Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Någon gång kunde han möta henne i en korridor på slottet, då han gick från konungens våning till drottningens eller tvärtom; då tryckte hon sig alltid upp mot väggen och neg och såg på honom med strålande ögon.
Och de växlade några ord.
Icke många, ty väggarna hade öron och han var mån om hennes reputation.
För öfrigt tänkte han icke mycket på henne, upptagen som han var.
Men i afton, då han är vek till sinnes, har det kommit öfver honom en blödsint längtan, och han konstaterar med någon själfironi, att hans hjärta utan tvifvel fäst sig en smula vid den lilla kammarjungfrun, som dyrkar honom.
Han fantiserar om, att ha henne hos sig, som en liten trogen hund, locka henne fram och leka med henne när, han var trött, och smeka henne, när han behöfde, tillgifvenhet – och blicka in i hennes ögon, när han önskade se sig själf idealiserad och förklarad.
Nej, nu måste han småle åt sin inbillning!
Han reser sig upp och lägger bort pipan, makar bränderna till rätta på härden och sjunker åter ned i sin stol.
Han skulle gärna se henne lycklig – men har ingen lust att göra sig själf löjlig.
Ett giftermål skulle vara en oerhörd sottise – och hvad skulle han vinna?
Ingenting som han icke kan taga utan prästens välsignelse, när helst han får lust.
Han vet, att hon är under hans vilja, till trots för hela världen och till trots för Gud.
Men att hon skulle bli hans älskarinna, har verkligen aldrig hittills fallit honom in!
Kanske just därför, att han känner det, som om hon vore helt och hållet i hans makt, värnlöst prisgifven åt hans nycker.
Men det ligger också i hennes väsen någonting oberördt och kyskt; hon sprider en atmosfär af renhet omkring sig.
Dessutom är hon så späd och blek, och den vemodiga blicken under de halfslutna ögonlocken vädjar till alla hans ädlare instinkter.
Han är en fullvuxen man, och hon är ett barn, och det är öfver hela hennes lilla person någonting troskyldigt och rörande, som afväpnar hans lidelse.
Han tänker på denne fattige theologiæ studiosus, som en gång varit hennes hjärtevän med hål på strumporna och talat med henne om Gud efter middagen – hur djupt hans lifsåskådning genom- trängt henne!
Den blef ett med den första kärleken, som då fyllde hennes hjärta, därför lefver teologen efter döden i hennes minne, och är själen i hennes religion.
Hvar gång hon tänker på Gud, tänker hon också på honom, som gaf henne sin tro.
Så innerlig och stark och svärmisk blef hennes religiösa känsla kanske just därför, att den var hennes sinnens morgondröm.
– Och om en annan väckte dem nu?
Hon skulle kämpa emot i vånda och själfförebråelse, tills hon förstod att hon älskade – och sedan skulle den mannen betyda mera för henne än den salige teologen och alla hans dogmer.
Måhända har kampen redan begynt?
Hon är lidande och sorgsen, hon liknar en ung nunna.
Men när hon ser honom, lyser hon upp, och hennes ögon får ett uttryck, som om hon glömde sitt klosterlöfte.
Dörren öppnas sakta, en smärt skugga skymtar i halfdunklet och viker häftigt tillbaka; men han ropar:
– Esther!
Hon kommer in, men ser helt förskrämd ut, där hon står framför honom och niger och ursäktar sig:
– Förlåt mig, herr etatsråd – jag trodde att ni var ute – – och jag hade en del att ställa i ordning – –
– Men mitt kära barn – säger han, småleende – hvarför är du så högtidlig?
– Jag blef rädd – hennes röst är andfådd, som om hjärtat ännu bultade hårdt.
– Är du rädd för mig?
Nej, men jag visste ju icke, att etatsrådet var hemma.
– Tag nu en stol och skjut fram till elden och sätt dig, tills du blir lugn.
Hon utför allt just som han föreskrifvit det, sätter sig, lätt som en liten fågel, på yttersta kanten af stolen och tiger.
– Nej, kom närmare, Esther.
Jag vill gärna tala med dig en stund.
Har du tid att stanna?
– Ja – säger hon, förvånad, i det hon mekaniskt efterkommer hans befallning.
– Men – men etatsrådet skall ju bort?
– Om du stannar hos mig, går jag icke bort.
Hon kryper några tum längre upp i stolen, men hennes min är ännu tvekande:
– De, som gladt sig åt att få se er, komma nog att sakna er mycket.
– Nej då.
De bry sig icke ett grand om mig.
– Det vore underligt.
Men det är nog icke så, som ni säger.
– Hvarför kan ni icke tro människorna om godt?
– Jag har sällan haft anledning till det – Men dig tror jag om allt godt, Esther.
Hennes ansikte lyser upp, men så blir hon åter allvarsam, sitter en stund och stirrar fundersamt in i elden, säger så plötsligt:
– Nej, ni skall icke tro mig om godt – det förtjänar jag visst icke.
Tonfallet är vemodigt, och orden tyckas vara resultat af en grundlig själfpröfning.
Han småler och tar hennes hand, som ligger och glänser i hennes sköte.
– Håller du af mig en smula? frågar han, med rösten vek.
– Ja – då – men jag skulle vilja visa det – på ett bättre sätt – –
– Hur har du tänkt dig det?
– Jo – säger hon efter att ha funderat en stund – jag skulle önska, att jag kunde – gå alla ärenden åt er – hålla allting i ordning – alltid veta hvad ni tycker om – – och alltid tänka på er – – och – –
– Var det någonting mera?
– Ja – men det törs jag icke säga.
– Å, var inte blyg nu!
– Jo, jag skulle så gärna – – jag skulle bli så lycklig, om – om etatsrådet någon gång hade tid att tala med mig om Gud!
Det kommer öfver honom en nästan andaktsfull rörelse, och hans ögon tåras.
Han känner det, som om en jungfruligt ren själ blottat sig för honom i dessa ord.
Allt hvad hon hittills känt djupast, varmast och starkast har för henne rymts i ett samtal om Gud – med de orden har hon lagt minnet om sin första kärlek för hans fötter.
– Jag tycker, det är så länge sedan någon talade med mig om Gud – fortsätter hon, stirrande in i elden.
– Att höra predikningar i kyrkan, gör nog godt – men det är icke detsamma – det värmer icke hjärtat på samma sätt – –
– Jag vill gärna uppfylla alla dina önskningar, barn, men – sanningen att säga – om Gud vet jag icke mycket.
– Det var eget!
– Nu ser hon undrande, upp mot honom.
– Etatsrådet, som är så lärd – och så god!
Lidelsen börjar hetta hans blod.
Det värker i hjärtetrakten, och det är som om ångor hvirflade rundt i hans hufvud.
Han böjer sig ned emot henne, och hans ögon tindra:
– Nej, du, jag är icke god – men jag håller dig så kär, att jag, för din skull, ville vara god mot hela världen.
Han drager sakta i hennes hand, som lydigt ger efter; hela hennes kropp fogar sig efter hans vilja.
Hon glider ned från stolen, hon faller på golfvet och kryper fram till hans fötter.
Hennes ansikte är genomskinligt blekt som alabaster, de tunga ögonlocken äro sänkta.
Eldskenet bakifrån förgyller de mjuka ytterlinierna af hennes gestalt och brinner i håret öfver hennes hjässa.
Han andas djupt; en het blodvåg sköljer genom hans ådror och fyller hjärtat med en förnimmelse af dallrande solsken.
Alla tankar jubla inom honom som yrvakna näktergalar:
Hon är min, min!
I nästa nu skall han slå sin arm om hennes lif, trycka henne tätt intill sig, gömma henne vid sitt bröst – –
Och hvad sedan?
Reflexionen tränger sig okallad fram, och ruset viker.
Tankarna jubla icke längre; de kvida.
Sedan?
En här af bakrusförnimmelser och själfförebråelser – – och så trötthet, tomhet eller leda.
Han vill icke byta denna hjärtats sommardröm mot den krassa verkligheten efteråt!
Nu står allt i zenith, nu tror han så visst att han aldrig älskat förr än i dag!
Det han känt för de andra – damerna – tål icke att jämföras med den underbara lidelse, en liten kammarjungfru väckt till lif inom honom.
Än röd som blod och eld, än hvit som snö – skiftande mellan ytterligheter – än ynglingens kärlek till sin brud, än faderns till sitt barn – är denna känsla rikare, starkare, vekare än allt hvad hans hjärta hittills erfarit.
Han vill icke draga ner den – i plan med allt det andra.
Hennes skönhet är så nära förbunden med hennes oskuld, att han vore en vandal, om han lade händer på den!
Så rörande vacker, som hon är nu, då hon ännu är barn, blir hon aldrig om han grumlar hennes själ!
Han vet, att han håller hennes öde helt och hållet i sina händer.
Det ligger i hans viljas makt att skapa en kvinna af detta barn.
Han skall blott kyssa henne en enda gång och sedan låta henne gå.
– Se på mig, Esther! säger han sakta.
Och då hon lyfter sitt ansikte, inramar han det varligt mellan båda sina händer och låter sina blickar sjunka in i hennes ögons mörka djup:
– Jag har dig så kär, Esther.
Det blixtrar till på djupet, och dragen få ljus af bäfvande lycka.
– Jag har dig så kär – därför skall du gå nu!
Glansen slocknar öfver hennes drag, men hon reser sig strax och går mot dörren, framåtböjd, som om hon blygdes eller tyngdes af en sorg.
– Men kyss mig innan du går.
Som en sömngångerska kommer hon emot honom, med blicken sänkt, böjer sig öfver honom och berör hans mun så lätt som en fläkt med sina läppar.
Då mister han herraväldet öfver sig själf, svindlar och sträcker sina armar mot henne, drager henne ned på sina knän, böjer henne bakåt och kysser hennes ögon, som sluta sig vid beröringen af hans läppar.
Och så trycker han lidelsens röda insegel på hennes mun.
Sedan lägger han hennes hufvud till ro mot sin arm och ser på henne med ett lyckligt och segerstolt småleende.
Hennes ansikte är blekt som dödens, under de slutna ögonlocken sippra tårarna fram och rinna vidare ut öfver ögonvinklarna.
Den späda barmen höjes och sänkes häftigt vid hennes flämtande andedrag, tårarna rinna ymnigare och ymnigare, men icke ens ett kvidande förnimmes.
Då hugger ångern sin knif i hans kött.
– Esther! hviskar han.
Långsamt slår hon ögonen upp och ser på honom med en blick af lidelsefull hängifvenhet och brännande smärta.
– Jag blygs – hviskar hon, skälfvande.
– Detta är synd!
– Då är synden min!
Och jag skall bära den lika lätt, som jag nu bär dig.
Han reser sig upp och lyfter henne, som ett barn.
Hon hvilar orörlig, med hufvudet mot hans arm.
Eldskenet faller öfver hennes hår; det brinner som en lidelsens törnekrona på hennes hjässa.
(9 Febr. 1770.)
Jag känner på mig att solen skiner!
Min kropp är en osviklig väderleksprofet, tack vare de många metallhaltiga piller ni ger mig!
Kristian VII sträcker sig lättjefullt och gäspar i den breda hvita kungssängen, omgifven af tjocka sidengardiner som nå upp till sänghimmeln, ofvanpå hvilken en gyllene krona hvilar.
Det är redan ett stycke lidet på förmiddagen, men H.
M:t låter icke regeringsbestyren inverka störande på sina vanor, utan behagar i nåder ge sig god tid.
Etatsrådet
Struensee står vid sängfoten och bugar sig:
M:t befinner sig då förmodligen i högönsklig välmåga.
– Högönsklig!
Stark som Herkules!
I dag skulle jag verkligen ha lust att regera!
– Folket önskar ingenting högre.
Och enväldet lägger makten i E. M:ts händer.
– Men traditionen lägger makten hos perukerna – här behöfves sopas för att få enväldet rent – och Herkules står i stallet, men har ingen kvast.
Kan ni skaffa mig en kvast?
– Tre om E.
M:t befaller – och närhelst E.
M:t i nåder behagar sätta dem i rörelse.
– Javisst – Kungens uppsyn är en smula maliciös – grefve Rantzau och Don Quichotte och en tredje – jag vill minnas att det var etatsrådet von Berger?
Struensee känner udden, men hans min förråder icke att den träffat.
– Nej, E.
M:t, den tredje är professor Berger – stadsaccoucheuren.
– Nu skrattar kungen och hans ögon glittra af förnöjelse – i så fall behöfver man icke frukta för missfall.
– Har ni varit hos drottningen i dag?
– Nej, icke ännu.
Hennes Majestät torde näppeligen vara uppstigen!
– Slika småsaker generar väl icke en läkare!
– Icke när det gäller en sjuk – –
– Nå, drottningen är ju sjuk – och ni behagar henne.
På min heder – om jag vore som ni, skulle jag försöka min lycka!
M:t gycklar suveränt – säger Struensee och mönstrar uppmärksamt kungens ansikte, som tecknar sig mot det hvita örngåttet, illfundigt leende, likt en vanartad pojkes.
– Endast en konung kan ostraffadt tillåta sig ett sådant skämt –
– Det är icke något skämt! försäkrar kungen lifligt, animerad af sin paradox.
– På min heder – om jag vore drottning och hade en gemål, som illa uppfyllde sina äktenskapliga förpliktelser och aldrig visade mig ringaste hänsyn – så skulle jag icke få ro, innan jag krönt honom med ett par försvarliga horn!
Se på min kära kusin i Ryssland – hon är, minsann, en dam, som alltid hållit på sin oförkränkbara rätt att söka tillfredsställelse utomhus med samma suveräna frihet, som hennes salig gemål – – hvilken för resten, efter hvad jag hört berättas – och jag tror det gärna – drog en lättnadens suck, då han först erfor, att han fått en ställföreträdare!
M:ts jargon är en blandning af allvar och ironi, fragment af fakta och sanningar ställda på hufvudet – lönlöst att söka efter en röd tråd i detta kaos.
Struensee har för länge sedan tagit sitt parti, utgår numera alltid ifrån, att H.
M:t icke har någon mening, som icke under inflytande af en stark eller listig vilja kan slå öfver i den stick motsatta.
– Men detta ämne är ömtåligt; bäst att låta det falla.
M:t eljes några befallningar beträffande dagens program? frågar Struensee, i det han bugar sig till afsked.
– Nej – har ni kanske något att föreslå?
– Det är ett klingande slädföre – möjligen kunde det förströ E.
M:t att åka en stund utanför stadsportarna?
Idén är icke ny – säger kungen och rycker på axlarna under sidentäcket – men låt gå.
Ställ om att slädarna stå för dörren klockan två och fråga drottningen, om hon vill med.
– Det skall ske som E. M:t befaller.
– Ett stycke utanför Nörreport ligger Solitude – E.
M:t har en gång uttryckt sin önskan att besöka inokulations-stiftelsen, som E.
M:t skänkt medel till – – ?
Det lilla fågelfysionomiet på örngåttet får ett förskrämdt uttryck, och en mager hand arbetar sig upp under täcket för att göra en afvisande rörelse:
– Nej, för Guds skull, icke i dag! protesterar Majestätet energiskt.
– Ni har själf sagt mig, att man skulle kunna bli smittad vid ett besök i koppanstalten – och jag ber er tänka på drottningens vackra hy!
En annan gång när vi äro ensamma ute – –
– Inokulationerna ha icke börjat ännu.
Jag ber E.
M:t vara öfvertygad om, att jag aldrig skall föreslå någonting som medför ringaste fara för E.
M:ts dyrbara person.
– Nå – jag har ingenting emot att vi taga vägen där förbi – men inomhus vill jag icke gå – och Jensenius får icke komma ut.
– Går ni till drottningen nu?
Jag är befalld att föreläsa för Hennes Majestät.
– Hälsa henne.
Och var så älskvärd mot henne, som jag – tyvärr! – aldrig mer kan bli!
Ni ha båda min välsignelse!
I det lilla kabinettet utanför sitt sofgemak roar sig drottning
Karoline Mathilde ensam med sin son.
För att fritt kunna hängifva sig åt nöjet, har hon aflägsnat sin uppvaktning.
Hon har pyntat ut den lille i hans bästa kläder och leker med honom som med en docka.
Det hvilar ett uttryck af barnslig förnöjelse öfver hennes drag.
Nu skall han gå!
Danmarks kronprins får lära sig stå på sina egna ben!
Gamla pojken redan, fyllda två år!
Hon sätter honom vid en stol, och han klamrar sig ängsligt fast vid dess karm.
Själf kastar hon sig framstupa på golfvet ett stycke därifrån, med armarna framåtsträckta:
– Kom, lille Fritz!
Kom till mamma!
Men han vågar icke lämna sitt stöd.
Han stirrar och stirrar med runda ögon, han har nog lust att komma, men törs icke ge sig af; afståndet tycks honom alltför stort, ovan som han är att lita på sig själf och osäker på sina svaga ben.
Hon kryper på sina knän ett stycke närmare och lockar ånyo, med armarna framåtsträckta:
– Kom, min baby!
Det rycker i armar och ben, som om det droge upp till S:t Veitsdans, och han låter sig falla ner på golfvet, där han blir liggande en stund och stirrar häpen.
Sedan glider ett matt leende öfver hans bleka ansikte, och han börjar krafla sig långsamt framåt.
Det går för sakta, hennes moderskänslor äro heta, och det kommer plötsligt öfver henne en vild längtan att sluta honom i sin famn och känna hans lilla kropp mot sitt bröst.
Hon reser sig, lyfter honom jublande i sina armar och kysser honom, så varmt, att han blir rädd och börjar gallskrika, sprattlande med armar och ben.
Förhangäfvesvaggarhonochvyssjarhonom; skriker värre och värre.
Då blir hon otålig och rycker häftigt i klocksträngen, så att sköterskan störtar in.
Samtidigt öppnas dubbeldörren till de yttre gemaken, och tjänstgörande kammarjunkaren anmäler etatsrådet Struensee.
Hennes min ljusnar, otåligheten försvinner, men rodnaden dröjer kvar.
Hon går honom ifrigt till mötes och räcker honom nådigt sin hand.
Hennes hy har hälsans genomskinliga klarhet, och de stora blå ögonen glänsa.
Hon är klädd i en löst sittande morgondräkt, och det gyllenhvita håret, som ännu icke blifvit friseradt och pudradt, faller mjukt ned öfver hennes fylligt hvita hals.
– Jag lekte med min son – säger hon småleende.
– Det är en nyttig och angenäm förströelse – svarar han, beskyddande, i det han vördsamt kysser hennes hand.
– Jag behöfver icke spörja, om E.
M:t befinner sig väl – tillägger han och mönstrar henne ogeneradt från hjässan till fotabjället – kindernas färg och ögonens glans säga det tydligare än ord.
– Åja – hennes blick blir plötsligt något svårmodig – min hälsa är förbättrad, jag kan icke klaga.
Likväl är jag ännu ofta tungsint – dygnet har många timmar – kroppsrörelser och nöjen kunna icke fylla dem alla.
Mitt lif är – tack vare er – mycket drägligare än jag nyligen vågat drömma – men ännu tycks det mig ofta meningslöst och tomt.
– Allt kan icke komma med ens! tröstar han.
– Och E.
M:t har sitt barn.
– Det är icke nog! – lidelsen blixtrar till i hennes ögon.
– Ibland tycks det mig nästan, som om jag icke hade ringaste sentiment för barnet – klent och kinkigt som det är.
– Kinkigheten kommer sig af medfödd svaghet och kan motarbetas.
Boken, som jag håller på att läsa, innehåller många beaktansvärda synpunkter i detta ämne och skall slutligen öfvertyga E.
M:t om fördelarna af ett mindre förvekligande uppfostringssätt.
– Och ändå – fortsätter hon i sin egen tankegång – om jag miste barnet, skulle jag icke kunna lefva.
– Tror ni det är någon fara för kronprinsens hälsa?
– Icke för närvarande, så vidt jag förstår.
Men döden lurar ju på alla.
Och kopporna heter barnens mordängel.
Jag hoppas därför, att E.
M:t – en gång då jag haft lyckan att vinna E.
M:ts hela tillit – skall tillåta mig verkställa inokulationen, som jag ofta haft den äran tillstyrka.
Hon svarar icke utan vänder sig om och går fram till fönstret, intager sin plats, halfliggande på kanapén med vänstra armbågen stödd mot en kudde och hufvudet lutadt mot handen.
Detta betyder, att han skall börja sin föreläsning.
Han sätter sig på en taburett, bläddrar i boken – Rousseaus Emile – gör en kort resumé af innehållet i de sidor, han läst föregående dag, och fortsätter där han slutat.
Medan han läser följa hennes blickar hvar skiftning af hans minspel, men hon fattar ingenting af ordens mening, de bli icke till annat än olika tonfall af hans röst, som bilda ett dämpadt ackompagnement till hennes egna fladdrande tankar.
Hon vågar icke, vågar icke lämna sitt barn i hans händer!
Ingen kan veta någonting om utgången af ett experiment, sådant som detta – att bringa smittan till en farlig sjukdom in i ett barns blod.
Om det misslyckas skall hon aldrig förlåta sig själf!
Men om hon nu hindrar det, och om barnet sedan rycks bort af den härjande mordängeln, skall hon alltid förebrå sig själf, att hon icke lyssnat till hans råd.
Hittills har det ju endast bringat henne lycka, att följa hans råd.
Han är en man med stora kunskaper och mycken skicklighet, och hon kan icke tvifla på, att han skulle uppbjuda alla läkekonstens resurser till det yttersta för att åstadkomma ett lyckligt utfall.
Spänningen och oron försvinna så småningom, hennes ögon få ett uttryck af oinskränkt förtroende, och ett svärmiskt leende lyser upp hennes drag.
Så trygg och lugn han sitter där på taburetten – så klok han ser ut – och så stark!
Hvad tänker han månne om sin drottning?
Hans väsen har på sista tiden fått en anstrykning af höfvisk förtrolighet, som icke kan väcka hennes misshag, då den alltid håller sig grannlaga inom gränsen för det passande, fast den någon gång öfverspringer en eller annan af etikettens skrankor.
Men därtill har hon själfuppmuntrat honom genom sitt föredöme.
För egen del bekymrar hon sig icke om formerna, och hvad de andra hofmännen ha för tankar, är henne likgiltigt.
Om hon finner behag i umgänge med en människa, tänker hon icke ålägga sig själf att försaka hans sällskap.
Hon skulle vilja ropa ut för hela hofvet, att hon hedrar denne man med sin synnerliga nåd!
Därför utmärker hon honom offentligen, befaller honom till alla större festligheter vid hofvet och visar på alla sätt, att hon föredrager hans sällskap framför de andras, marionetternas, hvilkas inlärda rörelser och tal tråka ut henne, medan han däremot alltid har någonting intresserande att berätta.
Han tycks henne vara den första människa, hon mött sedan hon kom till sitt nya fädernesland.
Icke ens fru Plessen, som hon dock hållit innerligt af, hade ingifvit henne så mycket förtroende som denne man; den stränga gamla frun var för mycket af en principdocka, och hennes principer hade icke fört lycka med sig.
Hon var för gammal att förstå ett ungdomligt sinnes rörelser – allt detta, som måste bekämpas, men som man aldrig blir kvitt – denna heta längtan, som lefver sitt ljusskygga lif också i en ung drottnings drömmar – han däremot förstår allt, och hon känner hans varma, mänskliga deltagande i luften omkring sig – det ligger i hans höfviska sätt och väsen, han ser allt som kämpar och bränner inom henne – och om han icke hölles tillbaka af vördnaden för sin drottning, skulle han stryka med sin hand öfver hennes panna och hviska i hennes öra:
– Hon föreställer sig detta så lifligt, som om hans medlidsamma hand i detta ögonblick verkligen hvilat på hennes panna.
Men han läser och läser och ser icke upp från boken, bifogar icke några utläggningar eller anmärkningar till texten, hvilket han eljes alltid har för vana.
Måhända är han sårad, därför att hon icke svarade på hans sista ord, måhända har han uppfattat hennes tystnad som brist på tillit?
– Knappt har detta fallit henne in, förr än hon afbryter föreläsningen.
– Jag tackar er – det kan vara nog för i dag.
Jag har för resten ingenting hört, – mina tankar ha varit på annat håll.
– Jag sårade er väl icke nyss?
– Nej, E. M:t – svarar han dämpadt vemodigt.
– Medvetandet om, att jag icke ännu lyckats vinna E.
M:ts förtroende, kan göra mig nedstämd, men icke sårad.
– Ingen äger min tillit i så hög grad som Ni.
Har jag icke gifvit er mångfaldiga bevis därpå?
Jo, E. M:t.
Men när det gäller ett föremål, som är dyrbart för E.
M:ts hjärta, räcker icke förtroendet längre.
– Jo, jo! försäkrar hon ifrigt.
– Men det är svårt att fatta ett beslut, när det gäller lif eller död.
Jag skulle icke kunna lefva utan min son.
– Jag vet det, E.
Det är därför jag efter moget öfvervägande vågat föreslå inokulationen.
Jag tror nämligen att faran är större, om man underlåter den.
Och jag ber E.
M:t vara förvissad om, att jag vidhåller mitt förslag uteslutande af den varmaste omtanke och ömhet för E.
M:ts höga person.
För mig vore det lugnare att lägga armarna i kors och afvakta, hvad som skall komma – ty om jag misslyckas, om kronprinsen dör som följd af inokulationen, skall folket stena mig.
– Det är sant – säger hon sakta, och hennes stämma darrar.
– Ni vågar ert lif.
Jag vet att det är af omtanke för mig – jag känner att ni vill mig väl och är min vän.
– Ja, E. M:t – och det finnes intet begrepp som jag har större vördnad för – ingenting som som jag anser heligare, än vänskapen.
– Mellan män och jämlikar, javäl!
Men en drottning har inga jämlikar – och hon är kvinna.
– Hvad mer? – invänder han ifrigt.
– Det är hvar undersåtes plikt att älska sin drottning.
Därmed är icke sagdt, att han icke också kan hysa vänskapskänslor för henne – ty vänskap utesluter hvarken vördnad eller aktning.
Förhållandet mellan en god husbonde och en trogen tjänare har ofta en vänskaplig karakter, hvarför skulle då icke vänskap kunna existera mellan en kunglig person och en undersåte, som hon hedrar med sin tillit?
– Har han vett och medfödd finkänslighet, skall han därför aldrig brista i skyldig vördnad för majestätet, utan tvärtom kunna tjäna henne så mycket bättre.
Och äfven en drottning är alltid så mycket kvinna, att hon har behof af en människa, som hon kan anförtro sina hemliga tankar och känslor.
Medan han talat, har hon lutat hufvudet tillbaka och slutit ögonen som om dragen badat i sol.
Nu ser hon upp och tyckes rörd.