Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sveriges export af Stångjern skulle derigenom minskas och detta råämne, förädladt såsom manufactur-vara, utgå; Folkets gemensamma capitaler i samma mån ökas, och innan korrt blifva öfverflödigt för Styrelsen och Nationens Representanter, alt, genom biträde af den allmänna, understödja den enskilda crediten.
Jag bade önskat, att det nu ifrågavarande capital,et icke varit bestämdt lil! 2 millioner, att det icke varit uteslutande egnadt jordbruksnäringen.
Efter requisilionernas belopp, der fullgod säkerhet kunde presteras, bade, i min tanka, upplåningen bordt Den ii Februarii e. m. 3o3 ske och alla näringar bordt vara berättigade, emot ställd säkerhet, att under de uppgifne vilkoren erhålla lån; men för närvarande, sedan 3:ne Stånd redan beslutat, att denna summa icke får öfverstiga 2 millioner, samt att den uteslutande skall användas för jordbruks-näringen, hoppas jag, att reqvisitionerna för ensamt denna näringsgren skola blifva så betydlige, att Rikets Ständer, vid en blifvande Riksdag, skola finna behofvet af, att Statens allmänna credit behöfver träda emellan, för att skaffa de lill näringarne i allmänhet nödvändiga capitaler för enskildta crediten.
Skulle Ridderskapet och Adeln, på sätt som blifvit begärdt, såsom vilkor för denna upplåning, fästa Konungens sanction af Rikets Ständers beslut rörande realisationen, b lefve det dock endast ett uttryck af Ståndets enskilta tanka, ty frågan är, utan detta vilkor, af 3 Stånd beslutad; vilkorets olämplighet är dessutom påtaglig.
Jag får derföre vördsamt hemställa, om icke Ridderskapet och Adeln skulle vilja bifalla detta Betänkande, och genast skrida till öfverläggning om detaljBetänkanderne, dervid ålskillige grundade anmärkningar äro att göra.
Herr Lagerhjelm j, Per j, uppläste följande; StatsUtskottet föreslår Statslån, för alt dermed bispringa enskilde.
Då man ser 3o4 Den ii Februarii e. m. frågan om Statslån nu uppträda i sin 3:dje skepnad under detta Riksmöte; då frågans senaste uppkomst räknar i3 månader sedan Riksdagens början, då man känner, att, under de första 9 månaderna af denna tid, opinionen inom detta Utskott ej allenast varit bestämdt emot Statslån, utan äfven emot Statens inblandande uti enskilda förhållanden; så ledes man ovilkorligen på den tanken, alt upptäckten af nya förhållanden, eller och af nya utvägar, hvarigenom kända förhållanden bringas tili en högre grad af inflytelse, banat vägen för de förkastade idéernas födelse på nytt.
Det bör då icke förefalla oväntadt, om jag, som från Riksdagens början, under 9 månaders tid, deltagit i handläggningen af ärenderna inom detta Utskott, med det högsta intresse studerat det Utlåtande, som nu utgör ämnet för Ridderskapets och Adelus öfverläggning.
Men ämnet synes mig äfven, i allmänhet taget och ulan all betraktelse af de omständigheter, hvarunder frågan nu sent om sider förekommer, förtjena NationalRepresentationens, liksom, i kanske ännu högre grad, hela Nationens uppmärksamhet.
Må det derföre, ur dessa dubbla synpunkter, tillåtas mig att ingå uti öfverläggningen.
Utskottet behjertar de gäldbundne fastighets-egarenas belägenhet i närvarande •ögonblick.
Om detta förhållande icke är nytt, Den ii Februarii e. in. 3oa nytt, sä är det så mycket mera sant.
Man liar insett denna sanning under flere Riksmöten och ingalunda varit okunnig derom, alt samma förhållande eger runi i de liesta Europeiska Länder, samt att den enda hjelpen icke stod att finna i ökade belänings-tillfällen, utan i ökad afsättning; ett förhållande, som tydligast visar sig deraf, att Landtmannens förlägenhet eger rum äfven i de Länder, som ega just det capital-öfverskott, hvilket medelst Statslån skall lii (dragas.
Det egentligen nya, som jag härvid kunnat finna, är att den gamla förlägenheten skall blifva ännu mera kännbar under öfvergången från ett myntförhållande till ett annat.
Utskottet fruktar alltså, att denna öfvergång skall medföra en skadligt verkande skakning.
Denna fruktan är likväl ingalunda ny; ty från början af öfverläggningarna inom finance-beredningen liar den blifvit framställd.
Men har man nu ändtligen besinnat skadligbeten af rörelsemedlets indragning, som, vid en förhastad öfvergång från ett myntförhållande till ett annat, sannolikt infinner sig och ©tvifvelaktigt verkar kraftigast på den näring, hvars idkare äro mest skuldsatte, och hvars produkter icke kunna belänas; så frågas: kan väl den gäldbundna fastighetsegaren, hvars belägenhet nu bekymrar Utskottet, förmedelst den föreslagna utvägen bjelpas?
För att söka svaret på denna frå61 H. 20 3o6 Den ii F e b r u a r i i e. m. ga, låt elen, sorn eger faslighet för 5o,ooo Riksdaler Banco, och har sin egendom intecknad tned 35,ooo Riksdaler, erhålla ett Riksgäldslån, stort 20,000 Riksdaler Banco.
Enligt förslaget skall han årligen till RiksgäidsContoret betala 1,200 Riksdaler, hvadan han för ögonblicket icke hämtar någon hjelp af den nya låneutvägen.
Den egentliga hjelpen består deruti, att, om innehafvareu af första inteckningen, ponera å 20,000 Riksdaler Banco, vid realisationens utbrott uppsade sin fordran, skuldenären kunde omsätta första inteckningens belopp från enskild person på RiksgäldsContoret.
Men uti Sverige egas i allmänhet de första inteckningarna af Banken eller allmänna cassör, hvilkas förvaltare icke kunna, emot gällande reglementen, bringa sådana capital in uti penningehandelii.
Den första inteckningens belopp blir alltså icke uppsagdt.
Den gäldbundna egendomsegaren har alltså blott alt befara uppsägning af den öfriga skulden, i detta exempel i5,ooo Riksdaler, hvilka, enligt Utskottets förslag, icke kunna på RiksgäldsContoiret öfverflytta*; och hela förslaget förfelar all verkan på denna egendomsegare* upprätthållande.
Den fördel åter, som den gäidbundnes arfvingar eller creditorer skörda af lånets amortering, kan icke ingå såsom motiv i Utskottets förslag, såsom varande beräknadt för öfvergångs-perioden.
Den ii F e b r u a r i i c. m.
Ibland de skäl, som beveka Utskottet att frångå sin förra opinion, förekommer äfven, att jordbrukaren icke kan beläna sina närings-producter.
På denna omständighet bar Utskottets uppmärksamhet varit väckt allt ifrån första handläggningen af realisationsfrågan; således för ett år sedan.
Jag har från början yrkat nödvändigheten af rörelse-medlets utvidgning, genom beläning af rörlig pant; men fått till svar, alt realisationen drar in capital i Landet.
Vore nu Utskottet af samma öfvertygelse, bade ej Statslån behöfts för att bispringa enskilda.
Utskottet erkänner, alt Staten bör, så litet som möjligt, inblandas i enskilda förhållanden, och förslaget är alltså ett undantag från regeln.
Vilkoren för undantagets tillstyrkande har Utskottet lagt dels deruti, att Staten, utan våda för sig, kan i detta hänseende biträda; dels deruti, att detta kan utföras utan tyngd hvarken för närvarande eller kommande tiders skattdragande.
Oaktadt de höga beräkningar Rikets Ständer nu gjort på Tullen och de flesta Inkomst-titlar, bar likväl StatsUtskottet icke kunnat finna disponibla tillgångar för hela det behof, Kongl.
Maj:t i Nåder fumiit iordningsställandet af Rikets försvar kräfva.
Men, Rikets Ständer hafva nedsatt delta anslag, af fruktan alt ingå i Statslåne-syslemet; % sannolikt inseende vådan Gi H. 20* 3o8 Den n Februari i e. m. deraf att, midt under djupaste fred, och efter ett långvarigt åtnjutande af dess välsignelser, tillgripa utvägar, hvilka, enligt den enklaste klokhets-föreskrift, måste sparas till beliofvels stund.
Det Statslån, som nu af Utskottet föreslås, är likväl flerdubbelt större än den summa, hvarmed Rikets Ständer nedsatt det extra-ordiniira anslaget till Försvarsverket.
Ett mångdubbelt större
Statslån anser man sig kunna ulan våda tillstyrka, sedan man ej vågat ingå uti ett mångfaldigt mindre!!
— Det andra vilkoret är, att åtgärden borde knnna vidtagas utan någon tyngd för Riket.
Jag inser i sanning icke, huru 200,000 Riksdaler Banko årlig ränta kan af detta fattiga land utgöras utan ringaste känning, Under 3:dje
Riksmötet bar jag baft förtroende att deltaga i StatsUlskotlels öfverläggningar, och derunder inliemtat, hurusom de nyttigaste anslag måste afstyrkas och blifvit vägrade, af brist på medel.
Nu förtjena likväl 200,000 Riksdaler årligen, jemte den capitalförlust, som vidlådar Statslånen och af Utskottet beräknas till S å 10 procent (circa § million Riksdaler Banko), icke någon uppmärksamhet.
Låt vara, att denna ränta aftager årligen; dess belopp är likväl tillräckligt alt kännas, så vida man ej kan visa, att en ökad production uppstår, som uppväger denna kostnad.
Om sådant vore en möjlighet i framtiden, måste likväl denna möjlighet ge vika för tyngden af en Den u Februarii c. m. ökad consumtion, hvilken otvifvelaktigt följer lånen i spåren, enär de endast medföra penninge-omsättning olika långifvare emellan, och icke ingå i närings-företag.
Om jag nu rätteligen uppfattat Utskottets premisser, måste, till följe af det föregående, ett motsatt resultat uppkomma, mot det Utskottet funnit; och man faller i den förmodan, att Reservanterne uppställt premisserne, fastän pluraliteten uppställt resultatet.
Utskottet har i öfrigt med mycken lätthet behandlat detta ämne.
Det synes mig likväl underkastadt vissa betraktelser, hvaråt
Utskottet icke tyckes hafva lemuat ringaste uppmärksamhet.
Deribland förekommer verkan af hela förslaget på sådana fastighetsegare, hvilka äro skuldsatte, utan alt vara i förlägenhet.
Jag antager såsom exempel en fastighet af 5o,ooo Riksdalers Banko värde, intecknad med 20,000 Riksdaler Banko, för Armeens PensionsCassa.
Egaren skall ostridigt söka Riksgäldslån och inbetala sin skuld till Cassan.
Denna får ifrån sådana personer in kanske halfparten af sitt säkrast intecknade capital.
Medlen böra utlånas å nyo; men reglementet innefattar stora pretentioner i afseende på intecknings-handlingens beskaffenhet.
Jag vågar förespå, att cassan icke kan placera alla dessa penningar, utan alt ändra utlånings-reglementel, och antingen Öka risquen eller nedsätta räntan.
Totalresultatet blir onekligen cn minskning i 3io Den u Februarii e. m.
Cassans inkomster, och egentliga orsaken skall man lätt härleda ur i83o års Riksdags-heslut.
Följden blir antingen minskning i pensionerna eller ersättning af Statsverket.
Hvad jag anfört, rörande denna Gassa, gäller om många andra, och jag åberopar Herr von Hartmansdorffs reservation så väl i detta, som i flera andra hänseenden.
Uti Ryssland har man varit betänkt på fond för sådana ersättningar; hvar skall den lagas i Sverige?
Utskottet har lika litet vägledt mig lili bedömmandet af den händelses verkningar, då större andel af Slatslånet indra O * ges, än som genast utlånas.
Kan väl den ena procenten, som förbehålles RiksgäldsGontoret, betäcka alla capital-förluster, ränle-förluster, omkostnader och provisioner?
I afseende på de senares inkomst, belopp och resultat visar oss skeppshandeln ett sakrikt exempel.
Om jag lyssnade till min fördels ingifvelse, skulle jag intet ögonblick tveka, alt tacksamt antaga den stora skänk, sorn erbjndes åt hvarje burgen och tillika skuldsatt egendomsegare.
Säkert erhölle jag, eller min arftagare, lika stor skänk af Staten, sorn jag kunde laga lån, nemligen 3o,ooo Riksdaler Banko.
Men då jag inser, att förslagets antagande skall medföra en utdelning af Statens håfvor åt vissa medborgare; så är detta skäl redan tillräckligt för mig alt motverka förslaget; ännu mer, då jag Den ii Februarii e. m. 3n inser, att denna utdelning blott kommer den till godo, som icke är i förlägenhet.
Afsigten med förslaget är således förfelad.
Denna omständighet är likväl, liksom den utgift
Riket åtdrager sig och de provisioner m. m., som åtfölja alla d vlika transactioner, ej den vigtigaste bland förslagets följder.
Länge har man vid Statsregleringens uppgörande saknat tillgångar att fullt motsvara det man ansett vara behof; denna brist på tillgångar h,ar varat lika länge, som Rikets nyare Statsskick.
Jag åberopar 3:dje Hufvud-titelns Riksdags-histaria.
Man har vid betäckandet af dessa permanenta brister, funnit sig lycklig i att kunna, förmedelst ett ändradi Tullsystem, skapa tillgångar.
Efter min öfvertygelse äro dessa tillgångar ej med säkerhet och i längden alt räkna till hela det belopp, hvarför de af Rikets Ständer blifvit tagna; deras öfverdrifna höjd är sannolikt periodisk, och ett återfall att vänta.
Men vore denna nya tillgång äfven säker, leder den likväl lili stor del sitt ursprung från den betydliga importen af Landtmannavaror, hvarigenom Landtmannens afsättning förminskas både till qvantum och till pris.
Denna import öfverstiger 3 millioner; jag åberopar Herr von HartmansdorfFs motion och deraf följde debatter.
Nu vill man medelst lån ersätta den förlägenhet, man tillskyndar Landtxnanuen genom bristande afsättning.
Man 312 Den ii Februari! e. m. vill gifva med ena handen, hvad man tager med den andra; men man misstager sig, ty lån är icke afsättning.
Riksmöte har man, medelst uppdrifvandet af inkomst-titlarnes beräkning, skapat sig nya tillgångar.
Blir myntvärdet fast, så kan denna utväg icke vidare begagnas i samma ändamål vid kommande Riksmöten.
Beskattningen kan man icke öka.
Hvar finner man då utvägar för framtida behof?
Denna fråga är icke onaturlig, då StatsIItskottet icke funnit tillräckliga medel för betäckandet af 3:dje och 4:de Hufvud-litlarnes skulder och behof; hvarförutan Riksdagarne ålägga en följd af ökade anslag och nya behof.
Man måsta taga sin tiilflygt lill nya, det är ökade lån, om raan icke på allvare vill beträda besparingarnas bana.
Men jag hyser den fasta öfvertygelse att Sverige, förr eller senare, råkar i fattigdom och betryck, om man ej i tid vidtager åtgärder, sorn medföra besparing i Statens utgifter; ty lån är icke inkomst.
Många före mig hafva insett angelägenheten deraf; 1809 års Ständer insågo det; Konungen har insett det; och Konungar före honom.
Må man blott ihågkomma, huru Sveriges store Gustaf Wasa minskade Rikets skuld, och uppsökte tillgångar, ej med ökade lån, utan med användande af redbarheter, ehuru i dessa tider dyrbara för Rikets invånare.
Kyrkosilfrels och Kyrkoklockornas användande Den u Februari} e. m. 3i3 under första decennium af denna store Konungs regering, tvärtemot mäktiga intressen och under verkliga faror, är ett ej ringa bevis på Hans alfvar att göra Riket oberoende af utländsk skuld, Yår egen Statsskuld är ej längesedan försvunnen, genom vår Nådiga Konungs åtgärd.
Jag erinrar vördsamt Ridderskapet och Adeln om den allmänna fröjd, som häraf väcktes inom hela Riket, och frågar, huru står det tillsammans härmed, att åter försänka Riket uti utländsk gäld?
Var väl denna fröjd utan anledning, eller är förevarande fråga af så olik art?
— Ständerna samlas lill innevarande Riksmöte med den allmänna opinion, som Nationen hyser emot skuldsättning utan behof.
Mången låter beqväma sig till realisationen under löften att Statslånc-ideen skulle falla.
Realisationen föreslås.
Man anser sig bevisa dess stabilitet, och anser sig hafva förutsett alla dess följder, samt vidtagit alla dithörande åtgärder.
Den beslutas; och några månader derefter gör man den upptäckt, alt Statslån måste införas för realisationens skuld.
Må man erinra sig, att den senaste realisationen icke verkställdes medelst blotta theorier och anticipation på efterkommande slägters egendom, utan medelst verklig uppoffringsskatt.
Men huru ofta ser man icke, att den enskilde hellre väljer utvägen af sin credits utsträckning, än den af lefnadssätlels indragning.
Faran och loc - 3i4 Den n F e b r ua r i i o. m. kelsen häraf för den enskilde existerar lika Väl för Staten, såsom moralisk person.
Om någonsin intressen skola uppäggas emot hvarandra, blir det i den stund, en reduction inträder med verklighetens obevekliga stränghet; och då jag talar om behof af besparingar, bör jag tillägga, att detta behof i verkligheten ökas genom begagnandet af lån, men att tidepunkten skenbart aflägsnas genom möjligheten att, idkeligen låna.
I följd häraf vågar jag förutsäga, att alfvaret i besparing skall lättare uteblifva och uppskjutas, så länge Statslånen kunna erhållas; ända till dess, att slutligen den bittra verkligheten gör sig gällande medelst ett alfvar, hvars inflytande vi ej känna och knappt kunna ana, om ej från de Länders invecklade ställning och oro, som styras i ett alltför nära samband emellan Regeringen och Europas långifvare.
Likväl äro
Statslån af annan betydelse för capilalrika länder, hvarest Stats-obligationer förnämligast stadna inom Riket, än för capitalfattiga länder, hvilkas obligationer samlas hos andra makters undersåtare.
Hvilken förmår garantera, att Sverige aldrig kan för något ögonblick bringas i den Ställning, att icke exaet fullgöra sina betalningar?
Äro då Statens obligationer uti främmande Länder, och hopade till nog stort qvantum, att verka en främmande makts inblandning vid betalnings utkräfvande; så kap just det system, man nu vill Den ii Februarii e. m. införa, inväfva Riket uli elt krig, som kunnat förekommas eller afvärjas.
Så alfvarsamnia äro icke följderna af Statslån, då undersåtarena sjelfve innehafva fordringsbevisen.
Må man derföre varsamt använda andra Länders exempel och läror i detla hänseende på Sverige. 1809 års Ständer, hvilka jag tyckt mig finna man förenat sig om att klandra för verkningar, som tillhöra senare Ständers åtgärder, sannolikt i glömskan af det stora och det myckna, som de förstnämnde gjorde, dessa Ständer, då de grundläde vårt nuvarande samhällsskick, hade ej utvägar af Statslån; ty Riket var utan credit och graveradt med gäld.
De sökte inhemska lån och fingo vid pass en veckas behof.
Intet val fanns då, annat än sedelemission, hvars skadliga följder man föresatte sig att förekomma genom amortering.
Jag frågar: bereder man ej nu samma slags svårighet, då man på förhand anlitar, kanske blottställer, den Statscredit, som en annan gång nöden kan fordra?
Eller kan ett Rikes credit, mera än en enskild persons, vara gränslös?
Växer ej svårigheten att få lån, med skuldsättningen; ökas ej lånevilkorens dyrhet, med svårigheten? man förminskar
Rikets credit under det man erkänner sig sakna medel till nödiga Statsanslag, — och på samma gång tror man sig kunna grunda och verkställa en beslående realisation.
Jag frågar: finues sam - 3i6 Den ii Februari i e. ni. manhang i allt detta?
Jag lian cj inse det, lika litet som behofvet eller ändamålsenligheten af nu ifrågavarande Statslån, hvadan jag afstyrker detsamma, såsom en ny börda på mitt Fädernesland; och bör slutligen anmärka, att i hvarje land finnas näringar och orter, sämre lottade än andra delar af samma Land.
Behöfva dessa vanlottade delar hjelp, gifden! men med medel, sorn verka till ändamålet, med utvägar, sorn ej uppskjuta och inveckla den verkliga hjelpen; aldrig med förmenta hjelpmedel, som skada hela samhällskroppen.
Herr Cederschjöld, Per Gustaf:
Då frågan redan är af 3 Stånd afgjord, är det påkostande alt uppehålla Ridderskapets och Adelns tid dermed och att strida utan hopp om seger.
Men jag kan dock icke annat än yttra några ord, för att, som en annan Talare sagt, göra reda för min reservation mot Rikets Ständers beslut.
En värd Talare (Tlerr Munck af Rosenschöld) har yttrat, att den sedelindragniog, sora var en följd af åtgärderna vid 1817 och 1818 års Riksdag, varit orsaken till den nuvarande penningenöden.
Jag får först förklara, att, så mycket jag kan minnas, har jag icke hört någon nöd vid denna Riksdag omtalas, förr än, på den sista tiden, likasom med ett vindkast, motioner om lån och couponerna framkommit.
Derefter får jag erinra, att år 1818 ingen indragning af Ban - Den u Februari i e. m. 3i7 ko-sedlar beslutades.
Tvärtom erhöll Banko-sedelstocken just då en ej obetydlig förökning.
Och dessutom minskades Bankosedelstockens dittills fortsatta amortering med en half million årligen; så att man åtminstone ej har anledning att klaga öfver någon då skedd indragning af Banko-sedlar.
Örn för Öfrigt någon crisis då ägde rum i penninge-rörelsen i anseende till Disconternas fall, så var detta endast en reaction. emot sedel-utsläppningarne åren i8oq och 1810; och nu är denna crisis i alla fall förbi.
Derföre vore det högst obetänksamt att nu gifva anledning till nya olyckor genom nya utsläppningar.
En annan värd Talare har gjort en mycket grundlig utredning af förhållandet emellan jordbrukets skatter och andra näringars; men omöjligheten att vid blotta afhörandet kunna följa så hastiga manövreringar med stora corpser af siffror, sätter mig ur stånd att ingå i besvarande deraf.
Jag vill derföre blott upptaga ett eller annat uttryck lill besvarande.
Han har yttrat, att det tillkom i synnerhet Ridderskapet och Adeln att hylla jordbrukarens intresse.
Deruti instämmer äfven jag; men tror att det sker bäst, om man följer en viss Landshöfdings exempel, som, efter hvad jag hört omtalas, anhöll i Disconten, att hans
Läns innevånare skulle få så litet lån som möjligt, hvarigenom han ock räddade sitt
Län ifrån de olyc - 318 Den n Februarii e. m. lior, hvaraf många andra varit så liårdt tryckte.
Samma värde Talare har sagt, alt jordbruket icke lemnar mer än 4 procents afkastning.
Nå väl, då är det ju ogudaktigt att locka dem att låna mot 6 procent; ty de skola ju arbeta under sig med 2 procent.
Det vore då bättre alt livar och ert uppmuntrades att sälja den jord han icke sjelf äger, och blott behålla den, hvaraf han sjelf vore egare.
Han skulle då af denna mindre delen, som vore hans egen tillhörighet, helt visst hafva större behållning, än af det hela, som han för det mästa brukat åt sina fordringsegare..
Samma värde Talare har sagt, att jorden skattar 35 procent, och de öfriga näringarna endast 5 till Slaten.
Detta bevisar bäst huru mycket jordbruket har öfvertag öfver de andra näringarna, och om man ännu mera ökar landtmanna-produkterna mäste afsältuingen blifva ännu svårare, Det vore ju då bättre om de andra näringarna kunde upphjelpas, för att consumera Landtmannens producter.
Man klagar redan öfver öfverproduction och brist på afsättning.
Hvad skall väl då följden blifva, när man ännu mer uppmuntrar jordbruket.
Samme värde Talare har, såsom resultat af sin nyssnämnde jemnförelse, utropat:
Sd ojemnt äro skatterne fördelade!
Detta följer likväl icke af bemälte proportion: ty
Den ii Februarii e. ro. 3rg andra näringar kunna vara lika hårdt och härdare tryckta än jordbruket.
Jag hemställer om t. ex. Tjenstemannen , som har sin lön af Staten, och den jordlöse näringsidkaren, som skall lefva af sitt dagliga arbete, icke äro vida härdare betungade, då de erlägga lika hög skatt som jordegaren, men för ett kapital, som icke är deras.
Man bör nemligen ihågkomma, att jordegaren alltid har sitt kapital i behåll, och kan öfverlemna det till sina efterkommande: då deremot Tjenstemannen och Näringsidkaren merendels förlora kapitalet, nemligen arbetsförmågan, långt innan de sjelfve upphöra att lefva.
Samme värde Talare har sagt, att jordbruket bör lättas genom nedsättning af penningeränlan.
En annan värd Talare, Herr Hjerta, har rätteligen erinrat, att en sådan artificiell nedsättning allenast kommer den närvarande innehafvaren till godo.
Egendomarne skulle ju stiga i pris i samma mån, som räntan folie, och i följd deraf skulle den, som köpte egendomen efter honom, icke hafva någon lindring deraf.
Likasom ett hus i Stockholm stiger i pris, när det kommer till rättigheten att få lån i Brandförsäkringsverket.
Men likaså riglig denna Herr Hjertås anmärkning är, lika så fullkomligt vederlägger den äfven bans eget påstående, att jordbrukets nöd härrör ifrån grundskatterna, hvilka derföre borde lindras eller alldeles afskaffas.
En nedsätt - r 320 Den ii Februarii e. ra. ning af grundskatterna skulle nemligen just hafva jemnl samma verkan, som en nedsättning af penningeränlan; jordegendomarnes pris skulle stiga i samma mån, så att endast den närvarande egaren vunne derpå.
Dessutom skulle en artificiell nedsättning af penningeräntnn helt visst åstadkomma en äfventyrlig brytning i samhället.
Till dylika förändringar böra inga tvångsmedel användas.
Räntan faller af sig sjelf på ett naturligt och helsosamt sätt, i samma mån capitalerna hinna ökas genom flit och sparsamhet, Slutligen utber jag mig, att i stället för en ytterligare utredning af flera särskilta anmärkningar, få som hastigast söka visa hvad verkan en sådan sedelutsläppning skulle hafva på myntvärdet.
Det var en tid då äfven jag trodde, att våra sedlars värde berodde på sedelstockens förhållande till Bankens Siifverfond.