Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 58; JVs 156, i anledn. af erhållne återremisser, i fråga om det för staden Christianstad begärda ytterligare låneunderstöd; JVs 157, med förslag till allmänna iakttagelser och föreskrifter, för erhållandet och utbekommandet af Stats-bidrag till hamnoch kanal-byggnader, samt väg-förbättringar och vatten-aftappning; Jl? 158, ang:de ifrågaställde extra statsanslag till föremål, tillhörande Civil-Depart:tets handläggning; JVs 159, ang:de extra statsanslag till föremål, tillhörande Finans-Depart:tets handläggning; samt JV2 160, ang:de extra statsanslag till föremål, tillhörande Ecklesiastik-Deparhtets handläggning.
Uplästes ett af Frih. Adlercreutz, Carl Gustaf, inlemnadt så lydande Mern.:
Hindrad att så oafbrutet, som fordras för att vara Utsk:s-ledamot, bevista Riksdagen, får jag vördsamt afsäga mig förtroendet att vara ledamot af Sersk. Utsk., anhållande derjemte hos R. o. Ad., att fortfarande få bibehålla min Riksdagsmanna-rätt. 158 Den 16 Juni. R. o.
Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm., med tillkännagifvande, :.tt Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh., såsom ledamot af Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk., begärt och erhållit 3:ne veckors ledighet från den 19 dennes, anmodade Hrr Elektorer, att vid deras nästa sammanträde utse en ledamot i Sersk. Utsk., i st. f. Frih.
Adlercreutz, samt en ledamot att inträda i Allm. Besv.- o. Ekon.Etsk. under Hr Bråkenhjelms frånvaro.
Ad. åtskiljdes kl. J till 2 e. m.
Tliorsdagen den 16 Juni 1854.
Justerades 6 prot.-utdr. för den, 14 dennes och pleni-prot. för den 21 sistl.
Jag får vördsamt anhålla, det R. o. Ad. behagade tillåta, att, på sätt förut skett, en 3:dje Suppleant inom Const.Ulsk. utses, för alt inträda vid ordinarie ledamots tillfälliga förfall.
Uppå af Hr Gr. o. Landtm, i anledn. häraf framstäld propos., beslöts, att uti Const.Ulsk. skulle tillsättas en 3:dje Suppleant, för att tillkallas då Utsk:s ordinarie ledamöter af förfall kunna vara hindrade att tjenstgöra; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer att utse en sådan ytterligare Suppleant i nämnde Utsk.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk. den 10 och 14 dennes på bordet lagda Utlåt.
JM 138, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos., ang:de försäljning af åtskillige kronan tillhöriga byggnader och tomter i Götheborg, samt försäljningsmedlens användande till nya Artilleri-förråds-byggnaders upförande derstädes.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 10 och 14 dennes på bordet lagda Betänk.
JM 32, i anledn. af väckte motioner om antagande af ny kyrkolag.
Den 16 Juni. 159 Hr Palmcrantz, Joh. Mauritz:
Jag för min del anser, alt LagCtsk. borde iiafva mera än som skett behjertat ifrågavande Amne, som ovedersägligen är för fäderneslandet af största vigt.
Om äfven de väckte motionerne ej ansågos böra föranleda Utsk. att tillstyrka antagandet af den nya Kyrkolagen, hade Utsk. likväl, enl. mitt förmenande, bordt till R.
St. hemställa, det en underd. skrifvelse till K. SI. aflätes, med anhållan, det K.
M. behagade vid nästinstundande Riksdag afgifva Nåd.
Propos. i ämnet, på det att sålunda denna fråga, som under 1J sekel varit föremål för de båda Statsmakternas omtanka, snart måtte blifva pä ett tillfredsställande sätt löst.
För att söka åstadkomma en sådan utgång af frågan, anhåller jag, alt detta Utlåt, måtte af R. o. Ad. lill LagUtsk. återremitteras.
Den siste värde talaren bar sagt, att Utsk. icke nog behjertat detta ämne.
Utsk. har likväl utförligt redogjort för frågans ställning, samt framlagt de skäl, som afhållit Utsk., att med anledn. af de väckta motionerna före 7 O slä någon åtgärd fran R.
St:rs sida. A pag. 3 af Betänk, omförmäles, hurusom, sedan förslag till kyrkolag och kyrkosladgar blifvit af komiterade utarbetadt, K.
M. öfverlemnat samma förslag lill samtlige Domkapitlen i Riket, för alt med Utlåt, deröfver till K. M. inkomma; att denna föreskrift blifvit slutligen fullgjord, hösten år 1850, samt att K.
M. derefter updragit åt Prosten Cnatlingius, att utarbeta en jemförelsetablå emellan nu gällande kyrkolagstiftning, samt komiterades förslag, hvilken tablå först för en månad sedan fullbordats, och till K.
M. inlemnats. K.
M. har således ännu icke kunnat lägga slutlig hand vid ärendet, och förr än Nåd.
St. aflåtes, måste naturligtvis Högsta Domstolen höras.
Vid sådant förhållande vore det, enl. mitt förmenande, högst olämpligt att nu ingå med en underd. anhållan, det K.
M. ville med det snaraste aflåta Propos. i ett ämne, hvarå, på sätt förut visadt är, K.
M. egnat en oafbruten upmärksamhet, men hvilket ännu icke blifvit till fullo utredt.
Jag anser således Utsk:s Utlåt, vara väl gruudadt, och anhåller, det R. o. Ad., utan afseende å Hr Palmcrantz’ framställning mätte gilla ifrågavande Utlåt.
Jag har med min framställning icke afsett alt klandra det sätt, hvarpå denna fråga blifvit af Regeringen behandlad.
Min anmärkning träffar endast LagUtsk., som alltför knapphändigt affärdat motionerna, och denna anmärkning har jag icke funnit vederlagd genom Gr.
Jag tror tvertom, att hvad nämnde värde ledamot i afseende å frågans ställning omförmält, just gifver stöd åt min åsigt, det LagUtsk. bordt föreslå R.
St., att hos K. M. i underd:het anhålla, det Propos. i ämnet mätte till Rikets näst sammanträdande Ständer Nådigsl afgifvas.
Då denna fråga torde vara af större vigt, än man tyckes vilja föreställa sig, anhåller jag att få fästa upmärksamheten derå. att det går ett knot genom tiden, isynnerhet riktadt emot Statskyrkan, hvars orsak måste häfvas, ICO Ben 16 Junii. innan detta knnt erhåller alltför stor utsträckning.
Statskyrkans angelägenheter måste ordnas, och detta sker bäst sålunda, att desamma öfverlemnas till ett allmänt kyrkomötes behandling.
Fråga härom är redan väckt, och man afbidar med spänd förväntan dess lösning.
Jag får derföre hemställa, huruvida det icke vore lämpligt att återremittera detta Utlåt, med uttalande af samma åsigt, som hyllas af dellagarne i det prestmöte, som i dessa dagar härstädes hålles, eller att sådana saker, som den ifrågavar. icke falla inom den verldsliga lagstiftningens gebiet, ulan böra öfverlemnas åt Svenska presterskapets behandling å allmänt kyrkomöte.
Just af samma orsak, på grund hvaraf Hr Palmcrantz begärt återremiss å detta Utlåt., anhåller jag om detsammas godkännande.
Hr Palmcrantz sade nemi., att frågan är af så stor vigt, att den icke nog Omsorgsfullt kan behandlas.
Den kan éj få bättre behandling, än då den är uti K.
M:ts händer, hvarföre jag anhåller om bifall å Utlåt.
Propos. till bifall å förevande Betänk, blef härefter framsläld och besvarad med starka
Föredrogs ånyo LagUtsIcs den 10 och 14 dennes på bordet lagda Betänk.
M 33, i ani. af väckte motioner, ang:de religionsfriheten.
Till pröfning företogs först den förra delen af detta Betänk., innefattande afstyrkande af väckte förslag om religions-frihetens införande och Norrska Dissenter-lagens antagande.
Härvid uplästes- den af Hr Carleson vid förevande Betänk, fogade reservation på begäran af Frill.
Cederström, Thure, som derefter npläste ett sålydande anförande:
Då jag varit motionär i den fråga, som utgör föremål för LagUtsk:s förevande Betänk., anser jag mig skyldig att mig i saken yttra.
Förevande
Betänk, är af den egna beskaffenhet, att Utsk. väl omnämnt de motioner, som af Underl, samt Hrr Tersmeden och Frih. Creutz blifvit väckta, men helt enkelt förkastat desamma, utan att anföra något skäl, som vederläde de hemställningar vi gjort.
Då nu ett sådant förfarande desto förr mäste anses stridande emot Grundlagens bud, som Utskrn, utom Const.Utsk., äro tillsatte, för att utreda de frågor, som till dem från R.
St:s plena remitteras, auser jag att nyss anmärkta omständighet utgör tillräcklig grund för Betänk:s återremitterande; men då härtill kommer, att jag grundade min Begäran om uphäfvande af 1 Cap. 3 § !Iissg.B:n, 7 Cap. 5 § Alfda B:n, samt 1 Cap. 2 § sista mom.
KyrkoLagen derpå, alt dessa lagstadganden stodo i strid med klara ordalydelsen i 2 och 16 §§ Reg.Fm, med åberopande af den utaf Consl.- Den 16 1 uni. 161 Ulsk. vid 1809 års Riksdag gjorda och af sarai!.
RiksSl:n vid 1815 års
Riksdag godkända förklariogen af 2 och 16 §§ R.F., visade, att geoora dessa grundlagens bud hvarje medborgare blifvit tillförsäkrad rättigheten alt sjelf välja den religion, hvartill han sig bekänna ville samt skydd i utöfningen af densamma, utan annan inskränkning än att grundlagens stiftare uti 28 § R.F. bestämt, att domare och civile erabelsmän skulle bekänna sig till den Evangeliska läran, har LagUtsk., enl. mitt förmenande, varit ovilkorligen förpligtadt ali besvara den af mig gjorda motionen, samt uti dess Utlåt, antingen vederlägga den bevisning jag framställt, eller ock förklara att, då de ifrågkorane lagstadganderne stodo i strid emot grundlagens bud, funne LagUtsk. sig icke kunna undgå att tillstyrka bifall till deras uphäfvande.
För alt nu inför Höglofl. R. o. Ad. ådagalägga, hurusom genom 2 och 16 §§:ne R.F. religionsfrihet blifvit
Sveriges innebyggare medgifven och tillförsäkrad, samt att 1809 års män, som i Sverige återställde den borgerliga friheten, genom 16 § R.F. nedlagt en borgen och ett skyddsvärn för den andeliga, eller tankens och samvetets frihet, hvilken måste vara hvarje individ så mycket dyrbarare, än den förra arten af frihet, som anden och själen äro honom ädlare och dyrbarare, än kroppen, får jag anföra, att sedan efter R.F:s antagande den 6 Juni 1809, samtliga RiksStm till Const.- Utsk. inkommit med anmärkn:r mot serskilda §§:r i densamma, sä har Coust.Ulsk., uti dess den 29 Nov. samma år till Ständerne öfver de gjorda anmärknme afgifne Mera. sig utlåtit; hvilket Const.Utsk:s Utlåt., i hvad del rörcr den sak, hvarom fråga nu är, lyder som följer: ”Ros Högvörd.
PresteSt. hafva följande anmärkmr förekommit
"Uti § 2 har man yrkat det stadgande, all äfven konun"g ahuset borde vara af den rena evangeliska läran."
”Detta stadgande är, sä vidt del beträffar de Kongl. Prinsarne, ”i Successions-Ordningen intaget, och man lärer ej kunna föreställa ”sig, det en Regent skulle underlåta alt upföda Sina Söner i den ”lära, sora är ett hufvudsakligt vilkor för thronföljden.
Det vore ”kanhända på en gång opolitiskt och onyttigt att än vidare utsträcka ”denna föreskrift.
Konungens böjelse i förening ”med afseendet på fäderneslandets fördelar, som torde böra bestämma Hans val af Gemål.
Prinsessorna åter ega ingen arfsrätt till ”thronen och kunna således ej af några statsskäl beröfvas den hvarje ”undersåte til lag de religionsfrihet.” "§ 16. yl 11 det hägn, sota landets religion bär njuta, ”matte i § utmärkas genom följande tillägg: sä vidt derige ”norn icke tillskyndas mehn och skada för den rena evange”liska läran, icke slörer samvetets lugn etc."
”Då ailä band på samvetet snarare tjena ätt tillskapa skrymtare ”än rätta kristna, då tvånget långt ifrån att skänka öfvertygelse och ”förbättra hjertat, ofta födt af sig fanatiska sekter och blodiga förföljelser, då ändtligen religionen säkrast försvaras genom sin egen 8 H. U 162 Den 16 Juni. ”gudomliga kraft, anser Utsk. en fri religionsöfning, med iakttagande af de i § föreskrifna förbindelser, ej vara vådlig för religionens sanning, ej kunna belagas ett samhälle, der hvarje nyttig, ”lugn och laglydig medlem njuter skydd.”
Enär, såsom RiksStrns prot:r utvisa, Const.Utsk:s åberopade Mein. blifvit vid 1815 års Riksdag, dit samtliga de vid 1809 års Riksdag efter R.F:s antagande i densamma föreslagDa förändringar upskjölos, af samtliga RiksStm godkändt, samt della Const.Uisk:s i grundlagsenlig form meddelade Utlät, tydligen säger, att hvarje undersåte blifvit tillagd religionsfrihet, måste deraf, enär enl. 83 § R.F., grundlagarne skola efter deras ordalydelse förstås, tydligen följa, att de sladganden i 1 kap. 3 § Missg:sR:n samt 7 kap. 4 §.
Ä.R:n och 1686 års kyrkolag, hvilka ansetts lägga hinder i vägen för en fri religionsöfning, böra såsom uphäfne anses, till stöd för hvilken mening jag får åberopa ett af LagUlsk. vid 1828 års Riksdag afgifvet och af R.
St. godkändt Utlåt., deruti LagUtsk. säger: ”att enl. allmän erkänd grundsalts för lagskipning i de fall, då serskilda lagar i samma ämne finnas, som mot annan stridande allmän lag eller serskild författning skall vika för grundlag och en äldre lag för en nyare." 1 sammanhang härmed anser jag mig böra anmärka, all den af 1809 års Const.Utsk. gifna förklaringen öfver 16 § R.F., desto förr bör gälla såsom, och anses som domare-regeln lyder: ”Domaren ”akte i all lag hvad hans upsåt var, som lagen gjorde, annars var”der hon missbrukad och vändes till annat sinne, äu hans mening ”var, som lagen gjorde.”
I grund af hvad jag sålunda haft äran alt anföra, tror jag mig hafva fullkomligen ådagalagt, att de lagstadganden, hvars uphäfvande jag vördsamt föreslagit, slå i strid mot grundlagens klara och oförtydbara ord, samt att desammas vidare tillämpning innefatta en kränkning och ett våldförande af den grundlag, som vi förpligtal oss alt med lif oek blod uprälthålla och försvara.
Och jag vågar således hoppas, alt delta Höglofl.
Stånd, som af pligtkänsla och dess egen ära städse funnit sig manadt att upträda såsom grundlagens försvarare icke skall motsätta sig återremiss af nu förevar:de Betänk.
Ehuru, såsom jag hoppas, jag nu har visat lagligheten af den motion jag framställt, vill jag dock i korthet anföra några andra skål, som i hög grad tala för densamroas bifallande.
Betraktar man frågan ur ren kristlig synpunkt, år all tillämpning af strafflagar för religiös öfvertygelse rakt stridande emot Guds ord samt kristendomens anda och väsende, hvilket är klart för hvar och en, sorn varit fattad af en sann kristlig anda; och hvilket äfven af vår Frälsare blifvit högtidligen titlaladt, då han genom Aposteln Johannis säger: ”derpå skall hvar och en igenkänna alt J åren mine ”lärjungar, om J älsken eder inbördes;” samt vidare: ”den som ”säger att han älskar Gud, men hatar sin broder, han är en ljugare.”
Härförutan förekommer, att ehuru trostvånget utur ingen synpunkt kan försvaras, är det så myckel otillämpligare och otillbörligare uti ett protestantiskt land, som protestantismens idé ytterst är
Den 16 Juni. 163 den, att hvar och en i trossaker endast bör följa den öfvertygelse hans samvete honom förestafvar, samt att han härföre icke erkänner någon annan auktoritet än den Heliga Skrift; att dessutom historien nogsamt vittnar, att alla förföljelser för religionssaker förfelat sitt ändamål, samt endast tjenat dertill att, såsom de skarpsinnige stiftarne af 1809 års grundlag erinrat, tillskapa skrymtare samt alstra fanatiska sekler och blodiga förföljelser,'alt de tillämpningar af hårda straffbestämmelser, som hos oss blifvit gjorda emot olika tänkande, endast bidragit till, alt bos främmande nationer väcka förakt förden barbariska lagstiftning, som i delta afseende hos oss är rådande, samt att då religionsfriheten numera är erkänd i alla Europeiska stater med undantag endast af Toscana och Ryssland, der likväl samvetstvångel på långt när icke är så tryckande som här, enär det derstädes är tillåtet för andre än de, som bekänna sig lill den rådande Statsreligionen, att bekläda embelen, det måsle för Svenska Folkets ombud vara föga hedrande, alt kämpa för bibehållande af lagbud, som i den civiliserade verldens omdöme skall i humanitet och sann uplysning sätta oss långt efter det Europeiska Turkiet.
Ja! jag kan icke härvid undgå att anmärka, huru det är i hög grad för känslan sorgligt, att förblindelsen hos representanterna af ett kristet folk kan vara så stor, att man yrkar bibehållande af lagar, som stadga straff mot oförvitliga medborgare, för det de följa sitt samvetes öfvertygelse, då likväl uplysningen i detta afseende är så stor bos Turkarne, att religionsfriheten blifvit af dem erkänd; såsom bevis, hvarpå jag vill anföra de märkvärdiga ord som Reschid Pascha vid Sultanens besök i Adrianopel år 1845 yttrade: ”Vår allernådigste Herre” säger han, ”önskar sina Museimänska ”undersålers välstånd och trygghet, men han önskar ock att de ”Kristne och Judar, hvilka äro hans undersåter, skola åtnjuta samma ”skydd.
Om olikheten i trosbekännelser må hvarje enskild men”niskas samvete döma; men denna olikhet bör icke bringa under”såtarnes rättigheter i fara.
Vi äro alla eli och samma rikes un”dersåter, — barn af ett och samma fädernesland, — vi äro alla ”landsmän.
Ar det då rätt, alt betrakta hvarandra med misstrogna ”blickar?
Låtom oss heldre vandra på den bana, vår höge ”Monark utstakat, låtom oss följa Hans föredöme!
Hans Kejserliga ”Majestät känner vid fördelningen af
Sin nåd ingen skillnad i religion.
” Slutligen anser jag mig böra tillägga, att Utsk:s, såsom hufvudsakligt skäl för förkastande af de väckta motionerna, gjorda antagande, att någon allmän mening om behofvet af ifrågaställda frihet icke funnes för handen, saknar all befogenhet, enär allmänna opinionen högtidligen tillkännagifvit, att den äskar religionsfrihet, samt icke blott flera hundrade medborgare utflyttat och ännu snart sagdt dagligen utflytta från fäderneslandet, derföre att de blifvit nekade en sådan frihet, utan äfven fängelserna varit fyllda med personer, som blifvit dömda till vatten och bröd, derföre att de firat gudstjenst i sina hus; samt derförutan f. n. ett åtal är anhängigt hos Svea HofRält, deri landsförvisning blifvit yrkadt mot 8 qvinnor, endast derföre att de följt sitt samvetes öfvertygelse. 11* 164 Den 16 Juni.
Det vöre visserligen mycket att i denna sak tillägga, men då jag kanhända redan alltför länge uptagit R. o.
Ad:s dyrbara tid, vill jag endast anmärka, det jag vågar hoppas, att delta Höglofl.
Stånd, som städse varit det första att värna Rikets Grundlagar samt aldrig gifvit Med-Slånden efter uti uplysning och sann fosterlandskänsla, icke skall fläcka sin ära dermed att bidraga lill bifallande af detta Betänk., hvilket af det öfriga Europa måste anses såsom en skugga pä en fri, ädel och uplyst nations sanna ära.
Neji jag är förvissad att afkomlingarne af de ädlingar, som jemte den store Konungen på Liitzens blodiga slätter offrade sitt lif för religionsfriheten, icke skall hafva från sina fäder så vanslägtats, alt de nu, mer än 200 år derefter, vilja kämpa för religionstvängels bibehållande.
Jag anhåller om återremiss af förevarrde Betänk.
Hvad sorn först i della Betänk, synes mig icke böra lemnäs oanmärkt, är sjelfva upställningen.
LagUlsk. säger nemi. att Frih. Cederström och Hr Tersmeden föreslagit uphäfvandet, bland annat, af 1 kap. 2 § Kyrkolagen.
Denna upgift är så till vida oriktig sorn jag, på sätt R. o. Ad:s prot. för den dag, då motionen väcktes, gifver vid handen, med mitt yrkande afsell, icke hela nyssnämnde §, utan blott sisla mom. deraf, hvilket äfven finnes rigtigt upgifvet i Hr Carlesons reservation.
Mom. är ganska kort och lyder som följer: ”Den, som gör affall från vår rälla Evangeliska lära, straffes likaså (nemi. med landsförvisning) och njute ej arf inom Riket.”
Den af mig väckta motion ang:de uphäfvandet af straff för affall, och hvilken pag. 4 finnes i korthet refererad, blir sedermera i Betänk, ingenstädes, hvarken till- eller afstyrkt.
I Utsk:s slutliga hemställan, som innefattas uti de med kursiv stil utmärkta 2:ne sista raderna af pag. 6, flones ej eli ord om milt förslag, och del är först genom Frih.
Posses och Hr Carlesons reservationer, som jag fått lära att motionen verkligen blifvit utaf Utsk:s majoritet afslagen.
Svårligen lärer man likväl med skäl kunna kalla min motion, sådan den väcktes å detta rum den 22 Dec. sisth år, hvilade på Ståndets bord och finnes intagen i 2:dra delen af R. o. Ad:s prot. sid. 7, ett förslag om religionsfrihetens införande.
Menas åter att den skulle utgöra första steget till införande af en mera utvidgad religionsfrihet, får jag deremot anmärka, att borttagandet af handlingar, hvilka icke i och för sig utgöra föremål för den borgerliga straffmagten, ej innebär någon bekännelsefribet.
Finnes inom vårt fädernesland icke någon offentlig gudstjenst inrättad för det religiösa samfund, till hvilket ifrågavar:de personer öfvergått, få de tills vidare åtnöja sig med enskildta andaktsöfningar.
Såsom ett steg till införande af en mera oinskränkt bekännelsefrihet, kan förslaget icke betraktas annorlunda, än alt derigenom en verklig och nödig gräns updrages emellan statskyrkans sanna bekännare å ena sidan, och andra kyrkors eller sekters å den andra, hvilka samteliga nnder nuvar:de förhållanden blandas om hvarandra, med de mest olika trosåsigter, ehuru tvungna alt bära samma om jag så får säga uniform.
Deli 16 Juni. 165 1 LagUtskis motivering, hufvudsakligen hämtad från det Betänk, i förevar:de ämne, som afgafs vid 1847—1848 årens Riksdag, yttras, ali ”ifrågavar:de ansvarspåföljd (hvarmed förmodligen menas straffbestämmelserna för affall) har till ändamål att motverka möjliga försök att undergräfva den här i landet antagna troslära, och såmedelst bevara statskyrkans fasthet och renhet.''
För alt mota dylika försök' samt bibehålla statskyrkans fasthet och renhet, erfordras dock enl. min åsigt och erfarenhetens vittnesbörd helt andra medel än de lerrilionens; och en sådan åtgärd är och blir alltid ändamålslös, enär_ borgerliga straff icke principenligt kunna tillämpas på trosåsigter.
Afven om man skulle i allmänhet vilja anse affall frän äsigter såsom eli brott — hvilket jag för min del ingalunda kan gilla — så faller delta s. k. brott inom kategorien af dem, som genom sjelfva sin natur måste vara oåtkomliga för lagens arm; och höra sålunda ställas på en helt annan linea än de som tillhöra straffrättens sfer.
Jag ber ali få belysa detta med tvenne exempel.
En person utfärdar en inbjudning i allmänna lidningarne till en offentlig sammankomst för öfverläggning i någon allmän fråga, utan alt förut hos vederbörande myndighet derom göra anmälan, och pliklfältes för denna uraktlåtenhet, ehuru ingens rätt egentligen derigenom blifvit ktänkl.
En annan person går lill en moder, nyss beröfvad en älskad son, hvilken under ett anfall af sinnesförvirring burit händer på sitt eget lif, men hvars dödssätt man hållit hemligt för denna moder.
Ifrågavartde person drifven af inroladt hat till familjen, börjar nu för modren afslöja deu hittills omsorgsfullt dolda hemligheten.
Förgäfves bönfaller hon, anande del förfärliga, om förskoning i det hon med händerna håller för sina öron.
Flan bortrycker handen, och hon tvingas sålunda att afhöra den gräsliga tilldragelsen i alla dess detaljer.
Händelsen är icke henstad från inbillningens verld, den är sann, bokstafligt sann, och tilldrog sig för omkring 30 år sedan i denna provins.
Nå väll hvarföre bestraffar nulägen den förstnämnda obetydliga försummelsen, men lemnar den sistnämnda yttringen af en helvetisk ondska obestraffad?
Endast af det skäl, att den förra handlingen utgjorde en öfverträdelse af den yttre ordning, som det är Statens pligt att nprätthålla, den sednare åter ett brott mot den inre ordning, hvars angripare äro för slatsmagten oåtkomliga.
Och samma oålkomlighel gäller i princip, och borde gälla i praxis för alla sådana afvikelser i tron, hvilka icke uppenbara sig i handlingar, störande för samhällsordningen.
Skrämsel kan aldrig verka tro, möjligen bekännelse, men af hvad värde blir den sednare, der den förra saknas?
”Tro och bekänna, lifvets vilkor är;” heter det hos en af våra utmärktaste skalder och tänkare.
Att tro ett, och bekänna ett annat, lärer vara det vilkor, man synes vilja bestämma för hemliga dissenters vid äfventyr af del strängaste straff.
Vidare vädjar Utsk. till den allmänna rösten, hvars rådfrågande det här isynnerhet finnér vara på sin plats.
Jag anser tvärtom nämnda röst här minst böra tagas i betraktande.
Allmänna meningen eger icke den ringaste domsrätt i fråga om individens åsigter och inre troslif.
Är en reform af ifrågavaride ari nödig, så bör den verkställas, äfven om allmänna opinionen förklarade sig deremot. 166 Den 16 Juni.
Är den åter skadlig, så får lagstiftaren ej af ropet låta sig förledas alt antaga densamma.
Utsk. ordar ytterligare om huru ”ett folks religiösa lif måste omsorgsfullt vårdas, och alt det vill i lagen se elt uttryck af aklning för den lära, som gör det lyckligt, och sora Staten åtagit sig att skydda.”
Hvad denna aktning beträffar, så torde den böra gälla kristendomens kärna och bibelordet, icke hvad sora ofta endast är menniskostadgars vexlande former.