.
Nu är Riksg:sKont. skyldigt hela beloppet af sitt kreditiv i Banken, d. v. s. har lyftat det helt och hållet.
Det skall inora en viss tidpunkt vara återbetaldt, och således är det Kont:s skyldighet att dertill använda för handen varande tillgångar.
När denna inbetalning skett, då är affären upgjord; sedermera kan Riksg:sKont. möjligen erhålla en försträckning af Banken i kontanta penningar, men då blir det en alldeles ny affär, som icke har med den förra att skaffa.
Skulle åter affären upgöras så, att Riksg:sKont. icke betalade den skuld det har till Banken, utan utfärdade en kreditiv-förbindelse på detta belopp, gällande i tvenne månaders tid, så vore det ungefärligen detsamma som att A är skyldig B 10,000 Edr, att betala om en viss tid, och A kommer till B och säger: nog har jag 10,000 Rdr i säkra papper och vill Ni, så skall jag lemna eder dera, men jag såge helst att Ni tog min skuldsedel på denna summa.
Då vore ju denna skuldsättning en fortsättning af den förra, men icke någon ny affär.
Jag anser således, att Eiksg:sKont. bör, i öfverensstämmelse med BankoUtskrs förslag, med sina tillgångar kontant utbetala sin kreditivskuld till Banken, hvaremot den sedermera kan under de tvenne månaderna tilläfventyrs lemna kontoret försträckning, som icke har med kreditivskulden alls att skaffa.
Då är hvar sak för sig upgjord och derjemte Banken skiljd från Riksg:sKont. , som den alltid bör vara i dylika frågor.
Jag yrkar derföre, att, med afslag å PresteSt:s inbjudning, B. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s förslag, derå jag vördsammast anhåller att Hr Gr. o.
Landtm, benäget täcktes framställa propos.
Uppå härefter framställd propos. beslöt R. o. Ad., att, med bifall till BankoUtsk:s Utlåt., afslå PresteSt:s i ämnet gjorda inbjudning.
Föredrogs ånyo och lades till handlingarna BankoUtsk:s d. 8 och 16 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 34, i anledn. af erhållen återremiss af Mern.
Föredrogos ånyo och biföllos BankoUtsk:s nedannämnde d. 8 och 16 dennes på bordet lagda Mern.:
N:o 35, ang:de årligt understöd till enkan Louise Wigström, född Schwerin; och N:o 36, med förslag till taxa å expeditions-lösen i R.
St:rs Bank, BankoDiskontverket och Lånekontoren.
Föredrogos ånyo och biföllos LagUtsfcs nedannämnde d. 8 och 16 dennes på bordet lagda Betänk:n: N:o 37, i anledn. af väckta motioner ang:de stiftande af en 'lag emot misshandling af djur; och N:o 38, i anledn. af väckt motion ang:de utfärdande af en lag, som förekommer olägenheterna af det i handeln rådande utborgnings-system.
Den 22 Jnni. 469
Vid förnyad föredragning af Konst.Utsk:s d. 13 och 16 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 12, med voter:s-propos:r rörande Utsk:s uti Mern.
N:o 8 afgifna grundlags-ändrings-förslag, ang:de Riksstyrelsens förande i vissa fall m. m., blefvo de i detta Mern. föreslagna voter:s-propos:r af R. o. Ad. godkända.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande StatsUtsk:s 13 och 16 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:0 73, i anledn. af K.
Propos. om uphörande af fourage-passevolans-afgiften vid beridna Rusthålls-regementen, äfvensom ang:de i detta ämne väckta motioner.
Efter föredragning af l:sta punkten utaf detta Utlåt, uplästes ett utaf Hr af Silén, Georg
Axel, inlemnadt så lydande anförande:
Då StatsUtsk:s Utlåt.
N:o 73, rörande K. M:s Nåd.
Propos. om fourage-passevolans-afgiftens uphörande och dess ersättning med kontanta statsmedel, hos R. o. Ad. förekommer, utbeder jag mig att få fästa upmärksamheten på ämnets vigt, och dertill behöfves ej många ord af mig.
Jag anhåller, att Hr Prosten Arosenii reservation måtte blifva upläst.
Den 4 Februari e. m. 301 son, som liar sitt kapital på säker hand och lätt och ordentligt erhåller räntan, upsäger detta kapital.
Skulle likväl så ske, så beror det af gäldenärens godtycke, om lian vill infria sin skuld vid fö rfal lo t i den.
Ar åter detta icke händelsen, utan i stället utmätning måste verkställas, så. om gäldenären vill begagna alla i lag honom medgifna utvägar, är det mycket lätt för en sådan spekulativ gäldenär att ställa så till, att borgenären icke erhåller sina penningar, förr, än 10 möjl. 12 månader efter den dag, då han upsagt kapitalet.
Efter mitt begrepp vore det icke välbetänkt att upsäga ett kapital, som man utlemnat till säker person i hopp att erhålla en högre ränta hvars belopp man icke alltid kan beräkna, och att utbyta en real säkerhet mot en personel, äfven om räntan skulle blifva något högre.
I hvad Hr v.
Koch i detta afseende anfört instämmer jag.
Jag måste likväl i ett afseende skilja mig från honom.
Ilan har nemi. utställt en tid af tre månader för sådana papper, som skola få betinga fri ränta.
Denna tid är alldeles för kort, hvilken åsigt är grundad derpå, att affärsmän, som deltogo i Utsk:ns öfverläggningar, meddelat den uplysning, att penningar sällan lånas på så kort tid, särdeles då det är fråga om sådana spekulationer. som gå ut på att erhålla högre vinst.
Dessa lån hafva vanligen sex månaders betalningstid utan hvilken penningar svårligen erhållas, ej heller kunna med fördel användas.
Skulle, hvad jag för min del önskar, K. o. Ad., oaktadt frågan är afgjord, ändock besluta en återremiss, för att dymedelst tillkännagifva sin åsigt om saken, på det att man vid en kommande Iiiksdag icke må åberopa, att R. o. Ad. nu deltagit i de öfriga Ståndens beslut, hemställer jag, att en sådan återremiss mätte beslutas i det syfte Hr v. Koch framställt, nemi. att de papper, som iiro ställda på kort betalningstid, högst sex månader få betinga fri ränta.
De fleste, för afl icke säga alla talare, hvilka yttrat sig för den bundna räntan, hafva likväl medgifvit, att den fria räntan är i theorien rigtig, men icke i praktiken.
Jag anhåller likväl alt i största korthet fä påpeka, hvilken skillnad uppstår i det praktiska lifvet, då räntan är fri eller då den är bunden.
Under fordna förhållanden, då kommunikationerne voro tröga, då jordbruket var outveckladi, och då conrurrens emellan kapitalister knappast fanns, var räntan betydligt olika på olika ställen, men i vår tid är sådant omöjligt, och erfarenheten har äfven visat, att då t. ex. penningar bär i Sverige erhållas mot lägre ränta än i Norra Tyskland, låta våra exportörer sina fordringar der qvarstå, emedan de deraf hafva högre vinst, äfvensom vära kapitalister icke blott uptaga egna kapitaler inom landet, utan ock uplåna sådana för att utföra dem till orter, der räntan är högre än i Sverige, och detta till stor minskning i våra kapitaler, hvilket mäste fortfara tills penningetillgången jernnäs på de olika ställena. 302 Den 4 Februari e. m.
Då åler penningeställningen hos oss är sämre än i utlandet, och räntan i Sverige är fix, är likväl gifvet, att i utlänningens intresse ändock icke ligger alt hit införa kapitaler, emedan han måste icke allenast hafva besväret att hitskicka och på fremmande ställen förvalta penningarna, utan äfven göra sig till lagbrytare för att erhålla den förtjenst, lian af penningarnes indragning i landet påräknat.
Helt annat blir förhållandet, om saken får hafva sin naturliga gång, och utlänningen för §ina penningar får hvad de bär i landet verkligen gälla.
Se vi åter på våra inre förhållanden, så finna vi, alt under vår närvar:de lagstiftning, då räntan är bestämd till högst G % med afdrag af bevilln.-proc., har det oaktadt kostnaden för erhållande af penningar på Stockholms börs ofta upgått till 8 proc. och derutöfver.
Häraf visar sig ock omöjligheten, att genom lagar styra priset på penningar mera än pä andra varor; men långt ifrån således att genom lagstiftning kunna hålla priset på penningar lägre än det eljest skulle vara, åstadkommes en stegring deruti just genom dylika restrictiva försök, i thy att, utom det att, i händelse af behof, hjelp utifrån hindras, såsom redan blifvit visadt, måste den, som inom landet handlar med penningar, för att erhålla för sin vara hvad (len för tillfället är värd, vidtaga åtskilliga transaclioner eller, om jag så må uttrycka mig, konstgrepp bredvid lagen, hvilket i sin män än ytterligare fördyrar penningen.
Men icke nog härmed, den bundna räntan minskar äfven production af penningar, ty det är gifvet, att banker, då de arbeta under förhållandet af fri ränta, röra sig lättare och kraftigare, än då räntan är fix, och mine llrr! hanker äro dock producenter af kapitaler.
Då en penningekris nalkas, måste bankerne likasom seglaren, då stormen börjar hvina, refva segel.
De måste under fix ränta vid inträffande kriser förminska sin rörelse, hvaremot de, dä räntan är fri, i stället höja räntan, och för låntagaren måste det alltid vara bättre, att, då han är i behof af penningar, kunna få dem äfven mot hög ränta, än att under intet vilkor kunna förskaffa sig deni.
Man har vidare sagt, att den fria räntan är till nytta för den industriela och handelsverlden, men deremot till skada för jordbruket.
Äfven detta hy,ilar på ett misstag.
Det ligger i sakens natur, att kapitalisten, då han mot inteckning och således utan risque och ytterligare förvaltnings bestyr utlånar sina penningar, åtnöjer sig med lägre ränta än då han utlånar dem på namn och ouphörligt mäste öfverflytta dem från den ena lill den andra och alltid vara underkastad någon risque.
Detta är så rigtigt och påtagligt, att man kan påstå, att det är axiomatiskt.
Erfarenheten har äfven visat, att då under nuvarule förhållanden räntan varit och är så hög inom handelsverlden, håfva inteknade kapitaler, ehuru räntan derå icke varit högre än 5 proc. och derunder, likväl icke blifvit upsagda, och detta är ganska naturligt, ty den, som fått dylika papper, har icke velat underkasta sig besväret och risquen att upsäga kapitalet och sedermera kanske icke återfå så goda papper.
Den ränta, jordbrukaren måste betala, blir alltså lägre än i den industriela och Den 4 Februari e. m. 303 handelsverlden, men de räntor, som dessa olika näringsidkare måste vidkännas, stå dock i förhållande till hvarandra, ty blir skillnaden allt för stor, tvingas kapitalisten att upsäga sina penningar för alt placera dem, der han kan fä så betydligt mycket högre ränta för desamma, och således ligger det i jordbrukarens och industriidkarens gemensamma intresse, att erhålla den lagstiftning, hvarigenom penningetillgången hålles så god som möjlig, och kari detta ske genom införandet af den fria räntan, mäste denna lagstiftning vara den förmånligaste jemväl för jordbrukaren.
Dessutom hvad som träffar industriidkaren, träffar äfven jordbrukaren, och flera exempel finnas derpå vid disconterade papper.
Det har nemi. inträffat, att personer, som haft egendom till stort värde, varit nödsakade att skaffa valuta för förskrifne lemligen obetydliga summor, och för dem hade det varit en välgerning att få penningar äfven med temmeligen hög kostnad, hvilket de sannolikt kunnat, om räntan varit fri, men nu icke förmått, hvaraf följden blifvit, att deras egendom måst säljas, och i brist af köpare mången gång med högst betydlig förlust.
I allt fall må man icke inbilla sig, att jordbrukaren och hans industri stå så alldeles skiljde från den öfriga verlden, och då han är producent, är han också för sin välmåga beroende på afsättning, men huru kan man hoppas, att en kraftig spanmålshandel till jordbrukarens understödjande skall kunna uppstå, med mindre än att en verklig och god kredit, samt riklig tillgång på kapitaler finnas inom landet.
Under det man således ilrar för bibehållandet af ett lagbud, som man erkänner vara skadligt för handelsverlden, men påstår vara till fördel för jordbruket, har man således förbisett, att följderne återfalla jemväl på den sednare.
Af allt detta synes mig tydligt, att på den fria räntan vinna alla och ingen förlorar mera än ockraren, likasom af frihandeln ingen förlorar mera än lurendrejaren.
Jag anhåller vördsamt om återremiss af Betänk.
Vid det numera uplysla förhållande, att PrcsleSt. jemväl bifallit Utslcs Betänk., synes mig icke mycket vara alt säga i denna fråga, ty dess öde är afgjordt.
Jag hade anmält mig innan detta var mig berättadt, och jag vill derföre nu inskränka mig till ett försvar mot ett anfall, som på förmiddagen riktades mot mig.
Man sade nemi. alt det vore ett mode att skylla på Regeringen, och jag erkänner, alt jag under mitt yttrande fällde ett sådant omdöma, då jag förklarade mig anse det vara Regeringens fel om frågan nu folie.
Denna handske vili jag uptaga och förklara mig närmare.
Under 1848 och 1849 årens Riksdag afläto R.
St. den 28 Jan. 1848 en skrifvelse till Kongl. Majit, hvari 11.
St. anhöllo om vidtagande af åtgärder för ett ändamålsenligare ordnande af landets penningerörelse och financiela ställning i allmänhet, hvilken underd. skrifvelse hade till följd nedsättandet af en komité, som omsider afgaf ett betänkande öfver bristerna i kredit-lagstiftningen; det var detta jag i mitt yttrande på 304 Den 4 Februari e. ra. förmiddagen påpekade; komitéen upgaf åtskilliga förslag lill »Ihjel— pande af dessa brister.
Till följd häraf tillförordnades en ytterligare komité, som utarbetade förslag till åtskilliga lagar, såsom om förande af hamlelsböcker, om konkurs m. m.
Den förste af dessa lagar liar blifvit aflemnad till 11.
St. och vid sista Riksdagen af dem antagen, i fråga om de öfrige är ingenting vid gjordt.
Vid 1844 års Riksdag biel' till följd af de vid hvarje Riksdag återkommande motionerna om uphjelpande af real-krediten och uphörande af de tysta förmånsrätterna, en Kongl.
St. aflåten om uphörande af dessa tysta förmånsrätter, men då denna propos. icke var försedd med sådant förslag till ordnandet af förmyndare - vården, att R.
St. kunde bifalla uphörande af de tysta förmånsrätterna, hvilket åter förutsätter att förmyndarevården måste vara så ställd, att omyndige äro skyddade mot förluster, kunde den Kongl. Propos:n icke bifallas: sedermera har något förslag till ett lämpligare ordnande af förmyndareväsendet icke varit synligt, ehuru det är första och oundgängliga vilkoret för upphäfvandet af dessa tysta förmånsrätter.
På dessa grunder ansåg jag mig berättigad att säga, att jag hade förmodat, att den ledamot af konseljen, som hade sig finauceportföljen anförtrodd, och i Rio månader innehaft den, samt i Nio år varit ledamot af konseljen, hade bort påyrka aflätande lill R.
St. af en propos. i detta ämne, hel dre än att förklara sig beredd att afgifva en motion i fråga om räntans Ingifvande, hvilket åter förutsätter vidtagandet af sådana anstalter, hvarigenom krediten omhägnas.
Detta skulle, efter mitt förmenande, hafva bringat frågan mera framåt, än den föreläsning vi bär fått höra, och som ord för ord återfinnes i Diclionnaire de 1’Economie politique art. ninlerfct» pag. 1053.
Jag uprepar ännu en gång. att om de hinder, som nu förefinnas i bristande kreditanstalter, undanröjts, så hade frågan ovilkorligen haft framgång och min öfvertygelse härom bar genom de pä förmiddagen förda diskussioner blifvit ännu mera stärkt.
Men oaktadt de betänkligheter mot förslagets antagande jag hyser, finnér jag ännu större sådane emot att låta frågan förblifva på sin nuvarule ståndpunkt, helst om, genom räntans Ingifvande inom andra länder, penningen drager sig dit från vårt eget land.
Det är detta nu mera uplysta förhållande, att i åtskilliga Tyska stater, t. ex. Preussen och Österrike, äfvensom i Sardinien, förslag blifvit väckta om räntans fri— gifvande, som enligt min åsigt bör utgöra en anledning för Utsk. att taga frågan under förnyad behandling, för att tillse om några modificationer dervid kunde ske.
Här finnes troligen ingen, som icke erkänner riktigheten af dell grundsatsen, att räntan för penningar bör vara lika som för annan vara: men man har fästat sig vid att tidpunkten ännu icke skulle vara inne att medgifva räntans frihet i vårt land, och trott det vara skadligt, hvilket påstående man grundat derpå, att vi icke skola hafva nog stark konkurrens - Den 4 Februari e. m. 305 kurrens i penningerörelsen o. s. v. Om detta vore bevisadt, så medgifver jag, att man jemväl hade bevisat, att tiden för räntans frigifvande icke ännu är inne; men, enligt min upfattning, har en sådan bevisning ännu icke åstadkommits.
Den siste talaren har anmärkt ett pär omständigheter, hvilka, enligt bans förmenande, skulle utgöra bristfälligheter i vår kredit-lagstiftning.
Jag tror dock, att man icke med något skäl kan säga, att dessa brister i kredit-lagstiftningen, som det vore önskligt att afhjelpa, ju förr desto heldre, kunna anses utgöra något hinder för den frihet i konkurrens, som mäste linnas, i fall man vill medgifva räntans frihet.
Således om det finnes verklig konkurrens i penningar och om den icke finnes i fullt tillräcklig grad i vårt land, så finnes den dock i så tillräcklig grad, alt man äfven nu kan medgifva räntans frihet; och bristen skall fyllas just genom denna räntans frihet.
Förhållandet är icke 1111 som för 20 är tillbaka, att det finnes personer, som förslå sig på att sköta penningar och att skaffa sig och andra sådane: men deremot finnes för närvar-.de sådana associationer, som förstå sig på att sköta penningerörelsen, sä att man kail vara fullkomligt öfvertygad 0111 att i händelse det någon gång skulle möta svårighet att få penningar till ett visst pris, skola de antingen inom eller utom landet anskaffa penningar mot billig ränta, och della så mycket heldre, som de personer, hvilka associerat sig för att skaffa penningar, icke äro kapitalister utan industriidkare.
Dessutom böra vi ihågkomma, att vi inom vårt land hafva en penningeinrätlning, som är af stort omfång och som eges af 11.
St. samt i alla tider haft till upgift alt skaffa mindre industriidkare penningar för godt pris.
Så länge denna penningeinrätlning konkurrerar med alla enskilta kapitalister, kan man vara förvissad ali räntan icke kan stiga särdeles högt.
När härförulan finnas Hypotheksföreningar, hvilka utlåna penningar mot låg ränta, kan man vara fullkomligt säker, alt räntan för fastighetslån icke eller kommer att stiga.
Utom de redan befintlige, II.
St. tillhörige Lånekontor i särskilta delar af landet, hafva under sednare förflutna tider i flere rikets städer upkommit filialbanker och enskilta banker, hvilka alla drifva penningerörelse, och just uti allt detta ligger en säkerhet, att räntan aldrig hos oss kan updrifvas till särdeles högt belopp utom på våra handelsplatser och i vissa industriel grenar, som kunna draga hög ränta.
Denna del af saken har under discussionen icke blifvit tillräckligt framhållen, ehuru den enl. mitt.omdöme utgör en ganska väsentlig omständighet, på hvilken jag velat fästa upmärksamheten likasom derpå att vi för närvande befinna oss på „en sådan ståndpunkt, att vi äfven nu kunna göra räntan fri; och det är nu på en sådan grund jag förenar mig med dem, som yrkat återremiss.
Den discussion, som ännu i efter middag här fortsattes, har, på sätt en talare redan anmärkt, icke för afsigt att vinna något visst ändamål i sjelfva lagen om räntan, lil H. 20 306
Den 4 Februari e. m. men fastmera alt utveckla de idéer, som förut i dag blifvit framkastade och på ena eller andra sidan bemötte.
Det är således icke stort värdt att tänka på någon återremiss, skulle jag tro, ty det leder endast dertill, att vårt kansli skall sysselsättas med utskrifning af allt hvad vi här talat, och det synes mig vara nog, att våra yttranden kommer att intagas uti dagens protokoll.
När jag begärde ordet, skedde sådant icke lör att bemöta några inkast mot hvad jag förut yttrat, ty jag kan säga, att jag icke är eller finner mig vara af dem vederlagd.
Ingen har brytt sig om att taga upp mina argumenter utom den siste talaren, hvars anmärkningar syntes nära nog riktade speciell mot mig och min vid denna Riksdag väckta motion rörande penningeväsendet.
Jag kan alltför väl medgifva, att kreditrörelsen här i landet har under sednare tider utvecklat sig betydligt mot hvad den fördom varit.
Jag räknar likväl icke för många eller tillräckliga de Privatbanker, som finnas i landet, ty när man ihågkommer landets vidsträckthet, måste man mindre tillse, huru många Privatbanker finnas, men destomera huruvida konkurrensen af penningar är möjlig i följd af andra omständigheter, som fordom hindrade den.
Det är likväl ganska svårt att ingå i undersökning af en så vigtig fråga, då Riddarhuset efter vanligheten vill komma hastigt til) slut med en discussion, som fortgått hela dagen, men jag vill dock säga den siste talaren, att det icke är nog att tillräcklig konkurrens finnes och att den är i stigande, emedan den ännu icke har hunnit derhän, att den lemnar tillfälle åt behöfvande att begagna denna konkurrens, som den värde tal. förutsatt och hvartill orsaken helt enkelt är den. att R.
Bank genom sin administration vet alt förhindra tillvaron af denna konkurrens.
Jag skiljer mig från det theoretiska i denna fråga.
Jag vill blott omnämna, huru jag tänkt mig saken, llrr.-na hafva sig kanske bekant, att den första enskilda bank, som här i landet stiftades, var Vermlands Provincialbank, och att jag fick den äran, som jag alltid skall högt skatta, att upgöra reglemente för bolaget.
De öfriga bankerne hafva sedermera i mer eller mindre mån afskrifvit detta reglemente, någon gång förbättrat det, men i de fleste fall tvärtom försämrat saken.