Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana voro de Fredmans-föredrag, som i Upsala, för något öfver trettio år sedan, gåfvos af ett litet sällskap, hvars ledande ande var den sedermera genom sina ”Rese- Anteckningar” så allmänt och älskligt bekante Kernell.
Ofta voro dess medlemmar costumerade såsom Movitz, Mollberg, Wingmark, och så vidare; äfven Ulla Winblad föreställdes då af någon dertill utklädd spädare yngling; och de beledsagande tonverktyg, som i dessa dikter omtalas, hördes dervid alltid eller mestadels i samverkan.
Hufvudvigten låg dock på Kernells sång; och från den kunde man hämta idealet huru Bellman bör sjungas.
Någonting i detta slag sannare, ädlare, fullkomligare, kan åtminstone jag ej tänka mig.
Hade man engång hört och sett honom, undgick man näppligen, att af alla andras konstprof i samma väg finna sig otillfredsställd.
Också var han till detta värf utrustad så, som hade han af den bortgångne Skalden varit dertill enkom begärd och beställd.
Med utmärkta gåfvor för sång och mimik förenade han en ovanlig skönhet, som äfven under den löjligaste förklädnad alltid framblickade, och som derigenom omotståndligt hänförde, att den sjelf var blott ett genomskinligt flor för den sällsyntaste och renaste själsfägring.
Åsynen och medvetandet häraf stämde, genast vid hans framträde, åhörares sinnen för något högre, än blotta burlesken ensamt såsom sådan.
Från begynnelsen till slutet hade hans föredrag i sigte det poetiska af dessa qväden, med jemnlik och jemnfördelad uttrycks-makt för alla dess beståndsdelar: den musikaliska tonfröjden, den dramatiska åskådligheten, den naiva målningen, den yrglada leken, den i uppenbara löjen och halfgömda tårar vexlande humorn, det djupa emellanåt frambristande vemodet, – nedifrån sjelfuppmuntrings-ropet
”Å, gråt för tusan!
Hjerta, lef,
Och visa, att du andas”!
upp till längtnings-känslan af den fängslade fågel, som
”Fast hans lunga orkar sjunga, dock sig sjelf förtär”; –
och allt detta, utan att dervid låta den öfverdådiga komiken i ringaste måtto komma till korta, eller förbigå ett enda af jemväl de betänkligaste bland dess upptåg och infall; ty de halkade så flygtigt undan i den etherdoft, som breddes öfver det hela, att ingen betänkning hann vid dem fästa sig.
Sådan var hans personlighets magiska verkan.
Dithyrambens hänryckning, som strålade i hans uppsyn, var hvarken Silenens, eller Faunens, eller ens den vackra Bacchantens; den unge sångarn tycktes vara ynglingen Dionysos sjelf, men med himmelsklarare ögon och englalikare anletsdrag.
När man såg dessa ögon, fann man i blinken det skaplynne begripligt, hos hvilket ingen berusning af
”Nymfer och friskt kalas,
Vällust i blod och glas”,
någonsin förmådde qväfva toner, lika de följande:
”Du lefvande Gudom, du eviga Ljus!
Upptänd i mitt hjerta din låga;
Min bäfvande anda lyft upp ur sitt grus,
Och vårda min lilla förmåga.
Förlossa den fångne, som suckar och ber;
Förklara det öga, som dunkelt dig ser;
Och skåda ditt verk uti plåga”148!
Med få ord: en bättre commentator har Bellman aldrig ägt; och jag vågar påstå, att hvar och en, som fick bivista dessa sångfester, lärde sig fullt förstå den förunderlige skalden.
Tyvärr! ehuru de egentligen voro symposier helgade åt Apollo, och ehuru
Kernell sjelf af alla närvarande drack minst, blottställde dock det myckna sjungandet hans bröst för ansträngningar, hvilkas vådliga följder snart nödgade honom att fly till ett sydligare luftstreck.
Han sökte der helsan, men fann döden; och sin konst tog han med sig i grafven.
Det sista gäller äfven om en annan högtbeprisad Bellmanid, Raab: hvilken jag aldrig fick tillfälle att lära känna såsom sådan; ehuru jag eljest, och innan hans rykte i detta afseende var börjadt, sett honom spela en och annan komisk rol alldeles förträffligt.
Att han var
Kernells öfverman i mimiskt konstnärskap, är möjligt; om han var det i total-speglingen af Fredmans-dikternas anda, måste jag lemna derhän, då jag ingen jemförelse kan anställa.
Om hans läromästare Hjortsberg bör jag kanske icke dömma från den enda gång, då jag såg och hörde honom föredraga Telje-visan, jemte ett par af hennes syskon.
Han gjorde det ypperligt, på visst sätt – nämligen såsom en stor skådespelare: men tonernas innersta trollmakt låg ej inom hans förmåga; och synbar var benägenheten, om ej att gifva ensidig öfvervigt åt det komiska såsom blott och bart komiskt, åtminstone att välja endast sådana stycken, i hvilka lustspelarns konst fann för sig det mesta utrymmet.
Hvad på skriftlig väg kan uträttas till spridning af ett fullständigt begrepp om Bellman, har företrädesvis blifvit befrämjadt af Kernells slägting, den – till Svenska Kyrkans och Svenska Vitterhetens oersättliga förlust – likaledes tidigt hädangångne Sondén: genom utgifvandet af skaldens verk i den af sex delar bestående upplaga, som kallas ”Valda Skrifter af C. M.
Bellman” 149, och som i allo påminner om den omsorg, ur hvilken de bästa upplagorna af forntidens auctores classici framgått.
Man skönjer genast, att hon är ett verk, icke af någon halfvitter handels-spekulation, utan af en för sjelfva saken oegennyttigt nitälskande kärlek, fullt vuxen sitt företag genom grundlig bildning, sällsynt litterär-historisk kunskap och en måhända ännu sällsyntare noggrannhet, som från det största till det minsta lika oförtrutet utsträcker sig.
Denna upplaga är så ändamålsenlig genom sin utgifvares klara uppfattning af Bellmans personlighet, så tillförlitlig i läsningen, jemförandet, aftryckandet af skrifter och handskrifter, så rik på varianter och ändtligen på upplysande anmärkningar af alla slag, att hon icke af någon sannskyldig vitterhets-vän, och allraminst af någon sannskyldig Bellmans-vän, kan umbäras.
Det musik-bihang, hvarmed hon blifvit begåfvad 150, ökar ytterligare hennes värde och de sakrika upplysningarnas antal.
Af sig sjelft förstås alltså, att en sann minnesteckning af Bellman har blifvit möjlig först genom henne.
Detta må ock vara hennes försvar mot det eljest behöriga klander, att hon rätteligen hade bort kalla sig ”samlade skrifter”.
Ty väl kan icke nekas, att de stycken, som blifvit uteslutna, visst ej skulle fylla många ark, och att således det i anmälningen utlofvade ”urvalet” har bekommit ett omfång, som betydligt öfverskrider den ästhetiska synpunktens utstakningar; men den biographiska synpunkten har alla skäl, att med det rikliga sammanförandet vara belåten.
Sjelf förklarade Utgifvarn benämningens orsak vara den, att han ansåg sin samling ”endast såsom förberedelse till en fullständigare”; hvilken, utom annat, äfven borde innehålla alla erforderliga ”underrättelser om de i dessa skrifter förekommande personer, orter, klädedrägter m. m., jemväl, så långt ske kan, åskådliggjorda genom chartor och teckningar, samt först och främst alla dithörande ännu outgifna melodier, som ännu, möjligen, kunna igenfinnas”.
Blott ett är härvid glömdt: i en sådan upplaga borde vi ock se afbildas åtminstone några af de hos en och annan samlare befintliga och i sitt slag karakteristiska pennritningar, dem Skalden ej sällan roade sig att kasta på papper och skänka åt sina vänner 151.
Rättast borde kanske två goda Bellmans-upplagor tillvara bredvid hvarandra: en, i slik mening fullständig; och en, som verkligen vore (ur ästhetisk synpunkt) ”urvald”, eller inrymd allenast åt hans egentliga poesi; d. v. s. blott åt sådant, som framter denna endast i dess obemängda och oafmattade skönhet.
– Men huru man än härom må tänka: så står om Sondéns upplaga oföränderligen fast, att blott den, som är ”litteratör” i detta namns ädlaste bemärkelse, förmår åt ett stort skaldesnille uppresa så värdig minnesvård.
Men det tillhörde Bellmans ära, att ej blott förtjena, utan äfven förvärfva, ännu en annan: en i bronz förevigad hyllning från hans landsmän, från svenska nationen sjelf.
Lundarne och stränderne af Stockholms Djurgård, vidtberömda för en fägring, som i hans tid ännu var mindre ofredad af det påträngande stadslifvets inkräktningar, äga för diktens älskare jemväl det behag, att i föreställningen återkalla de dagar, då man der – såsom gamle män berättat – ofta såg mellan trädstammarne den gula öfverråck skymta, under hvilken Bellman på ensliga stigar bar sin mandolin, att i det gröna välja sig en lägerplats för besök af sångens andar.
Ingen lämpligare nejd för en stod till hans åminnelse kunde väljas.
Oförgängligt tackvärd är den trefaldiga samverkningen dertill: af det talrika sällskap, som fattade beslutet och sammansköt medlen; af den ridderlige Konung, som, sjelf deri deltagande, äfven af sitt vackra Rosendals ägor upplät det för ändamålet lämpligaste ställe; af den ädle konstnär 152, som så lyckligt utförde sitt uppdrag och med afböjande af hvarje annan vedergällning, än nöjet att sålunda bidraga till förherrligandet af Bellmans minne.
Det är deras verk, att nu, i en halfkrets af Djurgårdens ekar, hans kolossala bröstbild nedblickar på vandrarn från sin fotställning af granit, med sitt af vinrankor bekransade hufvud, sitt af träffande likhet utmärkta anlete; för att ännu, och framgent, gifva sångens
”Helgd åt dessa kullars gröna runder,
Dessa lugna vikar, skumma lunder, –
Helgd åt nöjets, hvilans, diktens stunder,
I dina skuggor, du vanliga park”!153
Det var på aftonen af den 26 Juli 1829, som denna bild aftäcktes med en sjelf i hvarje hänsigt betydningsfull högtidlighet.
Hela dagen hade moln hotat med oväder och ihållande regn: men de försvunno i mån af qvällens annalkning; det visade sig, att Naturen ej kunde glömma den sångare, som så ofta och så makalöst besjungit hennes fägring.
Ändtligen sågs himlen fullt ren; alla ansigten klarnade med den; en den skönaste sommarafton stämde alla sinnen till glädje.
Öfver den vida trakten, så fjerran som nära, hvimlade en oöfverskådlig folkskara; vagnar, med festliga gäster från hufvudstadens vackra verld, glänste i grupper och rader; ingen enda plats fanns tom i närheten af den kring minnesvården dragna omhägnad af granris och löf, inom hvilken ledamöterne af föreningen för dess upprättande hade samlat sig.
Utsigten från detta skrank kan ej med ord målas: till höger den vidsträckta bergsluttningen, helt och hållet af menniskor öfverklädd; till vänster, en tafla, ej mindre rik; i fonden, folkmassor i olika rigtningar på kullarnes afsatser och spetsar, än stillastående, än rörliga, i brokigt hvimmel ända från det fjermaste afstånd.
Bland sjelfva föreningens medlemmar var äfven Skaldens yngste son; på den läktare, som för enkom inbjudna åskådare var i grannskapet uppbyggd, sågs i främsta rummet hans högtbedagade maka, – dit ledsagad af hans personlige vän Hjortsberg, – och, vid hennes sida, den gamle läkaren Professor Blad, den ende qvarlefvande af hans egentliga ungdomsvänner 154.
Klockan 7 anlände från Rosendal Konungen och Kronprinsen till häst, med en lysande svit, under från alla nejder skallande hurrarop, och täcktes hålla nedanför den gröna omhägnaden.
Nu öppnades högtiden.
Från berget till höger uppstämdes af valdthorn melodien till ”Opp, Amaryllis! vakna, min lilla”, vid ord, som fyrstämmigt afsjöngos af fyrtio framför monumentet stående amatörer, och besvarades från venstra sidan af Svea Gardes regements-musik.
Sedan denna chorsång upphört, framträdde föreningens ordförande, Friherre Åkerhjelm, som i ett vackert tal, enkelt och kort, angaf aktens betydelse; derefter, på gifvet tecken, afhöljdes i en blink den efterlängtade bilden.
En löpeld af hänryckning genomfor skarorna; från den spegelklara viken sände färgrikt bevimplade skepp sin hyllning med kanondunder; och omedelbart inföll, på melodien af ”Storm och böljor tystna re’n”, den nyssnämnda choren med en ny lofsång, som följdes af ännu en, hvars melodi var lånad från ”Blåsen nu alla”.
Nu begåfvo sig
Konungen och Kronprinsen inom skranket, närmare upp till stoden, mellan leder af det derstädes befintliga sällskapet, som genast med Folksången helsade dem.
Då de höga personerne kommit uppföre planen, blottade de sina hufvuden inför den odödlige Folkskalden, och gjorde en rund omkring hans vård; hvarefter Konungen lät föreställa sig hans maka och son, dem han båda tilltalade med de nådigaste ordalag.
Det uttryck man vid allt detta såg måladt i anletsdragen af en Monark, lika djupkänslig för ärans sublimaste och för familje-bandens ömmaste rörelser, hela denna hans aktningsgärd, i nationens åsyn gifven åt ett af dess yppersta snillen, genomgrep alla närvarande med en själslyftning, hvars fröjdeskri, sedan han med sin omgifning aflägsnat sig till en lustbyggnad der Drottningen och Kronprinsessan sig befunno, ännu länge genljudade öfver skog, berg och dalar.
Nu vidtog en särskild sång för Bellmans Maka; och derefter begaf sig det sällskap, som hade tillställt högtiden, till Djurgårds-slätten.
Öfverflödigt vore här att beskrifva den festmåltid, som der under tre stora tält var för trehundrade personer anrättad, och som njöts under fullklingande tonspel från Första Gardets musik-corps, vid afsjungande af skålar för Konungen, för Skalden, för hans Maka och Son, för Byström, för de män, som haft ombestyret af monumentets uppresande.
Nämnas må blott den smakfulla, i midten af största tältet anbragta dekoration, som företedde Skaldens af Sergel förfärdigade och nu af en rik lagerkrans omslutna medaljong, samt ofvan denna en med friska drufvor omlindad gyllne lyra, och vid foten hans egen från fädren ärfda cittra eller mandolin, omvirad af murgrön.
Först efter midnatten åtskildes sällskapet, sedan det gjort en vandring till minnesstoden, och från densamma, i en omkring den sluten ring, tagit ett allmänt sångens afsked.
– Sådan var denna Bellmans triumf; af det dåvarande Sveriges utmärktaste män i litteratur och konst nästan mangrannt bivistad.
Fornsagan derom skall efterverlden med nöje höra; och säkerligen då äfven gladt upprepa de sköna ord, de förträffliga verser, som till dess chorsånger och skålar diktades af två skaldebröder155, med broderlig täflan.
Blott en enda ärebevisning återstod, – en, som kanske af mången väntats tidigare uppfylld: den, att af det vittra Samfund, som var den Tredje Gustafs stiftelse, och som redan under sina första år offentligen betygade sitt erkännande af ”Bellmans sällsynta snille”, omsider bedömmas jemväl i hela sin skaldestorhet, med en alltså både högtidligare och fullständigare hyllningsgärd.
Äfven denna har blifvit gifven.
Akademien, sedan hon lyckats utspana och för efterverlden beteckna den i förgätenhet fallna platsen af hans graf, har ock på en skådepenning låtit afbilda den längesedan ofvan molnen uppflugne svan, som i sin Gustafs dagar lät öfver Sverige ”nya skaldeljud frambrusa i djerfva dithyramber” 156.
Det vådligt hedrande uppdrag, att i ett beledsagande ”minne” förklara meningen häraf, kom genom en egen händelsernas fogning att lemnas åt en med både Kernell och Sondén lika närbeslägtad man, som just i umgänget med dem hade erhållit det yppersta tillfälle, att till fullmognad utveckla sin åsigt af Bellmans lif och skaldskap.
Rättmätigt hördes fordom i nyssbemälta samfund Schröderheim instämma med ”Plinius, som erkände för Gudarnes yppersta gåfva den dubbla förmåga, att göra hvad som förtjente beskrifvas, och att skrifva hvad som förtjente läsas” 157.
Att Bellman har gjort bäggedera nästan utan all kamp och möda, frånröfvar det ej en hårsmån af dess förtjenst.
Men den, som förmått så framsjunga sitt folks både lekfullaste och djupaste toner, så lefva i dess hjertan, så klinga på dess läppar, har dermed ock tagit ett så stort förskott på äreminnet, att detta mäktar med ingenting öka ett sådant föremåls glans; och att minnets anspråkslösare teckning får vara nöjd, om den blott i ringaste måtto har ökat dess – begriplighet.
Sid. 26.
Divertissementet ”Värdshuset” blef ”på Kongl.
Theatern” (förmodligen på Bollhuset) uppfördt 1787 under titel af ”Kärsö Värdshus, Divertissement i en akt” (Jfr Valda Skrifter Del.
VI, sidd. 101, 360).
Jag har hört berättas, att Hjortsberg deri haft någon rol.
Sid. 27.
Att Kexél var medarbetare i tidningsbladet ”Hvad Behagas”, är åtminstone i hög grad sannolikt.
Sidd.
41, 42 m. fl.
Flera beskrifningar på Bellmans personlighet hafva meddelats mig från män, som sjelfve med Skalden lefvat och umgåtts.
Den sednaste härrör från den ej längesedan aflidne Commissarien och Lån-Bibliothekarien Westman.
Enligt honom, var Bellman bleklagd; i allmänhet tyst och stilla; hade ett tänkande, nästan grubblande utseende; drog aldrig på munnen, när han sade ett infall; träffades ofta i en gul öfverråck, hvarunder han plägade bära mandolinen (cittran); sågs i sin klädsel mestadels tarflig, stundom knappt detta, men alltid snygg.
– I allt hufvudsakligt, har jag funnit samtliga dessa beskrifningar öfverensstämma; blott med sådana skillnader, som alltid uppkomma genom olika individuers sätt eller tillfällen att uppfatta samma föremål.
Så qvarlefde han t. ex. i Häffners minne klarast (och nästan uteslutande) såsom upprymd, sjungande och improviserande.
Sid. 47.
Original-upplagan af Hallmans ”Tillfället gör Tjufven” (tryckt 1783 i Kongl.
Tryckeriet) har en förteckning på de personer ur Hof-cirkeln, hvilka först gåfvo detta stycke på Ulriksdal.
Der står:
”En Marktschreier ........
Hof-Sekreteraren Bellman”, som var ensam ofrälse bland de spelande; hvilka eljest utgjordes af Gust.
Maur.
Armfelt, Grefvinnan Löwenhjelm (född Fersen) o. s. v.
En af mina vänner har hört Hjortsberg säga, att Bellman hade sjelf skrifvit åt sig Marktschreierns rol.
Likväl öfverstiger den ingalunda Hallmans krafter; och i dennes ”Skeppar Rolf” förekommer en dylik redan förut.
Sid. 50.
En Fändrik Morian hade 1779 på en källare företagit sig det oråd, att göra narr af Bellman.
Den härigenom förvärfvade välförtjenta (och i det årets Stockholms-Post – fastän utan titel – införda) snäsan, som i Prof. Blads samlingar uttryckligen bar öfverskriften ”Till Fändrik Morian som förolämpat
Bellman på en källare”, har för vår sednare krigshistoria en viss märkvärdighet genom sin profetiska afslutning.
Poemet lyder så:
I Monomotapa jag på ett värdshus satt,
Och hade kappan om, för det jag mådde illa,
Drack eljest ett glas vin, men teg som muren stilla;
Men väcktes ur mitt lugn af salfvor utaf skratt.
En Morian, med fjädrar i sin hatt,
Sin martialska röst lät höra:
Han pekade på mig, och såg förfärlig ut.
Jag frågade min värd till slut:
”Månn’ jag så mycken fröjd den unga Herrn kan göra?
Det skulle fägna mig, minsann!
Ser jag så rolig ut”? – ”Å, Herre”, svarar han,
”Han är en Morian; bör ni deröfver undra?
Sin spegel han i fickan bär,
Och skrattar jemt åt den, som honom olik är.
Ack! slika narrar ha vi hundra;
Se, tvenne 158 sitta der!
På käringar att voltigera
Och genom blåsrör lossa skott,
Är, hvad han hittills har förmått:
Och bör man, i hans år, af honom fordra mera”?
”Men”, föll jag in, ”hvad är hans syssla då”?
Min värd i mössan tog, och svarade mig så:
”Ni kan det se, om er behagar;
Ty af den lans, det koger som han bär,
Begrips, att han en hjelte är.
Gud gifve frid i våra dagar”!
Olyckan var, att Gud icke gaf frid.
Det har nämligen all sannolikhet, att denne ”hjelte” är densamme, hvilken längre fram – först under Gustaf III, sedan under Gustaf IV Adolf – fick utsökta tillfällen att ådagalägga, huru Sverige ägde ännu ett ämne, värdigt att af den sednare begagnas till Commendant i Sveaborg eller Öfverbefälhafvare för Finska Arméen 159.
Sidd. 53–61.
Om melodien till ”November den femtonde dagen” är eljest det rykte gammalt och ännu gängse, att den skall vara hämtad från Rousseau.
Att den är fransk, kan åtminstone ej sättas i fråga.
En af mina vänner har i Paris, år 1836 eller 1837, hört den på Théâtre de Vaudeville.
Samme vän hörde då äfven, på Théâtre des Varietés, melodien af ”Solen glimmar blank och trind”.
Motivet till ”Käraste bröder, systrar och vänner” hafva somlige musik-kännare tyckt sig igenfinna uti inledningen, för obligat valdthorn, till dryckes-chören i Händels ”Alexanders-fest”.
Att denna var känd af Kraus, är säkert; troligen var den det äfven af Bellman.
Uppgiften på sid.
56 synes mig kunna rätteligen härmed sammanjemnkas.
– Mindre oväntadt, än att en sådan melodi blifvit använd till en ”andlig” sång, skall det väl förefalla, att samma kännare hafva funnit motivet till ”Hvila vid denna källa” härleda sig från en chör i Pergoleses himmelskt sköna Stabat Mater, – ett musikverk, som fordom i Sverige ofta uppfördes.
De melodiska satserna till dessa ord i Mollbergs barnsöls-bjudning:
”Kan du begripa, hvarthän du skall fara?
Nej, det begriper jag inte, min bror!
Jo, du skall ut i galopp och förklara
Verlden en nyhet, och helsa från Mor” –
röja, oaktadt sin egenhet, ett synnerligt slägttycke med begynnelsen till chören vid raffel-lådan i Meijerbeers Robert le diable.
Meijerbeer skulle kännt Bellmans melodi, – och det för mer än tjugu år sedan, – kan svårligen antagas.
Möjligtvis äga båda dessa musikstycken ett gemensamt ursprung.
Att ”Telje-visan” har nära nog samma början, som en bekant visa i ”Lilla Matrosen”, synes – då le petit Matélot, af Gaveaux, först 1795 blef uppförd i Paris – likaledes leda till förmodan om något äldre, för både Bellman och Gaveaux gemensamt original.
Härtill kommer, att en af mina vänner har i en gammal fransysk visa återfunnit hela Bellmanska melodien, – blott med undantag af grymtningen.
Enligt ett yttrande af Crusell, skall antingen Kraus eller Vogler haft någon del i Telje-visan.
Kanske har denna andel bestått just i grymtningens musikaliska behandling; som troligen öfvergick Bellmans techniska förmåga.
Inskränkte sig Bellmans efter- och ombildningar till musiken endast?
– Hans afgjorda öfverlägsenhet i både uppfinning och framställning, hans äkta svenskhet i blick, ton och färg, hans stora originalitet (kort sagdt) i det hela, kunna äfven i afseende på orden ganska väl sammanbestå med ett fritt bearbetande af utländska anledningar.
Hela Sverige känner ”Gubben Noach”.
Men hvem tänker ej ovillkorligt på denna visa, när han hos en Fransman, Olivier Basselin, träffar följande för flera hundra år sedan sjungna stroph:
”Que Noe fut un patriarche digne!
Car ce fut luy, qui nous a planté la vigne
Et but prémier le jus de son raisin.
O le bon vin”!
När man föröfrigt hos Bellman stundom påminnes om vissa i gamla fransyska dryckesvisor förekommande egenheter – såsom t. ex. hans
..... bedra,
A, a, a, a”!
som i visan ”Om ödet mig skull’ skicka” motsvarar en forntida fransysk bacchanals
....... ”chanterie,
I i i i i e”: –
så bör man likväl ihågkomma, att förebilden härtill är ännu äldre, och träffas i vissa latinska medeltids-qväden.
Sidd. 78, 79.
Leopold, som berättade att Bellmans natur var ”finkänslig och ofta melankolisk”, tillade äfven, att han var till och med ”nödbuden att dricka”, och att han desto hellre sökte undvika det, som han ock lekamligen befann sig illa deraf.
Härvid bör dock anmärkas, att förhållandet väl icke var alldeles detsamma under de yngre åren, då Leopold ännu ej med honom umgicks, eller åtminstone ej på någon förtrolig fot 160.
Under sitt tidigare hvardagsumgänge med Kexél och Hallman drack han tvifvelsutan, om än icke mycket, dock mera, än Leopold af sin bekantskap kunde intyga.
Å andra sidan skönjes, att Bellmans diet börjat bli ”nykter” långt tidigare, än den beskedlige Gjörwell antog.
– Med nämnandet af ”Bacchi Port” är föröfrigt ej meningen, att tilldömma detta stycke något synnerligen poetiskt värde.
Blott första strophen deraf bär stämpeln af Bellmans snille, ehuru osnygg taflan är.
I sitt hela, är det ett ibland dem, som i en samling af Bellmans dikter ganska väl kunde umbäras.
Sid. 103.
Huru lätt det Komiska slår öfver i och förvandlar sig till ett Tragiskt, visar sig kanske ingenstädes i en så påtaglig och fullständig bild, som i Don Quixotes – på samma gång högst komiska och högst tragiska – person.
Noga betraktad, är den till och med ännu mera tragisk än komisk.
Derjemte ådagalägga både han och hans Sancho, på olika vis men dock lika klarligen, huru föga möjligheten, att i ett visst afseende bli narr, uteslutes af ett i andra afseenden utmärkt förstånd.
Don Quixote är icke blott i sjelfva sitt ”irrande ridderskap”, under alla dess löjligheter, en oafbrutet aktningsvärd karakter, i hvars inre den ridderlighet, som blir en galenskap genom sin utöfnings förutsättningar, lefver med den ädlaste sanning; han är tillika i allt, som ej omedelbart berör hans fixa föreställningar, ett mönster af vishet.