Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till slut ännu ett par ord om en bok med titeln * Les ¡au• riers sont coupés * af en författare vid namn Emile Dujardiru Boken är icke alldeles färsk — den utkom 1886 eller 1887 — och dess upphofsman är, såvidt jag känner, sedan dess spårlöst försvunnen ur litteraturen.
Att jag ändock inrymmer en särskild plats åt denna berättelse, kommer sig deraf, att den enligt min mening betecknar den enda produkten af den sista, extravagante eller utmattade diktargenerationen, hvilket var absolut originelt, af förstahandsart och ett framsteg.
Javäl, menade författaren, låt oss hålla oss på lifvets allra trivialaste allfarväg.
Han ut * valde följaktligen till sin hjelte en ung man af det slag, hvaraf det går jemt tolf på dussinet; och han föresatte sig att skildra denne unge mans upplefvelser under en af de eftermiddagar, af hvilka året räknar tre hundra sextiofem.
Han beledsagade denne unge man ut på gatan, in på middagsrestauranten, på kaféet, pi boulevarden, till den kvinna, som hjelten gör sin kur, och till * baka hem i hans ungkarlssäng.
Det är det hela; ingenting annat.
Boken hade 130 sidor och skildrade ett fullständigt händelsetomt lif under tio timmar af den ideellaste hvardag.
Och dock — midt på denna tilltrampade asfalttrottoir växte de allra vackraste och skäraste blommor.
Ty denne dussinman hade jemte det lif, som han förde i det objektiva miliöet af gator, värdshus och menniskor, ett annat, ett inre, som utvecklade sig jemsides med sin rika och sällsamma vegetation, oinkräktadt af detsamma, osynligt för alla andra, endast till minsta parten medvetet för egaren sjelf, — ett lif i tankar, i drömmar, i fantasier, i minnen, i längtan.Och — resonoerade vidare herr Diyardin — skola vi nyttja språket eåsom en lydig tjenare för våra förnimmelser, så låt oss göra det helt och fullt, utan att sky de ytterligst gående konsekvenserna.
Om t. ex. vid åsynen af en mörk gata begreppet dankel i ordningen föregår begreppet gata, så låt oss nedskrifva de motsvarande orden i samma följd: » noire était la rue ».
Och olr vid inträdet i en restauration förnimmelserna födas hos oss oakna och oförmedlade sinsemellan, så låt språket tolka detta; alltså: » La table.
Le garçon.
Mes gants dans mon chapeau o. s. v. Det var ett halsbrytande språkligt företag, detta; men det var verkstäldt med en så utsökt takt ooh med ett så säkert handlag, att man villigt och tryggt fogade sig i allt.
Or Dogms Krönika, X.
38Naturalism och romantik.
Några reflexioner med anledning af Zolas &gt;La Bête Humaine ».
Det är vanligen med temligen blandade känslor man lägger ifrån sig en af Zolas digra volymer.
Man kan icke neka sin beundran för denna mäktiga fantasi, som lefver sig in i mensk * liga och sociala organismer och med ett slags allvetenhet, om ock endast skenbar, omfattar deras innersta och oåtkomligaste rörelser, för denna storartade symbolik, som samlar de spridda detaljerna till en öfverväldigande totalbild och verkar på före * ställningen med makten af en symfoni, och för denna starka, alltid vakna iakttagelseförmåga, som ¿t hvarje skildring skänker klarheten och påtagligheten af handgriplig verklighet Men å andra sidan kan man näppeligen undertrycka en känsla af trötthet och vämjelse vid det eviga upprepandet af samma förnimmelser — jag vill endast erinra om kålhufvudena och ostarna i » Ventre de Paris », kammarscenerna i » Nana » och frilufts-kärleken i » Germinal » — och vid det oändliga kvardröjandet i » millieu ’ n », ofta hisklig nog, der handlingen, eljest säkert kombinerad, är i fara att alldeles förrinna.
Dessutom känner man sig obehagligt berörd af författarens kallblodighet gent emot sina skapelser — man kunde nästan säga offer, så illa tilltygade äro de vanligen.
Man tycker sig se en vivisektör — sådan som den uppskrämda barmhertigheten föreställer sig honom — sysselsatt med dissektionsknifven och utan den ringaste känsla af att det är en lefvande varelse, som skälfver under hans händer.
Dessa gravamina liksom åtskilliga andra, hvilka med fog anses tynga den store författarens alster, äro, synes det mig, i betydlig mån förmildrade att icke säga försvunna i » La BêteHumaine », på samma gång som hans mest glänsande egenskaper der i fullaste mått kommit till sin rätt.
Handlingen går raskt och säkert framåt, utan att derför förlora i fyllighet, och utvecklar sig naturligt ur sina förutsättningar och i den atmosfär, der den föregår.
Spänningen är aldrig utsatt för att slappas af långa omotiverade färg- och luktanalyser, hvilka annars ¿ro så besvärliga i Zolas böcker, och hvarje scen är tecknad eller rättare sagdt genomlefd med en liflighet och styrka som äro rent af beundransvärda.
Det går med en fart och en trygghet, som vore det iltåget från Hävre till Paris med Jaques Lantier, den skicklige lokomotivföraren i boken, vid maskinen.
Och genom det hela går det hemlighetsfulla fluidum af naturmystik som är oskiljaktigt från Zolas verk.
Det är med ett ord ett glänsande och segrande svar på de profe * tior som af åtskilliga unga stämmor höjts att Zolas tid nu vore ute, sedan han i_ » La Terre » gjort sig omöjlig.
Ämnet är annars icke mindre afskräckande för ömtåliga nerver än i författarens öfriga böcker.
Det är, som bekant, mordet i olika modifikationer som här är skildringens föremål
— mordet af lidelse, representeradt af den brutale Roubaud och den förvildade skogsamazonen Flore — mordet af omedveten sjelfviskhet och moralisk otillräknelighet, representeradt af Severine, mordet af girighet, representeradt af den ömklige Misard, och slutligen den ärftliga mordmanien hos den eljest sympatiske Jaques Lantier.
Boken är i sjelfva verket full af blodsdåd och döden i dess gräsligaste gestalt är tillstädes på nästan hvarje sida.
Och de handlande personerna äro lika litet här som i Nana eller Germinal begåfvade med någon synnerlig grad af moralisk ansvarighetskänsla — de följa blindt driften och lidelsen och sedan dådet är gjordt känna de ingen ånger — de högre mensk-liga instinkterna äro liksom obefintliga eller åtminstone undanträngda i det fördolda — la bète humaine är ständigt vaket hos dem och väntar bara på tillfälle att göra sig till herre.
Till millieu för sitt ämne har nu Zola valt jernvägslifvet under det andra kejsardömets sista år och han har här åter gifvit prof på noggranna studier af materialet, likväl denna gången utan den onödiga omständlighet, som annars gör hans fackmessiga beskrifningar så odrägliga.
Sceneriet på stationerna, tågens gång och de resande menniskoströmmarne framträda klart och tydligt och äro ständigt tillstädes för ögat, men de uppsluka icke handlingen utan omgifva densamma på ett enkelt och naturligt sätt, alldeles som det skall och bör.Det är således ett naturalismens mästerstycke af första rang — åtminstone tör det af många så betraktas.
Man skalle näppeligen kunna uppleta ett annat verk der naturalismens fordringar så fullständigt och dock så måttfullt blifvit upp-fyllda — åtminstone kan det så synas vid första påseendet
Och likväl kom jag under läsningen af just denna bok på de underligaste tankar.
Är detta verkligen naturalism?
Är detta en verklighetstrogen skildring af lifvet?
Är detta ett doeumeni hutnain, i hvilket fantasien endast medverkar såsom en faktor vid kombinerandet och klargörandet af vetenskapligt psykologiska iakttagelser och analyser?
Det är visserligen icke det vanliga lifvet som här skildras, utan en af dess abnorma modifikationer — lifvet i brott.
Men denna sällsamma hoplänkning af brott, knuten till och på ett mystiskt sätt sammankedjad vid en viss skådeplats, en viss yrkessfär, och öfverskuggad af symbolikens fantomer — är slikt tillåtet för en författare, som sjelf velat inskränka sig iill ett noggrannt och insigtsfulit återgifvande af verkligheten?
Mig synes det vara i stick och stäf mot naturalismens grundsatser, men deremot i full enlighet med den tro på den individuella fantasiens suveräna rätt att styra och ställa efter hehag, som innebor hos en romantiker.
Och dessa menniskor med hvilken Zola befolkat sin bok
— äro de menniskor tagna ur lifvet och icke snarare fantastiska skapelser af den bildande förmågan hos en skald?
Den vilda skogsflickan Flore, som slår männen förderfvade, när de närma sig, som är så stark att hon med sin blotta armkraft stannar en i gång varande jernvägsvagn, som af svartsjuka placerar ett stenlass i vägen för ett tåg för att krossa rival och älskare och slutligen sjelf låter sig dödas af ett lokomotiv, i det hon trotsigt med hufvudet före » som jungfru och amazon », en vierge et guerricrc, går det till mötes i tunneln, denna sagolika varelse, hälften skogsrå, hälften menniskobarn — från hvilken vrå af den verkliga verlden har hon utgått?
Eller Seve-rine, douee et docilc som hon är och oskyldigt flickaktig trots sitt deltagande i en gubbes senila utsväfningar och efter ett mångårigt äktenskap med en brutal man, denna unga vänliga varelse full af kvinlig smeksamhet, som planerar mord på sin man och förleder sin älskare att utföra det — med samma barnsliga hjertlighet och pratsamhet som gällde det en utflygt i det gröna — är hon af vårt slägte och icke snarare en af de der elemantarvarelsérna i romantikens riddarsagor, hvjlkaväl voro kvinnor, men icke menniskor, — undinör och berg-kungsdöttrar, hvilka egde förmågan att älska, men ingen själ, intet samvete?
Eller Cabuche, den godsinte mandråparen, som lefde i sin håla i skogen och på sitt tafatta och ödmjukna vis älskade denna jernvägarnes undine, är han icke mer lik en sådan der klumpig beskedlig jätte, som stundom möter oss i gamla äfventyrsböcker än en vanlig fästningsfånge?
Eller lokomotivet, den i början älskvärda, sedan i hjertat sårade och nyckfulla Lison, vid hvilken Jåques Lantier var fästad med sådan ömhet och hvilken fick ett så tragiskt slut, der hon stönande låg på rygg och utandades sin sista suck bland spillrorna af det krossade tåget — hvar inom den organiska eller oorganiska verlden träffar man ett sådant väsen, till hälften lefvande och stående i nära nog medveten rapport med menniskor, till hälften död materia, framdrifven af ångan och — ödet?
Eller bokens final, det i natt och mörker frambrusande tåget, hvars förare i vansinnig strid ramlat af och krossats under hjulen och hvars vagnar äro fyllda med soldater, som druckna och sjungande draga till kriget — är det icke snarare ett präktigt poem, än den anständiga prosaiska afslutningen af en naturalistisk roman?
Utan förare, framdrifven af en mekanisk kraft brusar det fram i mörkret — station efter station passeras i vanvettig fart — telegrafen är i vildt brådskande verksamhet — tjenstemännen äro vilsna och villrådiga — ingen mensklig makt kan stoppa den rasande fantomen — framåt går det, evigt framåt med alltjämt stigande hastighet — mot det obekanta, allt under, det de druckna soldaterna i sin slöa lustighet glädja sig åt farten och sjunga patriotiska sånger.
Det är kejsardömets Frankrike som oemotståndligt, värnlöst ocli □tan ledare framdrifves mot obekanta öden i den nyss började kampen för sin tillvaro och det är prologen till Zolas nästa roman, hvilken som man vet skall ha kriget till ämne.
Det är ståtligt och gripande skildradt — ett verkligt poem, fullt af lyrisk kraft och dramatisk åskådlighet.
Men skall detta, skall öfverhufvud hela denna bok vara naturalism, sannerligen då äro också Victor Hugos » Notre Dame », HoiTmans » Teufels-elexir », då är » A stränge story » af Lytton Buhver ren oförfalskad naturalism.
Det är icke på slump jag gripit dessa verk ur högen af romantiska diktningar.
De föllo mig sjelfmant i tankarna under låsningen af Zolas bok.
Detta må förefalla dem sällsamt, hvilka vant sig att betrakta naturalismens stormästare som romantikensargaste fiende.
Hans frändskap med romantiken år ju annars, om ock med beklagande, erkänd af honom sjelf samt som jag tror stundom framhållen af kommentatorer och jag vill genom några jämförelser söka visa att jag haft rätt att nämna de ofvan anförda författarne.
Frändskapen med Viktor Hugo är så i ögonen fallande, att den knappt behöfver påpekas.
Har Viktor Hugo på ett fantastiskt sätt gifvit ett symboliskt lif åt kyrkan Notre Dame, så har Zola gjort detsamma med Paris, med grufvoma, med jorden, med jernvägståget — och om Dom Glaude och Quasi-modo, Jean Valjean och Jarvais äro på samma gång verkliga menniskor och allegoriska figurer, som representera krafter och principer i samhället, så äro Zolas hufvudfigurer del äfven — Nana, dräggens dotter, som hämnas sitt slägtes förkastelse på de rike och mäktige, icke medvetet, men förd af naturens hemlighetsfullt verkande makter, Jaques Lantier, kvinnomördaren, i hvilken hanen, le mäle,, oberoende af hans menskliga jag rufvar på hämd för kvinnornas förnedrande och förslappande inflytande på en lång följd af ätteled.
Och hos begge forfat-tarne lefva menniskorna i närmaste samband med det element, der de blifvit försatta — de äro i sjelfva verket lika mycket elementets barn som menniskobarn.
Denna frändskap mellan den franska literaturens begge stormän är ingalunda en tillfällig.
Det har i alla tider gifvits sinnen, hvilka grubblat öfver förhållandet mellan menniskans högre medvetna lif och hennes lägre animala drifter, likasom äfven mellan hennes väsen i och för sig och den omgifvande lefvande eller döda naturen.
Och då det rena tänkandet foga eller icke alls förmått göra något åt saken, har fantasien haft ett behof att på sitt vis gifva en förklaring eller åtminstone en symbolisk bild.
Och så uppstodo under forntiden dessa half-intelligenta varelser, nymfer och fauner, vättar och dvergar, i hvilka naturens elementer och krafter tagit ett slags lefvande nästan personlig form för att komma i innerligare beröring med ocli förstås af menniskorna.
Under vexlande gestalter fortlefde de genom medeltiden och fingo en föryngrad form i romantikens skapelser och sedan naturkrafternas verkningar i dci socialx lifvet blifvit föremål för uppmärksamhet, hafva diktare äfven åt dessa förlänat konturer och gifvit dem pulsslag och hjerta.
Zola har emellertid icke nöjt sig med detta för att fylla svalget mellan naturen och menniskan, han har äfven med våld hos den senare undertryckt det högre lifvet och gjort henne till » la bête humaine », en varelse som har starkt slägttycke med ofvannämda själlösa, dock icke fullt omedvetna eller djuriska väsen.
Men hvarken det ena eller det andra är ett foretag som tillkommer den nyktre iakttagaren och skildraren af på * taglig verklighet.
Det är snarare den allsmäktiga fantasien och den godtyckliga viljan hos en romantiker, som åstadkommer ett dylikt verk.
Den tokige, men geniale Hoffman och hans Teufelselexir kom mig i tankarne, dels emedan berättelsen äfven der rör sig om en ättling af utsväfvande förfäder, hvilken, liksom Jaques, måate gälda deras synder med brott och vansinne — dels med anledning af den sällsamma dubbelpersonligheten hos Hoffmans » broder Medardus », hvilken aldrig kommer till rätta med hvad som är hans egentliga jag.
Samma tveklyfnjng af personligheten förefinnes hos Jaques Lantier — » la bête », som alldeles sjelfständigt iefver sitt lif inom honom och ibland är ensam, herre samt den andre Jaques, hvilken ibland är så godt som försvunnen — bortblåst — borta.
Detta måtte väl vara ett fantastiskt romantiskt sakförhållande 1 — om ock, möjligen, någon liknande förteelse förekommit i dårhusens annaler.
Hoff-mans bok är för öfrigt allt för lik en förvirrad feberdröm för att jag skulle vilja längre fortfölja jämförelsen.
Men den märkligaste parallelen erbjuder Lytllon Bulwer.
Äfven han har nämligen i » A stränge story » företagit experimentet att skildra » la bête humaine » — menniskan utan själ.
Såsom spiritualist fann han sig emellertid nödsakad att anställa en formlig amputation af själen och han har dervid såsom medel måst bruka åtskilliga magiska konster i enlighet med de teosofiska läror, som på sista tiden gjort så mycket väsen af sig äfven i vårt land.
Som bekant är menniskan enligt dessa läror sammansatt af icke mindre än sju principer; af hvilka den femte ungefär motsvarar hvad som i dagligt tal kallas själen.
Dessa principer kunna afskiljas från hvarandra
— de förhålla sig till hvarandra ungefär som sju olika rockar, påklädda samma person — och den femte principen tillika med de tvenne högre afskiljas vid döden från de fyra lägre.
Författaren behöfde således hitta på ett medel att åstadkomma denna skilsmessa på något annat sätt än genom döden, för att hafva hvad han önskade — » la bête humaine », menniskan utan menniskosjäl, men styrd af » the mental princip », en in-lelektuel makt af samma art som djursjälen, men af långtstörre intensitet och omfattning.
Och detta medel fann han i en magisk dryck tillagad af en arabisk adept.
Charles Grayle, en rikt begåfvad man i den Byronska stilen, men härjad af häftiga passioner, råkar i strid med sio omgifning och beger sig till Orienten, hvarest han delar sin tid mellan tillfredsställandet af sina lidelser och ockulta studier.
Han är visserligen en stor brottsling, men har storslagna idéer och drag af ädelmod och ånger visa att han är en varelse af högre art — han har nämligen ännu en själ och det en af yppersta slag, ehuru den blifvit vanstäld af sedligt förderf.
Grayle blir emellertid gammal och bräcklig — döden är i annalkande och han gripes af ett häftigt begär att lefva och vara ung.
Han låter derför mörda den arabiske adepten och bemåg-tigar sig dennes lifsuppehållande elexir.
Vare sig genom någon oförsigtighet eller till följd af elexirets egenskaper, gå nu hans högre principer förlorade och när han någon tid efteråt uppträder i sällskapslifvet är det som den unge älskvärde Margrave, begåfvad med alla yttre och inre företräden, hvilka kunna tänkas hos en varelse, som saknar själ, men eger » the vital and mental force » i allra högsta fullkomning.
Han är ett vänligt och smeksamt väsen, som verkar sympatiskt ehuru oroande på alla han möter.
Hans temperament är lifligt, hans skönhet bedårande och hans konversation full af behag, men flygtig och utan egentligt sammanhang i högre mening.
Hans enda uppgift, hans enda intresse är att njnta af lifvet i fulla drag.
För hvarje lidande ryser han tillbaka med mer än mensklig afsky och om hans eget lif eller blott välbefinnande äro hotade, vaknar sjelfuppehållelsedriften med djurisk vildhet och hans spänstighet och energi vid sjelfförsva-ret äro ett såradt rofdjurs.
Det enda mer ihärdiga sträfvande som sysselsätter honom är att förlänga lifvet med dess njutningar och för att nå detta mål intrigerar och verkar han med stor konseqvens och slughet — under det han är i full saknad af den högre egenskap som kallas klokhet.
Och han går der-vid tillväga med naiv hänsynslöshet — mördar det ena ögonblicket och är i det nästa lika oskyldigt lekfull och obekymrad som en ung tiger, sedan han öfverfallit och uppätit ett indiskt postbud.
Af f. d.
Charles Grayles moraliska känslighet återstår intet spår, lika litet som af dennes andliga öfverlägsenhet.
&gt;A stränge story » i sanningI Men Zolas historia är knappast mindre sällsam.
Hans Severine är nästan fullständigt den kvinliga motbilden till Margrave.
Äfven hon har ingen annanuppgift fin att må vSl i sinnlig betydelse och att förl&amp;nga njut-ningen sä långt som möjligt.
Älskvärd, smeksam och tilldragande som hon är, lider hennes karaktär, ifall hon kan sägas besitta en sådan, intet men af utsvfifningar och brott.
Hon är lika kysk och oskyldig som förut, ^restée vierge malgré toui * t
— hon, menniskohonan, som blott följer sina instinkter och lika litet kan anses ansvarig för sina gerningar, som en vacker smeksam kattunge, hvilken stjäl i skafferiet och rifver ihjäl småfoglar.
Det faller sig lika naturligt och hvardagligt för henne att göra upp en mordplan som att besluta en resa till Paris eller Doinville.
Och liksom Margrave eger hon ingen annan intellektuel begåfning än den art af slughet, hvilken är tillräcklig att afvärja de faror, som hota hennes existens, och understödja henne, när hon sträfvar att göra den njutningsrik äfven för framtiden.
Zola såsom materialist behöfde naturligtvis icke taga sin tillflygt till en magisk amputation.
För honom är » the mental princip » redan den högsta principen i menniskornas väsen och hvad som kan kallas själ är endast det högre och mer kombinerade af hjernans verksamhet — desto fullkomligare ju lyckligare en hjerna är konstruerad.
För att finna » la bête humaine » har han derför endast behöft taga ur högen elfer åtminstone endast välja bland vissa eflerblifna naturer, brotts-lingsnaturer, hos hvilka han har anledning att antaga att djurisk atavism förefinnes — i alla händelser gör han ingen nämnvärd skilnad mellan dessa och andra menniskor.
Men när han åsidosätter och ignorerar den moraliska känslan af ondt och godt, som utgör menniskans företräde på samma gång som hennes olycka i jämförelse med djuren, begår han ett lika stort våld på verkligheten som Bulwer i den nämda sällsamma historien och företager ett experiment af ungefär samma art som Adel-bert von Chamisso med Peter Schlemil, mannen utan skugga.
Det är äfven en annan fullblodsromantiker, som fallit mig in vid läsningen af Zolas bok och det är, så konstigt det än må låta, — Hans Kristian Andersen.
Man drar naturligtvis på munnen och rycker på axlarne, men det må verkligen förlåtas mig, om jag måste tänka på den gamle sagoberättaren, när jag gjorde bekantskap med La Lison, flickan-lokomotivet, som så ömt älskades af Lantier och hans eldare och hade » des qualités rares de brave femme » och » la personnalité de la machine, la vie ».
Mången tör i sjelfva verket hafva lagt märke till den barnsliga naivetet som stundom hos Zola kommer till synes,midt ibland det stora och gräsliga, i synnerhet när han är i tagen med att gifva ett lefvande väsen åt den döda materien, och han har då bra mycket större likhet med en sagoberättare än med en halft vetenskaplig författare.
Det är mig blankt omöjligt att icke erinras om Andersens lefvande bollar och stoppnålar, hans vandrande silfverslant och småpratande porslinsfigurer, hvarje gång La Lison — jag hade så när sagt, den snälla menniskan — uppträder på skådeplatsen.
Stackare, hon hade ådragit sig en sjukdom i dimtjockan och » il n ' y avait pas de sa faute, si elle était moins alerte » efter den betan.
Ett halft rörande, halft komiskt intryck, samma känsla som Ander * sen vanligen framkallar, gör det när Zola med ovanlig medkänsla skildrar lokomotivets sista stunder, när det — eller rättare hon — jämrande » en une petite plainte d ’ enfant, qui pleure » ligger i dödsryckningarne.
» Elle était morte » och » prenait l ’ affreuse tristesse d ’ un cadavre humain, enorme, du tout un monde qui avait vécu et d ’ où la vie venait d ’ être arrachée, dans la douleur ».
Man vet icke antingen man skall skratta eller gråta vid denna sorgliga syn.
Stackars, stackars, stackars lokomotiv!
— arma La Lison, älskvärda, men djupt olyckliga varelse, som fallit offer för ondskan hos » la bête humaine » l
Om man således finner frändskaper litet hvarstans mellan Zola och romantikens diktare, och om dessa frändskaper ingalunda äro oväsentliga utan väsentliga och inneboende i de respektive författarnes naturer, om Zolas författareskap hufvud * sakligen är ett den fria fantasiens och den godtyckliga person liga viljans verk — hvad återstår i så fall egentligen af den naturalism, som skulle vara det mest utmärkande i detta » document humaine »?
Ingenting annat, tycks det mig, än den naturalistiska tekniken, hvilken, fast och säker som den år, gifvit trovärdighet och klarhet åt alla författarens skapelser, äfven der de äro som mest aflägsnade från det verkliga lifvet.
Detta sträfvande att skänka trovärdighet åt det drömda och diktade är föröfrigt lika gammalt som literaturen sjelf.
Naturalismen är endast ett utfyllande af de ökade fordringar, som en högre utvecklad kultur ställer i detta afseende.
I sjelfva verket tänker jag att naturalismens teori delat öde med systerteorien, den rena materialismen.
Liksom den senare visat sig som ett ypperligt hjelpmedel, en användbar hypotes i vetenskapens tjenst, under det att den inom filosofien och såsom verldsåskådning visat sin ohållbarhet, så har också den förra varit af stort gagn i plastiskt afseende — denhar gifvit literaturens former en förr okänd klarhet och ett fastare sammanhang — gifvit det diktade största möjliga likhet med verklighet i yttre mening, men den har icke förmått att ingjata något innerligare lif, utan snarare hotat att verka för-kväfvande.