Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru Lag-Utskottets Betänkande N.o 71. 7 nu möjligheten att, genom dylike tillställningar, åtkomma andras egendom ej kunde helt och hållet utestängas, borde dock tillfällena dertill inskränkas, hvilket åsyftades genom ofvan intagne förslag, till stöd hvarföre äfven åberopades de motiver Lag-Comitén anfört; hvarjemte Motionairen upplyst, att i flere
Europeiske länder den Lag är antagen, alt muntligt testamente gäller en-i dast i de fall, då testator,efter dess upprättande, icke varit i tillfälle att detsamma skriftligen författa.
Hvad sålunda är vordet anfördt, har Utskottet öfverväga!; och som erfarenheten visat, att rättigheten att muntligen göra testamente, sådan den i nu gällande
Lag är stadgad, ej sällan haft den följd, att tillfällige yttranden, som under samtal och utan bestämdt tillkännagifvande af stadgadt uppsåt,' kommit att af någon fällas, äro vordne ansedde såsom hans yttersta vilja och blifvit föremål för tvist, hvars utgång ofta helt och hållet hvilat på de personers samvetsgrannhet, minne och urskiljning, som desse yttranden åhört och blifvit kallade att derom vittna; så, ehuru tillåtelsen att muntligen förordna om sin qvarlåtenskap ej bör vara alldeles betagen, synes dock ett billigt afseende på laglige arfvingars rätt, och angelägenheten att göra öfvertygelsen om testamentsgifvarens verkliga yilja och mening *å 8 Lag Utskottets Betänkande N:o 71. litet som möjligt beroende af andras omdöme, fordra, alt berörde tillåielse ej sträckes längre, än behofvet kräfver
Ett sådant behof anser Utskottet ej vara för handen, utan då någon är stadd i så svår sjukdom eller annan farlighet, att han saknar förmåga och tillfälle att skriftligt testamente upprätta.
Öfvervinner han sjukdomen eller räddas han ur fa* rån, och kommer han sedan i den belägenhet, att han kan skrifteligen författa eller låta författa hvad han förut muntligen yt« trat, såsom sin yttersta vilja, men ändock sådant underlåter; så må hans vilja skäligen anses vara förändrad eller åtminstone ej haf. va varit stadgad och allvarlig.
Det är på dessa skäl, som Utskottet finner sig befogadt i så måtto understödja Herr Grundelstjernas Motion, att Utskottet föreslår, det matte 1 §. i 16 Cap.
Ärfda-Balken, sådan den, enligt Kongl.
Förordningen den 27 April 1810, nu lyder, varda ändrad och erhålla följande redaction:
Vill någor, man eller qvinna, göra testamente; upprätte thet skrifteliga, med eller utan vilkor; varde ock testamentet bestyrkt af tvänne vittnen, sorn skola pä en gäng när vara och therä teckna skrifteligt intyg, att thet testamente tä var gjordt med sundt och fullt förstånd och af fri vilja; stände eck honom fritt, att låta vittnen veta thess Lag-Utskottets Betänkande N:o 71. g innehåll, eller ej.
Äro ej vittnen att tillgå, och finnes testamentet med egen hand vara skrif vet och underskrifva ; lige ock thet laga kraft, ther ej styrkt varder, att testämentsgifvaren efter then tiden, haft lägenhet att vittnen anskaffa.
Råkar någor i svår sjukdom eller fara, håfve tå våld, att, i vittnens närvaro, testamente munteliga göra; och galle thet, ther the vittnen intyga, att han, med sundt förstånd och af fri vilja, förklarat sig hafva thet testamente gjort.
Bortgifver någon fast egendom, ege ej makt om vilkor en för thes jörvaltning sträcka förordnandet längre, än till förste emottagarens
Och thes makas lifstid, eller om eganderätten vidare, än till utnämnande af testaments- eller gåfvotagarens nästa efterträdare, uti hvilken sistnämndes hand fastigheten ikläder sig egenskap af arfvejord, hvarmed i allt fall efter allmän
Lag förhälles.
Ej eller må i andra afhandlingar och eonrracter örn fast egendom sådane vilkor inflyta, hvarigenom förvaltnings■ och eganderätten för en framtid vidare inskränke s, än nu säg dt är; men angående städja och arrende galle, hvad derom serskildt stadgadt är.
Stockholm den 17 Junii 1829. io Lag-Utskoltets Betänkande N'o 72 N:0 72, Ankom till Exp.-Utsk. d. 7 Julli 1829, Betänkande öfver Riksdagsfullmägtigen Herr E. IV. Montans Motion om utsträckande af testament sfri heten för Städer nes innevånare och Presteståndet, till likhet med den, som efter Landsrätt eger rum.
Vällofl- Borgare-Ståndet liar till Lag.Utskottets utlåtande öfverlemnat ett af Riksdags» fullmägtigen Herr E. W. Montan till Ståndet afgifvet Memorial, hvaruti är anfördt, att, ehuru under godkännande och åberopande af den allmänna grundsatts, alt lika rättigheter tillkomma alla, på landet eller i stad boende, medborgare, 5 §• i 17 Cap.
Arfda Balken blifvit, genom Kongl.
Förordningen och Förklaringen den ig Augusti 1762, i så måtto ändrad, att Stadsinvånaren är, i allmänhet, berättigad att, på sätt 4 §. i nyssberörde Capitel, efter landsrätt medgifver, till skyld eller oskyld bortgifva och testamentera all aflinge jord samt ärfda och förvärfda lösören; så hade dock den förut stadgade inskränkningen i dispositionsfriheten efter stadsrätt förbi i f vi t oförändrad derutinnan, att) der bröstarfvingar efterlefva, Lag-Utskoltets Betänkande N'o 7?.
11 man icke eger i testamente gifva mer än Bjettedelen af sin egendom.
Denna inskränkning vore, efter Motionairens tanka, ej grundad pä rättvisa och billighet.
Dä Lagstiftaren, beträffande testamentsrätten i det fall, att barn lefva, å ena sidan, för landet stadgat , att för de omyndige skall afsättas hvad.
Domaren för deras föda och uppfostran pröfvar nödigt, hvilket stadgande äfven vore för ändamålet tillräckligt, men deremot, på den andra, utan afseende derå, huruvida barn äro myndige eller ej, förbjudit, att efter stadsrätt testamentera mera en sjette delen af hvad man eger, syntes han hafva godtyckligt hos landtmannen antagit en större ömhet för afkomlingar, än hos stadsbon.
Om hundraårig erfarenhet icke ådagalagt behofvet af inskränkning i den landtbon tillerkände dispositionsrätt, så funnes ej eller något skäl, hvarföre man icke åt den frie medborgaren i staden kunde förunna en lika frihet, den han ej eller nu saknade öfver den egendom han å landet innehar.
Detta tycktes vara af det constitutionela samhällsförhållandet påkalladt.
Fastän det för stadsbon miste vara ett lika kärt behof, som för landtbon, att dela jemn t emellan sina barn; så vöre likväl deri förre, genom sin begränsade testamentsrätt, uturståndsatt, att, i händelse af sitt tidigare frånfälle^ till de yngre lemna en, mot- den uppfostran de äldre njutit, någorlunda svarande ersättning'.
Ej eller kun-» 12 Lag-Utskottets Betänkande N:ö 72. de vid dödsfall i stad, såsom vid dödsfall å landet, egendomen, genom inbördes testamente, sammanhållas i den efterlefvande makans hand, hvilket dock ofta vöre desto mera nödigt, som en mindre förmögenhet, splittrad emelian många barn, är af föga värde, men deremot tillsamrnanshållen utgör medel för allas välfärd.
E-rfarenheten hade ock visat, att en vårdad uppfostran samt vana vid arbete och ordning oftare bildat nyttiga medborgare än en tidig arftägt, som ej sällan beredt motsattsen.
— Af sådane anledningar funne sig Motionairen uppmanad att föreslå, det Kongl. Förordningen den 19 Aug. 2762 måtte, genom en lagförklaring, sålunda rättas, att testamentsrätten för Städernes innevånare och Presteständet bestämmes i likhet med hvad ejler Landsrätt finnes i 4 :de §. 17 Cap. ÄrfdaJialken förordnadt; samt att derjemte, i händelse af detta förslags ogillande, hemställa, om icke åtminstone testamentsrätten för makar, som lyda under stadsrätt, bör utsträckas så vida, att de, fast än barn lefva, ma ega, att, genom inbördes testamente, till hvarannan disponera all deras gemensamma egendom; i afseende hvarå Motionairen väl ansåge det förtjena begrundande, om icke enka, som träder i nytt gifte, må förklaras förlustig den henne sålunda gifna förvaltningsfriheten öfver mannens giftorätt, den der i dylikt fall borde emellan barnen såsom arf skiftas; men då ett sådant stadgande, i afseende på landsrätt, Lag-Utskottets Betänkande N'.o t/q.
13 kunnat utan menlig påföljd umbäras, syntes det ej eller efter stadsrätt vara af nöden.
Utskottet, som tagit detta i öfvervägande, liar inhemtat, huruledes, sedan stiftarne af 1734 års
Lag, i stället att till enhet bringa de (ill anda och ursprung skiljaktiga grundsattser för testamentsrätt, som förut egde rum, utur de serskilda Lagstiftningarne för Land och Stad upptagit och i det närmaste bibehållit de olika föreskrifter, sorn ditintills varit gällande, olägenheterna af denna skilnad och orättvisan deraf, att den ene medborgaren, efter Landsrätt, egde bortgifva och testamentera all aflinge-jord samt ärfda eller förvärfda lösören till skyld eller oskyld, men den andre deremot, efter Stadsrätt, icke mer, än dels hvar sjette peuning och dels hälften af ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt, efter hand blifvit allt mer och mer synlige och känbare.
I anledning deraf, och enär det fanns vara med naturlig billighet och en fri medborgares rätt öfverensstämmande att ega en ovilkorlig förvaltning öfver det gods man sig lofligen förvärfvat,’ meddelade Kongl. Maj:t, uppå Rikets Ständers underdåniga tillstyrkande, genom Kongl. Förordningen den 19 Aug. 1762, den förklaring öfver 5 §. i 17 Cap.
Arfda-Balken om testamenten i Staderne, att det, efter Stadsrätt, skulle vara Lag samma, som i 4:de 14 Lag'Utskottets Betänkande N.o 73; §. af nämnde Capitel sagdf ar, sa att man lunde bortgifva ali aflinge-jord och. ärfda eller förvärfda lösören till hvem man vill, skyld eller oskyld: dock sorn både Guds och naturlig
Lag fordrade, att föräldrar böra draga ali möjlig försorg för sina barn och bröstarfvingar och lemna dem i allt det välstånd de kunna åstadkomma; så borde de händelser härvid undantagas> då den aflidne har lifs» och bröstarfvingar, i hvilket fall det vid allmänna Lagen förblefve, såsom ock ingen ändring härmed åsyftades i hvad Lagen om giftorätt i allmänhet stadgat och för" ordnat.
Nu, ehuru erfarenheten någon gång visat, hvad dock i allmänhet icke bör befaras, att föräldrar uteslutit sina barn från delaktighet i sin qvarlåtenskap, eller utan skäl gynnat det ena barnet framför det andra, så enär dock den i 4 §• af 17 Gap; Arfda-Balken åt Domaren uppdragna magt, att för barns föda och uppfostran afsätta hvad han pröfvar nödigt, funnits tillräcklig att förekomma menliga följder af den större testamentsfrihet, som efter Landsrätt är tilllåten; synes enahanda stadgande i afseende på testamentsfrihet efter
Stadsrätt kunna trygga för all våda af denna frihets utsträckande till likhet med den efter Landsrätt; och som enhet i lagstiftningen är ett af huf - Lag-Utskottets Betänkande Nr o 72, 15 vudvilkoren för densammas fullkomlighetj samt ett ständigt närmande till detta mål, utan våldsamt öfverändakastande af de i folklynnet rotfästade rättsåsigter eller lefnadsvanor, är den uppgift Lagstiftaren har att lösa; så emedan den olikhet i testaments» rätt, hvilken för serskilda classer af medborgare blifvit i nu gällande
Lag antagen, ej är förenlig med förnuftets fordran af jemlik» het inför Lagen, eller har någon annan än en tillfällig historisk grund, hvars betydelse för det närvarande är ingen, kan Utskotter, som redan tillstyrkt upphäfvande af skillna den emellan Landsrätt och Stadsrätt i fråga om giftorätt och arf, ej tveka att föreslå, att den, genom Kongl, förordningen den 19 Aug. 1762, efter Stadsrätt stadgade testamentsfrihet, i följd hvaraf man eger till skyld eller oskyld bortgifva och testamentera ali aflinge-jord, samt ärfda och förvärfda lösören, må utsträckas äfven till det fall, då barn eller bröstarfvingar efterlefva, under förbehåll likväl att, (i enlighet med hvad i 4 §. af 17 Cap.
Arfda-Balken är föreskrifvet) oin testamentsgifvare lemnar efter sig omyndigt barn, som eger ingen elier otillräcklig tillgång till bergning och' i6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 72. uppfostran, så mycket af den testamen» terade egendomen afsättes, som Domaren pröfvar barnet efter stånd och vilkor behöfva till dess det kan sig sjelf nära; samt att således 5 §• i nyssnämnde Capitel och Hålk, tillika med ofvanberörde Kongl.
Förordning, må helt och hållet upphäfvas och 4 § i samma Capitel ändras till följande lydelse: 4 §.
All aflinge jord och är/da eller förvärfda lösören ä landet., sä ock allt gods i Staden, ärfdt eller förvärf dt, rörligt eller orörligt, mä man bortgifva, eller testamentera, till hvem man vill, skyld eller oskyld, barn eller andra arfvingar.
Dock ther omyndige barn äro , som icke ega nå* got till föda och uppfostran; tå skall them först, efter stånd och värde, så mycket lemnäs, som
Domaren skäligt pröfvar, till thes the sjelfve sig nära kunna.
Stockholm den 17 Junit 1829, N:o Lag'TJtskottets Betänkande A’-'o 73. 37 N:o 73.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 7 Julli 1829- Betänkande öfver Riksdagsfullmägtigen från Örebro Län Anders Ericssons Motion om stadgan - de, att den> som betra des med stöld utur täckt jord-graf, der jordfrukter förvaras, skall straffas enligt 6 §. i 4o Cap. Missgerning*'- Balken.
.Bran Hedervärda Bonde-Ståndet artill LagUiskottets handläggning öfverlemnadt ett af Blksdagsfullmägt igen Från Örebro Län Anders Ericsson afgifvet Memorial, hvaruti är anfördt, att, som Landtmannen, när han antingen, genom Guds välsignelse och sin arbetsflit, erhåller en rikare skörd af jordfrukter, än att han kan den i sin källare inrymma, eller ock icke eger något sådant förvaringsrum, nödgas öfver vintern nedlägga dylike oumbärlige och ofta dyrbare födoämnen i så kallade gröpper, hvilka, sedan de med halm, jord och bräder blifvit väl betäckte, äro vida BU, till Rikt.
Prat. 1828 ock l82£)- 7 Sani. 2 Band, 4:e H:t. 2 18 Lag-Utskottets Betänkande N:ö 73. säkrare än ett nied svagt utanlås ellet miri» dre väl fästade fönster försedt rum; så, enär det handt, att tjufvar, som brutit sig in i dylike jordgrafvar och tillgripit hvad der funnits inlagdt, ej blifvit ansedde hafva iii* brott föröfvat, har Motionairen yrkat, att den, sorn. hädanefter med dylik stöld beträdes, matte förklaras skyldig till straff enligt Lagens föreskrift i 40 Gap. 6 § Missgernings-Balken.
Detta bar Utskottet öfveivägat; men då, enligt det i Lagen antagna begrepp, med inbrott förstås den händelse, att någon, med utöfvande af våld, genom vägg, mur, golf, tak, dörr, lucka eller fönster öppnar sig ingång i annans med las försedde och igenläste eller eljest igenstängde rum eller hus, eller ock betjenar sig af dyrkar, eller falska nycklar, eller annan list, för att i sådant hus eller rum inkomma, eller genom våld eller list sönderbryter eller öppnar skåp, kista eller skrin, eller annat dylikt, som med lås försedt och igenläst är, och detta begrepp ej eger tillämplighet i det af Anders Ericsson omförmälde fall, att stöld sker utur täckt jordgraf, enär sådant förvaringsställe ej kan under benämningen af läst eller eljest igen» stängdt hus eller rum hänfcfras, anser Utskottet det af Anders Ericsson yrkade förklarandet ej vara med Lagens mening förenligt} hvarföre Lag-Utskottets Betänkande N-.o 73. 19 Utskottet tillstyrker, att ifrågavarande motion ej må bifallas; Ea Ledamots serskilda mening bifogas.
Stockholm den 17 Junii 1839.
Reservation af Herr Professd?
Bexell'.
”Utgående från den rättsprincip, att för lika brott lika straffbestämmelse bör tillämpas, har jag reserverat mig mot detta Betänkande.
Motionairen har, till skydd för en ofta yåldförd eganderätt och på grund af olika Lagtolkning, yrkat den Lagförklaring, att ijo Cap. 6 §.
MissgerningsBalken måtte bestämdt tillämpas äfven å den stöld, som der-,1 igenom verkställes, att tjufven nedgräfver sig i jorden och plundrar der tillredda förvaringsrum för jordfrukter. ao Bii t. Lag'Trtskottets Betänkande N:o 73, Hade, vid 1734 års Lagstiftning, senare Åkerbruks Theorier hunnit göra sig gällande, hade en lika stor areal af Svenska Åkerfälten då som nu varit använd för jordfrukter, hade förminskade skogstillgångar och för således ökade byggnadskostnader ett lika stort antal jordbrukare då som nu varit nödsakade att för sine större jordfruktsförråd bereda underjordiska förvaringsrum; — visserligen hade under sådane förhållanden den ädla Lagstiftningen åt 40 Cap. 6 §.
IVr issgernings-Balken gifvit en skyddande tillämpning äfven till den under jorden hvilande eganderätten.
Då vid aftonen af en mödosam inbergningsdag, den fattige jordbrukaren, böjd öfver sia spade, nedtränger i jorden och der bereder ett förvaringsrum för sitt lilla förråd bredvid sin förmögnare grannes, mera makligt inrättade, men med lås och en lätt öppnad dörr försedda förvaringsrum, så är anledning att fråga!
Är den Lagstiftning rättvis, som ställer den fattiges sorgfälligt i jorden förvarade förråd mera fjerran ifrån Lagens skydd, än den förmögnares, hvilket senare, såsom stalldt under mindre kraftiga yttre garantier ernot våldet, är lättare åtkomlig'?
Förutsätter icke äfven det kraftigare bemödandet att bryta sig ned i jorden ett mera ihärdigt uppsåt att stjäla, än det oftast mångdubbelt lättare öppnandet af en svagt last dörr?
Jag vet ganska väl, att då man kallt Bil• t, Lag-Utskottets Betänkande N:o 73. ai reglementerar öfver handlingarnes yta, och. later de inre oordningarne orubbade qvarstå, så svarar man helt enkelt, att principen för bestämmande af hvad man i Lagstil gifvit namn af inbrottsstöld förutsätter våld endast å Låsningsanstalter m. m.
Men då uti en olika tydning och tillämpning af Lagens bokstafliga stadgande, en strid emellan det som är och det som borde vara länge ganska bestämdt uppenbarat sig, då tiden och forändrade tidsförhållanden påkalla en Lagförklaring, som antingen skall utfalla till fördel för tjufven eller för den bestulna fattiga Bonden, så har jag Iemnat min röst för den senäte.’! stockholm. tryckt i Marouardsxa Boktryckeriet, 1829.
LagUtskottets Betänkande N:o 74. t Ankom till Exped, Utsk, den 8 Julii 1819, N:o 74.
Betänkande, i anledning af åtskilliga Motioner, rörande granskning af det utaf Lag-Comitén utarbetade förslag till allmän Civil-lag samt om denna Comités fortfarande eller upphörande.
J dessa ämnen hafva Herr Friherre C. H.
Anckarsvärd och Herr Friherre Ludvig Boije hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln , Herr Prosten Hvasser hos Högvördige Preste-Stlndet, samt Riksdags-Fullmägtigen Erik Svanberg från Westerbottens
Län och An• ders Danielsson från Elfsborgs Län hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt nedan omförmälde Motioner, hvilka, tillika med serskilde derölver inom nämnde
Stånd afgifne yttranden och anmärkningar, blifvit till Lag-Utskottets behandling hänviste.
Herr Friherre Anckarsvärd har, sedan han omtalat uppkomsten och fortgången af Bill. till Riks-St.
Prof, 1828 »tk I829> 7 Sami. 1 A/d. t bite H.t %idra Bxlet. 2 LagUtskottets Betänkande N:o 74. den vid 1810 års Riksdag af Rikets Star der begärda och korrt derefter förordnade Comité, hvars bestämmelse borde blifva att bringa Civil- och Criminal-Lagarne till öfverensstämmelse med den då införda Statsförfattning och tidens kraf, samt framställt åtskilliga anmärkningar,rörande såväl Regeringens, som Rikets Ständers behandling af denna för samhället vigtiga angelägenhet, vidare anfört, att Herr Friherren icke insåge någon möj-’ lighet för Rikets Ständer, att, vid en Riksdag antaga förslag till nyCivil- 0ch Criminal- Lag; att det icke vore tänkbart, att en discussion öfJ ver förslaget i dess helhet skulle kunna föras å bane, utan att hufvudgrunderne för den nya Lagen först blifvit genom ett beslut fastställde, emedan man dessförinnan ej egde någon punkt, hvarifrån man kunde utgå ; och, att derföre, då Rikets Ständer ej fått från Kongl. Majit emottaga något förslag i denna del, annan utväg för Rikets Ständer ej återstode, än att söka stadga siri mening i afseende på dessa grunder , och i underdånighet underställa dem Kongl.
Maj;ts pröfning, till vinnande af den stadfästelse, sorn höfdes, för att gifva dem egenskap af att vara utaf Lagstiftningen antagne och godkände.
Arbetet i och för förslaget till en ny
Lag hade, efter Herr Friherrens tanka, blifvit förfeladt derigenom, att man ej från för-.
LagVtskoltets jBetänkande N:o 74.
3 Sii början besinnat svårigheterne, alt på en gång förelägga både Folk och Domare ett nytt Lagverk, att i Ögonblicket efterlefvas och tillämpas.
Naturliga förhållandet syntes fordra, att Lagarne öfverses, kanske minst hvart 3o:de år, i ändamål, att till enhet återbringa förklaringar öfver förklaringar, dem nya tilldragelser och en jemt fortgående civilisation påkallade.
Ett sådant förhållande vore nu för handen, då en snart hundraårig Lagbok, commenterad genom (usendetals Författningar, utgångne under olika Statsskick och säkerligen i ganska många fall ej öfver» ensstämmande med våra nu gällande GrundLagar och samhällsbehof, obestridligen adagalade nödvändigheten af en ny Lagredaction.
Hade Lag-arbetet år 18U blifvit börjadt dermed, att Lagstiftningen fastställt grunderne för den nya Lagen 3 så skulle redan åt 1815 någon Balk kunnat föreläggas Rikets Ständer till granskning och antagande ; lika-i så åren 1818, 18^5 och 1828; och man hade nu sett en möjlighet att tilländabringa ett verk, som, åtminstone för den nuvarande generationen, skulle fått ett ökadt värde derigenom, att Stiftaren af en ny Dynasti tryckt inseglet på de nya Lagarne.
;Då sådant icke skett, och då det sätt, på hvilket man härutinnan gått tillväga, äfven medfört den olägenhet, att många behöfliga Lagfö landringar blifvit, i afvaktan på den nya Lagen , Lagutskottet» Betänkande N.-o 74. uppskjutne, funne Herr Friherren sig föranlåten, i mening att försätta detta äfven af Rikets Ständers Justitiae-Ombudsman uraktlåtna ärende i bättre skick, till -profning framlägga furslaget till en ny Civil-Lag, med begäran, att detsamma måtte remitteras till Lagutskottet, sorn borde derutur till Rikets Ständer framställa grunder i afseende på giftorätt, på arfsrätt, på p e rs o n e r s myndighet att råda ofver sig och s i 71 egendom, på t estamen te, pä credit och Utsii kningsförhållanden, på arfvejord och bård, samt på D o msto Isin rättningen, och, i de fall der Utskottet ej gillade de i forslaget innefattade grunder, uppgifva alternativ, på det Rikets Ständer måtte komma i tillfälle att ofver detta vigtiga ämne, ännu vid denna Riksdag, fatta sitt beslut och kunna Kongl. Majis tankar derom inhemta.
Herr Friherre Boije bar deremot andra g'u, att han ansåge det leda till största •våda för saken, ont Rikets Ständer företogs sig att vid denna Riksdag afgöra Lag-principerne och lemnade tillämpningen i de— tailerne åt den nästa.
Att vid förehafvande af både princip och detail bestämma först principen och derefter dess verkan på detailen, det vore att handla rätt och framgå LagTJttkotlels Betänkande N:o 7*. 5 med säkerhet ; men att afskilja principerne och afgöra dem såsom abstracta ämnen för sig sjelfva, det vore att blottställa sig för äfventyret , att hafva i första pröfningen lagt band på sin förmåga i den sista.
Olämpligheten af en sådan fördelning ådagalades af alla tiders erfarenhet om den ringa uthållning Riksdags-opinionerna vanligen ega ; och hvarje tänkare — af någon bekantskap med beskaffenheten, omfånget och vigten af det i lagstiftning nödvändiga, men olyckligtvis så ofta och så lätt förlorade sambandet emellan principerne och deras tillämpning kunde bedöma, huru mycken sä kerhet man hade att påräkna för helgden af detta samband, då det skulle af olika Slända -'årdas.
Herr Friherren föreslog derföre : 1:0 att Rikets Ständer mätte skyndsamligen och preliminariter afgöra, om f örslaget till den nya Civil-Lagen skall till sä val principer som detailer vid denna Riksdag prof vas och af göras, eller, om detsamma, lika odeladt, skall till nästa Riks« dag uppskjutas; 2:0 att, i fall förslaget skall vid denna Riksdag komma under pröfning, ett serskildt Lag-Utskott för detta ämne tillsättes, bestående af lagfarne män, som hvarken i 6 L rg Utskottets Betänkande N:o 74; Lag C mutén eller i Hof-Rätterne f örut Öfver J irslaget sig utlåtit, velt 5 o att, om ater uppskof beslutas, Rikets nu f örsamlade Ständer vUle, pä sätt i föregående punkten är förestaget, förordna ett serskildt Utskott, sorn hade att genast företaga granskning af Civil-Lagförslaget, men egde att fortsätta sitt arbete efter Riksdagens slut, och icke förr, ärt set dan Crirninal-Lagförslaget hunnit inkomma samt af Utskottet prof vas, öfver alltsom-, mans afgifva sitt slutliga Betänkande, hvilket dock borde sd tidigt vara fullbordadt , att detsamma kunde frän trycket utgifvas, åtminstone sex uidnader f öre den dag, som i Riksdagsbeslutet varder lill nästa Riksdags bör jan utsatt.