Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta hänseende har herr friherre Cederström anmärkt: att bidrag till fattigvården borde utgöras direkte af alla dem, som författningarne likmätigt, sig sjelfve försvara, och indirecte af alla personer öfver 15 år, hvilka behöfva andras försvar, utan att vara föremål för fattigförsörjning; att hvarje socken eller för - Lag- och Elconomi-UlskoUens Betänkande, N.-o 55. 3 samling måtte ega årligen bestämma den procent, som, i mon af bevillningen till staten, af de till fattigvården directe bidragande skall erkäggas, antingen i penningar eller varor efter markegångspris, samt, att, derest något derutöfver skulle erfordras, detta belopp efter nyssnämnde grund må uttaxeras; att inom hvarje församling, socken, eller pastorat borde inrättas en sparbank, hvarest af dem, som till fattigvården indirecte bidraga, ett visst mindre belopp, nemligen af legofolk 6 r:st. för mans- och 4 r:st. för qvinns-dagsverke samt af tjenstehjon och andra för mankön 6 skillingar och för qvinnkön 4 skillingar månadtligen skulle insättas, å hvilka medel 3 procent årlig ränta, som vid hvarje års slut tillädes kapitalet, komme att räknas delegarne till godo; att för personer, som falla socknen eller församlingens fattigvård till last, deras andel i sparbanken skulle tillfalla fattigkassan; att hvarje välfrejdad person, som directe eller indirecte bidroge till fattigförsörjningen, må ega rättighet att flytta till den ort, der han visar sig ega försvar eller bostad, vare sig egen eller hyrd; att, inom hvarje socken eller församling, ett, efter behofvet lämpadt, fattighus skulle finnas, för inrymmande af sådane fattige, hvilkas vård i enskildes boningar medförde vantrefnad eller möjlig våda; samt att, för fattigvården inom hvarje församling eller socken, borde inrättas en serskild styrelse, bestående af pastor, eller den hans tjenst förrättar, kyrko-rådets ledamöter samt dessutom fyra eller flere, i mon af behof, vid sockenstämma, för 2:ne år i sender, till distrikt-föreståndare valde medlemmar, till hvilka de inom distriktet hefintlige fattige skulle stå i samma förhållande, som tjenstehjon till husbonde; varande, i sammanhang härmed, serskilda föreskrifter i afseende å fattigvårds-styrelsens åligganden, dess redovisnings-skyldighet samt sättet för ändrings sökande i nämnde styrelses beslut af motionären föreslagna.
Af riksdagsfullmäktigen
Strindlund åter har blifvit vrkadt: att de, löre omförmälda Kongl, förordnings utfärdande, gällande författningar om socknarnes rätt att skydda sig för oskälig fattigvårds-tunga genom vägrad inflvttningsrätt, med de närmare bestämmelser, som, efter ledning af Rikets Ständers underdåniga förslag under den 12 Juni 1841, kunde finnas lämplige, må till deras gällande kraft återställas; att socken-nämnden befrias från all befattning med fattigvårds-styrelsen och att förvaltningen af fattigvården, såsom hittills, enligt kyrkolagen ålägges pastor, dervid biträdd af å sockenstämma valde socknemän, hvilka, tillika med pastor, utgöra fattigvårds-styrelsen; dock att kassaförvaltningen, jemte redovisnings- och ansvarsskyldigheten, må tillhöra pastor med det biträde af kyrkovlirdarne, förlattningarne redan föreskrifva; att en fattigvårds-stadga på dessa hufvudgrunder utfärdas, innehållande en - 4 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JV.o 33. dast allmänna föreskrifter, som af dessa grunder bestämmas, jemte de polis-stadganden, hvarigenom församlingarnes rätt och de understöds-behöfvandes bästa må bringas i skälig jemnvigt, samt de fattige ställas under en mild, men allvarlig disciplin; och att, i anseende till de vidt skiljda förhållanden, som å olika orter jemväl inverka på fattigvården och dess bästa ordnande, socknarne åläggas att, hvar för sig, upprätta reglementen för deras fattigvård, samt att dessa reglementen till granskning och stadfästelse öfverlemnas åt Kongl. Maj:ts befallningshafvande och domkapitlet gemensamt, hvilka auktoriteter å fattigvården borde utöfva en kontrollerande uppsigt.
De anmärkningar emot nu gällande Kongl, förordning om fattigvården i riket, hvilka herr friherre Cederström och riksdagsfullmäktigen Strindlund framställt, och, såsom skäl för denna stadgas upphåfvande, åberopat, förekomma lill större eller mindre del äfven uti de förslag och anföranden, öfrige motionärer, för vinnande af ändringar uti serskilda §§ af omförmälda Kongl, förordning, afgifvit; hvadan Utskotten, för att undgå ett upprepande af deras åsigter rörande detta ämne, ansett det vara lämpligast att först, i ett sammanhang med de öfriga framställningarne, till pröfning och besvarande upptaga herr friherre
Ceder ströms och Strindlunds förslag, i de delar, desamma med de förra kunna ega gemenskap, samt att derefter afgifva serskildt yttrande öfver de af förstbemälde motionärer föreslagna bestämmelser, i den mon sådant kan erfordras och dessa under nämnda granskning icke till pröfning förekommit.
Vid den redogörelse för de öfriga motionärernes anmärkningar, Utskotten nu gå att afgifva, hafva Utskotten, i ändamål att förekomma den alltför stora och tröttande vidlyftighet, som, i händelse de serskilda förslagen, hvar för sig, skolat införas, med afseende å desses utförlighet, varit oundviklig, i ett sammanhang upptagit de hufvudsakligaste af de framställda anmärkningarne och, omedelbart derefter, sina yttranden afgifvit; varande samma ordning härvid följd, som den, uti hvilken de serskilda §§, deremot anmärkningar egt rum, i den Kongl, förordningen förekomma.
Uti 1 § af omförmälda Kongl, förordning har ett tillägg blifvit föreslaget, af innehåll, att föräldrar och barn samt syskon må tillförbindas att, i mon af behof, å ena, samt förmåga, å andra sidan bidraga till hvarandras underhåll.
Funnes icke sådane anhöriga eller mäktade de icke, en eller flere tillhopa, lemna något, eller hela det behödiga understödet, då först skulle socknen eller staden , Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 33. 5 hvaraf den behöfvande vore medlem, utan eller med bidrag af desse anhöriga, lemna en dylik vård och försörjning.
Efter hvad Utskotten inhemtat, var, så väl uti det af kommitterade för fattigvårds—ärendena upprättade, som det af Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag afgifna förslag till stadga om fattigvården i riket, en föreskrift af nyssberörde syftning intagen.
Utskotten äro dock, för deras del, af en, härifrån skiljaktig, tanka, och anse ett stadgande om skyldighet för anhörige att bidraga till hvarandras försörjning icke böra närmare bestämmas i den positiva eller borgerliga lagen.
Att denna, i hvarje menniskohjerta inskrifna, pligt i allmänhet efter förmåga af en hvar utöfvas, lärer väl få antagas.
Några undantag och exempel från förvillade och oupplysta varelser torde icke innefatta giltig anledning till ett dylikt stadgande, hvilket å lagstiftningens sida skulle förråda en oskälig misströstan om religionens och en allmännare spridd upplysnings verkningar på menniskohjertat och skyldskaps-känslan.
Dessa uträtta, efter Utskottens öfvertygelse, vida mera, än som, genom en, kanske ofta nog i stränga händer hvilande, tvångs-lag, skulle kunna åstadkommas.
Vidare har en motionär, enär det i allmänhet vore att antaga, att, inom en mindre krets, fattigdomen säkrare är känd, bättre kan motarbetas och de behöfvande lämpligare, villigare samt med mindre kostnad försörjas och med arbete förses, ansett det vara af vigt, att, till omförmälda §, fogas ett tillägg af den syftning, att det må vara socknarne öppet att, der de så finna för godt, fördela sig i mindre kretsar, som hvar inom sig besörjde den erforderliga fattigvården, för hvars fullgörande socknen dock skulle stå i ansvar, hvaremot de serskilda kretr särne borde, för uppfyllande af deras förbindelser, vara socknen ansvarige.
Ett stadgande af enahanda innehåll hade af kommitterade för fattigvårds — ärendena blifvit tillstyrkt, men, vid pröfning af kommitterades förslag, funno Lagoch Ekonomi-utskotten nämnde tillägg icke vara erforderligt, helst det vore socknarne medgifvet att inom sig ordna fattigvården, på sätt för hvarje samhälle kunde finnas lämpligt; hvarförutan åt ett dylikt stadgande torde gifvas en tydning, hvarigenom hinder för mantalsskrifning, äfven vid flyttning inom socknarne, skulle uppstå.
Af dessa skäl, till hvilka äfven det torde kunna läggas, att, om, i anseende till socknens vidsträckthet eller andra förhållanden, en fördelning i mindre kretsar eller rotar skulle, för närmare uppsigt å fattigvården, vara af nöden, hinder för en sådan fördelning icke förefinnes, destomindre som de uti 3 § 3 mom. intagne bestämmelser synas förutsätta ett sådant förhållande, hafva Utskotten, som 6 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 55. äfven för deras del finna det yrkade tillägget obehöfligt, ansett sig icke kunna detsamma förorda.
Emot 3 § 2 mom. hafva de fleste motionärerne rigtat deras anmärkningar; äfvensom serskildta förslag till förändrad redaktion deraf, i sammanhang härmed, blifvit framställda.
Till följd af föreskriften uti omförmälde morn., vore den juridiska förbindelse att verksamt vårda sig om församlingens fattige, som, enligt föreskriften i 28 kap. 4 § kyrkolagen, kyrkoherden åligger, nära nog upphäfven.
Fattigvården skulle derigenom på ett betänkligt sätt komma att lida, enär denne tjensteman genom sin ställning till församlingen måste anses bäst vara i tillfälle att lära känna den torftiges behof.
Den moraliska pligten fortfore visserligen att vara lika gällande, men denna kunde af olika individer på högst olika sätt upp fattas.
Då, såsom i författningen finnes omnämndt och erkändt, allt fattigunderstöd är en nödhjelp af kristeligt deltagande, synes väl kristendomens förnämsta vårdare inom kommunen hafva bort tillkomma, icke blott ett vilkorligt inflytande på kommunens fattigförsörjnings-angelägenheter, hvilket nu är händelsen, utan såsom en skyldighet få sig ålagdt att härutinnan på ett mera verksamt sätt deltaga.
Den händelse vore icke otänkbar, att en fattigvårdsstyrelse lemnade pastor helt och hållet i okunnighet om dess sammanträden, om sättet för dess behandling af de fattigas sak. samt om den mer eller mindre rättrådiga utdelningen af hvad de behöfvande tillkomme, intilldess det antingen blefve för sent att deri erhålla nödig rättelse, eller ock denna icke kunde, utan långa omvägar och många obehag, verkställas.
Härtill komme äfven, att på många ställen, hvarest, till följd af församlingarnes folkrikhet, fattighjonens antal och mängden af dem, som från andra fattigvårdssamhällen årligen inflytta, det ifrågavarande stadgandet vore snart sagdt overkställbar!, ty huru skulle inom en sådan församling, hvars medlemmar måhända utgjordes endast af allmoge, deribland få voro kunnige i skrifkonsten, en vidlöftig brefvexling, bokföring med flere bestyr, hvilka enligt förordningen ledamöterne i fattigvårds-styrelsen åligga, kunna behörigen handhafvas.
För afhjelpande af dessa, med flera anmärkta, olägenheter, har, bland annat, blifvit föreslaget, dels att fattigvårds-styrelsen på landet må utgöras af kyrkoherden, såsom sjelfskrifven ordförande, af kyrkovärdarne, såsom ständige ledamöter, och derjemte af det antal ledamöter i sockennämnden, hvarje församling, i följd af lokala förhållanden, kan anse nödigt; dels ock att nämnde styrelse skulle bestå af ordförande och högst åtta ledamöter, hvilka å allmän socknestämma för bestämd eller obestämd tid utses, med skyldighet för församlingens pastor och kyrkovärdarne, om de dertill väljas, att i styrelsen inträda, den förre såsom beständig och för protokollet ansvarig ordförande, och de sednare såsom ständige ledamöter Lag- och Ekonomi-Ulskollens Betänkande, N:o 53. 7 och med pastor närmast ansvarige kassaförvaltare; hvarförutan, enligt hvad här ofvan blifvit anmärkt, riksdagsfullmäktige!!
Strindlunds förslag innehaller, att förvaltningen af fattigvården borde åläggas pastor, som deruti skulle biträdas af det antal socknemän, som af församlingen å sockenstämma till denna befattning kunde utses.
Enligt det af kommitterade för fattigvårds-ärendena afgifna förslag till stadga i detta ämne, skulle fattigvårds—styrelsen på landet utgöras af en ordförande, en vice ordförande, församlingens kyrkoherde, såsom ständig ledamot, samt minst fyra andra ledamöter, hvilka, utom pastor, å allmän sockenstämma för en tid af tvänne år utvaldes.
I afseende på denna styrelses sammansättning är det af Rikets Ständer vid 1840—1841 arens riksdag afgifna förslag i så måtto afvikande från kommittcrades, att derutinnan endast stadgas, det kyrkoherden, då han icke är vald till ordförande, eger rättighet alt såsom ledamot i styrelsen deltaga, dä hans embetspligt och behofvet sådant påkalla.
Utskotten, som för deras del äro öfvertygade, att på många, om icke på de Heste, ställen, åtminstone inom fattigvårds-samhällen af mindre omfång och folkrikhet, den af någre motionärer föreslagna åtgärd att från sockennämnden på serskilda för sådant ändamål inrättade styrelser, öfverflytta fattigvårdsbestyret, skulle blifva utan allt ändamål, helst det lärer kunna antagas, att dessa befattningar, under nämnde förhållanden, med få undantag, i allt fall komme att af samma personer innehafvar, hafva i följd häraf ansett sig sakna anledning att motionärernes förslag i denna del understödja.
Deremot hålla Utskotten före, att flera af de nu anmärkta olägenheterhe i väsendtlig mon skulle afhjelpas genom den ändring i fattigvårds-styrolsernes sammansättning, att kyrkoherden, i stället för den honom nu tillagde rättighet att deruti deltaga, då hans embetspligt och behof det påkalla, får såsom en skyldighet sig ålagdt att vara ledamot af sockennämnden vid behandling af ärenden, som röra fattigvården.
Det lider nemligen, efter Utskottens tanka, intet tvifvel, att kyrkoherden, till följd af det embete, han innehar, bättre än någon annan, eger kännedom både om person- och sakförhållanden inom kommunen; och då detta embete tillika ålägger honom, såsom en pligt, att med ömhet och billighet afväga både behofven och utvägarne att dem fylla, är han äfven framför någon annan i tillfälle att medla emellan de skiljaktiga interessen, som i sådane frågor kunna uppträda emot hvarandra.
Af dessa skäl, hvartill ytterligare torde böra läggas det biträde, sockennämnden vid utförande af dess mångfaldiga och mödosamma bestyr i afseende å fattigvårds-angelägenheterne såmedelst skulle kunna påräkna, hafva Utskotten icke tvekat att förorda ett stadgande i den rigtning, som här ofvan antydes.
8 Lag- och Ekonomi-Ulskollens Betänkande, N:<> 33.
Det uti 4 § föreslagna tillägg, att fattigvårds-styrelsen för afhjelpande af de fattiges behof icke skulle ega anlita andra tillgångar, än dem, som blifvit ställda under dess disposition, kan, efter Utskottens omdöme, lätteligen gifva anledning dertill, att styrelsen på ett betänkligt sätt hindras i utöfningen af de åligganden, som blifvit den uppdragna och för hvilkas fullgörande deri står i ansvar.
Utskotten hafva af detta skäl trott sig icke böra nämnde förslag understödja.
I afseende å stadgandena i S § har den anmärkning blifvit gjord, att fattigunderstöd i allmänhet icke bör af styrelsen få utlemnas, förr än den sökandes husbonde deröfver blifvit hörd.
Vidare är vordet yrkadt, att befrielse från de stadgade fattigvårds-bidragen må förunnas fabriksidkare, enär desse redan fingo vidkännas fattigförsörjnings-afgifter af flera slag, hvilka skulle uppgå till ett högst betydligt belopp.
I anledning af dessa förslag få Utskotten erinra, att, derest, på sätt föreslaget blifvit, husbonden skulle om det anmäldta behofvet underrättas och hans svar afvaktas, innan understöd finge lemnäs, ett sådant förfarande, för det fall, att dennes vistelseort vore aflägsen, eller för tillfället ej kunde utan längre omgång och tidsutdrägt utrönas, sannolikt komma att för det understöds behöfvande, utan hjelp emedlertid lemnade, tjenstehjonet, medföra betänkliga följder.
Hvad åter angår frågan om befrielse för fabriksidkare från ansvarighet för antagne arbetares försörjning, samt eftergift af de bidrag till fattig-försörjningen, hvilka, enligt föreskriften i omförmälda förordning, af dem skola utgöras; så hafva Utskotten icke heller ansett sig kunna understödja nämnde förslag, helst grunden för omförmäldta stadganden synes Utskotten fullkomligt rättsenlig.
Den, som af arbetarens krafter hemtat största fördelen, måste nemligen, vid dennes inträffade oförmåga, framför någon annan anses pligtig att till hans försörjning bidraga.
En lindring härutinnan skulle gifva anledning till en i samma mån förhöjd fattigvårdstunga för de öfrige medlemmarne inom kommunen.
Vid jemförelse i öfrigt emellan de föreskrifter i afseende på ålderstegne eller vanföre arbetares försörjning, som förut varit gällande, och dem, nuvarande Kongl, förordning innehåller, lärer någon grundad anledning till klagan öfver förhöjda bidrag i och för de sednares underhåll icke skäligen kunna å fabriksidkarnes sida framställas.
Uti 7 § 5 mom. är ett tillägg föreslaget, hvarigenom samma mom. skulle erhålla följande förändrade lydelse: »om någon genom lättja eller liknöjdhet förorsakar, att hustru och barn sakna försörjning, så att de, till följd deraf, falla fattigvården till last, eger fattigvårds-styrelsen rättighet att utaf en sådan person, af dess arbetsförtjenst - Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 33. 9 förtjenst eller annan dess egendom, erhälla ersättning för sålunda uppkomna kostnader», i förra af seendet genom förbud, vid äfventyr af er sättning s-ansvar för husbonde eller den, som lemnar arbete, att, till annan än styrelsen utgifva lönen eller legan, samt i sednare af seendet genom qvarstad och lagsökning.
Saknar han arbetstillfälle, åligge det fattigvårdsstyrelsen att sådant bereda.
År den lättjefulle och liknöjde försvarslös, förfares i enlighet med 5 § af Kongl.
Maj:ts nådiga stadga angående försvarslöse och till allmänt arbete förfallne personer.
Ilar han försvar och arbetstillfälle, utan att sådant begagna, må han enligt samma lagrum anses och behandlas såsom försvarslös.
Detta vare ock tillämpadt å den, som njuter underhåll af anhöriga, då socknenämnden finner ordning och allmän säkerhet det påkalla.
Vidare har blifvit anmärkt, att den ersättning, hvilken, uti omförmälda mom. blifvit fattigvårds-styrelsen tillagd, svårligen lärer kunna erhållas, helst en lättjefull person, hvars hustru och barn falla fattigvården till last, oftast torde sakna annan tillgång, än sin arbetsförmåga, hvilken af honom föga eller intet användes.
Det ändamål, som åsyftats, hade, efter motionärens förmenande, säkrare kunnat ernås, derest uti den ifrågavarande förordningen ett stadgande influtit, hvarigenom fattigvårds-styrelsen icke endast blifvit berättigad, utan äfven tillförbunden, att i tid och medan tillgångar ännu funnos, hos vederbörlig domstol yrka förmynderskap för sådane personer, hvilka genom lättja, liknöjdhet, fylleri och misshushållning, eller hvad annat det vara må, så tillställa, att hustru eller barn framdeles måste falla fattigvården till last.
Det af Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag afgifna förslag till stadga om fattigvården i riket, innehåller uti 13 § 5 mom. följande bestämmelse i förevarande fall: »om arbetsför person genom lättja eller liknöjdhet förorsakar, att hustru eller barn sakna försörjning, så att de, till följd deraf, falla fattigvården till last, eger fattigvårds-styrelsen att hålla sådan person till arbete, genom utöfvande af den husbonderätt, som andra fattighjon äro underkastade och anlitande af den exekutiva maktens biträde, om så erfordras».
Genom detta stadgande var således den lättjefulle och liknöjde personen försatt i samma ställning till fattigvårds-styrelsen, som den, hvilken var i åtnjutande af full fattigförsörjning.
Uti den utfärdade förordningen åter är fattigvårds-styrelsens husbonderätt inskränkt endast till sådane personer, som för hustru eller barn en sådan försörjning åtnjuta; hvaremot emot dem, hvilka genom lättja och liknöjdhet förorsaka att hustru eller barn falla fattigvården till last, styrelsen icke eger annan Bih. lill B.
Prot. 1847 och 18.18. 7 Sami. 2 Afd. 8 Baft. 2 10 Lag- och Ekonomi-Ulskollens Betänkande, iV.o 33 rättighet sig tillerkänd, än den, att för sålunda uppkomna kostnader af den lättjefulles eller liknöjdes arbetsförtjenst eller annan dess egendom erhålla ersättning.
Då emedlertid, på sätt ofvan blifvit anmärkt, en sådan lättjefull och liknöjd person, hvarom här är fråga, för de flesta fall lärer sakna annan tillgång till gäldande af en dylik ersättning, än dess arbetsförmåga, och denna icke heller lärer för sådant ändamål blifva använd med mindre han dertill lagligen för— bindes, torde annan utväg till betryggande af fattigvårds-styrelsens rätt härutinnan icke återstå, än att dylika personer ställas under enahanda kategori med dem, hvilka uti 1 mom. omförmäias, eller under styrelsens husbonde-välde.
Utskotten, som, för deras del, ansett de i öfrigt framställda förslagen vara för ändamålet mindre lämpliga, hafva deremot trott sig böra uti förevarande mom. tillstyrka en ändring i nu anmärkta syftning.
Det föreslagna tillägget uti 8 § i mom. innefattar endast ett, efter Utskottens omdöme, behöfligt förtydligande af hvad i detta hänseende redan finnes stadgadt
Uti 9 § af den Kongl, förordningen stadgas: »Då någon intages i fattighus eller till full fattigförsörjning, skall allt hvad personen då eger, tillfalla fattigvården, hvars styrelse eger oinskränkt rätt alt det använda.
Om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet då upphör.»
Härtill har blifvit yrkad t ett tillägg af innehåll, att, der fattigvård för personen, af sistnämnde skäl, upphör, denne må vara pligtig att lemna kommunen full ersättning för det understöd, han längre eller kortare tid åtnjutit.
En bestämmelse af enahanda syftning, var, uti det af Rikets Ständer afgifna förslag, intagen; och Utskotten, som äfven, för deras del, anse ett dylikt stadgande icke böra saknas, helst denna ersättningsskyldighet, jemte det den är i hög grad billig, tillika torde förekomma missbruk af fattigvårdens anlitande, hafva, i följd häraf, uti omförmälde § tillstyrkt ett tillägg af det innehåll, som här nedan inhemtas.
Hvad uti 1 mom. af 10 § finnes stadgadt, rörande beriiknings-grunden för de tillskott, hvilka för fattigvårdsbehofvens afhjelpande, utöfver de bestämda personella bidragen, ytterligare kunna erfordras, har utgjort föremål för flera anmärkningar.
Jemte förmenande att nödig föreskrift saknades, huruvida hemmans förmedlade eller oförmedlade mantal horde läggas till grund för utgörande af dessa tillskott, har tillika af flere motionärer det yrkande blifvit framställdt, att, i stället för denna beräkningsgrund, det fastigheten åsätta taxeringsvärde må såsom norm i detta hänseende antagas.
Med hänsigt till den stora olikhet i afseende på godhet, egovidd och allmänna onera, som emellan hemman inom olika trakter Lay- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 55 11 af samma församling, till och med inom samma by eller skifteslag, förekomma, kunde, efter motionärernes förmening, den nu gällande beräkningsgrunden eller hemmantalet, vare sig det förmedlade, eller det oförmedlade, aldrig anses såsom ett rättvist uttryck af innehafvarens förmåga att bära dessa afgifter.
Denna omständighet, i förening med den åsigt, att en likstämmighet med hvad, i fråga om tillskotts-afgifter till folkskole-lärares aflöning, redan funnes föreskrifvet, härutinnan lämpligen bordt iakttagas, har föranledt en af motionärerne, att föreslå, det enahanda bestämmelser, som uti Kongl, stadgan om folkundervisningen den 18 Juni 1842 i dylikt fall äro meddeldte, äfven må, för utgörande af ifrågavarande tillskott, antagas.
Efter hvad Utskotten inhemtat, var af kommitterade för fattigvårds-ärenderna, rörande beräkningen och fördelningen af omförmälda bidrag, föreslaget ett så lydande stadgande: »Hvad härutöfver erfordras, tillskjutes af samhällets sjelfrådande medlemmar, som hvarken stå under annans husbonde-välde, eller i och för sitt hulvudyrke hafva arbets-skyldigliet hos annan, samt fördelas dem emellan efter beloppet af den, en hvar, för sista året, påförde bevillning för lön, egendom och rörelse.
Uti det vid 1840 och 1841 årens riksdag afgifna förslag till stadga om fattigvården, hade Rikets Ständer, med afvikande från hvad kommitterade sålunda tillstyrkt, antagit den grund för utgörande af ifrågavarande tillskott, hvilken uti nu gällande Kongl, förordning är bibehållen.