Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så slapp du ändå att göra ditt arbete förgäfves!
Gatan är tom, lugnet återstäldt, och vi vandra helt sakta hvar till sitt.
FÖR SCENEN.
I telefon.
PERSONER:
Häradshöfding Eskilson, domhafvande på landet.
Siri, hans brorsdotter,
Ida, hans systerdotter.
Birger, Idas fästman.
Nilla, gammal hushållerska.
Notarien.
Flickorna.
(Handlingen föregår på häradshöfding Eskilsons kontor.)
Ett stort rum, gammaldags möbleradt.
Till venster ett stort skrifbord, strax der bredvid en telefonapparat.
Höga fönster med små rutor samt tjocka, mörka yllegardiner.
Till höger en stor gammaldagskakelugn med afsats, på hvilken stå två stora vaser utan blommor.
I närheten af kakelugnen ett mindre bord.
Dörrar i fonden.
Till höger en mindre dörr, vettande åt en korridor; högt uppe på dörren finnes en rund glasruta, på yttersidan försedd med en liten gardin.
Dörren går inåt.
Bokhyllor belastade med tjocka böcker, handlingar och papper.
Stora, beqväma stolar.
På venstra väggen ett gammalt skåp.
Lampan på skrifbordet är tänd, på det mindre bordet står ett syskrin.
SIRI (sitter och skrifver.
Det ringer i telefonen.
Hon springer upp; talar i luren).
Är det du Karl?
(Paus.
Hon lyssnar på svaret.)
Hvarför har du inte ringt på under de här två dagarne?
Det låter så underligt när du talar.
Stryk talg under fötterna och bind en ullstrumpa om halsen i qväll när du lägger dig, men kom ihåg att afvigsidan skall vara utåt, annars hjelper det inte.
Så gör alltid jag, när jag är förkyld.
Hvarför skrattar du?
Jo, jag tyckte bestämdt, att du skrattade.
Jaså.
– Vet du jag blir alldeles ensam hemma i qväll.
De andra skola på bal.
Herre Gud, du må väl veta att inte jag har någon klädning att komma på bal med!
Jo, Ida skall med.
Och notarien!
Du kan tro att han slår vådligt för henne.
Ja nog är hon förtjust i honom, det slår aldrig fel.
Och farbror har grälat alldeles rysligt på henne.
Det hörde jag sjelf, för dörren var inte riktigt stängd.
Han sade, att hennes fästman är den bästa menniska i verlden, och att det är både synd och skam som hon bär sig åt emot honom.
Åh, hon förlofvade sig väl med honom derför, att han är så rik, kan jag tro.
Det vet jag inte, men jag har hört flickorna tala om honom.
I sällskap är han tvär som en dogg, och så kommer han in i rummen med stora ridstöflar på.
Han är inte alls chic.
– Vet du hvad det är: chic?
Det är när man är riktigt stilig, – som notarien.
Ida säger alltid, att han är chic.
Du!?
– Nej, det blir du aldrig i tiden.
Nu måtte du blygs?
Har jag någonsin sagt det?
Du är en lång räkel med stora öron och smala ben; men jag kan tycka bra om dig i alla fall.
Det kan aldrig falla mig in.
Jag vet precis, hur min fästman skall se ut.
Han skall inte alls vara lik dig, och så skall han vara snäll och förståndig och ...
Kors, hvad du intresserar dig för notarien!
Jo, farbror säger, att han blir nog vice häradshöfding efter nästa ting.
Han kommer att sluta som statsråd, säger farbror, och... (Afbryter hastigt, sätter sig vid bordet och börjar skrifva.)
HÄRADSHÖFDINGEN.
Det var rätt, att du arbetar, min pulla lilla.
(Det ringer.)
Hvem ringer i telefonen så här dags?
SIRI.
Jag skall höra efter.
(Går fram till telefonen.)
Hvem der?
(Barskt, i telefonen.)
Låt bli att ringa på; jag har inte tid.
(Återtager sin plats.)
HÄRADSHÖFDINGEN
Bara Karl.
Jaså, länsmannens pojke!
Jag vet inte hvad det är för ett oskick att låta honom regera med telefonen, jag skall...
Nej, bry dig inte om det, farbror.
Jag vänjer honom nog af med det.
Och så adjö med dig, min pulla.
Var inte ledsen för det du skall stanna hemma.
Du är så ung ännu, och det är bara flärd och dårskap.
Du har mycket bättre af att sitta här och skrifva; – och din tid kommer nog.
Var nu inte ledsen!
(Går.)
SIRI (ringer häftigt i telefonen).
Blir otålig, ringer ännu en gång).
Är du der, Karl?
Har jag inte sagt mång hundrade gånger, att när du inte får svar i telefonen, så skall du vara tyst, men inte gå din väg förr än jag ringt af.
Nu stod du der igen och pinglade medan farbror var här!
Jag förbehåller mig, att sådant inte sker oftare.
– Hvad var det du ville säga?
(Lifligt.)
Åh prat!
Är Idas fästman hos er?
Det var roligt: jag vill så gerna se honom.
Rider han ginvägen, så kan kan vara här om en knapp halftimme.
Men du bör säga honom, att Ida kommer inte hem förr än sent i qväll.
– Jo, jag skall sitta härinne och skrifva hela qvällen.
(Nickar i telefonen.
Hon sätter sig vid skrifbordet och bläddrar i papperen.)
IDA.
Kära Siri, vill du ta nål och tråd och sy fast den här handskknappen åt mig?
Ingen af de andra har tid.
– Hu, det var förskräckligt hvad jag är varm!
SIRI (syr fast knappen).
IDA (ropar utåt fonden).
Snälla notarien, jag glömde min solfjäder deruppe på bordet!
NOTARIEN (med solfjädern).
Spiran var det enda som fattades, – jag har den äran.
Akta er för min onåd!
– Se så.
Adjö lilla Siri; tack för hjelpen.
(Ida och notarien gå.)
FLICKORNA (komma balklädda in från fonden).
Adjö, Siri!
Nej, kom in, låt mig se riktigt på er.
DEN ÄLDRE (vänder sig rundt om).
Så vackert!
DEN YNGRE.
Du kan tro, att elevernas blomsterdans tar sig ut.
Det är som en riktig balett.
Vi två skola dansa pas de deux.
(De dansa.)
Hur förtjusande det måtte vara!
Men svårt, kan du tro!
Man skall vara så lätt och mjuk.
(Gör några dansställningar.)
DEN ÄLDRE.
Är du tokig!
Adjö! (De springa ut.)
SIRI (kastar sig ned vid skrifbordet och gömmer ansigtet i sina händer.
Man hör en bortrullande vagn).
NILLA (från sidodörren).
Kära mitt lilla barn!
Sitter hon här och är ledsen?
SIRI (torkar ögonen).
Nej, jag är visst inte ledsen.
(Börjar skrifva.)
NILLA.
Kan det vara underligt – det! – när man är ung och det spritter i fötterna bara man tänker på dans, – och så få sitta hemma!
Men jag har någonting åt min lilla vän.
Hur Nilla!
Ja, jag sade ifrån, att jag kunde väl få plocka litet godt åt henne, eftersom hon skulle sitta så ensam hemma.
– »Ju mer dess bättre», sa häradshöfdingen.
Och nu skall hon bara få se!
Nilla är alltid snäll.
Skulle väl det! – mot min egen lilla vän.
(Går ut och kommer strax in med läckerheterna.)
Seså, nu kan hon ta sig en bit när hon har lust.
Adjö, mitt lilla gryn! (Går.)
SIRI (sitter och funderar).
Stackars Kalle!
Om jag ändå kunde telefonera något af allt detta till honom!
(Börjar ordna förfriskningarna.
Skakar missmodigt på hufvudet, men klarnar igen.
Sätter beskäftigt en stol till bordet och låtsar som om hon talade till någon.
Bjuder af assietterna, tager vinflaskan och skall just draga den upp.)
Kan hon tänka sig!
Idas fästman är kommen, – flängande på ett ök som om hin vore efter honom.
SIRI (ställer vinbuteljen ifrån sig.)
Han vill öfverraska fröken Ida, säger han, och skall stanna här i natt.
SIRI (skrattande).
Jag lofvar hon blir glad!
Jag bad honom stiga upp i salongen, men han sade, att han hellre ville gå hit in, så kunde han få någon att prata med.
(Har, medan hon talat, gömt undan förfriskningarna.)
Ack, se der!
Låt mig bara komma ut!
(Försvinner genom sidodörren.)
BIRGER (i riddrägt).
Förlåt att jag tränger in så här.
– Jag är väl på sätt och vis presenterad? – eller anmäld, rättare sagdt.
SIRI (helsar, generad).
BIRGER.
Ni känner mig väl så der en liten smula, genom Ida?
Ja-a.
Jag ber er betrakta mig som en gammal bekant.
Jag kan i den här kostymen icke söka upp min fästmö; jag måste vänta tills hon kommer hem.
Det blir nog mycket sent.
Och ni fruktar, att icke kunna hålla ut med mig så länge?
Eller vill ni kanske gå in i salongen?
Tack; jag stannar helst här.
(Ser sig omkring.)
Jaså, här är telefon?
Hvart går den hän?
Till tingshuset; apparaten sitter i länsmanshuset.
(Paus.)
Ni är bestämdt rädd för mig?
Nej, – åhnej.
Jag är inte det ringaste farlig.
Ni vill visst bra gerna, att jag skall gå?
Ne – åhnej.
Men om ni bara vill låta bli att sitta der och knipa på mun och se högtidlig ut, så tror jag att vi skulle kunna bli rätt goda vänner.
SIRI (reser sig).
Vill ni inte ha – kaffe?
BIRGER (skrattar).
Nej tack.
Om jag nu inte kommit och stört er, hvad skulle ni då tagit er till hela qvällen?
Arbetat.
Ni narras!
Ni, arbeta?
Ja; jag skrifver rent.
BIRGER (går fram till bordet).
Är detta er stil?
Den är ju vacker, – nästan som en karlstil.
– Nå, men det kunde ni väl inte hållit på med hela qvällen?
(De se på hvarandra, hålla på att skratta.)
Jo-o, – nästan.
Nästan?
Ni står ju och skrattar åt mig.
Ni är inte sjelf så allvarsam.
Nå, jag skulle ha – hållit kalas.
Ensam?
Det fans ju ingen annan.
Nej, det fans inte...
Jag skulle helsa från Karl.
Ah, jaså; tack.
Beqvämt med den telefon!
Det är säkert, han skall då babbla om allting!
Bevars, han sade ingenting annat än att han talat med er.
Hvad tycker ni om honom.
Han är fasligt barnslig till att vara aderton år, – nästan värre än jag.
Ni är inte aderton?
Men jag är fylda sjutton.
Han ville gerna kommit hit.
Då lofvar jag att han skulle ha gjort stora ögon?
Hvarför det?
Åh, han är så tokig efter namnam.
Ni gömde någonting när jag kom?
SIRI (skrattar).
Här, i skåpet.
Hvad har ni?
Drufvor.
Jag tackar!
Mandelkransar.
Mer?
Äpplen.
Hvilken fråssare!
SIRI (triumferande).
Och hasselnötter och valnötter!
Och allt det hade ni tänkt reda er med ensam?
Jag hade väl fått försöka.
Men nu äro vi två.
Seså!
– det passar sig inte?
Jo, men –
Ni står och gör narr af mig.
Nej det vet Gud jag inte gör!
Och så, när de andra komma hem, så skall ni skratta och...
Ni vill väl inte sitta och hålla kalas! – som ett barn!
Jo, alldeles som ni.
Det är så dumt, så.
Tänk nu bara: – en brasa der i kakelugnen, ett litet bord här, ni och jag på hvar sin sida, riktigt hemtrefligt, som om vi vore gamla bekanta och som om alla andra rest ifrån oss.
Säg, är det så dumt?
Men det ser så ut.
Så ni bråkar!
Ni tar det på er?
Det är ni, som har velat det.
Jag tager hela detta förfärliga ansvar på mig.
Nå, då!
(Springer upp och börjar ställa i ordning.
Betänksamt.)
Men ni borde visst gå in i salongen?
Jag vill inte gå in i salongen; jag vill stanna här.
SIRI (fortfar att ordna, lägger ved i ugnen).
Seså, ha vi det inte trefligt?
– Men ni är allt ledsen att inte jag är Karl?
Hjelp mig med den här.
(Räcker honom vinbuteljen.)
BIRGER (drar upp och slår i glasen.)
Så der.
»Välkommen till mitt ringa hem.» Skål!
(De klinga.)
– Jo, ni förstår att lefva!
– Nä, men när vi nu sitta så här i ro, så berätta mig litet om er sjelf.
Och –.
Ja, jag vet ju rakt ingenting.
Knappt hvad ni heter ens.
Jo – »Siri» – så sade Karl.
Jag tänker han har nog sqvallrat om allting.
Det är inte roligt att tala om mig.
Låt oss hellre komma in på annat.
Misstror ni mig nu igen?
Nej; ni ser snäll och förståndig ut.
Snäll och förståndig! – – –
Var det någonting att skratta åt?
Det var bara något jag tänkte på.
Nå, äro de snälla emot er här?
Och ni är riktigt nöjd?
Ja, – fast inte är det som hemma ändå.
Berätta om ert hem för mig.
Det är inte något att berätta.
Mamma hade inte varit annat än tjenstflicka, och pappas slägt tyckte illa om, att han gifte sig med henne.
Och så brydde de sig inte om att hjelpa honom.
Och mamma blef så sjuk.
Det var svårt för pappa att slå sig fram.
Han hade arrenderat länsmannens gård, och vi bodde i en liten flygelbyggnad.
Karl och jag lekte alltid tillsammans.
– – – Jag var fjorton år, när mamma dog, och pappa gick bort för ett år sedan.
Så var jag alldeles ensam, och farbror tog mig till sig, för jag hade ingen stans att taga vägen.
Och hvilka äro edra framtidsplaner?
Jo, först skall jag öfva mig i allt hvad jag kan göra här hemma på kontoret, och om jag så är riktigt duktig, så vill farbror låta mig lära bokhålleri.
Sen kan jag nog ta mig fram.
Och ni trifs med detta?
Ni drog på svaret.
– Ibland längtar jag så förfärligt efter att få komma ut i verlden.
Gör ni?
– Att sitta instängd på ett kontor, det är ändå inte att lefva.
– – – Men, – det brukar jag inte tala om för någon.
Jaså, ni längtar ut i verlden?
Efter att få granna kläder och resa på baler, efter att bli förlofvad och ta emot presenter, efter att vara fästmö åt en och bli kurtiserad af de andra.
– – – Jaså, ni vet redan, att sådant brukas, och att det är trefligare än att sitta på ett kontor! – – – Ja visst, jag förstår.
Och så blir man fru och får apanage.
»De spinna icke och samla icke i ladorna» – det göra fruarna aldrig – »men icke Salomo i all sin prakt var härligare klädd än en af dem.
– Detta är hvad qvinnorna mena med att komma ut i verlden.
Jaså, det är så ni vill ha det?
Fy, ni talar styggt.
Jaså, – tog det?
Nej, men jag känner mig liksom rädd.
Det var någonting så styggt i det ni sade.
Säg hur ni menar.
När ni sade det, var det alldeles som om jag kunde ha menat något med det.
Och ändå kändes det så underligt, – det var som när mamma ibland visade mig, att jag gjort någonting orätt.
Det gjorde så ondt här.
Men jag tänkte inte som ni sade.
Jag vill inte bli fåfäng.
Jag vill bli en god och hederlig och bra menniska.
– – – Det är visst dumt att tala om: – sådant skall man inte säga, bara göra det.
Jag har gjort er ledsen!
Nej, inte ni.
Jag kom bara att tänka på något.
Jag menar, att jag visst är otacksam.
Jag har det ju så bra.
Det var heller inte min mening att klaga, jag har det ju så bra.
Jag tänkte bara på, att det måste finnas så oändligt mycket i verlden både ondt och godt, och så många slags menniskor; och jag skulle vilja veta så mycket, och –.
Ja, på ett kontor går den ena dagen precis som den andra; man blir lite ledsen när man får bannor, och man blir lite glad när man får beröm, men annars är det allt det samma.
Man blir aldrig riktigt ledsen och aldrig riktigt glad.
Och man vet, att ingenting skall hända och att ingenting kan hända, utan bara att man blir en gammal, gammal nucka till sist.
För det blir man.
Och ändå har ingenting händt!
Och ni tycker inte om att bli en gammal nucka?
Men jag tycker det kunde hända någonting först.
Jag tänker så många dumma saker.
Ni skall skratta?
Det kunde komma en rik gammal fru – rysligt rik, – och hon kunde tycka om mig och taga mig med sig långt, långt bort.
Italien till exempel.
Tror ni, att det skall komma någon sådan gammal fru?
Nej, jag tror det inte; jag säger bara att det kunde komma en.
– – Det visste jag!
Det är så tokigt, – och ni skrattar!
– Och om det nu inte kommer någon sådan gammal fru?
Då vet jag ingenting.
Hör nu, jag kunde ha lust att i min tur anförtro er något.
Vet ni hvad det vill säga att gå i borgen?
Om jag vet!
Jo-o.
Det är något som man förlorar på.
Man kan mista allt hvad man eger och har.
Har ni gått i borgen?
Då har ni förlorat?
Allt hvad ni eger och har?
Då är ni fattig nu?
– Jag tror ni blef glad för det?
Ne-ej, inte glad; – för det var ju fasligt ledsamt.
Men jag tycker bättre om er.
(Flyttar sig närmare.)
Jag tål inte rika menniskor.
Jag hatar dem!
Hatar?
För om det inte fans de, som äro rika, så skulle man inte känna sig så fattig och usel och eländig, som man gör ibland.
Hvad menar ni med usel?
Jag menar så urvuxen och ful och okunnig, – så, att man just vill krypa ned i ett råtthål.
Jag tycker liksom det är de rikas skull, att jag inte kan spela piano eller läsa franska eller se fin ut, utan bara sitta i en vrå och blygas.
Brukar ni göra det?
Men allra värst var det en gång.
När då?
På farbrors födelsedag.
Satt ni då i en vrå?
Ja; och jag var glad att få bli der, må ni tro.
Alla de andra voro så fina, så fina.
De gingo der och svansade, och deras kjolar frasade så förnämt.
– Det var vackert att se på dem i alla fall.
– Och så hade de solfjädrar, och så viftade de så här, och så kråmade de sig och vände på släpen, och så kom det herrar och bugade så här, och så skulle ni sett hur nedlåtande damerna sågo ut, – de höllo sig så raka och kastade en blick åt sidan, så der.
Och ni satt och afundades dem?
Nej, inte afundades.
– Men jag skulle vilja trampa på dem som äro rika.
Ni är ju ett litet vilddjur!
Jag gick öfver golfvet.
Jag hade ingen annan klädning än den här.
Men den var nyare än nu – förstås.
Jag kom att se mig i spegeln, och jag såg precis ut som en halffjädrad råkunge.
Mina svarta handskar nådde inte längre än hit, och när jag gick öfver golfvet tittade de andra efter mig.
Två af dem skrattade.
Jag är så säker, så säker på, att det var åt mig!
Ha de lof att göra narr åt mig, derför att jag inte är så fin som de!
Nu skola de göra narr åt mig med.
Nu är jag också fattig och skall behöfva gå i gamla kläder.
Nej, åt er skratta de inte!
Så-å?
Men hvad tror ni att
Ida skall säga?
SIRI (hastigt).
Tala inte om det!
Vore inte det oärligt?
Jo. – Men ni borde i alla fall inte tala om det.
Tror ni att Ida skulle slå upp?
Seså, tala rent ut!
Håller man af någon, så håller man väl af honom antingen han är fattig eller rik.
Nå, men tror ni att Ida håller af mig?
Alltjemt undvikande!
Säg nu: – tror ni det fins någon som hon tycker bättre om än mig?
– Nej eller ja!
Kan ni se mig i ögonen och säga det en gång till?
SIRI (ser på honom).
Ni ser ut att vara en sådan hederlig liten själ.
Jag har lust att berätta er något.
Lofvar ni att tiga?
Tag mig i hand på det.
SIRI (räcker honom handen.)
BIRGER (qvarhåller den.)
Kan ni taga mig i hand på det andra också? – det om Ida.
SIRI (rycker handen till sig).
Ja, se der!
Hur kan jag veta sådant!
Seså, jag vill inte plåga er längre.
Kom nu och sätt er, så skall jag berätta.
– Nej inte der!
Här skall ni sitta.
Seså.
Vänd er hitåt.
Såder ja.
Hör nu på:
Jag var inte mer än tjugu år, när jag träffade Ida, och jag hade inte varit bekant med många fickor.
Jag blef betagen i henne med ens.
Jag visste inte hvarken om hon var elak eller god, jag visste bara, att hon var den vackraste flicka jag sett.
Vi blefvo bekanta först efter förlofningen, och ju närmare vi lärde känna hvarandra, dess mindre blef det qvar af hvad jag trott vara tillgifvenhet.
Hon är så kall, så förfärligt kall, och hon kylde också mig.
Men jag behöfver någon att hålla mig till, antingen jag är fattig eller rik, antingen jag kan ge presenter eller ej.
Ser ni, det fins stora, vuxna karlar, som ha behof af ömhet precis som små barn.
Min mor dog när jag var en pys på nio år.
Men jag mins henne så väl.
Mörka höstqvällar, när det stormade riktigt, då kunde jag ligga med lakanet upp öfver öronen och skrämma upp mig sjelf med att hela huset skulle störta omkull.
Och när jag såg upp tyckte jag att väggarne begynte vackla.
Hvilken obeskriflig trygghet var det icke då, när mamma kom fram till min säng – tyst och stillsamt, som hon alltid brukade – stoppade täcket omkring mig och kysste mitt hår!
Ibland kunde jag narra henne med att låtsa som om jag sof, och så helt plötsligt vända mig och slå armarne om hennes hals.
Och som jag skrattade.
Då var all rädsla försvunnen...
Så väl jag mins det ännu, fast det är så länge, länge sedan!
Det var så härligt att känna, hur det fans en som höll af en så öfver allt annat i verlden.
Det var den lugnaste lycka, att få trycka sig in emot hennes axel och lita så fast på henne, tycka att hon hade makt till allting och veta, att hon alltid skulle vara den samma, att ingenting kunde hända, som skulle förmå henne att ändra sinne.
Men ni gråter!
Hvarför gråter ni?
Jag har alltid drömt mig, att det skulle finnas en qvinna, som kunde hålla så innerligt af mig, att allting annat blefve henne idel bisaker i jemförelse med detta enda: att vi egde hvarandra.
Jag ville, att hon icke skulle vara ledsen öfver att gå i de sämsta kläder, om så behöfdes, eller öfver att bli ringaktad af andra, eller öfver att lefva ett lif i enformigt arbete, bara för min skull – bara för att vi skulle få vara tillsammans.
Tänk er: – att inte ha någonting annat i verlden än min kärlek, och så detta arbete, som ni afskyr så djupt!
Tror ni, att det fins en enda qvinna, som skulle känna sig lycklig med det?
Jag har inte sagt, att jag afskyr arbetet – jag afskyr blott den tomma enformigheten.
Men tänk på den qvinna, som skulle binda sig vid mig!
Hon skulle icke allenast vara dömd till denna arbetets enformighet, hon skulle äfven se sig undanskuffad i en vrå, som ni var det på er farbrors födelsedag.
SIRI (sakta).
Men ni skulle hålla af henne för det.
Kunde det uppväga allt det andra?
SIRI (tvärt).
Om ni inte vill ha mer af det här, så flyttar jag ut det.
Låt brickan stå; den är för tung för er.
Hvarför vill ni gå?
Jag skall bara säga åt Nilla, att hon ställer i ordning téet inne i matrummet.
Ni får inte gå annat än på ett vilkor.
Att vi också dricka téet här.
Om icke jag kommit, skulle ni bestämdt ha stannat här?
Och här ha vi nu blifvit hemmastadda.
SIRI (går ut och kommer strax igen).
NILLA (med tébrickan.
– Siri hjelper henne).
BIRGER (sakta).
Hör ni, är det inte lustigt i alla fall?
Alla de andra ha rest ifrån oss, och vi två äro lemnade ensamma hemma, – två barn i skamvrån!
Men herrar öfver hela huset så länge!
Vi ha endast att befalla.
Inte sant, Nilla?
Jo, Gud välsigne henne, barnet mitt!
Det var väl, att jag får se er glad igen.
Jag var rädd att jag skulle ha gjort er ledsen.
Och det var så roligt att ni kom hit.
Jag känner det som om vi varit bekanta i hundra år.
Nu är jag inte det minsta rädd för er.
Var ni det strax?
Jo, jag skulle tro det!
Och min första tanke var:
Allt mitt namnam!
Ni kom ju och förstörde hela mitt kalas, trodde jag.
Seså, nu gå vi till bords!
Det är jag som är värdinna.
Jag har alltid tyckt det skulle vara så härligt att få presidera vid bordet och sköta tékannan.
(Serverar.)
Tack, tack; ni är för frikostig.
Nå, glöm inte er sjelf.
Ni kan inte tänka er så läckra cakes det är.
Men jag kom aldrig att berätta till slut.
– Det var det jag ville säga, att till den dolda kyla, jag så länge trott mig märka hos Ida, har på den sista tiden kommit små drag af verklig ovänlighet.
Jag begaf mig hit i afsigt att begära en förklaring.
– Ja, nu vet ni hur sakerna stå.
Hvad råder ni mig till?
Jag kan inte ge er något råd.
Jo, ni känner henne, och – jag skulle vara frestad att säga – ni känner också mig.
Hvarför skall ni alltid tala om det!
Kunde ni inte väntat tills jag hunnit dricka mitt té?
Nu kan jag hvarken äta eller annat.
(Det ringer i telefonen.
Siri vill springa upp, men Birger hejdar henne.)
Bry er inte om det der.
Hör nu på hvad jag vill säga.
Ni vill narra någonting ur mig och se’n sätta mig i sticket!
Men det är elakt.
Sätta er i sticket!
Hur kan ni då tro?
Hvarför skall ni annars pina mig med detta?
Nej, nu skall ni höra!
– Jag har kommit hit med det fasta beslutet, att innan jag reser härifrån ha återlemnat den här.
(Visar på förlofningsringen.)
Lika mycket hvad ni sagt eller inte sagt.
Så skall ni kanske ångra er se’n.
Det är bara Karl, som vill tala vid mig.
Ångra mig?
Jag har redan ångrat allt för länge.
Nu skall det bli slut.
Ja, min skull är det då inte; jag har ingenting sagt.
Det var en välsignad pojke! (Springer till telefonen.
Talar i luren.)
Men är du tokig, Karl!
Jaja, du skall väl inte rifva ned huset för det!
Jag har för resten främmande.
(Till Birger, som söker afbryta, henne.)
Nej vänta; jag skall ge pojken en dufning först.
(Talar i telefonen.)
Hur bar du dig åt för en stund sedan?
Pinglade midt för näsan på farbror!
Inte varit vid telefonen!
– Och – (ser misstroget på Birger.)
Nej, detta är Karls röst, och förut.
Låt mig få förklara, hur – –
Ja, det var er röst! (I telefonen.)
God natt, Karl. Jag har inte tid längre.
(Stänger telefonen och vänder sig mot Birger.)
Nej, det var – det var – Nej det skulle jag aldrig ha trott er om!
Sade ni inte, att ni var Karl?
Och ni sade du till mig!
Men tag det då inte så hett!
Det var ju bara ett skämt.
Nej, det var att ljuga, och det var att – Åh, det var – det var ett bedrägeri!
Men låt mig då tala om, hur det gick till!
SIRI (kastar sig i en stol).
Ja, nu kan ni säga hvad ni vill, nu bryr jag mig inte om det!
Karl var en smula förkyld, och hans mor hade tvingat honom att bli liggande till sängs.
I dag, när jag skulle gå in på tingshuset för att fråga om Ida var qvar här, så säger Karl: då är det naturligtvis Siri som är vid telefonen.
Helsa henne så mycket, att jag ligger sjuk, och att det är derför jag inte ringt på de sista två dagarne.
Ja men hur kunde ni hitta på att –?
Åh, det var skamligt!
Det var en ögonblickets ingifvelse.
Det hela föreföll mig så komiskt; jag skulle telefonera till er, och jag visste rakt ingenting annat än att ni hette Siri och att jag skulle helsa från Karl.
Det första som slog mig var, att ni hade en så vacker röst; och jag ville höra den en gång till.
Se’n öfverfölls jag af en tjufpojksaktig lust att få veta hvad ni och han kunde ha att telefonera er emellan hvarje eftermiddag.
Inte är det hvarje eftermiddag heller!
Sedan jag bara börjat, drogs jag med allt längre; det blef alldeles för intressant.
SIRI (far upp från stolen).