Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gud vet hvad
Konkordia företog med honom, men något nyttigt och lyckligt var det.
Hon och din mor skämma totalt bort mig med sina omsorger: ständigt äflas de att anse mig som ett väsende af luft och blomsterdoft.
Det är dock besynnerligt att man alltid skall betrakta mig i likhet med en omogen frukt, ett hjelplöst barn ... jag är dock icke i stånd att komma ur denna vanans ljufva träldom.
Men visst är, att jag icke alltid känner mig så silkesmild som man antager, derföre att jag är vek och har för mycket känslor och för liten erfarenhet ...
Men för att återkomma till Konkordia, är det så mycket vänligare af henne att ofta besöka mig som hon öfver höfvan är sysselsatt med utstyrseln för sitt giftermål i höst.
Ofta far jag ut till din och min holme, der vi förliden sommar togo afsked.
Det är så ljuft att sitta der och lyss på vågens sqvalpande mot strandens små stenar: det är en musik, som behagligt smeker örat, medan hjertat är hos den, hvilken man högst älskar.
Jag gläder mig då åt att jemföra huru häftig, otålig och fordrande din kärlek den tiden var och huru djup, hög och förtroendefull den nu är.
Sedan sänder jag dig min helsning med hvarje förbiilande fågel, hvars vingar susa genom luften; och när jag i aftonrodnaden skådar huru det ena hvita seglet efter det andra försvinner vid horisonten, tänker jag på huru kanske just då ett annat fartyg i hvit segelskrud sakta vaggar på en purpur- och azurfärgad ocean.
Skön är drömmen, men skönare blir dock verkligheten.
När sommaren flyktat bort och höstens högresta vågor slå mot Sotenäsets stupande bergväggar – då blommar min sommar för andra gången ....”
Nu var hösten kommen och temligen långt liden.
Sedan tvänne månader hade Juanna invigt sig åt det moderliga kallet; och strålande lycklig, full af frid och förhoppning, dansade hon i den stora ekpanelade salen kring faderns stol med sin lille son på armen, och herr Tönne log och såg ut, då han betraktade den synen, som om han i full inspiration velat säga: ”Herre, nu låter du din tjenare fara i frid.”
Redan vid slutet af oktober trodde Juanna (efter afseglingsbrefvet från den ort i Medelhafvet, hvarifrån Lauritz var destinerad till Göteborg) att hon kunde ha sin make hemma.
Men hon ville icke alls vara oförnuftig: det anstod henne ej hvarken i egenskap af sjömanshustru eller i sin egenskap och värdighet af mor.
Alltså hade hon beslutat att utan oro se, om så behöfdes, november både ingå, fortgå och till och med ändas.
Ty huru beräkna alla de konträra vindar, som kunde uppehålla honom!
Emellertid skulle magister Sune innan slutet af oktober tillträda sin plats på Grafverna.
Alltså finge Konkordia besluta sig att blifva brud utan att, såsom det varit aftaldt, till brudpallen införas af kapten Lauritz, något som hon i sin själs fördoldaste gömma med häftighet åtrått.
Ehuru denna qvinnas karakter var alltför praktisk att tillåta henne älska drömmar, hade det dock utgjort hennes stolthet att i tanken ofta upplefva den stunden, då han skulle få erkänna att hon var en qvinna, hvars förmåga att herrska öfver sig sjelf och att bestraffa en utan hennes vilja född svaghet gjorde henne till ett föremål värdigt en sann högaktning.
Emellertid, då dag kom och dag gick och bröllopet var utsatt, så firades det äfven i fru Jetta Gudes löfvade stor-stuga den 28 oktober; och för att hedra dotterns vän och den blifvande pastorskan, hade gamle herr Tönne beslutat att sjelf resa i Lauritz’ ställe och officiera som fader åt bruden.
Och i detsamma Konkordia, iklädd sin svarta brudskrud, skulle stiga öfver tröskeln som skilde den fria qvinnans lif från hustruns, hvars känslor borde ligga bundna och tuktade, erfor hon djupt att det för henne var en lycka att hon fick stödja sig på den gudfruktige herr Tönnes åldriga arm.
Hon behöfde både sans, styrka och sinnesnärvaro, ty hon ville ej gå hvarken skrymtande eller modstulen till brudstolen att der möta sin förtroendefulle och rentänkande brudgum, som aldrig misstänkt och aldrig skulle misstänka rätta orsaken hvarföre han efter så mycken försmådd kärlek ändtligen blifvit uppmuntrad till det vigtiga steget.
Men om hela detta bröllop, der fru Jetta Gude och fru Stefana Lorens tillsammans gjort underverk i både matväg och andra vägar, skola vi ej anmärka något annat än att kornett Engelbert, som officierade i egenskap af den ende marskalken och dessutom syntes helt och hållet återgifven till sig sjelf, vexelvis betraktade den lugna, högtidligt vackra bruden och den i sin praktfulla blomstring hänförande Juanna, som, då hon återsåg sin kusin utan att han tycktes behöfva medlidande, erfor en viss blyghet öfver sin förra förtrolighet.
Hon kände derjemte att hon vid hans genomträngande och beundrande blick icke var så stark och obesvärad som då Lauritz stod vid hennes sida, och med brinnande längtan vände hon tankarne till sitt barn och sin egen lilla våning.
Också hemreste Juanna med sin fader temligen tidigt på aftonen.
Följande middag väntades hela brudskaran till Byborg, hvarifrån gästerna skulle göra brudparet sällskap till Grafvernas kapellboställe; och först sedan allt detta välsignade stök med skålar och tal för den nye kapellpredikanten och hans fru väl voro öfver, kom Juanna i ro och var tacksammare än ord kunde uttrycka derför att kornetten icke längre än öfver natten dröjde på Byborg. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Nu hade man hunnit långt in i november.
Intet bref och ingen underrättelse hade ankommit hvarken från kapten Lauritz eller rederiet.
Omsider började det gå illa med Juannas höga beslut om tålamod och sinnesstyrka, och det skulle ha gått vida sämre, om hon ej fruktat för sitt barns helsa.
Hvad som emellertid mer än allt annat oroade henne var att hennes fader och svärmoder icke pratade bort hennes ängslan.
Hon hade blifvit van vid att man alltid skulle låta henne se allt i solljus, men då de stundom försökte sådant, syntes de ängsligare än hon sjelf.
Vid denna tid sade sig fru Stefana behöfva göra en resa till Göteborg för afyttrandet af sin drällväfnad.
Men Juanna lät häraf icke narra sig: hon förstod att modershjertat mäktiga instinkt, anande fara, hade vaknat och att hon sjelf ville tala med chefen för det handelshus, i hvars intresse Lauritz reste.
Under en af dessa dagar, då Juanna bestämdt ville hålla sig uppe med hela den styrka, hon kunde befalla öfver, gjorde hon ett besök på Grafverna och fann då med häpnad att äfven Konkordia, som eljest alltid var tröstrik, såg besvärad ut, när Juanna talade om sitt glada hopp att snart få hem sin make.
Derjemte försökte den unga prestfrun slå bort ämnet och i stället tala om sitt eget lif, hvilket, som hon uttryckte sig, var ganska godt och hederligt.
”Se dig omkring, Juanna – är det icke bra här ... vida bättre än jag trott.
Den blå färgen på väggarne erinrar mig om troheten, den blommande törnrosen i fönstret om den äktenskapliga kärleken, som, hur ömkligt liten knoppen är, ändå kan slå ut i blomma.
Det gula öfverdraget på våra brunmålade möbler varnar mig för faran af falskhet.
Och ändtligen äro mina gröna fönsterjalusier af murgrönor, som Sune sjelf uppdragit och tuktat, en bild af hoppet, att icke säga vissheten att dessa snälla växter äro det enda han någonsin kommer att tukta.
Jaja, du får ej tro att jag icke aktar min man – Gud välsigne honom ... var viss att jag sätter min ära uti att göra honom lycklig, och han är det redan, den fromma själen, så öfver öronen att han knappt kom sig ut till husförhöret i dag.”
”Du har ändå”, svarade Juanna, ”ett så eget sätt att tala om din man och din lycka – jag vill aldrig betvifla att du är honom riktigt huld i hjertat.”
”Nej, för guds skull, tänk icke annat!” utbrast ifrigt Konkordia.
”Du vet att jag är en sträf, kanske konstig natur, men hvad vill du begära af ett fruntimmer, som i tio år så godt som förestått ett länsmanskontor och ständigt från barndomen vant sig att se lifvet från dess praktiska sida?
Tro emellertid du att jag, när det behöfs, skall tukta mig sjelf såsom jag ser Sune göra med murgrönan, och så skola vi bägge växa till för hans glädje och trefnad.
Och hör, Juanna, ett bevis som exempel: jag, som icke alls är förtjust i kattor och dessutom har så ondt om mjölk, har tagit mig en fosterkatt, som jag tänker uppföda vid välling och fisksoppa, allt på det Sune må bli riktigt lycksalig.
Hans oskyldiga glädje är att höra katten spinna vid spisen om qvällen, när jag plockat fram våra äpplen till stekning; och ingen kan ha mera roligt af de kostbaraste nöjen än Sune har, då han får narra katten att lukta på de varma äpplena.
Till belöning får kisse sedan nästan hälften af det kallnade äpplet, som han i sin tur får njuta af.
Nästa vår – vintern är alltid dyrast – skall han på sin födelsedag få en hund, och då vet jag att han skall fullt glömma att Grafverna icke är Berffendalen!”
”Och innan nästa års slut, kära Konkordia, har du väl gifvit honom en ännu mycket bättre gåfva.
Då blir han icke blott lycksalig, utan helt och hållet salig.”
”Tyst, tyst, lagom skola kaplanerna ha, och något sentimentalt får det icke bli.
Nånå, gudbevars, få vi en liten lurfvig pojkbyting, som kan traska omkring bland hällarna och bryna nosen mot skälskalen i vattenbrynet, så är han välkommen, och jag vill just icke disputera att min enfaldige Sune då kunde inbilla sig att någon bit af paradiset blifvit förlagd här på det fattiga Grafverna.”
Då Juanna kom hem, hade fru Stefana anländt från sin resa till Göteborg, men hon syntes så blek, så utmattad och förstörd att Juanna häftigt sprang fram emot soffan, der herr Tönne och hans gäst sutto, fattade hvarderas hand och utbrast med skärande röst:
”Hvad är det – bref, underrättelser?”
”Inga bref, inga underrättelser, älskade dotter ... rederiet har ej haft några.”
”Hvarför då denna förskräckelse?
Har icke Lauritz förut dröjt lika länge, och ehuru vi här haft svåra stormar på detta så svåra farvatten, ha vi likvisst icke just hört några förfärligt stora olyckor.
Kan man icke hoppas att det äfven i Medelhafvet varit likaså.
Och för resten, om dessa slutsatser alls ingen föreningspunkt ha, vill jag ändå icke på obefogade grunder fylla upp mitt hjerta med oro: det vore högst orätt.
Derföre springer jag nu för att se efter min lille gosse.
Då jag ser på honom, är jag nog lycklig att aldrig tänka mig möjligheten af något så förskräckligt att det icke får tänkas.”
Den unga modern ilade ut.
”Det här barnet”, sade fru Stefana, som med beundran såg den blinda tillit, hvarmed Juanna stod midt inne i en krets af så mycket mörker, ”det här barnet kommer oss båda på skam.”
”Måtte hon länge göra det!” svarade gamle herr Tönne och böjde i en ödmjuk bön sitt hufvud.
”Men när hennes stund kommer, då blir det så mycket värre, huru det än blir.”
Fru Stefanas resa hade varit full af dödlig sorg.
Hon hade träffat chefen för det omnämda huset och af hans egna läppar hört att, huru gerna han sjelf ville hoppas, det dock tyvärr fanns mer anledning till fruktan.
Hon märkte tydligt att han skonade den unge kaptenens moder och icke ville göra henne alltför hopplös.
Först fjorton dagar senare, omkring den 12 december, ankom till Byborg en post, som meddelade det af herr Tönne och så många andra länge fruktade, nästan med visshet motsedda slaget.
Tvänne andra hemkommande fartyg, som besökt samma hamnar, medförde underrättelsen om ett under rysliga omständigheter passeradt skeppsbrott, der det fartyg, som fördes af kapten Lauritz
Hellevi från Göteborg, stött på och sjunkit med last och besättning.
Vi dröja icke här vid skildringen af Juannas qval och strid, då hon såg den framtid, som nyss synts henne insvept i guldskyar, nu för alltid insvept i dödens kalla svepdrägt.
Likväl funnos dagar, då hoppet återflammade, men det slocknade för alltid, när ännu senare i december ett nytt bref från rederiet ankom, hvilket meddelade att en af matroserna, som efter hans egen uppgift var den ende räddade personen, genom ett underverk blifvit upptagen af ett mötande fartyg och anländt till Göteborg, men den stackars mannen tycktes hafva hemkommit endast för att dö i fosterbygden.
Han hade blott hunnit omtala att kaptenen varit den siste som han sett, men att äfven han försvunnit i djupet.
Ifrån den dagen anlade Juanna den svarta enkedrägten.
Af tvänne andra qvinnor var det blott en som hade rättighet att låta sitt hjertas känslor liksom aftecknas i den svarta skruden – den andra, som icke ens inför sig sjelf vågade erkänna våldsamheten af sin smärta, tuktade den med pligtens gissel.
På Byborg efter tre år.
Under dessa tre långa år hade Juanna aldrig aflagt enkedrägten; och ifrån det ögonblicket, hon påtagit den, var det liksom en annan själ gått in i hennes kropp.
Man återfann icke denna mjuka, veka, ömtåliga och sydländskt glödande natur, den gula vackra liljan, som Lauritz så högt älskat.
Till det yttre såg man nu en nordens sammetshvita lilja, snö-ren, men stel, utan ett böjdt blad.
Den bländande friskheten hade doftat bort, men skönheten fanns qvar under både is och snö.
Den unga enkans inre motsade ej heller det yttre.
Hon var ej mer ett barn, som på en gång önskade att ständigt omhuldas och ändå icke visste huru hon skulle bete sig för att komma ur sin egen barndom: hon hade med ens blifvit en fullvuxen mogen qvinna, som långt mera gaf än mottog skydd; och hennes barn, hennes gamle fader, hennes svärmor, hvilken under dessa tre år åldrats mer än på tio, fastän ingen klagan gick öfver läpparna, alla dessa egnade hon en oafbruten omsorg, men i hennes bemödanden fanns ingenting värmande, ingenting upplyftande: det var så liten känsla, men så mycken pligt i allt.
Denna senare sträckte sig nu äfven åt sådana saker, som hennes tankar fordom alltid afskytt, nemligen de särskilta detaljerna inom ekonomien.
Med verklig ifver studerade hon sig in i de egenskaper, hvilka tillkommo henne såsom sin sons blifvande förmyndare och kanske snart enda disponenten af Byborg, ty hennes dyre gamle fader var så fattad af hennes stumma sorg, hennes förändring, att hon väl kunde märka det hans vandring på jorden snart skulle nå målet.
Vid tanken på denna tid, då den fridfulle gamle skulle sofva under den fridfulla torfvan, kände hon hvarken någon häftig ångest eller någon tärande oro: det var ju ett värf fullbordadt; och skulle Gud vilja hemkalla äfven hennes barn, hade hon sjelf ingenting här mera att bestyra – och då alla jordens band brustit för att fastare tillknytas i himlen, kunde hennes längtan ha rättighet att blifva så stark att den snart förde henne efter.
Såg hon deremot lifvets band olösta för många år, så vore äfven det bra: hon behöfde troligen denna beredelsetid, som hon icke egde rättighet att förspilla.
Hon bar allt med ett stelt, intet med ett upplyftande tålamod. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Det var en dag i början af januari.
Juanna befann sig i faderns rum, der han, tillbakalutad mot länstolens ryggstöd, syntes utomordentligt åldrad.
Hon hade just slutat ordna hans hufvudkudde och ställt i ordning pallen, på hvilken den försvagade foten hvilade.
”Aldrig, min Juanna”, sade herr Tönne med en halfqväfd suck, ”aldrig får väl mitt öga mera se dig sådan du var i den fordna lyckliga tiden.”
”Det, käre fader, vore ju icke möjligt – sällheten och ungdomen följas åt: när den första flyr, träder ålderdomen i stället ... jag är gammal.”
”Jag, mitt barn”, svarade gubben med mild förebråelse, ”förlorade också det dyrbaraste jag egde, men jag lefde i barnen – i dig isynnerhet, min Juanna!”
”Lefver icke också jag i far och i min stackars lille gosse?”
”Jo, af instinktens pligt, men hvar är den lifvande gnistan?
Jag är rädd, barn, att du alldeles förfryser, om du – hvad kanske snart nog inträffar – ensam får lefva qvar med den lille här på stranden.”
”Nej, dyre fader, frukta icke det!
Jag skall uppfostra min son och ära fars minne, i det jag ger honom fars grundsatser.
Han skall icke vänjas vid alltför mycket solsken i barndomen – det kunde göra honom veklig, och lifvet fordrar starka krafter och strängt allvar.”
”Det fordrar mera, min Juanna!
Ödmjukhet och ett mildt sinnelag, tro, hopp och tålamod – detta får du ick utesluta ur räkningen!”
”Jag skall försöka att gifva min gosse allt hvad jag sjelf kan fatta och utöfva.”
”Du utöfvar mycket, barn, och fattar ännu mer, men känner litet, och jag har kommit till den öfvertygelsen, att ingenting annat skall förmå verka en förändring hos dig än inträdandet i ett nytt band.
Här behöfs lif, solsken och glädje.”
Utan att visa hvarken förundran eller förnärmelse öfver det så direkta förslaget, svarade hon helt enkelt:
”Far menar att allt detta komme, ifall jag ånyo gifte mig?
Men, käre fader, slå bort den inbillningen!
Jag behöfver ingen högre grad af lycka, lif och solsken – framför allt behöfver jag icke någon man till beskydd, ty jag är redan att betrakta som en äldre qvinna, dertill enka, och jag står lugn, hvad än hända må.”
”Det lugnet kom för brådmoget och uppehåller sig på falsk grund.
Det gör mig ondt att säga det, dotter, men det är icke ett vackert kristligt lugn.
Med ett sådant i hjertat behöfver man icke frukta att aldrig se solen falla varm på ett stelnadt sinne.”
”Fader, fader!”
”Engelbert – du vet att det är på honom jag tänker – har helt och hållet mognat till en rättskaffens och präktig man.
Hans resor ha gjort honom märkvärdigt godt.
Jag älskar och värderar honom; och han har så länge och troget burit dig i hjertat, att ...”
”Har ryttmästaren skrifvit till far i ämnet?”
”Ryttmästaren – du kunde väl finna vänligare ord, när du talar om din kusin.”
”Han har således icke friat på nytt?”
”Jo, mitt älskade barn, det är just hvad han gjort, och jag har icke kunnat uraktlåta att bedja honom komma sjelf och hemta svaret, när du tillräckligt öfvervägt.
Men hans högsta önskan och bönfallan är, att icke för länge gå i denna ovisshet utan se sitt öde för sista gången på ett eller annat sätt afgjordt.
Och kanske, min ädla Juanna, tänker du just nu på huru din fader en gång för din ungdomsglädje uppoffrade alla sina önskningar?
Huru lycklig skulle jag ej känna mig, om du ansåge tiden vara inne att minnas det!”
”Dyre, käre fader, jag har ingenting glömt, men tro på min djupa förkänsla att detta äktenskap icke komme att medföra mera lifvande värma i vårt utdöda hus än vi nu ha.
Och för hvilket ändamål skulle det egentligen ske?”
”För att lugna mig för din ungdom och värnlöshet samt för hvad deraf kan blifva följden.
En tjugutvåårig enka, ensam ...”
”... som tryggt kan lefva ensam.
Låt oss icke nämna detta mera, fader!
Jag har ingen afsky för Engelbert – han är mig så obeskrifligt likgiltig att det förekommer mig syndigt att ens tala om att lofva lyda och älska honom, då jag vet mig aldrig kunna – göra någotdera.”
Här slutade det första försöket.
Men snart kom ryttmästaren, hvarken efterhängsen, hjertnupen eller förstörd, utan en utbildad man, värd aktning och sjelf fordrande aktning.
Han förnyade sitt anbud till Juanna, och då hon i sin vanliga kylighet framställde den obenägenhet och den ovilja, hon hyste mot en ny förbindelse, rynkade han blott lindrigt ögonbrynen icke nedlåtande sig till hvarken böner, föreställningar eller ens en enda kärleksfras ....
”Det här går mera af sig sjelft än jag hoppades!” sade dagen derpå Juanna till sin vän Konkordia, som med sin lille son, herr Peder Gude, kommit på besök, derom hemligen anmodad af herr Tönne, som hade stor aktning och stort förtroende för den raska, vänfasta och tjenstaktiga pastorskan på Grafverna.
”Hvilket går af sig sjelft?” frågade Konkordia, som nu föreföll mera qvinlig och fryntlig än fordom.
”Naturligtvis afslutandet af min kusins nya frieri.
Du har varit tillräckligt länge ensam inne hos far för att känna saken.”
”Det gör jag ock, men derföre begriper jag icke hvad du menar med att afslutandet skulle gå af sig sjelft.”
”Och jag”, återtog Juanna, ”tycker att meningen bör vara klar.
Ser du icke hur utmärkt aktningsvärdt
Engelbert emottagit sin andra korg.
Jag tror att han friat endast derföre att han ansett som ett slags skyldighet att göra om saken.”
”Min bästa Juanna, numera behöfver man ej oroas öfver att tala med dig om hvad som helst.”
”Det är sant.
Tala derföre hvad du vill!”
”Nåväl ... hvad beträffar ryttmästaren, så finnes hans känsla för dig ännu i behåll, fastän han har klokhet och erfarenhet nog att hvarken visa sig ömklig eller löjlig.
Dessutom hoppas han förmodligen att hans återhållsamhet skall göra någon sorts intryck på dig ...
I öfrigt har det gått med honom så som det går med allting här i verlden, att han småningom blifvit omgestaltad.
Om han nu får resa utan hopp att en dag vinna dig, lärer han bära det utan att falla i något slags galenskap.
Vi kunna således utesluta ryttmästaren från samtalet.”
”Det tackar jag dig för – helst jag fruktade annat.”
”Men i stället”, återtog Konkordia, ”skall jag säga hvad jag tänker om dig som dotter!”
”Behöfver du det?”
”Det behöfver jag, och du lofvade mig att få tala ...
Du har icke i något afseende för en så utomordentligt öm och uppoffrande fader varit hvad du bort vara under de här tre sista åren.
Stoltsera icke för mig med påståendet om uppfyllda pligter – jag känner ganska väl det skenprat, hvarmed man kan invagga sig sjelf och hvarigenom man blott till en tid för sig bakom ljuset.
Du har aldrig visat dig annorlunda än stel, tung, nästan hård, sedan ditt hjerta träffades af olycksslaget.
Var det sådan din gamle fader var emot dig, då han för dig uppoffrade sitt gladaste hopp?
Var det sådan han var, då han förlorade en älskad och ärad hustru?
Nej, och nej tusen gånger!
Smärtan, som var bitter i båda fallen, behöll han för sig sjelf; men sitt hjertas milda värma, hvilken icke gick förlorad i någotdera, utgöt han såsom solstrålar öfver dig och har så utgjutit under dessa tio år och skall intill sista gnistan af sitt lif så öfver dig utgjuta all den värma, som han haft och har qvar ...
Snart, ja snart nog går han bort – akta dig, Juanna, att, när du står vid den gröna torfvan, som täcker hans barnarena hjerta, den passiva tröghet, hvari du så länge insvept dig, icke då upplöser sig ... akta dig för ångern, och kom ihåg att han lider grymt vid tanken att han lemnar dig skyddad endast af dig sjelf!
Och slutligen: kom ihåg att han går till din moder!”
Icke ett ord svarade Juanna på detta i några fall rättvisa språk, som dock trängde in i hennes själ.
Hon gick upp i sina egna rum, der hon sökte sin svärmoder, som också fanns der.
I få bestämda ord, utan en enda afvikelse i form af någon klagan, redogjorde hon för det nya frieriet, som hittills icke var kändt, endast anadt af fru Stefana; och hon slutade med dessa ord:
”Är det en samvetspligt för mig att lyda denne älskade fader?”
”Nej, för Jesu namn”, utbrast häftigt svärmodern, ”det är snarare en samvetspligt att icke lyda under sådana omständigheter ...
Jag säger ej detta blott af sjelfviskhet, derföre att jag har en bestämd känsla af att du med
Engelbert aldrig skall finna din förlorade lycka.
Och i min sons namn protesterar jag emot att du, som lofvat en evig obrottslig trohet, redan efter tre år vill bryta den!”
”Vill jag det?” svarade Juanna entonigt.
”Jag vill det icke och kan det icke, hur helst det i öfrigt går!
”Låt då icke heller öfvertala dig – jag bönfaller och besvär dig att du icke gör det!
Ja, jag känner en så häftig ångest vid tanken på att du kunde göra en ny ed, att du måste höra mig och lyda mig!”
Äfven härifrån gick Juanna utan att svara.
För första gången under denna långa försteningstid började hon känna något, som häftigt rörde sig i hennes hjerta: det var ett aggande bittert qval.
Hade hon verkligen varit så känslolös?
Blott det visste hon, att med Lauritz hade försvunnit det väsende, hon intilldess varit, men hon trodde att hon eljest på bästa sätt fullgjort allt hvad hon bort.
Konkordias öppna allvarliga framställning af sanna förhållandet hade lagt sig till de ord, som fadern förut talat; men mest hade likväl den flik, som Konkordia öppnat på framtidens slöja, förskräckt henne.
Om hon felat så mycket mot sin ömme fader, om hon så kallt vårdat hans sena ålderdom, att hon förtjenade både sina egna och andras förebråelser, ville hon hellre göra hvad som helst än bära med sig genom det tunga lifvet en så tung börda.
Hvarföre då icke heller försona det?
Hon hyste icke något slags känsla för sin kusin, men nu tänkte hon dock på honom med ett visst medlidande.
Han ginge ej till mycken lycka med en hustru, hvars hjerta var lika dödt som hennes ansigte.
Hvad hon sjelf gick till, tycktes henne likgiltigt.