Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det öfverstiger vida min förmåga att ingå i granskning och yttrande om För* slaget; och jag anser sådant ej ens utgöra föremål för denna öfverläggning.
Då Rikets Ständer redan 181 o insågo nödvändigheten af den gamla Lagens öfverseende till alla dess delar, och då en Comité till följd deraf blifvit förordnad, och nedlagt sexton års möda på förslaget, kan jag ej med den sista Talaren dela den mening, att i evighet uppskjuta förslagets granskning.
Jag kan ej eller instämma i denne Talares åsigt om Samhällskroppens tillstånd.
Jag tror att den, i anseende till Lagar, har öfverflöd på föda, hvilket lätteligen kan bringa till illamående.
Jag lyckönskar den värde Talaren, om han känner Lagen utantill; men jag nödgas bekänna, att jag ej en gång kan få rätt på, huru man skall Den 29 December f. m. 55 leda sig till kunskap om den otaliga mängd författningar på författningar, förklaringar på förklaringar, som är en nödvändig följd af en 1 oo-årig
Lag.
Då stora oredor finnas, måste
Samhällets behof af deras aflijelpande äfven vai'a stort.
Alt detta på annat sätt, än jag föreslagit, kan verkställas, medger jag gerna.
Jag tror attén utväg skulle beredas för Rikets Ständer att yttra sig till antagande eller förkastande af förslaget, och frågan således komma till något resultat, derest Lagutskottet i afseende å ämnets behandling förstärktes till dubbel personal.
Det är naturligt, att jag för min del hvarken har anspråk att representera den djupa kunskapen eller den vidsträckta forkningen; men jag representerar det sunda förnuftet, och det säger mig, att behofvet af en ny LagRedaction efter 100 år alltid måste vara nödig, då det nu är nästan omöjligt att leta sig till hvad som är lag eller ej.
Jag skall således med mycket nöje låta tillrättavisa mig af mera sakkunnige personer om sättet för sakens behandling; men jag frångår derföre icke, att behofvet är förhanden.
Jag skulle gå in på hvad Grefve Gyllenborg och Friherre Boije uppgifvit, särdeles örn Grefve Gyllenborg mera utvecklat, huru den nya GranskningsComitéu skulle sammansättas, och i hvad form saken slutligen skulle komma att föredragas inför Rikets Ständer.
Jag är dock öfvertygad, att då frågan återkom - 56
Den 29 December f. m. mer från Lagutskottet, är den så utredd, att man kan besluta för hvilken opinion man bör bestämma sig.
Herr Stråle j Nils Wilhelm:
Man torde temligen allmänt vara ense derom, att det vore önskligt att snart få den nya Lagen utarbetad och färdig.
Det är egenteligen om sättet att vinna denna önskan, som tankarne synas vara delade.
Man ifrar å ena sidan för att Lagförslaget snart måtte komma under granskning, och å den andra tycker man sig finna, att det är omoget, och klandras, att det icke är bättre.
Låtom oss då kasta ett flygtigt ögonkast på frågan: hvad fordras för att kunna vara en god Lagstiftare?
Man torde snart finna, att dertill fordras snart sagdt mera än en menniska med alla sina ansträngningar möjligen kan förmå.
Den, som skall stifta
Lag för ett folk, måste icke allenast äga grundeliga kunskaper uti de ämnen som egenteligen tillhöra domareväsendet i allmänhet: han måste jemväl äga en fullständig kännedom om folkets historia, dess seder och lynne, dess lagar och deras ursprung.
Han måste klart kunna uppfatta Folkets närvarande tillstånd, dess bildningsgrad och upplysning.
Han måste äga en noga kännedom af det praktiska lifvet och ofta nedgå till en noggrann undersökning af de yttersta utvexlingatne, för att veta hvad som kan göras och icke kan göras.
Han Den 29 December f. m. 5y bör äfven, så vidt i en menniskas förmåga slår, skåda in i framtiden, bedöma hvad rigtning samhällets utbildning synes vilja taga, och vela i hvad mån Lagstiftaren bör och kan verka att leda denna utveckling till ett förnuftigt ändamål.
Lagstiftaren bör äfven så långt möjligt är, äga kännedom af främmande länders Lagar, kunna bedöma deni och derutur hemta hvad nyttigt kan vara.
Med ett ord, både det förflutna, det närvarande och det tillkommande bör stå klart för hans blick.
Han bör derjemte äga förmåga, att uti ett tydligt och bestämdt språk uttrycka hvad han vill, att skrifva kort och begripligt.
Öfverväger man allt detta, måste man medgifva, att Lagstiftaren för att värdigt uppfylla sitt kall måste stå på spetsen af all mensklig visdom och kunskap.
Vi torde då få något ned sätta våra pretentioner och ej klandra så mycket, om det icke skulle gå så fort, eller allt icke vara så fullkomligt som vi önska.
Fordom ansåg man dem, som skrefvo Lagar för folken, vara bland de utmärktaste män, och sådane framstå icke på alla tider och äro ej alltid att tillgå.
Hvad nu egenteligen angår det hos oss upprättade nya Lagförslaget, så har jag för min del, lika med flere andre trott, att det hade varit bäst att hufvudsakligen inskränka sig till eu omarbetning 58 Den 29 December f. m.’ af nu gällande Lagarjoch författningar och' att ej föreslå andra ändringar eller förbättringar än de, som af upptäckta bristfälligheter i Lagarne eller hos folket redan utbildade tänkesätt tydeligen påkallas.
Lagstiftaren bör väl stå med sine begrepp framom folket i allmänhet, men han får ej eller gå för långt förut, ty då följer ej folket med, och Lagen blir ej antagen eller efterlefvad.
Man äfventyrar äfven att vidtaga stadganden, som sedermera finnas i strid med folkets verkliga lynne och tänkesätt.
Emot det nya Lagförslaget äro emedlertid många anmärkningar från olika båll gjorda.
Desse måste granskas, antagas eller förkastas, och i öfverensstämmelse dermed en omarbetning af Lagförslaget äga rum; men hvem skall företaga och verkställa detta?
För Högsta Domstolens Ledomöter, hvilkas åliggande det är att afgifva yttrande öfver Lagförslaget, är det likväl alldeles omöjligt att under beständig sysselsättning med Lagskipningen, kunna använda så mycken tid, som för ett sådant arbete som Lagens omarbetande skulle erfordras.
Då icke mer än högst en dag i veckan, och knappt denna alltid, då en längre tiderymd är i fråga, kunde till Lagens utarbetning användas, och detta arbete således skulle komma alt af andra Einbetsgöromål beständigt afbrytas, finner man lätt att det åsyftade ändamålet på sådant sätt aldrig med framgång kunde vinnas.
Den 59 December f. m. 5g För StatsRådets
Ledamöter torde enahanda hinder förefinnas.
Ett sådant arbete, som en Lags utarbetande, måste fortsättas, utan synnerliga eller långvariga afbrott.
Det återstår således, efter mitt omdöme, icke mera än arne utvägar.
Den ena, alt låta alla anmärkningarne öfverlemnas till den redan förordnade LagCommittén, antingen sådan den nu är, eller förstärkt med nya Ledamöter, för att ännu en gång omarbeta förslaget; den andra att utse en ny Laggransknings-Committé.
Att tillsätta denne under namn af Lagutskott, torde icke vara enligt med Grundlagarne, då någre Riksens Ständers Utskott emellan Riksdagarne ej lära kunna finnas till, och i alla fall torde det vara svårt att organisera ett sådant Utskott, att ändamålet dermed blefve uppfyldt.
Det torde då vara bäst, att Coinmittén på annat sätt utses, antingen af Konungen ensam, eller af Konungen och Riksens Ständer gemensamt, då man kunde kalla den Konungens och Riksens Ständers Committé.
Emedlertid tyckes det vara gifvet, att endera utvägen bör vidtagas.
Att nu ingå uti bestämmande, som man säger, af vissa principer, hvarpå lagen grundar sig, det synes mig vara förenadt med många svårigheter och ej leda tili något verkligt resultat.
Man torde ej heller hafva gjort sig rigtig reda för hvad man förstår med dessa principer.
Den, som skrifver Lagen, måste nödvändigt för sig hafva vissa grund - 60 Den 29 December f. m. satser bestämda, hvarpå Lagen skall stödjas; men dessa grundsatser stå icke skrifne i Lagen.
Det är genom sammanfattningen af Lagens alla Stadganden, som man vid tillämpningen måste utfinna de grundsatser, som iedt Lagstiftaren, men på annat sätt finnas de icke i Lagen beskrifne.
Skulle vi nu ingå uti bestämmande af sådane grundsatser för Lagens stiftande, så skulle vi komma in på sjelfva Lagstiftningsvetenskapen, och jag fruktar, att denna egentligen icke är föremål för discussioner hos Riksens Ständer.
Hvad man således i sjelfva verket under benämning af principer nu vill underkasta Riksens Ständers pröfning, torde vara vissa hufvudsakliga stadganden i Lagförslaget och förnämligast sådane, som innefatta förändringar i nu gällande Lagar.
Att ingå i en sådan granskning är visserligen möjligt.
Det vore äfven väl, om det på förhand vore afgjordt, om dessa ändringar böra vidtagas eller icke, eller åtminstone Nationens omdöme härutinnan så uttryckt, att Lagstiftaren deraf kunde äga en ledning.
Men jag tror mig böra fästa uppmärksamheten derpå, att ju mera sådane stadganden äro isolerade och kunna frånskiljas de öfrige, så att det är lätt att serskildt bedöma dem, ju mindre maktpåliggande är det, om det afgörande beslutet tages nu, eller då hela Lagförslaget kommer till granskning af Riksens Ständer; ty det verkar då föga rubbning uti det hela af förslaget, om Den 29 December f. m. 61 sådane isolerade stadganden då förkastas eller godkännas.
De stadganden åter, sora mera ingripa uti hela Lagen, och hvarpå mångå andra stadganden hvila, hvilka det således skulle vara godt att på förhand hafva afgjorde, desse stadganden äro af den beskaffenhet, att då man vill grundligen undersöka och bedöma dem, man genast kommer till granskning af de stadganden, som dermed stå i gemenskap, och på sådant sätt oförmärkt ledes in på granskningen af det hela, hvilket man ville undvika.
Jag tror således, att ehuru önskligt det vore att nu kunna ingå uti granskning af de förändring innefattande Lagstadganderne, sådant dock svårligen låter verkställa sig.
Herr Ribbing ^ Arvid: Hans Excellcnce Herr Grefve Gyllenborg har yttrat, att det land är lyckligt, som ej ofta behöfver ombyta Lagar; Herr von Hartmansdorff har instämt häri så vida, att han trott det vara bättre sammanföra och förbättra de gamla stadganderne, än att efter theorier stifta en ny Lag; Friherre Anckarswärd och Herr Stråle tyckas äfven närma sig denna tanka.
Som, att sålunda döma efter hvad nu yttratts inom detta Stånd, hvilket också torde utgöra allmänna opinionen, det förr varit det rättaste att sammanföra och ordna våra gamla Lagbud, så vet jag icke, hvarföre ju ej det ock så förblifver.
Jag tror derföre att. det vore så godt först som sist, låta sa - 62 Den 29
December £ m. ien komma till detta resultat; ty att vid cn Riksdag granska både Civil- och CriminalLagen torde möta allt för stora och oöfvervinnerliga svårigheter.
Jag får derföre hemställa, om icke Lagutskottet borde fästa uppmärksamhet vid möjligheten att korn* ma till något slut i denna sak.
Herr Cederschiöld j Pehr Gustaf: Några Ledamöter hafva nekat behofvet af ny Lag och trött saken hulpen genom Sammanförande af de Lagar, som nu finnas; och en af dessa har menat, att man är sä införlifvad med den nuvarande Lagen, att en hel förändring deraf, skulle förorsaka villervalla och sätta oss i den obehagliga nödvändigheten att i hvarje ögonblick rådfråga Lagboken, om hvad man finge göra eller ej.
Men för min del tror jag, att det gifves ett annat sätt att finna ett rättesnöre för sina handlingar, nemligen att läsa i sitt eget hjerta, hvarest står outplånligt teck* nadt begreppet om rätt och orätt.
I samma mån Lagarne öfverensstämma med detta begrepp, äro de goda, samt lätta att lära och efterlefva.
Och som utvecklingen af detta begrepp städse varit, ännu är och alltid måste förblifva i ett jemt framskridande, så måste också Lagarne tid efter annan ändras, för att kunna hålla jemna steg med bemälte utveckling, och gifva oss säkerhet, att vår rättskänsla icke skall vara i strid med Lagboken.
Den 2g December f. m. 63
En annan värd Ledamot liar uppräknat hvad som fordras för att vara Lagstiftare.
Huru många inom detta Hus, skulle väl tro sig äga alla dessa egenskaper, och sålunda kunna deltaga i Lagstiftningen?
Jag vågar deremot föreställa mig, att man förnämligast behöfver blott gå till den enkla naturrätten och fråga sin rättskänsla, hvad som är rätt, och detta är förmodligen i allmänhet nog för att bestämma hvad som bör vara Lag.
Det är åtminstone utan andra anspråk, som jag vågar taga del i Lagstiftningen.
Här har i ett föregående plenum blifvit anmärkt, oeh historiens vittnesbörd åberopadt derom, att det ej skulle gå an att styckevis granska ett förslag till ny Lagbok.
Men jag vädjar i detta afseende just till historien, och vill påminna mig, att vår nu gällande
Lag styckevis granskades, nemligen på Riksdagarne 1781 och 1734.
Jag kan ej inse, hvarföre ej äfven nu en sådan granskning kan äga rum; och huru länge skulle väl den Riksdag räcka, som skulle medgifva tid att genomgå både Civil- och CriminalLagen?
Som jag för öfrigt hört betänkligheter yttras om sättet, huru ett sådant Lagförslag skulle af Riksens Ständer kunna granskas och antagas; torde jag få uppgifva, huru jag föreställer mig, att det, enligt våra nuvarande former, skulle 64 Den 39 December f. m; lämpligast kunna ske.
Jag anser nemligen Grundlagsenligast, att förstärka Lagutskottet till den numerär, att det upptoge hela det fåtaligaste RiksStåndet, på det att de idéer, som der antoges, måtte så litet som möjligt rubbas i Ståndens plena, och saken följaktligen kunna afgöras med erforderlig Öfverensstämmelse, i någorlunda likhet med hvad som skedde fordom, då vår nu varande Lagbok pröfvades af alla 4 Stånden gemensamt.
Men dessutom borde de beslut, sorn Rikets Ständer då kommo att fatta, blott blifva provisoriska, och öfverlemnas till LagCommittéens skärskådande.
Det är nemligen omöjligt för Riksens Ständer att i ett vidlöftigt lagverk fatta fullkomligt conseqventa beslut.
Pluraliteten inom Stånden förändras ifrån den ena dagen till den andra; så, ej sällan ifrån den ena timmen till den andra.
Jag har trott mig nu böra nämna detta, emedan jag till äfventyrs icke mer är till, då Lagförslaget till egentlig granskning och antagande omsider förekommer.
Herr Stråle:
Jag måtte ej nog tydligt hafva uttryckt mig, då jag nämnde om Lagstiftaren, och de kunskaper densamma borde hafva.
Jag talade ej om Riksens Ständer såsom deltagande i Lagstiftningen, utan om den, som skall skrifva Lagen; och ias Den 29 December f. m, 65 jag tror icke, att jag dervid öfverdrifvit fordringen på de egenskaper, som dertill fordras.
Hvad det uppgifna partiela antagandet af vår nu varande
Lag beträffar, bekänner jag, alt jag ej bestämt vet, huru dermed tillgick; men den anbefaltes icke styckevis till efterlefnad utan utfärdades hel till allmän rättelse vid en Riksdag, nemligen 1734.
Det skulle väl gå an att granska en del och uppskjuta återstoden till en annan Riksdag, men dervid vore det förbehåll nödvändigt, att man tillät jemkningar uti de antagne delarne, då det öfriga förekomme till afgörande.
Det händer ofta, att man under en fortsatt granskning finner, att ett föregående stadgande, som man redan velat gilla, måste rättas eller jemkas.
Skulle man 1111 hafva till orubbligt bestånd antagit vissa delar, tror jag att sådant skulle förorsaka stora olägenheter, och för mycket binda händren för kommande Ständers granskning, i synnerhet då vi veta, huru föränderliga och olika åsigterna ofta äro.
Om jag hade gjort den Motion, som af Friherre Anckarswärd blifvit framställd, så hade jag tagit motivet dertill derifrån, att, enligt somliges påstående, som anse sig vara competente domare, arbetet skall vara misslyckadt.
Om så vore borde det sä8 H. 5 66
Den 29 December f. m. g;is rent ut, och inga sådane skäl för lidens förhalande anföras, som det, att CivilLagen icke kan företagas till granskning förr, än CriminalLagen är färdig; arbeten, sorn med hvarandra ingen gemenskap äga.
Huru de lagkunnige bedöma arbetet, kan vara oss likgiltigt; men för oss, som önska en god
Lag, för att lyda den, är det angeläget, att fä den så fullkomlig, som den kan bli, och så snart, som det möjligen kan låta sig göra.
Det vore önskvärdt derföre, om Lagutskottet ville gå Friherre Anckarswärds yttrade önskan till mötes och meddela sin tanka om de grunder, hvarpå LagComiten byggt sina förslag till afvikelser från förra Lagsystemet.
Jag har hört klandras Comitteens framlagda åsigter i afseende på bördsrätten, på arfsrätten och på qvinnans rätt att vid vissa år sjelf förvalta sin egendom.
Hvad bördsrätten beträffar, så synes klart, att lagstadgandet derom måste ändras i den mån, som samhällsförliållandet utvecklar sig.
Bördsrätten var ett medel att fästa nomaden vid samhällslifvet, mer och mer umbärligt i den mån ändamålet vinnes, och då blott en anledning lill ändamålslösa tvister.
Så är också den lagen, som prioriterar sonen framför dottrcn i fråga om arf af jord, en lemning från den tid, då mannen, för det han försvarade jorden, fick vara despot Den 29 December f. m. 67 och neka qvinnan mcnniskorätt.
Hvilken orättvisa ligger icke i elen lag, som nekar ogift qvinna att förvalta sin egendom?
Qvinna, som gifter sig vid 16 års ålder, blir mor vid 17 och enka vid 18 år, får förvalta sin egendom och bli förmyndare för sitt barn, — derföre ofelbart, att
Lagstiftaren trott sig kunna mera lita på moderskärleken, hvad barnets rätt beträffar, än på gode män och förmyndare.
Här supponeras moderskänslan, äfven i qvinnans unga år, kunna göra henne omsorgsfull i förvaltandet af egendom.
En annan qvinna, som hunnit till mognare år, nekas rättigheten att förvalta sitt eget gods, derföre, att hon lefver ogift.
CriminalLagen, säger man, måste granskas i sammanhang med CivilLagen.
Men CivilLagens ändamål är att bereda den högst möjliga trefnad åt samhällets medlemmar; CriminalLagens deremot, att tillbakahålla dem, som skulle vilja rubba denna trefnad.
Äfven denna
Lag måste ändras i mån af samhällets utveckling.
Under en lägre bildningsgrad är straffets ändamål hämnd; under en högre bildningsgrad afser man varning och förbättring.
Måtte derföre Lagutskottet finna tid alt behandla, om icke alla, dock en del af de frågor, som Friherre Anckarswärd uppgifvet, och dervid hufvudsakligast fästa 68 Den 29 December f. m. sig viii de af Commiltéen framlagda moliverne för dc föreslagne förändringar.
Är opinionen om principernes vigtighet eller 01'igtighet gifven, nog kommer man öfverens sedan om sjelfva Lagstadgandet.
Uppå Hans Excellence Herr Grefvelis och Landt Marskalkens derefter gjorda proposition, remitterades Friherre Anckarswärds ofvanberörde Motion, jemte alla de af förbemälte
Ledamöter i anledning deraf afgifne yttranden, till Lagutskottet.
Föredrogs å nyo och bifölls BankoUtskottets d. 27 sisth November under N:o 3 afgifne, och den 12 dennes e. m., på bordet lagde, Memorial, angående tryckning af den från BankoFullmägtige till BankoUtskottet vid denna Riksdag afgifne berättelse.
BankoUtskottets den 23 dennes under N:o 6 afgifne, och samma dag på bordet lagde Utlåtande i anledning af återremiss å Utskottets under N:o 4 förut meddeldte Betänkande, angående rättighet för BankoFullmägtige, alt fortfarande efter nästa års ingång vidtaga anstalter om silfverköp.
Herr Hegardt_, Christian Bernhard:
Med mitt särskilda anförande, som åtföljde
Den 29 December f. m. 69 BankoUtskottels Memorial, var min afsigt ej, att föranleda ändring i Utskottets lillstyrknde om silfveruppköp, hvari jag hufvudsakligen instämmer; jag ville blott yttra mig öfver de särskilda delar deraf, hvari jag är af skiljaktig tanka, och ber att i anledning deraf få tillägga några ord.
Då invexlingspriset bestämmes till 138 sk. har jag trott, att priset för det silfver, som genom contract till Banken levereras, med åtnjutande af flere månaders räntefria förskott, borde lägre bestämmas.
I annat fall skulle ingen vilja lemna silfver till Banken på annat sätt, än genom contract, då han, genom omedelbar in vexling, gick miste om räntan.
Jag instämmer med Utskottet deri, alt en viss summa Bankosedler bör bestämmas till uppköp af silfver; men jag anser 333,333 R:dr 16 sk. vara allt för ringa, så framt af hela operationen något betydligt resultat skall vinnas; hvarföre jag i stället föreslagit en summa af lill och med 1 million R:dr.
Hvad beträffar rättigheten att uppköpa vexlar, för att deremot tVhåila silfver, så har jag lika med Utskottets pluralitet väl ansett densamma böra BankoFullmäglige medgifvas; men jag har trott att sådane vilkor borde dervid fästas, att Banken derigenom ej bidrager till coursens höjande utöfver hvad sjelfva silfverköpet i alla fall måste föranleda; emedan, i min tanka, Banken aldrig bör medverka lill nedsättning af det värde 7o Den 29 December f. m. dess egne sedlar genom handelsconjuncturen vunnit i förhållande till utländskt mynt.
Hvarefter Ridderskapet och Adeln, på derom framställd proposition, fann för godt att BankoUtskottets ofvannämnde Utlåtande bifalla.
Föredrogs till remitterande Herr Stråles, Nils Wilhelm, den i5 dennes, f. m. på bordet lagde Motion, angående frihet till inrättande af stamgods för Svenska Introducerade Grefliga, Friherrliga och Adliga Ätter.
Herr von Troil, Emil:
Jag anhåller att först få fästa Husets uppmärksamhet uppå, af hvad natur denna fråga är.
Hade Motionairen föreslagit, att rättigheten till fideicotnmissers stiftande skulle på vissa villkor tillkomma hvarje Svensk man, så vore det en Lagfråga, som skulle behandlas enligt §. 87 i Regeringsformen, men han har föreslagit, alt denna rättighet endast skulle tillkomma personer af Ridderskapet och Adeln; följaktligen innefattar motionen en Riksstånds privilegii-fråga, som måste behandlas enligt 114 §•
Regeringsformen, d. v. s. att till förslagets antagande fordras Konungens och alla fyra RiksStåndens bifall. Sveriges
Adel, som i flydda sekler, genom odödlige bedrifter, förvärfvatej allenast ett högt anseende, utan äfven stora fö - Den 29 December f. m. 7< reträdes-rättigheter bland sine medborgare, bar i sednare tider, som mig tyckes, inlagt en ära, värd att jemföras med förfädrens, genom dess beredvillighet, att enligt cn förändrad tids kraf, till fosterlandet återlemna, på obetydlige undanlag när, alla desse privilegier.
Jag ser derföre, ej utan ledsnad, ett försök att åter förstora dem, i synnerhet då det kommer från en ledamot som bek ånner sig hafva varit ibland dem, som för 1 g år sedan bidrogo, att från allmänheten borttaga just samma rättighet, hvarom här är fråga.
För några dagar sedan, då en annan motion skulle remitteras, hörde jag farhåga yttras, att den skulle göra Ridderskapet och Adeln misstänkte för likgiltighet mot Religionen; jag delade då ej denna fruktan, emedan jag var öfvertygad, att de ofrälse Stånden hafva både nog förstånd och nog säker känsla, för att urskilja, hvad som hörer till de uppenbarade, eviga, lärorne, och hvad sorn. hörer till menniskornas med tidehvarfven vexlande institutioner.
Men om Herr Stråles motion blifver remitterad, och Medståndeii tro sig märka, att den af Ridderskapet och Adeln med välvilja blifvit upptagen, så finnér jag mera skäl befara, att man skall beskylla Ridderskapet och Adeln vara betänkt på enskildle företrädens förvärfvande, innan något ännu blifvit uträtladt för det gemensamma fäderneslandet.
Della är likväl det enda onda som jag befarar al 72 Den 29 December f. m. motionen; ty att den skulle kunna gå igenom, hoppas jag vara alldeles omöjligt.
De ofrälse Stånden, åtminstone BondeStundet, skola utan tvifvel uti motionen se hvad den verkligen innehåller, nämligen en inskränkning uti deras rätt att förvärfva Rikets jord.
Denna rätt är ej något Privilegium; den är en allmän naturlig medborgerlig rättighet, som ej utan brottslighet kan bortskänkas för efterkommande.
Jag tror mig i min motion tillräckligt hafva ådagalagt, hvarföre jag ansåg sådan frihet att stifta lideicommiss, som före år 1809 existerade, böra upphöra, såsom oförenlig med samhällets fordel, och skälet, hvarföre jag tyckt mig finna, att undantag häri för Adeln bör äga rum, har hufvudsakligen varit den felaktighet jag tvckt mig finna uti det år 1809 inrättade nj^a Adelskapet.
Vi hafva ännu ej upplefvat den tid, då bristerna i detta hänseende fullkomligt utvecklat sig; men i en framtid skall säkert inträffa händelser, då Adelskap skall öfvergå till aflägsna Slägtingar af efter 1809 adlade personer; desse hafva då kanske redan ingått i näringslifvet, och kunna befinna sig i förhållanden, som måhända sätta dem utur stånd, att mottaga Adelskapet med förmåga att deltaga i Representationen.
Det synes således nödvändigt att vidtaga någon utväg, som sätter den, hvilken representationsrätten tillfaller, i till - Den ag D ecémber f. in. 73 fälle att utöfva densarrma.
Det är äfveu besynnerligt, att