Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med middagståget reste de nygifta bort för att fortsätta till utlandet.
De skulle besöka London och Paris, Hamburg, Berlin och Frankfurt.
I alla dessa städer hade Curtmann handelsförbindelser, och då han var en man, som alltid helst förenade det nyttiga med det angenäma, valde han denna väg, der han kunde uträtta åtskilligt, på samma gång som han lät sin unga fru se en del af Europa och presenterade henne i flere rika och betydande handelsfamiljer.
De voro borta en månad, under hvilken tid Nina skref en gång i veckan till sin far.
Hon berättade om, att de reste mycket kostsamt, bodde på de finaste hotell, åto vid table d’hôte och alltid åkte, när de skulle ut och se sig omkring.
Hon skref, att detta sätt att resa icke synnerligen tillfredsstälde henne, då man dervid egentligen alltjemt fick se ett och det samma.
Alla fina hotell, alla table d’hôter, alla eleganta ekipager voro ju lika hvarandra öfverallt.
— Hon skulle helst ha velat vandra omkring kors och tvärs genom de stora städerna, tala med folket, gå in på de tarfliga restaurationerna och se hur der såg ut.
Hon skulle också så gerna ha velat stanna många gånger på vägen vid något ställe, der naturen fängslade henne, men hennes man hade icke minsta öga eller sinne för naturen, och han var alltid mycket noga med att på bestämd tid nå det mål han hade föresatt sig.
— Allt improviseradt, allt som gick utanför den en gång bestämda planen, var honom emot såsom något onödigt och tidsödande.
Deremot hade det intresserat
Nina att med sin man besöka flere utländska familjer.
Hon beskref deras hus och hem, de främmande sederna och bruken med mvcken liflighet och ganska stor humor.
— Om sin man talade hon blott i förbigående, om sig sjelf icke alls.
Dessa bref voro en stor glädje för fadern.
Han var i hög grad nervös den dag han kunde vänta posten, och när han hade Ninas bref i handen, darrade han så, att han måste lägga sig på soffan.
Hans hustru lade varmt om fötterna på honom, rullade ned rullgardinen till hälften och smög sig ut på tåspetsarna.
– Han ville alltid första gången läsa brefvet ensam.
Först flög han igenom det, läste det sedan långsamt ord för ord.
Han insög med hjertklappning alla ömma och kärleksfulla uttryck till honom sjelf, han skrattade åt hvarje egendomligt ord hans älskling begagnade, tänkte länge öfver hvarje reflexion hon kunde framkasta, och först när han en stund hade legat stilla med brefvet i handen och ögonen slutna, sedan han läst igenom det tre, fyra gånger, ropade han på sin hustru:
»Mamma!
Nu kan du komma och höra!»
Han läste det då sjelf högt, och först längre fram på dagen kunde han förmå sig att lemna ifrån sig brefvet och låta sin hustru läsa det.
Efter sex veckors bortovaro väntades de nygifta hem.
Det var en solklar förmiddag i början af juni.
Fru Selmer hade gått ned till stationen för att taga emot dem, men kaptenen var så upprörd, att han icke kunde gå med.
— Han hade nästan icke sofvit något på natten, och han kände sig så svag och beklämd, att han måste lägga sig på soffan.
Han låg der med klockan i handen.
Klockan 12,15 skulle tåget vara framme.
Naturligtvis skulle hon genast, genast komma hem till honom, alltså innan half ett skulle han få se henne.
— Klockan var nu tolf. Således ännu en halftimme!
Han såg hvart ögonblick på klockan, som han höll i handen.
Visaren tycktes alls icke vilja röra sig.
— Klockan stod bestämdt?
— Nej, hon gick verkligen.
Han försökte att tänka på andra saker, att räkna tofsarna på rullgardinerna, de små fyrkanterna i mattan, men oupphörligt afbröto honom hans tankar.
Han såg åter på klockan.
Ännu fattades det tio minuter.
Då klockan var precis half ett och Nina icke hade kommit, fick kaptenen plötsligt en förskräcklig tanke.
»Tänk, om hon inte skulle komma först hem till mig.
— Tänk om hon skulle gå med sin man först och jag skulle ligga och vänta här ännu en, kanske flere timmar!»
Han hade blifvit så ängslig, att han häftigt satte sig upp i soffan och kastade med ett ryck filten, som han hade om knäna, i golfvet.
Men just i detsamma sattes nyckeln i farstudörren.
Han hörde sin hustrus röst, och snabba, springande steg flögo genom tamburen.
Dörren slets upp, och Nina, med hatten i handen och håret i oordning, kom med utbredda armar emot honom, kastade sig häftigt ned vid hans sida och dolde ansigtet vid hans bröst.
— Hon skrattade högt, och sedan började hon att gråta.
»Nina, min egen flicka!» sade fadern och tryckte hennes hufvud tätt intill sig.
»Är du lycklig?»
»Ja, om du är det», svarade hon djupt nere, der hon låg.
»I detta ögonblick är jag mycket lycklig», svarade han.
»Inte annars?
— Hon såg upp på honom med sitt mildaste leende, ögonen voro fulla af tårar.
»Jo visst, min älskade flicka», svarade han.
»Du har ju gjort allt som kan göras för mig i denna verld.»
Nina drog en suck.
— Ja, då var det bra.
Det var ju för faderns skull hon hade gjort allt detta, som hon nu skulle gifva hela sin framtid för att ha ogjordt.
Men när blott han var lycklig, skulle han aldrig få veta, hvad detta hade kostat henne.
Nina hade, liksom så många andra unga flickor, egentligen icke alls vetat hvad hon gjorde, då hon gifte sig.
Hon visste endast, att hon gjorde ett offer, ett stort offer af sin frihet och sjelfständighet för att kunna hjelpa och glädja den hon höll mest af i verlden.
– Hade hon haft en annan kärlek i sitt hjerta, då hade det varit annorlunda, men den gamla vänskap hon hyste för sin kusin var snarare en känsla af tacksamhet för hans trogna, hängifna kärlek än någon ömmare känsla.
Hon ville visserligen icke såra eller smärta honom med att gifta sig med en annan, men hon hade icke heller minsta längtan efter att gifta sig med honom.
— Då hon valde den gamle, rike mannen, föreföll det henne dock, som om hon dermed uträttade något verkligt i lifvet.
Hon lyfte på en gång sina föräldrar upp ur alla bekymmer och gjorde deras ålderdom sorgfri och lätt.
Att hon dermed strök ett streck öfver alla de önskningar och förhoppningar som hon, liksom alla unga hjertan, närde, — det förstod hon alldeles tydligt, men hon ansåg att saken var värd detta offer.
Då hon hade blifvit gift och befann sig ensam i ett främmande land med den, som nu för hela lifvet skulle vara hennes man, då först förstod hon hvad hon hade gjort.
Hon hade sålt sig sjelf, själ och kropp — ja, kanske var det hufvudsakligen blott hennes yttre skönhet, som köpet gälde.
Hon tillhörde denne man, som hon icke älskade.
Han hade rätt att råda öfver henne, hur han behagade.
Hon såg det med fasa, och hon föraktade sig sjelf.
Underligt nog vändes icke hennes indignation mot föräldrarna, som hade förmått henne att ingå denna förbindelse, hon tänkte uteslutande på sitt eget uppförande, sitt eget skamliga, dåliga uppförande, att sälja sig till en rik man!
Hon såg först nu denne man i hans rätta ljus och förstod hvilken egoistisk, rå gammal syndare han var, och han föreföll henne snarare som ett djur, ett starkt, hemskt vilddjur, än som en menniska, och hon hade tänkt sig honom som en värdig, faderlig gammal man.
Men i samma ögonblick, som hon hade förstått sitt förhållande till honom, var hennes beslut fattadt.
Hon sade honom med tydliga ord, att om han fordrade, att hon skulle stanna hos honom som hans hustru, ginge hon genast, ögonblickligen.
Hvarthän och till hvad gjorde henne detsamma, men bort från honom skulle hon för alltid gå.
Han kunde välja mellan detta och att behålla henne på de vilkor, hon sjelf ville föreskrifva honom.
Hon lofvade att vara honom den lydigaste dotter, den mest trofasta vän.
Hans heder, hans välgång skulle vara målet för alla hennes sträfvanden, hennes ögon skulle vara stängda för allt, som skedde utanför den verld, der han lefde och som innehöll hans intressen.
— Han skulle få se, att han icke skulle ångra det, om han ville gå in på hennes vilkor.
Hon skulle göra hans hem lyckligt och ansedt.
Han skulle aldrig behöfva klaga öfver henne, men allt detta blott på ett vilkor, att det alltid skulle vara tre steg emellan dem, tre steg, hvilka gingo öfver en afgrund, som han aldrig finge öfverstiga.
Den gamle Curtmann blef högst obehagligt öfverraskad af att plötsligt finna sin utkorade brud, den goda, milda flickan, stå inför sig fast, bestämd, ja hård som en fiende, men som en klok man förstod han, att det icke var värdt att sätta hårdt mot hårdt.
— Han hade nog haft en aning om, att Nina hade sin egen, bestämda vilja, när det gälde, men intet af detta hade han väntat sig.
Emellertid tänkte han för sig sjelf, att dessa idéer troligen voro en ung qvinnas öfvergående förskräckelse vid att komma in i lifvets obekanta fordringar och förhållanden, och han menade, att om man blott gaf sig tid och gick sakta tillväga, skulle hon säkert bli en lika spak och lydig hustru som många andra, som hade börjat med att göra uppror.
Dagar och veckor gingo, och hon var ständigt den samma.
— Omsorgsfull, uppmärksam på hans minsta önskning eller befallning, alltid till hands, när han behöfde henne, vänlig, ja, ibland älskvärd och liflig, men med samma iskalla, fiendtliga uttryck i ansigte och hållning, så snart han försökte visa henne den minsta ömhet.
En afton, det var i en liten stad vid Rhen, kom det ändtligen till en afgjord drabbning mellan dem.
Det var den mildaste vårafton.
Nymånen stod på himlen och aftonrodnaden simmade ännu öfver horisonten.
Genom de öppna altandörrarna strömmade doften af löf och blommor.
Det gick många unga par på promenaden under deras fönster, fastän det redan var natt.
Hviskningar och guitarrtoner ljödo der nedifrån.
I staden på sluttningen af bergen bröto tusen ljus fram som spridda gnistor, och på himlen kommo snart stjernorna med en klarare, skälfvande glans, liksom utströdda af någon mäktig hand öfver hela firmamentet.
Allting derute stod i vårens första berusande skönhet, och i den gamle mannens hjerta vaknade något af detta länge sedan förgångna, denna längtan efter kärlek, efter älskog, som våren ständigt uppväcker på nytt.
Nina stod i den öppna altandörren och lutade hufvudet mot dörrposten.
Hon var blek i månskenet men såg så vacker, så drömmande ut, der hon stod och blickade ut öfver det dunkla, hemlighetsfulla landskapet.
Hennes man satt länge och stirrade på henne i skymningen, men så reste han sig och gick sakta fram till henne.
Hans händer skälfde, hans ögon lyste af en hemsk, häftig eld.
Han bredde ut armarna och ville omfamna sin hustru.
Först då han var henne helt nära, fick hon öga på honom, och i ett nu var allt det mjuka, drömmande hos henne försvunnet.
Hon reste sig kraftig och rak och höll båda armarna afvärjande framför sig, som för att försvara sig mot en oväntad fiende.
»Kommer du nära mig, bara ett steg närmare, så hoppar jag ner i floden», sade hon.
Det var något både i hennes uttryck och röst, som sade hennes man, att det icke var värdt att försöka.
Rhen strömmade, grumlig och djup, alldeles under hörnfönstret, — ett enda språng och hon skulle försvunnit der nere.
— Han vågade icke fresta henne dertill.
Hon hade blifvit krithvit i ansigtet, och hennes röst var låg, knappt hörbar, skälfvande af inre ångest och harm.
»Afstå från mig nu och för alltid», sade hon.
»På andra vilkor stannar jag icke en natt till under samma tak som du.»
Curtmann darrade af raseri.
Aldrig förr hade han blifvit narrad så i ett ingånget köp.
— Hon, denna unga flicka, vågade trotsa honom så!
Hon, som var hans vigda hustru och hvars skyldighet det var att i allt uppfylla sina äktenskapliga pligter!
— Och allt detta nu, då äktenskapet var ingånget, då intet stod att förändra!
Han brummade som ett fångadt vilddjur.
Han gick fram och tillbaka som i en bur, skakade sin man och såg med mörka, hotande blickar under de stora ögonbrynen på detta barn, som vågade trotsa honom, — och det värsta var, att hon visste, att hon kunde trotsa honom.
Han tviflade icke längre ett ögonblick på, att om han ännu en gång skulle försöka att göra anspråk på henne, hon skulle försvinna — på ett eller annat sätt —, och hvilken skandal för honom, för honom, denne man, som så många beundrade och missunnade.
Att vara hans hustru skulle förefalla alla andra qvinnor som en ära och lycka.
Nina skulle aldrig genom sitt uppförande få säga dem, att hon ansåg det som en skam och vanära.
Det var nog bäst att vara klok, klok och försigtig.
Tiden kan göra mycket.
Om han nu stötte henne ifrån sig, skulle det bli värst för honom sjelf.
Han måste kufva sig, och han kufvade sig, som ett gammalt ilsket fångadt lejon.
I början var han så uppbragt på Nina, att han hvarken talade till henne eller såg på henne, utan endast riktade de allra nödvändigaste ord till henne.
Hon beklagade sig aldrig.
Hon förstod, att han hade anledning att hata henne, men hon tröttnade aldrig att visa honom all upptänklig uppmärksamhet.
Hon lärde sig snart alla hans vanor, och hvad han annars brukade gå och gräla öfver, emedan det aldrig var till lags, var nu alltid färdigt och i ordning, till hans hemliga tillfredsställelse.
Nina hade tillsyn öfver alla hans kläder, packade hans koffert, ordnade allting så fort och lätt, att han aldrig behöfde fråga derefter förrän det var gjordt.
Hon lagade sjelf hans te.
Till och med det bästa hotell-te gillades aldrig af Curtmann.
Hon gick långa vägar för att skaffa honom ett eller annat, som han särskildt önskade.
Hon vakade öfver, att icke det minsta ljud skulle störa hans middagslur, hon skref hans bref, expedierade hans telegram, kort sagdt, hon var på en gång hans kammartjenare, dotter och handsekreterare.
Emellertid skulle alla dessa ihärdiga och ödmjuka försök att vinna hans bevågenhet knappt ha förmildrat den vilda vrede, han alltjemt kände jäsa inom sig mot sin hustru; — det var något annat, som bevekte honom.
Han togs från den sida, som var hans svagaste punkt — hans fåfänga.
Han förde nemligen sin unga hustru in i flera framstående köpmansfamiljer, och öfverallt gjorde hon afgjord lycka och uppseende.
Hennes naturliga väsen passade lika väl i alla länder, och hennes taktfulla, värdiga uppförande vann fruarnas beundran, liksom hennes ungdomliga behag intog männen.
Curtmann såg med hemlig glädje, hur utomordentligt mycket man tyckte om hans hustru.
Han kunde sitta och snegla på henne öfver bordet, när hon blef munter och språksam och underhöll sig med sin bordsgranne, hvilken som oftast var herrn i huset.
Curtmann såg på de andras ansigten och förstod, att de alla uttryckte glädje öfver den unga, älskvärda qvinnan, som de så oväntadt hade fått ibland sig.
En gång, i Köln, hade Nina till och med den äran att sitta bredvid en högt uppsatt embetsman, som på en gång var baron och millionär och hade en hel liten barntvätt af ordnar, upphängda på ett guldsnöre på fracken.
Han var tydligen alldeles intagen i Nina, och just medan han vid bordet satt i det lifligaste samtal med henne, lyfte plötsligt Curtmann sitt glas, och för första gången sedan sitt giftermål drack han med sin fru.
Hon lyfte ögonen från tallriken, då hon kände att hennes man såg på henne.
— Han log med sin stora mun, som annars nästan aldrig log.
Han nickade sakta till henne och höjde glaset.
— Hon rodnade svagt och fick tårar i ögonen, och reste sig litet i stolen, då hon besvarade hans skål, som om det vore någon högt uppsatt person, som drack med henne.
Hon ville ju så gerna, att han skulle vara belåten med henne.
Efter middagen sade baronen med de många ordnarna till Curtmann:
»Jo, jo! Ni är en lycklig man!
En sådan hustru!
Och som beundrar er så!
Jag såg nog rosorna på hennes kinder.
— Hon är för resten reizend, fullkomligt reizend.
Hon har just detta »ewig weibliche», som ändå, när allt kommer omkring, är bättre än den mest fullkomliga formskönhet.»
Curtmann log igen.
Han var belåten.
Då de om qvällen kommo hem till hotellet, kysste han Nina på handen, innan de skildes åt, och sade:
»Du var verkligen till din fördel i dag.
Jag hoppas du alltid skall göra mig heder.»
»Det hoppas jag också», svarade Nina och kysste honom på pannan.
Då hon stod i dörren med ljuset i handen, vände hon sig ännu en gång.
Hon såg så glad och god ut.
»God natt, min kära man, sof godt», sade hon.
Från den dagen hade det slutits fred mellan dem.
Curtmann tog emot sitt öde, att ha en hustru, som alla afundades honom och som dock icke var hans.
Då de, efter bröllopsresan, kommo hem till Sverige igen, satte sig Nina med stor ifver in i sin nya ställning som husmor och värdinna i ett af stadens mest framstående hus.
Med all möjlig omsorg och förstånd tog hon hand om hushållningen, och man talade i hela staden om, hvilken utmärkt värdinna hon var på de fester, som grosshandlar Curtmann då och då stälde till.
Det är icke en så lätt sak att vara en gammal mans unga hustru och dock uppföra sig så, att verlden icke har något att anmärka på en, men Nina hade så helt och hållet gått upp i sin nya ställning, att till och med den mest kritiske måste erkänna, att hon uppförde sig bra.
Det kunde kanske för en ung och vacker flicka ha varit en frestelse att använda en del pengar på sina toaletter, när hon, från att ha varit fattig, plötsligt fått alla medel i händerna till att kunna skaffa sig hvad hon ville, men Nina förstod, att det icke skulle passa sig för henne att se för ungdomlig ut.
Hon klädde sig derför litet äldre än för sin ålder och fick öfver hela sitt väsen en viss värdighet, något dämpadt, lugnt, ja nästan moderligt, som gjorde, att man icke så mycket talade om den stora skilnad i år, som rådde emellan henne och hennes man.
Under den första tiden af deras samlif började Nina nästan hoppas, att hon i sin man skulle få sin bäste vän.
Han behandlade henne med all möjlig hänsyn och aktning och gjorde henne småningom förtrogen med en stor del af hans företag.
Han insåg, att han hade en klok hustru, och hon såg också, hvilken ansedd och ärad man han var och började önska att kunna vara honom till verklig hjelp och glädje.
Men just som hon hade börjat hoppas, att deras förbindelse skulle bli något annat än ett yttre kompaniskap, fick hon en ny blick på honom, som alldeles förändrade både henne sjelf och hennes uppförande.
Hon fick af en tillfällighet veta, att hennes man ända till deras giftermål hade fört ett mycket lösaktigt lif.
Han hade förbindelser både här och der, och i synnerhet var det en person, till hvilken han ända till sin bröllopsdag — och hvem vet om icke ännu längre — stått i det intimaste förhållande.
Det var ett fruntimmer, som för en del år sedan hade haft en modehandel i staden och som då för tiden ansågs för en stor skönhet.
Curtmann, som då var enkling, hade funnit behag i henne och hade nu under några år underhållit henne och deras två barn.
Man påstod, att nämnda dam hade ett mycket häftigt lynne och att det ofta kom till de våldsammaste scener emellan henne och Curtmann.
Emellertid hade det aldrig kommit till någon bestämd brytning, och Nina hade råkat se en post i räkenskapsböckerna, som häntydde på, att hennes man ännu underhöll denna familj.
Denna upptäckt gjorde ett besynnerligt blandadt intryck på henne.
Först var det en stöt, en smärtsam, hård stöt, som när man plötsligt möter något oväntadt och styggt.
— Att hennes man, medan han gick och friade till henne, medan han förberedde deras tillkommande samlif, ännu skulle vidmakthålla ett sådant förhållande, stötte henne i allra högsta grad.
Hade hon älskat honom, skulle det ha dödat henne, det kände hon tydligt.
Nu var det blott något kränkande, frånstötande, som gjorde honom ännu mera främmande för henne.
Det nästa hon kände var en lättnad.
Det var, som om hon med ens hade fått rätt till att lefva så sjelfständigt, som hon hade genomdrifvit att få göra.
En man, som bakom hennes rygg underhållit eller enligt all sannolikhet ännu underhöll förbindelse med en annan, mot honom hade hon inga andra skyldigheter än dem hon af godhet och öfverseende ville åtaga sig.
Hon kände sig plötsligt ha fått makt både öfver honom och situationen.
Hvad som dessutom upprörde henne var tanken, att dessa barn, som voro födda utanför äktenskapet, skulle så der utan vidare skaffas ur vägen, derför att det kommit en laglig hustru i huset.
Hennes rättrådighet och hennes godhet uppreste sig deremot, och hon kunde knappt vänta på sin mans återkomst — han var just då frånvarande — för att ställa honom till räkenskap.
Hon hade väntat att se honom ångerfull och förkrossad, men hon fick se någonting helt annat.
Hans första uttryck var vrede öfver att hon, att omständigheterna, att folks häntydningar hade gifvit anledning till att denna likgiltiga sak blifvit bragt i dagen.
Hvad gjorde det henne?
Led hon något af detta?
Och för öfrigt hvad rättighet hade hon, hon, som aldrig hade funnit sig i sina äktenskapliga skyldigheter, att beklaga sig, om han sökte sin tröst hos andra?
Han gick fram och tillbaka och skakade sitt tjocka, gråa hår, drog ögonbrynen djupt ned öfver ögonen och var alldeles hvit i ansigtet.
Nina hade icke väntat sig något sådant.
Hon satt stum af häpnad och kall af harm och såg på honom.
»Får jag då bara fråga dig om en sak», sade hon till sist.
»Hvarför gifte du dig icke med henne, — dina barns mor?»
»Mina barns mor», upprepade han i en hånande ton.
»Det låter något, det!
— Jo, jag skall säga dig hvarför jag inte gjorde det, — derför att det var omöjligt.»
»Omöjligt?» frågade Nina.
»Ja, just omöjligt.
Tror du, att jag i mitt hus ville ha till värdinna en simpel menniska, som hvarken kan klä sig eller föra sig som en dam.
— Och om du kände henne!» — Han lyfte ögonen med de stora påsarna under mot ljuskronan.
— »Om du kände henne!
— En arg köksa!
En riktig hexa att ha att göra med!
Hon kan göra den spakaste menniska rasande!»
»Visste du inte det förut?» frågade Nina.
Hennes man gick alltjemt upp och ned i rummet med händerna på ryggen och det stora hufvudet nedsänkt mot bröstet.
»Jo», svarade han, »jag har tyvärr vetat det i många år.
Hon var ju i alla fall, som du nyss sjelf sade, ’mina barns moder’.
»Nå, men barnen då?» frågade Nina. »Skulle du inte helst vilja uppfostra dem sjelf och befria dem från det dåliga inflytande, som förmodligen en sådan mor har på dem?»
»Innan jag gifte mig med dig, hade jag verkligen inte tid till sådant, och jag hade väl anledning att tvifla på, att det skulle glädja dig, om jag strax efter vårt giftermål hade kommit och presenterat för dig två okynniga pojkar att uppfostra.»
»Det skall jag gerna åtaga mig», sade Nina ifrigt.
Hon tänkte nu endast på det orätta i att låta två stackars barn växa upp i sådana förhållanden.
»Låt mig få dem», bad hon.
»Du skall få se, att jag skall vara så god emot dem, och dessutom behöfver jag verkligen något mer att fylla mitt lif med än att gå här och se, att alla våra fina möbler äro lika fina hvar dag.»
»Nej», svarade hennes man och gick ännu fortare fram och tillbaka.
»Jag vill inte höra talas om det.
Jag vet hvad det skulle medföra, en beständig strid och kif mellan oss och modern.
Du känner henne inte.
Hon är som en tigrinna, när man vill röra vid hennes rättigheter, och hon skulle aldrig lemna gossarne ifrån sig.
De äro ju sjelfva grundorsaken till hennes rättighet öfver mig.
— Genom dem får hon hvad hon vill ha, — och tro mig, det är inte alltid så litet.
Att lemna dem ifrån sig skulle ju vara det samma som att ha förlorat spelet.»
»Men om du en gång för alla bestämmer en viss summa pengar åt henne, en summa, som gör henne nöjd», invände Nina.
»Det skulle inte alls vara det samma», svarade han.
»Du förstår endast litet hur sådana fruntimmer kunna begagna sig af den makt de ha öfver en, och för resten, om hon också ginge in derpå, skulle det inte hindra henne i att bittida och sent komma och plåga oss angående barnen; tala om sina moderskänslor, om den onaturliga behandling man låtit henne lida och så vidare.
Så skulle man till att processa och göra stor skandal — nej, tack! — »och för resten», tillade han efter en stunds tystnad, »för resten kan jag inte tåla ungarna.»
»Dina egna barn!» utbrast Nina.
»Ja, än se’n!» sade han och slog med handen.
»Men också hennes barn, den simpla, afskyvärda menniskan.
Henne likna de utanpå, svarta som zigenare, och henne likna de inuti, listiga, ilskna små kanaljer, som redan förstå att tillegna sig alla fördelar de kunna få.
— Det skulle bli ett härligt lif för dig att få sådana fosterbarn.»
Nina försökte på alla möjliga sätt att öfvertala honom, men han förblef obeveklig, och till sist började hon tro, att det var bäst att lifvet fortfor så som det börjat för henne.
Att nu inlåta sig i så kombinerade förhållanden mot sin mans vilja, och utan att kunna vänta någon hjelp af motparten, skulle tjena till ingenting.