Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gör ondt i min fot; sjukdomens hand ligger tungt öfver mig.
Skall det bli fängelse igen?
I så fall vill jag bära det – om jag kan – och arbeta ändå.
Jag skall bära det med en stel, tung resignation.
Ensam som på en stor ödslig hed, omsluten av mörkret.
Om jag ropade skulle ropet dö bort utan att ha nått en mensklig varelse, ty mellan mig och de andra ligger detta stora, öde rum, det tysta ogenomträngliga mörkret.
Gudarne ha dömt mig, – gudarne ha dömt mig att aldrig finna en mensklig varelse, till hvilken jag kan trygga mig.
Jag är qvinna.
Se der den värsta olyckan, derför att den funnits der alltid och derför att den aldrig skall upphöra.
Jag skall sträfva mot konstnärligheten med den outtröttligaste viljekraft, och dock skall jag veta att jag aldrig kan nå den, – derför att jag icke är en man, derför att min kraft endast har att disponera öfver en qvinnas hjerna.
Förbannelse öfver det att vara qvinna, när man fått en mans hjerna!
Tusen gånger hellre en af dessa svaga små varelser, med täckt ansigte och förmåga att fängsla en mans hjerta!
De kunna gå upp i en annans tillvaro, lefva en annans lif, arbeta för en annans sträfvan, – men jag!
Om jag vore man – – – – om jag vore man!
Då skulle jag vara stark i viljan, som jag är, och vilja skulle vara det samma som kunna.
Jag skulle öppna mina armar för dessa varma små varelser: – qvinnor.
Och deras smekningar skulle förtaga all kantig torrhet ur mitt lif.
Ensam!
Aldrig sol.
Aldrig fri och enkel naturlighet.
Aldrig detta: det beror af mig att räcka ut min hand eller låta bli.
Med ett ord: – det ligger tvång i min ensamhet, och tvång afskyr jag.
En son – en kamrat – en vän – en hvad som helst, men en man att dela intressen och sträfvan med!
En qvinna är ingenting af sig sjelf eller för sig sjelf.
Och jag är endast en qvinna!
Han talade en gång om gamla florentinska porträtter.
Han tycker om dessa gamla mästares sätt att återgifva sina figurer.
De konstruerade icke upp dem; de togo dem sådana de funno dem, rätt och slätt.
Var det en gammal fältherre med en ofantligt lång näsa, så afkortade de icke en hårsmån på denna näsa, såg den än så löjlig ut, och de gåfvo den utan betänklighet till sällskap vederbörande gamle fältherres sura, trumpna min, och han satt der allvarlig, gravitetisk i sin bisarra fulhet med ett uttryck som funnes det icke en menniska i verlden mer än han.
Men i denna tvärhet ligger det hvila och natur; han är sig sjelf, denne gamle tvärvigg, och man njuter deraf.
Sedan kom det sällskapliga porträtter med pudradt hår och uppdragna mungipor.
Och alla fingo samma söta, sliskiga prägel.
Nu vänjas vi från barndomen att vara vänliga mot alla, icke blott mot dem vi tycka om, utan äfven mot dem som äro oss likgiltiga.
Och det blir en leende faddhet; individualiteten utplånas.
Han sade att det ordentligt kan plåga honom, när han ser dem han håller af gå omkring i sällskapslifvet med detta konventionella smil.
Han tycker de kunde ega kraft att vara sig sjelf: ”enkla, lugna, allvarliga”, endast följande sin natur.
Ja, han har rätt; hvilken hvila måste det icke ligga i att se en sådan menniska.
”Jag som är familjefader och har fört ett sedligt lif,” säger Strindberg på ett ställe i en tidningsuppsats.
Denna ofinhet, att tala om sig sjelf i en tidningsartikel, det är ju ”ligefrem Andenrangsselskab.
Det gör man jo ikke.
Taler man vel om sig selv i en avisartikel?”
Kunde han icke ha lärt så mycket af Hörups fina, förträffliga artiklar att han tillegnat sig deras kalla, förnäma opersonliga stil!198
En stort tilltagen karaktär göres lugn och harmonisk af en djup sorg.
Lika litet som en sådan känner frestelse att föra sin smärta till torgs, lika litet behöfver den gömma henne under spasmodiska pajazzogrin.
Skälsförnämheten är skydd nog.199
Genomgående skakningar komma svaga karaktärer att brista som remnande hus, men de starka bli deraf endast fastare i sina fogar.
Att ha varit lycklig, det är att ha sett himlen blå och sett solen skina.
Detta har äfven jag sett.
Men det var på en sensommardag, och solskenet var icke brännande varmt, det egde den kyliga klarhet, som väcker ett så oändligt vemod, derför att det är ett afsked.
Len var den vind som strök öfver min kind, men sval var dess smekning.
Underliga sensommarlycka!
Resignation under det obevekliga – – – – solsken öfver förgängelsen – – – –
Lyckan är en talisman, genom den får man tilltro till sig sjelf.
Jag vill minnas.
Jag vill minnas en afton då ett par ögon lyste in emot mina och jag kände lyckan stråla ut från mitt hela ansigte, dämpad och stilla, – sensommarlycka.
”De er brav og de er god, og de er smuk og de er söd, – og jeg kan saa godt lide dem.”
Och nu vill jag vandra bort, med talismannen gömd under min tarfliga drägt, – min gråa pilgrimskåpa.200
I sjelfva verket var den aftonen vårt afsked, och det är den jag vill minnas längst.
Det var Lördagen den 26te.
Hur enkelt och naturligt det var att vi två skulle hålla af hvarandra!
Och så detta sista farväl!
Hur vi stodo der vi två, tysta och stilla, hur han trött af sina slitningar lutade hufvudet ned mot mitt bröst, utan ett ord, endast slutande sig till mig som ett spensligt, halfvuxet barn; en lång omfamning utan kärlek, endast två utsläpade vandrares tröstande, styrkande tillgifvenhet.
Den 5 Mars 87.
Kan man icke bli ursinnig öfver att icke ega minne!
Aldrig kan jag fasthålla ett namn, knappt någonting annat heller.
Josepha heter den polska flickan, som öfversatt ”Den polska poesien i det nittonde århundradet, af Georg Brandes.”
Boken är tillegnad en fru ”Jadwiga” – ja der står jag igen!
– Jadwiga är förmodligen ett dopnamn, motsvarande vårt Hedvig, men tillnamnet, nå – ”i hvars hus den är skrifven.”
Jag kommer ihåg att han på tal om sitt afsked från Warschau talade om ”tre grædende Damer.”
Hvilka voro de tre?201
”Jeg er ganske forbavset over deres bundlöse Uvidenhed,” sade han den aftonen då han trots detta påstod att jag är ”god” och jag är ”brav”.202
När man träder in i ett rum och ser G.B. föra den lugnaste konversation, med båda händerna knäppta samman kring ena knät, uppdraget öfver det andra, med en min så att man kunnat svära på att han suttit så i timvis, då kan man med skäl misstänka att de händerna gjort en god taskspelarmanöver.
De smekte nog en kind eller en hand ögonblicket innan de knäpptes kring knät.
D. 6 Mars 87.
Jag skrattade åt att ”Silvia Bennet” kunde vara så förtviflad öfver att hon icke kunde få förläggare till hvad hon skrifver, när hon är så rik att hon icke lefver upp sina inkomster.
”Om jag vore rik skulle jag bry mig strunt om att skrifva!”
”Pytt!
Ni drifves fram af en alldeles häpnadsväckande ärelystnad.”
”Deres Öjne formelig funkler jo naar de siger: mit Arbejde.”203
– Åh, som han kunde säga detta kära ord ”mitt arbete”!
Det blef som musik, som en svällande tonvåg fylde det mitt hjerta; ja, ja, ja! – han har rätt i att jag älskar det.
Är detta äregirighet?
Ja då är jag äregirig.
Det jublade inom mig bara vid att höra det ordet från hans läppar: – mitt arbete.
Mitt, mitt, mitt!
Det enda lifvet unnat mig som mitt, men helt mitt.
Att se honom respektera det, se der ett mål för min ärelystnad.
Jag blef bra glad när han kom, och samtalet var otvunget, men för resten är jag lugn som en kogubbe, – en af mina kära skånska gubbar.
Jag är så nöjd.
Jag hoppas med tiden kunna visa honom att jag duger.
Jag afskyr mig sjelf i qväll.
Jag blygs inför mitt bättre jag så att jag skulle vilja sjunka i jorden.
Jag är ofin, jag är klumpig, jag är obehagligt larmande, jag är simpel, jag är allt hvad man med verklig själsadel aldrig kan bli.
Och detta icke emedan jag i grunden är simpel. – det är det som är det förfärliga – utan emedan jag är så skygg, att när jag vill söka att synas ogenerad så slår jag öfver till den värsta onatur och blir grof.
Lundegård var här i qväll.
Den ogenerade kamrattonen å ena sidan, hans underliga tvärhet å den andra gör att jag slår öfver.
Vill vända allt i skratt och löje, troligen af en oklar fruktan att eljest skyllas för sentimentalitet.
Men det är styggt, det der.
Det passar icke till min ålder.
Och jag kommer att säga saker som jag borde tiga med, bara af fruktan att tryta samtalsämne.
Jag talar högt, babblar fram orden i skrattparoxysmer, det är vidrigt för mig sjelf.
Sedan han gått hör jag alltid min egen stämma, som skräller för mina öron.
Det pinar mig öfver all beskrifning.
Och så skulle jag vara böjd för att skratta åt allt som är mig kärt, – förhåna, förneka.
Jag blir grof af öfverdrifven känslighet.
Och så detta sjelfförakt, som kommer efteråt!
Jag skall bli annorlunda, jag skall!
Jag har mycket att lära af Elise Nordqvist.
Sådan skulle jag vara.
Vara mig sjelf, – lugn stilla – ”det allvar som de gamla florentinske mästarena brukade ge sina porträttfigurer,” – han talade om det i går igen på tal om den lille pianisten Hoffman.
Låt nu se att du uppför dig hyggligt som en stillsam gammal qvinna härnäst du råkar Lundegård, så att du icke slår öfver i pojkaktighet.
Det passar dig icke.
Efter nästa sammanträffande kommer det att kräfvas räkenskap af dig, Ernst.
Du skall vid allt tänka att du har de der grå, aflånga ögonen riktade på dig.
Sanning, sanning!
Sanning är det de ögonen fordra, sanning i ord och rörelser, i blickar och tonfall, sanning och så denna själsfinhetens enkla tillbakahållenhet.
Åh, om jag kunde bli så god, så klok, så hederlig, så bra som jag ville!
Om jag kunde uppfostra mig så, att jag blefve värd en välvillig hågkomst af dig!
– ”Sanning och arbete”, att jag vid femton år kunde välja ett så godt valspråk, det var ändå märkvärdigt.204
D. 9 Mars
”Nej, jeg knuser Dem i Stykker, og det er dog ikke passende!”
Om han ännu går och bär på en olycka, så tycktes han åtminstone icke ha burit den med upp till mig.
Jag var sorgbunden, det oroar mig med Hegel och det käns som en saknad att lemna Kjöbenhavn.
Och så är jag så matt, så förfärligt kraftlös, att det är som om jag icke orkade lefva.
Det sista sade jag, det första hade jag icke tid att förklara, ty han hade icke mer än fem minuter att gifva mig.205
– ”Matt?
Drikk dem et Glas vin.
De skal leve hundredeti Aar.”
Han var i sitt allra uppsluppnaste.
Han inhöljde mig i smekningar och lät det hagla små älskvärda elakheter, af hvilka hans leende tog bort hvarje brodd.
I sådana stunder är han alldeles som ett barn, ett qvickt och lekfullt barn.
När han smeker är det ingenting af kurtis, det är som om hans vänlighet icke kunde ha annan form, det faller af sig sjelf, det är ingen närgångenhet eller förnärmelse.
Man håller af hvarandra, voilà tout.
Det är så enkelt och okompliceradt som det kan.
Två fullkomligt konvenanslösa menniskor, med samma veka natur, smeksam som kattungens, – men icke ett älskande par.
Jag är aldrig lugnare, aldrig längre från att vara förälskad i honom än just då jag njuter det stilla välbehaget af denna tindrande innerliga semit-vänlighet.
Den är som solsken, man värmes deraf, men den upphetsar icke några känslor.
Det är en sådan vänlighet jag alltid drömt om.
Men jag trodde att den icke fans, annat än i en qvinnas inbillning.
Allt detta skall aldrig kunna harma mig.
Jag har intet att blygas öfver, intet att förebrå honom.
Jag skall alltid tacka honom för dessa sista solskensdagar af vår bekantskap.
Jag skall vara glad att kunna tänka tillbaka på dem.
Det ligger sol öfver minnet.
Jag känner mig lycklig i qväll, här jag sitter ensam vid min lampa.
Jag vet att mitt oförståndiga lilla barn skall gå bort ifrån mig, – gå bara!
Jag skall sjunka ned i mitt arbete.
Jag skall reda mig ett bo efter mitt sinne.
Jag skall vara lycklig efter min eremitnatur, och det skall sprida sig som ett stilla solsken kring min penna.
Jag är så lycklig att tiden kunde få stå stilla och så att det aldrig, aldrig mer behöfde hända annat än det samma; jag skulle vilja sluta mina ögon och sjunka i nirvâna.
Jag hör spårvagnarne från Kongens Nytorv, jag hör den stora stadens aftagande buller.
Jag är icke i Hörby!
Allenast den tanken är njutning.
Och så har det stannat qvar en mjuk stämning.
”De er saa söd og saa dum,” sade han när jag frågade om hans melankoli nu var alldeles förbi, ”söd og dum er ens betydende, man er aldrig söd uden naar man er dum.”
Och så lyste hans ögon.
Jag har för resten aldrig sett dem sådana som i qväll, de glänste och logo emot mig alltjemt, som om också de sagt: du är så söt och dum.
De smekte och kelade.
Och jag gled in i hans armar jag vet icke hur, och det var som om detta mjuka skägg kunde linda sig rundt kring mitt ansigte, och han kysste och kysste, på halsen, i håret, på ögon och panna, och det var starka, starka armar, de, som trodde de kunde krama mig i stycken.
”Nu har jag er i min makt, nu kunde jag hypnotisera er om jag ville,” sade han leende, då han tvingade mig att luta hufvudet tillbaka mot väggen, medan han stod och strök öfver min panna, så att luggen kom till sidan och han sedan måste peta den rätt igen.
Och jag satt och log och såg upp i detta kära ansigte, som jag aldrig, aldrig vill hata, om han också skulle göra mig ondt.
Och så hade jag honom vid min sida igen, sittande på chäslongen, och så var jag fången igen, inlindad i allt detta mjuka: – hans läppar, hans ansigte, hans hår, hans skägg.
Och så: – ”Jeg troede de havde en mund.”
Ty jag hade suttit alldeles stilla med hufvudet nedböjdt, som en bild skulle ha suttit.
Och så log jag vid denna hans förmodan och räckte honom min mun.
Och han kysste mig alldeles lugnt, men så länge, länge, länge, med mitt hufvud hvilande mot hans axel.
Det var icke att misstaga sig på: allt detta var för hans egen skull, och icke för min.
Derför var jag lycklig.
Men han känner mig icke ännu.
Och jag skall komma att sakna honom.
Stackars jag!
Men då skall jag minnas detta.
Och det skall samla sig som solstrålar kring min penna.
Älskade, för dig är jag endast en främling, ett litet tidsfördrif, en myra.
Du ger mig hundradedelen af ett utslitet hjerta.
Tag tillbaka den delen också och gå.
Det är hvad jag ger, som gör mig rik.
D. 11.
Underliga, underliga stämning!
Jag var harmsen, kände mig sårad i min fåfänga öfver att han icke kom igår, som han lofvat.
Det var så länge sedan han talat om sig sjelf; vi hade liksom blifvit främlingar för hvarandra igen.
Jag var mera leksak än vän; – qvinna och icke menniska.
Det är så svårt att då vara god, man känner sjelfva vänligheten som slag i ansigtet; det är så svårt att icke bli bitter.
Nu är allt detta som bortstruket.
Jag känner sorg öfver honom.
Men jag känner den utan bitterhet.
Jag har sådan vilja att vara god.
– God emot hela verlden, derför att jag ville vara det emot dig.
Hvilket oändligt vemod i detta, att kunna med hela sin varelse gå upp i sträfvandet för en annans väl, i att med tusen, tusen små obemärkta omsorger jemna vägen, – och så vara utestängd från hela denne andres lif genom oöfverstigliga barrièrer.
Jag skall aldrig kunna bli något för honom, aldrig göra honom någon glädje, aldrig visa honom hur fordringslös, hur trofast och hur fri från afund en stark qvinnas tillgifvenhet kan vara.
Om jag vet att han lider, skall jag icke kunna göra det minsta ens för att visa mitt deltagande, – – – – jag skall se honom kämpa ensam mot tusen lumpna hvardagsförtretligheter, jag skall se honom uttömma sin kraft emot dem, och jag kan icke värja honom från en enda; – jag kan intet, intet göra!
Jag, som – om han begärde det – kunde ge mitt lif – ja mer än det, ty jag skulle kunna lida dag efter dag för hans skull, om det blott gjorde honom lycklig!
Det är icke hans kärlek jag begär.
Det är hans förtroende, hans välvilja, hans tillit; det en man kan skänka sin mor, derför att han vet att hon aldrig, aldrig kan svika.
Om det fans någon att be till, då skulle jag be om detta enda.
Ingen kan vara mer qvinna än jag.
Detta begär att få vara något för en menniska, att få glömma sitt jag så snart det rör denne andre, det är så äkta qvinligt.
Det är denne jag söker, denne jag alltid sökt.
Är det han, eller skall det bli någon annan?
Jag vet icke.
Jag står tyst och ödmjuk med gåfvan i mina händer.
Skall den bli antagen?
Jag skall arbeta.
Jag skall bli erkänd.
Jag vill samla krafter och inflytande; jag vill kunna vara din bundsförvandt eller jag vill åtminstone afbida och se, om det aldrig skulle kunna förunnas mig att göra dig den minsta lilla glädje, den minsta lilla nytta.
Det är underligt hvad en sådan fläckfri och samlad känsla ger en jemvigt, hur sundt den reglerar alla förhållanden.
Så öppet, så enkelt, så utan allt tvång har aldrig mitt umgänge med Lundegård varit som just nu.
Jag är en bättre menniska än förr, och osäkerheten i mitt sätt är försvunnen.
Det är endast mot Brandes jag är skygg ännu, emedan min ställning är oklar.
Men mot alla andra är jag så lugn: jag vet hvad jag skall ge och hvad jag icke skall ge; jag vet hvilket som är öfver- och underordnadt nu.
Att vara sann, mot honom och mig sjelf; det är det öfverordnade.
Allt det andra följer af detta.
Vi skola skiljas.
Han skall glömma mig.
Jag skall vara en episod bland tusen andra.
Ett lif rymmer så många: – jag skall endast vara en episod.
Men jag skall minnas.
Allt hvad jag nu har lidit, kämpat och sörjt, allt hvad jag njutit i lycka, det skall väfvas in i mitt kommande lif, det skall speglas af mina arbeten, gnistra som regnbågsglans i deras facetter.
Det är för dig jag skrifver, för dig jag vill vinna erkännande.
Jag vet det icke; jag endast känner det så.
Det har kommit en storslagen stillhet och ro öfver min tankegång.
Allt det småsinta och låga är liksom trampadt ned i stoftet framför mig.
Det kommer icke mig vid.
Det fläckar mina skosulor; mitt hjerta når det icke till.
Detta skall bli det varaktiga intrycket af vår bekantskap; behållningen af alla dessa inre slitningar; dessa stridiga känslor; dessa skärande, skrikande stämningar.
Ännu äro striderna icke slut.
Men jag känner att det är den grundtonen, som skall bli den förherskande.
Jag vill ta lidandet ur din hand – älskade, om så skall vara, – genom det skall jag växa mig stark; det skall mogna mig till konstnär.206
D. 13 Mars.
Jag har gjort toilette, men jag väntar icke att han skall komma, jag längtar åtminstone icke, fast det naturligtvis skulle blifva mig en stor glädje, om jag finge se honom.
Jag har gjort toilette endast för en säkerhets skull: jag vill icke att han skall komma och finna mig illa klädd; de sista intrycken äro lika vigtiga som de första.
Hvilken skilnad nu och för en månad sedan!
Hur klokt var icke det botemedel jag valde!
Jag tänker ännu för mycket på honom, men jag är lugn.
Jag är beredd på det som skall komma: – att han kastar bort mig som han kastade bort min yrkessyster, fru Agrell.
Jag vill vara bättre väpnad än hon.
Jag skall se till att likgiltigheten icke kan bli så fullständig; det måste bibehålla sig en liten välvilja.
D. 14 Mars.
Jo, han kom.
Jag satt och läste Tavaststjernas Barndomsvänner, – hade föresatt mig att vara lugn, att qväfva hvarje missräkning, i fall han uteblef.
Så kom han, ja.
Med sin bekymrade min.
Tog boken för att se hvad jag läste.
Hur tyckte jag om den?
En anmärkningsvärdt dålig stil.
Det hade han icke lagt märke till; om jag ville ge exempel?
Jag gjorde så, och han såg att jag hade rätt.
Vi satte oss och började prata.
Han var melankolisk om dagarne, sade han, brydde sig icke om att se någon menniska, kände sig liknöjd för allting.
Jag påstod att bara han kom ut till Ryssland och Polen, så skulle det gå öfver.
Han var som ett förkeladt, missnöjdt barn.
Och så var det något med Lundegård, om jag märkt att han brukade springa med sqvaller?
Tvärtom, jag hade alltid funnit honom säker och tystlåten.
Men om B. hade han sqvallrat, och det på ett lömskt otäckt sätt.
Hade berättat för Esmann hvad B. sagt här uppe, att Cawling förundrat sig öfver att Esmann lät sina vänner vara grofva och närgångna mot älskarinnan, och att B. tyckt det vara vidrigt.207
Jag sade att Lundegård nämnt om att han sagt det till Esmann och att jag fann det dumt.
– Der har Axel slängt bort hans välvilja.
Det gjorde mig ondt, men dervid är ingenting att göra.
Det förlåter Brandes icke.
Jag måste taga honom i hand på att icke säga åt Lundegård att Brandes talat till mig om det eller att han var förtretad.
Så berättade jag att jag fått bref från min förläggare, och att jag skall resa nästa söndag eller måndag.208
”För allvar?”
”Och så snart?”
Jag har räknat efter i almanackan.
Om jag dröjer längre får jag ingen tid att stanna hemma.”
Det såg ut som om han fick tårar i ögonen, men han såg icke upp, och han teg en lång stund.
Sedan började han tala om sin resa, undrade om han skulle upplefva några äfventyr i Petersburg, hvilket jag tröstade honom med att han nog skulle.
Och så berättade han att han begärt audiens hos kronprinsen för att be honom om en rekommendationsskrifvelse till kejsarinnan, på det han måtte bli befriad från censuren, men så hade han hört att man omtalat hans afsigt för kronprinsen och att denne sagt sig icke kunna gifva honom någon sådan rekommendationsskrifvelse.
Men nu skulle audiensen ega rum som i dag kl. 11, och hvad skulle han säga till kronprinsen, när han icke kunde få det enda han ville ha!209
Så talade han om sina eröfringar i Warschau.
Han säger att sådant är det enda som det intresserar damerna att höra talas om.
Jag måste le inom mig.
Hur det intresserar honom sjelf! – detta strunt – sysslolösa menniskors tomma kurtis.
Rika lättingars tidsfördrif.
Att han icke känner sig för god att utströ sig sjelf så der nypa efter nypa som ett rökelsepulver!
Hur förödande det måste verka på de djupare krafterna i karaktären, detta, att aldrig – åtminstone för en tid – stadga sig i ett förhållande, finna ro i det och samla sig kring det.
De förefalla mig så ytliga och narraktiga, dessa små dockteaterskänslor.
Sporten att fängsla qvinnohjertan – – – bah, det är så bannalt.
Bara få så många som möjligt, för att räkna det som ett barn räknar pepparnötter, icke för att ega något helt, för sig sjelf, utan för att derigenom glädjas åt sin oemotståndlighet.
Hvad var det allt han berättade i går?
– Frun som erbjöd honom en half million rubel om han ville skiljas vid sin hustru och gifta sig med henne, d.v.s. sedan hon skiljt sig vid sin man.
Han såg på min min.
Han frågade om jag trodde han ljög.
Jag känner ju sjelf denna makt, som lik en trolldom omsnärjer en strax han närmar sig en.
Han säger att det var ofattligt med hennes kärlek, derför att hon icke kände honom.
Det är just det der på en gång välbekanta och främmande, som gör att man strax tycker man kan kasta sig till ett varmt hjerta och som sen gör att man känner en tomhet – skogssnufvans ihålighet.
Hon har skrifvit till honom sedan, alltid slutande sina bref med refrängen ur Victor Hugos den der arabiska ”främling – hur mången ville ej böja sig i stoftet för dig,” eller hur det är.
Det var detta vers hon citerade den aftonen hon i sin vagn följde honom hem från en fest och han vid skenet från en lykta såg hennes allvarliga ansigte, inhöljdt i en hvit kapot, vid det hon häftigt kramade hans hand.210
Jag tror hvartenda ord: han behöfver icke ljuga om sådana saker.
Han sade att hon är en kysk qvinna.
Att det är mycket få qvinnor man kan bruka det ordet om, men att hon just ger en intrycket af det.
”Ni vill då aldrig förstå,” hade hon upprepat flera gånger, då han ej velat svara öppet på hennes dunkla uttryck.
Han hade hela tiden en förnimmelse af att hon möjligen när han tydde dessa halfqvädna visor kunde slå till ett gapskratt och säga: ”så egenkär är ni då!”
Hon hade talat om Josepha.
Hon var svartsjuk på henne.
– ”Hon är icke en gång vacker.”
– Jo, det tyckte han.
– Ja det var hennes bruna ögon han låtit fånga sig af.
Men hvilka utstående kindknotor hon hade!
– Det ha alla polska damer.
– (Hånande) Och så skall hon ju vara så intelligent!
Hon visste dock ingenting hvari hon sjelf icke skulle kunna mäta sig med den bruna – jo danska skulle hon aldrig lära sig för hans skull; det ville hon bara säga.
Ja, så var det en qvinlig läkare.
Hon var stor och präktig.
Fru Dobska, eller någonting sådant, heter hon.
Ett par grå ögon, som ”syntes at ville spise en op”.
(Jag kände mig slagen af definitionen och slog ned mina grå.)
De hade först träffats på middag och sedan på Tombola, d.v.s. en sådan polsk maskerad, der alla herrarne äro utan mask, men damerna maskerade, och der nöjet består i att de förklädda femininerna på allt sätt gäckas med och mystificera de maskulina varelserna.
B. gick och ”kedede” sig, det hade kommit en del damer och talat om hans föreläsningar, men det roade honom inte.