Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Få förstodo — jag vågar säga det — å någondera sidan dess egentliga vigt och betydelse: ännu färre förstodo, eller ens tänkte på, huru den skulle lösas i verkligheten; och de, som förstodo båda delarna, hoppades af tidsomständigheterna och — hvarföre neka det — af menniskorna mera, än den erfarne bort hoppas.
För min del tillhörde jag de klentrogna.
Jag tyckte det vara orätt att stifta en lag på papperet, utan att tillika inom en viss tid ovilkorligt anbefalla dess efterlefnad eller verkställighet.
Jag förfäktade fördelen deraf att låta Banken i all sköns ro förkofra sig, intilldess man, utan farhåga för realisationens bestånd, kunde öppna dess hvalf.
Jag befarade, att en missgynnande liandelsconjunctur, forcerade silfverköp m. m. skulle uppdrifva coursen och derigenom' göra myntbestämnings-lagens vei'kställighet, efter ett betydligt högre myntvärde vid den tillämnade tidpunkten , åtminstone, i följd af opinionens inflytande, ganska vådlig och förlustbringande för handeln, näringarna och den enskilda crediten, m. m.
Jag ansåg en mvntbestämning, som utestängde all möjlighet af Bancosedelns förbättring, men deremot lemnade öppet fält för dess försämring, vara orättvis; och slutligen trodde jag — hvad jag ännu tror — alt det är oklokt och förderfligt att sammanväfva l’ealisationen med ett utländskt skuldsystem.
Erfarenheten har på ett bedröfligt sätt besannat mina farhågor.
Den torde dock haft den välgörande följd, att en hvar tänkande medborgare nu inser nödvändigheten att åtei'ställa oi-dning och reda i myntväsendet på ett sätt, som lemnar säkx-a och otvifvelaktiga garantier för dess bestånd.
Detta och intet annat har städse varit mitt syftemål.
Uti principen har jag alltid varit ense äfven med dem, hvilka i afseende å verkställigheten sett sakerna olika med mig och som synts vilja å tout prix och medelst konstlade operationer framtvinga, hvad som, enligt min tanka, alltid, på det naturligaste sätt utveckladt, leder till det bästa resultat.
Och ingen önskar detta resultat mera uppriktigt än jag.
Flan ju flei'a synpunkter man betraktar ett ämne, ju vidsträcktare fattar man det.
Så äfven med detta Jag säg det först måhända alltför mycket från den materiella sidan: dess inflytande på afiairer, handel, speculationer, näringsföretag, m. m.
Men måhända ännu mera magtpåliggande framställer det sig, sedt från den moraliska synpunkten, utveckladt utur sjelfva den inre grunden för det yttre samhällets bestånd och förkofran; ty denna grund måste vara ärlighet, säkerhet till person och Den ij Februarii f. m. egendom.
Der en sådan trygghet ej finnes, der antingen den ena eller den andra af dessa förhållanden hofås af godtycket eller beror af tillfälligheter, der utveckla sig hvarken de intellectuella, moraliska eller materiella krafterna; der bortdomnar inleresset för det allmänna, i samma mån som dess så kallade bästa, i stället att innefatta hufvudsumman af de enskildas, tvertom af folket krafvel1 allt tyngre och tyngre uppoffringar, utan motsvarande tillökning i trefnad, belåtenhet och bildning; der utöfvar egennyttan och slugheten ett alltid orättvist och skadligt inflytande öfver arbetskrafterna och idogheten hos de samhällsklasser, hvilka ej kunna värja sig emot dessa sina fiender ; i ett sådant samhälle skola slutligen yppigheten, fåfängan och Härden uttränga välmågan, ärligheten och det redbara mannasinnet, — med ett ord, hela dess moraliska kraft skall småningom aftyna såsom en växt i en främmande jordmån.
Vare långt ifrån mig att påstå, det vårt gamla Sverige ännu står på denna punkt; men jag skulle förråda min inre öfvertygelse, om jag icke öppet uttalade min tro, att vi, genom en 20-årig saknad af ett mynt, genom ett illa administreradt Bank- och Discont-lånesystem, genom vacklande hushållsförfattningar, genom en, oaktadt organisationer och reorganisationer, fortfarande långsamhet och vidlyftighet i våra administrationsformer, genom ett beklagligen alltför mycket sjunket förtroende till vår domaremakt, och slutligen, i följd af en föråldrad representation, som allt mer och mer tyckes förlora anspråk på Nationens välvilja och interesse, — att vi, säger jag, såsom följd af allt detta', med det mera, som vid delta tillfälle torde kunna förbigås, befinna oss ett godt stycke på den väg, som leder tili det tillstånd, jag här ofvan tecknat.
Men ännu hafva vi tid att stadna.
Styrelsen har sjelf uppmanat oss dertill.
Vi böra följa dess vink.
Regeringen har nemi. sammankallat R St., för att återställa rätta förhållandet i vårt myntväsende, och Regeringen har dermed tillkännagifvit sin åsigt, att roten till den oeconomiska vantrefnad och villervalla, hvarunder våra näringar, vår handel och nästan alla våra productiva yrken dväljas, är saknaden af ett mynt, i förening med den af väl och ändamålsenligt ordnade creditanstalter.
Det är för att undanrödja detta onda, Regeringen kallat oss till rådplägning.
Icke blott Regeringen, äfven Nationen fordrar vår kraftiga medverkan till detta ändamål; fordrar, att vi dervid, roed förbiseende af våra förmenta enskilda interessen, med frånträdande af gamla fördomar, handla, såsom det anstår upplysta, ärliga och fosterländska Svenska män.
Efter min ringa förmåga vill jag derföre söka att reda de förhållanden, hvilka i denna vigtiga fråga, enligt min tanka, böra hufvudsakligen tagas i betraktande. j68 Den i J Fcbrnarii f. m.
Första frågan visar sig för mig vara den, huruvida myntbestämnings-lagen af d, i Mars i83o, hvilken bestämmer SilfverRiksdalerns värde till 128 sk. i sedlar, bör bestå, ehuru den, under nuvarande coursförhållanden, ej är fullt ordnad efter sedelmyntets gångbara värde?
Uti denna punkt har jag länge varit tvehågse.
Coursens stegring och våra betydligaste exportartiklars fall å den utländska handelsmarknaden, i förening med våra näringars och våra lefnadsvanors ökade behof af importartiklar framställde sig länge för mig såsom ett hinder för verkställigheten af en financiel lag, stiftad under en mer fördelaktig conjunctur.
Men dessa betänkligheter hafva vildt vid ett närmare skärskådande af ämnet, och måste försvinna inför en hvar, som klart tänker sig den sanning, att den offentlige, så väl som den enskilde mannen, främst af allt bör fråga sig, om han handlar rätt och derefter öfvertyga sig och de sina, att det som är rätt, det är ock nyttigt, det är alla deras interesse, som vilja handla efter rättsgrundsatser; och de som icke vilja det, de äro sin lön värda; de må ock falla offer för sina misslyckade beräkningar, att vinna på de rättsinnigas bekostnad.
Rätt är och måste vara, att en lag, en förlikning, träffad emellan Banken och Svea Folk, sanctionerad af dess Konung, består oförändrad, sådan den blifvit stiftad.
De förlikningsvilkor, Banken erbjudit, kan och bör den uppfylla.
Peuningeägaren blir i allt fall den vanlottade, och det finnes äfven en gräns för hans uppoffringar, hans tålamod.
Den skuldsatte, om han lider något, lider åtminstone knappt märkbart; ty hans egendom, hans varor m. m. hafva nu lika sedelvärde som för fyra år sedan.
Jordbrukarens eller bergverksidkarens producter, arbetslöner, hyror &c., hafva ej heller stigit, snarare fallit, oaktadt silfrets stigande, nominella pris.
De flesta, till och med importerade, consumtionsartiklar för den stora massan, såsom salt, socker, caffe'
&c. stå nu obetydligt högre, ändå lagen utfärdades; och det ökade priset på dessa artiklar och tilläfventyrs på några rudimaterier för våra fabriker härleder sig hufvudsakligt från holt andra orsaker, än myntförsämringen.
Således skulle jag tro, att, snart sagdt, ingen samhällsklass lider positivt, d. v. s. vederfares någon orättvisa, genom den beslutade lagens verkställighet, ehuru jag visst ej nekar, att en och annan torde orättvist vinna genom dess förändring.
Men orättfånget gods har sällan välsignelse med sig, och derföre finge denna vinst säkert dyrt betalas.
Låt vara, att jernverksägaren fick sitt jern betaldt med några tolfskillingar mera på skeppundet i Svenskt mynt; alt priset på possessionatens egendom konnne att stiga i summa; låt till och med vara, att landtmannen fick sin säd och handtverkaren sitt ar - Den 17 Februarii f.
In. arbete betaldt med högre siffertal, tror man väl, att det verkliga värdet deraf derföre blefve större, eller att ieke småningom alla andra lefnadsbeliof, dagsverken, tjenstehjonslöner, &c. stege i samma förhållande?
De som sist kunde tillkämpa sig förhöjningen, och säkert ej kunde göra det förr, än de, i följd af de ökade prisen på lefnadsbeliofven, lidit mycken nöd och då de af den förmenta stegringen icke hade något slags eris ögonblicklig vinst, blefve de arbetande klasserna och de mindre jordbrukarna, af hvilkas fattigdom och okunnighet om dessa förhållanden egennyttan och speculationsandan säkert ej skulle underlåta att begagna sig, för att, på deras bekostnad, uppdrifva sin vinst.
Och innan ens allt detta jemkat sig till ett slags nödvändigt förhållande sins emellan, hade vi att förvänta landets beskattning ökad, under förevändning af myntförsämring, måhända ända till en f e 111 tede 1.
Det enda säkra och af inga tillfälligheter beroende resultat af en förändrad myntbestämningsgrund, rättad efter den ofia konstlade coursen på våra Börser, vore således ett minsk a dt värde å den torftiges arbete och ökade skatter.
Och i öfrigt, mina Herrar! hvad är det, som skall betrygga det vigtiga steg, vi gå att taga?
I främsta rummet förtroende och en framtida oföränderlighet i alla våra'beslut rörande myntet.
Nåväl! skulle vi då börja med att förändra, hvad vi vid sista Riksdag beslutit?
Skulle vi börja med att återtaga, hvad vi högtidligen lofvat och försäkrat, med att bedja vår Konung bryta det ord, han gifvit sitt Folk?
Och hur skulle vi väl blifva bedömda af Europas öfriga civiliserade folk, af hvilkas förtroende och capitaler vi hafva ett så stort behof för vår industriella förkofran?
Sverige är beklagligen, i följd af maniementerna med vår utländska skuld, i financielt hänseende ganska illa anskrifvet på de penningehandlande Börserna; vi skulle gifva sista dödshugget åt vår både allmänna, måhända till och med enskilda credit, om vi vidtoge detta steg.
Men det finnes ej heller någon möjlighet för dem, som vilja en slik orättvis förändring, alt för närvarande se sina planer fullbordade; ty Regeringen har fått magt att hindra den, och hon har öppet förklarat, att hon ämnar begagna en sådan magt.
Speculanterna på en förändrad myntbestämningsgrund hafva således ingen annan utväg, än att försöka tillvägabringa realisationens uppskof och lägga alla möjliga hinder för dess verkställighet, i hopp att i en kommande tid kunna vinna sin afsigt, vare sig genom myntets försämring eller dess förbättring, af hvilket sednare olägenheterna blefve ändå olyckligare, medelst ett förhöjdt värde å alla skatter, löner samt af all skuld, I H. 23 Den 17 Fcbruarii f. m. det der naturligtvis skulle vålla en allmän förstöring för en hvar, utom penningeägaren.
Hvad som i andra rummet bör undersökas, är således, om realisationen nu kan och bör verkställas?
Jag tvekar ej att besvara denna fråga med j a.
Regeringen har i sin Skrifvelse om utvexlingen yttrat enahanda åsigt; och då vi besinna, huru, lindrigast sagdt, tveksam Regeringen både vid och efter sista Riksdag visat sig i afseende på verkställigheten af utvexlingen, så är det att förmoda, att de mest öfvertygande skäl erfordrats, för att skingra dessa farhågor hos en Styrelse, som, under närvarande förhållanden och med den behandling frågan af och genom henne fått, blefve i främsta rummet Nationen ansvarig, om operationen misslyckades: ett ansvar af för vidsträckt art, att den skulle vilja derför ens blottställa sig, om något slags fara verkligen vore å färde.
För enskild del har jag äfven hunnit öfvertyga mig, att någon sådan fara ej finnes, så vidt nemi. det rörer Bankens förmåga att efter den fastställda ni yntbestämningsg runden fullgöra sina förbindelser.
Bankens redbara tillgång i guld och silfver utgjorde enligt bokslutet d. 20 sistl.
Jan. 6,568,329 R;dr 5 sk. 8 rist.
Specie, utom 53,910 R:dr 42 sk. 1 r:st. i Bankens källare förvarad t kopparskiljemynt.
Detta motsvarar en sedelstock af 17,569,588 R:dr 25 sk. 2 r:st.
Den i verkligheten utelöpande sedelstocken torde icke kunna beräknas till mer än 3o millioner, så att metallisk valuta fattas för omkring ii~ millioner sedlar eller för ungefär ^:delar.
För att betäcka denna brist har Banken, utom sina fordringar emot säkra fastighets-hypotheker till belopp af omkring 4,800,000 R:dr, samt odlingslån till belopp af omkring 3oo,ooo R:dr, och enskildas skuldförbindelser till Disconten af utöfver åtta millioner, att ej räkna åtskilliga fordringar hos städer, corporationer &c., en af Staten garanterad grundfond, stor 4,4oo,ooo R:dr B:co; och det lider således intet tvifvel, att om Banken får sköta sig sjelf, den ju icke, i sitt närvarande skick, äger mer än tillräcklig förmögenhet att åt sina förbindelser gifva förtroende, och att, äfven om den händelse vore trolig eller ens factiskt tänkbar (hvilket den dock under nuvarande förhållanden icke är) att nemi. hela Bankens förråd i metallisk valuta uttoges, realisationen ändock kan äga bestånd, så framt Banken ovilkorligen ställes under lagen, samt Bankstyrelsen medgifves rätt att på tjenligaste sätt använda sin grundfond, sin credit och sina hypotheker.
Men, som sagdt är, en slik befarad uttömning af Bankens hvalf är ett verkligt hjernspöke; man besinne nemligen, att med det inskränkta rörelsecapital vi äga, i förhållande till vårt jemnt ökade behof af bytesmedel, någon Den 17 Febr 11 ari i f. m. 171 större massa sedlar icke, utan de största förluster och olägenheter för penn ingeägarna sjelfva, kan för någon längre tid dragas ur rörelsen och vexlas i Banken mot en hop smått silfvermynt, till högsta valör af 1 R:dr Specie eller 4 R:dr Riksg.; att, äfven om en betydlig sedelmassa skulle inlösas och silfver derför uttagas, åtminstone så mycket af credit-myntet, som motsvarar den del, hvilken går ut och in i uppbörden (eller omkring 14 ä i5 millioner), måste bibehålla sitt värde blott af den orsak, att det lika med mynt erkändes vid alla liqvider med kronan och enskilda; att då en betydlig sedelmassa uti Banken invexlades mot silfver, bristen å ett lätt transportabelt, i vårt vidsträckta land och med våra inskränkta communicationer oundgängligen nödigt bytesmedel skulle förorsaka stark efterfrågan, hvaraf följden åter blefve, om t. ex. silfver ej funnes i landet, ett orimligt agio på Börsen å de sedlar, sorn voro qvar.
Och då dessa sednare sålunda höjdes i värde utöfver vexlarna eller representanterna af det fasta myntet å den utländska marknaden, måste naturligtvis, coursen falla , hvarvid det alltid blefve en fördel dels att köpa silfver inom landet, dels att importera det utifrån, för att i Banken åter utbyta det emot sedlar.
Emedlertid är denna farhåga för silfrets uttagande — jag medger alt den i någon mån varit delad äfven af mig — ganska allmän; och jag anser mig derföre skyldig redogöra för det sätt, hvarpå jag kommit till trygghet i denna del.
Jag har nemi. frågat mig: hvilka skulle det egentligen vara, som ur Banken ultoge sina capitaler?
Våra större Handelshus, som hafva betydliga cassör i Banken, skulle, säger man, hellre i sina cassa-kistor förvara silfver, än Bankens depositions-attester.
Detta må vara; men när de bure silfverpåsarna t. ex. till Tullen, gingo dessa åter in i Banken; när de skulle sända remisser på längre afstånd (och detta sker ju nästan dagligen), måste de ju ändock anlita Banken , om de ej vilja bekosta särskild skjuts för hvar post.
Misstroendet skulle tilläfventyrs i början föranleda uttagningar; men, som ofvan är visadt, den corrigerade sig snart sjelf.
De allmänna Pensions- ocb Välgörenhetsanstalterna skulle uttaga sina i Banken innestående medel, äf det andra påståendet.
För min del har jag många anledningar att tvifla härpå.
De flesta, ja, snart sagdt, alla dessa Cassör hafva i sina reglementen föreskrifvet, att de oullånta behållningarna skola vara insatta i Banken, och troligen komma dessa reglementen ej i fråga att ändras, innan den egentliga förskräckelse-paroxysmen vore öfverståuden.
Capitalisterna skola, förmenar man, skynda att uppsäga, sina fordringar för att uttaga silfver ur Banken.
Låt vara! roen huru länge skola de vä! finna sig vid att rufva på detta silfver, innan de u t J å n a Den 17 Fe bni ar ii f. m. detsamma, och då går det åter in i Banken, enär man ej lärer kunna antaga, att någon lånar silfver, för att lägga det på kistbotten, Men, fortfar man, om silfver ej till betydligt belopp uttages inom landet, kommer det dock att utströmma till utländningen för att betacka en ganska lätt möjlig underbalance i vår handel.
Med detta spöke skrämmer man oss isynnerhet.
Låtom oss då se stindt derpå; det torde då snart nog upplösa sig.
Ett land, som saknar metalliskt mynt, kan icke på annat sätt aga underbalance i handel, an genom skuldsättning hos utländningen för skillnaden emellan export och import.
Denna skuld måsfe likväl betalas; ty ingen lärer gifva en obegränsad och evig credit.
När ädla metaller saknas, betaekes den således antingen med landets egna producter eller genom importörernas bankrutt.
Denna sednare lietalnings-utväg kan icke i längden bära sig för ett helt Iand och skulle dessutom visa, att importörerna hufvudsakligen voro de bankrutterande.
Detta torde likväl icke i allmänhet vara händelsen; utan tvärtom tyckas de importörer, hvilka med omtanka och försigtighet sköta sina angelägenheter, drifva ett temligen lönande yrke, hvilket åter synes bevisa, att någon underbalance i vår bandel icke finnes: ett factum, bestyrkt deraf, att våra Börsers utländska skuld med hvart år snarare minskats än ökats, och att vi, oaktadt de betydliga och på coursen menligt verkande silfverköpen sedan sista Riksdag samt ett svårt missväxtår, likväl på credit-upplag äga ett så betydligt, på förhand betald t förlag af colonial varor, att åtminstone halfva årets behof deraf är fvldt.
Och äfven 0111 varan silfver skulle framdeles behöfvas för att betacka importen, och importören, emot sedlar, i någon ansenligare mån tillvexlade sig detta silfver i Banken, så blefve ju, enligt hvad jag ofvan yttrat, den helt naturliga följden af den minskade penningestocken och det derigenom å Bancosedlar uppkommande agio, antingen att silfver uppköptes inom landel, för att i Banken utbytas mot sedlar, eller att det ulifrån införskaffades.
Om således Realisationen verkställes så, att Banken vinner förtroende och att garantier finnas för dess bestånd, är jag fullt viss, att, efter de första månaderna eller veckorna, silfret — med undantag af en eller annan million, som komme att utvandra till
Finland eller spriddes till arbetsclasserna i landsorten och flufvudstaden —i finge ganska lugnt hvila i Bankens hvalf.
Tredje frågan är således: hvilka åtgärder, som erfordras, för att bereda ett sådant förtroende eller sådana garantier?
Den angelägnaste af dessa garantier, säger man, är att i grundlagsenlig väg göra R.
St:s Bank oantastlig af Den ij Februarii f. m.
.,3 R.
St.; och ett steg härtill påstås vara beredt genom det livilande förslaget till ändrad redaction af 72 §.
Reg.F., hvarmed åsyftas att lemna Regeringen del i Bankens lagstiftning oeli förvaltning.
Jag medgifver angelägenheten af en garanti mot R.
St:s alltför vidsträckta magtutöfning i ärenden, sorn röra Landets penningeförhållanden; ty jag kan icke för mig dölja, att R.
St. mången gång pä ett för landet förstörande sätt missbrukat den magt, de, under åberopande af grundlagens nu gällande 72 §., tillvällat sig.
Men jag hyser starka tvifvelsmål, att denna garanti skulle vinnas genom antagande af den nu föreslagna nya redactionen, till hvars flera brister jag vid denna frågas speciella afgörande får tillfälle återkomma.
Jag vill nu endast yttra, att, om jag än skulle äga det förtroende till vår nuvarande Styrelse, att jag trodde mig, utan våda för en alltför stor inskränkning i folkets rätt, kunna inryniroa Henne en hittills saknad magt uti den financiella lagstiftningen, jag dock är långt ifrån att hysa detta förtroende för en okänd framtid, och att jag tror mig utur Historien hafva bemtat den erfarenhet, att i allmänhet någon garanti mot magtmissbruk i lugnare tider sällan vunnits genom utvidgande af Regeringarnas inflytande, minst i förhållanden, der det allmännas fordran säkert bevakas bättre af de enskilda individernas eget interesse, än af Regeringarnas, vare sig framdrifvande eller hämmande, kraft.
Det är detta interesse, mina Herrar! som vi vid all lagstiftning skola taga i anspråk, det är genom att upplysa de enskilda om hvad som verkligen är deras interesse, sorn vi skola finna det säkraste skydd för det allmännas rätt, den osvikligaste borgen för frihet och fortgång på industriens och bildningens bana.
Det allmännas fördel är alltid mängdens af de enskilda, och hvad som är rätt, vare sig i moraliskt eller ceconomiskt hänseende, det är ock alltid sann fördel; — detta är och förblifver min öfvertygelse, och efter denna har jag bedömt och vill äfven ytterligare utveckla förevarande fråga.
Jag vill således söka en garanti mot R.
St:s framtida magtmissbruk , i afseende å penningeväsendet, uti upplysningen om den skada, de derigenom tillfoga sig sjelfva, och de olyckor, de draga öfver hela landet; om den fördel Nationen och näringarna hemta af ordnade financer och ett stadgadt mynt: uti offentligheten, som i hvilken stund som helst kan lemna folket kunskap 0111 penningeväsendets ställning och Representanternas åtgärder.
— Jag vill söka den i en af Konung och Ständer gemensamt stiftad lag, som ovilkorligen ställer Banken under allmän lag och tillförbinder BankStyrelsen att ej kunna undandraga sig fullgörandet af domstolens beslut.
Jag vill söka den uti enskilda Actieägares inträde i Banken och uti ett stad - 174 Den 17 Februarii f. ra. gande i grundlagen, att
Banken för alltid skall vara skiljd från Statsverket; men jag vill ej söka den genom att i dessa ärender inblanda ett interesse, hvilket, besynnerligen så ofta, vare sig af missförstånd eller sjelfkärlek, visar sig, lindrigast sagdt, ensidigt i en riktning, som ej alltid syftar åt det håll, dit det allmännas fordran af fri utveckling och belåtenhet rörer sig.
Deremot fordrar jag, såsom en garanti för Bankens orubblighet, att det från sista Riksdag hvilande förslaget till förändrad redaction af 63 §.
Reg.-Form. bifalles, så att både lilla och stora Creditiven anvisas å RiksgäldsContoret; äfvensom att alla andra creditiv anvisas på samma Contor, hvilket bör auetoriseras, att, så vida det ej äger disponibla öfverskott, för detta ändamål upptaga lån, lill inlösen hvaraf (der nemi. ingen återbetalning af dem, sorn begagna creditiven, ifrågakommer) R.
St. anordna öfverskotten å bevillningarna samt, i händelse dessa ej skulle förslå, antingen på förhand åtaga sig en särskild, uppbördsåret efter det, då lånen upptagits, utgående bevillning tili en viss procent efter 2
Art (på samma sätt som nu ofta sker inom mindre samhällen, till betalning af kyrkbyggnad, m. m.), eller ock förbinda sig att till lånens betalning vid först blifvande Riksdag anslå medel.
Vidare fordrar jag, att Banken skall ostördt få behålla sin vinst, dels för att consolidera sig, dels för att, i mån af si Ifver ti I Igång, öka det nog inskränkta rörelsecapitalet; hvaremot någon ränteberäkning å Statens skuld till Banken eller grundfonden icke komme i fråga.
Jag fordrar ytterligare, att, till stärkande af allmänhetens förtroende för Bankens realisations-förmåga, BancoStyrelsen må auetoriseras att hos något eller några solida Bankier-hus i Hamburg föranstalta om en blanco-credit å en half eller hel million R:dr i silfver, att begagna i händelse af behof, och till hvars betäckande BancoStyrelsen då skulle äga använda Bankens grundfond såsom hypothek.
Med dessa garantier — i afseende å den om enskilda actieägar s inträdande i Banken ämnar jag särskildt framställa en motion — tror jag en öfverflyttning af Bankens lånerörelse till RiksgäldsGontoret icke vara behöflig, måhända till och med skadlig, enär jag föreställer mig, att RiksgäldsContorels förskrifningar till Banken äro ämnade till ett slags Statspapper, som snart skulle locka oss in på den nymodiga Statsskulds-banan, der jag är rädd för första steget, icke för dess egen skull, utan för de många påföljande, som derigenom hota oss.