Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Nog blir det ett lättvunnet vad, tillade han efter en stund med ett halft cyniskt leende.
-- Ni har ännu för mycken europeisk, eller kanske rättare nordisk idealism i kroppen för att rätt kunna bedöma den här sortens folk. --
-- Jag nästan fruktar för att ni har rätt, svarade jag, -- men så alldeles säkert är det inte.
Något vidare samtal blef det ej om saken.
Det föreföll mig nästan som hade vi båda två känt oss litet skamsne medan vi vandrade genom de kvälltysta gatorna till hotellet, och ingendera tycktes hugad att förlänga sammanvaron utan gingo vi hvar till sitt rum så snart vi kommo fram.
Följande dag lemnade don Luis verkligen San José och jag kände det, då jag efter middagen rökte min ensliga cigarr, som hade straffet för min andel i menniskohandeln redan begynt.
Det var långa aftnar jag sedan tillbragte helt ensam, och många gånger ångrade jag det dumma tilltaget, som beröfvat mig det enda sällskap jag haft.
Så fick jag en vacker dag, ungefär en vecka derefter, ett telegram från don Luis.
"Kom och helsa på oss", lydde det, "tag minst par dagar på er.
Luis".
Han tycktes behöfva sällskap han också.
Jag for redan med första tåg till Cartago och då jag ej hade lust att vänta tills ångspårvagnen gick, skaffade jag mig en häst och red ned till Agua Caliente.
Don Luis hade icke väntat mig föran följande dag då jag kunnat komma ända fram i en bekväm kupé, så att jag tog dem med öfverraskning när jag med ens trädde in i hans rum.
Mariquita satt helt uppkrupen i en stor länstol och läste en bok som tycktes lifligt intressera henne, eftersom hon inte ens såg upp när dörren öpnades.
Don Luis satt och rökte vid det öpna fönstret, med båda fötterna på fönsterkarmen och gungade bakåt med stolen, i en ställning så äkta amerikansk att jag skrattade till.
-- Halloh! ropade han i det han hoppade upp, det var mer än hyggligt af er att komma så snart.
Det här börjar bli litet monotont, skall jag säga, men jag vill inte återvända till San José innan jag vet när båten går från Puntarenas.
Svärmor är inte så ljuflig och hit får hon inte komma.
Mariquita hade också stigit upp.
Hon såg för komisk ut i en modern europeisk drägt, men tyckte synbarligen sjelf att hon var utmärkt lyckad och räckte mig med mycken värdighet handen samt frågade huru jag mådde.
-- Hade jag vetat vänta er ren i dag så hade jag låtit henne kläda om sig, sade don Luis.
Annars får hon då och då kläda sig på europeiskt sätt för att småningom vänja sig att uppträda som en dam.
Mariquita mia, tillade han på spanska, vill du göra oss det nöjet att byta kostym?
Vi tycka båda att du är mycket nättare i Costa Rica drägt. --
Hon rodnade litet och såg kanske en smula förtretad ut, men gick ändå genast.
Jag tog upp hennes bok.
Det var en berättelse från stora verlden i Europa, en öfversättning af en af Ouidas fantastiska historier, just egnad att förvrida hjernan på en liten vildinna som Mariquita.
-- Jag odlar hennes själ, som ni ser, sade don Luis skrattande.
-- Hon är förtjust i sådana der historier och tror naturligtvis hvarenda galenskap de innehålla.
-- Det skulle ni låta bli, svarade jag.
Hon blir alldeles tillräckligt vriden genom den beröring hon kommer att ha med verlden, utan att läsa sådant här.
Se ni till bara att inte äfventyret får en ledsam upplösning. --
-- Basch! skrattade don Luis, i det vi satte oss på balkongen utanför rummet.
-- Ni är allt samma fantast.
Det är inte mera farligt för Mariquita att läsa och drömma om englagoda engelska lösdrifvar-aristokrater och moraliskt förderfvade hertiginnor än för en pojke att önska sig vara Robinson Crusoe.
Det sysselsätter hennes fantasi och ger henne ändå någon aning om huru man lefver och rör sig utanför Costa Rica -- om den nu också blir något vriden.
Jag svarade ingenting, om jag också kände mig långt ifrån öfvertygad.
Men utsigten från vår balkong var mera värd uppmärksamhet än Mariquitas utsigter att bli förvandlad till en civiliserad dam.
Månen har gått upp bakom vulkanen Irazu, hvars väldiga konturer afteckna sig skarpt och klart mot natthimlens upplysta fond.
Nedanför skimra ljusen i Cartago och derifrån sänker sig marken i breda afsatser ända till de heta källorna under oss.
Deras varma vatten sänder upp en tjock hvit dimma, hvilken som en bred strimma af rök följer bäckens slingrande lopp så långt vi kunna se nedåt dalen.
Från orchidékorgarna, som hänga rundt om balkongen, stiger en nästan döfvande stark doft i den svala nattluften upp till oss och nedanför faller ljuset från lampan i ett fönster bjert på två camelia träd, öfversållade båda med praktfulla, lysande röda och hvita blommor.
-- Icke sant, det här är vackert, säger Mariquitas röst helt sakta.
Hon står i den öpna dörren, fullt belyst af lampan inne i rummet, klädd i Costa Rica flickornas klädsamma drägt: en lätt, ljus kjol, en spetsprydd, bländande hvit camison och en mångfärgad, mjuk rebozo vårdslöst kastad öfver axlarna så att endast en del af halsens och armarnas varma bronsfärgade hy är dold.
Hon skrattar inte nu, utan ser med drömmande ögon ut på det sköna landskapet och hennes röst har ett främmande tonfall när hon fortsätter:
-- Jag visste aldrig förut att verlden var så härlig -- det kan nog inte vara mycket vackrare i andra länder än här.
Jag såg noga på henne och frågade mig hvarifrån detta tonfall och dessa tankar kommit, men don Luis fäste ingen uppmärksamhet dervid.
Han komplimenterade henne blott till hennes utseende i den vackra drägten och sade att hon äfven i San Francisco, alltid då de vore hemma, skulle kläda sig på samma sätt om hon ville göra honom ett särskildt nöje.
Och dermed var den flyktiga stämning förjagad, som väckts hos henne af naturens nattliga fägring och vår tysta beundran deraf.
När vi gingo in igen pratade och skrattade hon så fullkomligt på sitt gamla sätt att jag knappast visste om jag sett rätt.
Nästa dag tillbragte vi med en lång ridtur bland bergen, hvarunder Mariquita var liflig som en gnista och glad som en fisk hela tiden; när vi på kvällen kommo tillbaka voro vi för trötta att sitta uppe och prata.
Men när jag morgonen derpå reste, följde mig don Luis till stationen och yttrade dervid bland annat att Mariquita verkligen öfverträffade alla hans förväntningar.
Glad, liflig, läraktig och alltid färdig att foga sig efter hvarje hans önskan, var hon idealet af en följeslagarinna för någon tid.
-- Och dervid, tillade min skeptiske vän, gör hon sig inga illusioner alls vis-à-vis framtiden, utan har fullt klart för sig att dessa festdagar inte komma att vara i evighet.
Sedan såg jag dem icke mera före min afresa från San José, en vecka derefter.
De voro fortfarande kvar i Aqua Caliente, sysselsatta med att studera engelska, det don Luis föresatt sig att lära Mariquita, samt med långa ströftåg ända bort till indianbyarna bland bergen, enligt hvad don Luis skref till mig då han önskade mig en lycklig resa och ett gladt återseende i San Francisco, om inte förr.
Vi träffades emellertid redan i Guatemala.
Jag hade behöft betydligt längre tid för min resa än jag antagit och trodde derför att don Luis längesedan var i San Francisco -- om med eller utan Mariquita visste jag ej.
Ja, så öfvertygad var jag derom att jag inte ens frågade efter honom vid min ankomst till Guatemala City, och då jag under senare delen af resan skaffat mig en smygfeber på halsen, rörde jag mig de första dagarna icke heller ute.
Men tre dagar efter min ankomst skulle en tjurfäktning gå af stapeln, någonting riktigt extra storartadt, och den skulle jag naturligtvis öfvervara.
Det var söndag, strålande klart solsken och massor af folk i rörelse; alla styrande ut mot la plaza de los toros.
En så härligt belägen plats är det nästan syndigt att använda för ett så ömkligt tidsfördrif, dertill är den storartade utsigten öfver bergskedjan med de två väldiga vulkanerna invid La Antigua, den gamla hufvudstaden, alltför vacker.
Men sinnet för naturskönhet är så ytterst litet utveckladt hos söderns folk, åtminstone i bredd med det för djurplågeri, att sådant ej stöter någon, och så har man bygt tjurfäktningsarenan på ett ställe som vore egnadt att omskapas till en lustgård.
Spektaklet var redan börjadt när jag kom fram.
En stackars långhornad tjur, som såg mycket fredlig ut, sökte förgäfves värja sig mot sina plågoandar, los banderilleros, hvilka stucko sina vid, med hulling försedda jernspetsar fastade bandrosetter i hans hud, och los picadores, hvilka från hästryggen oroade honom med sina lansar.
Han begärde nog inte bättre än att slippa ut från arenan, men då han funnit det vara omöjligt och motståndarne blefvo alltmera närgångna, gjorde han en och annan schock emot dem, ehuru utan synnerlig energi.
Publiken blef otålig och uttryckte sitt förakt med hyssjningar och stampningar, hvilka till slut blefvo så högljudda att djuret måste föras bort.
Ty här är man för ekonomisk för att döda hvar tjur som hemtas fram.
Annonserna för tillställningen meddelade att sex tjurar skulle uppträda och bland dem skulle "la espada" utvälja en, den han skulle sticka ned.
Alla de öfriga bara retas och plågas en stund samt föras sedan ut igen.
Kom så N:o 2 fram, ett ståtligt mörkbrunt djur med långa uddhvassa horn, som nog kunde bli farliga för den som ej höll sig på tillbörligt afstånd.
Han mottogs också med allmänna applåder när han lungt och ståtligt marscherade in.
Men så stannade han och blickade helt vänligt på det församlade publikum.
Han var tydligen inte ledsen ett smul.
Och han blef inte ledsen ens när en banderillero steg fram och högg fast tvänne bandprydda jernspetsar i hans nacke; han bara skakade på hufvudet och gick par steg åt sidan.
Det blef ett ännu värre hvisslande än förut, och när såväl banderilleros som picadores förgäfves gjort allt för att reta honom till vrede, steg oväsendet till en otrolig höjd.
Till slut sprang en banderillero, en neger, den djerfvaste och vigaste af allesamman, fram och högg en spets från hvardera sidan i tjurens flanker, och då satte han sig i rörelse.
Men endast för att söka en utgång.
Ursinnigt af smärta och blödande från ett halft dussin ställen, der de granna bandrosetterna hakats fast, rusade det arma, plågade djuret rundt om arenan utan en tanke på anfall.
Folkmassan hvisslade, tjöt och stampade tills man var tvungen att öpna en port och låta det ohjelpligt fredliga kräket slippa ut.
Icke minst högljudda i sina yttringar af förakt voro damerna, af hvilka några tillochmed hvisslade lika bra som hvilken tjufpojke som helst.
I det stora hela föreföllo de mig mycket intressantare att iakttaga än djurplågeriet på arenan, så att jag till en början egnade mycket liten uppmärksamhet åt tjuren N:o 3, en svart raggig best, hela hopen mindre än de två föregående, men hela hopen mera argsint också.
Han kom inrusande i full galopp, stannade ett ögonblick häpen midt i arenan, gaf så till ett ilsket bölande och rusade i nästa ögonblick emot en af banderilleros, hvilken svängde sin rödgula duk emot honom.
Ingen annan af banderilleros än den svarte lyckas fästa sina rosetter i tjurens nacke och äfven han kan blott genom ett väldigt språng öfver skranket undgå närmare beröring med dess horn, medan picadorerne hafva all möda ospard med att hålla sig utom räckvidd vid de anfall besten gång på gång gör mot dem.
Nu är det applåder och bravorop som ljuda, allt lifligare ju mera upphetsadt djuret blir.
Och nekas kan ej att skådespelet är eggande.
Los banderilleros i blå, guldstickade sammetskostymer, med en bjertfärgad, röd eller gul duk i ena handen och ett par fladdrande mångbrokiga bandrosetter i den andra, söka gång på gång närma sig för att fästa rosetterna i tjurens skin.
Picadorerne på sina magra, med grannlåter öfverhängda hästar, galoppera af och till, riktande en lansstöt mot det marterade djuret hvar gång det kommer nära dem.
Och tjuren sjelf, med hängande tunga, ursinnig blick och bloden strömmande ned på hvardera sidan af den väldiga nacken, sparkar upp sanden under ett ihåligt, ilsket bölande, rusar ibland fram mot en eller annan af sina plågoandar och stannar slutligen med fradgande mun i vanmäktigt raseri midt i arenan.
Då kommer la espada fram för att taga del i leken.
Hans drägt är öfvertäckt af guldbroderier, på hufvudet bär han en svart filthatt med uppböjda bretten, i högra handen en lång värja och i den venstra ett bjertrödt kläde.
Han helsar publiken med en högtidlig bugning, men får inte lång tid till ceremonier, ty tjuren har redan fått sigte på honom och besluter ögonblickligt att försöka sin lycka med den nya uppenbarelsen.
En viftning med det röda klädet bringar hans raseri till kokpunkten och han rusar fram i vild fart.
Mannen står orörlig med värjan lyftad tills tjuren är blott ett par fot ifrån honom, då han med en snabb rörelse kastar klädet öfver dess horn -- och stöter miste.
Värjspetsen träffar sjelfva bogbladet och fläcker endast upp djurets hud och kött i ett fotslångt sår, men det är för litet för att hejda honom.
I ett ögonblick ligger den granna espadan kullslagen i sanden och den rasande tjuren stöter gång på gång efter honom med hornen, ehuru utan att träffa, förblindad som han är af duken, hvilken allt hänger öfver hans hufvud.
Det har blifvit tyst bland publiken, som inte låter ett ljud undfalla sig, medan los banderilleros från alla sidor skynda till och söka afleda tjurens uppmärksamhet från hans offer.
Damerna luta sig i högsta spänning fram öfver skranket för att icke förlora någon detalj af skådespelet, hvilket hotar att taga en tragisk vändning.
Det är den svarta banderilleron som räddar situationen.
Han går ända fram till tjuren, rycker klädet af hans hufvud och stöter i samma ögonblick en jernspets djupt in i hans nacke.
Djuret rusar efter honom, men gång på gång viker han vigt och skickligt undan tills han lockat detsamma tillräckligt långt bort, då han med ett språng försvinner öfver skranket.
Jag har hela tiden följt honom med ögonen, medan man ledt den förolyckade espadan bort, beundrande den ytterliga kallblodighet, hvarmed negern gång efter annan låter tjuren komma alldeles inpå sig för att med en enda böjning af den smidiga kroppen och ett steg åt sidan vika undan dess hvassa horn.
När han så springer öfver skranket ser jag omedelbart derinvid ett ansigte, som förut undgått min uppmärksamhet och som nu är helt blekt af den sinnesrörelse som den spännande scenen väckt.
I första ögonblicket fattar jag icke om jag ser rätt eller ej, så långt är egarinnan till det näpna, mörkhyade lilla ansigtet der midt emot från mina tankar, men i det nästa är jag öfvertygad om att det verkligen är Mariquita som sitter der, och don Luis tätt bakom henne.
Genast kan jag dock ej komma ditöfver, ty nu kommer espadan in igen och folkmassan tränger sig så nära till skranket som möjligt för att se om han denna gång skall lyckas bättre.
Det gör han, oaktadt den sinnesrörelse han tydligen är ett rof för.
När tjuren igen rusar emot honom faller det röda klädet på nytt öfver dess horn och värjan sänkes nästan till fästet in bakom dess venstra bog.
Ett ögonblick står djuret orörligt, så faller det tungt till marken -- dödt.
Och folkmassan bryter ut i jubel.
Nu först lyckas det att tränga fram genom hopen, som stimmar af och till i förväntan på nästa akt af skådespelet.
Mariquita upptäcker mig först och nickar redan på afstånd en helsning åt mig.
Och när jag kommer fram blir jag öfverhopad med frågor af såväl henne som don Luis, om huru min resa aflupit, hvarföre jag dröjt så länge o.s.v. o.s.v. -- mycket flera än jag kan besvara på en gång.
Mariquita är klädd helt och hållet på europeiskt sätt, om ock med en liten anstrykning af exentricitet i färgsammansättningarna, en exentricitet, som emellertid passar utsökt till hennes sydländska typ.
Litet blekare är hon äfven än senast, men det klär henne också.
Hon ser med ett ord förfinad och förädlad ut och har förlorat något af det tjufpojkaktiga, som förut utmärkte hvarje hennes blick och hvarje rörelse.
Jag komplimenterar henne till hennes utseende och säger don Luis att han aldrig kunnat hitta på någonting mera klädande och originelt på samma gång än den lilla fruaktiga hatt i orange och rödt som Mariquita bär.
Men han skrattar och försäkrar att den tid redan är förbi då han valde Mariquitas toiletter.
-- Hon har mycket större anlag för vissa sidor af civilisationen än jag någonsin skulle trott, tillägger han på tyska, -- och spelar sin roll alldeles utmärkt.
Mariquita ser smått förtretad ut då hon ej förstår hvad don Luis säger, men klarnar omedelbart upp igen då han fortsätter på engelska:
-- Kom nu med oss härifrån och lemna er hotellmiddag i sitt värde.
Vi bo i ett privat hus och hafva eget hushåll, det
Mariquita sköter för att inte alldeles ledas ihjäl af brist på sysselsättning.
Ni får lära känna henne från en ny sida -- den af värdinna.
Och af det här nöjet har ni väl i alla fall redan fått nog.
Så lemna vi tjurfäktningen och gå, Mariquita skenbarligen alldeles oberörd af de mer eller mindre tydligt beundrande blickar, som riktas på henne.
Endast en gång rodnar hon litet, då vi höra en herre upplysa en annan om "att det är en Costa Ricanska, gift med den der mörklette amerikanaren, som går till venster om henne".
Deras bostad är förtjusande nätt.
Don Luis har packat upp en del af allt det kram af kuriositeter och folkslöjd, han under sin sista resa samlat ihop, och dermed dekorerat deras mottagnings och hvardagsrum på ett mycket originelt och anslående sätt.
På ena långväggen har han draperat en jättestor Nicaraguansk pitahängmatta i brokiga färger och fästat på denna en trofé af indianarbeten, betsel, sporrar, stigbyglar, vapen, fiskredskap och annat -- en hel etnografisk kollektion.
En väldig divan är klädd med ett par ljusbruna vicuna ponchos från Chili och dess dynor med mångbrokiga, skiftande rebozos från Costa Rica och San Salvador, löst knutna öfver dem.
På golfvet stå ett par stora, rödbruna lerkrukor med bizarra ornament, af det slag indianerna i Guatemala tillverka och begagna, fyllda med blommande, doftande grenar af en buskväxt.
Sofrummet ligger der innanför och matsalen utgöres af det täckta galleri, hvilket löper rundt om den lilla, af palmer och orangeträd skuggade trädgården, som i tropikerne hör till hvarje välförsedt hus.
-- Jag kom hit redan två veckor efter er afresa från San José, sade don Luis som svar på min förvånade granskning af rummet, -- och då jag ämnade stanna här ett par månader hyrde jag genast detta hus, samlade allting af möbler det innehöll i dessa par rum och försökte göra det så trefligt för oss som möjligt.
Och nu trifves jag så bra vid detta "dolce far niente"
lif att jag endast med största saknad kommer att lemna det. -- Vore det inte för att jag uttryckligen lofvat Mariquita att föra henne till San Francisco, tillägger han efter en liten paus, -- så gjorde jag slut derpå redan här och läte henne vända om hem -- jag börjar sanningen att säga bli rädd för att till ett godt slut rentaf bli kär i flickan. --
-- Det vore nu väl det minsta, svarade jag, men jag å min sida börjar bli rädd för att vi begingo mera än en dumhet när vi inläto oss på den här historien der nere i San José.
Mariquita hade visst icke der heller mera än ett framtidsperspektiv, men hon visste då åtminstone icke något bättre, hvaremot hon synbarligen redan nu fått ögonen öppnade och kommer att få det i ännu mycket högre grad, och då kan hon heller icke undgå att känna hela bitterheten af sitt öde, när hon en gång anställer jemförelser mellan denna tid och den som kommer, då hon återvändt till Costa Rica. --
-- Nå, så farligt är det nu väl inte, menade don Luis, ehuru med betydligt mindre säkerhet i tonen än förut då vi talat härom.
-- Jag har sörjt för att hon efter återkomsten kan lefva som hon för godt finner, oberoende af novios och sin gemena mor.
Mariquitas inträde afbröt allt vidare meningsutbyte om saken.
Hon hade klädt om sig och såg ännu bättre ut än på förmiddagen i sin drägt af gräddfärgad, ljus surah med endast en stor mörkröd ros vid bröstet och en annan dylik på ena sidan i håret.
Middagen var färdig, sade hon, och så gingo vi till bords.
Det var en utsökt liten middag, med blommor och frukt och tropikernas stora lyx, is, i öfverflöd och värdinnan glad och liflig när hon beskref sina erfarenheter, sedan vi sist träffades i Costa Rica.
Don Luis var på briljant humör också han och hade som vanligt utmärkta cigarrer att bjuda på, då vi efter middagen sutto kvar vid bordet och njöto af vårt kaffe och pratade ända tills det var full skymning.
Men när han blef bortkallad för att taga emot ett besök, kom det nyss förut så lifliga samtalet till ett tvärt slut.
Det var som om Mariquita och jag rakt ingenting haft att säga hvarandra, utan sutto vi tysta och liksom väntande på något, som skulle gifva konversationen ny fart.
-- Kom, sade hon till slut, det finnes stolar der ute i trädgården, der vi sitta bekvämare.
Bordet måste dukas af. --
Stolarna stodo under ett par af orangeträden, hvilkas blommor fyllde den svala aftonluften med en söfvande vällukt.
Mariquita kröp tipp i en stor amerikansk gungstol, i hvilken hon kunde intaga en riktigt bekväm ställning och jag satte mig midt emot.
-- Nu måste jag bedja er om en sak, började hon, -- innan Luis kommer tillbaka.
Han skulle kanske inte tycka om det.
Vill ni vara snäll och inte kalla mig vid namn när andra höra på?
Jag kunde se huru djupt hon rodnade, men innan jag hann svara fortsatte hon:
-- Här tro alla att vi äro gifta och derföre bemöter man mig helt annorlunda än om man visste huru det förhåller sig, och det är så underligt behagligt att bli bemött med aktning af alla man träffar.
Ni förstår ju och blir inte ledsen?
Det sista kom med ett ljud af gråt i rösten.
Stackars liten, tänkte jag, det har kommit snarare än jag trodde.
Men jag sade intet annat än att jag fullkomligt fattade hennes tankegång och lofvade göra som hon önskade.
-- Men ni får inte tala om mina dumma funderingar för Luis.
Jag är rädd för att han inte skulle tycka om att jag bryr min hjerna med sådana tankar, och han är så utomordentligt snäll och vänlig mot mig, ger mig mycket mera än jag önskar och tröttnar aldrig att besvara alla mina frågor.
Jag är ju så dum och okunnig, som ni vet, och förstår inte alltid allt hvad jag ser, hör och läser, och då får han förklara.
Inom mig instämde jag i allo i hennes tro att don Luis mycket litet skulle tycka om att se hvilken utveckling äfventyret tydligen höll på att få, men högt sade jag endast att jag ingalunda skulle meddela honom hvad vi talat om.
Straxt derpå kom han tillbaka och samtalet tog naturligtvis dermed en annan vändning, men när jag sedan steg upp för att gå, sade han sig vilja följa mig tillbaka till hotellet.
Så snart vi kommo ut på gatan frågade han om jag tyckte att Mariquita förändrat sig.
-- Otroligt, svarade jag, -- och uteslutande till sin fördel.
Och då nu isen sålunda var bruten, frågade jag om han verkligen stod fast vid sin föresats att om par månader skicka henne hem igen, tilläggande att jag i hans ställe knappast skulle kunna förmå mig att göra det.
-- Hvad vill ni då jag skall göra? frågade han surmulet.
Jag kan inte behålla henne då jag sjelf inte är riktigt bofast på någon ort, och äfven om jag vore det kunde ju detta förhållande icke fortgå i längden.
Det enda jag kan och vill göra är att skicka henne hem redan efter ett par veckor i Frisco, -- det hon nu framför allt längtar att få se, -- så att hon inte hinner insupa allt för mycken civilisation.
Nu redan har jag all möda att hålla henne tillbaka.
Hon läser allt hvad hon kommer öfver, och det inger henne väl till slut tankar och idéer dem hon vore mycket bättre förutan. --
-- För resten, tillade han efter några ögonblicks tystnad på sitt gamla, lätta sätt, -- tror jag ni inger mig alldeles onödiga farhågor.
Hon talar helt lugnt om den tid då vi skola skiljas och finner det tillsvidare nog helt naturligt och tillbörligt att det så skall gå.
När hon kommer hem igen blir hon den mest efterfikade dam i San José och kommer att tacka sin lycka att hon slapp litet ut. --
Härom hyste nu jag mina välgrundade tvifvelsmål, men då jag icke kunde meddela don Luis hvad
Mariquita nyss förut bedt mig om och inte heller annars kunde göra någonting till saken, teg jag och sökte intala mig att det väl ännu ej vore så illa, isynnerhet om don Luis fullföljde sin afsigt att inte låta vistelsen i San Francisco räcka längre än ett par veckor.
Huru det för öfrigt i sjelfva verket förhöll sig med Mariquitas tankar och känslor kunde jag icke riktigt komma på det klara med.