Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En talare har äfven anr fört, huruledes, om förslaget nu blefve bifallet, ingen annan skillnad i lagstiftningen komma att derigenom äga rum, än att den nuv.de blefve civil-lag; men så väl denne talare, som alla öfrige, hvilka yttrat sig, hafva medgifvit, ja påstått, att denna tryckfrihetslag är i sina detalj-bestämmelser ganska bristfällig; och om, mine Hrr, det är sannt, hvilket jag tror, att tryckfriheten så ingått i Sven» ska samhället, att den svårligen derur kan utrotas, äfven om man vore så oförståndig att vilja det, så är det äfven en sanning, att om någon skugga af fara skulle kunna upstå för denna tryckfrihet, så vore det derigenom att dessa detaljbeslämmelser finnas intagna i en lag af alla erkänd såsom oduglig; och således, ehuru jag för min del icke i allmänhet kan medgifva att någon fara för tryck’ friheten upkommer deraf att, med dess definition, uptagen i grundlagen, dess detaljbestämmelser deremot tillhörde allmänna lagen, så vill jag likväl icke medgifva ett sådant sätt för lagstiftningen, förr än ett antagligt förslag i sistn:de afseende samtidigt förefinnes.
Man har sagt att stadganderne för tryckfriheten i mångå fall äro felaktige, och man har erkändt att missbruk från många håll utöfvas.
Nå väl, mine Hrr, om det finnes någon fiende till tryckfriheten, är det just dessa missbruk; och är det då icke vänskap 624 Den 13 December f. m. för tryckfriheten, att söka förekomma dessa missbruk.
När derföre Regeringen säger, att man bör uptaga tryckfriheten i grundlagen, men de öfrige detaljbestämmelserna behöfva omarbetas i sin helhet, och att detta skall ske sedan representationen kommit i tillfälle att på ett friare sätt rådgöra med Regeringen om frågan, då hemställer jag, om icke representationen haft rätt att vänta det
Regeringen skulle hafva framkommit med detta förslag; och att om Regeringen hade gjort det och verkligen framlemnat ett fullständigt utarbetadt förslag, sådant hade varit godt, och saken vunnit åtminstone till sin utredning.
Det kan således icke läggas dem till last, hvilka vid förra Riksdagen arbetade för eller rättare medgåfvo förslagets hvilande, att då denna utredning icke skett, de nu icke arbeta för detsamma.
Jag tror mig härigenom hafva bevisat, att Consl.UtsIcs majoritet vid denna Riksdag handlat konseqvent och med kärlek till tryckfriheten, ehuru vi icke vilja yttra och bevisa denna vår kärlek genom invektiver mot olika tänkande.
Efter min öfver tygelse kan ingen sann lycka, ingen verklig trefnad och belåtenhet finnas i ett land, der en lagbunden tryckfrihet saknas, ty, der sådan frihet icke finnes, der äger folket ingen säkerhet för sina rättigheter, der äger Regenten ingen visshet att kunna erhålla tillförlitlig kännedom om alla de missbruk och egennyttiga tilltag, om alla de våldsamheter eller med ett ord om alla de olagligheter, som inom samhället begås, och der kan han icke eller erhålla tillförlitlig kännedom om sin egen ställning till folket.
Inom ett sådant samhälle är det derföre efter min åsigt omöjligt för Regenten sjelf att äga något lugn, eller någon verklig trefnad och lycka.
Om denna min åsigt är riktig, böra vi utan tvifvel skatta oss lyckliga att lefva uti ett land der denna dyrbara frihet finnes i sjelfva grundlagen befästad, men om så är, bör det ock vara hvarje enskild samhälls-medlems heliga pligt att efter bästa förmåga söka verka för denna dyrbara rättighets bibehållande oförkränkt; men om denna pligt är helig för hvarje enskild medborgare, så måste den vara det ännu mer för de män, som åtagit sig det dyrbara, det vigtiga och ansvarsfulla kallet att vara Konungens Rådgifvare.
På hvad sätt de upfattat detta sitt åliggande, och huru de fullgjort detsamma, derom bär detta förslag det mest ojäfaktiga vittnesbörd.
Efter min öfvertygelse kan jag icke bättre uttrycka mitt omdöme öfver detta förslag, än då jag säger, att detsamma efter min åsigt är till den grad stridande mot Rikets sannskyldiga nytta, att de brr rådgifvare, som framlagt detsamma, äfven om de för öfrigt skulle till sin fördel kunna åberopa den allra längsta förteckning öfver sina förtjenster under rådgifvare-kallets utöfvande, hafva, om jag så får uttrycka mig, lika som i ett enda penndrag tillintetgjort alla dessa förtjenster, derigenom att de tillstyrkt att den heligaste af aila Svenska folkets rättigheter, den som utgör lifsprincipen uti den konstitutionella statskroppen, att sjelfva tryckfriheten skulle ur grundlagen utplånas.
Man Den 13 December f. m. 625 Man har tillräknat sig såsom förtjenst att hafva afskaffat den förhatliga och på olagligt sätt tillkomne indragnings-makten, och jag vill visserligen icke söka förringa värdet af denna förtjenst för så vidt det kan, såsom sådan betraktas, att godvilligt återlemna hvad man på olagligt sätt bekommit.
Men, mine Hrr, hvad var indragnings-makten i jemförelse med detta förslag?
Indragningsmaktens uphofsmän ifrågasatte icke att borttaga tryckfriheten ur grundlagen; att tillstyrka ett sådant försök var förbehållet ensamt åt 1854 års rådgifvare.
Men, säger Hr Gripenstedt, meningen är ju ej att borttaga tryckfriheten, utan blott att förflytta dess detaljbestämmelser från grundlagen till ci v il-lagen; och, säger han vidare, man kan ej tänka sig möjligheten deraf, att tre Stånd kunde fatta ett sådant beslut, som skulle tillintetgöra denna rättighet.
Detta är endast fagert tal, men ingenting vidare; ty vi hafva ju sett huru indragnings-makten tillkommit!
Häruti ligger således ingen garanti för att få tryckfrihets-lagen helt och hållet uphäfd, derest den förvandlades till civ il-lag.
1809 års grundlagsstiftare hafva förutsett möjligheten deraf att tillfällen kunna finnas, då den ena statsmakten begagnande sig af ett gynnsamt vindkast i opinionen, kan genomdrifva hvilket beslut som helst hos den andra, och derföre hafva dessa män bestämt en helt annan ordning för grundlags stiftande än för andra lagars.
1809 års män hafva sålunda, då de stiftade grundlagen, stadgat, att ändringar deruti icke kunna tillvägabringas vid en Riksdag, utan att det dertill skulle erfordras tvenne, och detta, emedan det fordrades en mer än tillfällig öfvertygelse för att ådagalägga verkliga behofvet af dylika ändringar.
Nu, mine Hrr, hafva vi under sjelfva denna discussion erhållit tre de mest öfvertygande bevis på vådan af förslaget att förvandla Tryckfribets-förordn:n från grundlag till civil lag, och två af dessa bevis hafva blifvit lemnade just af dem, som framlagt och förordat detta förslag.
Lagerbjelke är den förste ibland dem.
Ilan, som vid förra Riksdagen tillstyrkte förslagets antagande, och i sin egenskap af Const.Utskrs Ordfide verksammast bidrog till att göra detsamma hvilande, har deremot i dag till min och säkerligen till mångas förvåning varit den förste som upträdt emot samma förslag, och har Hr Gr:n jemväl på ett ganska skarpt sätt klandrat Regeringen, derföre att den icke framlagt ett förslag till tryckfrihetslag.
För min del kan jag icke instämma uti detta klander mot Regeringen, ulan anser det helt och hållet obefogadt.
I förslaget säges nemi., att den skulle vara gällande till dess en annan sådan enl. do nya grunderna blefve fastställd, och det hade således, på sätt
Hr Gripenstedt anmärkt, icke varit skäl för
Regeringen att utarbeta ett sådant förslag förr än man finge se hurudan utgången skulle blifva af det hvilande förslaget.
Jag säger, att Gr.
Lagerbjelke sjelf ådagalagt nyttan deraf, att
Tryckfrihets-förordmn fortfarande förbi ifver grundlag; ty, om det hade erfordrats blott en Riksdag för att tillvägabringa den föreslagna förändringen, så skulle densamma sannolikt redan ägt rum vid den sista, enär den då tillstyrktes af Hr Gr.
Lagerbjelke, som svnes för sin åsigt hafva kunnat inom delta hus II. II. 40 626 Den 13 December f. m. påräkna 160 roster, och således en afgjord majoritet, för så -vidt hans styrka må bedömmas efter den politiska bankett, som nyligen hållits, och om hvilken allmänheten just genom tryckfriheten erhållit kännedom.
Då Hr Gr.
Lagerbjelke vid förra Riksdagen godkänt, men vid denna deremot förkastat det ifrågavar:de förslaget, har han således nu kommit till en bättre öfvertygelse, och derigenom bevisat, att 1809 års män hade rätt, då de stadgade, att Tryckfrihets-förordn:n skulle vara grundlag, och att det således skulle fordras en mer än tillfällig öfvertygelse för att ändra något i denna lag.
En annan ledamot af detta hus yttrade under förra Riksdagen vid en bankett, der äfven jag var tillstädes, att han aldrig blifvit så glad, som då han fick se den K.
Proposm med detta förslag.
Jag förklarar deremot, att jag aldrig blifvit så bedröfvad, som då.
Samma värde ledamot, som vid förra Riksdagen sålunda uttryckte sin förtjusning öfver förslaget, har deremot i dag förklarat det snart sagt för ett brott, att hafva framkommit dermed.
Han har således lemnat det andra öfvertygande beviset på nyttan deraf, att Tryckfrihets-förordntn är grundlag, så att det erfordras mer än en Riksdag, för att deruti tillvägabringa ändring.
Men det tredje och bästa beviset härpå bar dock blifvit lemnadt af en bland Konungens egne Rådgifvare, Hr Gripenstedt.
Han, som i sin nyssnämnde egenskap vid sista Riksdagen tillstyrkt Konungen, att afgifva förslaget, har deremot nu förklarat sådant hafva innefattat ett misstag, samt till ursäkt härför åberopat, att det är menskligt att fela; — han kunde hafva tillagt: och gudomligt att förlåta.
Jag tror dock icke, när det gäller en fråga, hvarpå hela vårt konstitutionella lif beror, det kan vara i sin ordning, att Konungens Rådgifvare vid den ena Riksdagen tillstyrka en förändring deruti, och vid den andra säga: »ja, Gud bevars, vi kunna hafva misstagit oss, men nu medgifva vi gerna att frågan må falla.»
Ett sådant sätt att gå tillväga kan åtminstone jag för min del, icke gilla; och jag måste derföre djupt beklaga, att ett sådant yttrande kunnat åtföljas af bifalls-uttryck.
Jag tror mig likväl kunna antaga, att dessa icke böra betraktas såsom ett gillande af sjelfva yttrandets innehåll, utan att de deremot egentligen framkallats endast af Hr Gripenstedts klingande stämma och den förmåga, som han besitter, att på ett mer än vanligt behagligt sätt lägga sina ord.
För min del får jag åtminstone öppet förklara, att jag högeligen önskar, att
Konungen aldrig mer måtte komma att omgifvas af sådana Rådgifvare, som den ena Riksdagen tillstyrka, att Tryckfrihets-förordn:n måtte uphöra att vara grundlag, och den andra förklara, att sådant endast skett af ett misstag.
Man har sagt, att den nuvar:de tryckfrihets-lagen är behäftad med stftra fel och brister, samt att tryckfriheten nu af många missbrukas.
Finnes det väl någon sann fosterlandsvän eller någon bildad menniska, som icke erkänner detta?
Hvem skulle derföre icke med glädje hafva mottagit ett förslag från Regeringen, som åsyftat att borttaga dessa fel och förekomma dessa missbruk ?
Men, Den 13 December i. m. G2T ett Sr att borttaga missbruken; helt annat deremot^ att borttaga och utplåna hela Tryckfrihets-förordn:n från grundlagarnes antal.
Visserligen säger man att tryckfriheten äfven efter det nya förslaget skulle qvarstå i grundlagen; men jag hemställer till Eder, mine Hrr, om förhållandet verkligen blefve sådant, derigenom att blott en definition på tryckfriheten funnes intagen i grundlagen?
Det finnes icke ett ord i förslaget, som tydligen tillkännagifver, att tryckfrihet skall finnas.
Der står endast en definition som innehåller att »med tryckfrihet förstås hvarje Svensk mans rättighet att, utan någon på förhand af offentlig myndighet anställd granskning, eller annat i förväg lagdt, af Tryckfrihetslagen ej föreslcrifvet, hinder, utgifva skrifter» o. s. v. Man kan visserligen säga, att, då grundlagen innehåller en definition på hvad med tryckfrihet förstås, så måste deraf följa, att tryckfrihet skall finnas.
Detta innefattar dock likväl endast en slutsats, och, äfven om man skulle anse denna vara så klar, att den icke lemnar rum för någon tvekan derom, alt ju förslagets författare verkligen hyst en sådan afsigt, så måste det dock vara tydligt, att, då förslaget tillåter, att uti den nya Civil-lagen lägga hvilka hinder som helst mot tryckfrihetens utöfning, att, säger jag, grundlagen, om förslaget antoges, ej vidare skulle komma att innefatta någon säkerhet för tryckfrihetens tillvaro.
Jag hade visserligen antecknat några yttranden, dem jag ämnat nu besvara, men det är så mörkt, att jag icke kan läsa dem; och jag måste derföre nu sluta.
Af hvad jag redan yttrat följer naturligtvis, att jag kommer att förkasta förslaget.
Här har blifvit så mycket taladt i denna vigtiga fråga, att jag, som äfven gjort åtskilliga anteckningar, anser det vara öfverflödigt att vidare förlänga discussionen.
Jag inskränker mig således till att förena mig med de värde talare, som yrkat afslag å del hvilande förslaget, oeh jag instämmer specielt med Hr Cederschiöld.
Förslaget har fallit eller faller.
Det är mig vedervärdigt att säga något emot den fallna.
Men två ledamöter, hvilka tillhöra R. o. Ad:s majoritet hafva här afgifvit yttranden, som låta oss befara, att, om och när de komma att intaga den högre samhällsställning, dertill deras talenter måhända framför många berättiga dem, vi torde hafva att vänta ett nytt förslag i samma syftning, kanske farligare, om man undviker vissa nu träffade stötestenar.
Detta påkallar upmärksamhet och några varningens ord.
Jag anser nuvar:de Tryckfrihets-förordn. erfordra två hufvudsakliga förändringar.
Det s. k. »ansvarings-systemel» bör, såsom rättsvidrigt och förhatligt, afskaffas.
Juryns sammansättning bör ock förändras, så att icke, såsom nu, friandet eller fällandet i de flesta fall beror å de af Underdomstolar utsedde jurymän.
Utom dessa två påkallas e. m. o. endast formella och föga vigtiga rättelser, om hvilka 628 Den 13 December f. m. statsmakterna lätt borde kunna blifva ense, derest tillfället begagnas då inre lugn och ömsesidigt förtroende äga rum.
Ang:de det nu hvilande förslaget, vill jag endast tillåta mig säga, att jag på grund af 40 års nära bekantskap med den Rådgifvare, som för Konungen framlagt detta förslag, vågar bestämdt tillbakavisa alla de insinuationer man gjort om andra än de renaste, de ädlaste, de rättrådigaste afsigter.
Men jag tror, att han sjelf, oförmögen att deltaga uti en politisk intrig, icke tillräckligt fästat upmärksamheten derpå, att genom detta förslag, den för oss alla dyrbara tryckfriheten icke under alla förhållanden är tryggad mot dylika intriger.
Denna min åsigt har bestämt mig från det ögonblick jag först hört ifrågavar.-de förslag, att afstyrka och rösta mot detsamma.
Jag hyser den öfvertygelse, att visserligen beböfliga rättelser uti Tryckfrihets-förordnm kunna och böra tillvägabringas utan att
Tryckfrihets-förordn:ns egenskap af grundlag förändras.
Men äfven om jag härutinnan skulle misstaga mig, så vill jag dock icke äfventyra bruket för att försöka förekomma missbruket.
Jag vill icke utkasta barnet med badvattnet.
Vår Tryckfrihets-förordn. är för öfrigt med alla dess brister, icke på det hela betraktad, sämre, såvidt jag kunnat inhämta, än andra länders.
I värsta fallet, d. v. s. om icke nyttiga rättelser kunna' ske, kunna vi trösta oss dermed.
Afven Riksdagsmannens yttrande-frihet kan missbrukas.
Man har derpå nyligen haft allt för bedröfliga exempel.
Ingen vill dock vidtaga en åtgärd, hvarigenom denna dyrbara frihet äfventyras.
Låtom oss, såsom det höfves ett lands lagstiftare, sjelfva föregå med föredömen af fördragsamhet mot olika tänkande, och för öfrigt hoppas, att, med en stigande bildning, den personliga smädelsen skall, om icke tystna, dock snart komma att intaga endast den plats den förtjenar: att den skall öfverlemnas åt: det verksammaste af alla straffmedel, det allmänna föraktet och glömskan.
Ehuru till det mesta förekommen af den talare, Hr Gripenstedt, som, tillhörande StatsRådet, förut yttrat sig, hoppas jag likväl, att R. o. Ad. icke anser otillbörligt, att äfven jag, som biträdt det framlagda förslaget, söker med några ord förklara anledningen dertill, särdeles som här har fällts många härda ord emot detsamma, och talats om motiver, hvilka man i sanning icke borde förutsätta hos personer, som man tilltrodde äfven blott en ringa: grad af omdöme.
Man behöfver icke hafva mycket gjort sig reda för Sveriges politiska ställning och de medel till sjelfbevarelse, hvaröfver det har att disponera, för att hafva för sig kommit till den öfvertygelse, att man icke utan att äfventyra så väl det ena som det andra, har kunnat vilja ifrågasätta någon sådan åtgärd, hvarigenom Svenska folket skulle beröfvas tryckfriheten.
Det vore, skulle jag tro, att beneda landets egen ofärd,, derigenom således Regeringen, ej heller skulle kunna på en. dylik åtgärd något vinna.
Man borde också, blott af denna anledn. icke kunna antaga, att ett så beskaffadt syfte legat till Den 13 December f. m. 62!) grund för förslaget och att sä ej eller varit förhållandet, ådagalägger jemväl detsammas innehåll.
Uti det nya förslaget till redaktion af 8(5 § R.eg.F:n har Regeringen genom fullständigande af de föreskrifter, som röra sjelfva tryckfrihetens konstitutiva delar och tilläggande af sådane bestämmelser, som kunna tjena till dess betryggande, sökt bereda densamma den säkerhet, som alla önska att den måtte åtnjuta.
De fleste talare, som här yttrat sig, hafva erkännt att väsendtliga fel och brister finnas i den nu gällande tryckfrihets-lagen; och Regeringen, som dessa ej eller kunnat undfalla, har derföre trott en utväg böra sökas för att kunna afhjelpa dem.
Det nu framlagda förslaget har ansetts kunna härtill leda, utan att dock förnärma hvarken det allmännas sanna fördel eller någon enskilds rätt.
Efter förslagets antagande blefve nemi. den nu gällande Tryckfrihets-förordnm qvarstående i sin fulla kraft, och det skulle således komma att bero på nya beslut af båda statsmakterna hvilka och huru beskaffade förändringar i samma författn. kunde komma att göras.
Genom förslaget skulle ej eller Itegeringen vinna någon utvidgad makt.
Hon äger lika vidsträckt rätt att framlägga förslag till förändringar i civil- och kriminal-lag som till förändringar i grundlagarne.
Det ena är Regeringen lika tilllätet som det andra.
Hon har äfven samma o vi 1 kori iga förbindelse att utan förändring antaga eller förkasta hvad R.
St:r i ena eller andra afseendet föreslå.
Den enda förändring som för Regeringen skulle upstå, ligger deruti, att Konungen sedermera i afseende på förslag till förändringar i tryckfrihetslagen, blefve förbunden att inhämta Högsta Domstolens yttrande, hvaremot f. n., då Tryckfribets-förordn:n är grundlag, endast StatsRådets yttrande erfordras i fråga om förslag till ändringar deruti.
Man bör således kunna förutsätta, att de förslag till förändringar i tryckfrihets-lagen, hvilka framdeles kunde komma att framställas, så mycket mindre skulle kunna blifva för tryckfriheten vådliga eller icke noga öfvervägda, som de, innan de allemnades till R.
St:r, skulle underkastas granskning af den högsta juridiska auktoritet, som landet äger.
St:r äro deremot do, som genom förslaget skulle vinna en utvidgad frihet vid frågornas behandling och besluts fattande, — Ständerna, nemi. i sin helhet, deras majoritet, — men de särskilda fördelia i niarne för sig betraktade, skulle icke derigenom vinna i betydenhet.
Nu hafva dessa särskilda fördelningar absolut veto den ena mot den andra; men så skulle ej sedermera blifva händelsen.
Minoritetens rätt alt förtaga majoriletens beslut dess gällande kraft skulle försvinna, och det skulle endast blifva beroende af R.
St:rs egen majoritet, huruvida de förslag till ändringar i tryckfrihetslagen, som komme att väckas, blefve antagne eller förkastade.
Om således den ifrågasatta grundlags-förändringen ej vinner bifall, skulle det utvisa, icke att R.
St:r ej vilja åt Regeringen inrymma en större makt vid dessa frågors afgörande, — hvilket förslaget
Oj innefattar, — utan att It.
St:rs fördelningar ej hysa förtroende till lt.
St:rs egen majoritet och derföre önska bibehålla hvar och en sitt nu ägande veto.
I frågor, som röra regerings-maktens attributioner och statsförfattnm, vill det synes mig vara ej blott i sin 630 Den 13 December f. m. ordning, utan ovilkorligen nödvändigt att K.
St:rs särskilda fördelningar, då de, såsom nu är fallet, öfverlägga och besluta på särskilda rum, samt från olika grunder härleda sin representationsrätt, äga veto den ena emot den andra, men hvilken egentlig grund kan man hafva att anse ett dylikt veto erforderligt i afseende på pröfningen af bestämmelserna i en lag, som i sina väsendtliga delar är lika med annan allmän civil- och kriminal-lag.
Huruvida bötes-bestämmelser böra fastställas för en förseelse, begången genom tryckt skrift, måtte lika väl kunna afgöras genom tre
Stånds beslut, som om fråga vore att stadga ansvars-påföljd för samma förseelse, utöfvad medelst skrifven handling.
Hvilka skulle emellertid fördelarne af förändringen blifva?
Jo, mine Hrr, för det första skulle förslagen, om så behöfdes, kunna jemkas och ändras så att de blefve antoglige.
När ett förslag till grundlags-förändring hvilar på Ständernas bord, måste det ovilkorligen i det skick, hvaruti det befinner sig, afslås eller bifallas, och man har icke tillåtelse att deruti göra någon ändring.
Ett mindre lyckligt uttryck, ett mindre väl valdt ord kan deremot i ett förslag till civileller kriminal-lag ändras och rättas: man kan komma till en sammanjemnkning af åsigter, hvilken icke är möjlig i en grundlagsfråga.
Vidare skulle ej handläggning af samma fråga å två särskilda Riksdagar behöfvas.
Den långsamhet, som ligger deruti, att ärendet vid tvänne Riksdagar skall behandlas, komme att uphöra.
Några hafva ansett denna långsamhet, denna svårighet att i tryckfrihetslagen tillvägabringa förändring, vara en fördel; men om man erkänner, att ett förslag till ändring i nämnde lag åsyftar att undanrödja ett verkligt ondt, som upstått genom lägens bristfällighet eller ofullständighet, eller att bota en kräfta, som hotar att härjande gripa omkring sig, kan det då anses fördelaktigt att låta det erkändt onda eller den hotande kräftan fortfara i tre år, innan man får använda botemedlet?
Är det åter ett skadligt eller onyttigt förslag, som framställes, så måste ej något ondt ligga deruti att det genast kan förkastas och att deraf då blifver ingenting.
Ändtligen skulle förevar:de förslag medföra en fördel, som jag tror icke under discussionen hittills blifvit af någon anmärkt eller framhållen, den nemi., att tryckfrihets-lagen kunde hålla jemna steg med den öfriga lagstiftningen, så att i öfverensstämmelse med de förändringar och förbättringar, som allmänna lagen kunde undergå, äfven förstnämnde lag kunde ändras eller jemnkas.
Man behöfde då icke, såsom vid 1844 års Riksdag skedde, i sammanhang med den K.
Propos:n om ny strafflag uti den särskilda förfatln:n ang:de samma lags införande och hvad i afseende derå skulle iakttagas, intaga ett stadgande af innehåll: att hvad förut i åtskilliga §§ blifvit sagdt om nya lagens tillämpning, ej gällde till rubbning af bestämmelse, som i grundlag vore gifven.
Ett sådant lagbud igenfinnes i 15 g af förslaget till nyssnämnde särskilda författn. ang:de nya strafflagens införande.
Man har äfven åberopat, att det skulle ligga så mycken säkerhet deruti, att tryckfrihets-lagen ägde naturen af grundlag, flere af de talare, som förut yttrat sig^ hafva likväl sjelfva genom Den 13 December t. m. 631 des af dem omförmälda händelser visat huru ringa denna trygghet i sjelfva verket varit.
Vid 1809 års
Riksdag förklarades att tryckfrihets-lagen skulle vara grundlag, och under fortgången af samma Riksdag biet' år 1810 den första tryckfrihets-ordning utfärdad.
Vid 1812 års
Riksdag upbäfdes dock denna Tryckfrihets-förordn. och i annan ordning, än den 1809 års Ständer stadgat för grundlags stiftande eller förändring, b 1 ef nu gällande Tryckfrihets-förordn. antagen.
Jag var då mycket ung, så ung, att jag omöjligen kunde hafva reda på hvad vid denna Riksdag sig tilldrog, än mindre dervid äga någon röst; men då jag genomgått R. o. Adis prot. för nämnde tid, har jag ej biand dem, som då sökte uprätthålla Tryckfrihets-förordmns grundlagliga helgd, igenfunnit namnen på någon af do gamle män, som här i dag yttrat sig.
Att enl. den nuvaride ordningen för vidtagande af förändrin gar i grundlagen, det icke lätteligen låter sig göra att åstadkomma några ändamålsenliga förändringar i tryckfrihets-lagen, det har erfarenheten tillfyllest ådagalagt.