Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om hvitbets-socker-fabrikationen verkligen är så fördelaktig, som Hr von Troil ansett den vara, så är det att förvänta, att denna näring af sig sjelf upblomstrar inom landet och näringens framgång är icke på något sätt beroende utaf några artiga fraser från StalsUtsk., ty deraf frambringas hvarken hvitbetor eller socker, hvarföre jag på anförde skäl anhåller om bifall till Utlåt.
Hr Bildt började sitt föredrag med all säga, det idéen om hvitbets-socker-beredningen ännu vore allt för omogen för att med skäl kunna tilldraga sig någon opmärksamhet af R.
Del är med anledn. af detta yttrande, som jag begärt ordet, och nu anhåller alt få meddela några uplysningar, som torde vederlägga nämnde ledamots yttrande.
För några år sedan vistades jag under en tid uti Magdeburg och var då i tillfälle att taga kännedom om hvithets-odlingen och socker-fabrikationen derstädes.
Jag får vitsorda Hr Bildts upgift, alt för en Morgen jord erlägges i arrende 50 (loriner, men härvid bör bemärkas, alt före sockerfabrikernas anläggande, arrendet för en Morgen jord endast var 10 floriner och att således, just lill föl jd af nämnde fabrikers inrättande, jordens värde 5-dubblats.
Följaktligen har den upoffring, sorn Hr Bildt förmenat landets innebyggare fått vidkännas endast och allenast för socker-fabrikanternas skuld, gagnat icke blott dessa fabrikanter, utan äfven alla jordegare kring Magdeburg, alldenstund deras egendom genom odlingen af hvitbetor erhållit ett så betydligen förökadt värde, att hela arbelsbefolkningen har haft fördel af den ökade Den 2i April. 377 arbetsförtjenst, som ifrågavar:de odling gifvet’.
Jag kan för öfrigt icke såsom giltig antaga Hr Bildis beräkning, alt hvar och en af de 96 sockerfabrikanlerna tillskyndas en vinst af 25,000 gulden på det öfriga folkets bekostnad.
Det beror naturligtvis helt och hållet pä den tull kolonialsorkret i eli land dräger., huruvida hvitbels-sockér-lilivei kning i samma land kan bära sig eller icke.
Det är bekant, att man f. o. lager en ganska hög skall af hvilbets-socker-fabrikörei na i alla de Europeiska länder, der sådana fabriker äro anlagda, men skillnaden emellan den skatt, som erlägges för det Weslindiska sockret, och den, som betalas för det inhemska, är icke, sä stor, som den tull, vi f. n. betala för vårt socker.
Jag medgifver derföre, all om vi bär i landet skulle få hvitbets-socker-tillverkningen i gång, så komme en icke obetydlig statsinkomst alt i framliden uphöra, nemi. den, som vi hittills haft genom det införlullade sockret.
Men om vi å ena sidan göra denna lörlust, och å den andra deremot lyckas alt bibringa en stor del af den Svenska jorden ett mångdubbladl värde, sä skulle jag tro, alt fördelen i betydlig grad upväger förlusten, och att det ej skulle bli sockerfabrikanlerna allena, utan samhället, som skulle vinna på ifrågavaride industri.
Den beräkning, Flr Bildt framlagt öfver huru mycket rörsocker kan produceras på en Morgen jord i Westindien, i jemförelse med det hvil bets-socker, som erhålles ifrån samma jordrymd i Europa, tror jag vara ganska riktig, men jag tror äfven, att Hr Bildt lika så väl kan upgöra en beräkning öfver hvad Westindiens jord kan producera i hvete, råg eller andra sädesslag i jemförelse med hvad den Svenska jorden derutinnan kan frambringa, utan alt den Svenska jordbrukaren derigenom låter afskräcka sig från odlingen af nämnde sädesslag.
Man häpnar visserligen öfver det låga pris, hvarför jorden i Westindien köpes, och öfver dess ofantliga fruktbarhet, men om man derjemte besinnar, att flera tusende mil skilja oss från detta land samt att dess produkter endast med ansenlig kostnad kunna hit öfverföras, tror jag att man icke skall låta häpenheten inverka på handlingen och jag skulle föreställa mig, att det ingalunda vore omöjligt för oss att producera inhemskt socker till ett sådant pris, all det kunde uthärda konkurrensen med d'jt Weslindiska, förutsatt att vi få behålla den nuvar:de tullen å rörsocker, kanske äfven till och med om den i någon mindre mån nedsattes.
Beträffande det understöd, som man ansell Staten böra gifva till ifrågavande odlings och tillverknings upmunlrande, finner jag för min del det vara mindre lämpligt att för berörde ändamål på ordinarie stat anslå någon betydligare summa, men om, såsom vi hafva anledn. att hoppas, en betydlig statsinkomst skulle upkomma till följd af den högre skatt, som blifvit bränvinstillverkningen ålagd, föreställer jag mig, alt det vore lämpligt alt gifva del ifrågakomne lånet af de medel, som genom berörde beskattning till statskassan inflöte.
Jag finner det icke vara ändamålsenligt alt uti ifrågavar:de hänseende gifva något till skänks, ulan endast såsom räntefritt lån och om Slaten derjemte beviljade rese-anslag åt några skickliga personer för att i utlandet taga kännedom om ifrägavande odling och fabrikation, så tror jag, alt de, som nitälska för saken, borde linna sig 378 Den 24 April. tillfredsställde.
Statens upoffring blefve icke heller serdeles stor, enär den inskränkte sig till räntan ä några 100,000 R:dr och det beviljade rese-änslagel.
Det är ur sådan synpunkt sorn jag för min del anhåller om Belänkrs återremitterande.
Jag yttrade i mitt förra anförande, det jag icke önskade, att Staten skulle genom något direkt understöd söka att artifie.ielt framkalla en näring, som derförulan ej kunde upkomma.
Men hvad jag anser vara ändamålsenligt är, att genom lämpliga län bidraga till inrättande af mindre råsockerfabriker, hvarigenom den obemedlade jordbrukaren, som otvifvelaktig! genom bräuvinsbränningens inskränkande kommer i en sämre belägenhet än förut, skulle få utväg ali på elt annat, kanske lika fördelaktigt sätt tillgodogöra jordens produkter.
Detta har jag ansell mig böra tillkännagifva med anledn. af hvad Frih.
Raab i slutet af sitt anförande yttrat.
Meri det är egentligen Hr 11 i Idis yttrande, sorn föranledt mig alt ånyo begära ordet.
Han bar påstått, att om
Staten lemnäde understöd åt hvitbetsodling och sockertillverkning af denna rotfrukt, sä skulle hvitbels-sockerfabrikörerna erhålla ett slags monopolium på denna närings bedrifvande.
Jag får häremot anmärka, att en näring, hvars (döfvande står öppet för landels alla innebyggare, icke kan hänföras under benämningen monopolium.
Att Staten upmuntrar odlingen af en hittills obekant, men för jordbruket nyttig växt, kan icke heller betraktas såsom. elt af Staten beviljadt monopolium, enär delta ord alltid förutsätter, alt en rättighet inrymmes någon eller några med alla andras uteslutande, men här kan detta ord så mycket mindre tillämpas, som del står hvarje jordbrukare i hela Sverige fritt alt, om han så för godt finner, å sin jord odla hvilbetor.
.lag för min del hatar alla monopolier och skulle ingalunda vilja bidraga till alt befrämja ett så förkastligt system för handels och näringars bedrifvande, men här är, på sätt jag redan tror mig hafva visat, icke fråga om något sådant.
Hr Bildt har uprullat en mörk tafla öfver alla de olägenheter, som hvitbets-sockers-fabrikationen här i landet skulle åstadkomma, och ibland dera framstår Statens förlust genom minskad tullintrad såsom den luifvudsakligaste.
Hrr huruvida det icke vore ganska lyckligt, om Sverige i en framtid skulle kunna minska införseln af kolonial-socker med några milbr fä.
Då man känner, alt eli lands export och import öfver hufvud taget upväger hvarannan, så är det gifvet, alt om man skulle kunna minska socker-importen, så kunde man i stället införa andra nyttiga varor, hvilka vi nu måhända nödgas undvara, så alt den befarade minskningen af tull-intraden icke torde komma att i verkligheten ega rum, ty, såsom jag nyss nämnde, en minskning i importen af én vara upväges i allmänhet utaf en ökad import af en annan eller genom införsel af en förut obegagnad vara.
Vidare har Hr Bildt anmärkt, att hvitbets-socker-lillverkningen upslod under det exceptionella förhållande, som var en följd af det s. k. kontinental-systemet.
Detta är väl sanni, men de resultater.
Den 24 April. 379 som fabrikationen i den tiden lemnade, voro ganska otillfredsställande.
IIvitbets-soc.kret kostade då omkring 1
R:dr b:ko per få och det var endast omöjligheten att erhålla kolonial-soeker, som tvingade konsumenterna all för detta oerhörda pris tillfredsställa deras behof af denna vara.
Någon tid efter kontinenlal-systemets fall måste äfven en mängd hvitbets-socker-fabriker i Frankrike nedläggas, men åtskilliga af dem fortforo och emolsiodo äfven genom förbättringars införande i beredningssättet det utländska sockrets konkurrens och i sednare lider har fabrikernas antal så väl i Frankrike som andra länder pä kontinenten, till följd af beredningssättets ytterligare utveckling, i en ovanlig grad ökats.
Såsom ett bevis på konstens framsteg får-jag nämna, att då man under kontinenlal-systemets tider sällan fick mera än 5 proc. socker af betan, så erhåller man dereremot nu för tiden 8 proc. socker deraf.
Hrnne påminna sig, alt för några är sedan gjordes i Skåne försök att af hvitbetor till verka socker.
Detta försök misslyckades, icke derföre att man ej lyckades utpressa saften ur betan, utan emedan man icke förstod sig på krislallisations-methoden, så att, dä hvilbetssafteh skulle förvandlas lill socker, så erhöll man endast en till ganska fä ändamål användbar sirup och nästan intet socker.
Alen genom den förbättrade kristallisations-melhod, som i sednare tider blifvit' införd, erhåller man numera vanligen 6 proc. socker och 6 proc. sirup.
Sirups- eller safl-qvanliteten förblifver alltid densamma, ehvad betans sockerhalt är större eller mindre, så alt om betan innehåller 13 proc. socker, er hålles deraf 7 proc. kristalliserad! socker och 6 proc. sirup; om betans sockerhalt är 14 proc., så får man 8 proc. socker och 6 proc. sirup o. s. v. Såsom stöd för sio åsigt i detta ämne har Hr Bildt åberopat den framställning deraf, som Doktor Liebig gjort.
Jag beklagar, alt Hr Bildt tåkat att hämta sin kännedom i detta ämne från bemälde
Doktors skrifter, ty denne man kan ej anses såsom opartisk, enär han är en af hvitbets-sockers-tillverkningens hätskaste motståndare och en förkämpe i den stora s, k. sockerstriden, som f. n. utkämpas emellan så väl Tysklands som andra länders vetenskapsmän och isynnerhet kemister.
För öfrigt, ehuru en hvar känner Doktor Liebigs stora vetenskapliga ryckte, får man ej förbise, alt denne mans anseende grundar sig mera på hans vetenskapliga kunskap än på hans praktiska skicklighet uti ifrågavande näringsgren.
Såsom motstycken till Hr Bildts på Doktor Liebias auotorilet stödda framställning af ämnet ber jag att få upläsa 2:ne yttranden i frågan, afgifna af personer från eli land ryktbart för den praktiska skicklighet, hvarmed alla näringsgrenar derstädes bedrifvas, nemi.
Det ena är af Sir Hobert Kane, Direktör vid Museet för Irländsk industri.
Det innehålles i slutet af en adress, som är 1852 afgafs till Engelska Regeringen.
Det lyder sålunda: ”Slutligen beder jag fä fästa npmärksamhet vid, all de vid della Aluseum anställde undersökningar, öfver hvilka jag nu har äran afge berättelse, fullständigt ådagalägga de fördelar, hvilka skulle tillskyndas
Irland genom införande af hvilbets-socker-fabrikationen, och den synes, mig vara af utomordentlig nylla, icke allenast såsom en ny och rik källa lill industriell 380 Den 24 April. verksamhet utan lika mycket derigenom, att den till förarbetning anväuda råvaran endast kan frambringas genom förbältradt åkerbruk; och då ett vigtigt element i och för afkastningen af fabrikationen utgöres af en noggrann hushållning med afseende å skum- och press-affall till användning som gödsel eller boskapsfoder, mäste hvitbels-industrien utöfva ett mäktigt inflytande på åkerbruket i de orter, hvarest den införes, i det den skulle föranleda en större omvexling i kulturen, en grundligare bearbetning af jorden och en sorgfälligare hushållning med afseende å gödningsämnen.
På detta sätt skulle, äfven om i en framtid, antingen genom förbättringar i kolonial-socker-beredningeu, eller af annan orsak, denna industri komme att lemna ringare fördel än den nu synes utlofva, landet likväl deraf komme att skörda en stor och varaktig fördel genom förbättring i rolfruktsodlingen.”
Det andra yttrandet tillhör William K. Sulliwan, kemist vid förutnämnda Irländska Museum, och igenfinnes i ett af honom utgifvet arbete, ronde hvilbetsindustrien i England.
Det utgör en vederläggning af de inkast, som industriens motståndare, och deribland i främsta rummet D:r Liebig, gjort om näringens olämplighet, till och med onaturlighet, samt lyder sorn följer: ”Enligt några få, och ibland dem en mycket framstående auktoritet, har hvitbetsindustrien ingen framtid, emedan nemi. sockerröret är rikare i sockerhall än betan, och emedan totalvigten af socker, som inneliålles i sockerrör af en acre, är större än i betor på en lika jordrymd, och ali, efter någon tid, hela denna sockerhalt kommer att kunna utdragas genom någon hittils okänd process, och att, när detta skett, priset på kolonialsocker kommer att falla så lågt, att det blir omöjligt för hvitbetssocker att dermed uthålla täflan.
Men om samma sätt alt argumentera användes på all annan industri, fruktar jag att all sådan komme att uphöra.
Jordmånen i Polen, provinserna vid Don och utefter lägre Donau är utomordentligt rik, jordarrenden och afgifter äro mycket lägre än i Stor-Britannien, klimatet är bättre egil ad t för odling af hvete och andra sädesslag, och arbetskraft är ymnig och billig.
Vi böra derföre.uphöra alt odla säd, emedan en eller annan dag landtmännen i nämnda distrikter kunna kalla vetenskapen till hjelp och komma i besittning af alla de fördelar, som Brittiska åkerbruket genom skicklighet, kraft och ihärdighet har förvärfva!.
Delarne utefter
Missisippi och dess bifloder besitta några af de största fördelar i verlden i och för framalstring af jordbruksprodukter.
När arbetskraft blir ymnig och billig, och skicklighet blir använd, kunna dessa trakter förse hela Europa med lifsförnödenheter.
Låt oss derföre uphöra med åkerbruk.
De södra staterna af Norra Amerika odla bomull, de äro slafegande stater och kunna befalla öfver billig arbetskraft, oell kol och jern finnes i ymnighet, sannolikt i större ymnighet än i någon annan del af verlden, England ej undantaget; de hafva redan börjat förädla sin råvara och hafva till och med till någon del utträngt Manchester bomullsvaror ur Chinesiska marknaden, då Amerikanatne nu betala sitt thé med bomullsfabrikater.
England bör derföre uphöra med bomullsindustrien, emedan, om Förenta Staterna Den 24 April. 381 kunna använda alla sina fördelar, blifva de i tillfälle att undersälja Brittiska bomullsvaror på verldens alla marknader.
Och slutligen kan en eller annan dag vetenskapen utvisa ett sätt ali förvandla drufsockret till rörsocker, likasom lion redan lärt oss alt göra motsatsen, och då kunna vi undvara både sockerröret och betan.
Hvarföre dä införa en näringsgren, som ej har någon framtid, hvarföre våga penningar i en näring som ej är evig?
Om sådane argumenter vore grundade, hvad blefve dä af civilisationen?
Om några få män kunde göra sig till herrar öfver en underordnad menniskorace och använda dem som djur för alt förse liela den öfriga verlden med sina förnödenheter, hvad skulle blifva af nationer med fattig jordmån, utan mineralisk rikedom och lefvande i missgynnande klimater, men hvilka hittils hafva lyckats genom kraft, ihärdighet och intelligens att öfvervinna alla dessa svårigheter?
Nej! dylika argumenter åro falska.
Industri, ihärdighet och kunskap äro elementer, hvilka städse skola råda öfver barbarismen, ehuru gynnad af omständigheterna och stora naturliga förmåner den än må vara.”
Jag ber om ursäkt att jag uptagit liden med dessa yttrandens upläsande, men jag har ansett det vara nödvändigt för att visa, att den ena auktoriteten kan vara lika god som den andra.
Jag har redan yttrat, att något resultat af Beiähkis återremitterande ej torde vara alt hoppas, men som ytterligare en ledamot begärt ålerremiss, och det icke torde sakna all vigt, att R, o. Ad. visar det den med intresse omfattar saken, anser jag mig böra denna begäran understödja.
Lika med Hr Bildttror jag denna fråga vara för bittida väckt.
Jag tror icke, att den ifrågavar:de industrien fått så fast fot i landet, att det är skäl att medelst statsanslag understödja densamma.
Det är en känd och erkänd sak, att ju längre emot norden hvitbetan odlas, desto ringare blifver dess sockerhalt.
Under det särdeles gynnsamma året 1852 gjordes i flera delar af landet försök med hvitbelsodling.
Sommaren var ovanligt varm, hvilket hade till följd att vid den undersökning af å Svensk jord vuxna hvitbetor, som af Landtbruks-Akademien anställdes, de befunnos innehålla en lemligen betydlig sockerhalt.
Detta skedde för icke fullt 2 år sedan och, oaktadt det lyckliga resultatet, har försöket icke blifvit förnyadt i någon större skala.
Innan Staten lager denna industri under armarne, skall, enl. min åsigt, det vara lill fullkomlig visshet ådagalagdt, att hvitbetsodlingen länder till jordbrukets fördel i större mån än odlandet af andra fodervexler.
Detta är ännu icke konstateradt, åtminstone ej i medlersla Sverige.
Jag känner ej tillfyllest förhållandet härmed uti Skåne, men jag vet att man för några år sedan derstädes i lemligen vidsträckt skala gjorde försök med odling af hvitbetor och sockertillverkning deraf, utan alt jag likväl hört, att Skånes jordbruk derigenom vunnit någon betydligare förkofran.
För öfrigt torde det vara temligen ovanligt, att Staten lemnar serskildt understöd för befrämjande af produktion utaf ett serskildt jordbrnksalster.
Jag är fullkomligt öfverlygad derom, att derest 382 Den 24 April. hvilbetsodlingen skulle befinnas vara för det Svenska jordbruket fördelaktigt, skall densamma utveckla sig ulan någon Statens mellankomst.
En följd af en sådan, om jag så får säga, opåkallad mellankomst blefve, alt några sockerfabriker upstodo hufvudsakligen för statsanslagets skuld, och sådant är väl icke önskvärd!.
Dessutom hafva vi af erfarenheten lärt oss, alt sedan en industrigren genom Stålens medverkan på ett eller annat säti blifvit framkallad, halden sedermera alllid fordrat skydd.för sina produkter, d. v. s. hög tull å dylika från utlandet införda varor.
Sådant har förhållandet i andra länder, der hvitbetssocker-läbriker finnas, varit i afseende å rörsockret och följden häraf är naturligtvis den, att sockerkonsumenterna få betala varan vida högre än förut.
Sockret har numera öfvergålt snart sagdl till en nödvändighetsvara inom Sverige.
Del vore visserligen en belydlig vinst för landet, om vi skulle komma derhän, att sjelfva producera denna vara till sådan myckenhet, alt ilen motsvarar behofvet, men som jag belviflar alt vi på denna väg kunna hinna särdeles långt, så fruktar jag, ali Statens medverkan dertill skall medföra ganska olyckliga resultater, emedan derigenom framkallades en mindre naturlig industri, den der till sitt skydd påkallade en högre tull å kolonial-sockret, än eljest skulle vara fället, så att nationen finge betala denna i dess lefnadsbehof ingångna vara dyrare än om intet inhemskt, socker tillverkades.
Då jag således icke finner något skäl, alt ifrågavar.de odling och tillverkning från Statens sida understödjes, instämmer jag i det slut, hvartill StalsUtsk. i saken kommit, och yrkar derföre, att dess Betänk. mätte bifallas.
Den sisle värde talaren har redan till fullo utredt, huruledes ett monopol skulle kunna upstå genom beviljandet af det ifrågasatta statsanslaget, och det lärer icke kunna bestridas, att ju icke det blefve ett monopolium, ifall hvitbets-sockerfabrikationen här i landet genom konstlade medel upnådde den höjd, som näringen redan intagit i andra länder, der densamma tillskansat sig nästan hela-sockertillverkningen, och, genom lyckliga agitationer för höga tullar å socker, bringat sina idkare till rikedom på konsumenternas bekostnad.
Bästa beviset härå lemnar Frankrike, der denna fabrikation slagit de djupaste rötterna, och der det genom flera förljenslfulla skrifter blifvit bevisadt, att folket fått betala den rikedom, som sockerfabrikanterna samlat, och hvart ett sådant förhållande leder är ej svårt att inse, ty vi minnas alla ganska väl, huru under Konung Ludvig
Philips regering skedde ministér-förändringar till följd af strider emellan hvitbetssocker- och rörsockerfabrikanterna, hvarvid folket stod å de sednares sida, emedan det ville hafva sockret tili bättre pris.
Jag är ledsen deröfver, att Frih.
Raab tyckes hafva upfaltat mitt förra yttrande, såsom skulle det vara förnärmande emot motionärerna i denna fråga.
Detta har ingalunda varit min mening, ty jag är öfvertygad derom, att motionärerna varit genomträngda af den tanken, att hvitbets-sockertillverkningens införande skulle lända landet till fördel, men jag vågar fortfarande påstå, att denna idé Den 24 April.
383 ännu är alli för omogen.
I della påstående malle väl icke ligga något förnärmande, ty en idé kan väl vara omogen för Sverige, ehuru den är realiserad med fördel i andra länder med andra stalsekonomiska förhållanden.
Man bör icke vid beviljande af statsanslag för dylika ändamål gå brådstörtad! och ensidigt tillväga och då det är kändt, alt man i sommar ämnar anlägga eli sockersjuderi i Landskrona, der sockret skall ur hviibetor utpressas, mätte man väl kunna vänta med slalsanslaget, förutsatt alt man ville gifva ett sådant, intill dess man ser, Imrn omnämnde försök aflöper.
Icke gåc landet under, om man väntar i 3:ne år för jtt under tiden erfara resultatet af detta försök?
Skall mari nu genast bevilja statsanslag för näringens införande bär i landel, endast derföre alt man sett, alt den i Frankrike och Tyskland under de sednare åren gjort framsteg?
Jag mäste fortfarande anse en sådan åtgärd oförsigtig och icke öfverermsslämmande med den klokhet, hvarmed Stålens medel böra förvallas.
Det har blifvit mig föreviladl, all jag åberropal D:r Liehig, emedan han är en afgjord fiende lill hvitbels-socker-fabrikationen.
Del är för mig alldeles obekant atl han nplrädl i den omlalade slöra striden emellan rörsocker- oell hvilbets-soeker-fabrikanterna, och jag vägar påstå atl detta är eli misstag.
Han har, mig veterligen, aldrig deltagit i denna strid, men väl ulgifvit vetenskapliga skrifter- i jordbruks-kemien m. m. och jag är öfvertygad derom, alt hvar och en som läser hvad han rörande denna speciella fråga yttrat, skall finna, att lian betraktar saken med lugn och oväld samt ur en strängt vetenskaplig synpunkt och alldeles icke är någon förkämpe för en ensidig parli-åsigt, men deremot lärer förhållandet med de författare Hr von Troil citerat vara sådant alt de äro allmänt kända som parti-kämpar Aili frågan, och den sistnämnde af dem har gått så långt alt lian ex absurdo velat bevisa nyttan af hvilbels-sockertill verkningen.
Del är alldeles för lidigl att i enlighet med Frih.
Raabs mening nu taga under pröfning huruvida det ifrågasatta anslaget skall utgå från den lill följd af bränvius-tillverkningens högre beskattning inflytande statsinkomst eller ej, ty denna fråga om bränvins-skalten är ännu icke afgjord och lärer icke heller blifva del före den fråga, hvarom nu på della ruin öfverlägges, äfven om äterremiss beviljades. Jag delar den värde Frihms önskan att bränvinsbränningen målte drabbas af den höga beskattning, som vid denna Riksdag blifvit föreslagen och skall, så vidt i min förmåga står, söka att lill ett sådant resultat medverka, men jag lior icke, all raan bör tänka på socker-sjuderier, då man behandlar frågan om bränvinsbränning och Iveltom, ty dessa båda saker hafva med hvarandra intet sammanhang.
Raab liar misstagit sig, då han trodde, atl den jemförelse, jag updragit emellan socker-produktionen i kolonierna och i trakten kring Magdeburg, inskränkte sig till sjelfva sockerhalten i sockerrörel och i hviihetan.
Man bör naturligtvis laga i betraktande icke allenast qvaniitelen af det socker, som af råämnet erhålles, utan äfven arrendet för den jord, hvarpå råämnet odlas samt ålgången af 384 Den 24 April. bränsle m. m.
När man tager alla dessa omständigheter gemensamt i betraktande, får raan en öfverblick af saken i dess helhet och då torde äfven den gjorda jemförelse!) hälla streck.
Man har vidare anmärkt, att den beräkning jag upgjort deröfver, all hvar och en af Tysklands| hvithels-socker-fabrikanter hade ett statsanslag af 25,000 gulden, vore oriktig.