Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna omständighet är likväl i Skol-stadgan förbisedd, och Den 17 Oktober. 127 deraf oredan.
Granskar man samma stadga, skall man snart finna anledmn till de klandrade resultaten ligga i den föreställningen, som föresVäfvat författaren, att de klassiska språken vore ett oundgängligt medel för all högre bildning, äfvensom att dessa språk nödvändigt måste inläras i de spädare åren.
Ar denna åsigt verkligen grundad?
Kan man icke ernå hög bildning, äfven utan de klassi ska språken?
Denna fråga har jag redan besvarat i min motion, meri vill ändock anföra några exempel, som ådagalägga motsatsen: Franklin, Arago, Napoleon och Carl Johan m. fl. äro namn, hvilka man väl icke vågar förneka titeln af bildning, och dock hade dessa personer icke erhållit någon undervisning i de klassiska språken.
Afven å detta rum hafva de utmärktaste talare och statsmän upträdt utan sådan kunskap, och i den stund, som nu är, träffar sig icke bättre, än att just
Riddarhusets utmärktaste personligheter icke erhållit någon undervisning i klassiska språken.
Häremot invändes att de af mig nämnde personer varit utrustade med ovanliga naturgåfvor, och derföre icke kunna gälla såsom regel, utan måste betraktas såsom undantag.
Men i detta alside vill jag påpeka en omständighet.
Ett stort antal af Riddarhusets ledamöter hafva erhållit sin första bildning vid KrigsAkadm.
Nu kan väl ingen skäligen vilja påstå att de alla skulle vara snillen, och dock kan man icke märka att de i allmänhet äro underlägsna dem, som erhållit den s. k. klassiska bildningen.
Jag för min del kan icke invagga mig i den sjelfbehag!iga föreställningen, att jag, derföre att jag har klassiska studier, skulle vara dessa
Hrr öfverlägsen: tvärtom träder jag villigt tillbaka för ganska många af dem.
Man säger vidare, att för den formela bildningen är det nödigt att lära främmande språk, och att i detta afsrle är särdeles det Romerska oundgängligt.
Huru förhåller det sig i sjelfva verket med detta påstående?
Låtom oss just betrakta undervisningen hos de folk, hvilka alltid åberopas såsom mönster.
Huru var undervisningen hos Greker och Romare?
Hos Grekerna ingick icke något främmande språk uti allmänna undervisningen, och likväl anses de hafva upnått högsta formela fullkomlighet.
Grekerue sjelfve och deras såsom mönster framställde författare äro ju en praktisk vederläggning af den anmärkta satsen.
För att förklara detta faktura, torde man behaga iakttaga, att
Grekernas hela upfostran var natio» nel och icke efterhärmning, och ligger icke deri en väsendtlig orsak till den höjd Grekiska bildningen nådde; en fullkomlighet, som aldrig den Romerska kunde hinna, just derföre att den grundade sig på en utländsk förebild.
Men äfven Romrarne egde i afs:de på inlärande af det enda främmande språk, hvari undervisning leni lindes, ett stort företräde framför nutiden.
Romrarne hade till lärare i Grekiska språket infödde Greker.
Det språk de inlärde var ett lefvande språk, och i väsendtliga delar öfverensstämmande med deras modersmål.
Vid inlärandet af Grekiska språket, användes den enda rätta methoden, eller att först lära sig tala detsamma, och först derefter eller samtidigt lära sig språkets reglor.
Eller med andra ord, först huru och sedan kvar för.
Att detta sätt, är det rätta för språks inlärande, tror jag icke skaij kunna bestridas.
Der naturen 128 Don 17 Oktober. med tydliga ord uttalar sig, der måste man äfven lyda dess anvisning.
Brott deremot lemnar (len icke ostraffadt.
Huru lär barnet sig i modersmålet?
Icke börjar man med att läsa det gramatikaliska oell pardigmata?
På den vägen skulle vi troligen aldrig hunnit att hielpligeu tala.
Barnet lär sig först alt tala, och först sedan det kan sådant, börjar det med de gramatikaliska reglorna.
På sådant satt inliemtade Bomaren sin kunskap uti Grekiskan, och derföre blef äfven denna kunskap hos honom en lefvande, en fruktbärande kunskap.
Hos oss kan numera denna method i alside på Latinska språket icke begagnas, emedan dertill dugliga lärare saknas Förmågan att med lätthet tala Latinska språket är numera i hög grad sällspord.
Våra fader hade deri en vida större färdighet, just derföre att det under deras skoltid begagnades nära nog, som ett lefvande språk och talölningar deri börjades samtidigt med studiet af grammatikan.
Hvilka stora svårigheter möta för inlärandet af ett språk, genom blotta läsandet, torde jag få visa med ett exempel.
En af mina akademi kamrater, som i närmare 20 år studerat ett Österländskt språk, förklarade sig ännu icke vara deri så hemmastadd att han fullt obehindradt kunde läsa hvilken författare, som helst.
Besinnom 20 år för inhemtande af ett enda språk.
Sådant inåste bevisa niet hudens olämplighet.
Denna lörvända method är också orsaken dertill, att mången yngling, i stället för a t skörda frukt af tidig undervisning i de gamla språken, deraf blir alldeles förstockad, och ofta för hela sin lefnad oskicklig för hvilket yrke, som helst.
— Men för att återkomma lill undervisningen i det gamla
Bom så måste man noga bemärka, att yngliugarne väl lärde ett främmande språk, men att detta språk, hvari undervisning lemnades antingen af infödingar, eller af sådana som i Grekland sjelfve inhemtat detsamma, begagnades egentligen såsom medel och icke såsom hufvudsak.
Modersmålet var och förblef hufvudmdamålet.
Grekiskan var endast ett medel.
Derföre varnar också Qvintilianus för att alltför mycket öfverlemna sig åt studiet af Grekiskan, på det man icke må i det Romerska inblanda Grekiska talesätt.
Hos Romrarne var således främmande språk endast ett hjelpmedel för att vinna fullkomlighet i modersmålet, och Grekerna sökte och vunno detta mål utan sådant medel, på direkt väg.
Frågan är här icke egentligen om studiet af de klassiska språken är bildande, utan huruvida det är nödvändigt för erhållande af bildning.
Jag vill ingalunda bestrida det förra, men påstår att man kan vinna ganska stor fulländning utan kännedom af dessa språk, samt att undervisningen deri börjas för tidigt, och icke borde meddelas andra än dem. som deri kunna göra sådana framsteg, att de deraf hemta något gagn.
För dem äter, hvilka deri inhemta endast en ringa kunskap, är den stora möda, som derå användes, nära nog förspild.
Granskär man de uti Skol-stadgan upräknade läro ämnen, tinner man genast att antalet är alldeles öfverdrifvet.
Några ämnen måste således borttagas; men hvilka?
Icke kan så dant ske med någon af deri upräknade vetenskaper?
Lika litet lärer man medgifva öfverflödigheten af de lefvande språken.
Återstå således
129 således endast de döda språken.
Ibland dessa 3 språk inläras Grekiska och Hebreiska endast af ett ytterst ringa antal.
De, som inhemta större kunskap i dessa språk äro särdeles få.
Frågas nu om icke dessa 2:ne språk äro de, som snarast kunna undvaras vid ett elementar-läroverk?
Kunna icke de, sora vilja studera dessa språk, vid Universiteten deruti erhålla tillräcklig kunskap?
Är det verkligen nödigt att redan i skolan börja med undervisningen uti dessa språk?
Finues icke dem förutan tillräckligt antal läro-ämnen, för att fullt sysselsätta ynglingen under hans skoltid?
Är det icke vida bättre att han fullt grundligt får inhemta ett ringare antal ämnen, än att få en ytlig kunskap om ett större antal?
Då nu den nya Skol-stadgan är ett faktiskt bevis derpå, att icke skolan kan behörigen ordnas med bibehållande af Grekiskan och Hebreiskan, och då skolan dessutom bör lämpas efter flertalets och icke fåtalets behof; så hemställes om icke dessa 2:ne läro-ämnen kunna lämpligen ifrån skolan uteslutas och hänskjutas till Universiteten, för att der inhemtas af dem sådant önska.
Genom en sådan obetydlig förändring, och derigenom att undervisningen uti Latinet förflyttades till de 2:ne sista klasserna i skolan, skulle all den oreda, som nu nödvändigt måste härflyta från den nya stadgan, kunna undvikas.
Vidare borde sedermera fordringarne i student-examen sättas i fullkomlig öfverensstämmelse med undervisningen i skolorna.
Genom antagande af mitt förslag, upstå, och detta först i skolans 2 högsta klasser.
Den valfrihet
Skol-stadgan antager såsom princip är i sig oriktig; och den undvikes om man för skolan icke anvisar andra läro-ämnen, än de som äro nödvändiga för en hvar.
I öfverensstämmelse härmed, borde egentligen icke heller plats hafva bibehållits för latinet, men då sådant vore en för häftig öfvergång, och utsigt att genomdrifva ett sådant yrkande icke för närvarande förefinnes, har jag för min del icke velat påyrka sådant, utan endast föreslagit att latinets studium upskjötes tills skolans 3 sista år, — en tid, fullt tillräcklig att i detta språk inhemta lika grundlig kunskap, som nu då det börjas i en spädare ålder, utan andra förberedande kunskaper, och utan mera utvecklade förståndsförmögenheter.
Jag för min del värderar ganska mycket de klassiska studierne; men tror att någon verklig frukt icke af dem kan hemtas, om dessa studier icke drifvas till någon viss höjd.
Fordom lärdes de gamla språken, såsom ett medel att inhemta nyttiga kunskaper; men nu sedan nästan alla ämnen blifvit behandlade på de moderna språken, har man börjat drifva den satsen, att de gamla språken böra läsas för sin egen skull, och egentligen för grammatikans.
Man har gått ända derhän, att man påstått det en säker grammatikalisk kunskap vore omöjlig utan studium af den latinska.
Härvid förbiser man alldeles Grekerne, hvilka onekligen voro mästare, och dock inskränkte sitt språkstudium till modersmålet.
Om, på sätt jag föreslagit, Grekiskan och Hebreiskan borttoges från skolan samt Latinet upskjötes till de 2:ne högsta klasserne, skulle otvifvelaktigt de ynglingar, som deråt riktade sina krafter, kunna göra sådana framsteg, att de vid afgången IX H. 9 130 Dén 17 Oktober. från skolan skulle kunna på egen hand vidare fortsätta sina studier deri, äfvensom de då horde kunna ega den förberedande kunskap, att de jemväl på egen liand kunde lära sig Grekiska och Hebreiska, om de ville inhemta dessa språk, särdeles som de vid Universiteten icke skulle sakna handledning, ifall sådant önskades.
Derigenom att skolan ordnades på sådant sätt, kunde undervisningen der drifvas till den höjd, att den allmänna elementar-bildningen ansåges fullbordad der, och special-studierna kunde således få börja genast vid ankomsten till Universitetet.
I allmänhet öfverskatta!' man värdet af de klassiska språkens studium, såsom i formelt hänseende bindande.
Erfarenheten visar likväl att aldrig, eller åtminstone högst sällan, någon hinner fullkomlighet i främmande språk.
Det högsta, hvartill man deruti kan komma, är att någorlunda klart och tydligt kunna uttrycka sig; men att beherrska ett främmande språk, det låter sig icke göra, men sådant fordras dock för att vara mästare deri.
Vid fråga om främmande språks inlärande, erinrar jag mig följande derpå lämpliga infall: »En Furste, som tog undervisning i musik, begärde af sin mästare att få höra hans omdöme om Furstens framsteg.
Till svar härpå yttrade läraren:
Här finnas 3 slags musici: de som icke kunna spela; de som spela illa, samt de som spela väl; och Eders Höghet håller på att svinga sig upp i andra klassen.»
— Om man på samma sätt indelar kunskapen i främmande språk, så kommer man i allmänhet aldrig längre än till andra klassen.
Detta insåg äfven Göthe.
I sin ungdom sökte man öfvertala honom att författa på Franska språket; men han hade för mycken klarhet i sitt omdöme, för att dertill låta förleda sig.
Han kände att han uti eft främmande språk aldrig skulle nå fullkomligheten.
Och troligen hade aldrig en Fransysk Göthe blifvit hvad den Tyske blef.
Modersmålet bör i språkundervisning vara hufvudsak; och deri hafva vi ett stort exempel att följa: Grekerue.
Genom att lägga modersmålet till grund för det philologiska studiet, utbildas äfven nationaliteten; och torde sådant vara ganska erforderligt, isynnerhet för oss, Svenskar, som ega en stor benägenhet att för högt upskatta allt utländskt.
Vidare har såsom skäl för den åsigten, att de klassiska språkens studium skulle vara ett oundgängligt vilkor för all verklig bildning, anförts, att då vår civilisation vore en utveckling af de gamles, och på den baserad, borde jemväl hvarje enskilds utbildning följa samma väg, på hvilken menskligheten fortskridit.
Till svar å denna invändning torde jag få upläsa hvad jag härom anfört uti min motion: »För att ådagalägga de klassiska studiernas nödvändighet haiman sagt, att en verkligt klar insigt om vår nuvarande civilisation icke kan vinnas, utan kännedom oin den källa, hvarur den härflutit.
Då den Grekiska och Romerska är grunden till vår litteratur, bör denna först inhemlas, innan man börjar med nutidens.
Vid första ögonkastet tyckes denna sats verkligen innebära någon giltighet; men den försvinner alldeles vid närmare Den 17 Oktober. 131 granskning.
Alla Indiens, Egyptens, Greklands, Roms och Nordens gudar, halfgudar och djeflar, jemte deras mer eller mindre skandalösa bragder, skulle först inpreglas hos barnet.
Hvad vill det i sjelfva verket säga att följa civilisationens utveckling?
Ar det icke att skåda alla villfarelser och dårskaper, menniskoslägtet varit underkastadt, och huru dessa småningom blifvit skingrade?
Man kan derföre taga för ganska säkert, att ett system, som är mycket inveckladt i sig innebär något falskt.
Det är derföre vida lättare att lära vetenskaperna på deras nuv:de ståndpunkt, än i deras fordna skick, då de voro belastade med en mängd villfarelser, hvilka nu mera blifvit undanröjda.
Berzelius, innan han fått börja sitt studium af kemien, nödgats inhemta alla alkemiens mysterier, skulle han troligen aldrig hunnit till kemien, och de ovärderliga uptäckter han gjort, skulle verlden ännu saknat.
Hvar och en, som om kemien har någon kännedom, inser väl att det är vida lättare lära denna vetenskap, än att genomtränga ett enda alkemistiskt system.
Likaledes är det vida lättare att fatta himlahvalfvets skenbara rörelse, när jag vet att detta är orörligt, men att jorden vänder sig kring sin axel, än om jag, med Tycho Brahe, antager jorden vara stillastående, nödgas konstruera en mängd excentriska cirklar, uti hvilka verldskropparne framdrifvas med olika hastighet.
Jag har härigenom ingalunda velat bestrida nyttan af kulturhistorien; men mitt påstående går endast derpå ut, att man först måste intaga vetandets höjder, för att derifrån öfverskåda huru menskligheten hunnit dit.
Yid allt lärande måste man hafva någon fast utgångspunkt; man måste hafva klart upfattat något, för att dermed kunna jemföra mångfalden.
Örn jag börjar med studiet af det närv:de, men aldrig hinner till forntiden, kan jag det oaktadt blifva en ganska duglig medborgare; men börjar man med forntiden och hinner aldrig nutiden, blir man en odugling, en narr.
Tänkom oss en person, som känner alla forntidens seder och bruk, men icke vår tids, huru skulle denne taga 132 Pen 17 Oktober. sig ut i satnmanlefnaden?
Tilliimpom detta på något särskildt yrke!
Vi vilje t. ex. bilda en riktigt duglig Artilleri-officer.
Han bör således följa gången af kastvapnens utveckling.
Först bör han inhemta theorieu orri slungan och bågen samt de gamles kastmaschiner och murbräckor.
Men innan han hunnit dit, ljuder stridstrumpeten, han kommenderas ut för att storma en fästning.
Katapulten, murbräckan m. m. känner han till punkt och pricka, men om kanoner, mörsare, bomber, granater, raketer m. m. eger han ingen kännedom.
Låt honom försöka att med den vädurshufvade murbräckan bulta sönder fästningsmuren.
Denna method att fördjupa sig i forntiden, innan man gjort sig hemmastadd med nutidens förhållanden, har frambragt ett fenomen, sora var alldeles okändt för de gamle Greker och Romare, och som är helt och hållet den moderna tidens tillhörighet.
En ypperlig typ för satiren och skämtet har länge varit en förläst ma gister eller en s. k. skolfux.
Orsaken måste vara någon annan; och, om man närmare betraktar saken, skall man tinna att det icke är lärdomen, utan okunnigheten, som utgör det komiska elementet.
Kontrasten emellan det högvisa utseendet, som bär tydliga spår om nattvak och stora ansträngningar, för inhemtande af kunskaper, — kontrasten emellan detta utseende och okunnigheten om allt, som för en menniska är nödvändigt att känna, — är otvifvelaktigt det som väcker löjet.»
Härvid får jag anhålla att icke blifva missförstådd.
Min mening är alldeles icke att fördöma studiet af den klassiska litteraturen.
Tvärtom, jag värderar den ganska högt, såvida det drifves så långt, att man inhemtar någon verklig kunskap om denna litteratur, och förmår upfatta det karakteristiska deri.
Men hinner man aldrig längre än till grammatikan, och icke ens uti den så långt, att man mäktar anställa jemförelser emellan de gamla språken och modersmålet; så tror jag, att den tid, man å ett sådant studium användt, kan anses nära nog förspilld; och ändå mera, det t. o m. verkar skadligt i afs:de på modersmålet, enär ynglingen lätt förledes att å detta tillämpa de reglor han inhemtat ur Latinska grammatikan.
Det är således endast emot den uti Skolstadgan antagna grundsats, att redan i barnets späda ålder låta det börja med latin-läsandet, som jag protesterar; ingalunda mot det klassiska studiet i allmänhet.
Ett sådant sätt att ordna undervisningen medför mångfaldiga olägenheter, af hvilka jag i min motion antydt åtskilliga.
Jag tager mig friheten att derur upläsa ett stycke: »Sedan jag, såsom jag förmodar, visat att de stora för»delar man skulle hemta från de klassiska studierne icke i verk»ligheten förefinnas, torde det återstå att framställa om icke det ti»diga studiet af de gamla språken medför bestämda olägenheter, och Den lt Oktober. 133 »i mångå äfs:den menligt inverkar på det unga sinnet.
Har finnes väl knappast någon skolpojke, sora icke vurmar för de gamles republik.
Han vänjer sig att anse kroppsligt arbete endast passande för skifven.
De Latinska glosorna inge honom också stor benägenhet för lärdomshögmod, så att han gerna möter hvar och en i Latinet okunnig med ett: »odi profanum vulgus.»
Många så konstruerade gossar hafva i skolan så ständigt hört talas om sin dumhet, att de slutligen förlorat all aktning för sig sjelfva och blifvit oduglingar för hela lifstiden; ehuru de med en annan undervisning skulle kunnat blifva gagneliga medborgare.
Vidare invänjes ynglingen att anse den Latinska grammatiken för något allmänt giltigt, som bör ega sin tillämpning äfven uti modersmålet.
Jag torde icke behöfva nämna, det jag här åsyftat Linné och Berzelius, hvilka begge kasserades i skolan, derföre att de i sin barndom icke kunde lära sig Latin.
Hade skolan der fått sin vilja fram, skulle dessa vetenskapernas heroer blifvit förvisade till lästen.
Härmed torde jag hafva besvarat det hufvudsakligaste af Hr Tersmedens anmärkmr.
Jag vill dock i anledn. af dem ännu yttra några ord.
Hr Tersmeden har förklarat, det skulle min motion utgöra ett kaos af icke sammanhang egande påståenden.
Så har likväl icke densamma blifvit upfattad af Utsk., som säger att, då det afslagit första punkten, deraf blifvit en nödvändig följd att de öfriga äfven måste förfalla.
Vidare anser Hr Tersmeden det förtidigt, att redan nu begära revision af Skol-stadgan; men äro de mot densamma gjorda anmärkmr grundade, så kan icke nog tidigt ändring derutinnan ske.
Till följd af dessa mina åsigter, förenar jag mig med Hr Hjerta i yrkandet af återremiss, på det Utsk. må komma i tillfälle föreslå underd. skrifvelse till K. M:t.
Man måste be klaga, att Utsk. icke förmått anföra bättre motiver för sitt afstyrkta bifall till de väckta motionerne om revision af sednast utfärdade Skol-stadgan.
Det enda motiv, som Utsk. anfört, det nemi., att man ännu icke fått någon erfarenhet af verkningarna utaf denna stadga, så att derpå kan grundas en underd. skrifvelse, måste på det högsta förvåna.
Jag tror deremot, att roan redan nu vid första tillämpningen af Skol-stadgan, kommit till den erfarenhet, att den icke kan verkställas, och skall man det oaktadt försöka att verkställa den, så blir följden att den upväxande generationen både fysiskt och psykiskt blir förstörd.
Till stöd för detta behöfde man endast hänvisa till Kyrkoherden Sondéns förtjenstfull reservation. 134 Den 17 Oktober.
Döck anhåller jag att med några fakta få ådagalägga nödvändigheten af en revision.
I den förra Skol-ordningen voro undervisningstimmarne bestämde till 50 i veckan.
Redan detta antal timmar ansågs af mången för stort.
Det hette då icke utan skäl att ett så långt vistande i skolan än skulle nedtrycka det unga sinnet, och ungdomen uti hemmen öfverlastas med de s. k. hemlexorna, än att skolan hindrade all sjelfverksamhet och snarare blef ett plugg-institut.
Långt ifrån att undanrödja detta missförhållande, har den nya Skol ordningen gått ännu längre.
Den har ökat antalet af timmarne för undervisningen i skolan derhän, att barnen nära nog icke ega en enda timma för hemmet, men ändå gjort nödvändigt att hemlexorue icke obetydligt ökats.
Uti den nådiga stadgan äro anbefallde gymnastik, sång m. m.
Detta kan icke klandras, men det bör klandras att för dessa öfningar ingen tid är beräknad.
Sammanräknar raan nemi. timmarne i skolan, och de sora behöfvas för öfverläsning i hemmen, så återstår ingen annan tid för dessa öfningar än nätterna.
Ar väl sådant rimligt?
Och hvad blifver följden om allt skulle sammanträngas på dagen?
Vi säga för litet om vi påstå att allt blifver förfuskadt.
Det är gifvet att en sådan undervisning skall förstöra barnens både själs- och kroppskrafter.
En annan rättvis klagan är, att undervisningen måste blifva allt mer och mer ytlig till följd af de alltför manga läroämnena i de lägre klasserne.
Den, som lika med mig under 17 år varit skollärare, måste erkänna sanningen af dessa klagomål.
Allmänna opinionen inom lärare-korpsen har varit, att undervisningen skall börjas med så få ämnen, som möjligt, och att dessa endast i den mån kroppens och själens krafter hos ungdomen utvecklas, böra förökas.
Den nya Skol-stadgan deremot har icke aktat för rof, att icke mångdubbla, men till ett stort antal föröka dessa läroämnen ända derhän, att ett virrvarr måste framkallas i skolungdomens hjernor.
Dessutom har erfarenheten hos skollärarne stadgat den öfvertygelsen, att i de lägre klasserne lämpligaste undervisningsämnet är språken, emedan barnen genom dem liksom exerceras och läras att tänka.
All sann undervisning måste i första hand gå ut derpå att barnet lärer att lära sig sjelf, att använda sina själsförmögenheter.
Man har vanligen ansett att detta säkrast beredes genom språkstudium.
Derföre lades i fordna tider största vigt på de gamla språken.
Att genom en ändring i skolordningen Svenska språket nu blir det första, hvarmed lärjungen i skolan sysselsattes, anser äfven jag vara det rättaste.
Det vore onaturligt, om modersmålet skulle helt och hållet lemnäs å sido, och man måste häpna deröfver, att man under så långliga tider icke lemnat ringaste upmärksamhet häråt.
Att väg banades för modersmålet var alltså rättvist, men frågan är om den valda vägen blifvit den bästa.
Då under år 1849 en förändring i Skolordningen vidtogs, hoppades lärare-korpsen, att då man nödvändigt skulle bortkasta det gamla, man likväl skulle nöja sig med att, i likhet med nya Elementar-skolan, intaga i undervisningen ett komparativt ämne, nemi.
Tyska språket, som är särdeles lämpligt för en sadan komparation, men i den sednaste Skolordningen har man icke Den 17 Oktober.
135 blott ryckt undan den historiska grunden, utan i stället infort ett språk, som med det Svenska icke kan kompareras, nemi. det Fransyska.
Om man bibehållit Latinet såsom bildningsämne, hade Fransyska språket kunnat lättare införas i den första undervisningen, men då nu så icke skett, är det nödvändigt, att det sednare språket utbytes emot det Tyska.
Det är gifvet, att då en 9-årig gosse skall i skolan undervisas uti Fransyska språket, hvarmed modersmålet nu skall kompareras, måste läraren lära honom att snart nog sagdt hålla tungan rätt i munnen, så att han lärer rätt uttala ett Fransyskt ord.
Detta tager till en början i anspråk största delen af tiden utan någon vinst och åsyftade ändamålet, nemi. att lära ungdomen tala Fransyska, vinnes icke, ty i elementar läroverk läres företrädesvis grammatik.
Jag anser således utfärdandet af den nya Skolordningen i detta fäll innebära ett helgerån.