Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härmed är nu en protest nedlagd emot, så väl förev:de lagstiftnings försök, som all lagstiftning i allmänhet, som icke är tillkommen under inflytande af Guds ord och bönen.
Jag ber om ursäkt att jag ännu en gång upträder rör:de denna §.
Det sker alldeles icke af något rätthafveri eller för att bemöta yttranden, i någon af de punkter, som jag förut vidrört; men då en talare här uppgifvet, att jag under de gemensamma öfverläggningarne haft ett påstående, som då blifvit fullt vederlagdt, men som jag likväl i dag förnyat, anser jag, med den ställning jag i denna fråga intar, för en pligt att redogöra för detta mitt påstående samt ådagalägga att jag alldeles icke blifvit vederlagd.
Med ani. deraf, att under en viss tiderymd, som vi alla väl Den 19 Maj o. m. minnas, åtskillige förebråelser framställdes mot Sverige och den Svenska lagstiftningen, och dessa förebråelser isynnerhet gjordes från Frankrike, tog jag mig friheten anföra detta land såsom exempel på att icke alla civiliserade länders lagstifning ifråga om religiösa förhållanden vore mera frisinnad än vår skulle blifva det, i händelse K.
M:ts Propos. blefve antagen.
Jag erkänner visserligen att Hr Lallerstedt sagt, det han vederlagt mig, men sjelfva detta faktum måste jag bestrida och anser det icke bevisadt, derföre att jag vid de gemensamma öfverläggningarne, då tiden redan var långt framskriden och 10 å 12 personer endast närvarande, icke upptog till besvarande hvad han yttrade.
Nu finnes icke öfver dessa gemensamma sammanträden något protokoll fördt, hvaremot E. o. Ad:s protokoll således skulle förvara ett dylikt påstående, somjag genom min tystnad skulle synas medgifva.
Jag nödgas derföre i största sammandrag förnya hvad jag då yttrade, för att dermed ådagalägga att jag icke blott icke blifvit vederlagd, utan icke en gång kunnat vederläggas, emedan mitt yttrande var grundadt på offentliga handlingar.
Jag började dermed: att likasom i den Svenska Reg.-Eormens 16:de § religionsfrihet vore oss tillförsäkrad, så innehåller i ännu vidlyftigare måtto den Franska grundlagen en försäkran otr religionsfrihet för alla Franska medborgare.
I detta afs:de är friheten i Frankrike sä obegränsad, som den kan vara, men man har der förstått att genom andra lagar helt och hållet tillintetgöra den frihet, som genom grundlagen är medborgaren tillförsäkrad.
Början dermed skedde då code pénale antogs.
Jag citerade ur den lagen 291 :sta artikeln, som säger att ingen samling af mer än 20 personer, hvars ändamål är att sammankomma på alla eller bestämda dagar för att sysselsätta sig med religion, litteratur, politik elier andra ämnen, får bildas utan särskildt tillstånd af styrelsen samt endast under vilkor att de underkasta sig de fordringar, som vederb:de myndigheter finna för godt föreskrifva dem.
294:de artikeln tillägger derefter: hvarje individ, som utan särskildt tillstånd öfverlemnar sitt hus eller särskilda delar deraf till hållande af sammankomster, äfven annars tillåtne, eller till religionsöfningar, fälles från 16 till 200 frs böter.
Genom denna lag är således bestämdt och tydligt utsatt att den rör äfven religions-öfningar af icke mer än 20 personer, som sammankomma utan ortmyndigheternas tillstånd eller iakttagit underkasta sig de fordringar, som på dem ställas; äfvensom att för upplåtande af sina rum straffas husegarne.
Genom detta stadgande blef en möjlighet för den verkställande makten att i långt vidlyftigare mån, än här för närvarande är eller genom antagande af det K. förslaget skulle blifva förhållandet, afgöra huruvida några bekännare af en lära, icke öfverensstämmande med den rätta eller med den som dessa ortnyyndigheter för sin del icke hyllade, skulle få sammanträda, såvida deras antal öfversteg 20 personer, och straffet drabbade icke blott deltagarne utan äfven hus - Dea li) Maj e. in. 317 egarne, sorn uppläto sina rum för sådant sammanträdande.
Emellertid fann man ieke ens detta tillräckligt strängt.
Ar 1840 antogs associationslagen, hvarigenom bestämdes att 29 Esta artikeln skulle vara gällande, såväl om det vöre ett mindre antal deltagare än 20 personer, som äfven om de icke samlas dagligen eller på bestämda tider.
Således, såvidt denna lag var tillämplig på religions-sammanträden, så skärptes ytterligare för dem strängheten, så att ringare antal än 20 personer fick icke samlas utan tillåtelse.
Förut var det blott påbjudet för bestämda dagar och tider; nu finge de icke mera detta, och äfven om en församling hade fått styrelsens tillåtelse att sammanträda, kunde sådan tillåtelse hvarje ögonblick återtagas.
Jag anförde vidare att under diskussionen öfver detta lagförslag mötte det motstånd såväl i Deputerade- som Pärs-kammaren, då man fruktade att derigenom skulle blifva inskränkt den hvarje medborgare genom lagen tillförsäkrade religiösa friheten; men i följd af yttrande af ministéren, att det naturligtvis icke kunde vara frågan om någon inskränkning i sådan frihet, föll det amendement, som var gjordt för att i denna klubbla gfå en mellau-mening, hvarigenom sammankomster för religiösa ändamål undantogos från denna lagstiftning; och på förkastande af detta amendement hafva domstolarne grundat sina domar, emedan, heter det, så mycket säkrare lagen kunde tillämpas på religions-sammankomster, som de framställningar, hvilka i kammaren blifvit gjorda, för att få in ett undantag för dem, blifvit förkastade.
De hafva icke uppgifvit skälet, hvarföre de förkastades, utan endast sagt, att, som det undantag, hvilkat blifvit föreslaget för religions-friheten, förkastats, så bevisar det att 1834 års lag bör tillämpas äfven på religiösa sammankomster; hvarigenom dessa således blefvo ytterligare begränsade.
Derefter har vidare kommit ett dekret af den 25 Mars 1852, som i 2:dra artikeln säger att 291, 292 o. 294 art:ne af code pénale och 1, 2 o. 3 artme af klubblagen äro användbara emot alla sammankomster af hvad beskaffenhet som helst.
Derigenom togs sista steget, som möjligen i den riktningen kunde tagas, nemi. att tillåtelsen till sammankomster är lagd i ortmyndighets händer.
När de samlas, till hvilket antal som helst och under hvilka omständigheter det sker, så beror det alltid på en ortmyndighet att skingra dem och att straffa deltagarne.
Tillämpas nu detta på religiösa sammankomster, måste jag hafva rätt deri att det icke är möjligt att komma längre i religiöst tvång; ty det är naturligtvis ingenting att tacka för, det katholiker, som utgöra det största antalet i landet, icke hindras i sin religionsutöfning.
Men om lagen tillämpas på alla andra sådana religiösa samfund, äfven dem hvilkas religion är af staten erkänd, då måste jag hafva rätt.
Nu veta vi att genom särskilde lagar äro i Frankrike erkände, utom katholicismen, den augsburgiska o. den reformerta bekännelsen, äfvensom judarnes; alla andra äro blott tolererade, d. v. s. der de hälla sig inom I 3l8 Den 19 Maj e. m. hus, der de icke framträda i det offentliga, der ortmyudigheten icke ens vet att de existera, då gör man icke något vid dem; men så snart de önska att framträda, att hålla sammanträden på bestämda tider, så beror det på bifall af dessa underordnade auktoriteter, hvilka under många omständigheter förvägra sammanträden.
Man vet också att det icke finnes i Frankrike några statistiska tabeller öfver der befintliga afvikande sekter; man tror att der finnas några baptister, men man känner icke huru stort deras antal är.
Så förhåller det sig med nästan alla de andra sekterna.
Detta angående lagstiftningen.
Nu återstår att visa huruvida lagskipningen satt sig i opposition mot denna lagskiftning, som i sjelfva verket är vida hårdare än, såvidt jag vet, de flesta andra civiliserade länders.
Jag har under en längre tid sökt följa med lagskipningen i denna väg och har här en uppsats, sorn vore för vidlyftig ätt för It. o. Ad. uppläsa, och jag vill icke dermed taga Ståndets tålamod i anspråk; men den innehåller en redogörelse för åtskilliga rättegångar, som på sednare åren egt rum ifråga om hufvudsakligast religiösa sammankomster eller i allmänhet förbrytelser mot här anförde stadganden, begångne af dem som fredligt samlat sig för utöfvande af sin religion, och det är att märka, att, såvidt jag vet, alla dessa exempel röra bekännare af trosläror, som äro af staten erkände, nemligen reformerta och lutheraner.
Det beror nemligen helt och hållet på ortmyndigheten om han vill tillåta en protestantisk församling att samlas och hålla sin gudstjenst.
Det är ganska sannt att till viss grad är auktoritetens bifall till bildande af församling nödvändigt, nemligen såvida den gör anspråk på att dess prester skola lönas af staten; då är det klart att det icke kan ske utan bemyndigande, ty då kan det icke ske utan ett kejserligt dekret att i den och den kommunen skall blifva en luthersk kyrka och dess presterskap skall lönas af staten.
Men det är icke fråga om sådana omständigheter nu, utan blott sådana tillfälligheter, då några få protestanter hafva på egen bekostnad uppfört ett kapell eller bönehus, der de vilja samlas, Understundom få de ortmyndigheternas tillstånd, understundom icke, och om de ändock samlas, har deras gustjenst ofta blifvit afbruten genom våldsamma uppträden.
Deras sammankomster hafva blifvit afslutade och presten vanligtvis, liksom andra deltagare, straffad.
Åtskilliga af dessa rättegångar hafva en ganska stor märkvärdighet och jag beklagar att jag icke vågar besvära med uppläsandet deraf; de skulle på det fullständigaste bevisa hvad jag yttrat.
Äfven i åtskilliga andra fall, der frihet och tolerans sedan 1781 års författning varit rådande här i Sverige, kan man icke alltid påräkna dem i Frankrike, såsom t.
ex. att olika trosbekännare få begrafvas på våra kyrkogårdar.
Bland de af mig åberopade rättegångar finnes en, som jag vill i korthet anföra.
En protestant dog, den protestantiske presten fick i uppdrag att begrafva honom; men dagen derpå blef liket på prefektens befall - ]>imi 19 Ma; e. m 319 ning upptaget och begrafvet bland de afrättade, oaktadt personen lefvat fullkomligt väl känd, såsom sedan vid rättegången upplystes.
Det är på dessa fakta, hvilka, jag vågar ånyo påstå det, icke hafva sitt motstycke i Sverige,: sorn jag grundat mitt yttrande, att jag icke af hvad Hr Lallerstedt anfört, finner mig öfverbevisad, och jag vågar tro att, med undantag af Frih.
Cederström, den öfriga fåtaliga samlingen, som var närv:de, då vi båda yttrade oss, delade min åsigt.
Det var mig angeläget att få framställa detta, då, som sagdt är, jag eljest i R. o. Ad:s protokoll skulle stått såsom den der haft ett ganska vigtigt yttrande, utan att för detsamma kunna framställa några skäl, och då jag med så mycken smärta hört åtskilliga Svenska medborgare triumferande anföra det klander, som mot vår intolerans blifvit framstäldt, har jag ä min sida gerna velat begagna första tillfälle, som erbjöds mig, att offentligen, såvidt på mig berodde, rentvå oss från detsamma.
Som jag blifvit till stor del förekommen af åtskilliga talare, hade jag tänkt afstå från ordet; men anser mig nu likväl med anledning af en talares yttrande uppmanad att säga några ord.
Här står i l:sta §:u af K.
M:ts Propos., hvilken jag i öfrigt gillar såsom beviljande all den frihet jag önskar: ”Den, som offentligen förkun nar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro etc.”
Fråga är om der icke efter orden ”den rena evangeliska lärai}” borde göras tillägget ”eller på annat sätt förargelse väckande”.
Vi veta t. ex., att om denna § efterlefves, det icke är svårt att reda sig mot sådana dissenters, som äro kompletta dissenters.
Det finnes ett parti inom vår Svenska kyrka, hvilket man icke kan påbörda något egentligt dogmatiskt afvikande, men som dock åstadkommer mycken oreda, kanske lika mycken sorn de s. k. läsarne.
Det finnes visserligen många af dessa, som äro ganska aktningsvärde och som endast genom sin bibel-läsning skilja sig från mängden och jag skulle önska, att alla sekter bestode af sådana, som äro de stilla i landet; men vi hafva en annan ytterlighet, som jag här syftar på och som bildar en öfvergång till baptister och mormoner, de som icke tillhöra någon viss sekt, men genom sin frénésie och sina predikningar åstadkomma mycket ondt.
De hafva kommit till den slutsats, att deras gerningar äro af ingen betydelse.
Det har gått sa långt att mödrar mördat sina barn, på det de icke skulle blifva fördömda m. m., och det är sådana slags personer, mot hvilka man icke kail bevisa något afvikande från den ortodoxa läran.
Med afs:de härpå skulle man kunna invända att man med denna § icke uträttar mycket.
Hvad beträffar en talares yttrande om den vetenskapliga forskningen, så har i allmänhet i alla tider det religiösa och det vetenskapliga stått på olika ståndpunkt.
Om man t. ex. går några 100 år till - 320
Den 19-Maj ©. m. baka, så var det ostridigt mindre tankefrihet, men då skrefs väl inom den lärda verlden fullt ut så kätterska saker som nu, men deremot var den religiösa intoleransen fullt ut så sträng, som i denna stund; och det kan hafva sin förklaringsgrund deri, att man väntar mera förnuftighet af den publik, som åhör ett vetenskapligt föredrag, mera förmåga att sofra det odugliga från det dugliga.
Kristendomen är öfver förnuftet, men den är icke så mot förnuftet, att icke logiskt sammanhang kan tänkas i ett andligt föredrag; men ofta är det af kringresande predikanter hållet utan sammanhang, och deruti ligger det vådliga af en sådan frihet.
Emellertid skulle jag tro att den
I :a §:n är för framtiden tillräcklig; bchöfves något mer, så är det en mera till massan spridd civilisation, så att den kan bära en större frihet.
Jag röstar således för bifall till det K. förslaget i denna del.
Jag har än en gång måst be gära ordet, för att bemöta den förebråelse, som jag under förmiddagens plenum erhöll af Erih.
Cederström, den nemi. att jag skulle alldeles oriktigt hafva andragit, att det framsteg i religiös frihet, som ligger i den K.
Proposm, jemförd med den lagstiftning, som nu är i fråga att afskaffns, vore större än det som blifvit gjordt i något annat land, utan att en verklig samhällsomstörtande revolution gått emellan och banat väg för densamma.
Den ädle klassikern yttrade med ani. deraf a;t jag »mirabile dictu” glömt först och främst Danmark, sedan Norge och sist det ädla Österrike och dess liberalitet i denna väg.
Hvad då först beträffar
Danmark, så tycker jag icke att det bevisar stort prof på minne hos talaren, då han sjelf glömt att der var en revolution år 1848 och att det var från denna som den der befintliga oinskränkta religiösa friheten utgått.
Det är äfven en annan omständighet, som dervid måste anmärkas, nemi. att der tyvärr förefanns en sådan liknöjdhet för rolig ösa frågor och religiöst lif i allmänhet, att det derigenom blef mer än lätt att derstädes införa en oinskränkt religionsfrihet, emedan icke något motstånd fanns, bygdt på en sådan verklig öfvertygelse, som lyckligtvis ännu finnes här i landet, eller den att den Evangeliskt-Lutherska läran verkligen hvilar på den Hel.
Skrift, och deri har ett stort företräde framför andra läror, mer eller mindre stödjande sig på menniskofunder.
Jag tillåter mig vid detta tillfälle anföra, att jag gjort en särskild resa till Danmark för att af någon af Köpenhamns presterskap inhemta, hvilka följder den religiösa frihet, som der blifvit införd, haft på det religiösa lifvet i landet.
Då jag, liksom jag förut öppet tillstått, hyser den tro att det är lyckligt om ett land kan få åtnjuta enhet i religiöst hänseende och att man icke utan mäktiga skäl bör upoffra densamma, om den finnes, för första rop från andra håll, så önskade jag få veta af någon prestman der i landet, huruvida den sedan 10 år der herrskande oinskränkta religionsfriheten hade väckt Den 19 Maj e. m. 321 ett mera lefvande nit för den Lutlierskt-Evangeliska lärans upprätthållande hos presterskapet och en större värme derför hos folket i allmänhet.
Om så varit fallet, hade jag nemi. för min del ansett detta vara ett sådant mäktigt skäl för mig, att antaga den äfven hos oss nu förordade utvidgningen af den religiösa friheten.
Jag vände mig då till en man, väl känd äfven i vårt land sedan den tid, han förestod Stockholms reformerta församling, Hr Pastor Kraimbuhl, af hvilken, såsom sjelf stående utom den Lutherska kyrkan, jag hade att vänta ett fullt oparliskt svar.
Jag fick tyvärr detta svar utan någon betänketid, detta nemligen: nej, absolut nej.
I den riktningen har religionsfriheten icke det aldra ringaste verkat.
Af andra personer, som jag vidare tillsporde i ämnet, fick jag äfven det nedslående svar, att liknöjdheten i andliga ämnen var så stor, att rätt många föräldrar ej taga det mera till sinnes, om ett barn, t ex. en dotter, öfvergick från den Evangeliskt-Lutherska kyrkan till en främmande sekt, såsom den s. k. nykyrkan eller den baptistiska, ja t. o. m. till den ohyggliga, snart sagdt mer än hedniska mormonläran, än om hon valde hvilket verldsligt yrke som helst, det af symamsell eller något dylikt.
Detta visar åtminstone efter min åsigt, att det andliga tillståndet der i landet < j förtjenar att framställas såsom något exempel värdt att efterfölja.
Hvad angår Norge, så vore jag beredd att medgifva, att jag i afseende derpå begått ett misstag, emedan det är sannt, att ingen revolution der föregick förändringen, men lyckligtvis för mig har en ganska god auktoritet i afton anfört, att när man sammanställer de lagar, som i Norge finnas, med den nu föreslagna, friheten der icke blir större än här.
Beträffande Österrike, så förundrar det mig, att den värde ledamoten glömt hvad de allmänna tidningarne från Tyskland omnämnt, att då den religiösa frihet för protestanterne, som talaren anförde, genom ltegeringen förkunnades för några månader sedan, den möttes med det mest enstämmiga motstånd af alla protestantiska församlingar i landet.
Orsaken dertill finnes utredd i ett Marshäfte för innevarande år af Revue des deux Mondes.
Der säges, att Österrikes finanser icke kunna upphjclpas på annat sätt, än att genom återgifvande till en viss grad af kommunal och religiös frihet åt de olika folkslag, som lyda under denna monarki, få dem mera medgörlig» i skatteväg.
Såsom ingående i detta system, sorn i alla fall snart åter öfvergafs, var det som det Kejserliga patentet af den 1 Sept. 1859 utfärdades rörande de protestantiska nndersåtarnes kyrkliga förhållanden.
Man hade skäl förmoda, att meningen dermed var att afhjelpa rättvisa klagomål, men detta patent besvarades redan 322 Den 19 Maj o. m. den 27 i samma Sept. månad med en petition till Kejsaren, hvari begärdes att patentets verkställighet skalle uppskjutas, till dess en lagligt vald synod blifvit sammankallad.
Detta beviljades ej, och blef följden att af tre millioner protestanter blott 32,000 underkastat sig detta patent.
Man kan således nästan säga att Österrikes protestanter enhälligt nekade att erkänna en lag, som åt samma Regering, som utfärdat det beryktade konkordatet med Påfven, öfverlemnar uppsigten och öfvervakandet i ärenden, som rora religionen och undervisningsverket hos protestanterna, undarkastar dess gillande valen af kyrkliga embetsman, och i korthet beröfvar protestanterne de åt dem efter hundraåriga strider genom traktaterna i Wien oeh Lintz garanterade rättigheter.
Man gaf sålunda protestanterne nominelt en större frihet, men upphäfde å andra sidan de stadgar, som skyddade den de förut egde.
Det är deröfver de högljudt klaga, och kan jag då icke anse det rätt att säga: det är ledsamt att vi icke kunna få ens så mycken religionsfrihet som den Österrikes Kejsare beviljat.
Hvad slutligen angår en värd talares yttrande om det vådliga i K.
Proposm, ithy att de deri föreslagna straff kunna drabba mången kringvandrande lärare eller s. k. kolportör, ehuru han ofta icke lärer sämre än våra prester, som dock gå fria från straff, så kan jag icke begripa huru talaren kan säga att de skola straffas efter den nya lagen, om de verkligen lära Guds rena ord, ty der står: om det är en villfarande lära, som predikas, så blir‘den, som utsprider sådan, bestraffad.
Härvid kan jag icke alldeles förtiga en sak, som väckt min uppmärksamhet.
Först och främst måste jag erkänna, att ehuru meningen i min ort med skäl varit mycket stämd emot de s. k. kolportörerne, derföre att en mängd af dem uppfyllt det län der jag bor, och vilsefort mången enfaldig, så har dock den religiösa lekmannaverksamheten äfven gjort mycket gagn der.
Men det var endast så länge de ostördt fingo predika i konventiklar, der de i allmänhet förde ett strängt språk emot vårt presterskap, som de omtalta kolportörerna hördes af.
Nu har ett nytt uppslag skett i denna fråga, nu är det egentligen baptisterna, som husera, och till och med i min hemort har handt för kort tid sedan att de nedstoppat 13 personer i en å på Ro egor, för att rentvå dem från vår kyrkas besmittelse.
Nu kunde det vara godt, om vårt presterskap i striden mot dessa irrlärare erhölle ett val behöfiigt stöd af verkligt duglige s. k. kolportörer, men nu, då det gäller en verklig strid och gåfvorna af en lockad allmoge ej som förr flyta in i deras ficka, då äro de som bortblåsta och höras ej mera af.
Den värda ledamoten, som tagit deras försvar, borde kunna upplysa huru dermed förhåller sig.
D e 11 19 Maj e. tn, 323 Gr.
Sparre, Erik: Jag har i ani. af Hr Silléns an märkning att såväl i K. M:s Propos. som i TJtsk:ts förslag skulle saknas något stadgande till förekommande af de söndringar, som af vinkelpredikanter och skälmar åstadkommas inom församlingarne, velat anmärka att ett sådant stadgande redan finnes i K. M:s Förordn. af år 1858, som föreskrifver, att om sådana personer finnas, som uppträda med föredrag, hvilka tjena till oro eller söndring e ler eljest leda till undergräfvande af församlingarne, ega vederb:de förbjuda hållande af dessa föredrag, och om de icke ställa sig till efterrättelse detta förbud, så kunna de pliktfällas.
Således är den värde talarens anmärkning i detta hänseende öfverflödig.
Medan jag har ordet, må det tillåtas mig att i korthet bemöta en vederläggning, som blifvit på f. m. gjord med hänseende till den kollision, som jag ansåg vara att befara mellan såväl sista konventikelplakatet samt 8:de §:n i den sednare Förordnm och Esta §:n i den första.
Det har blifvit sagdt att dessa tvänne, såväl konventikelplakatet som 8:de §:n, skulle vara polisstadganden, men den ifrågavarande Esta §:n deremot ett kriminelt stadgande.
Jag vill då hemställa: hvad är ett förbud att offentligt förkunna en villfarande lärosats, om icke ett polisstadgande?
Det måtte väl vara med afseende på de skador, det kan åstadkomma, som det förbjudes.
Icke kan man säga, att ett offentligt förkunnande är ett kriminelt brott, ty något ondt är ju icke skedt, utan det är blott med afseende på att förhindra affall från läran, som lagen förbjuder det.
Jag tror således att såväl detta stadgande som det i konventikelplakatet och 8:de §:n, alla tre äro polisstadganden, och jag har icke kunnat finna annat än att en kollision kunde uppkomma, ty om en person tilltalas efter denna §, kan han möjligen invända: jag har icke fått det förbud, som kyrkorådet skall meddela mig; men jag bötfälles, jag ställer mig sålunda under konventikelplakatet.
Det är sannt att man afhugger denna svårighet genom att lägga konventplakatet åsido och endast tillämpa ifrågavar:de lag, men onekligt är att båda dessa lagbud kunna tillämpas på samma fall.
Hittills har man tält i den syftning, att LagUtsk:ts förslag, likasom K, M:s Propos, skulle innebära en större, mera obegränsad religionsfrihet.
Jag har yttrat att skillnaden mellan dem är ganska obetydlig; den är egentligen, att i Utsk:ts förslag är i bestämda ordalag uttryckt hvad som afses med K. M:s Propos., nemi. proselytvcrksamheten, och Utsk:t har varit af den öfvertygelsen att det är med andliga vapen och icke med svärdet som presterskapet skall bekämpa villomeningar, och ju mer verldsliga makten lemnar dem svärdet i handen, desto mer försvinna de andliga vapnen.
Det är åtminstone den erfarenhet, som vi hittills haft.
Man klagar med skäl öfver de religiösa oroligheter, som uppstått i vårt land; det är sådana rörelser, som tid efter annan ge sig tillkänna och omöjligen kunna undvikas.
Den enda utvägen att undanrödja dem är att låta frihet VI B. 21 324 Den 19 Maj e. m. i diskussion uppträda mot dom.