Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att nu varande executionssladga måtte derutinnan förändras, alt utmätningar icke skulle tillhöra kronofogden alt verkställa, hvarigenom naturligtvis längre resor samt större omkostnader uppstå, utan att alla utmätningar må bestridas ^f länsmännen, hvar inom sitt distrikt, och pä dessa tjeustemäns eget ansvar, hvaraf naturligtvis skulle följa skyldigheten för dem, att för uppbörd ställa borgen och i öfrigt vara så qvalificerade, alt dessa ärenden åt dem kunna anförtros.
I sammanhang härmed, och för att kontrollera att utmätningsmännen, på sätt nu är föreskrifvet, fördela resekoslnaderne emellan de gäldenärer, som under samma dag hemsökas, borde dessutom, vid strängaste ansvar, dem åligga, att ovillkorligt, förinnan afresa sker från stället samt, utan att gäldenär sådant äskat, aflemna afskrift af förrättningen; äfven som biträde vid tillfället borde vara nog af en fjerdingsman, och den bland dessa sorn bodde närmast lill.
Man kan lätt beräkna, hvilka enorma omkostnader, som uppkomma i de fall, då utmätnings-förrättaren kan räkna 8 å 10 mil fram och åter för sig samt biträde efter förhöjd skjutslega, en utgift som dessutom mångdubblas då en eller flera auktioner mäste föregå försäljningen af det utmätta godset.
Väl inser jag hurusom kronofogdens inkomster i följd af de stadganden, jag här föreslagit, skulle betydligen minskas, men dels hafva dessa tjenstemän vackra Den II December.
1S1 inkomster lliy förutan, dels vet jag icke skäl dertill, att den som undergår utmätningen, skall i följd af onaturliga föreskrifter utarmas och vidkännas 3 ä 4 dubbla utgifter, mer än om ock då närmaste kronobetjent, som är länsmannen, verkställer densamma, hvarigenom ock någon inkomst bereddes dessa tjenstemän, hvilka deraf för närvar, äro mindre väl lottade.
Hr Hammarberg anförde härefter:
Jag bar äfven några anmärkningar att göra emot nu gällande Bevillms-förordn., men vill icke nu besvära R. o. Ad. med en fullständig uppläsning af dessa anmärknir, hvilka böra undergå granskning i Bevilhr.sUlsk. innan beslut derom fattas.
Jag vill dock nämna några §§, som jag anser erfordra förändring eiler förtydligande.
Enligt 144 § böra svagsinte, bräcklige och andie personer som äro fattige och sakna arbetsförmåga, åtnjuta befrielse frän afgift enligt lista och 2:dra artiklarne, men oaktadt vid skattskrifningen K.
Befide eller dess ombud, jemte pastor, kronobetjening och socknemän äro närvar., bänder dock, sedan sådan befrielse blifvit medgifven, att kammarrätten, uppå deremot af dess revisorer gjord anmärku., dömmer dylika lama, lytta, blinda och icke arbetsföra personer ali erlägga personela ulskylder.
Delta är så mycket olämpligare, som kammarrätten icke har någon närmare kännedom om förhållandet, hvilket bäst bedömes af dera, som äro boende i orten och vid skatlskrifningstillfäilet kunna erhålla nödiga upplysningar.
Jag skulle derföre tro, att den pröfning af förhållandet, som vid skattskrifningen äger rum, är tillfyllestgörande och att dervid bör förblifva, hvilket är desto biligare, som den från afgift befriade personen ofta, dä kammarrättens beslut meddelas, icke finnes qvar inom socknen och i följd deraf beslutet icke kan emot honom göras gällande.
Kammarrätten har äfven förklarat alt, ehuru torpare och arbetskarlar dä de hafva 4 barn, enligt 147 § skola njuta afkortning, stattorpare och statdrängar icke äro dertill berättigade, hvaremot jag icke inser hvarföre icke allt arbetsfolk bör tillgodonjuta det afdrag å bevillmn, som i sistnämnde § omtalas.
Jag anhåller att denna motion malte remitteras till Bevilln.Ulsk. Hr Gr. o. Landtm, yttrade att den motion, hvarom Hr Hammarberg nu gjort anmälan, sedan den blifvit skriftligen lill prot. uppfattad, komrne att för R. o. Ad. föredragas.
Hr Coijet, Carl Au g. Julius, uppläste följande motion; Det torde vara allmänt bekant af hvilken stor vigt för åkerbruket ängsvatlningen är och med antagande häraf torde nödvändigheten äfven inses af ett för detta ämne särskildt gällande lagstadgande, hvilket hittills hos oss saknats.
Den kännbara bristen häraf skulle kunna afhjelpas, så alt jordägare blefvo i tillfälle begagna till förbättring af deras egendom de fördelar en lokal dem erbjuda, om det bestämmes: 183 Den 11 De ceni lier.
Alt hvad allmänna lagen stadgar lili 20 cap. 1 § Byggn.- balken och K. brefvet d. 28 December 1S22 föreskrifver, angille byggande af vattenverk, äfven är alt tillämpa i frågor ronde anläggning af ängsvaltningar.
Jag vågar vördsamt föreslå ulfärdandel af en K. förklaring i ofvannämnde syfining, samt anhåller om remiss till vederbör.
Ulsk. af denna motion.
Remitterades till LagUisk.
Be nn e t, C ar 1 Stephan, uppläste en så lydande molien :
Då jag nu begärt ordet, utbeder jag mig ali få äran fästa R. o. Adis uppmärksamhet på en angelägenhet, hvilken jag önskar malte af eder och Medstånden omfattas med del deltagande jag anser den förtjena.
Jag föreslår följande motion i Att 11.
St. anslår en summa af 20,000 ridr bico ärligen, för sköna konsternas underhäll, och hvilken summa-, ställd till K.
M:s disposition, mätte enligt följande grunder användas:
M. ärligen genom dess Riksmarskalk, hos konstnärer, hvilka med erkänd skicklighet, sysselsätta sig med skulptur, målning eller gravering, låter göra dels beställningar, dels uppköp af deras redan färdiggjorda och för allmänheten ulslälda arbeten; Att K. 51., efter eget godtfinnande, låter sä väl uppgifva de ämnen, hvilka de beställda konstnärs-produklionerna böra afhandla, som ock anvisa de ställen inom fäderneslandet der dessa höra förvaras, äfvensom bestämma det pris hvarmed dessa arbeten böra betalas; Att K. M., af den anslagna summan 20,000 ridr bico, later minst en summa af 17,000 ridr användas för inhemska konstnärer; sanit alt K. 51. vid hvarje års slut låter genom Dess Riksmarskalksembele uti allmänna bladen allmänheten få kännedom utaf huru dessa medel blifvit utdelade.
Eli anslag af staten för de sköna konsternas underhåll anser jag vara i hög grad påkalladt, ty den linda, hvari denna gren af samhällslifvets utvecklingen längre lid befunnit sig, fortfar att ännu vara linda, men är, som sådan, nära nog att qväfva det foster, som lior sä billiga anspråk uppå att komma i dagen, lysa och gagna.
5Iängen finnes kanhända, som tror att staten redan gjort nog och kanske för mycket, dä den, i följd af tidens fordringar, för länge sedan stiftat fria konsternas akademi, till uppmuntran och vägledning förde som röjde håg och anlag ali egna sig ät de bildande konsterna.
5Jen, mina Hrr! denna stiftelses ändamål är endast att dana konstnären, ej att trygga hans framlid, detta tillkommer såväl samhället eller mecenaten, som staten; men finnes ej dessa utvägar alt tillgå för den bildade konstnären, då är stiftelsen af fria konsternas akademi, om ej bestämdt ett förderf, dock en farlig lockelse för mången som i sin framtid befinner sig sviken på de. förhoppningar, hvilka arbetsflilen och ungdomselden gjorde räkning uppå uti eli sig så kalladt bildadt samhälle.
Den 11 December. 183 Sverige liar ägt lider då mecenatets beskydd omfattade och lifvade konstnären; man äger sedan dessa lider herrliga minnen qvar, hvilka kunna bevittna till hvad resultater detta beskydd kan leda; ty Sverige skall alltid med stolthet kunna minnas och nämna en Ehrenstrahl, en Tessin, en Sergel, och flera, hvilkas namn gä närmare vår tid.
Vår tid är ej mecenaternas tidehvarf.
Tidens stora fråga tror jag vara, huru man skall fä allting modernt och för godt köp; man gör ej så noga afseende pä det egentliga värdet eller varaktigheten af varan.
Denna stora fråga gäller äfven om skön konst, för hvilken associationer uppstått i mecenatskepnad.
Med ursprunglig afsigt att upplifva, underhålla och sprida ett allmännare sinne för konsten, har ett ringare antal verkliga konstvänner inom vart land åstadkommit en s. k. konstförening.
Dess afsigt var i början att åstadkomma nog medel för nybörjares fortskridande på konstnärsbanan, och della ändamål har vunnits, men lémnat det nedslående resultatet, ali det är endast till denna sorls förening sorn konstnären, sedan hunnen till hvad grad af fullkomlighet som helst, kan finna en utväg för sin sysselsättning.
Ett ringa maximum är utsatt, som högsta priset för konstnärens arbete, och lycka är om delta någon gång tillfaller en bland de loltagande som är nöjd med sin vinst och ej allenast tillfredsställd med sitt beskydd.
Häraf blifver följden konstens förfall och konstnärernas försvinnande ur del bildade samhället.
På denna punkt, eller helt nära den, fruktar jag att konst och konstnärer nu befinna sig, ty om ingen säker utsigt snart kommer att yppa sig för konstens högre framskridande, så går den tillbaka, så vida den ej alldeles försvinner i glömskans afgrund.
Det är af denna anledn. jag vill synnerligen väcka eder uppmärksamhet uppå, att Staten bör ikläda sig skyldigheten att värdigt beskydda de fria konsternas större utveckling.
Om derföre till en början den summa jag i min motion haft äran föreslå, bestämmes, och denna värdigt användes, så kan innan kort följden blifva att hågen och modet hos konstnären åter lifvas till något verkligt stort, ty han får ett bestämdt mål att sträfva efter, han kan med förtröstan tänka sig en möjlighet att äfven han på sin bana kan tjena sitt eget fosterland, och kommer i möjlig belägenhet att lifva och sprida smaken för det verkligt sköna, det ädelt trefliga, samt att inbjuda till njutningsrik vederqvickelse den för lifvets prosa sträfvande brodern.
Och Staten kan få rikta sig med inhemska namns produktioner, som, spridda kring hela landet, prydande olikartade platser, derstädes då kunna villna om det hägn som Svenska nationel» verkligen hyser för de sköna konsterna. jag anhåller att detta måtte öfverlemnas till StatsUtsk.
Hr Aminoff, Joh. Fredr., uppläste följande motion:
M. år 1806 i nåder beslutade, att en segelled fick 184 l)en Ii December. öppnas emellan Mälaren och Saltsjön, genom anläggande af en kanal och sluss vid och förbi Södertelje, var villkoret för della medgifvande, att arbetet skulle, mot vissa förmåner, verkställas af ett enskildt aktiebolag; och ehuru teckningen till detta bolag tyckles gynna förelaget, blef likväl leckningssummau otillräcklig för arbeiets fortgång och fullbordan, hvarföre H. Sl. vid 1815 års riksdag nödgades bevilja bolaget ett länebiträde från banken på 100,000 r:dr b:co mot pantförskrifning af kanalen, och med skyldighet för bolaget alt erlägga 3 procents årlig ränta, samt 4 procents årlig inbetalning på primitiva kapitalbeloppet, från den tid kanalverket hunnit såvida fullbordas, att någon afkastning kunde deraf med säkerhet beräknas.
Kanalen öppnades till genomfart om liöslen 1819, och räntan å det beviljade lånet godtgjordes banken till 1823 års slut, egentligen genom nya Statsbidrag.
Enligt II.
Sl:s beslut vid 1823 års riksdag, förunnades bolaget å dessa 100,000 r:dr b:co räntefrihet; äfvensom tillika medgafs, att någon kapitalafbetalning å denna skuld icke komme alt fordras, hvilka förmåner sedan oafbrutet fortgått.
Bolagets skuld till banken bar oek blifvit flyttad inom linien.
Vid sädane förunnade betydliga förmåner för bolaget, borde den slutsats kunna dragas, alt bolaget befinner sig uti goda omständigheter; men förhållandet är tvertom, emedan från och med år 1832 t. o. m. år 184G, eller för en lid af 15 år, den sammanräknade uldelningssumman uppgått lill 78 r:dr b:co per aktie, hvarje sådan på r:dr 500 b;co, d. v. s. omkring en procent af aktiens primitiva värde.
Som ingen möjlighet gifves för bolaget, äfven i en aflägsen framtid, att kunna afbörda sig denna skuld till K.
Sirs bank, sä vågar jag vördsamt föreslå, att denna skuld, stor 100,000 rrdr broo, måtte i behörig ordning blifva afskrifven.
Remitterades till BanköUtsk.
Den af mig uti plenum d. 4 dennes väckta motion, angrde bestämmande af böter för uteblifvande vid Bänkmrs-val, har jag nu skriftligen författat, och anhåller alt densamma få uppläsa, sä lydande:
Inom R. o.
Ad. hafva böter blifvit stadgade för ganska obetydliga förseelser, såsom alt stå på gängen, eller luta sig mot skranket under Ståndets öfverläggningar; men deremot saknas sädane böter för uleblifvande vid Bänkm:s-val.
Sädane val hafva ägt rum, och ehuru Bänkm:s-fördeluingen upptager 18 ä 19 personer på hvarje Bänkmrs-afd., hafva dock ej flere än 13 å 14 väljande på somliga Bänkafdelmr sig till val infunnit.
Af sådan anledn. får jag väcka den motion, att R. o.
Ad. ville besluta, att den ledamot, som från Bänkm:s-val är frånvar., skall i den händelse han ej uppgifver före valet giltigt skäl till sitt uteblifvande, bötfållas till något af R. o. Ad. bestämdt belopp.
Jag inser visserligen att denna motion ej vinner bifall af en Den 11 December.
185 slör del af Ståndets ledamöter, men i anseende till ämnets vigt kan jag icke undanhålla mig, att densamma framställa.
Om remiss till Ridd.Utsk. anhålles.
Cederströbo, Anders:
Jag vill visserligen icke motsätta mig remiss af Frih.
Sledingks ifrågavar. motion, men jag kan dock icke underlåta att till Ståndet hemställa, hvad ändamål egentligen vinnes genom denna motion, enär Ståndets ledamöter enligt Ridd.Ordn. äga alt, efter godtfinnande, i Bänkrms-valen deltaga eller icke deltaga.
Vid det flygt igaste genomseende af Reg.Frn finner man att R. o. Ad. har fullkomlig rättighet att vid riksdagar sig infinna eller icke infinna, äfvensom Reg.Frn icke förbjuder någon ledamot af detta Stånd, att, om han endast vill ett par gånger under riksdagen taga detta rum i ögonsigte, efter fulländad! arbete härmed begifva sig hem.
Olämpligheten af ett slikt förfarande är påtaglig och, då R. o. Ad. i sin Ordn.Stadga bestämt vissa böter för vida mindre förseelser, tror jag, att R. o. Ad. äfven kan besluta sådana i detta fall.
Jag hade förmodat alt, under del mången med otålighet väntar pä den stora katastrof, sorn skall göra Sverige så oändligen lyckligt, och hvilken icke torde vara så lätt att genomdrifva, vi pä grundlagsenlig väg kunde frångå våra former, .lag anser för min del Bänkm:s-valen vara en af de vigtigaste åtgärderna vid riksdagsförhandlingarna, enär på dessa val bero Eleclors- och Ulsk:s-valen och följaktligen äfven riksdagens utgång.
Då emellertid hvarje Ständ äger att besluta om den Ordms- stadga, det inom sig önskar gällande och det för hvar och en mäste vara nedslående att se den hitintills visade liknöjdheten för Bänkm:s-valen, har jag ansett mig böra fortsätta min motion.
Uppå härefter af Hr von Engeström, Jonas Fredr. Malli., framställd begäran, blef förevar, motion lagd på hordet.
Upplästes följande af Hr Cedercrona, Joli.
Ulrik, inlemnade motion:
Med auledn. af StatsUtsk:s utlåt.
N:o 444 och 560 vid 1840 och 1841 års riksdag, ingingo R.
St. d. 10 Juni 1841 till K.
M. med und. skrifvelse (N:o 399) med anhållan: S. A. K. ”Hos R.
St. har framställning blifvit gjord derom, att de kommendanter vid åtskilliga rikets fästningar, hvilkas inkomster blifvit betydligt minskade lill följd deraf, att genom E. K. M:s nåd. förordn. d. 3 Juli 1840, angule prejning från rikets fästningar af örlogs- och andra fartyg, desse kommendanter äfven blifvit frånkäude den afgift de ditintills uppburit af handelsfartyg, som från fästningarne blifvit prejade, måtte tilldelas en ersättning, svarande mot hvad de sålunda förlorat.” ”Med anledn. häraf, och som de på handels- och sjöfartsfonden till E. K.
M:s disposition ställde medel redan af förra Stan - 186 Den 11 December. der blifvit lill E. K.
M. öfverlemnade alt dermed bestrida sådane utgifter, hvilka hafva gemenskap med handeln och sjöfarten, och således kunnat af E. K.
M. anlitas för en sådan ersättning, såvida fråga derom uppstått vid det tillfälle, då E. K.
M. fattade Dess nåd. beslut, ang:de upphörandet af handelsfartygs prejning från rikets fästningar; så få R.
St. härmed hos E. K. M. i und. anhålla, att, derest, vid närmare pröfning af de anspråk, som blifvit af vederbör, kommendanter väckte, dessa tjenstemän skulle linnas hafva gått i mistning af en dem lagligen tillkommande inkomst, E. K. M. då täcktes af dessa till E. K.
M:s disposition ställde medel, och efter det Com.colhm samt handelssocietelerne i rikets stapelstäder deröfver blifvit hörde, intill nästa riksdag tilldela bemälde kommendanter ersättning, till del belopp E. K.
M. kan i nåder pröfva skäligt bestämma.
Stockholm d. 10 Juni 1841.”
Men som denna skrifvelse, tvifvelsutan af misstag, endast nämner ersättning för förlorade prejningspenningar, med förbigående af ersättningar för äfven förlorade 'passviserings-mkwmlzr a 6 sk. b:Co för hvarje folkpass, hvilken, enligt hvad dä utredt blef, efter medium af 10 år uppgår till 400 ndr årligen och hvaraf följden blifvit att jag icke kommit i åtnjutande af denna sednare ersättning, så vågar jag vördsammast anhålla derom, att nu församlade H. R.
St. täcktes gifva den utsträckning åt und. skrif velsen af d. 10 Juni 1841, att ersättning för de förlorade passviserings-penningarne, 400 f:dr b:co ärligen, måtte mig afhandels- och sjöfarts-fonden kunna meddelas, beräknadt från d. 1 Augusti 1840, från hvilken dag visering af passuppbörden äfven upphörde, i nåder måtte mig tillerkännas, såvida K. M. i nåder skulle finna mig dertill vara berättigad.
Kommendantens löneinkomster på
Dalarö fästning:
Arfvode på kommendantsstaten r:dr b:co 350:
— Till skrifmaterialier 8:
— Hushyresersättning enligt K.
Brefvet af d. 20 April 1842 106: 32.
Ersättning för prejning, farlygsafgifter å 32 sk. enligt K.
Brefvet af d. 11 Juli 1842 500: — Till kronoullagor 41: 2. gfjj. 2 Auhållande jag att denna min motion måtte blifva remitterad till vederbör.
Afgår för hushyra årligen Till skrifmaterialier . . Summa 964: 32. 200: — 20: — O 00» Aterstar således 703: 30.
S:a r:dr b:co 964: 32.
Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., hade inlcmnat följande motion:
Den 11 December. 187
För statsutgifternas bestämmande mäste det otvifvelakligt blifva ett oeftergiflig! villkor, att i första rummet för inkomstkällorna uppgöra säkra och osvikliga beräkningsgrunder.
Ibland de tillgångar hvilka tili den K. nåd. proposm antydas, intager den s. k. bankovinsten ett sä högst belydligt rum, att det visar sig vara af yttersta vigt, att få ulredl om och till huru stort belopp bankovinsten kan vara att för statsbehofven påräkna, utan att i någon mån äfventyra bankens första åliggande alt oafbrutet vidmakthålla det sednast stadgade myntvärdet.
Vi hafva inom delta bus hört ledamöter inom sjelfva bankostyrelsen yttra olika äsigter i afseende å bankovinstens tillgänglighet för andra behof än bankens egen rörelse, och det visar sig sålunda vara ganska angeläget, ali med det snaraste få saken utredd.
Jag anhåller derföre alt R. o. Ad. samt öfriga Stånden måtte instämma i den begäran, alt med det snaraste ifrån BankoUlsk. få utredl: om, och till hvilket belopp, bankovinsten, med afseende å bankens bestämmelse att under hvilka konjunkturer som helst upprätthålla myntvärdet, kan och bär i öfverensstämmelse. med I{.
M:s nåd. propos. i och för Statsverkets behof anlitas.
BankolJtsk., som utan tvifvel ifrån bankostyrelsen infordrar utlåt, öfver frågan, torde äfven begära delfående af det betänk., som tvifvelsutan i denna villiga fråga blifvit bankostyrelsen affordradt ifrån K. M. före den K. proposms afgifvande; och hvilket allt torde blifva behöflig! alt lill R.
St:s kännedom meddelas såsom nödig vägledning för ett sä vigligt beslut, som del R.
St. bar all i denna fråga fatta, då grunden för hela den blifvande statsregleringen synes derpå hvila.
Auhålles om remiss lill BankoUtsk.
Upplästes följande af Ilr Hedenstjerna, Wilh., inlemnade motioner: 1.
Enligt nu gällande skiftesstadga, äger äfven den minst besutne delägaren i t. o. m. det största skifteslag icke allenast påfordra laga skifte å alla dit hörande ägor, utan ock få till skiftesman förordnad den landtmätare, han utser.
Det förra har varit och är kanske ännu ett nödigt, ehuru, enligt mångas . åsigt, våldsamt medel alt befordra skiftesverkets framgång; men skiftessökandens rättighet att utse skiftesman, behöfs ej såsom eli ytterligare af nämnde ändamål helgadt medel och bör af flere skäl afskaffas.
Den ställer ofta skiftessökanden och den föreslagne landtmätaren i ett tvetydigt förhållande till hvarandra, särdeles om den förra anses mindre samvetsgrann och den sednare mindre skicklig, i hvilket fall man ock har anledn. tro det denne, utan afseende å skifteslagets bästa, blifvit anlitad derföre att lian medgifvit nedsättning i sitt arfvode af sökanden.
Blott möjligheten af sådant väcker misstänka och ovilja, särdeles hos de personer, 188 Den 11 December. sorn ej kunna bedöma huruvida dem sker rätt elier orätt; oell derför bör den undanrödja».
För öfrigt ligger det en obillighet deri, alt ej alla de, hvilkas jord skall inga i skifte, få deltaga i valet af skiftesman.
Finge de det, skulle icke allenast skicklighet, drift och redbarhet hos en landtmätare, mer än under närvar, förhållanden, komma honom till godo, utan ock de för jordbruket högst menliga klagomålen öfver skiftesförrätlningarne blifva färre.
Jag lager mig derföre friheten föreslå denna förändrade ordalydelse af 1 § i 2 kap. skiflesstadgan och K. kungörelsen d. 9 Juni 1832.
”Ansökning om förordnande för landtmätare att verkställa laga skifte eller annan landtmäteriförrättning skall inlemnas lill K:s Bef:de, och bilägges dervid, dä laga skifte är i fråga, en förteckning på hemmanen i_ skifteslaget, deras natur och ägare samt de sednares vistelseort.
Ar ansökningen undertecknad af alla dem, hvilkas rätt den rörer, utförde K:s Bef:de genast det begärda förordnandet för den föreslagne landtmätaren, såvida han, enligt hvad särskildt är föreskrifvet, äger laudtmäteri-göromä! på eget ansvar förrätta och annat laga hinder ej möter.
Finnes äler ansökningen ej vara af alla undertecknad, bör K:s liefule, med föreläggande af viss tid och förklaringsrätlighetens förlust, infordra vederbörandes yttrande i afseende på den förrätlningsman de önska, samt efter förklaringstidens slut utfärda förordnande för den behörige landtmätare, som fått fleste rösterna, beräknade efter hemmantal eller annan i orten gällande delningsgrund.
Falla lika många röster på två eller flere landtmätare, så alt pluraliteten ej är bestämd, äger K.-s Bef:de gifva förordnandet åt hvilkendera K:s Beftde för godt finner.” Remitterades till LagUtsk. 2.
Vid 1840 och 1841 årens riksdag gjorde R.
St. tind. framställning hos K.
M. om förändring af stadgandet i Iv. Brefvet d. 8 Juni 1819, i afseende på fångforslingen, emedan, då gevaldiger och en ofta med grofva fängsel belagd arrestant skulle fortskaffas efter en häst, 'tyngden vore för stor och plats för den skjutsande saknades på vanligt åkdon, I följd deraf utfärdade K. M. under d. 7 Juli 1841 till Dess Bef:de ett cirkulär med föreskrift, ”att vid fångars transporterande endast en person, utom den skjutsande, må få åka efter 1 häst och ej mer än 4 personer, den skjutsande likaledes oberäknad, efter 2 hästar.”
Detta stadgande har dock ej beredt allmogen eller de skjutsskyldige annan än en indirekt förmån, nemi. minskning i skjutsen, men deremot en betydlig och ej motsvarig tillökning i Statens utgifter, till hvilka äfven de skjutsskyldige lemna bidrag, samt tillfälle för dem, som till länshäktet införpassa bötesdömde eller andra fångar, att på egne eller legde hästar förtjena tredubbla skjutspenningar.
Derom har jag gjort mig fullt förvissad
1S9 genom samtal med en mängd personer, som lill Skaraborgs länshäkte adori fångar.
Afven från de aflägsnare delarne af länet har högst sällan någon kronorättare eller fångförare begagnat gästgifvarskjuts, utan egne hästar och blott en häst, när ej mer än en arrestant medförts, hvilket merändels varit fallet.
Desse fångförare hafva dock icke vidblifvit vinsten, utan har denna tillfallit afsändaren, hvilken begagnat det för honom öppnade tillfälle att med krono-rältaren eller annan person aecordera om visst pris för bevakningen och forslingen, sällan öfverstigande bevil jadt dagtraktamente och skjutspenningar till aflemningsslället för det hästantal, som ovillkorligen erfordrats eller 1 häst för en och, då väglaget varit godt, 2 fångar jemte fångföraren, så alt skjutspenningar för en häst fram och åter utgjort behållning.
Gevaldiger, som fört fångar emellan residens-städerna eller till ransaknings- och afstraffningsställena, hafva äfven i allmänhet, åtminstone på kortare resor, begagnat egne eller särskildt legde hästar och blott 1 häst för sig och 1, någon gång 2 arrestanter, samt således jemväl skördat betydlig vinst.