Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Båda delarna saknas i Stockholm der man allt mer och mer börjar förfalska Gudsgåfvorna.
För att derför låta dig en gång få smaka någonting som duger, sändes dig med första ångbåtslägenhet ett litet parti punsch och d:o Aqva vitæ till skänks från tillverkaren, min synnerlige vän och din beundrare, handlanden C. G.
Mannen är den trefligaste och gästfriaste kurre här finnes, och begär för gåfvan endast den lilla återtjensten att du i sällskap med några af hufvudstadens förnämsta punschkolleger ville pröfva varans godhet, för att bringa den i anseende d. v. s. skaffa den ett namn, som sedermera kan leda till reqvisitioner.
Bergs punsch går till Köpenhamn, Lybeck, Hamburg, ja till och med till Paris – hvarföre då icke äfven till Stockholm?
Tusende upprigtiga helsningar till vännerne, ingen nämnd och ingen glömd!
Carlén torde du dock särskildt helsa och tacka för »Svenska Familjeboken», som mycket rigtigt kommit mig tillhanda.
Det är en förträfflig och lärorik bok, som visar broder Carléns stora beläsenhet och utmärkta förmåga att forska och välja hvad som duger.
Träffar du Schwan så säg honom att han alltför väl kunnat tacka mig för mitt stora besvär att åt honom afskrifva mina fria sånger.
Nu ålägges du vid min och din dygd att åtminstone svara mig huruvida du kommer hit eller icke.
Farväl, och Gud välsigne dig!
Din sant tillgifne vän
Åttonde kapitlet.
Fortsättning af brefven.
Såsom förut är nämndt skulle Braun tillbringa och tillbringade också vintern 1860 i Ystad inom sin broders familj, för hvilken han hyste varm tillgifvenhet.
Det hade funnits en dag – Braun vistades då någonstädes i en af sina stilla tillflyktsorter, det är nära på omöjligt att ha reda på dem alla – då han fick ett mycket oförmodadt besök af sin då nygifte broder, kapten Theodor v.
Braun, förut omnämnd, jemte dennes unga fru, för hvilka kära gäster skalden i sin landtliga bostad på allt tänkvärdt sätt ville göra så angenämt som möjligt.
»Wilhelm», sade den unga svägerskan, »du får ge mig något till minne af dig – den allra minsta småsak har värde då du egt den.»
Braun råkade i verklig förlägenhet; hvad hade han för passande present att erbjuda en dam ...
Men efter något sökande hit och dit och icke så litet parlamenterande, kom han slutligen fram med det bästa han var i stånd att finna, en pokal bildad af ett strutsägg med fot af silfver, hvarefter han i flygten skref följande rader som han lade ned i densamma:
Tom och skral,
Som ett skal
Kan jag intet offerera;
Men min yngre bror
Han skall ge dig mera ... mera.
Den lilla versen ingraverades sedan på pokalen, hvilken lärer betraktas och gömmas som en relik.
Det var i detta hem Braun nu lefde, och hvarifrån han i mars 1860 skref till en af vännerne:
»Af öfverskriften till detta bref ser du att jag, flyttfogel som jag är, återigen bytt om vistelseort, sedan det blef mig för tråkigt i Blekinge.
Sedan medlet af februari har jag nemligen varit hos min bror här i Ystad, och jag trifves ganska bra.
Med vårens vindar styr jag väl kosan åt annat håll ...
Få se hvart det blir ...
Under en hel månads tid har jag nästan dagligen varit på kalaser, de flesta tillstälda för min skull.
I tisdags var jag på en lysande middag, tillstäld af högmögende direktörerne för skånska privatbanken, der min skäl i ett grant tal proponerades af äldste grefven.
Du ser således att jag ändtligen kommit upp i de högre sfererna och du måste medgifva att det är bra beskedligt af mig att hädanefter vilja sänka mig ned ända till en simpel bokhandels-kommissarie.
Det var nu bra längesedan jag skref till dig, gamle vän.
Vintern har varit mer än vanligt dyster, och jag fruktade nästan att jag aldrig skulle komma klok från Asarumsdalen.
Nu återigen äro mina lifsandar något uppkryade, och för att få dem ännu kryare har jag föresatt mig med allvar att till sommaren sköta min helsa.
Om jag till den ändan kunde få mig en koja vid sundet, vore det bra.
Någon offentlig badort vill jag icke besöka, emedan jag der aldrig finge vara i fred, och det är just hvad jag behöfver för att en gång få min kalender färdig.
Men Braun kom hvarken att taga någon stuga vid sundet eller att besöka någon bekant badort.
Men visst kom han ändå till ett slags badort, hvarom han i ett annat bref skrifver till skalden Talis Qvalis från Lysekil och Kornön i juni 1860.
Du ser att jag för närvarande vistas i skärgården, på vår vestra kust, der jag ändtligen funnit »lugnet i stormen».
En vacker dag i maj hoppade jag på en ångbåt och begaf mig från Ystad till Göteborg, och, efter fjorton dagars uppehåll der och deromkring, hit till Kornön, en vild klippa af den mest spöklika formation, hvilken utgör sista värnet mot den rasande Nordsjön.
På hela den så kallade ön, en halftimmas rodd i omkrets, växer, i trots af dess namn, icke ett enda korn; endast en och annan potatis, som dock tycks vara rädd att skjuta upp stjelk och hjertblad i bedröfvelsen rundt omkring.
Hvilken himmelsvid skilnad mellan den plats jag nu bebor och Ystads fruktbara omgifningar!
Jag har hyrt mig ett helt hus, innehållande ett enda rum, ganska snyggt, och jag har från mina fönster endast tjugu steg till hafvet.
Utanför dessa fönster växa de enda träden på ön, fem till antalet, nemligen ett päronträd, en syren, en pil, en hagtorn och en buskartad växt, hvars benämning är mig obekant.
Du kan emellertid aldrig tro hvad dessa få, men i tusen stormar härdade gamla enslingar, blifvit mig kära och dyrbara.
Jag skattar dem vida högre än jag skulle skatta en hel skog på fasta landet.
Så är allting relativt här i verlden och får sitt rätta värde af tid och rum.
Mat får jag från en bredvid mig boende fiskeri- och salteriegare.
När jag sade mat, borde jag egentligen hafva sagt fisk, ty annat vankas icke.
Fisk morgon, middag och qväll, bara fisk, ideligen fisk.
Men mager måtte jag väl blifva på en sådan diet?
Hvad beträffar det jag egentligen söker, nemligen bad, så äro dessa emellertid förträffliga och vida att föredraga framför dem man får vid badorterna på kusten ...»
Detta brefs stil, så fri från allt tillkonstladt och med möda framtvingadt skämt, är redan ett stort och talande bevis på huru fritt hans sinne börjat bli från allt skeft, från humorn i sorgdrägt eller kanske rättare från tungsintheten i narrdrägt.
Och detta visar sig äfven i ett annat breffragment, skrifvet den 14 augusti till den förre korrespondenten, der det heter:
»Då du af vännen Talis har hört huruledes jag har det, behöfver jag nu endast berätta att jag bor qvar på samma ensliga klippa i skärgården och att baden bekommit mig förträffligt.
Jag har nu den poetiska afdelningen af kalendern ändteligen färdig och håller som bäst på med den välsignade novellen.
När luntan blifver afslutad kommer jag troligen oförtöfvadt upp till Stockholm och dermed bör väl icke dröja längre än till omkring medio af nästa månad.
(Här utsätter han just den tid då han befann sig mellan sin sista bädd och grafven).
Derefter framställer han den önskan att vännen måtte skaffa honom en fullkomligt afskild och tyst bostad, och tillägger: »Aldrig har jag så mycket längtat efter att återse mina vänner i Stockholm som efter denna långa skilsmessa, och särdeles efter denna sommar, under hvilken jag fört ett fullkomligt eremitlif, icke hört göken gala och knappt sett ett grässtrå växa på klippan der jag bor.
I detta brefs P. S., der han upprepar åtskilliga helsningar till bröderne, lyckönskar han Bjursten hjertligt till den erhållna befattningen och tillägger: »Jag vill hoppas att han hädanefter kommer med storverk i stället för hastverk».
I fall icke detta bref från Braun nu låg framför mig, och om jag icke ännu lyckades läsa dess datum, den 14 augusti, så skulle jag knappt tro att det skrefs då – ty Adlersparre berättar om ett bref, skrifvet den 16 augusti, just af Bjursten till en vän i hufvudstaden och från Lysekil, hvari Bjursten omnämner sin vistelse i von Brauns egen bostad på Kornön, der han synes vara hemmastadd och omtalar att Braun mottagit honom med följande citat från den grekiske vise:
»Du, som dig ensam fann i den menniskohvimlande
öknen,
Bota dig, gå, misantrop, bota dig, blif – eremit!
Hvarefter följer en högst förledande skildring, en rigtigt uppfriskande skildring af skaldens bostad och deras supé af egenhändigt uppdragen hvitling, färskt bröd, färskt smör, färsk mjölk och färsk potatis.
Herrarne på klippan tycktes verkligen ha haft en måltid för gudar.
Huru länge Bjursten stannade på Brauns ö nämnes ej.
Men nog var det väl en poetisk ö, ty Brauns värd hette Schiller.
Och Bjursten syntes mindre misantropisk der, än vanligt.
Men huru som helst så var han rest då Braun sjuknade.
Nionde kapitlet.
Natten kommer.
Framskred det emellertid något med Brauns »välsignade» kalender?
Hvad sjelfva titeln angick, så hade Braun från början tänkt att kalla den Å.
Detta på grund deraf, att den näst föregående hette Z.
Redan 1858 hade han i denna kalenders företal uttalat ett slags afsked till sin publik, så lydande:
»Och nu farväl, kanske för alltid, min högtärade allmänhet, och tack, hjertligt tack för god vakt, som man säger på militärspråket.
Tack för allt bifall, tack för allt öfverseende!
I min lefnads A-B-C- bok har jag redan hunnit till det öfverflödiga Z och
Nu återstår för mig blott Å och Ä och Ö
Se»n kan det vara tid att lägga sig och dö.»
Emellertid förklarade han, troligen kännande att det led, att kalenderns titel skulle ändras från Å till Borup, såsom den äfven fick heta.
I förordet dertill benämner Talis Qvalis Borup »sista spelet på lyran», hvilket gaf Post- och Inrikes
Tidningar anledning till en vacker definition på Borup, »som eljest anses betyda sista spelet i kort.»
»I början af detta århundrade», berättar bladet (dec. 1860) fans i Hagunda och Lagunda härader i Upland en häradshöfding, som hette Borup, troligtvis skåning, emedan hans namn är kändt äfven i Skåne.
Han var den älskvärdaste umgängesman, glad, qvick, snillrik.
I det sällskap, hvari han var, glömde alla tiden och tänkte icke på att taga afsked, men då han aflägsnade sig, ljöd det:
»Nu går Borup!» Då bröto alla upp, dansmusiken tystnade, sista glaset dracks, vid spelbordet gåfvos korten för sista gången – ingen trefnad fans, sedan Borup gått.
Detsamma tycka nu beundrarne af Wilhelm von Brauns dikter.»
Den sista skuggan faller.
September har inträdt.
Höstsvallen börja dåna mot den »spöklika klippan».
De fem ensliga träden buga sig ödmjukt för nordanvindens mägtiga stämma, sjöfoglarne sjunga ängsliga dödshymner, medan de oroligt flyga fram och åter, ställande den slutliga färden utåt Nordsjöns mörka, högresta vatten.
Hela vestkusten kläder sig i sin vanliga dystra höstdrägt.
Soldagarne kunna räknas.
På skaldens ö fortsätter han ännu sitt dietiska lif och kedjan af sina väl mörka, men troligtvis också stundom ljusa och högtidliga tankar.
Och säkerligen besökte honom någon vacker aning, det kan man sluta deraf, att han förstört »brefven till den döda», till henne, den enda qvinna som han så brinnande och troget älskat intill det sista.
Den lilla gulnade papperslappen, med de rader hon skrifvit, skilde han sig ej vid, och de fingo troligtvis följa honom på den allra sista färden.
Det var den 1 september, som han började känna de första symptomerna till en möjligen allvarsam sjukdom.
Han reste då öfver till Lysekil, för att kunna eftersända läkare och för att bli bättre skött.
Vid ankomsten led han i flera timmar af starka frossskakningar, efterföljda af ett slags dvala.
Efter läkarens ankomst och ordination kände han sig emellertid bättre.
Men ehuru han återigen, sedan doktorn rest, blef sämre, ville han ej ånyo efterskicka honom, utan trodde det obehöfligt.
Några dagar senare kom lyckligtvis läkaren händelsevis till Lysekil, och fann då en så svår förändring ha föregått, att Braun genast måste föras in till Uddevalla, hvilket skedde under sjelfva natten, så att båten anlände dit vid femtiden.
Enligt underrättelser, lemnade till Adlersparre från Lysekil, hade Braun då befunnit sig så pass väl att han under vägen skämtat med sina fyra roddare och vid ankomsten sändt dem i land för att de skulle få sig »något till bästa», hvarefter de skulle säga till på sjukhuset att löjtnant Braun var kommen och önskade bli hemtad dit.
Ja, han blef hemtad – buren på en säng, hans sista färd i lifvet – som man vet var det två dagar senare, den 12 september, som detta stora ljus slocknade på jorden, för att tändas i himlen.
»Med vestra posten har den smärtsamma underrättelse ingått att Wilhelm von Braun den 12 d:s aflidit i Uddevalla.
I honom har en rikt begåfvad skaldenatur gått förlorad för vårt land m. m.»
Hans begrafning skall ha egt – och hur naturligt var ej det – en gripande högtidlighet.
En lagerkrans, sänd från Göteborg, bars före honom, och Bohusläns regementes musikcorps utförde ett frivilligt hyllningsverk vid processionen.
I Uddevalla Tidning var en utförlig beskrifning på begrafningen, och artikeln slöt med en uppmaning till Brauns vänner och beundrare att sätta sig i spetsen för en national-subskription till en minnesvård och medan det väntades på att denna uppmaning, som egentligen gjorde sig sjelf, skulle träda i verket, stämde skalderne sina lyror för den hängångne sångarbrodern, ty djupt, mycket djupt var det intryck, som sorgposten åstadkom medan den flög öfver land och vatten.
Det var Orvar
Odd som tolkade brödernes känslor:
Ännu en kämpe, som blef ryckt ur striden,
En trofast kämpe, trofast son af tiden
och trofast sina vänner som sin sak!
En orädd fäktare med lätta vapen
I förpostkedjan helst!
Det var hans smak
Det goda skrattet,
Den öppna glädjen och det skälmska sprattet
Det var hans sång, hans väsens naturel;
Och när han först lät denna lifsfröjd skalla
Uti en tid af skaldepjunk och gnäll,
Vi klappade deråt vårt »bravo» alla.
Hur man vet litet om hvad hjertat gömmer
Och om det lif som rör sig innanför!
Man ser det yttre, icke hvad det skyler,
Tar blott kostymen och dess tillbehör
Och gör på fri hand sedan – hvad kalkyler!
Men ej så sällan hördes ock han sjunga
En högsint bitterhet, en ädel harm;
Då var det icke orden blott och frasen,
Men öfvertygelse i modig barm
Och ljungeld, ej blott dån, uti extasen.
Ej mer ditt öga dessa milda blickar
Utöfver verldens flärd och dårskap skickar,
Och på din bleka läpp satirn är stum.
Men hvad du var vi minnas, dina vänner:
En frihetens soldat i hvarje tum,
Och hvad du sjöng, sjöng godt – ett folk det känner!
Sjelf hade Braun sjungit i sitt »konterfej»:
– – – – en glad poet
Som sig numera åt litet gläder.
Åt mycket litet – åt fyra bräder.
Hans varma önskan då han 1838 med den nye brodern om natten stod på Uddevalla kyrkogård:
»Ack den som bodde här», hade nu gått i fullbordan.
Och det hade blifvit som han önskade: så tyst, så tyst.
»Här», sade han, »störes man af ingen, icke ens af sig sjelf, hvilket är det bästa».
Tionde kapitlet.
De första snökornen hade längesedan fallit öfver
Brauns graf innan någonting kommit till stånd angående uppmaningen till en national-subskription.
Slutligen hade varma vänner fått denna affär på rediga fötter.
Genom Axel Emanuel Holmberg och en kommissionär i Uddevalla blef den stora granitkolossen bestäld och hofbokhandlaren Adolf Bonnier åtog sig mottagandet och redovisningen för de insamlade medlen.
En afton, vid en annan litterär sammankomst, men denna gång af så sorglig beskaffenhet, stod jag med Albano-Adlersparre, hvilken, såsom en af inbjudarne var med i öfverläggningen om minnesvården, just å samma ställe på golfvet i salen midt för balkongdörrarne, der Braun stått och med glaset i hand utfärdat löftet om en sång vid min graf.
Nu, just nu, tänkte vi på inskriften å hans.
Derinne i nästa rummet vid divansbordet, omkring hvilket alla inbjudarne, vi voro visst nio, hade plats, gjorde en artist upp ritningen för det som skulle inhuggas i det väldiga blocket, hvilket Axel Emanuel Holmberg framstält i allra minst ett dussin teckningar.
Man stannade efter många prof och diskussioner vid en stor oval med en stjerna i stenen uppöfver de enkla raderna.
WILHELM von BRAUN.
Född 1813.
Död 1860
Vänner af hans sångmö reste stenen.
Denna vård, detta hemlighetsfulla sjömärke, synbart långt ifrån, aftäcktes enligt inbjudarnes önskan och just då fattade beslut (efter hvad jag vill minnas) på skaldens följande födelsedag.
Och när hon, som nedskrifver dessa rader, en augustiafton 1867 på återresa från Strömstad med alla sina födelsedagsblommor stod, jemte en annan skaldens trogne vän, vid denna storartade graf, der blommorna offrades, tänkte hon på huru outsägligt lycklig han nu var, förenad med sitt hjertas utkorade brud.
Stjernan på vården belystes härligt af aftonsolen.
Och höga tankar på lifvets vexlingar – kommo för att hviska:
»Hvad är förgängelsen?
Den utnötta klädnad, som aflägges innan vi beträda stjernhimmeln derofvan: försoningens och barmhertighetens hemland.
MAGNUS JAKOB CRUSENSTOLPE.
Crusenstolpe var den tredje af svenske författare som för tryckfrihetsmål, benämnda högmålsprocesser, erhöll en hård dom.
Till förklarande af dessa domar är icke nödigt att fördjupa sig i en redan antik politiks färgspel, schismer och konflikter; detta så mycket mindre, som hvar och en särskildt af ifrågavarande domar skrifver sjelf sitt tidskiftes memoirer.
Den förste af de tre var Thorild, denna djupa natur, som föresatt sig att utgrunda den outgrundliga naturen sjelf, af hvilken han utgjorde en atom, men en atom som ej ville förena sig med de öfriga innan han visat sin skiljaktighet från dem.
Att reformera religionen, statskyrkan, samhällsinstitutionerna och statsväsendet var honom icke nog, han ville icke blott reformera en stat, han ville reformera hela verlden, och det efter mönster, hvilka icke ens denna på reformerande rörelser så öfverflödande epok skulle hafva drömt om.
Hans sociala, filosofiska, religiösa och politiska skrifter stämplades som »Jakobinism», ehuru om han verkligen tog något från Frankrikes rysliga epok, som han kallar »en guddomlig händelse», det möjligen var något beslägtadt, men likväl icke detta.
Allt nog, förmyndareregeringen bestämde en hans skrift benämnd Ärligheten, stäld till hertigen-regenten, att fälla honom.
Och skulle både skriften
Allmänna förståndets frihet och Ärligheten förintas.
Han dömdes för tryckfrihetsbrott till fyra års landsflykt 1793.
Efter honom blef det
Lindeberg som på förut meddelade grunder 1834 dömdes till döden, och sist Crusenstolpe, som för några yttranden i Ställningar och förhållanden dömdes till tre års fästning 1838.
Hvad nu denne sistnämnde beträffar, så kan man säga att han dessförinnan bragte i system det gamla ordspråket »Andra tider, andra seder».
Assessor Magnus Crusenstolpe i Svea hofrätt, en man begåfvad med framstående, högeligen fördelaktigt utseende, med lysande snille, vältalighet, utsökt stilistisk förmåga och det magnifikaste sätt att vara, hade det allra bästa hopp att göra en lysande karrier, ja, troligen hade han till och med ett berättigadt hopp.
I alla hänseenden berörde hans drömmar aldrig en viss kommande stund, den nemligen, då han, som i egenskap af ledamot befunnit sig vid
Hofrättens bord, en dag som anklagad befann sig stående vid dess skrank, der hans ord (hemtade ur försvarsskriften) med djup, vibrerande stämma uttalades sålunda:
»Åtta år har jag suttit domare vid detta bord, inför hvilket jag nu står tillrätta sjelf såsom anklagad.
Jag räknar mig denna tid till ära, jag vill ej att högloflige rätten skall behöfva räkna sig den till skam.
Det är möjligt att jag ej passade för platsen – platsen ej heller för mig.
Men i åtrå att skipa rättvisa utan anseende till personen, kan jag med stolthet, och handen på hjertat, nämna mig eder vederlike.»
Saken var att det ljus, som brunnit så klart under Crusenstolpes glansperiod, plötsligt slocknat.
Dock, hvilket jordiskt ljus har icke samma egenskap?
Och den der stunden vid skranket skapade åt honom en popularitet, som på en annan väg säkerligen icke kommit honom till del.
Men i alla fall blir det alltid mörkt då ljuset slocknar, och Crusenstolpe befann sig (före processen) i ett påfallande mörker.
Men var den mannen skapad af ett sådant materiel hvaraf filosofer bildas?
Sade han väl till sig sjelf: »Det är förbi, jag vill glömma min glänsande period.
Menniskan är född till förändringar, och jag skall börja en ny bana.»
Nej, sådan var icke hans lifsåskådning.
Nog började han en ny bana, men att han ingenting glömde, att han erfor ett tärande, brinnande behof till allt annat än filosofisk resignation, det bekräftades af det förhållande, som förde honom först till stadshuset och sedan till fästningen, ty ödet ville ej att det för honom, liksom för Lindeberg, fans tillreds ett jubileum, lämpligt för politiska fångars amnesti, och om det än funnits, är det troligt att det ej blifvit fruktbärande för honom: farlig på ett helt annat sätt än Lindeberg.
Emellertid är just det märkvärdiga att för dessa herrar författare, alla tre, blefvo deras stränga domar på bästa sätt fruktbärande.
Aldrig hade den fattige länsmanssonen från Bohuslän, den store Thorild, i Sverige fått tillfälle att göra den lycka, som utomlands öppnade sig för honom.
Såsom professor och bibliotekarie i Greifswald längtade han så litet tillbaka, att han under hela sin återstående lifstid stannade qvar der han blifvit erkänd och rättvist uppburen.
Lindeberg å sin sida ville för ingen del »haft det skiftet af sitt lif olefvadt».
Han hade gått ur fängelset som en klokare och djupsinnigare man, än han kom dit.
Hvad slutligen beträffar den siste af dem, så gjorde han helt andra studier än Lindeberg, som nöjt sig med sitt eget väsende.
Crusenstolpe gjorde sina studier i traditionel-, historisk-, politisk romantik, hvaraf någonting så pikant, originelt och nytt uppkom, att han på inkomsten af dessa, just i lagom tid upptäckta källor, blef i tillfälle att efter hand rangera sin helt och hållet genom sitt tidningsföretag derangerade affärsställning.
Dessutom kallades Crusenstolpe den tiden en »folkets man»; en titel, som kunde räkna slägtskap med hvad som helst snarare än med hans natur, hvilken allt igenom, från början till slut, var aristokratisk.
Märktes någongång det motsatta elementet, var det troligen endast ett skum på ytan, som vid en ny sakernas vändning möjligen kunde skummas bort.
Ty han var en motsägelse: på visst sätt försonlig – oförsonligheten låg mest i bläckets galla och pennans uddhvassa spets.
Emellertid befann han sig efter juryns dom ännu på stadshuset, der hans hustru, den trofasta följeslagerskan, som alltid delade hans öden, var hos honom.
Angående färden till Waxholms fästning lärer det varit i fråga, att till undvikande af nya oroligheter – de som egt rum hade haft en tillräckligt allvarsam karakter – under någon ej på förhand bekant natt sätta embarkeringen i verket, men det blef snart tydligt, att aningen härom gick från mun till mun och att nattliga demonstrationer skulle måhända haft en ännu svårare betydelse, än om allt skedde vid öppet dagsljus.
Öfver denna märkliga tilldragelse inom ett författarelifs annaler meddelar ett ögonvittne, och på samma gång en auktoritet, Aug. Blanche, följande beskrifning.
»Det var den grannaste morgon i juli 1838.
Solen stod hög och klar öfver Skeppsholmen, doppade sitt guld i Norrström och bröt sig mot soldaternas bajonetter.
En haie af trupper, till häst och fot, var nemligen bildad uppför hela Brunnsbacken emellan södra hamnen och norra gafveln af stadshuset, den tidens fängelse äfven för statsfångar.
Dessutom presenterade sig från strömmen några kanonjollar, bemannade med plutoner af gardet.
En ofantlig massa folk af båda könen trängdes på ömse sidor af denna lysande haie, värdig en triumfator.
Nu knarrade fängelseporten på sina hakar, och ut trädde ett äkta par: mannen, hög, ståtlig, med skarpt markerade anletsdrag, sydländsk glöd i blicken, sydländsk oro måhända ock – qvinnan, som han ledde vid sin arm, skön, ljuf, blicken öm, munnen småleende.
Det var hugsvalelsen vid orons sida.
I samma stund detta par visade sig, fyldes luften af hurrarop, och hvart man såg hviftade hattar och mössor.
Soldaterna tycktes med förvåning betrakta detta ovanliga skådespel, och när det märkvärdiga paret skred förbi t. f. öfverståthållaren Kuylenstjerna, högste befälhafvaren på stället, blottade mannen sitt hufvud för denne, hvilken lika artigt besvarade helsningen.
Det var icke godt för en kronans embetsman att vara artig den dagen.
Folket gjorde »les honneurs» i stället.
Vid stranden mottog en kronoslup det så storartadt firade paret, slupen sattes i rörelse och kanonjollarna följde med.