Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han släppte gossens arm, och då han varsnade Krysanteus och Hermione, som nu hunnit fram, drog han sig tillbaka till tempelportiken för att därifrån bevittna uppträdets vidare utveckling.
Uppsyningsmannens blodiga ansikte sade Krysanteus genast, att något våld var förövat.
Hermione, som stannade på avstånd, och skyndade in i hopen för att underrätta sig om förhållandet.
Uppsyningsmannen hade träffats av en sten; Kimon och flera med honom hade sett, att den unge kristianske prästen slungat den med tydlig avsikt att träffa ett visst mål.
Kimon, som i egenskap av vittne gjorde sig mycket viktig, förklarade på det bestämdaste, att olyckan icke uppstått av våda, utan med uppsåt.
Det röjdes så otvetydigt av brottslingens utseende och rörelse, då han upptog stenen och kastade den.
För egen del tvivlade han, att någon sten funnes i hela världen, och, om han funnes, att han kunde kastas, ty all rörelse vore ju möjligen endast ett gäckande sken.
Krysanteus vände sig bort från Kimon utan att lyssna till hans prat.
Han överraskades synbarligen, när han fann, vem den anklagade var.
Man torde påminna sig Hermiones beslut att genom Teodoros skaffa sig underrättelse om Klemens' framfarna öden.
Men Teodoros hade kort efter det möte vi skildrat mellan honom och Hermione lämnat Aten för att besöka det av Krysanteus i Sunions bergiga trakter grundade novatian- och donatist-nybygget.
Först dagen före den, som nu var inne, hade Teodoros återkommit till Aten och då skyndat till Krysanteus för att meddela honom glädjande underrättelser om nybyggets blomstrande och lyckliga tillstånd.
Hermione, som under sin nya lycka icke förgätit den unge föreläsaren, hade då av Teodoros begärt de upplysningar denne kunde lämna om hans tidigare levnad.
Teodoros visste i detta avseende endast, att Klemens var ett hittebarn, som i sin spädaste ålder fått
Men denna upplysning var tillräcklig för att styrka Hermiones aning. i högsta måtto överraskad av densamma ilade hon till sin fader och meddelade honom vad hon anat och vad hon nu hört av Teodoros.
Detta hände om aftonen, och följande dag hade Krysanteus och hans dotter från sin lantgård utanför Pirжus begivit sig till staden för att söka Klemens.
De kommo just nu från Skambonide, där de uppletat den homoiusianske biskopens bostad, men utan att finna honom eller Klemens hemma.
De hade därefter gått till Afrodites tempel, i hopp att finna båda eller endera av dem bland de kristianer, som användes till byggnadsarbetet.
Sedan Krysanteus övertygat sig, att det sår, som
Klemens tillfogat uppsyningsmannen, icke var farligt, vände han sig till den förre och frågade:
- Är du saker till det, varför man anklagar dig?
- Ja, svarade Klemens stolt.
Det var jag, som kastade stenen.
Han är kättare den där, och jag såg, att han misshandlade en rättrogen.
- Om så är, så skall han avsättas och straffas, sade Krysanteus.
Du borde vänt dig till mig och åtalat honom.
I stället har du utövat en självhämnd, som gör dig hemfallen under lagen.
Betänk, unge präst, huru lätt det kunnat hända, att du dödat honom.
Du kunde i detta ögonblick stått för mina ögon som mördare.
- Än sedan? inföll Klemens.
Tror du, att jag skulle blygts för det?
Då jag slungade stenen, så var det min avsikt att döda honom.
Gör nu med mig vad du vill.
Jag är icke rädd för dig.
- Olycklige, sade Krysanteus bleknande och med en blick på de kringstående, som hörde denna farliga bekännelse; ditt förstånd är förvirrat.
Mina vänner, fortfor han till åhörarne, denne gosse vet icke vad han säger.
- Jag vet det alltför väl, I egyptier, som förtrycken Israel.
I tvingen oss, liksom fordom, att släpa sten åt Farao.
Men de, som lägga sin hand på Herrens folk, äro saker till döden.
Moses dödade en egyptisk man, som misshandlade en av hans folk.
Det var samme Moses, som gav oss den heliga lagen.
Och då han sade: du skall icke dräpa, så ställde han visserligen ingen kättare och otrogen i skygd av detta bud, ty annars skulle han dömt sig själv.
Emellan er och oss är krig på liv och död.
I skolen utrota oss eller vi eder.
Men vår sak är Herrens och segern ligger i Herrens hand ...
- Var är din fosterfader? frågade Krysanteus, avbrytande Klemens' vilda ordsvall.
- Menar du Petros, som de kalla sin biskop? inföll Kimon.
- Nåväl, för att tala ur filosofisk synpunkt och med åsidosättande av mina giltiga tvivel om rummets, tidens och rörelsens verklighet--han var här nyss, och jag vill upplysa dig, min Krysanteus, att han är icke mindre skyldig än den här pojken.
Tänk dig blott: han vågade slå en fri medborgare av Aten till marken, när denne, brinnande av iver för lag och rätt, hindrade den unge brottslingen fly.
Av den saken skall bli en särskild rättegång, så sant som jag heter Kimon.
För övrigt kommer han här själv.
Han skall icke kunna neka, ty dessa mina vänner äro vittnen till hans uppförande.
Petros framträdde nu med lugn hållning, hälsade Krysanteus och sade:
- Denne yngling är min fosterson.
Han har gjort sig skyldig till en överilad och farlig gärning.
Vad vill du göra med honom?
Skall du draga honom inför domstolen, eller vill du tillåta mig försona den slagne och straffa min felaktige son på det sätt, vartill min egenskap av hans förman och min faderliga myndighet förplikta mig?
Jag vill försäkra dig, att kyrkans tukt är strängare än den världsliga lagen.
Han skall fördenskull icke varda onäpst, om du, miskundande dig över hans ungdom, överlämnar honom i mina händer.
- I dina händer?
- Min arkont, det är hårt att ställa läraren till ansvar för varje ord, som lärjungen fäller ...
- Tiden är i sanning inne att närmare skärskåda de läror, som I prediken i mörkret.
Den fördragsamhet, som kejsaren visat er, är icke längre på sin plats, när det yppar sig, att I hyllen och utspriden en sedelära, som hotar samhället.
Jag sökte dig och honom i och för ett viktigt ärende, när detta uppträde ådrog sig min uppmärksamhet.
De röra båda din fosterson.
Men han återvann hastigt sin självbehärskning och sade lugnt:
- Jag står till ditt förfogande, varefter han vände sig till Klemens och uppmanade honom följa sig.
- Vart gå vi, fader? frågade föreläsaren, vars hela väsen uttryckte en feberaktig spänning.
- Till Krysanteus' hus.
- Varför till honom och icke till domstolen eller fängelset?
Vad har jag med Krysanteus att göra?
- Klemens, viskade biskopen, du är i dag icke lik dig själv.
Glöm ej vad du är mig skyldig!
Det nalkas måhända en viktig stund.
Tygla dig, och vad än må hända, så förneka icke den kärlek, som ditt hjärta hyser för din barndoms vårdare.
- Min fader, jag vill försöka vara lugn.
Medan de lämnade stället och styrde kosan till Tripodgatan, omtalade han för henne vad som förefallit utanför templet och den del, som Klemens haft i detta uppträde.
Petros och Klemens följde dem på något avstånd, omgivna av en hop nyfikna bland dem, som varit vittne till den ovan skildrade tilldragelsen.
Petros fortfor, i det han fattade Klemens' hand:
- Det torde förestå oss något helt annat, än du väntar, Klemens.
Jag menar nu icke straffet för din överilade handling.
Detta är jämförelsevis en obetydlighet ...
- Var lugn, jag hyser icke den minsta fruktan ...
- Men det är möjligt, att din tillgivenhet för mig går den hårdaste prövning till mötes.
Jag besvär dig fördenskull: var stark, min son!
Låt icke överväldiga dig!
- Ah, hur kan du tvivla på styrkan av min tillgivenhet och vördnad?
Var finnes en makt på jorden, som kunde rubba dem?
- Och likväl säger jag dig, Klemens, att det är möjligt, att jag ett ögonblick skall stå inför dina ögon som en skuidbelastad man, som en fiende till din lycka ...
- Det är omöjligt, fader.
- Låt mig hoppas det.
Jag går då, vad än må hända, till seger i stället för nederlag.
När man anlänt till Krysanteus' hus vid Tripodgatan, gick Hermione på sin faders önskan till sin kammare för att där avvakta utgången av samtalet.
Klemens kvarlämnades i aulan.
Petros följa sig till ett avskilt rum i husets övre våning.
Ifall saken, på vilken Krysanteus antytt, verkligen vore den, som biskopen förutsatte, så gällde det att icke häpna för den ogynnsamma skickelsen, utan att tvinga henne att övergå på Petros' sida.
När de båda männen sägo sig ensamma i Krysanteus' arbetsrum, var Petros den förste, som tog till ordet.
- Jag inträder ogärna i ditt hus, min arkont.
Åsynen av dina bilder och böcker höves lika litet mina ögon, som mina grova sandaler detta vackra golv.
Men då jag icke avtager dem i kyrkan, så må du ursäkta, att jag ej heller avkläder mig dem hos dig.
- Se här, sade Krysanteus och pekade på en dörr som förde ut till balkongen.
Låt oss taga plats härute.
Där lider du ej av någon syn, som kan störa din uppmärksamhet på mina ord, och där skall dagens klara ljus falla på ditt anlete.
- Frukta icke.
Det är ju tvenne ärenden, rörande min son Klemens, om vilka vi hava att samtala.
Det ena känner och beklagar jag.
Det andra känner jag icke.
Vill du hava några upplysningar om honom, så står jag till din tjänst.
Jag känner honom från hans första barndom och är färdig att meddela dig allt vad jag vet.
- Det är gott, sade Krysanteus med en genomträngande blick, som biskopen med lugn uthärdade.
Jag har hört sägas, att Klemens är ett hittebarn.
- Huru kom han i dina händer?
- Genom den, som funnit och upptagit honom.
- Du vet måhända, att jag själv förlorat en son.
Det är nu omkring sjutton år sedan han försvann, jag vet icke huru, men tillika med honom försvunno två slavar, som voro far och son, ur mitt hus.
Dessa människor voro kristianer, och det är sannolikt, att de rövat honom.
Du kan därav fatta det deltagande jag hyste för din fosterson alltifrån den dag, då jag fick veta, att han var ett hittebarn, och det så mycket mer, som han, att döma av utseendet, har samma ålder, som min olycklige Filippos skulle haft, om han ännu levde.
- Jag fattar fullkomligt detta deltagande, sade Petros, och jag beklagar din olycka, men anser, att hon uteslutande faller på dig och icke på din son, om det är sant, att han bortrövades av kristianer.
Detta talat från min synpunkt, Krysanteus.
Däremot skulle jag ansett honom mycket olycklig, om han förblivit i din vård och av dig uppfostrats till en fiende av den gudomliga uppenbarelsen.
Om den tanken kan trösta dig, att de bortfört honom i ädelt uppsåt och att de ägnat honom den ömmaste vård, varav de varit mäktiga, så låt mig övertyga dig, att så skett, ty jag känner mina trosbröder.
- Dina ord styrka sannolikheten, att de båda slavarne bortfört min son ...
- Detta är även min övertygelse.
- Olycksaliga lära, som förvirrar de enklaste rättsbegrepp, upplöser familjebanden och splittrar världen!
Men lämnom våra olika åsikter åsido!
Jag önskar utförligare upplysningar om Klemens, ty en aning, måhända vilseförande, men naturlig i mitt läge, vill intala mig ingenting mindre än att han är min son.
- Du säger något! ...
Huru märkvärdigt, att denna tanke icke längesedan uppstått även hos mig!
Men antalet hittebarn är ännu i våra dagar så stort, att vi vid närmare eftersinnande icke må undra däröver.
Konstantius förbjöd det rysliga bruket att utsätta barn.
Det fortfar dock ännu; men märk väl, Krysanteus, vi kristianer göra oss aldrig skyldiga till detta nesliga brott emot Gud och naturen.
- Huru gammal var din fosterson, när du emottog honom av hans förste vårdare?
- Han syntes vara omkring tre år gammal.
- Vem var den man, av vilken du emottog honom?
- En slav från Aten.
- O,I barmhärtige gudar!
Skulle då denne Klemens verkligen vara min son, Filippos! ...
Petros, fortfor Krysanteus, omtala allt vad du vet om denne man och dölj intet.
Den till utseendet obetydligaste småsak kan föra oss på de rätta spåren, kan styrka eller omintetgöra den sannolikhet du givit mig.
- Tyvärr, min arkont, du fordrar mer än jag kan uppfylla.
Den ifrågavarande mannen låg på sin dödssäng, när han anförtrodde Klemens åt min vård, och vad han meddelade mig var föga och skedde under biktens insegel, som icke får brytas.
- Var vistades du då?
- I Antiokia, där jag studerade vår heliga teologi.
- Och mannen var en slav från Aten?
- Och han yppade, att barnet, som han anförtrodde dig, var ett hittebarn?
- Han sade något mer, som jag ej får omtala.
Nog av, han hade räddat den späda varelsen från att drunkna ... förmodligen i den gamla lärans dy.
- Du har således icke några vidare upplysningar att meddela mig?
- Jo, ännu en omständighet, som måhända är av större vikt än alla de förvirrade upplysningar, som den döende slaven lämnade mig.
- Som ett minne från Klemens' barndom, och viktigt, emedan det kan bidraga att avslöja hans börd, har jag förvarat en duk, som ursprungligen synes hava varit ett vaggtäcke.
Det är av dyrbart ämne och visar i mitten ett konstmässigt vävt Medusahuvud.
Kan du minnas, att din son ägde något sådant?
- Var förvarar du detta täcke?
- I mitt hem.
Vi skola se det.
Vad du nu sagt vill skingra mitt sista tvivel, att jag i Klemens återfunnit min son, Filippos.
Den första aningen härom uppstod hos min dotter, när hon såg honom och förvånades över hans likhet med en bild av min avlidna maka, deras gemensamma moder, Elpenike.
- Elpenike?
Du säger att detta var hennes namn?
- Elpenike, Hermogenes' dotter?
- Detta namn finnes invävt i duken, sade Petros.
Varje tvivel är således försvunnet.
Jag lyckönskar dig att hava återfunnit en son, som du så länge sörjt som förlorad.
- Ja, prisade vare gudarne, sade Krysanteus med en djup suck.
- Men på samma gång jag måste lyckönska dig, fortfor Petros, måste jag beklaga mig själv, ty vad du vinner är en förlust för mig.
Det uteslutande anspråk jag ägt på hans ömhet skall hädanefter delas med dig.
Blodsbandet skall uttaga sin rätt, vilket svårligen kan ske, utan att det andliga slappas, som förenar honom och mig.
Jag har älskat
Klemens och jag älskar honom ännu, som om han vore min egen son.
Allt vad jag har kunnat göra för hans lycka har skett.
Jag vet, att vi äro av mycket olika tankar om villkoren för en människas lycka, och att den väg till sällheten, på vilken jag infört Klemens och han oförvitligt vandrat vid min sida, är motsatt den, som du själv skulle anvisat honom.
Men mina goda avsikter genomskina mitt handlingssätt, och dem bör du icke kunna misskänna.
Jag önskar detta erkännande från dina läppar, när jag överlämnar Klemens i din hand.
Det är den enda belöning, varpå jag gör anspråk för att jag åtog mig honom, då han var ett värnlöst barn, och denna skall du icke kunna vägra mig.
- Vi skola först, såvitt möjligt är, övertyga oss, att ingen villfarelse äger rum.
Därefter skola vi tillse, vilken giltighet ditt anspråk äger.
Jag är icke villig att genast erkänna det.
Tillåter du, min biskop, att jag gör dig några frågor om dina egna levnadsomständigheter?
- Varför icke?
- Du synes vara ett tiotal år yngre än jag.
- I Efesos av kristliga föräldrar, svarade Petros.
Min fader var en ringa hantverkare, men hans minne lever i min välsignelse.
Genom träget arbete hade han samlat en liten summa, varmed han understödde mig på den heliga, men med försakelser stenlagda bana, som jag av fri böjelse valt och på vilken jag fortgått, tills jag vart vad jag är: biskop av Aten och en ringa Herrens tjänare.
Se där i korthet min levnadsteckning.
Krysanteus gjorde honom några ytterligare frågor om hans faders namn och släkt, om det hantverk, varmed denne försörjde sig, när han dog o. s. v., vilka frågor biskopen besvarade, varefter Krysanteus uttryckte sin önskan, att de genast skulle gå till Petros' bostad i Skambonide, för att se det märkvärdiga vaggtäcket.
Klemens, som i aulan avvaktat samtalets slut, befalldes att följa dem.
Han hade ännu icke en aning om vad frågan gällde.
När de kommit till biskopens bostad, och denne ur sina gömmor framtog den omsorgsfullt bevarade duken, undrade Klemens mycket, vad det skulle betyda, och hans undran förvandlades till en orolig aning, när Krysanteus noggrant mönstrade denna lämning ifrån hans hemlighetsfulla barndom och slutligen förklarade, att han igenkände den, och att det i duken invävda namnet tryggade honom mot varje fara för misstag.
- Jag påminner mig nu, sade Petros, att Klemens i sin barndom även ägde en halsprydnad, en amulett eller något dylikt.
De voro tre kvinnor, sysselsatta kring en slända, och skulle förmodligen föreställa de tre parcerna ...
- Även detta träffar in, utbrast Krysanteus.
Min dotter äger en alldeles liknande prydnad.
Det var från gamla tider ett bruk inom min släkt, att barnen fingo en sådan ...
Och ju mer jag betraktar denne yngling, dess tydligare återfinner jag i hans ansikte de oförgätliga dragen av min bortgångna maka.
Mitt hjärta säger mig, att det är han.
O ve den man, som från början rövade honom från hans fader!
Klemens, fortfor Krysanteus,--ty jag måste kalla dig vid detta namn, emedan du ännu icke känner något annat ... jag har i dag återfunnit en son, vilken jag länge sörjde som förlorad.
Den ton, vari Krysanteus uttalade dessa ord, uttryckte en innerlig ömhet, som lade tyglar på sig själv, emedan hon tvivlade på att finna gensvar.
Han fattade ynglingens hand och ville trycka honom till sitt bröst; men Klemens gjorde sig lös och drog sig tillbaka med häpnad och tvivel uttryckta i sitt ansikte.
- Det är icke möjligt.
Skulle denne man, som du lärt mig hata, vara min fader?
- Min son, sade biskopen, Gud har velat, att din börd, som hitintills varit mig själv en hemlighet, nu är uppdagad.
Den stund, som du dagligen efterlängtat, är nu inne ...
Förvåna dig icke, Krysanteus, över hans uppförande!
Han var icke förberedd på denna upptäckt; du må således icke undra, att hans häpnad överväger hans glädje.
- Nej, fortfor Klemens efter någon tystnad, jag tror det icke.
Det är ännu icke bevisat, att denne man är min fader, och innan detta är fullkomligt ådagalagt, vill jag icke erkänna honom för att vara det.
- Klemens, sade biskopen, varje tvivel är undanröjt, att du i Krysanteus återfunnit honom, som gav dig livet.
Men låt icke ditt mod nedslås av denna upptäckt!
Omfamna honom och tacka Gud, som äntligen uppfyllt din varmaste önskan: den att lära känna dina föräldrar.
- Nej, vad har jag att göra med denne man?
Jag har aldrig önskat att lära känna min fader, ty du, Petros, är min rätte fader, den ende jag kan tänka mig.
Det är efter min moder jag har längtat och icke efter honom.
--Du måste tillgiva honom, Krysanteus, sade Petros.
I sin första överraskning förgäter han det gudomliga budet, att en son skall hedra sin fader.
Han har tid av nöden för att vänja sig vid tanken, att han är din son.
- Petros, du får icke övergiva mig, sade Klemens, eller lyssna till denne man, om han åberopar någon rättighet, som skulle skilja dig och mig från varandra.
Jag är ett hittebarn, De föräldrar, som utsatte mig till att lida hungersdöden, hava icke längre anspråk på mig.
- Dock, inföll han, min moder skulle jag vilja återse.
Jag vill säga henne, att jag lever, och fråga henne, varför hon förskjutit mig.
- Din moder, sade Krysanteus, är död.
Hon dog, när du låg i vaggan.
- O, min Gud, vad säger du?
- Du vill fråga, varför hon förskjutit dig.
Hon tryckte dig i dödsstunden till sitt bröst.
Varför har du i din fosterson inplantat, att han är ett hittebarn, utsatt av grymma föräldrar åt hungersdöden?
Tarvades denna lögn för att lära honom avsky deras minne?
Du gjorde ju detta emot ditt bättre vetande, enär du förmodade eller kanske med visshet kände, att din fosterson var stulen ifrån sina föräldrar?
- Min arkont, den atenske slaven sade mig, att Klemens var ett hittebarn.
- Minnes du den.atenske slavens namn?
- Jag skall då söka påminna dig därom.
Vad var ditt eget namn, innan du kallade dig Petros?
Krysanteus fortfor, utan att avvakta svar:
- Vi hava utan tvivel sett varandra i forna tider och under andra förhållanden.
Det finnes drag i ditt ansikte, som velat påminna mig om en person, som jag minst av allt skulle väntat att återfinna här i Aten.
Likheten är väl icke stor, ty sjutton år kunna förändra mycket, och biskopskåpan var för icke längesedan mäktig att förvandla slavens skygga blick till en övermodig härskares.
Det är i dag icke första gången du bär den grova arbetsdräkten, Petros.
I den är du mer lik dig själv, sådan du var i din ungdom.
I dag äro ock mina ögon något skarpare, och jag tror mig icke göra ett misstag, när jag påstår, att du, homoiusianernas biskop, är min förrymde slav Simmias.
- Vilken förmodan! utbrast Petros med ett leende.
Jag har ju redan givit dig min levnadshistoria.
Sade jag dig icke, att jag är född i Efesos av fria, ehuru fattiga föräldrar?
- Det är möjligt, att jag misstager mig.
Jag skall sända en pålitlig person till Efesos för att utrannsaka, om den man, som du uppgiver vara din fader, någonsin funnits.
Tills vidare antager jag motsatsen.
Simmias' fader var slav, liksom han själv, förrycktes av religionssvärmeri och en ursinnig böjelse för min maka och flydde med sin son, när jag ämnade inspärra honom på dårhuset.
Lever denne din far ännu?
- Min arkont, jag kan icke svara på en sådan fråga.
Din gissning är ogrundad.
Hon ingiver mig på en gång harm och löje.
- Ditt löje skall dämpas, när du häktas som förrymd slav och barntjuv.
- Du skall icke våga en sådan anklagelse.
- Ur denna villfarelse skall du ännu i dag tagas.
- Det är sant, du, som är kejsarens gunstling, kan våga allt, isynnerhet mot en bekännare av Kristus.
Jag väpnar mig med min oskuld och skall inför domaren slå dig med blygsel över din otacksamhet.
Det är på detta sätt du vill belöna mig för den omvårdnad jag ägnat din son.
- Oförskämde, utbrast Krysanteus, det är denna omvårdnad, som skall kosta ditt huvud.
Du har stulit honom från hans fader, lärt honom hata denne, skändat hans moders minne och uppfostrat honom till en olycklig svärmare.
Är det detta, som förtjänar min tacksamhet?
Från detta ögonblick gör jag min rätt över dig gällande.
Du är min slav.
Jag för dig härifrån till fängelset för förlupna slavar, och från fängelset inför domstolen.
- Jag ber, att du betänker dig, innan du låter fängsla en romersk medborgare.
Vore jag än den Simmias, om vilken du talar, så låter det likväl icke bevisa sig.
Tacka dina gudar, att du återfunnit din son, och trösta dig härmed över förlusten av en slav.
Simmias skall du aldrig återfinna, även om du verkställer din hotelse.
Förövrigt är jag redo att följa dig till fängelset eller vart du vill föra mig.
Du är envåldshärskare i Aten, och motstånd mot din vilja tjänar till intet.
Men följderna av din obetänkta handling skola återfalla på ditt eget huvud.
Bevekelsegrunden är mig fullkomligt klar.
Jag är kristian och biskop: detta är nog för att vara brottslig i dina ögon.
Du vill ej låta gå ett tillfälle ur händerna att kasta en svart skugga på en sådan mans levnadsbana, ty om även anklagelsen är obevislig, skall hon dock, som du hoppas, fästa en fläck på hans namn, en fläck, varpå förtalet kan peka och säga: se sådana äro den nya trons förkämpar och kristianernas herdar.
Och än mer, du vill i min Klemens' ögon nedsätta mig till en usling, emedan du förbittras över att hans hjärta tillhör mig och är främmande för dig själv.
Jag vedergäller detta därmed, att jag säger dig, Klemens, att denne man är din naturlige fader, och att du bör vörda och lyda honom som sådan--lyda honom i allt, som icke strider emot Guds bud.
Jag överlämnar dig i hans händer, viss, att fastän vi skiljas, skall du i hans farliga grannskap varken förgäta den Gud, som jag lärt dig känna, eller den fosterfader, vars glädje du hitintills varit.
Vill han intala dig, att jag varit hans slav, så vet jag, att slaven i dina ögon icke är en föraktlig varelse, utan en människa, frigjord i Kristus; och kan han övertyga dig, att jag stulit dig från din fader, så minns, att det skett för att rädda din själ och föra dig till en bättre fader himmelen.
Petros omfamnade den förvirrade ynglingen och fortfor till Krysanteus:
- Om du ännu icke besinnat dig, utan vill verkställa ditt uppsåt, så är jag nu färdig att följa dig.
Jag hade visserligen åtskilliga ärenden att ordna, innan jag trädde inom fängelsedörren, men jag vill icke besvära dig med en bön om uppskov, som du förmodligen icke skulle bevilja.
- Nej, Simmias, svarade Krysanteus, jag skulle icke bevilja henne.
Väl ur min åsyn, skulle det varda svårt för kejsarens hela makt att uppspåra dig.
Jag är mån om en undersökning, som sprider ljus över de minsta enskildheterna av ditt förflutna liv.
Endast därigenom kan jag vinna en fullständig visshet, att jag ej gör ett misstag, då jag lagligen erkänner denne yngling för min son.
Tvivel därom hava åter börjat vakna inom mig.