Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då ett sådant uppdrag vore af särdeles obehaglig beskaffenhet, tror jag det skulle Ben 11 Jali f. m. 383 blifva ganska svårt alt erhålla det tillräckliga antalet personer, helst som jag ingalunda föreställer mig att de dertill kunde blifva tvingade.
En talare har, med åberopande af Hr Lem chens reservation, förklarat, att, med afseende på den offentlighet, som i vårt land är så allmänt iakttagen, det icke vore att befara, att den ene missdådaren komme alt afrättas i den andres ställe.
Just med afseende på den offentlighet, som härvid alla tillfällen eger rum, är det enligt min öfvertygelse öfverensstämmande med andan i allmänhet, att dödsstraffet äfven verkställes offentligt; och tror jag äfven, att, ju mer man önskar dödsstraffets afskaffande, desto mera lämpligt är det att ej besluta en annan method för dess verkställande.
J)å dessutom de misstankar, som kunna uppstå i afseende derpå, att den rätte brottslingen ej blifvit bestraffad, aldrig kunna vederläggas, finner jag deri ytterligare skäl lör alt yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Exc. Ilr Frih. De Geer.
Då jag till största delen blifvit förekommen af Gr.
Sparre och Hr von Ehrenheim, ber jag att få med dem förena mig uti anhållan om bifall till Utsk:ts förslag.
Jag vill blott tillägga, att, i händelse en omfattande reform i afseende på dödsstraffets verkställande numera vore af behofvet påkallad, flera förändringar, än de af Utsk:t ifrågasatta, borde komma i öfvervägande.
Het ohyggligaste i det nuv:de sättet för verkställigheten, är t. ex., för min känsla, att halshuggningen sker med menniskohand, och jag skulle derföre företrädesvis önskat anbefallande af guillotinen.
I)å jag hoppas att, om Utsk:ts förslag blir antaget, dödsstraffet ganska sällan kan komma i fråga, ligger det mindre vigt på ifråga vide förslag än som eljest saulle vara förhållandet.
Jag anser emellertid att, så länge lagen godkänner dödsstraffet, samhället äfven bör besluta, alt dess verkställande sker på ett sätt, som icke förorsakar flere olyckliga verkningar än det i och för sig sjelf medförer.
En dylik olycklig verkan uppkommer utan tvifvel, om åskådandet af detta straffs verkställande får blifva ett frispektakel för en allmänhet, som ingalunda derigenom afskräckes, utan tvärtom ledes på tanken om brott.
Det är hufvudsakligast af detta skäl, som jag anser någon vigt ligga derpå att ej dödsstraffet, likasom hittills, verkställes offenligt.
Hvad beträffar den af Hr von Ehrenheim gjorda anmärkningen, att rykten skulle uppkomma derom, alt oriktig person blifvit afrättad, i händelse straffet skulle verkställas inom fängelsets murar, tror jag ej något sådant vara att befara, då flere personer af kommunalnämnden alltid skola vara närv:de.
Vidare har samme värde talare yttrat betänkligheter vid att personer af kommunalnämnden skulle finnas beredvillige att 384 Den 11 Juli f. m. assistera vid ett så förfärligt spektakel som en halshuggning.
Jag vill endast i afseende härpå anföra det faktum, att tusental af personer med begärlighet strömma till för att åse en afsättning; och under sådane förhållanden lärer väl ej svårighet möta för anskaffandet af blott 8 personer.
Jag anhåller om bifall till Hr Lemchens reservation.
Jag är förekommen af den siste värde talaren, i afseende på min afsigt att vederlägga det påståendet, att rykten säkerligen skulle spridas rörande hvarje afrättning, ifall densamma skulle verkställas inom fängelsemurarne.
Jag vill derföre nu endast i korthet påpeka, huru i detta afseende förhållandet är i andra länder.
Utan att vilja tala om de Amerikanska staterne, håller jag mig blott till Preussen, Bayern, Wurtemberg, Baden, Sachsen, i hvilka alla länder dödsstraffet verkställes inom fängelset; och så vidt jag kunnat af officiella uppgifter rörande detta ämne finna, hafva ej några olägenheter häraf uppstått, utan tvertom ett lyckligt resultat.
Afven i England, efter sedan frågan derom förevarit i Parlamentet, tillsattes en kommission, hvilkens alla medlemmar yttrade sig för detta straffs undergående utan offentlighet.
Jag vet likväl ej af hvad anledning frågan härom sedermera derstädes förföll.
Jag fortfar i min anhållan om bifall till Hr Lemchens reservation.
Jag begärde endast ordet för att, i afseende å Hr von Ehrenheims yttrande, att dödsstraffets totala afskaffande skulle forlskyndas genom dess verkställande offentligt, få framställa en alldeles motsatt åsigt.
Jag har visserligen aldrig sjelf varit närv:de vid någon afrättning, men jag har hört af dervid tillstädesvarande personer, att en halshuggning af den stora massan mera betraktas såsom ett begärligt frispektakel, än såsom en varnande akt af rättvisan.
Under sådane förhållanden och då afrättningens verkställande i allt fall ej komme att sakna vittnen af ledamöter utaf kommunalnämnden, tillstyrker jag för min del bifall till Hr Lemchens reservation. Gr. af Ugglas, Ludvig:
De, som nyss, då fråga varom dödsstraffets afskaffande, talade för dess bibehållande, framhöllo den omständigheten, att, om man också ur theoretisk synpunkt kunde bortresonnera dödsstraffet, dess afskaffande i verkligheten likväl ej kunde, till följe af den allmänna opinionen, ega rum.
Jag behöfver i detta hänseende endast erinra om hvad som passerade för 18 å 19 sedan, då konung Oscar, tillfölje af sitt milda sinnelag, ej ville stadfästa någon dödsdom, att nemi. man började att handgripligen utkräfva vedergällningsrätlen.
Som vi veta, upphörde ej detta förr än en och annan dödsdom åter trädde i verkställighet.
Då det är angeläget att den allmänhet, som önskar dödsstraffets bibehållande, äfven är öfvertygad om att dess verkställande - Den 11 Jnli. f. sn.
385 lande verkligen egt rum, oell då, tillfölje af de rykten, som kunde, oaktadt vittnens närvaro, uppstå i afseende på afrättningens verkställighet, samma olyckliga följder måhända nu komme att inträffa som jag nyss omförmält egde rum under de första åren af Konung Oscars regering, anser jag lämpligast vara att dödsstraffet försiggår offentligt; och anhåller jag derföre om bifall till Ulsk:ts förslag.
Då jag hufvudsakligen blifvit förekommen af den siste värde talaren och då tiden renan är långt framskriden, vill jag ej trötta R. o.
Ad. med något vidare ordande i ämnet, utan endast anhålla om bifall till §:n, sådan den lyder i Utsk:ts förslag.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag och dels al Frih.
Armfelt, att l{. o. Ad., med afslag derå, måtte besluta, att §:n skulle erhålla följande lydelse: »Dödsstraff skall verkställas genom halshuggning å tjenlig instängd plats vid det häkte, der den dömde finnes, i närvaro af exsekutor, vederbörande prestman samt minst åtta af kommunalnämnd eller stadsfullmäktige utsedde män; varde ock de personer,som den dömde eljest må äska, dertill kallade.
Före straffets verkställande gifves den dömde lämplig tid att sig bereda.
Den afrältades kropp varde i stillhet å närmaste begrafningsplats jordläst.
Skola (lera undergå dödsstraff; då må det ej å endera verkställas i den andres närvaro».
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag, hvartill svarades många ja, blandade med nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af Frih.
Armfelts förslag till §:ns lydelse, då svaren utföllo med mångå nej jemte åtskilliga ja; hvarefter propos. på bifall till §m enligt Utsk:ts förslag förnyades, samt besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller 2 § i 2 kap. af Lag-Utsk:ts, i Betänk:t N:o 35 afgifne, förslag till straff-lag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna § och antager i stället det förslag till §:ns lydelse, som Gnnes intaget Hr Lemchens reservation», H. V. 25 386
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja—27. Nej—13.
Härefter blef, uppå framställd propos., lagförslagets fortsatta pröfning uppskjuten till e. m:s plenum.
Upplästes ett af Gr. Hamilton, Malcolm Walter, ingifvet mern. af följande innehåll:
Som jag af tjenstegöromål fortfarande är hindrad att deltaga uti Banko-Utsk:ts arbeten, får jag vördsamt anhålla att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, få afsäga mig förtroendet att vara ledamot i nämnde Utsk.
Till denna anhållan lemnade R. o. Ad., uppå framställd propos., sitt bifall; och anmodades Ståndets Hrr Elektorer att utse en ny ledamot i Banko-Utsk:t efter Gr. Hamilton.
Hr Lagergren, Anders, hade inlemnat ett mern., som nu upplästes och lydde aålunda:
Hos Hr Gr. o. Landtm, samt Höglofl. R. o.
Ad. får undertecknad ödmjukl. anhålla, att, då jag för angelägenheters skull en längre tid från riksdagen måste aflägsna mig, få med bibehållande af min riksdagsmannarätt afsäga mig den Bänkmansbefattning jag för lt:te Bänkmans-afdelningen innehar, likasom ock min plats i förstärkt Bevilln.-Utsk.
Sedan R. o. Ad. jemväl härtill samtyckt, åtskiljdes Ståndet kl. j 3 e. m.
Den 11 Juli e. m. 387 Lördagen den 11 Juli 1863.
Justeradss prot:t för den 8 sistl.
April f. m. Frih.
Som jag nödgas afresa från hufvudstaden och icke kan bestämma dagen lör min återkomst, får jag vördsamt anhålla att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, få afsäga mig mina befattningar såsom Elektor och ledamot af Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t. Sedan R. o. Ad., uppå framställd propos., till denna anhållan lemnat bifall, anmodade Hr Gr. o.
Landtm, dels Ståndets Hrr Bänkman att utse en Elektor efter Frih. Alströmer, dels ock Elektorerne att välja en ny ledamot i Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:t efter densamme.
Fortsattes pröfningen af Lag-Utsk:ts Betänk. N:o 35, i ani. af dels K. M:s Nåd.
Propos. med förslag till ny strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmålslagstiftningen.
2:dra kap. 3:dje—8:de §§:ne.
Biföllos. 9:de §:n.
Jag gillar fullkomligt syftningen af denna §, att nemi. från utmätning för böter undantaga de i §:n omförmälda saker, men jag beklagar alt Utsk:t begagnat så obestämda uttryck, att åt exsekutorernas godtycke h. o. h. öfverlemnas att vid hvarje särskildt tillfälle, då utmätning skall ske, bestämma huru detta lagrum bör tillämpas.
Här säges, att i mät för böter får icke tagas den sakfäldes enda fasta egendom, utan att någon bestämning finnes huru stort det maximum, som här alses, bör vara, och detta fastän enda fasta egendom likasåväl kan betyda en ringa hemmansdel som en ofantlig possession; visserligen står det sedermera i §:n 388 Den 11 Joli e. m. »hvaraf han sin nödiga bergning häfver», men detta begrepp, »nödig» bergning, är äfven ganska obestämdt; likaså »nödig bostad», »till jordbruket hörande lösören» o. s. v. Om man vill göra något i denna riktning, tror jag derför att det vore lämpligast att bestämma ett visst belopp, som vore fritaget från utmätning, så att exsekutor hade någon bestämd föreskrift att gå efter.
Skulle den nu föreslagna §:n komma att tillämpas, vet jag icke någon annan grund, hvarefter man skulle kunna bestämma begreppen »nödig» och »behöfver», än efter hvad som enligt bevillnings-förordn:n är fritt från utgörande af bevillning, trehundra rdrs inkomst, och, då jordegendom endast anses gifva tre proc., fast egendom till ett värde af 10,000 rdr.
Enligt min tanke kan derföre den nu föredragna §:n icke af R. o.
Ad. oförändrad bifällas; utan om man önskar göra något i samma syftning som Ulsk:t, vore man nödsakad att återremittera denna punkt, för att få den h. o. h. omarbetad.
Mig synes likväl, att det vore mera skäl att återgå till K.
M:s förslag med den förändring, att ordet »deras» utbyttes mot orden »hans och hans husfolks»; hvarföre jag anhåller att Hr Gr. och Landtm, täcktes frarnsiälla propos. på bifall till denna §, sådan den lyder i K. M:s Propos., med den af mig nu föreslagna förändring.
Jag anhåller vördsamt om det Höglofl.
Ståndets tillgift för att jag vågat taga ordet i detta ämne, hvari, jag erkänner det, min insigt är ganska ringa.
Jag har likväl ansett mig skyldig att emot denna § framställa några erinringar.
I en tiri, då lagskipningen allt mera och mera tyckes frångå den gamla regien »ruan skall mera hålla sig till lagens anda och mening, än till dess bokstaf», synes det mig vara skäl att använda största omsorg på redaktionen af hvarje lagparagraf.
I den nu föredragna läses likväl »ej nödiga gång- och sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjda barn», ett stadgande, som tydligt visar, att man icke tänkt sig det fall, hvilket, enligt hvad våra brottmålstabeller gifva vid handen, ingalunda är så sällsynt, att det just är hustrun, som blifvit sakfälld.
Jag hemställer derföre, huruvida det icke vore lämpligt, att orden »hans hustru» utbyttes emot »dennes make».
Likaledes får jag hemställa, oin icke, när man så tillgodosett de lekamliga beholven, det vore skäl att äfven något behjerta de andliga och således bland det, som enligt denna § skall vid utmätning undantagas, upptaga de mest brukliga andaktsböcker.
På grund häraf anhåller jag att §:n måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Ej må i mät för böter tagas den sakfälldes enda fasta egendom, hvaraf han sin nödiga bergning häfver; ej nödig bostad; ej till jordbruket nödiga lösören eller hvad den sakfällda eljest till sin närings bedrifvande behöfver; ej böcker, som för andaktsöfning nyttjas; ej nödiga gång- och sängkläder för den sakfällda, för dennes make och oförsörjda barn; ej Den 11 Jnli e. m. 389 heller af det förråd, som i huset finnes, hvad till hans och hans husfolks underhåll i en månads tid erfordras».
Det är R. o. Ad. utan tvifvel väl bekant, att man inom kriminal-lagstiftningen mycket ordat om bibehållandet af böter såsom straff.
Man har framhållit olämpligheten af detta straff i så måtto, att det hardt drabbar den ene, under det att det knappast kännes för den andre; att det ofta nog för den, som det drabbar hårdast, medför fattigdom och elände, ej blott för honom sjelf, utan äfven för hela hans familj.
Denna ojemnhet, med hvilken bötesstraffet drabbar den skyldige, har alstrat tanken, att det borde afskaflfas; man har likväl funnit detta overkställbart, emedan man för en mängd smärre förbrytelser icke kunnat finna något passande straff att sätta i stället för detsamma.
Men då man sålunda nödgats bibehålla bötesstraffet, qvarstår dock oförminskad den anledning man haft till fruktan att genom ett strängt utkräfvande af böter en mängd personer skulle försättas i fattigdom och elände.
Det kan icke vara förenligt med statens intresse att, genom utkräfvande till yttersta skärfven af ådömda böter, bringa på fattighuset personer, hvilka, om deras små tillgångar fått vara qvar, genom sitt arbete kunde hafva försörjt sig och sina familjer.
Genom min ställning såsom embetsman har jag varit alltför ofta i tillfälle att se menniskor på detta sätt beröfvade sin bergning och drifna ifrån hus och hem, för att jag skulle tro, att det kunde räknas Lag-Utsk:t till last, att det vid bestämmandet af det fall, då böter få uttagas, gått lindrigare tillväga än K. M. föreslagit.
Man har anmärkt, att stadgandena i den nu föreslagna §:n skulle vara allt för obestämda; jag erkänner det.
Det hade varit önskligt att finna mera bestämda uttryck, men såväl af detta förslag, som af det, hvilket finnes inlaget uti Högsta Domstolens, K. M:s Propos. bilagde prot:r, finner R. o. Ad. att stora svårigheter i detta afseende möta.
Jag har haft tillfälle öfvertyga mig derom, att ordalagen uti det af tvenne ledamöter utaf Högsta Domstolen framställda förslag af sjelfva dessa ledamöter icke ansetts vara fullt tillfredsställande, och Utsk:t har flerfaldiga gånger försökt att åt denna fråga gifva den lämpligaste lösning, samt kommit till det resultat, som här blifvit framstäldt till det Höglofl.
Ståndets pröfning och afgörande.
För min egen del får jag erkänna att jag mycket tvekat, om icke det lämpligaste och enklaste skulle vara, att endast då den tilltalade sjelf uppgifvit den egendom, som skulle gå till böternas gäldande, finge de uttagas, men då det till äfventyrs kunde synas vara väl långt gånget, har jag instämt i Utsk:ts förslag att gå tillväga på ett annat sätt.
Den nu föreslagna §:n tror jag icke går längre, åtminstone icke synnerligen längre än nu gällande lag i 5:te kap. 8:de §:n straffbalken stadgar.
Det nämnde lagrummet lyder: »Ej 390 Dea lt Toli e, m, må böter utsökas af bonde, der han ej förmår dem betala utan hemmanets förderf och ödesmål; ej eller af den, som lider deraf brist på föda och uppehälle; utan umgälle den brott sitt med kroppen.»
Om man jemför detta stadgande med det, som Utsk:t föreslagit, synes det mig, att det sednare innehåller ett förtydligande af det förra.
Att, såsom en värd talare här föreslagit, en uppskattning af exseluitor skulle ske, huruvida den fällde egde 300 rdrs inkomst, tror jag ingalunda vore rådligt att stadga, äfven örn man derigenom skulle kunna utkräfva böter i åtskilliga fall, der sådana efter Utsk:ts förslag icke komma att utsökas.
På dessa skäl och då man genom det nu föreslagna stadgandet skulle komma grunden till vår nu gällande lag ganska nära, anhåller jag om bifall till den föredragna §:n.
För min del får jag bekänna, att jag, i motsats till Gr.
Sparre, anser väl K. M:s Propos., men icke Utsk:ts förslag utgöra ett förtydligande af nu gällande lag.
Ulsk:ts förslag är, om jag icke allt för mycket misstager mig, hemtadt från en reservation af en ledamot af Högsta Domstolen, och de motiver för sitt förslag, som denne ledamot anfört, visa bäst, att till och med han ansåg, att nu gällande lag icke hurde så tydas, som Gr.
Sparre förmenat.
Den tydning, att för böter icke skulle få utmätas den fasta egendom, hvaraf den saklällde hade sin bergning, eller det som den sakfällde till sitt yrkes bedrifvande behöfde, härleder sig från K.
Brefvet den 29 November 1744, men, så vidt jag vet, har den aldrig blifvit antagen annat än af enskifta utmätningsförrältare, och icke ens då, såsom den siste värde talaren antydde, i samma utsträckning, som Utsk:ts förslag innebär.
Såsom jag nämnde, är K.
M:s förslag ett mycket bättre förtydligande af lagens stadgande; Utsk:ts skulle åter leda derhän, att antingen en nitisk exsekutor förorsakade högst trassliga och kinkiga rättegångar, eller ock att utmätning icke komme att ske hos någon annan än den rike, för hvilken böterna icke utgjorde något kännbart straff; alla andra skulle få betala, om de ville, men annars undergå förvamllingsslraff.
Enhvar skulle således komma att välja, om han ville erlägga böter eller undergå fängelse vid valten och bröd, och bötesstraffet skulle, till följd af de bestämmelser Utsk:t här infört, och den redaktion, som denna § erhållit, blifva det sämsta och olämpligaste straff man kunde uttänka.
Dertill kommer, att om, hvilket jag tror skulle blifva förhållandet, de, som blifvit dömde till betydligare böter, ville i stället underkasta sig fängelsestraff, skulle detta stadgande kunna hafva en ganska menlig inverkan på hela kriminallagen.
Fängelserna skulle blifva befolkade af sådana, som tindergingo lörvandlingsstraff, och fängelsestraff komme då icke att räknas såsom något vanhederligt.
Utsk:ts förslag skulle således förorsaka en förvridning af straffarterna, och då K. M:s Propos. deremot endast innefattar ett förtydligande af gällande lag, till förmån för den fattige, men Utskds innebär en Den 11 Jnli e. m. 391 högst betydlig afvikelse från livad hittills varit iakttaget i praxis, och endast skulle vara till den rikes förmån, får jag vördsamt anhålla om afslag å Utsk:ts förslag samt bifall till den K.
Pro* pos:n, i afseende å den nu föredragna §m.
Då den siste värde talaren har yttrat, att de af Högsta Domstolens ledamöter, som framlagt ett förslag i samma syftning som Lag-LJtsk:ts, icke skulle vara af samma mening som jag, i afseende å tydningen af nu gällande lag, anhåller jag att få uppläsa några delar af deras yttrande, som finnes bilagdt den K Propos:n.
I början af detsamma läses nemi.: »Nu gällande stadgande i detta ämne, 5:te kap. 8:de §:n straffbalken, jemte den i K.
Brelvet den 29 November 1744 meddelade förklaring, synes gifva rum för antagande af den mening, att till böters gäldande icke skall utmätas sådan egendom, som utgör det oundgängliga medlet för det yrke, — vare sig jordbruk, handtverk, eller hvad lofligt näringsfång sorn helst, — hvaraf den bötfällde har sin försörjning, utan om annan tillgång saknas, brottet med kroppsstraff umgallas.»
Väl hafva samma ledamöter å följ:de sida yttrat: »I lagskipningen har, med olika tydning af straffbalkens ofvanåberopade stadgande, förekommit tvifvel, om grundsatsen vore så långt erkänd, som nu är anfördt.»
Men imellertid synes jag likväl hafva skäl för min uppfattning af deras åsigter i detta ämne.
Såsom ännu ett ytterligare stöd för densamma anhåller jag att lå uppläsa följ:de: »Skulle ock detta icke antagas, torde dock tillfället af ny strafflags utfärdande böra begagnas för tillvägabringande af en föreskrift, som uppfyller rättvisans kraf och iakttager det allmännas fördel, med hvilken det synes icke vara förenligt att af eqvivalenta straffarter för de lindrigaste lagölverträdelserna begagnas, der det kan undvikas, en sådan, som botar att öka prolelärernas, ändock allt lör talrika, för sjelfva samhällsordningen högst oroande, klass.
Det vore öfverflödigt att här närmare erinra derom, att kronans inkomst af böter alls icke är, icke kan vara något i lagstiftningen om straffen och deras verkställighet framstående ändamål, utan blott en tillfällig, i sjelfva lagstiltningsgruiiderna ang:de stralTarternas val, utan all uppmärksamhet lemnad följd deraf att egendomsförlust tillämpas såsom straff.»
Om en person eger en liten jordlapp, hvarpå han jemte sin familj har sin tarfliga bergning, hemställer jag, huruvida det kan vara lämpligt och staten värdigt, att han för erläggandet af böter för en lindring förseelse utdrifves från denna jordlapp och jemte sin familj faller fattigvården till last, hvilket blir följden deraf, att en mindre jordbrukare, hvars hela existens är den jordtorfva han eger, drifves derifrån.
Böter äro, som jag nyss hade äran nämna, på det hela taget, en ganska olämplig straffart, men då de skola bibehållas, bör man tillse att de komma att utgöra ett rättvist straff.
Detta blefve böterna likväl icke, om man från den rike skulle taga hvad som för ho - 393 Den 11 Juli e. m. nom knappast hade något värde, men från den fattige deremot allt hvad han egde.
För min del hyser jag icke, såsom en föreg:de talare, den fruktan, att mången, som ganska väl kunnat betala böterna, skulle i stället underkasta sig fängelsestraff, och att fängelserna derigenom skulle blifva öfverbefolkade.
Man måste nemi. komma ihog, att, enligt 10:de §:n i detta kapitel, böterna alltid skulle komma att förvandlas till vatten och bröd, och att det således i allmänhet endast blefve fråga om några få dagar för hvarje bötfälld.
Jag upprepar att böter äro ett olämpligt straff, men då lagstiftningen icke kan undgå att begagna detsamma, bör man tillse att detta straff blir så litet orättvist sorn möjligt, och att de skadliga verkningarne deraf, att bötesstraffet ojemnt drabbar den ene och den andre, förmedlas genom att det på ett moderat och klokt sätt tillämpas.
Utan att vilja inlåta mig i någon diskussion ang:de sjelfva hufvudfrågan, täger jag mig friheten yttra några ord om de följder, som de af Utsk:t föreslagna stadgandena skulle medföra i afseende på utmätningarne.
Jag är öfvertygad om att, såvida Utsk:ts förslag antages, det skulle vara omöjligt att utsöka böter åtminstone i de provinser der befolkningen är nog intelligent att genom rättegångar söka få sin vilja fram; der skulle knappast någon utmätning för böter kunna ske utan att klagomål öfver utmätnings-lörrältningen skulle inkomma till Konungens Befh:de, emedan det funnes så många sätt att göra det troligt att lagens mening icke blifvit af exseluitorn iakttagen.
Att en lag, som skulle medföra sådana följder, icke är önskvärd, synes mig naturligt.
M:s förslag deremot gifver icke anledning till några med dessa jemförliga svårigheter, och jag skulle således, såväl på de af Hr Carleson anfonia skäl, hvilka, såvidt jag förstått att bedöma dem, äro fullkomligt giltiga, som ock på de af mig nu anförda önska, att denna § antoges, sådan den blifvit af K.
M. föreslagen.
Skulle likväl det Högloft.