Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ifi ågavar. fördelen, för BondeSt., lärer således, i vissa landskap, vara motsatsen, eller ingen, och på andra ställen ojemn.
Någon stor ifver, för sakens genomdrrfvande, bör följaktligen icke hafva kunnat, för denna orsak allena, hos Ståndet upkomma.
Hvad har då varit skälet till BondeStts utomordentliga nitälskan i delta hänseende?
del uttalades i allmänhet icke; dock yttrades genast, när Konungens första propos., af d. 20 Dec. 1847, skulle, d. 12 Jan. 1848, af Ståndet, hänvisas till StatsUtsk., bland annat följande af Jöns Mansson, från Skåne:
Han ville fästa dess ”upmärksamhet på nödvändigheten att, vid ärendets behandling, — — bereda en lindring, ja en successiv mindskning, i de för jordbrukande klassen svåraste — — grundskatterna”, hvaremot en förökad afgift, efter bevillningsprincip, för del högre värde, egendomen genom grundskattens nedsättning erhölle, syntes honom vara rättvis”.
Ilan ”upmanade Utsk. att genast föreslå den mest afgörande af alla förenklingar, i hemmantaIsräntans totala a/skaffande.
Sedan kunde jordeboksräntan förvandlas helst i penningar”.
Per Nilsson, från samma landskap, föreuade sig med den förre, och trodde det vara genom ”beskattning af förmögenhet och inkomst, som man borde utkräfva Statens behof”, ilan förordade penningeskatt, emedan verldserfarenheten bestyrkt, att spanmål och lifsmedel blefve af allt högre värde, under del att penningen, till följd af de ädla metallernas tillväxt, samt sedelmynts och vexlars förökning, folie.
Andra ledamöter, såsom Bengt Gudmundsson från Halland, yrkade, i sammanhang med Skatteförenklings-komite'ns förslag, mantalspenningarnes afskaffande och klandrade komile'en för det hon ”endast sökt komma till förenkling af skatteväsendet —; men icke framställt något förslag om skatternas mindskning”.
Under sednare öfverläggningar om saken, då fruktan för skatteminskning hos andra Stånd föranledt gensträfvighet mot den s. k. skatte] or enklingen, begagnades endast detta uttryck, eller ock skattejämkning.
Hvad har kunnat förmå Borgare Ståndet att, med sådan ifver, åtaga sig denna saks befordran, alt det derutinnan varit likasom BondeShs anförare och förestafvare af ordalagen i dess beslut?
Jag kan icke inse, att någon annan omedelbar fördel skulle derigenom tillskyndas städerna, än den förut nämnda, nemi. torgprisens sänkning, hvilken Petter Jönsson från Jönköpings län, i plenum d. 21 Okt. 1848, omförmälte.
Ståndets ifver, för sakens genomdrifvande, hänvisar alltså på något aflägsnare mål.
Att delta hemligen vore jordbeskattningens förvandling till bevillning, sade Hr Lagergren, d. 26 Juli 1848; men ingen uptog denna del af hans tal lill besvarande, och Ståndets medlemmar hafva, såvidt jag kunnat förnimma, ej nämnt annat, än hvad den K. propostn omförmäler.
Den 3 Maj.
245 Alt afsigten likväl var vidsträcktare, oell rörde BondeSt., liar dess Sekret, anlydt, när lian, d. 21 Okt. 1848, lill prot. yttrade: ”Jag — •— önskar, alt BorgareSt., som icke egentligen har något eget intresse af att bevaka denna fråga, för sin eftergift för BondeSt:s önskningar, icke, en annan gång, fordrar cn alltför dryg upoffring och vedergällning”.
Vid nuvar. riksdag försökte Borgare- och BondcSl-.ns flesta ledamöter i StatsUtsk., på sätt deras reservationer vid Inkomstbetänk.
(N:o 51) utvisa, att vid skatteförenklingsfrågans afgörande, nu, såsom under sisth riksdag, hinda ordinarie räntans beräkning och med detsamma Stalsregleringens afslulande.
När saken, d. 8 sisth Mars, förekom hos Borgare- och BondeStm, yttrade de sig, i öfverensstämmelse med hvad deras fleste medlemmar, inom StatsUtsk., yrkat, samt återremitterade l:a punkten i betänk., genom hvilken Stalsregleringens afslutande skolat lösgöras från skal teförenklingen.
BondeSt. meddelade tillika Med-Sländerna ett anförande af Nils Andersson från Christianstads län, hvarigenom yrkades mantalspenningarnes borttagande, från 1852, och hemmantalsräntans, från 1853, års början.
Bemälde riksdagsman fästade så väl StatsUtsk:s, som MedStms upmärksamhet på nödvändigheten att icke besluta om inkomstberäkningen förr, än alla förslag till vissa ordinarie skatters af skaffande, samt frågan om beloppet (500,000 r:dr) af Bankovinstens disposition först blifvit afgjord.
Den omtvistade formfrågan hålles följaktligen ännu öppen, och kan sålunda föranleda samma svåra strider, som under sisth riksdag, i händelse två Stånd åter stadna mot två.
Preste Ståndet, som vid förliden riksdag, lät sig inledas till det praelimenaira beslut, om skalteförenklingens förknippande med Statsrcglcringen, hvilket sedermera åstadkom så myckel huller, föreslog, d. 26 Sept. 1848, de öfriga Stånden och, när det misslyckades, jemväl K. M., en bemedling i delta hänseende.
I den underd. skrifvelse, hvilken Ståndet, d. 23 Okt. 1848, heslöt härom afgifva, yttrade det, att liemmansränlans förvandling till fix penningeränta innebure ”en skattenedsättning, långsam under lugna tider, men påskyndad af pröfvande eller oblida skickelse!’”. Inom Ridderskapet och Adeln, antogs för gifvit, och uttalades som oftast, att grundskatternas nedsättning var del ändamål, som med den s. k. skatteförenklingen syftades.
Ehuru Adeln är, näst BondeSt., den största jordegaren i riket, gjordes på Riddarhuset, mot skatteförenklingen, det ihärdigaste motståndet, och då en ledamot, Gr.
Mörner, Johan August, oförbehållet påyrkade skattemindskning, tog han BondeShs bästa till bevekelsegrund.
Han sade, på detta rum, d. 10 Okt. 1848: ”Jag begagnar tillfället, att öppet förklara, att hvad jag, för min del, åstundar, ur icke blott skatteförenkling, utan äfven skattejemkning, d. v. s. skalteminskning, enär jag, såsom egare af så väl säteri och frälse, som kronoskattehemman, vunnit den öfvertygelsen, att en sådan åtgärd skulle vara ett af de kraftigaste medel till höjande af Svenska allmogens välstånd”.
Om man således kan, utan fara för misstag, anse för gifvet, 246
Den 3 Maj. att sknttemindskning är hvad sora egentligen åsyftas af dera bland 14.
St., som nitälska för skalteförenkling, hvilken man i dagligt tal, och meningen närmare, kallar skattejämkning, eller hufvudmedlet dertill, räntepersedlars förvandling till penningeskatt: så låtom oss tillse, hvart den leder, och om rikets allmänna, eller något stånds serskildta, bästa kan derigenom befrämjas.
Månne icke blotta underlåtandet alt kalla saken vid sitt rätta namn, uttrycker, ett medvetande deraf, all hvad, som skulle gagna mångå enskilda personer, torde skada det allmänna?
Jag ämnar icke försvara sådana förhållanden, i vårt gamla skatteväsen, hvilka icke längre äro tidsenliga, eller onödigtvis betunga jordegaren.
Men, för att vederbörligen utreda hvad i dem bör bibehållas, eller rättas, hade, såsom mig synes, både Konungens rådgifvare och R.
St. beliöft en närmare undersökning, än den, som föregått, rörande detta ämne, hvilket den nådiga propos. sjelf förklarar vara inveckladt.
Hade denna utredning skett af vederbör, sä hade troligen hvarken jag, eller någon annan, behöft att serskildt befatta oss dermed, och då hade R.
St. fått bättre uplysningar i ämnet, än som nu kunna af enskild hand meddelas.
De vederbönde, jag menar, äro af tvåfaldigt slag: dels sådana embetsverk, d. v. s. Landshöfd:r, Militär-chefer, Löningsdirekl:r, Consistoriel-, Universitets-slyrelser och de Collegiér, som hafva med saken att skaffa, dels enskilda räntegifvare och räntetagare, t. ex. bland de sednare, egare af augments- och frälselänior, m. fl. II.
F:s 10 § föreskrifrifver i allmänhet, och således äfven för detta mål, att vederbör, embetsverk skola höras, innan ärendena hos Konungen i Statsrådet föredragas.
Likväl skedde det icke med denna sak, utan Skaltejemknings-komite'ns betänk, framlades helt naket för R.
St., vid sisth riksdag.
Ehuru mångfaldige erinringar vid denna formella brist då gjordes, och änskönt de understöddes af 14 punkten i PresteShs underd. bemedlingsförslag, har likväl ingen rättelse vidtagits, under de 3 år, som sedermera förflutit.
Enahanda är förhållandet, hvad räntegifvare och enskilda räntetagare beträffar.
St., i underd. skrifvelse, N:o 233, af d. 24 Maj 1845, anhöllo, det ”Konungen täcktes låta alla räntegifvare, läns- eller distrikts-vis, höras, huruvida de önskade att framgent bibehålla sin nu egande options- (upsägnings-)rält, eller huruvida de åstundade att, för framtiden, ovilkorligen erlägga räntor och krono-lionde i kontant”, har det icke heller skett.
Nu medgifver väl den nåd. propos., af d. 1 sisth Fehr., att både hemmans-innehafvarne och vederbör, embetsverk må, innan R.
St. och Konung fatta sina beslut, om det ”slutliga bestämmandet af de hufvudpersedlar”, som skulle sättas i st. f. de mångfaldiga småpersedlar, hvilka borde försvinna, höras deröfver.
Men sjelfva hufvudsaken, eller ”grunderna för skalteförenklingens verkställande”, d. v. s. småpersedlarnes utbyte mot ständig penningeränta, anses ”nu böra bestämmas”.
Grunsatsen skulle således afgöras, utan att vederbör, blifvit hörda, och deras uplysningar endast vara behöfliga ifråga om underordnade tillämpningar.
Ar icke detta en förvänd ordning för allmänna Den 3 Maj. 147 »renders behandling?
under elt annat måls, jernvägsfrågans, förehafvande, vid sisth riksdag, förklarade upliofsmaunen, på delta rum, d. 29 Juli 1848, alt man undvikit vederbör, embetsverks hörande, emedan man fruktat dess ogillande omdöme.
Matte ej en dylik farhåga hafva, i skatteförenklingsfrågan, vållat enahanda uraktlåtenhet.
Denna utgör, efter min tanka, skäl nog för R.
St. att upskjuta förslagets pröfning, intilldess vederbör, fåll tillfälle att sig utlåta.
I öfverensstämmelse dermed, hafva Utskott och Ständer, i andra, äfven mindre vigtiga, mål, förfarit, till exempel hvarpå jag åberopar StatsUlsk:s utlät., vid sista riksdag, N:o 74, ang:de ångfartygs anskaffande åt Flottan, samt Stats- och LagUtsk:ns gemensamma betänk.
N:o 38, ang:de förändrad fängelse- och domsago-regleriug, jemte R.
St:s deröfver fattade beslut.
Under innevar. riksdag har StatsUtsk. i betänk.
N:o 89, punkt. 5, förfarit likaledes, i hänseende till en enskild motion.
Men, för den händelse, alt R.
St. skulle, oaktadt denna formella brist, nu, såsom under förliden riksdag, uptaga målet lill afgörande, anser jag mig böra söka visa hvilka följder, som, af förslagets gillande, äro att befara.
Målets outredda skick torde, äfven för mig, få gälla såsom ursäkt för åtskilliga misstag, hvilka jag kan komma alt begå.
Man anser begagnandet af räntepersedlar in natura, i st. f. penningar, till skatters utgörande, såsom en obeqväm och otjenlig lemning från forntiden, då penningar alltför sparsamt funnos och då kronan ingen annan utväg hade, än att mottaga skatt i varor och tjenstbarheter, såsom dagsverken och ulfordring af kreatur, m. m.
Jag bestrider icke, att penningen må, såvidt sig, utan olägenhet, göra låter, begagnas till liqviders verkställighet.
Men jag bestrider att han må tagas till yttersta beräkningsgrund för skatter, eller till mälare af alla andra varors värde.
Sådant kunde gå an, då penningen, i de uräldsta liderna, utgjordes af vissa nödvändighetsvaror, såsom födoämnen, t. ex. boskap, hvaraf han hos Romarne hade sitt namn.
Ordet och begreppet "inlagsfä”, i vår lagstiftning, äro af samma ursprung.
Men, f. n., då penningen utgöres af ädla metaller, egentligen guld och silfver, hvilka till sin natur äro öfverjlödsvaror, kan penningen icke längre utgöra en sådan måttstock.
Det har också visat sig att, i; samma mån, tillgång å dessa metaller ökas, falla de i värde.
Så hände det vid Amerikas uptäckt.
Ytterligare har det skett, genom invisningars och sedelmynts begagnande, hvarigenom metallers behöflighet för rörelsen mindskats, och deras värde följaktligen blifvit nedsatt.
Slutligen har den funna rikedomen å guld i Californien så plötsligt verkat nedsättning i priset på denna metall, att Sveriges bruksegare på det jern, som med Engelskt guld betalas, redan förlorat omkring 1 r:dr rgs å hvarje Skpd.
Alt Sveriges mynt är bestämdt i silfver, och att tillgången å denna metall ännu icke betydligen ökats, skall ej befria oss från myntförsämring genom gulds tillströmmande.
Likasom det låtta pappersmyntels begagnande gjort de tunga metallerna mindre behöfliga och begärliga i allmänna rörelsen samt derföre mindre värderade: så skall en ymnigare tillgång på det lättare användbara guldet, göra silfver mindre beböfligt, såsom mynt, och följaktligen sänka äfven dess pris.
243 Den 3 Maj.
Annat är förhållandet med nödvändighetsvaror af hvad slag, sora helst, serdeles de förnämsta, nemi. födoämnen.
De kunna väl tillfälligtvis, men aldrig i längden falla i värde, emedan åtgången städse stiger, genom folkökning, lika med tillgången; ty alltid vilja flera gifta sig, än som veta hvaraf de skola lefva.
Nödvändighetsvarornas och främst födoämnenas pris bestämma värdet på arbetarens uppehälle, hvarefter lönen för hans dagsverke rättar sig.
Och som arbete erfordras både till råämnens framalstring samt varors förädling och forslande: så rätta sig varuvärdena i allmänhet efter arbetslönernas belopp.
Det är sålunda klart, alt den förnämsta matvaran, hvilken hos oss är brödet, utgör den säkraste mätaren på alla andra förnödenheters och följaktligen äfven på skatters och löners verkliga värde.
Det har således haft sin goda grund, alt man i sednare tider, under vårt penningeväsendes vacklande och obestånd, bestämt kronojords arrenden och vissa tjenstemäns, t. ex. Skolelärares, löner i tunnor spanmål, samt beräknat eli visst antal deraf under civila embetsmäns löner, för ali göra dessa mera stadigvarande.
Om våra jordegares afsigt är alt, genom räntepersedlarnes förvandling lill ständig penningegärd, vinna skattemindskning, huru mycket kunna de derpå förtjena och pä hvad sätt skolade ernå sitt mål?
Jordeböckerna visa det förra, och vår fmanciella historia del sednare.
När Jordeböckerna upgjordes, måste de olika räntepersedlarne, t. ex. famnar ved och pund smör, för att kunna hopsummeras med hvarandra, och med den penningeränta, som, i vissa fall, äfven af hemmanen utgick, värderas i penningar.
Detta ränlepersedlarnes uptagande i kronans Jordebok, till visst penningebelopp, utgör deras s. k. kronovärdi.
När detta jemföres med nu gällande markegångspris: sä befinnes det sednare utgöra 8 till 10 gånger så mycket, som det förra.
Nedanstående, från 13 län, och för 20 års medeltal, sammanförda, längd visar exempel derpå.
Länet.
Persedlar som ingå i Persedelräntan.
Jordeboksvärde. markegång. 1 1824—1843 årens Medel- Förhöjning i pris mot Jordeboks- värdet.
32 persedlar i 13 län. r:dr sk. r. r:dr sk. r. gånger.
Upsala 1 t:a spanmål . . . — 36 — 7 10 — 9-5 1 lik smör .... — 26 — 5 29 — 10?, 1 ITC fläsk —• 16 — 3 16 — 10 1 får — 12 — 3 13 — 13 1 gås — 6 — 1 8 — 9 1 lass ved — 2 — 1 22 — 35 Transp. 2 2 — 22 2 — Den 3 Maj. 249 Länet.
Jordeboksvärde. markegång. 1824—1843 årens Medel- Förhöjning i pris mot Jordeboks- värdet.
Transp. 2 2 22 2 — Upsala 1 stock — 4 — — 44 — 11 1 dagsverke .... — 3 — — 27 . 9 Stockholms 1 böns — I 6 — 15 — 10 1 tjog ägg .... — t 6 — 24 — IG 1 vinterlass hö . . — 32 14 — 21 1 bräde — 2 12 — G Södermanlands 1 fä hampa ....
— 1 — 11 — 11 1 säck — 12 i .— 6 100 st. näfver .
. — 2 6 20 — 7 Östergöthlands 1 lamb — 6 i 19 — 11 Gottlands 1 Ifä talg — 24 4 45 — G 1 t:a strömming . 2 — 14 22 — 7 1 t:a tjära 1 16 6 23 — 5 Jönköpings 1 ko 1 32 20 22 — 12 Halmstads 1 gällt 1 24 14 31 — 9 Götheborgs 1 t:a malt — 36 6 16 — 8 1 t:a bafre ....
— 18 3 11 — 8 1 fä ljusgarn . . . — 2 — 20 — 10 Orebro 1 Ifä osmundsjern — 4 — 18 —.
Wermlands 1 Ifä humbla . . . — 24 6 14 — m Fahlu 1 stig kohl .... — 8 2 6 — 12* 1 lass malm . . . — 2 1 25 — 3G* Gefleborgs 20 Ifä skattejern . 1 32 7 11 j 20 ifä falonsjern . 1 32 7 11 - 4 20 Ifä öfvervigtsjern 1 32 7 11 Vester-Norrlands 1 Ifä torrfisk ....
— 12 — 1 19 - 5 1 14 29 6 145 47|- 10 Jordeböckerna säga alltså jordägaren, i det gamla Sverige, att om hans förfäder, hvilka, med sina ansträngningar och försakelser, eröfrat de inkräktade landskapen, fåll, likasom deras innebyggare, med penningar gälda sina grudskalter: så behöfde han numera icke betala mera än j6 eller £ af hvad han verkligen erlägger.
Huru har ett sådant missförhållande, mellan penningens och andra varors värde, kunnat upkomma?
Hos oss har penningens fall härrört icke blott af den förut nämnda minskningen i de ädla metallernas värde, utan äfven af det vangel med Stals- och Penningeverk, hvilket i vårt samhälte ägt rum.
Det har härrört deraf, att man, när krig bringat riket i förlägenhet eller nöd, 250 Den 3 Maj. icke fått, eller velat, göra fria lån, utan skapat sig tillgångar genom tvångslån, vare sig af nödmynt, eller iuvisningar pä liiksBanken, oell förmedelst deras mängd gjort honom oförmögen att sina sedlar med silfver till utfäst belopp, vid anfordran, inlösa.
Mynttecknels, eller sedelns, innehafvare har då nödgats skänka riket icke blott så mycket, som han sjelf, vid liqviden med Staten, förlorat, ulan långt mera.
De millioner, som Staten sålunda tilltvingat sig, hafva varit en obetydlighet emot alla dem, som lian beröfvat allmänna kassor, och enskilda medborgare, derigenom, att hvarje ägare af någon fordran, ställd i rikets mynt, mistat lika många proc., som detta försämrats.
Då myntet är en mätare af värde likasom alnen af längd: så har myntets förringelse verkat på alla liqvider i penningar, likasom alnens förkortning skulle hafva gjort i hänseende lill allt alngods.
Hvad fordringsägaren oförskyldt förlorat har gäldenären oförtjent vunnit, och Staten, genom myntvärdets rubbning, våldsamt tagit förmögenheten från den förre, och gifvit henne åt den sednare.
I stället att, såsom Preussen, under striderne med Napoleon, betala krigskostnaderna och utpressningarne genom rikets skuldsättning, men lemna myntet orubbad), och den enskilda förmögenheten ostörd, hafva vi antastat det förras värde och våldfört den sednares ägare, undergräft Statsverket samt skadat närings- och besparingstiden.
Statens inkomst i penningar har blifvit nedsatt lika mycket, som myntets värde försämrats, och denna nedsättning har, för framtiden, gjort icke blott honom, utan hvarje annan ägare af penningeränta, fattigare.
Carl XII sökte hjelpa sig med metalliskt nödmynt, hvartill en del af hans eröfrade kanoner nedsmältes.
Under hans efterträdare har man dertill begagnat papper.
Den sista myntförsämringen gjordes, under Gustaf IV Adolfs, ehuru Statsbankrutten icke offentligen erkändes förr, än 1830, eller utdelning i konkursen gjordes förr, ån genom silfverutvexlingen 1834.
Denna skedde med blott 37^ proc., så att den, som för 1 r:dr i sedlar bordt erhålla 48, endast fick 18 sk. i silfver, eller | af hvad honom med rätta tillkom.
Carl XIV Johan är man skyldig den rättvisan, att denna liqvid var honom emot, hvarföre
Han umgicks med tanken alt ehuru ogörligt det var, dock åter närma 1 r:dr b:co lill sill rätta silfvervärde.
Imedlertid måste
Staten af sina gäldenärer och de skaltskyldige hålla tillgodo samma mått, som han begagnade vid sina skulders betalning, eller, för att återgå till jemförelsen, med alnen, åtnöja sig med 9 tum, i stället för 24.
Jordägarne i det gamla Sverige kunna vinna skalteminskning på samma sätt som det tillgått i de eröfrade landskapen, a) genom räntepersedlarnes förvandling till ständig penningeskatt och b) genom myntets försämring.
Men huru skall någondera delen kunna medgifvas eller genomdrifvas, när erfarenheten redan visat skadan af den förra, och förderfligheten af den sednare åtgärden?
Händelser kunna inträffa, hvilka hvarken Styrelse eller representation rå för, och hvilka, oaktadt bäggedcras samfäldla gen - 0 e n 3 Maj.. 251 sträfvan, draga öfver ett samhälle dess penningeväsens förstöring.
Nyligen hafva vi sett det stora och mägtiga Österrike komma inom eli år, i sådan nöd, att der icke ens funoos erforderliga kopparpenningar alt tillgå, utan alt, för brist på skiljemynt, sedlar å en Gulden sönderrefvos i fjerdedelar samt att värdshusvärdar och andra näringsidkare utgåfvo mynttecken af tenn, jernbleck och papper.
Sådana missöden kunna äfven drabba Sverige, och tillfälligtvis förstöra dess penningeväsende.
Men de skulle ej, för framliden, förringa Statsverkets inkomster, om skatterna utgjordes i räntepersedlar, eller försämra mycket i fall detta hufvudsakligen bestode af ädla metaller och ej af papper.
Men i Sverige löper penningens värde en särskild fara alt försämras, icke blott genom den frestelse, hvari fordna tiders exempel inleda jordägaren alt bringa saken derhän, ulan äfven genom åtskilliga särskilda omständigheter, som lätta ett sådant förehafvande, och som man ej får förbise.
Hos oss utgöres penningen hufvudsakligen icke af Kronans klingande mynt, eller ens af hennes invisningar på skattkammaren, såsom ilie Tresor-Scheine i Preussen, utan af RiksBankens skuldförskrifnmgar, eller sedlar.
Vore deras, likasom privatbankssedlarnes, emottagande här, eller Franska Bankens i Frankrike, beroende på en hvars godtfinnande: så kunde man undvika dem.
Men de utgöra ett tvunget betalningsmedel; och föreskriften derom är icke blott vanlig lag; ulan grundlag, hvarigenom tvånget blifver så orubbligt, som möjligt.
Vore Svenska KiksBankens sedlar, lika som den Franska Bankens, ställda blott på större summor (omkring 250 och 125 r:dr) samt följakteligen användbara endast i den större rörelsen, och Liegagneliga såsom ett slags inrikes vexlar, under del att den egentliga penningestocken utgjordes af klingande mynt: så ginge det ändock an.
Men sådant mynt år i Sverige undantag.
Det allmänna bytesmedlet består i Bankens sedlar, hvilkas emottagande, såsom god betalning, icke får vägras, hvarken i Kronans upbörd eller enskild liqvid.
Myntets värde i Sverige beror, så länge detta förhållande fortfar, på Riksbankens förmåga att, roed ädla metaller, sina sedlar, vid anfordran, inlösa.
Ar han ur stånd dertill: så faller penningen, icke blott med metallens värde, utan så lågt, och så oberäkneligt sora tillfälliga omständigheter kunna föranleda.
Delta förhållande med Sveriges penningeväsende, är ett grundfel, hvilket har förstört och, om det icke afhjelpes, skall framgent förstöra Rikets drätsel-och enskild kapitalförmögenhet.
Men det kan icke snart afhjelpas, emedan det härrörer från vår fattigdom, och blef, under rikets lifsnöd, 1S09, stadfästadt, genom 72 § R.F.
Irnellertid afskräcker det en hvar från att äga kapital, och gör landet fattigare derpå, än det behöfde vara.
Att taga förskrifningar, i Svenskt silfvermynt, hjelper icke fordringsägaren, såsom erfarenheten visat.
För att försäkra sitt kapital, nödgas han köpa fastighet, hvarigenom prisen derå öfverdrifvas, eller måste han utföra det, och köpa utländska statspapper, eller ock Svenska, ställda i främmande mynt, sådana som Hypotheksföreningarnes äro.
Sven - 252 Den 3 Maj. ska kapital måste sålunda försäkras, genom Hamburgska eller Engelska myntbenämningar, och genom utländska penningemäklares mellankomst, hvarpå riket förlorar.
Då klingande mynt alltför litel finnas i Sveriges allmänna rörelse, utan endast i Bankens hvalf: så verkar rikets handelsställning omedelbart på hans silfver förråd, oeh med detsamma på hans förmåga att underhålla silfverutvexlingen.
Sveriges innebyggare förbruka mera utländska varor, än de kunna med sin utförsel, betala: så mäste skillnaden gäldas med utskeppning af Bankens silfver.
Sveriges rike befinner sig då öfverhufvud i samma ställning som en enskild man, hvilken lefver öfver sina tillgångar, d. v. s. utgifver mera, än hans inkomster inbringa.
Ilan måste tillgripa sitt kapital.
Hedan har denna händelse, i betydlig mån, 2:ne gånger inträffat, sedan den sista realisationen gjordes.
Ifrån 6,593,000 r:dr specier, som Banken ägde vid silfvervexlingens början med October 1834 hade hans redbarheter minskats till 2,900,000 specier i Juli 1844, och Bankofullmäglige nödsakats vara betänkfe på utrikes låns nplagande, då ställningen åter förbättrades.
Ifrån 8,250,000 specier, som Banken egde i Jan. 1848, hafva på 3 år och 4 månader, som sedermera förflutit, 3,822,000 specier uttagits, hvaraf dock 250,000 specier torde för skillingssedlar, under 32 sk., hvilka sedan 1850 års början invexlats, hafva i riket qvarstadnal.
Bankens redbarheter skulle hafva varit blottställda för en ännu större förringelse, om denna icke varit motverkad af de betydliga utrikes lån, hvilka Hypotheksföreningarne indragit, och hvarmedelst dessa ökat vexeltillgnngen.