Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sancho åter, som i allmänhet är praktiskt klokare, och från sin bond-synpunkt af tingen snart nog inser att hans herre är en stor tok, hvilken han sjelf stundom tillåter sig narra och fullproppa med lögner, tror icke dessmindre fast på samme herres förespeglingar, så långt och så ofta de ställas i samband med dennes löften om något grefskap eller ståthållardöme.
– Föröfrigt är denna roman det mest lysande bevis för sanningen af hvad på sidd.
90 och 91 blifvit yttradt om den sannt komiska diktlekens egenskap, att ombilda sin tillfälliga anledning till en ny och inom Poesiens rymd friskapad verklighet, vid hvilken åskådaren eller läsaren, ja skalden sjelf, omsider nästan alldeles tappar ur sigte anledningens ursprungliga och oftast lumpna beskaffenhet.
Påminna vi oss härvid den i en not på sid.
92 förekommande sammanställningen af ”Don Quixote” och ”Don Ranudo”, så må vi ock erinra oss ännu en omständighet, hvari bemälta roman 161 öfverträffar det Holbergska skådespelet: den sanning, mot hvilken Cervantes låter fantasteriet – den föråldrade, spökande riddare-romantiken – brytas, är sjelf en ny och ungdomsfrisk romantik; då den deremot hos Holberg är en så platt verklighet, att i jemförelse dermed representerar de båda hufvudpersonernas an-högfärd ändock sista flägten af ett slags själslyftning och ideell storhet, som ej vill att äran skall höja sig i stoftet för myntets öfvermakt.
Sid. 131.
För andra, än Danskar, äro Bellmans qväden visserligen, till det mesta, oöfversättliga.
Det säges, att Tieck har gjort några försök till Fredmans-tolkningar (förmodligen efter 1819, då jag, ofta med honom samtalande, aldrig hörde honom omnämna dem); i alla fall äro de väl ännu otryckta.
Deremot hörde jag
Rühs, under ett besök i Greifswald 1817, uppläsa några af honom författade, som tycktes mig verkligen lyckade; men också hade Riihs vistats mycket i Sverige och Stockholm.
Äfven dessa torde dock ännu ej vara genom tryckpressen bekantgjorda.
– I Danmark har Bellman redan länge varit högst populär.
Många af den ypperlige Heibergs lustspel bära derom vittne.
Då Rydqvist besökte Köpenhamn, fann han Bellmanska sånger begagnade i en omtyckt folk-pjes ”Capriciosa”, af Overskou.
Beskow bivistade der en af Bournonville sinnrikt uppfunnen ballett till Bellmans förherrligande.
Under de oss närmast liggande åren har ”Skandinavismen” gjort Bellman i Danmark fullkomligt inhemsk.
Men känd af landets vitterhetsmän var han långt förut; redan 1817, i Berlin, hörde jag
Oehlenschläger, med sin vackra röst och sitt vackra anletes äfven mimiska liflighet, sjunga en hel mängd af Bellmans visor.
Sid. 134.
Qvick och träffande är Sondéns utlåtelse om de ”rimmade Tal”, hvilka Bellman höll understundom, att han ”synes besvärad af detta vitterhets-slag, likasom kunde han hvarken gå eller flyga” 162.
Följande stropher, ur ”Talet i Orangeriet på Carlberg”, må likväl anföras till prof af det bästa, som han i den vägen har frambragt.
Efter en kort ”aria med accompagnement af cittra”, fortsatte han:
”Vid dessa strängars ljud käns hjertats fria låga
Sig yppa mer och mer inom vårt brödratal,
När under vinets lust, vid en högtidlig råga,
Kung Gustafs ära sjungs i denna blomstersal.
Från trädens mörka skjul, som slingrar sig i grenar,
Hvar fågel på sitt löf sig med vår röst förenar.
Bese, hvad präktigt skydd de stolta stammar dela,
Hur med ett åldrigt rusk de grumla vattubryn;
Hur i en glittrig våg de gröna skuggor spela
Vid vattnets glans mot soln och molnens flägt i skyn:
Hur dessa rundlars vidd ett öppet fält utbreder
Upp till den blomsterport, som till vårt tempel leder!
Beögna än en gång, hvad snilleval sig röja
I spridda planers prål och labyrinters lopp;
Hur invid dammens brädd sig rosenkrukor höja
Och lagerträdets stam sin krona skjuter opp;
Hur mildt Pomona ler åt höstens kulna dimma
Inom de glesa skrank, som för vårt öga strimma!
Der ses Neptuni spel de skönsta floder spruta
I ljusa hvirfvelsprång, försilfrade och blå,
Och än Diana hörs i jägarhornet tuta,
Och stundom
Pan med lurn ur skogens kamrar gå:
Längst från aflägsna fält förnöjda röster höras,
Hvars fröjdeljud till oss på vädrets vingar föras.
Allt rörs med lätta fjät till denna högtidstimma:
Af glada åldrars språng man fälten hvimla ser;
Med korgar, kärl och bloss de mellan träden glimma,
Och kasta bördan sällt vid våra trösklar ner.
Med muntra anletsdrag ses alla pligter skötas,
Tills portarna slås upp och våra bröder mötas.
Så samlas detta folk af trohets äkta stämpel,
Som tretton resor re’n invigt sin högtidsdag,
Och som med enigt bröst i detta Floras tempel
Frambär
Kung Gustafs lof i hvart ett andedrag.
Flyg, echo, bergen kring, att våra sorl besvara;
Och må kanonens dån vårt mannamod förklara!
I dag vårt träldoms-ok för tretton år tillbaka
Bröts af Kung Gustafs arm, men utan eld och blod,
Just då, när aggets storm så Nordens grundval skaka’,
Att spiran digna’ ned vid Sverges fallna mod.
Bland mist och röda moln riksskeppet dref för ankar,
Der hvar och en had’ vind, allt som han köpte tankar.
Förbistring hos en flock, och hämden hos den andra,
Af snikna styresmän inblåstes vild och stark:
Till rikets möten opp sågs rikets bödlar vandra,
Att plundra få hvarann och fängsla sin Monark,
Att åt en utländsk arm (hvem helst) sitt hjerta skänka
Och mot sin fosterbror i blodigt harnesk blänka.
Ett snöpligt äfventyr, som barn och barnbarn klandra,
Var all den väktarns vakt, som fredar Zions mur:
Med Bibeln i en hand och pungen i den andra,
Satt Religionen hemsk vid Politikens ur;
Ett gyllne ja och nej på helga läppar ströddes,
Då vid hvart tärningkast en rikets våda föddes.
Ibland de djerfva svar på väktarns lumpna fråga
En dödlig hviskning lopp, att fängsla Vasars Son;
Att på så dyrbar stam det sista hugget våga,
Var rigtigt öfverlagdt, och mumladt till och från!
Men, Gustaf, full med frid, sig till Försynen vände,
Och för sitt folk och land blott ömhets-suckar sände.
Der rikets vinst och makt på handelsvågen hvilar,
Sig Sjelfsvåld satte ned och vinsten undansmög,
Då strax, vid hennes vink, för alla vädrens ilar,
En mäktig vinglartropp ur börsens portar flög;
Båd ära, lag och rätt, och mynt och curs man vrängde,
Vid Idoghetens gråt, som Lättjan slog och trängde.
Man vände ögat se’n till landtmans glada byar:
Här fordom Bonden bjöd båd’ Kung och purpur trots! 163 –
I aldrig något land sol, måne, blixt och skyar
Så lycklig bondeby bestråla, som hos oss;
Hans jord hans egendom, hans frihet i hans vilja,
Och träldom vågar ej på tröskeln af hans tilja.
Nu åkern osådd låg; han satt uti sin stuga,
Med armarna i kors, med dryg och uppblåst själ,
Kringhvärfd af helig flärd, insvept i sömn och ljuga,
Att vid trumpetens klang bereda rikets väl:
Ej annat föremål hans nit nu ville njuta,
Än vid ett riksdagsval sjelf mutad bli och muta.
Ett ömsom söndradt
Råd, af menighetens galla
Sin purpur fläckad såg och hädda sina värf.
Förvirring sågs i allt: i lyda och befalla;
Och oskuld, att få rätt, gaf ut sin sista skärf.
All rustning till sitt värn, när landet så omträngde,
I rost och spindelväf på nakna murar hängde.
Det hör vårt samfund till, att minnas och beundra
Båd’ fosterlandets nöd och Gustafs dygd så stor!
Hvem mins ej från den tid, då riksdagsklubban dundra’,
Hur vän bortsålde vän, en son sin far försvor?
Hur, i slikt tidehvarf, en usling sig förmådde,
Att han till bilans egg sin egen bror förrådde?
Vid patriotens disk man dyra safter sköljde;
Förrädarn skänkte i, och trolösheten drack.
Men egennyttan främst sitt fala hjerta döljde,
Och stolta ja-ord njöt ur en förförisk rack:
I ränkor, sus och dus, man gaf och tog till bästa,
Och den blef patriot, som tog för sig det mesta.
Beröm då denna dag, då, utan svärd att blotta,
En Kung, en infödd Kung sitt seger-intåg höll!
Förut sågs en och hvar om landets spira lotta,
Då snart, ur hand i hand, hon vackla’, skalf och föll.
Men säg, du Svenske Man, om du bör lycklig kallas,
Att af så kunglig dygd få helsas och befallas!
Ja! vid den ångst och gråt, som krigets åska följer,
Der vattnet sprutar eld och marken svettas blod,
Der Hungren vandrar främst, och sig i tårar sköljer,
Af Dödens skugga ledd bland kulor, eld och lod:
Då fredas Svea Folk i gamla fria Norden,
Och har dertill en Kung, den bäste Kung på jorden.
Sid. 154.
Besynnerligt nog, har Hjortsberg inför en af mina vänner hörts påstå: ”Bellmans eget föredrag var allsicke utmärkt; han var roligare att läsa, än att höra.
Detta omdöme, så afvikande från alla andra ögon- och öronvittnens enstämmiga berättelser 164, yttrades dock möjligen i något ögonblick af nyck eller dåligt lynne.
I annat fall skulle det intyga, att den store lustspelaren var utan sinne för just det egendomliga och poetiska i Bellmans föredrag; och så mycket mindre skulle vi då öfvertygas, att han, i afseende på sättet att sjunga Bellman, någonsin kunnat vara den äktaste förebilden.
Det innersta af sin lefnads-philosophi har Bellman ingenstädes mera oafslöjadt framställt, än i det sköna, redan på sid.
15 omnämnda qvädet ”Rundt kring i verlden jag sväfvar”.
Dess tre sista stropher må derföre här finna en plats, då vi nu från den kanske märkvärdigaste af våra Skalder taga afsked.
”Brusande vågor och plågor,
Tusende blänkande lågor,
Glimma för vår alltför matta syn:
Brantaste klippor, som trossa
Lefvande skeppen att krossa;
Eld och storm från stoftet upp till skyn!
Ja, hvad bryr jag mig derom?
Jag ber:
Ögat ser,
Munnen ler
Åt allt hvad sker.
Verlden är ljuflig och lustig och blid;
Kom nu, min frände, det blir dock dervid:
Kära! ack, jag ber,
Muntra er!
Dock jag är, i allt besvär,
Fågeln lik, som fängslad är;
Fast hans tunga orkar sjunga, han sig sjelf förtär.
Men så svinna dessa dar:
Snart vi skiljas, en och hvar,
Från hvarandra,
Till att vandra
På vår sista färd.
Hände i verlden, hvad händer:
Fritt jag min fackla då tänder,
Om min sol är kulen, mörk och svag.
Skänker mig döden sin galla,
Må han det gerna befalla;
Men den kalken smakar inte jag.
Ja! intill de sensta åldrars tal
I allt qval,
Min pokal
Mitt bästa val.
Lyckan i verlden liknar i fjäs
Draken på godset, som grinar och fräs,
Blott man honom är
Litet när.
Tänk dock, om mitt lif nu fick
Se sitt sista ögonblick,
Gick jag visst med heta tårar från min jordaprick.
Men – ack! ack! hvad är det mer?
Middagssolen snart går ner;
Afton nalkas,
Dagen svalkas,
Oljan blir förtärd.
Liksom på vädrenas vingar
Örnen mot solen sig svingar,
Så ock mitt hjerta lyftes lika snällt.
Snart ett nöje sig lyktar,
Snart i ett annat jag flyktar,
Och mitt öga ser ett blomsterfält.
Skönhet främst i spetsen står och ler.
Hvad jag ser,
Intet mer
Jag hjertat ger.
Nu mina stunder de äro förbi;
Bojan är bruten och fången är fri;
Allting går till slut,
Hvar minut.
Ja! så är vårt lilla spel;
Gamle gubben, styf och stel,
Med en skönhet dansar ofta, till vår sista del;
Och, när dansen slutad är,
Hvila då från allt besvär
Dessa båda.
Kom, och skåda,
Hvad vår glans är värd!
BELLMANS FRÄNDER.
Att vara litet tokig för rolighets skull,
Det är att vara kloker;
Kloker vilja vara, men aldrig vara glad,
Gammal visa.
Så låt oss då lefva för dagen,
Och glömma all verldens besvär!
Att lyda och skyddas af lagen,
Att dricka sitt glas och bli kär,
Se! detta är vishetens lära;
Allt annat är glitter och fras.
I nöjet – der se vi vår ära,
Och sällheten – i våra glas.
Kexél.
Ehvad man än vid betraktandet af Gustaf III:s tidehvarf må finna att klandra och fråntaga: så mycket åtminstone står fast, att det var ett af de muntraste och således äfven för all gaya ciencia upprymdaste, som någonsin tillvarit.
Ej heller öfverlefde det denna sin glada sinnesförfattning; ehuru den visserligen under de sednare åren mer och mer bemängdes med flerahanda dystra tillsatser, sedan den under det första årtiondet herrskat så godt som oinskränkt.
Med undantag nästan blott af de störtade parti-höfdingar, som nödgats afsäga sig sina regent-anspråk och nu – enligt en dansk skriftställares 165 målande ord – ”surmulede paa deres Gaarde”, andades, i begynnelsen af sakernas nya ordning, hvarje Svensk endast belåtenhet med den och förtjusning öfver dess konungslige gifvare.
Ny och nymärlig var befrielsen ifrån det mer än femtio-åriga Mångväldets fejder, våldsgrepp, nesor, offentliga och enskilda oro; Konungamaktens triumf både syntes vara, och var då ännu, Folkfrihetens egen; en rad af goda årsväxter inträffade plötsligt efter en rad af felslagna skördar; ej blott menniskorna, äfven deras hjordar och husdjur tycktes bättre trlfvas, – emedan en förut envist gängse boskaps-sjuklighet upphörde; handel och näringar funno sig upplifvade; i landet herrskade öfverhufvnd en välmåga, som äfven under de sednare och sista åren af Gustafs regeringstid var allmännare spridd, än till och med de strängaste af hans granskare kunnat neka 166; och denna allmänna välmåga befrämjade en lika allmän benägenhet, att sorglöst öfverlåta sig åt det närvarande lifvets fröjder.
Fogas nu härtill
Konungens personliga älskvärdhet, den från honom öfver hans umgänge och hof utbredda glädtigheten, kärleken i detta umgänge för qvickhet, vitterhet, skådespel och alla sköna konstnjutningar, glansen af detta hof, den sällsynta fägringen af dess damer, den ridderligt romantiska arten och prakten af dess fester: så har man tillsammans mera, än som behöfdes, för att särdeles i närmaste hand, hos lifvet i hufvudstaden och dess omgifningar, stegra fröjdberusningen till ett svall, hvars hänförelser flödade, igenom alla kretsar, ända ned till de lägsta värdshusen.
”Här” – skref 1778 den då nyss till Stockholm ankomne Kraus – ”här är allting glänsande och gladt; så många lustbarheter, att man icke skulle vänta sig något slut på dem” 167.
Att således sjelfva kroglifvet då kunde förete en ej blott genom dryckenskap tillverkad glädjeyrsel, en naif och icke genast frånstötande grund för burleska bilder, en rikedom på sannt komiska och således för poetisk behandling gynsamma föremål, till hvilka i dess nuvarande tunga fylleriprosa erbjudas antingen inga eller blott ytterst matta och ömkliga motsvarigheter, var af det anförda en naturlig följd; det var en särskild skepnad af den folks-munterhet, som äfven bland de ringaste klasserna yttrade sig såsom en gemensammare och större, än sedermera någonsin.
Förefanns nu en snillrik skald, som redan hade utbildat sina anlag för den rigtning, hvaråt härmed öppnades obegränsadt spelrum: så inses lätt, hvilket närande och uppbärande lifselement i allt detta kom honom till mötes, hvilken fullhet af ämnen för komiska målningar, för bacchantiska dithyramber, för bacchantiskt-arkadiska och jemväl rent arkadiska idyller, tagna ur Sveriges mennisko- och natur-verld, med den innerligast fosterländska sanning.
– Likväl var det icke blott härigenom, som denne skald fullständigt blef Bellman.
Öfverskåda vi nogare den vid första ögonkastet nästan oblandadt leende och lysande tidstaflan: så skönja vi här och der framskymtande företeelser, liknande ungefär de moln, som ofta på den vackraste sommardag öfverfara himlafästet och på det glänsande landskapet kasta skuggor, hvilka för denna gång fly, men väcka tanken på en återkomst med dystrare och varaktigare följder; kort sagdt, företeelser, som påminna oss, att hela det glada tidehvarfvet ändock i sig sjelft var aftonen af en verldsålder och verldsordning, som med den skulle upphöra.
Det glimmande deraf innebar det olycksbådande lugnet af den halsblick, som närmast föregår orkanen; bakom ett förhänge, som snart skulle uppdragas, beredde sig redan det stora blodiga drama, som snart skulle omhvälfva Europa och äfven upp till dess Nord sträcka sina alltförändrande skakningar.
Väl kunde ingen då veta, att det var ouverturen dertill, hvars första afdelning man i det nyssbeskrifna jublet hörde: ehuru dess cymbalers och pokalers klang visserligen hade börjat mer och mer afbrytas af hotande olåt från dem, som tröttnat vid att ”surmule” i tysthet, och som emellertid, af åtskilliga Konungens felsteg, hade erhållit hvad ordspråket kallar ”vatten på qvarnen”.
Huru omtänksamt och flitigt de hade begagnat det, visade sig vid riksdagen 1786 i det förbund af uppsåtligt och ouppsåtligt misskännande, hvars verksamhet, sedermera fortsatt i oafbruten stegring, ändtligen krönte sina bedrifter med hans död.
Men redan långt före det mordskott, som drabbade Sångarkonungen midt i Sånggudinnornas tempel, framträngde sig tvärsigenom jubelgnyet emellanåt andra ljud, som underbart sammansmälte sig med den herrskande muntra tonen: förkänslor af en under all ytans harmoni förgömd disharmoni, som i tidens innersta med dolda minor arbetade på genombrott; dunkla känningar af det volkaniska i den grund, på hvilken man lekte; aningar om både högre sällheter och bittrare lidanden, än det lekande slägtets i allmänhet voro.
Ingenting är begripligare, än att hos en skaldesjäl, på samma gång så qvick, så skämtfull, så djupkänslig och så godlynt, som Bellmans, måste äfven dessa stämningar finna sin tolk; och dymedelst antaga det blandade skick af rent komisk förlustelse, ironiskt gyckel och elegiskt vemod, hvartill hans humor så allsmäktigt begagnar sina outtömliga lyriska och musikaliska tillgångar.
Hans komik skildrar med oöfverträfflig åskådlighet en krets af löjliga varelser, som derigenom fullända både sin egen trefnad och betraktarens nöje, att deras löjlighet är för dem sjelfva en halft medveten.
Hans ironi beler deras naiva och omätliga sjelfbelåtenhet, men deltager jemväl sjelf godmodigt i deras glädje.
Hans elegi varkunnar sig öfver dem för de bedrägliga förutsättningar, på hvilka denna glädje hvilar, och hvarom äfvenledes hos dem understundom uppstiger en mörk halftanke.
Så sker, att från en lyra, skenbart egnad nästan endast åt en vexlande gamman af grofva sinnenjutningar och rasvilda tokroligheter, ofta framklingar en öm klagan öfver menniskolifvets allmänna lott, – såsom i bottnen varande öfverallt sig lik, eller på sina lägsta grader densamma som på sina högsta.
Det Fredmanska kroglifvet är deraf – en burlesk symbol.
Säga vi alltså, att endast i ett så beskaffadt tidehvarf kunde Bellman vara till, d. v. s. fritt och fullt blifva, hvad han blef: så är likväl dermed ingalunda meningen att neka, eller förringa, den personliga sjelfständigheten af Bellmans snille.
Att i visst afseende vara en viss tidsandas fullkomligaste representant, är icke detsamma, som att af denna tidsanda vara oinskränkt tilldanad och ledd; man vore då blott dess passivaste verktyg, och tillhörde den stora massan af varelser, som bestämmes af tiden ungefär liksom spånen följa med strömmen.
Vi ha föröfrigt sett, att några af hans yppersta dikter voro författade redan före den af Gustaf verkställda styrelse-förändringen.
Midt i den politiska flygsands-öcknen hade hans sångmö lyckats utspana egna oaser, der hon i ro kunde lyssna till sina ingifvelsers glada mandolinklang.
Men öppet i dagen ligger, huru mycket en full utveckling af den rigtning, som i dessa dikter hade vågat sig fram, skulle gynnas af tidslynnets omstämning till en nästan allmän motsvarighet.
Så långt den kan, gäller samma anmärkning äfven om några med Bellman samtida skalder, som, i kraft af oneklig frändskap, befinna sig inom hans närmaste omkrets.
Jag sade, ”så långt den kan”: ty de äro icke, liksom han, snillen af högsta ordningen.
Detta utgör den allmänna skillnaden emellan dem och honom.
Derföre beror ock deras ställning, ehuru äfvenledes en ganska egendomlig, vida mer af lynnet hos den tid, i hvilken de lefva.
Slägtingar till honom äro de dock; – närmare eller fjermare; – åtminstone så till vida, att de alla hafva sin varelse inom den krets af komisk diktkonst, der han står i medelpunkten såsom på samma gång deras frände och deras evärdlige öfverman.
Nämna vi nu dessa slägtingar: så böra tvifvelsutan Hallman, Kexél och Ostindie-fararen Wallenberg utmärkas såsom de, hvilka i diktargåfvor stodo honom närmast; dernäst befinna sig Lannerstjerna, jemte (på ännu längre afstånd) Rudbeck, Schröderheim och Envallsson.
De tvenne första är man längesedan van att tänka sig såsom väsendtliga beståndsdelar af Bellmans omgifning; derom påminnes man ock af orden till den allbekanta kanon ”Bror Bellman, bror Hallman och bror Kexél”.
Äfvenså visa sig för hvar och en genast flerfaldiga syskontycken i skaplynne mellan Fredmans Sångare och ”Sonen på Galejan”.
Betydligt mindre lika honom i arten af sin komik äro visserligen de fyra sednare.
Detta gäller till och med om den visserligen blott dilettant varande, men dock med skäl här, såsom lustspelsdiktare, betraktade Schröderheim: ehuru han, och på långt innerligare vis än Hallman och Kexél, tillhörde Bellmans förtrognaste vänner.
Lannerstjerna, hvars ”Resa till Månans Ö” på intet vis förtjenar den glömska hvari den fallit, tänkte mycket på att efterlikna Bellman; men är mest skald just der, hvar han minst haft denna tanke i sinnet.
Att Rudbeck – ”Boråsiadens” författare – mot slutet af sin korta lefnad ville stämma sin lyra efter Bellmans, var ett än större misstag; men hans natur-anlag inneburo dock både en lekande verldsåsigt och en verklig vis comica.
Huru gerna Envallsson begagnade Fredmans melodier och öfverhufvud (så godt han förmådde) anslog Bellmanska tonarter, skönjes lätt, när man bläddrar i denne outtröttlige lust- och sångspels-tillverkares tallösa dramatiska potpourrier; men alltsammans anbringas der, ej blott med en afsigt, som är uteslutande dramatisk, utan äfven med den hos honom vanliga ytligheten af en talent, hvars användning ådrog honom från Thorild benämningen ”Sumpens Genius”. – Föröfrigt insåg man redan i den tid, då desse män lefde, att Bellman, såsom skald, stod högt öfver dem alla; huru högt, inser hans efterverld ännu klarare.
Det oaktadt kan ingen af dem utmönstras ur en tillbörlig skildring af Bellmans tidehvarf, ingen ratas såsom vid dess öfversigt ovärdig en dröjande blick.
Ty dels förtjena de i och genom sig sjelfva en sådan; dels har deras ställning till Bellman den analogi med vissa engelska skalders ställning till Shakspeare, att man gör bekantskapen med honom fullständig genom bekantskapen med dem.
Naturligt är, att i samma mån, som desse män varit mindre sjelfständige än Bellman vid behandlandet af hvad de ur sin samtid mottogo, måste ock deras egenheter visa sig i långt betydligare måtto tillhöra den tidsstämning, hvilken dock äfven de (från sin grad af förmåga) poetiskt representera.
Detta röjes kanske ögonskenligast i deras brister.
Skröpligheten af det tidslynne, hvars tolkar de äro, se vi derföre hos Hallman esomoftast blottad med en råare ton, än åtminstone i det bättre och bästa af Bellmans lyrik är vanlig; äfven hos Kexél (hvars slipprigaste skrifter blifvit i Sondéns samling uteslutna) yttrar sig mången gång på ett ganska bjert vis ett själstillstånd, som är ännu mera hans tids lättfärdiga reflexion, än hans egen lättfärdiga sinnlighet; ja sjelfve den (i bottnen) allvarligt fromsinnade Wallenberg har tillåtit sig drag och uttryck, som i vår tid skulle allraminst hos en prest finnas ursäktliga.
Men en ästhetisk betraktelse af dessa mäns verk förklarar dem blott; den försvarar dem icke.
Och så vida är med dem sak samma, som med Bellman sjelf; hvars bruk af sina snillegåfvor icke heller kan öfverallt till punkt och pricka rättfärdigas.
Redan hos honom inträffar ej sällan det fall, att målning och ordalag röja ett sjelfsvåld, hvarvid vi behöfva påminna oss, ej blott diktartens natur, utan ock det med honom samtida sällskapslifvets mindre noggranna ärbarhets-fordringar.
Men om ändock hos honom vissa slags friheter oftast gifva mindre anstöt, än hos de nyssnämnda: så sammanhänger detta innerst med just de egenskaper, genom hvilka han är det högre och fullständigare snillet.
Huru stor Bellman är, uppenbarar sig derföre – på närmaste håll – först rätt genom jemförelsen med dem.
De äga af honom vissa naturliga likhets-tycken; med undantag af Schröderheim, som aldrig glömde sin anspråkslösa egenskap af dilettant, slräfva de – framför alla Kexél – att (än i ett, än i annat) göra sig honom ännu likare; deras komiska talent är ej mindre omisskännlig, än deras glädtighet och skämtlust; de trifvas, liksom han, i folklifvet; de lägga gerna, liksom han, under sina skämtbilder en bacchanalisk botten.
Deras komik ströfvar till och med, då och då, långt nog inom den humoristiska diktningens gränsor.