Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarje ädlare sinne fordrar att bakom svagheten se något moraliskt värde, något drag af sann mänsklighet, som gör det möjligt att med löjet förena kärlek, icke blott vämjelse och förakt. » Så t. ex. låter han herr Lovander i Läkaren blifva, såsom det heter, » en helt och hållet lumpen figur ».
Då romanerna kommit ut, förnyas dessa anmärkningar.
Blanche är ej ideel nog, han straffar ej sina bofvar.
Ja, äfven så sent som 1872 upptager Anders Flodman de gamla beskyllningarne.
» Någon uppenbarelse af lifvets högre lagar finner man icke. »
I företalet till Vålnaden svarar han herrar kritici.
Han tror, att man icke endast bör teckna » rosornas prakt och vågornas jollrande lek » i lifvet, säger han.
Nej, man måste teckna äfven » dess ormar och krokodiler ».
Han vill ej idealisera, han vill ej » bestå sina figurer andra kostymer, än dem antingen naturen själf eller deras egna tillgångar synas * medgifva.
— — Må andra måla änglar, som de aldrig sett.
Författaren skall söka måla människor. » En annan gång säger han: » det sedliga kan lika litet förlora på framställandet af det osedliga, som dagens ljus förlorar på omväxlingen med nattens mörker. »
Vidare egde Blanche den romantiska literatur-skolans upproriska förakt för det korrekta, konventionella.
I en af sina romaner utbrister han vredgad: » Ända från den tid djäfvulen upphörde att i egen hög per-154
son gästa jorden, har han mer än tillräckligt varit representerad af de sedvanor och bruk, som under namn af convenance och comme-il-faut nedtryckt mänskligheten och förvridit världen. » I företalet till Hernani säger äfven Hugo: » Dans les lettres comme dans la société point d ' éti-quette. »
Men hos Frankrikes romantism finnes ännu ett karaktärsdrag.
Först ville den återgifva det reela, naturen; vidare gjuta innehållet i en skön och rik konstform; slutligen reformera, gifva en social bild, teckna modernt lif, moderna samhällstyper och brytningar.
Det var icke längre fältropet från Hernanis unga släkt: konsten för dess egen skull, konsten för konsten!
Det gällde att skildra samhället och att upptäcka dess brister.
Denna väg slog man in på i sociala arbeten.
George Sand gjorde det i en del af sina romaner; Hugo gjorde det i en del af sin diktning; Sue gjorde det i omfattande skildringar.
Blanche ville antagligen följa deras exempel.
Åtminstone kan man spåra i hans romaner ansatser, aktningsvärda försök till sociala målningar.
Banditen, Första älskarinnan, Vålnaden, Flickan i stadsgården gifva oss en konturteckning af det samhälle han tillhörde.
Och Blanche är fullt medveten om sitt mål.
han vill forska, upptäcka det onda, söka efter ett botemedel.
» Hur vill man böta det onda utan att känna det, tillämpa straffet utan att fatta brottet, åvägabringa försoning utan att veta, hvad som försonas bör?
Det är mera vinning för erfarenheten, mera lärdom för förståndet och hjärtat, att lifvet understundom tecknas sådant det verkligen är, och icke endast sådant det borde vara. »
Dikten skulle sålunda få en civilisatorisk roll.
Häraf romantismens uppfattning af teatern, hvilken Hugo anger i företalet till Lucrèce Borgia: » teatern är en talarstol, teatern är en predikstol, teatern talar högt och mäktigt ».
Alldeles samma ord återfinnas hos Blanche.
I en dödsruna öfver Torslow yttrar han följande: » Teatern är samtidens predikstol, från hvilken moralens bud och sedlighetens läror klarast och allmännligast
förkunnas. -- Hvar framställes väl det goda eller det onda mer för-
kroppsligadt än på teatern?
I kyrkan hör man hvad som säges, på teatern ser man hvad som sker, och det är, som vore man själf midt i händels en.
Intrycket däraf varar ovillkorligen längst, ty lättare minnes man bilder än ord.
— • — Det är det omedelbaras stora företräde och seger, att det lika djupt griper in i det dunklaste föreställningssätt som i det klaraste, träffar den obildade likaväl som den bildade, samt gör det goda eller det onda uppfattligt hos alla. » Ännu längre går han i ett anförande i borgarståndet.
» Teatern » — säger han där — » arbetar hela samhällets bildning och rättstillstånd i händerna. »
Ett fjärde och kanske ännu mer betecknande drag hos den franska romantismen var kärleken till folket.
' Romantismen — säger Hugo — &gt;är intet annat än liberalismen i literaturen.
— — Frihet i konsten, frihet i samhället, se där det dubbla mål, dit alla konsekventa och logiska
•155 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
sinnen böra sträfva.
— — Folkets höga och mäktiga stämma, hvilken liknar guds röst, vill hädanefter, att poesien skall ega samma devis som politiken: tolerans och friheth Hugo älskar folket och dundrar mot dess förtryckare.
Särskildt angriper han kungen i Le roi s^amuse.
La-mennais håller tal för » det suveräna folket », George Sand hyllar det i Le cofnpagnon du tour de France, och Sue skrifver för folket demokratiska socialist-romaner.
Att Blanche, den liberale, » rabulisten », skulle förstå dem, ja, taga intryck af deras arbeten, är naturligt .. Engelbrekt, folkets son, väljer han till sin hjälte.
Kalla Engelbrekt bonde, och han svarar: tack för hederstiteln!
Kalla hans folk drängar, och han svarar: det är riddersmän!
» Det är afundsvärdt att stå i spetsen för allt, hvad Norden eger redbart och stort! » Kalla honom en usel konspiratör, och han utropar: » det är inte folkens fel, om hatets lågor ånyo tvingas in i deras hjärtan; för det få jordens mäktige ansvara en dag.
Men så länge folken endast äro blinda redskap för sina beherskares afsikter och gärningar, så länge blir hoppet om friden blott en gäckande drëm.
Må därför striderna fortfara!
Den dag kommer nog, då folken skola inse, att de förspillt sina tårar och sitt blod åt herskarens lagrar. »
Blanche var en demokrat af äkta skrot och korn.
Själf en folkets son, blef han en folkets man.
Hans välde öfver massorna var nästan absolut.
När intet annat hjälpte, måste han stiga fram, och hur orolig och bullersam * hopen än var, lugnade den sig strax, när August Blanche uppträdde.
Folket blir sålunda, enligt hans föreställning, oaktadt sin fattigdom allt annat än pöbel.
Folket, det är modern, barnaåren och skoltiden, minnena från Sporrongska gården, » paradiset » och Klara.
Folket, det är sanningen, ärligheten, naturen.
» För ett godt och vänligt ord får man det att springa i elden för en. »,
» Folket » — säger Armand i Soneji af Söder och Nord — » är inte den råa fysiska styrkan, hvarken den styrka, som mutas af en bit bröd, eller den som biter i en boja.
Folket är den kraft, som beherskar jorden, och mot denna kraft båta hvarken bojor eller tyranner.
Det styres därför, att det vill styras, och om det förtryckes och ändå tåligt synes bära sitt ok, så är det endast därför, att det rufvar på något bättre sätt att styras, men som behöfver slå rot och mogna.
Folket behöfver ej ha brådtom, ty det vet, att det aldrig kan gå förloradt och att dess kraft, lika litet som naturens och tidens, kan gå tillbaka. »
Hugo upphöjer Ruy Bias till ädling, sätter honom, lakejen, nära nog på en tron, d. v. s. han låter det suveräna folket mottaga de högförnäme spanske grandernäs hyllning.
Blanche tecknar den ofrälse och fattige demokraten, kallar honom till segrare, herre och triumfator, låter folkets son trampa aristokratens, gör följande ord till sens-moral i sina arbeten: » Säkert är, att ädelmodet, som aldrig fanns däroppe i första våningen, fann jag först på nedra botten. »
Hjältarne i hans böcker äro, såsom han själf, utgångna ur folkets56
led, tillhörande folket.
Alm, skrifvaren, segrar öfver intrigerna, störtar sina fiender och blir presidentens måg.
Den fattige inspektören gifter sig med Julia, en ung, gudaskön och afundad konstnärinna, hvilken, när hon kysser honom, säger till sina vänner: » Måtte himlen en dag gifva eder en så ädel man att kyssa! » Axner, kopparslagarens fosterson, blir en stor man, ärad och beundrad högt öfver alla andra, och Laura, furstinnan, en dam af kunglig börd, nedstiger till folkets son och blir hans lyckliga maka.
» Hu! » — säger hon — » jag.
vill inte stå på höjden, frysande af köld, med moln och örnar vid min sida.
Jag vill ner till den gröna däld, där dina dygder blomma, och dem du alltid skall vårda för mänskligheten och för mig. » Ja, han låter t. o. m. en obetydlig trädgårdsmästare eller ett slags herrbonde, såsom » ungresen på Bärga », äkta förnäma damer ur den högsta aristokratien.
Tänk eder en grefvinna som fru Pettersson på 50-talet!
Och alla dessa söner af en familj, dessa folkets barn, August Blanches syskon i mer än ett fall, tecknar han efter bilden af sitt eget konterfej.
Han gör dem lika ärliga som han själf, lika goda, fullt lika ömtåliga&gt; ädla och frisinnade, präktiga karaktärer, högburna hufvuden, sanningskära naturer, fiender till förtrycket.
Aldrig äro de rädda om sin personliga säkerhet; icke heller tveka de: att uttala sin mening.
Aldrig parlamentera de eller svika sina idéer.
Alla äro de stolta öfver sin folkliga börd.
Tag t. ex. hjälten i Sonen af Söder och Nord.
Han, arbetaren, höjer sig öfver alla.
Han är god, han är fin, han är skön, han är älskvärd.
Han brinner för folkets sak, leder det under striden, häjdar det när det öfverskrider en ädel mänsklighets råmärken, afhåller det från blod, grymheter och brott, mildrar det genom tårar, lugnar det genom goda ord, blir en inkarnation af idealfolkets majestät!
Och hur omotståndlig är han.
ej, denne Armand Cambon, för alla hertiginnorna och grefvinnorna i Seine-staden!
» Hertiginnan La Valliére », säger en markisinna, » hade en konung vid sina fötter, men jag har en republikan, jag.
Dock skulle jag icke vilja bortbyta republikanen mot konungen. » Och markisinnan Eu-lalie d ' Estelle kysste guld- och silfverarbetaren Armand Cambon. » ---
Hvad blir då idealet af en diktare för Blanche?
Jo, det blir Sue, tecknad efter hans uppfattning.
» Hans romaner » — säger Blanche *) — » väckte till lif det element, som under året 1848 icke allenast kullkastade
Frankrikes tron, utan ock kom så många andra troner att vackla. ---
Han hade lyssnat till ropet ur fängelserna, till arbetarens klagan, till den under i prästväldets och despotismens gissel kvidande, friheten — och öfver fängelseväsendet, p^uperisme-n och jesuiteriet, både det i purpurmanteln och det i kaftanen, kastade nu hans snilles höga eld en skarp, en
hotande belysning. -- Endast en sådan talang, en sådan öfverlägsen
talang, kunde frambringa de hemska belysningar, som nu framställa I9: de
*) Se Illustrerad Tidning 1857, N: o 33-165 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
seklets värsta förbannelser i så bjärt motsats till de välsignelser, hvilka
kunde utgöra dess styrka. -- Eugène Sues blick, yttrar en af hans
landsmän, har sträckt sig vida, hans flykt omfattar en stor rymd; han lyfter sig och söker omfatta världen; ~ — - han sväfvar öfver hela mänskligheten, predikande återlösningen för dess olika släkten, de där ännu i sitt anletes svett äro nedtryckta till jorden. » Man har sagt, att han älskar att måla lasten, måla gräsligheter.
Sannt, men han gör det i en bestämd afsikt.
Allt detta, som han visar oss, » häntyder på de skadade ställena, på pestbölderna i våra seder och lagar och blottar dem skoningslöst, och en förf., som är i stånd att framlägga en fullständig bild af alla samhällets sjukdomar, som har mod att utan vämjelse skildra den förborgade och i mörkret smygande lasten, det utaf lagen själf fram-bragta eländet i dess gräslighet, — en sådan förf.
bör med rätta kallas moralisk och skall åstadkomma en i högsta grad moralisk verkan, ty han måste tvinga samhället att reformera sig och nödsaka lagen att straffa, icke efter en abstrakt morals bekväma rättesnöre, utan efter mildare, mer mänskliga och mer sedliga grundsatser. »
Påminner icke detta, om Zola och hans principer, då han söker bevisa ' naturalismens moralitet.?
Sä nära kan en lärjunge af den franska romantismen stundom komma Zola och de moderna teorierna.
Och dock torde man med skäl kunna tvifla på, att Blanche, äfven om han upplefvat denna nya literatur, skulle hafva gillat eller ens hafva förstått den.
Sue var för honom demokraten, folkvännen, mänsklighetens välgörare, småfolkets beskyddare, despotismens gissel, filantropen, reformatorn.
Sue skänkte sina bilder romantismens konstform och ringde i stormklockan 1848.
Sue var det ideal, August Blanche åtrådde, medan han ännu drömde om literära triumfer, innan han blifvit kallad att träda upp som politiker, d. v. s. att praktiskt söka utföra sina skaldedrömmar.
Dessa mer sociala än literära intressen var det äfven, som uppväckte hans beundran för Schiller.
Vid Schillers sekularfest 1859 säges han representera det ungdomliga hos mänskligheten.
Han är ungdomens skald, skrifver August Blanche; » hos mången sammanfaller första gryningen af hans idélif, af hans kärlek till frihet och hög mänsklig adel med hans första bekantskap med den stofe tyske skalden.
Hvem har ej stått med Posa inför tyrannen, med Wilhelm Tell kämpat för sitt fosterlands frihet, med Carl Moor rest sig mot usla och eländiga samhällsformer!
En sådan makt öfver mänskligheten har aldrig Göthe eller Shakspeare utöfvat. »
När August Blanche skref detta, var han redan politiker.
Blanche stod då i begrepp att föra ut skaldens idéer, att blifva den nye iMoor, den nye Wilhelm Tell, en ny markis Posa, en n^ känslo-politikerl
Nils Erdmann.Dikter
af Axel Karlfeldt.
Spelmannen.
Jag är den unge spelman, som vandrar skogens led och träder öfver lummern mellan enarna på hed.
Af rosenträ jag fogat själf fiolen, som jag rår, och strängarne jag tvinnat af blonda kvinnohår.
Och kommer jag en afton till strandbyns vallar fram, när näjdens ungdom samlat sig till söndagsdans och glai då allt hvad friskt mitt hjärta i gröna marker kännt, jag spelar upp i visor på mitt glada instrument.
Då tändes glans i ögon, då stiger glöd på kind, och ungmöbarmar höja sig i daggig särlavind.
Jag är den unge spelman, som dansar natten lång, och öfver älf och ängar far min vildmarksyra sång.DIKTER AF AXEL KARLFELDT.
Villgräset.
Det gror i de gamla skogar en ört med blågröna, späda strån.
Hon växer dold af grenar och barr, djupt under vindarnes dån.
Och villgräs nämnes på folkets mål den örten i öde trakt.
Det sägs, att - vandrarn, som trampar på den?
blir villad af trolldomsmakt.
Pet sägs, att ej mången den gömda sett; men den, som i skogen gått, har kanske, fast själf han ej vet därom, en dag hennes stänglar trådt.
Då har han kännt med en underlig ro, som världen därute försvann, som han och den lefvande, unga natur vore brudgum och brud med hvarann.
I sorglösa drömmar han gått och gått öfver stigar i skymningsljus.
Yr af dofter allt djupare in han lockats af toner och sus.i6o
DIKTER AF AXEL KARLFELDT.
Augustikväll.
När hvita dimmor vältra sig bland hässjorna på äng och åkerskäran skorrar på sin eviga refräng, då vandra vi i ensamhet på tufvig mosses ren, där just i dag bland tistlarne min skarpa lie hven.
Ur skogen stiger månen, röd och väldig som en sol.
I fjärran brummar forsen som en trumpen basfiol.
En fågel väcks af våra steg och korsar snabbt vår stråt — •det lyser ifrån Kärna by och dansfolk drar ditåt.
Mig är, som skulle just i kväll till bröllopsdans vi gå.
Lysmaskarne vid vägen som kulörta eldar stå, •ett stjärnfall tänder då och då sin glimmande raket, som visste jord och himmel re ' n vår kära hemlighet.
I dag, i dag jag fick ditt ord, och kommer höst en gång, då glimma ljusen vid vår fest den mörka natten lång; då bär du i ditt svarta hår den gröna myrtenkrans, och mot din egen faders gård dra skarorna till dans.
%DIKTER AF AXEL KARLFELDT.
Mossen.
Nedom berget, bort mot skogens gränser, breder mossen ut sig, flack och sänk.
Mellan låga, star-rbe växta tufvor skymtar vattenytan svart och blank.
När om våren .vildandsparét kommer och sig hitåt sänker ned ur sky, flyr det strax ånyo, vill ej smutsa sina vingar i den bruna dy.
Snart står berget stolt med brokig sammet, svällande och ny, kring skrumpen barm; videsnårens mjuka grönska lyfter som i längtan upp mot den sin arm.
Öfver skogsgemakens tiljor spännas mattorna af strån och lingonris.
Mellan bärrens mörka draperier spejar blygt en hägg i hvit chemise.
Men med stilla svårmod fäster mossen, lik en fattig och förgråten brud, ljusa hardun, bleka hjortronblommor mellan vecken af sin blacka skrud.
Och när inne genom skogens skymning hvina tjäderflykt och morkullssträck, surrar här blott sländan, hvälfva grodans simtag turiga vågor som af bläck.
Lilla torparflickan, hvilken söker en förirrad ko i sommarkväll, — kommer hon till mossen, tystnar hastigt hennes lockning, jodlande och gäll.DIKTER AF AXEL KARLFELDT.
Hon har hört, att hållfast gyttja gömmer mången hemsk och blodig hemlighet.
Stundom som ett nödskri ut till bygden ljuder tranans skrällande trumpet.
Barn, af sina egna mödrar strypta, när ännu de knappt sett lifvet ' gry, rike färclmän, rånade och dräpte, sofva i den bottenlösa dy.
Och med ögon lysande af rädsla spanar barnet bak en kådig stam — bleka, väsenlösa dimgestalter sväfva spöklikt öfver mossen fram.
Den resa, som jag under sistlidet och början af innevarande år, tack vare H.
M: t Konungens frikostighet och nåd, hade lyckan att få företaga i Persien, Vest- och Ostturkestan, omfattar en så pass stor del af främre Asien, att det vore omöjligt att på ett par ark gifva en någorlunda utförlig beskrifning däraf, och jag har därför ansett klokast att, i och med detsamma jag redogör för resans förlopp, utförligare behandla några punkter däraf, som äro af större intresse än det öfriga.
Till en början må några ord nämnas om Demavend.
Sedan Konungens beskickning, under ledning af förste hofjägmästaren Treschow, återvändt hem och jag af hans excellens utrikesministern fått tillåtelse att kvarstanna, fick jag, tack vare d: r Hybennet, den äran att deltaga i tvänne af schahens sommarresor i Elburs ' bergstrakter.
Det är nämligen så, att då sommarhettan i Teheran blir olidlig, såväl schahen som alla förnäma perser och européerna lemna staden och begifva sig upp i bergen för att andas en friskare luft.
Schahen själf slår sig ej till ro på ett ställe såsom de öfrige, utan rider från dal till dal med hela sitt hof.
Där märktes bland andra storvesiren, flere af de öfrige ministrarne, ett par af prinsarna, åtta persiska läkare, en fransk lifmedikus, en svensk tandläkare, 14 af schahens gemåler, flere generaler, 300 soldater och sist, men icke minst, den lilla favoriten, den 12-årige Aziz-e-Sultan.
Hela följet uppgick till 1,200 personer, bagaget och provianten buros af 2,000 kameler och mulåsnor och lägret räknade 300 tält.
Det hela liknade ett orientaliskt krigståg, som var på väg mot öster för att möta någon aflägsen fiende.
Den anblick, man dagligen hade, då de oändliga karavanerna stretade uppför branterna på smala, lifsfarliga bergsstigar, var också storartad och fängslande.
En gång hände det vid en mycket svår passöfvergång, att tre kameler halkade och åkte ned med sim bördor i afgrunden.
Då ingen möjlighet fanns att rädda dem, fingo de ligga blodiga och halfdöda på de klippafsatser, som hejdat deras fart.
De kameler, som buro schahens tillhörigheter, hade en hög ' plym af röd färg på grimman och likaledes röda sadeltäcken.
Under denna färd kommo vi på en dagsresas afstånd från Demavend, Elburs-systemets och hela Persiens högsta bergstopp; och d: r Hy-x 68
EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
bennet och jag beslöto att bestiga detta berg i och för bestämmandet af dess höjd.
Då schahen fick kännedom om vårt beramade företag, berättade han, att han själf en gång i sin ungdom försökt ett bestigande, men ej kommit längre än halfvägs, och att det öfver hufvud vore nästan omöjligt att uppnå själfva toppen.
Hybennet förbjöd han bestämdt att deltaga i färden, och yttrade: » Hvad skall jag taga mig till, om jag får ondt i tänderna och ej längre har någon tandläkare? » Hvad mig angick, gaf han storvesiren befallning att gifva mig ett rekommendationsbref till guvernören i byn Ränä, hvarifrån uppstigandet skulle börja, samt att följeslagare, djur, proviant och pålitliga förare skulle anskaffas.
Innan jag i största korthet redogör för uppstigandet och dess resultat, skall jag be att få meddela några upplysningar om Demavend.
Demavend är en vulkan, som, så vidt man vet, i historisk tid ej haft någon eruption.
Enligt flera europeiska resande, som sett eller trott sig se ångmoln stiga upp ur sprickor vid kraterns sidor, är den dock ej alldeles overksam, och Greewingk och Tietze ställa den på gränsen mellan de slocknade och de verksamma vulkanerna och kalla den ett slags sol-fatara.
Det är väl tvifvelaktigt, om icke de ångmoln, som forna besti-gare och äfven infödingar trott sig se, icke snarare helt enkelt varit molnbildningar i atmosfären, beroende på afdunstningen från snön eller kondensation af vattenångor.
Demavend bildar en utomordentligt regelbunden kägla, och blott då man betraktar berget från söder, finner man, att toppen lutar öfver något mot vester, så att sluttningen där är brantare.
I allmänhet är lutningsvinkeln omkr. 28°, såsom hos de flesta vulkaner, men hvad höjd och mäktighet angår, kunna endast de vulkaniska topparna på Sydamerikas Kordiljerer mäta sig med Demavend.
Vulkanen, som på en höjd af c.
2,700 m. är upptornad på de angränsande parallelkedjornäs sedimentära bergarter, kalk- och sandsten, har ej i ringaste mån derangerat dessa bergarters läge.
Själfva käglan består för öfrigt af trakyt, rödaktig porfyr med hvita fältspatkristaller och lavabäddar efter forna eruptioner.
Själfva toppen är betäckt med evig snö.
I dess närhet finner man spåren af en gammal krater, som bildar ett slags somma omkring den nuvarande och yngsta vulkankäglan.
Ordet Demavends etymologi är omtvistad.
Somliga antaga, att formen Dämavend är bildad af zend-ordet dmå och det persiska ordet dam, som betyda vind, och att Damavend således skulle betyda » vindarnas berg ».
Andra finna i ordet en stor likhet med Divbend eller » andarnas hemvist », af div
Angående höjden, så påstå perserna, att den uppgår till 5 parasan-ger eller 30 km., en höjdsiffra, som betydligt reducerats af europeiska resande.
Sådana hafva till ett antal af oirikring 15 bestigit berget ända till toppen, och jag skall be att få omnämna de viktigaste höjdmätningar, som därunder företagits.
Sir Taylor Thomson, engelsk minister i Tehe-ran, besteg Demavend på 30-talet, och hans observation har af Alexander von Humboldt kalkylerats till 18,634 fots höjd.
Sir Ronald Thomson och lörd Kerr fingo år 1858 en höjd af 21,520 fot.
Prof. d: r Brugsch Pascha besteg Demavend till toppen år 1860 och fick genom hypsome-triska observationer en höjd af 20,390 fot.
Italienaren de Filippi fann år 1862 18,603 fot och baron Cail och major Napier år 1875 19,325.
Major Wells bestämde med kvicksilfverbarometer år 1881 höjden till 19,400 fot.
Genom trigonometriska mätningar från Teheran fick den ryska öfversten Lemm år 1839 ett värde af 20,085 och den österrikiska majoren Krziz år 1853 20,000 fot.
Ryssen Lentz fann på trigonometrisk väg.
år 1860 en höjd af 18,208 och hans landsman Stebnitskij år 1862 och med samma metod 18,600.
Tidigt på morgonen den 10 juli lemnade jag med en af schahens män, djur och proviant lägret, som då var uppslaget i den sköna Lar-dalen, " där talrika nomadstammar, boende i svarta filttält, vaktade sina oöfverskådliga får- och gethjordar.
Vi redo norr om den väldiga kedjan Kuh-i-Pålesar, hvars skarpa kam ännu var betäckt med snö, och anlände efter 6 timmars ridt till byn Ränä, belägen på sydöstra sluttningen och på en höjd af 2,110 m.
Här uppsökte jag guvernören, Räfi Bej, och framlemnade till honom storvesirens i schahens namn skrifna bref, hvilket hade en underbar effekt på Räfi Bej.
Han behandlade mig icke allenast med en utsökt artighet, utan trakterade mig med allehanda delikatesser, och inom många minuter infunno sig tvänne pålitliga förare, Kerbelai ' Tagi och Ali, med sina alpstafvar och hvar sitt matknyte.
De hade bestigit Demavend ett 30-tal gånger förut för att från kraterranden hämta svafvel.
Klockan 4 lemnade vi Ränä och började genast uppstigandet på en smal, slingrande stig, som närmade sig den södra sluttningen, hvarifrån det egentliga uppstigandet sedermera företogs.
Ibland förde vägen in i vecket af en erosionsränna för att sedan åter stiga brant uppför på dess andra sida.
Vädret var härligt, solen sjönk och luften blef allt svalare.
Toppen var bortskymd af de närmaste branterna.
På dessa frodades en tämligen rik växtlighet af alpgräs och blommor, samt tistelartade växter.
Buskar och träd saknades däremot alldeles.