Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej då, nej då!
Konsistorialrådet
Reichenbach står mållös, med munnen halföppen, och stirrar på denne lättfärdige hofman, som vågat höja sin röst mot en ordets förkunnare.
Han fattar kanske icke rätt meningen med utbrottet, eller han vill måhända skona den ärevördige friherre Söhlenthals ungdomlige styfson, ty han bemödar sig synbarligen om att tala med faderlig mildhet:
– Hvad menar den unge hofmannen?
– Jag menar, att en så kristlig tanke, som den herr konsistorialrådet nyss uttryckte, förtjänar att hugfästas.
– Enevold!
Enevold! – hviskar hans mor, den blida fru Else, och hennes ögon riktas med ett bönfallande uttryck mot sorgebarnet, som vållat hennes hjärta så mycket bekymmer och som kanske just därför blifvit henne så kärt.
Enevold
Brandt böjer sig ned och kysser vördnadsfullt hennes hand:
– Förlåt, min kära mamma!
Men strax därefter står han ånyo i en imposant ställning, vänd mot konsistorialrådet, med handen gratiöst på bröstet.
– Som riddersman och man af ära kan jag icke under tystnad åhöra, hur en af mina vänner skymfligen förpassas till helvetet!
Han bugar sig med vårdslös elegans och trippar ut genom dörren; strax därefter höras hans klackar smälla mot stenläggningen och hans hufvud med guldtrensad hatt glider förbi fönstren.
Inne i salen härskar djup förstämning.
Konsistorialrådet har förlorat fattningen och finner ingenting att säga; han nöjer sig med att demonstrativt knäppa sina händer samman framför bröstet och försjunka i tysta betraktelser.
Gamle friherre Söhlenthal följer exemplet och ber en bön för sin styfsons själ.
Hans maka, fru Else, sitter med nedslagna ögon, ty hon vågar icke möta alla de medlidsamma blickar, som vändas mot henne från alla håll.
De äldre damerna skaka sina konstrikt friserade hufvuden och tänka missmodiga tankar om tidens ungdom.
Borta vid ena fönstret hviska två yngre damer:
– Det är oerhördt! säger fru Willebrand, polismästarens hustru.
En sådan fräckhet!
Har ni hört på maken, madame Burmester?
Madame Burmester är blek af puder, och hennes ögon ha ett förskrämdt uttryck.
– Tänk – att utan blygsel kalla denne gudlöse charlatan för vän! fortsätter fru Willebrand i harmsen ton.
Men hon hejdar sig plötsligt och fixerar madame Burmester med en nyfiken och malitiös blick:
– Ursäkta – ni känner ju också den där plåstersmörjaren?
– Obetydligt!
Nästan icke alls – fast – – –
– Han skall vara en vacker karl ... och så förskräckligt farlig – riktigt – – så där– – ?
Madame Burmesters ögon irra obestämdt ut i rymden, och hennes öra lyser som en röd ros mellan det pudrade håret och den pudrade kinden.
Hon anar en misstanke i luften och vill värja sig mot den genom att tala:
– Jag känner honom nästan icke – högst obetydligt – som sagdt – – Se, salig Burmester var ju sjuklig
– – Och när konsistorialrådet
Struensee kom till staden, var ju också stadsläkaren med – – och då Burmester behöfde söka hjälp, vände han sig till prostens son – – på den tiden hade han icke så dåligt rykte som nu.
– Men sedan monsieur
Burmester dött – har han icke också varit er – läkare?
– Salig Burmester sade alltid, att stadsläkaren var en skicklig man – – han har kommit någon gång – – men man har sagt mig, att monsieur Unzer skall vara skickligare – – –
– Det är en sanning! hviskar fru Willebrand strängt.
Vill ni lyda ett godt råd, madame Burmester, så vänd er för framtiden till Unzer.
Det är farligt att stå i förbindelse med en gudlös person – ty ingen känner bättre än Belzebub en kvinnas svagheter – – och hon kan lätt dragas i olycka och fördömelse.
Madame Burmester sitter och lyssnar med nedslagna ögon, och tänker på konsistorialrådets hårresande skildring af de eviga kvalen.
Brandt trippar med spänstig hållning och själfkär min framåt Palmaille under de gulnade lindarna, sprätter som en liten tupp bland markens löf och mönstrar med näsvis blick alla yngre damer, som passera.
– Hallå, unge gynnare!
Han vänder sig om och varsnar: en luggsliten kavaljer med en grandseigneurs stolta och vårdslösa hållning, ett godt stycke inne på 40-talet, att döma af det illa medfarna ansiktet, däri de gråa ögonen med sin fladdrande blick vittna om dåligt samvete, och den skarpt skurna härskarenäsan tycks göra anspråk på gammal adel.
Denne vandrande riddersman hälsar redan på afstånd med fryntlig nedlåtenhet:
– Bedraga mina ögon mig – eller är det den lilla hofjunkaren Brandt?
– Har varit!
– Brandt återgäldar hälsningen.
Kammarjunkare numera, om jag får be!
– Kammarjunkare – he! Gratulerar!
Det finns således människor också i vårt lilla Altona!
– Det finns alla slags högdjur i den här staden.
Det finns till och med en Rantzau, ser jag.
Det är visst länge sedan Altona njöt den äran!
– Det är mer än sex år sedan mina fötter trampade hemlandets jord.
Jag kom just nyss.
– Och stannar i Altona?
Rantzau rycker på axlarna:
– Därom har jag ännu ingenting bestämt.
Mycket har förändrats på dessa år.
Altona har fått en ny öfverpresident – Oss emellan sagdt – detta var en missräkning.
Jag är nämligen just för tillfället, i likhet med den förlorade sonen, fylld af kärlek till mina dagars upphof.
Jag erfar en olidlig tomhet i hjärta och pung och drages oemotståndligt i familjens sköte – – – Nå, kanske stannar jag ändå i Altona, tills vidare – – – Ni återvänder väl till hofvet, min käre kammarjunkare?
Ni är förmodligen ett lyckans skötebarn, född med segerhufva – he?
Ni solar er i den kungliga nåden – jag står utanför, jag!
– Det bör alltid kännas som en tröst, om man har ett grefskap, där man själf kan bilda hof!
– Ack, min käre kammarjunkare, ni vet bäst själf, att det icke är för min räkning som friherre Söhlenthal administrerar grefskapet – – Apropos!
Ni skulle väl icke händelsevis ha några guldstycken till öfverlopps?
Brandt småler med klädsam själfironi, höjer sina axlar och vänder fram sina tomma händer:
– Jag är förtviflad öfver att icke kunna stå er till tjänst, min käre grefve, men jag är själf – på min heder – fullständigt blottad på denna världens ägodelar.
– Godt, godt!
Och hvart tänker ni styra färden?
Brandt pekar framåt mot ett gult envåningshus med gröna fönsterluckor under ett högt tegeltak, till vänster i allén, vid hörnet af en smal gränd, som stupar nedåt mot Elben.
– Därinne bor en man, hvars bord och pung alltid stå öppna för hans vänner.
– För tusan! säger Rantzau med ett vigilant leende.
Den mannen anser jag redan som en vän!
Nämn mig hans namn och introducera mig vid hans bord!
De vandra långsamt framåt, och Brandt njuter sin egen vältalighet i ett långt anförande, späckadt med franska glosor:
– Hans namn är Struensee, stadsläkare i Altona, landsläkare i Rantzau och Pinneberg.
En man af stor begåfning, mycken lärdom, modern världsåskådning och fria seder, angenäm i sällskap, sina vänners vän och en farlig fribytare bland de små borgarmadamerna i staden.
Kom hit för fem år sedan, då fadern blef Altonas själasörjare och skaffade sin son förordnande att sörja för fårens lekamliga välfärd – men far och son skildes snart – – den gamle vandrade på den smala vägen – – för två år sedan förde den honom till Rendsborg som generalsuperintendent – medan den unge alltifrån början slog in på den breda vägen, som lär leda till fördömelsen – i alla händelser har den ledt till, att stadsläkaren lefver i fejd med prästerna och hela borgerskapet och att han har ringa praktik, medan däremot en annan plåstersmörjare, som affekterar en smula gudlighet, samlar i ladorna allt hvad han orkar.
– Dock är stadsläkarens hus en samlingsplats för alla vänner af vett och bildning
– Mannen har något af en magnat i sina fingerspetsar – – och nekar sig icke ens tillfredsställelsen att underhålla en parasit – en monsieur Panning, som lefver af hans nåd – –
De båda kavaljererna stiga uppför den höga trappan, Brandt slår tre hårda slag med portklappen – en ring af brons i ett lejongap – och dörren öppnas af en bugande tjänare i ett enkelt livré med knappar utan vapen.
Inne i salen kommer värden sina gäster till mötes och hälsar med ett förbindligt småleende, som blottar en glänsande rad af friska, hvita tänder.
Han är en 25-års man med ett finhyllt, slätrakadt ansikte, som får sin karakter af en hög panna, en stor, energisk näsa, fylliga läppar, klufven haka och ett par blå ögon med en genomträngande blick.
Gestalten är starkt byggd, en smula fetlagd, hållningen själfmedveten och hela den yttre människan vårdadt elegant från skorna med de blanka spännena till hjässan med den höga tupén, som bildar fyra bucklor vid hvartdera örat.
Bekantskapen förmedlas lätt och behagligt, de första artigheterna utväxlas, och värden för sina gäster in i kabinettet, ett gafvelrum med väggarna fulla af böcker.
Mellan de två fönstren på sidoväggen står ett medikamentsskåp af mahogny och i dess närhet en chiffonnier, med nedfälld skrifklaff, därifrån en hvit dödskalle grinar mot de inträdande med sin tandlösa mun.
Utanför skymtas en trädgård med klippta boskéer, som sträcka sig ända fram till krönet af den branta sluttningen, och långt nere i dalen glittrar Elbens vatten gyllenrödt af reflexer från solen, som sjunker bakom dess andra strand.
Två unga män resa sig från sina platser vid de främmandes inträde, och Struensee föreställer kapten Falckenskjold och monsieur Panning.
Tjänaren bär in vin och fyller tumlarna, värden hälsar de nya gästerna välkomna, och piporna tändas.
Samtalet fladdrar hit och dit mellan dagens tilldragelser, men Brandt griper snart tillfället i flykten och berättar med illa dold blygsamhet om den bravad han nyligen utfört.
Hans svarta ögon stå runda som pepparkorn i det koppärriga ansiktet, då han härmar konsistorialrådets förbluffade min och refererar innehållet af hans botpredikan.
Och han glömmer icke att skildra de närvarandes kristliga harm och förfäran, d:r Unzers skadeglädje, fru Willebrands förtrytelse och madame Burmesters i ögonen fallande tvehågsenhet.
Vid det sista namnet flyger en lätt rodnad öfver Struensees kinder:
– Var madame Burmester också där?
– Javisst! ropar Brandt och hans ögon lysa af ogrannlagenhet.
Hon har öfvergått till fienden – visst!
Jag har annars hört, att hon skulle stå er mycket – mycket nära, min käre doktor?
– Ja, jag vet! svarar
Struensee kort.
Det skvallras mycket i den här staden.
– Jo, jag tackar!
Nu vänder sig Brandt mot Rantzau.
– Apropos, min käre grefve, vet ni hvad damerna i Hamburg säga om er?
– De säga: hans minne kan aldrig förblekna, därtill finns det, i trakten af Ascheberg, alltför många små bondpojkar som bära hans drag!
De säga, att ni huserar bland godsets underhafvande värre än själfva storturken, och att ni alltid begagnar den jus primœ noctis, som tillkommer er i egenskap af romersk riksgrefve.
– Ha damerna i Hamburg ingenting värre att säga om mig?
– Rantzau blinkar, småleende.
– Allt detta bevisar ju blott, att de lifligt intressera sig för min person!
– De mena, att båda grefvarna Rantzau till Ascheberg, far och son, besjälas af kärlek till dygden, fast på olika sätt.
Den unge älskar dygden så högt, att han tager den ifrån alla kvinnorna på godset, medan däremot den gamle belönar böndernas dygd genom att göra dem till frie män.
– Det var därför den gamle i våras fick Elefanterorden af konungens egen hand.
– Är det sista nu också sant?
Rantzau sväljer af idel nyfikenhet den bitande replik, han har på tungan.
Eller är detta kanske också en uppfinning af – damerna i Hamburg?
– Nej, svarar kapten Falckenskjold.
Kung Frederik besökte i sommar den gamle grefven på Ascheberg och fäste med egen hand Elefanten på hans bröst.
Det var i anledning däraf, som generalfältmarskalken frågade grefve Schmettau, hvad »Elefanten» betydde?
– »Danmarks förnämligaste orden, närmast jämförlig med den franska Saint-Esprit!» – »Aha!
Förstår!
Le Saint-Esprit de Danemarc, c’est un éléphant.»
Samtalet glider in på sommarens tilldragelser.
Strueusee skildrar spänningen i Altona och hela Holstein ända från den stund, i slutet af förra året, då de oroande underrättelserna om kejsarinnan Elisabets hälsotillstånd läto ana, att ett tronskifte i Ryssland vore nära förestående.
Det var ingen hemlighet, att den ryske tronföljaren, Karl Peter Ulrik af Holstein-Gottorp, länge rufvat på planen att med vapen i hand återtaga den del af sina arfländer, som kung Frederik IV eröfrade 1714.
Och knappt hade tsar Peter III bestigit Rysslands tron, förr än han återfordrade icke blott sina arfländer utan också ett skadestånd af 30,000,000 riksdaler för de 50 år Danmark utan rätt innehaft denna del af hertigdömena.
Frederik – alltid mån om sina undersåtars kassa – lånade 20,000,000 rdr, som användes till rustningar, och grefven af S:t Germain förde armén till Mecklenburg för att möta ryssarna där och sålunda förlägga krigsskådeplatsen utanför gränserna.
Kapten Falckenskjold lyssnar uppmärksamt, lutad mot chiffonnieren.
Han är en ung man på 24 år, af kraftig kroppsbyggnad, väl vuxen, mer än sex fot lång och bär det
Delmenhorstska regementets uniform, med reglementerad stångpiska.
Hans hållning är en friluftsmänniskas, men han har en filosofs ansikte: en panna som talar om kärlek till studier och ensamt grubbel, en mun med ett vekt uttryck och ett par blåa ögon med en inåtvänd blick.
Hans röst är dämpad, välljudande och mjuk i sina skiftningar:
– Underligt går det till här i världen, säger han tankfullt, att döma af historien!
I århundradets början kämpa två folk om herradömet i Norden – och kampen kommer att likna en envig mellan två monarker, af hvilka hvar och en för sig är ett förkroppsligande i öfvernaturlig storlek af sin nations förtjänster och fel.
Den ene, ett vilddjur med ett snilles hjärna, har undfångit en storslagen idé och för den till seger – grundlägger det ryska rikets oerhörda makt och blir i och genom segern sitt folks hjälte.
Den andre, ättling af en gammal kungastam, som i honom uttömt all sin skaparkraft och frambragt icke en helgjuten storhet men ett sublimt fragment, en halsstarrig asket och fanatiker, hvars lifsgärning är ett fyrverkeri utan inre sammanhang, gnistor som slockna – ett pojksnille som leder sitt folk till undergång, men genom sina sagolika bedrifter, sitt okufliga mod och sitt tragiska slut i själfva undergången blir sitt folks hjälte.
Denne konung, Karl XII af Sverige, har en syster, som säges ha varit den enda kvinna han älskat; han gifter henne med en hertig af Holstein- Gottorp, som stupar i ett af hans många slag.
Också hon dör ung, men en frukt af deras äktenskap lefver och blir i tidernas fullbordan förmäld med en dotter till sin fars, sin mors och sin morbrors dödsfiende tsar Peter.
Och så kommer det sig, att Karl XII:s systersons son den 5 januari i år under namnet Peter III blir envåldshärskare öfver det mäktiga rike, som grundlades då Sveriges stormakt bröts.
– Än mera underliga ting hända! infaller Rantzau.
Den unge tronföljaren, som kommer till Petersburg vid fjorton års ålder, är en sjuklig, vanskapt halfidiot, uppfostrad bland lakejer, från barndomen hemfallen åt ett omåttligt förtärande af sprit.
När han blir sjutton år, skall han giftas!
Tronföljden skall säkras!
Och till offer utses en liten fjortonårig furstinna från Zerbst.
Hvem är hon egentligen?
Hennes mor är en prinsessa, bekant för sina galanta äfventyr, och hennes far är visserligen icke den preussiske generalmajoren, prins Kristian af Anhalt-Zerbst – utan ingen mindre än själfva kung Friedrich af Preussen, som med sina ränker och sina silfverthalrar banar vägen för Fiekchen till tsarernas tron.
– Men hur kom hon så långt? frågar Falckenskjold.
Vi lågo i hufvudkvarter vid Wismar; den ryske hären hade sitt läger vid Waren.
Ett blodigt slag tycktes oundvikligt.
Då kommer en kurir sprängande med lösa tyglar – Peter III är störtad!
Och en vecka senare:
Peter III är död.
Den ryska hären drager sig tillbaka – kriget är slut innan det hunnit börja – – Det tisslas om många underliga ting, men ingen vet någonting säkert.
– Därom kan jag lämna besked, säger Rantzau.
Jag kommer från Petersburg och har varit åsyna vittne till allt.
Det är en lång historia om laster och brott, men jag skall gärna berätta hvad jag vet.
Otvifvelaktigt var Peter III i sin fulla rätt då han med vapen i hand ville återtaga sina arfländer, som Frederik IV af Danmark usurperat.
Makt är ju rätt; och hade jag makt, så visst som jag har lust, skulle jag själf med vapen i hand återställa grefskapet Rantzau, som också en gång usurperats af en dansk konung.
Det skulle vara mig en njutning att få häfda alla de gamla privilegierna, jag skulle kreera vår värd till pfalzgrefve, upphöja monsieur Panning i adligt stånd och utnämna honom till doctor och poeta laureatus; jag skulle dubba kapten Falckenskjold, som tjänat med utmärkelse i den franska armén, till riddare af Rantzaus Saint-Esprit, och jag skulle framför allt begagna mig af min rätt att slå mynt, så att jag alltid skulle vara i stånd att bisträcka min unge vän kammarjunkare Brandt – – –
– Mycket förbunden, min käre grefve! infaller Brandt.
Skall detta vara början till den utlofvade långa historien om laster och brott?
Men hela världen vet ju redan, att ni alltid i vidsträcktaste mening begagnat er af rätten att slå mynt!
Det flyger en skugga öfver Rantzaus ansikte, och hans gråa ögon gnistra mot Brandt:
– Hvad menar ni, min unge vän?
Hela världen vet nog också, att jag alltid samvetsgrant begagnat mig af min rätt att täppa till munnen på enhvar, som låter tungan löpa af med vettet!
– Jag står till er tjänst! genmäler Brandt och bugar sig utan fruktan och tadel.
Men då utgången är oviss, tillägger han småleende, skulle jag gärna först vilja höra någonting om de närmare omständigheterna vid den arme Peters död.
Det kan måhända vara lärorikt!
Svaret afväpnar Rantzaus vrede.
Låt oss fortsätta.
Alltså: mina sympatier voro helt och hållet på storfurstens sida.
Jag tillstår det helt öppet i detta upplysta sällskap – fast jag tror, att om man visste det allmänt, skulle den andliga pöbeln hetsa hundarna på mig och kalla mig förrädare.
Hade den unge fursten velat lyssna till mina råd, skulle Fiekchen, den krönta kurtisanen, fått svalka sitt heta blod i Sibiriens isöknar i stället för att skända tsarernas tron.
Hans ögon glimma hatfullt, då han nämner den ryska tsarewnans namn, och med en stolt åtbörd kastar han hufvudet tillbaka.
Alla lyssna med spänning till hans ord.
Den mannen har kapat alla trossar, som bundo honom vid fosterlandet, och seglat till Petersburg under förrädareflagg, fast han där måst bränna sina skepp.
Att han så öppet vågar tillstå allt, kan förklaras af hans personliga bitterhet; men från fosterländsk synpunkt skulle hans handlingssätt aldrig kunna försvaras.
– När jag kom till Petersburg, fortsätter han, hade Elisabet Petrowna nyss fått sluta sitt liderliga lif.
Peter III var tsar, och intrigerna i full gång.
Hans trogna maka, som redan hunnit lyckliggöra en Tschernischeff, en Saltykoff och en Ponjatowskij, hade slutligen hamnat i armarna på den beryktade kroghjälten, falskspelaren och slagskämpen Gregorij Orloff, och de två voro skapade att förstå hvarandra!
Jag hade, strax efter min ankomst, lyckats få tillträde till bröderna Orloffs gemensamma näste vid Morskajagatan – en röfvarekula, där falskt spel, slagsmål och de onaturligaste orgier hörde till ordningen för natten, och där konspirationen mot Peter hade sitt högkvarter.
Jag erfor, att tsarens lif sväfvade i högsta fara.
Jag uppvaktade honom och varnade.
Detta vet Katarina, och det kan hon aldrig förlåta mig.
Jag nämnde till och med namnet på den man, som åtagit sig att stöta dolken i hans bröst – det var allt förgäfves!
Omöjligt att väcka denne idiot ur hans slöhet.
Jag måste två mina händer och öfverlämna honom åt hans öde.
Jag lefde då hvar dag i fruktansvärd spänning.
Jag visste, att allt var förberedt för palatsrevolutionen och statskuppen.
Jag kunde icke förstå, hvarför man dröjde.
I april månad kom förklaringen.
Fiekchen, som redan skänkt Ryssland en liten Saltykoff och en liten Ponjatowskij, förlöstes då med en liten Orloff – det var därför den så rikligt hornprydde tsarens lif skonades i några månader, ty Fiekchen ville uppträda till häst vid statskuppen, och detta kunde icke ske, förr än hon återfått sin smärta midja!
Natten till den 28 juni väcktes jag af hästtramp i gatorna.
Jag sprang ut – det var ljust som på dagen – och såg
Fiekchen, klädd i generalsuniform och med dragen värja, ridande grensle på hästen, i spetsen för det Ismailoffska regementet begifva sig till den kasanska katedralen.
Jag följde efter och bevittnade uppträdet i kyrkan, där hon utropade sig till Rysslands själfhärskarinna, med förbigående af sin son, den lille Paul Saltykoff.
– I staden cirkulerade rykten om, att Peter fallit från hästen och var död.
Men han befann sig i allsköns välmåga på slottet Oranienbaum och tog först till flykten, då han erfor, att hans älskvärda gemål i spetsen för det Preobraschenska regementet var på väg dit.
Han blef gripen och tvangs att skriftligen afsäga sig tronen, fördes till slottet Ropscha och stryptes där en vecka senare af en mördareliga under kommando af Alexej Orloff.
Så slutade kriget mellan Danmark och Ryssland.
Frid öfver Peters själ – om han hade någon!
För mig återstod ingenting annat än att fly.
Men så länge jag lefver, finns det alltid en man, som kan inför världen vittna om Fiekchens ogärningar, och därför skall hon hata mig till sitt sista andedrag!
Skymningen har fallit, och tobaksröken har tätnat; när Rantzau slutar är det nästan mörkt i rummet.
Ingen säger ett ord, och ingen har vågat afbryta hans tal.
Han är tjugu år äldre än alla de andra, och hans namn är Rantzau.
Dörrarna till salen slås upp och i det strålande ljuset därinne hägrar ett bord, ångande af ljufliga rätter och gnistrande af gyllene vin.
Den allvarliga stämningen viker, vinet löser tungbanden, lätt skämt kryddar måltiden, och allt är matlust och harmoni.
Efter kvällsvarden tändas piporna ånyo, men när tobaken börjar knastra, fuktig mot slutet, reser sig Rantzau och tackar för aftonen.
Han är trött och längtar till hvila.
Honom följer Falkenskjold; och Panning drager sig tillbaka till sitt rum.
Endast Brandt stannar kvar.
– Jag måste anlita er gästfrihet, käre vän, säger han småleende.
Min mor och min styffar ha nog redan åkt hem – och jag har hvarken logis eller mynt.
– Mitt hus och min kassa stå alltid till er tjänst, min käre kammarjunkare, svarar Struensee.
Jag skall säga till Karl, att han bäddar åt er i mitt eget sofrum.
– Och ni själf?
– Sofver på soffan i kabinettet!
Det kan jag icke tillåta!
Men Struensee har redan ringt på sin tjänare och gifvit nödiga order.
Nu vänder han sig småleende mot Brandt.
– I detta lilla rike är jag lika enväldigt regerande som kungen af Danmark i sina stater – och jag tål ingen inskränkning i min makt!
– Som hofman är jag van att lyda!
Brandt bugar sig djupt.
Och man lyder gärna en så älskvärd despot.
I synnerhet om man har den äran att räknas till hans vänner!
– Ni har just i dag offentligen aflagt er bekännelse, säger Struensee och räcker honom tacksamt sin hand.
För min del skall jag alltid vara stolt öfver att få räkna er till mina vänner.
– Tack, tack! svarar Brandt, och hans små pepparögon få ett svärmiskt uttryck.
Som sentiment anser jag vänskapen mellan män djupare än kärleken till könet – ehuru jag, som ni vet, ingalunda är någon Plato.
Men i vänskapen finns ingen vällust, som binder – den är mera osjälf- visk, mera upphöjd i det hela taget.
– Måhända!
Men också vänskapen är nog själfvisk i sin grund.
Det som binder vän vid vän, är ju det välbehag de känna i hvarandras sällskap, tack vare öfverensstämmelse i åsikter, intressen och vanor.
– Tror ni då icke, att en vän kan offra sina egna intressen, sin välfärd, ja, sitt lif för en annan?
Men i så fall drifves han af en inre makt att skaffa sig själf den sensation af lycka, som för vissa naturer är oskiljaktigt förbunden med utförandet af goda och ädla gärningar.
Han gör det således för sin egen skull.
– Det tror icke jag! säger Brandt allvarligt, och tillägger småleende:
Jag börjar frukta, att konsistorialrådet har rätt!
Ni är en förskräcklig fritänkare!
– Må vara!
Men i så fall är jag dock ingenting annat, än hvad naturen danat mig till, och man borde icke påbörda mig detta som synd.
Man borde framför allt icke fördöma mig därför, att jag icke vill hyckla.
– Gud bevare mig för att vilja moralisera er!
Jag förstår alltför väl, att man kan bli led af religionen, om man får för mycket af den under uppväxtåren!