Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gör mig i sanning ledsen att andra skola plikta för min dumhet, men jag kan icke och vill icke presentera mig sjelf.
Att damerna skulle vara värst i sina angrepp emot stackars Tardif finner jag helt naturligt; den som lidit ett nederlag bör aldrig vänta sig skonsamhet från det hållet.
Härmed sändes, som ni ser, ett par mindre bitar, som jag är djerf nog att bedja er genomläsa, men tro för all del icke att jag längtar att få öfverlemna dem i allmänhetens händer; jag vill endast bedja er säga mig er mening.
Att de äro »gröna» äfven dessa, inser jag ju nog, men jag kan ej lita ensamt på mitt eget omdöme, emedan jag i allt är så färdig att misströsta om min egen förmåga.
I mitt eget sinne är nog bilden hel och klar, men så fort jag vill utarbeta mitt ämne, begränsa och åskådliggöra bilden, då är det som om den splittrades af detta försök, den förvirras, vanställes, förvrides – hvarför?
Jag vill gå framåt men tycker mig gå baklänges.
Ert sista bref lät på sina ställen mycket mer uppmuntrande än jag hoppats efter allt hvad ni måst fördraga för min skull, men jag fruktar att ni varit alltför skonsam, eller med andra ord, att ni låtit medlidande med mig förleda er att vara för mild i bedömandet af mina författareanlag?
Om ni visste hur varmt jag älskar sanningen, om ni visste hur rädd jag är för att hysa för stora tankar om mig sjelf och hur mycket välment uppriktighet jag kan tåla vid, så skulle ni aldrig draga i betänkande att säga mig er mening rent ut.
Jag vill icke bli någon dålig författare; kan jag icke hafva hopp om att kunna gå framåt så vill jag icke skrifva mera; mig gör det ingen glädje att se mina opus tryckta, ty jag har ej af fåfänga försökt att skrifva.
Jag älskar konsten för dess egen skull, ej blott för det hon åt en och annan skänker lager eller guld; jag älskar den emedan det ligger i min natur och jag kan icke annat, jag skulle kunna egna hela mitt lif deråt (och kanske känna mig lycklig deraf) men om hindren för dess utöfvande skulle befinnas oöfverstigliga, då ville jag ej en minut längre sträfva i denna riktning.
Jag kan ej klart uttrycka mig, men kanske ni förstår mig ändå?
Att jag ej helt och hållet saknar anlag, derom är jag sjelf öfvertygad, men om dessa löna mödan att odlas, det är jag långtifrån säker på; äfvenså om det är en möjlighet att i mina trånga, tvungna förhållanden samt med mina små tillgångar, hvilka ej tillåta mig att genom resor och studier utbilda dessa anlag, ändå ega någon utsigt till framgång.
Jag har varit mångordig samt talat uteslutande om mig sjelf, förlåt mig detta och blif icke ond på mig för det jag så snart åter besvärat er.
Jag behöfver väl icke säga att jag vore tacksam om ni ville bevärdiga mig med ett svar på samma gång ni återsänder mina profbitar, samt att jag med spänd väntan afvaktar detta svar.
Det må utfalla hur som heldst, jag är och förblir dock
Er förbundne Ivar Tardif.
Korrespondens med Edvard Bäckström.
Korrespondensen med d:r Herslow hade afstannat.
Tiden hade gått och den outtröttlige Tardif hade sökt nya utvägar.
I annotations-almanackan för 1878 finnes under rubriken »anteckningar från föregående år» följande upplysningar:
»Efter midsommar fick jag ’Akrobaten’ oläst tillbaka från H-w.
Jag försökte bearbetningen (för scenen) af ’Miss Rowel’ på sommaren skref jag till fru Stjernström.
På hösten skref jag första gången till Bäckström.»
Tardifs stilla hopp var att finna den Mentor, som hon framför allt ansåg sig behöfva för sin utveckling: en oförskräckt sanningssägare och öfverlägsen ande, på hvars omdömen hon kunde stödja sin egen, vacklande tro.
I Bäckström trodde hon sig nu ha funnit den man, hon behöfde.
För honom liksom för henne sjelf var literaturen det högsta i lifvet; och han omfattade den med en stor, varm kärlek.
Till denne man vände hon sig 1877 med bön om hjelp och råd.
Som prof på hvad hon kunde åstadkomma, medföljde början till en längre berättelse: »Min akrobat».
Första brefvet från Edvard Bäckström är dateradt Stockholm 18/9 77 och är af följande lydelse:
Jag tar mig friheten behålla början af er skizz, som jag med nöje genomläst, till dess jag erhållit fortsättningen och derigenom kommit i tillfälle att bedöma det hela.
Hvad jag hittills lärt känna af eder berättelse eger frisk kolorit och låter efter några ändringar i formen rätt väl presentera sig.
Med anhållan att ni, med fäst afseende på min blott alltför strängt anlitade tid, icke måtte påräkna något särdeles hastigt besked, har jag tacksamligen äran teckna mig er ödmjukaste tjenare
Bäckström.
Detta lät ju uppmuntrande nog.
Den lycklige Tardif svarade naturligtvis genast:
Hjertligt tack för eder ärade skrifvelse af den 18:de dennes, hvilken riktigt gjorde mig glad, ty jag hade knappast väntat att ni skulle anse mig värd något svar alls, långt mindre ett så pass uppmuntrande.
Jag vet nog sjelf, alt jag icke kan åstadkomma annat än fusk, men jag hyser en brinnande åtrå efter att en gång kunna åstadkomma någonting dugligt, och allt arbete under sträfvandet efter detta mål är mig kärt, hvarje vänligt råd är en stor vänskapstjenst och hvarje uppmuntrande ord är värdt min innerligaste tacksamhet — — —
Bäckströms bref n:o två var icke mindre uppmuntrande.
Fortsättningen af er novell tyckes mig i lynnets och färgens friskhet värdigt motsvara begynnelsen, om än skildringen af de båda älskandes förhållande till hvarandra skulle kunna till en viss grad förkortas.
I de två häften af Nu, som ännu återstå för mig att redigera, fins tyvärr intet utrymme öfrigt för ett arbete af dettas omfattning, men om aktiebolaget beslutar att månadsskriften skall fortfara äfven nästa år (hvilket ännu icke bestämts), skall jag ofördröjligen förskaffa er tillfälle till underhandling med den nye redaktören.
Utlofvande att, om ni så önskar, väl rekommendera ert arbete samt, till nya ordres inträffat, omsorgsfullt förvara detsamma, har jag äran teckna er ödmjukaste tjenare
St. 18 11/10 77.
Härpå svarade Tardif.
Herr redaktör.
På det hjertligaste tackar jag för ärade skrifvelsen af den 11 dennes, samt det vänliga erbjudande densamma innehöll, hvilket jag anser som en oförtjent heder; att ni vill rekommendera mitt lilla literära försök, detta öfvergår mina djerfvaste förhoppningar, men jag kan hvarken uttrycka den glädje eller den tacksamhet, som jag känner.
Hvad ni måtte vara god, som så villigt räcker en hjelpsam hand åt den stackars nybörjaren, jag säger »stackars», ty jag eger ingen ledning för mina första, vacklande steg på den nya banan, ingen näring för min vetgirighet – spiselvrån, se der min synkrets!
Men kunde jag rätt uppfatta, rätt troget teckna de bilder, som visa sig derinom, så vore den kanske vidsträckt nog.»
Häri tycker man sig skymta d:r Herslows lärdomar.
I fortsättningen af brefvet utbad sig Tardif dels praktiska förhållningsorder angående Akrobaten, dels en rekommendation af en lämplig lärobok i svenska språket.
»— — Jag märker, att jag ej förstår att behandla mitt modersmål, och jag rådbråkar ogerna det jag älskar — — »
Allt detta tycks ha gjort ett mindre godt intryck på Bäckström och tonen i hans tredje bref är derför något kyligare än i de andra.
»Ju mer jag är tacksam för er särdeles vänliga skrifvelse, dess mer känner jag mig förpligtad att icke ingifva er någon svekfull förhoppning om edert arbetes snara eller vinstgifvande offentliggörande.
Det är ännu oafgjordt huruvida månadsskriften
Nu kommer att fortfara, men om så blir är löjtnanten G.
Björlin utsedd till redaktör.
För honom har jag visat ert manuskript och, ehuru han hade åtskilliga anmärkningar att göra, lofvade han att i Nu införa ert arbete »Min akrobat».
Ändringar, egentligen förkortningar, torde kunna verkställas i korrekturet så att ni ej behöfver omskrifva det hela.
Men gör mig nu den rättvisan att icke förgäta, dels att det är osäkert om Nu fortsättes eller ej, dels att det äfven i lyckligaste fall kan dröja månader af det nya året med införandet af er novell, enär många hafva anmält sig och fått vänta.
Er ödmjukaste tjenare
18 28/10 77.
Orolig vid tanken på, att för denne idealens man framstå som representant för den torra prosan, svarade Tardif:
Hjertligt tack för brefvet, men ni har missförstått mig, då ni tror att Akrobatens »snara och vinstgifvande offentliggörande» ligger mig så hårdt om hjertat; visst är jag snarare fattig än rik, men lifvets nödtorft eger Jag och har alls icke hyst några illusioner angående den pekuniära vinst, min Akrobat skulle kunna förskaffa mig.
Jag skrifver derföre, att det gifves stunder då lifvet är mig en nästan olidlig börda, derföre att jag vill glömma mig sjelf och i stället lefva mig in i en annans tillvaro; få solglimtar ha fallit på min egen väg, jag vill samla dem som lyst på andras och glädja mig deråt samt deraf, om möjligt, bilda små taflor, taflor tagna efter naturen, men i hvilka jag äfven skulle kunna begrafva något af min egen själ.
Jag har svårt att klart uttrycka mig, detta är min olycka, och jag märker det just i denna stund; kan ni förstå min mening oaktadt det oklara sätt hvarpå den blifvit framstäld?
Akrobatens offentliggörande är således helt och hållet en bisak; vida mera vigt fästade jag vid besvarandet af de andra frågor, som jag i mitt sista bref var djerf nog att ställa till er.
Att kunna arbeta mig fram och att kunna åstadkomma någonting dugligt är för mig hufvudsaken, hur snart det kan bli offentliggjordt kommer först i andra hand.
Om jag således någon gång finge sända er en liten skizz eller dylikt, om ni ville säga mig er tanke derom, gifva mig en dugtig skrapa för felen samt ett och annat godt råd för framtiden, det är detta som skulle göra mig öfverlycklig.
Ni har varit mycket vänlig och god emot mig, men jag fruktar, att ni tycker, att jag missbrukar denna godhet då jag är så öppenhjertig och omständlig, men ni kan icke fatta, hur ensam jag känner mig i min omgifning.
Förlåt min uppriktighet och bränn upp mina bref, beder
eder ödmjukaste tjenare
I. F. T.
Här afbröts korrespondensen för någon tid.
»Jag genomlefde så mycket i verkligheten, att fantasien fick hvila sig», heter det i en anteckning.
Hvad hon upplefde?
Troligen en hvardagshistoria men som grep fatt i henne med näbbar och klor.
Anteckningarna från denna tid tala om en enformighet, hvars små händelser likväl, brutna genom hennes känsliga sinne – som likt en konkav spegel återgaf allt förstoradt – verkade än som »solsken», än som den mörkaste förtviflan, hvarur sjelfmordsfantasierna redan nu skymta fram.
Följande anteckningar äro karaktäristiska:
23 Mars 1878.
»En lycklig dag.
Saknade intet annat än klassisk bildning.
24 Mars 1878.
Läste i »Det skönas verld» och blef missmodig emedan jag icke hör dit.
16 April 1878.
Strålande solsken.
Herrligt samqväm med Shakespeare och stickstrumpan.
Richard den 3:dje är stor.
Stor i sjelfva sin elakhet!
Hvad tänker Bäckström!
17 April 1878.
Jag är rädd för Richard den 3:dje, scenen med Anna skrämmer mig.
Ack om jag kunde glömma att jag väntar bref.
Ovissheten plågar mig, så jag är färdig att krypa ur skinnet.
Hvarför skall jag hoppas.
Med nedan anförda bref hade nemligen Tardif den 4 April åter anmält sig som rådhungrande supplikant hos Bäckström – och svaret dröjde.
Först kan ni ej begripa hvad jag är för en gynnare, som vågar tillsända er en hel lunta skräp, och när då ett dunkelt minne börjar vakna, talande om en viss Tardif, då mulnar ni. »Återigen!» utropar ni och – der ligger alltsammans i er papperskorg.
Ja, så kan det gå, men jag ber er: låt mig icke bli sannspådd, och än mer: blif icke ond på mig!
»Men hvad vill ni då egentligen?» hör jag er otåligt fråga.
Jo, herr redaktör, jag vill bedja er läsa igenom medföljande små försök; jag vet att de vimla af fel, vet att jag är okunnig, vet att hvarannan, ja kanske hvarenda rad i mina »poem» skall stöta er för hufvudet, och ändå beder jag er läsa igenom dem för att derefter fälla ett domslut, icke öfver verserna (ty de äro dåliga, det säger mig mitt eget gehör) utan öfver mina medfödda anlag.
»Anlag!
– Ni tycker kanske att uttrycket låter egenkärt, men missförstå mig ej – jag ber er!
– Anse mig enfaldig, obildad och oerfaren, men icke egenkär.
Alla menniskor hafva ju anlag för något, om jag endast har anlag för »skrifklåda» så för Guds skull säg mig det, och jag skall hellre bita mig i fingrarne än nedskrifva mina fatasier.
Anser ni att jag bör motarbeta min fantasiverksamhet eller uppodla den?
Det är detta jag på det bevekligaste ber eder säga mig.
Det var derföre jag i fjol skickade er de tre små skizzerna, det är derföre jag sänder er versstumparne i år.
Det närvarande är skräp, men kan jag hoppas att framtiden må bli bättre?
Jag famlar omkring som en blindbock och kan derföre icke komma fram på någon väg, fast jag har både arbetsförmåga och viljekraft; de gagna mig till intet då jag ej sjelf kan se, åt hvilket håll jag bör gå, och jag har ej sjelfförtroende nog att fara fram blindvis och på eget bevåg; men kanske ni kan lösa min bindel med några få ord.
Säg mig: leda mina anlag till »dikt» eller »skrifklåda»???
Jag har en brinnande lust att för andra åskådliggöra de bilder, som fylla min egen själ, men tror ni att jag aldrig skall kunna lyckas deri, att jag aldrig skall kunna göra något framsteg, så säg det rent ut.
Kan jag icke hoppas att bli en konstnär, så vill jag åtminstone ej vara en fantast.
Jag fruktar mig storliga för allt sjelfbedrägeri, och ni gör verkligen en god gerning om ni på mina frågor gifver ett ärligt och uppriktigt svar.
Man säger att lyckan ligger i sträfvandet efter sanningen».
Efter sanning har jag alltid sträfvat, men det tycks mig som skulle jag lika litet finna den förra som den sednare.
Vredgas ej öfver min djerfhet att vända mig till er: man kan ju vara djerf, då man eger så litet att förlora!
Eder ödmjuke och efter svar längtande tjenare
Bäckströms svar:
Jag rycker undan ett dagligt och stundligt arbete, som fräter på mina krafter, denna minut för att med några ord besvara edra vänliga och hedrande förfrågningar.
Jag trodde till en början, att ni, som alla andra, ville hafva edra arbeten placerade och för dem erhålla réel valuta; men jag kan nu icke mer betvifla, att det är ur rent estetisk synpunkt, ni velat rådfråga mig.
Naturligtvis vinner ni härpå i intresse hos en person, som länge blifvit van att allestädes möta endast beräkning och egennytta; men till min stora ledsnad finner jag omöjligt att egna er det mått af tid och studium, som värdigt skulle kunna motsvara ett sådant förtroende.
Er diktning i obunden form synes mig röja goda anlag och bland hvad jag hittills sett af er penna är Akrobaten utan jemförelse det bästa.
Edra poemer tyckas mig mindre lofvande, emedan jag hos dem icke upptäcker synnerlig uppfinningsgåfva, ej heller den inre musik, som uttalar sig i en mera ovanlig välljudsrik vers.
Men om jag uppriktigt utsäger detta, som kanske bidrager att nedslå edert mod, hastar jag att tillägga, att jag sjelf anser mitt omdöme fullkomligt ogiltigt innan jag lärt känna er personligen, er ålder och edra förhållanden i öfrigt.
På dem beror naturligtvis oändligt mycket ty är ni t. ex. ännu ung så röjer ni redan ganska god mognad, men skulle ni redan vara några och tjugo år, måste jag råda er att slå författarbanan ur hågen.
Vill ni att jag skall kunna vara er till nytta, blir ett grundvilkor att ni bortlägger er anonymitet och uppriktigt säger mig hvem ni är, genom ett bref som i detalj skildrar edra lefnadsomständigheter eller, ännu hellre genom ett personligt samtal, om ni kan få tillfälle att uppsöka mig i Stockholm.
Om jag ej inom en vecka hör af er, återsänder jag edra arbeten.
18 21/4 78.
Härpå svarade nu för första gången Victoria Benedictsson, afläggande sin anonymitet, i ett långt bref, deri hon öppenhjertigt och förtroendefullt berättar om sitt lif.
Hörby den 26 April 1878.
De hjertligaste tacksägelser för ert senaste bref; äfven jag har blifvit vand att öfverallt möta beräkning och egennytta, döm då om min tacksamhet för er oegennyttiga godhet emot mig!
Ni säger att jag måste inför er afkasta min anonymitet och att jag antingen skriftligen i detalj eller ännu hellre muntligen borde redogöra för mig sjelf och mina lefnadsomständigheter.
Jag går in på detta och skall vara så öppenhjertig, som mitt förtroende till er är oinskränkt; ni skall säkert hvarken missförstå eller missbruka mitt förtroende.
Men ett beder jag er: det är att ni återsänder detta mitt bref sedan ni läst det.
Visserligen kommer jag kanske att i början af Juni resa till hufvudstaden, men då jag ej mera vågar att hoppas på någon uppmuntran och dessutom är ofantligt blyg, föredrager jag att göra mina meddelanden skriftligen.
Jag är lika litet talför som Moses och eger tyvärr ingen broder Aron.
Jag ber er förlåta, att mitt bref torde bli långt, men det kan ej vara kortare, om jag skall redogöra för mina förhållanden, dessutom blir det kanske det sista, ty jag är född 1850, alltså redan för gammal att egna mig åt skriftställeriet?
Mina föräldrar hade varit gifta i 21 år då jag blef medlem af deras familj, och hela denna tid hade de legat i split och oenighet med hvarandra.
Icke ens om mitt blifvande namn kunde de komma rätt öfverens och derför beslöt man att kalla mig efter dagen: jag döptes till Victoria.
Jag har en syster som är 20 år äldre än jag, hon gifte sig när jag var 4 år och hade varit min mors favorit, men icke desto mindre är hon den bästa, ädlaste menniska, jag någonsin träffat.
(Det är med henne jag skall resa till Stockholm.)
Jag har en syster som är 14 år äldre än jag, hon var min fars favorit, hade ett stridigt, nyckfullt lynne och var så godt som oinskränkt herskarinna i hemmet och öfver mig; ena stunden afgudades jag således, andra stunden öfveröstes jag med kalla, hårda, bittra ord: så lärde jag mig att icke tro på vänlighet.
Mycket skulle gå i smyg för min far, som hade ett »godt hjerta» men var en hustyrann: så lärde man mig att ljuga.
Af min mor, som var fritagen från alla husliga bestyr, lärde jag läsa, spela och dylikt.
Af min far lärde jag att köra, rida, rykta hästar och mera sådant.
Min mor var strängt religiös och jag lärde af henne att frukta Gud, aldrig att älska honom; jag lärde att lyda då olydnaden ej kunde döljas; jag lärde att alltid tala höfligt och öfverlagdt, ja till slut så öfverlagdt att jag mera liknade en döfstum än en vanlig menniska.
Vänlighet, detta solsken för ett barnahjerta, kom mig aldrig till del, ty de utbrott af förgudning, som jag nyss nämt, kan jag icke räkna; de gjorde mig endast misstrogen.
Föreställ er den långa, spensliga flickan, utstyrd på det löjligaste i gamla utfälda klädningar, som varit systers, och smygande omkring i det stora, ödsliga huset, rädd, bakslug och tigande, alltid tigande!
– Sådan var jag inomhus, men det första jag lärde mig älska var friheten, och den unnade mig min fader i fullaste mått.
På lofstunderna ströfvade jag omkring på de stora, skånska åkerfälten eller i de friska, skuggiga löfskogarne, der mina visor gåfvo eko så vackert, långt, långt bort mellan de höga stammarne.
Ibland satt jag timvis vid någon vattenpuss, omsorgsfullt studerande kräldjurens seder och lefnadssätt.
Att rida var dock mitt älsklingsnöje, men med det blef det snart slut, ty min mor förbjöd mig det, förbjöd mig äfven att för min far omnämna detta förbud, och då jag var nära att gallskrika af längtan att få kasta mig på ryggen af en häst, måste jag ändå säga:
»nej tack, pappa, jag tycker inte det är roligt»; så lärde man mig att hyckla, och jag lärde det grundligt, fast den gode Guden gifvit mig ett ärligt och öppet sinne.
Ni kan icke fatta, hur högt jag älskar sanningen – jag, som så tidigt lärde mig att förneka den!
Det nästa jag lärde mig att älska var solskenet; vår Herres klara, varma solsken.
Jag var sjuk ibland, icke sängliggande, men ytterligt matt och medtagen, hvad jag då kände mig ensam och öfvergifven!
Man gaf mig den omsorgsfullaste vård, men ack, ett vänligt ord, ett hjertligt famntag! det var saker som icke brukades i mitt föräldrahem.
Jag frös och derför kröp jag en gång upp i fönsterkarmen, der solskenet strömmade in så rikt och herrligt, uppvärmande hela min varelse; jag tyckte att det var som om en oändlig kärlek blickade ned på mig för första gången, jag kände mig så ovärdig, så liten och så underlig till mods, jag gret och dock har jag aldrig känt mig lyckligare.
Min kärlek sträckte sig snart till ett tredje: att drömma.
Jag läste sex timmar om dagen.
Allt lästes innantill med hög röst, från perm till perm, inga frågor, inga lexor, bara innanläsning.
Katekesstyckena skulle jag läsa upp högt, om och omigen, tilldess jag kunde dem utantill.
Jag vann snart en utomordentlig färdighet i att låta ögonen och munnen läsa ordagrannt och redigt ur boken, som mina händer höllo, under det mina fötter rastlöst förde mig fram och åter öfver skolrummets golf och min själ var långt, långt borta, njutande af en verklig frihet och ett drömdt solsken.
Till slut kunde jag sägas lefva mera i min inbillade verld än i den verkliga, men aldrig nämde jag ett ord om dessa drömmar för någon, de skulle åtminstone ej stå under någon slags kontroll.
En af dessa drömmar var just »akrobaten», hvilken jag nu efter många års förlopp skrifvit upp efter minnet, endast med några smärre ändringar.
Der jag slutade ena dagen der började jag den nästa, troget återtagande tråden i mina vidunderliga äfventyr.
Jag drömde under det jag läste högt, på sjukbädden, vid skymningsbrasan, i resvagnen, ja, öfverallt der tystnaden rådde: så blef ensamheten mitt käraste sällskap.
Min mor ritade blommor, mycket ordentligt och skolmessigt, äfven jag lärde denna »konst», men det dröjde ej länge innan jag fann blommorna alltför intetsägande, och så började jag att på lofstunderna rita både menniskor och gudar; det var lika roligt som att drömma.
Men hvad skulle mamma sagt om hon vetat hvilken »opassande» metod jag begagnade?
Jag ritade mina figurer nakna och då teckningen var färdig raderade jag åter ut konturerna och »klädde» mina gudomligheter i vackra grekiska drägter.
Men mina synder emot konsten stannade icke vid dessa teckningar: den ena synden föder den andra.
Min mor hade nästan isolerat sig från den yttre verlden, hon besökte aldrig några sällskaper och for aldrig till någon stad.
Då min far och syster reste bort (hvilket hände mycket ofta) fick jag nästan alltid stanna hemma hos mamma.
Hon hade i sin ungdom varit en firad skönhet och det hände ibland att hon berättade för mig om teatrar och skådespel, detta väckte min lifligaste nyfikenhet, jag bad henne säga mig hur en teater såg ut, och hon beskref det.
Jag var liflig, uppfinningsrik och »händig», det dröjde derför icke länge innan jag fick en »tilja» af ett gammalt guitarre-fodral, härtill målades kulisser af papper och dockor af d:o d:o, allt fans således undantagandes – en teaterpjes, ty någon sådan fans ej i hela huset; men jag var ej rådvill.
Jag hade en berättelsebok som intresserade mig mycket och dess innehåll dramatiserades i en handvändning.
Jag var på den tiden så blyg, att jag ej kunde tala ens med mina närmaste utan att skifta färg och orden satte sig på tvär i munnen, om jag blef nödsakad att tala med någon främmande, men bakom min dockteaters förhänge, der var jag osynlig, der var jag också dristig.
Mina bekanta brukade smått göra spe af mig för min tafatthet och obekantskap med verlden, men mina »skådespel» dem höllo de tillgodo.
Snart började man likväl att göra för mycket väsen angående min teater.
Jag fann mig generad af alla frågor, och då några herrar som voro bekanta med min far, ville att jag skulle »spela komedi» för dem, blef jag så förskräckt att jag slängde hela min teaterattiralj i en vrå på vinden och brände upp mina pjeser.
Blyertsen blef mig deremot allt kärare.
Då jag kommit till 14 – 15 års ålder, ansågs jag använda för mycken tid till ritning.
Man sade att jag i stället borde virka och sy; men jag visste råd.
Innanföre min fars arbetsrum låg en stor sal, som icke kunde eldas och aldrig begagnades, här slog jag upp mina bopålar.
Min far tyckte om att jag ritade, och då ingen vågade gå igenom hans rum för att antasta mig, fick jag vara i fred.
Om vintern var det visserligen bra kallt att sitta derute, men jag lade en fäll under fötterna och blåste i händerna då de blefvo för stela.
Det var en lycklig tid, ty jag såg dag för dag hur jag gick framåt och jag förstod ej då att så bittert beklaga bristen på all undervisning och ledning, som sedan så ofta varit fallet.
Jag »gick på i ullstrumporna» som vi skåningar bruka säga.