Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtminstone lär väl den vackra Agatha hafva tyckt så, ty hon log så förföriskt, så intagande, hvarje gång Edvards mörka öga sänktes för hennes lågande blick, och jagade blodet till hans panna, eller hennes hand vidrörde hans, och denna hand – fin och liten som en flickas – sakta och darrande slöt sig omkring hennes knubbiga fingrar.
Albrekt såg att Edvard var redan för mycket intagen, för att lyssna till hans varningar, och fann att det återstod honom endast att bevittna sin unga skyddlings första dårskap, men hoppades att kunna hejda honom då det första och lifligaste intrycket förbleknat; och Didriks trogna vaksamhet undgick icke heller den yrsel, som fattat hans unga herre, det rus den vackra qvinnans ögon söft honom uti, den förtrollning hon med hvarje blick gjorde allt mera farlig, och den hederlige tysken – med samma instinkt som låter hunden förstå sin sofvande herres fara, ty Didrik hade sjelf ingen erfarenhet af kärlekens våda – anade intet godt af detta, och såg ändtligen, med innerlig förnöjelse, Köpenhamns efterlängtade torn och kyrkor framskymta.
– Ah! vi äro redan framme . . . – stammade Agatha, liksom väckt ur en dröm.
– Det är förbi! – suckade Edvard, som verkligen drömt och icke hade ringaste reda på tiden, ty alla ”ungdomar,” som för första gången fastnat på de limspön en vacker qvinna utsatt för dem, flaxa som en fångad fågel och bli alldeles borttappade.
– Vi måste skiljas . . . jag återser er kanske aldrig mer . . . – hviskade Agatha ömt, och lutade sig förtroligt emot Edvards arm; men som han endast suckade och i sin enfald tycktes ämna underkasta sig den grymma skiljsmessans qval, så beslöt den känslofulla sköna, hvilken kände detta öfvergå sina krafter, att göra våld på sin qvinnliga blyghet, och gifva honom en vink om sättet att undvika dem.
Alla passagerarne voro redan gångna ifrån fartyget; Edvard hade icke gifvit akt på Didriks fråga hvar han ville bo; och då denne slutligen påminte honom att gå i land, var Edvard sysselsatt att kasta kappan omkring Agathas runda axlar.
– Jag kommer, – svarade Edvard otåligt, och bjöd i detsamma armen åt den vackra aktrisen för att ledsaga henne till vagnen som väntade.
– Glöm mig ej, – läspade hon med vek röst, och ledsagade dessa ord med en handtryckning, som fulländade hennes seger öfver den förbryllade ynglingens sinnen; vagnsdörren slogs igen, och undkommen förtrollningen af hennes närvaro, följde Edvard drömmande Didrik – som med en suck öfver otacksamheten af sitt mentors-kall – tog vägen åt hotellet der Albrekt väntade dem.
– Nå det gläder mig af hjertat att du ändtligen kunnat slita dig lös, du hade annars på min heder blifvit utan middag . . . som du ser har jag redan börjat, – sade Albrekt då Edvard inträdde.
– Gör ingenting, jag känner mig icke hungrig.
– Då har den här sjöresan haft motsatt verkan på oss, ty jag har aptit af bara fan.
Edvard svarade ingenting, han stannade helt tankfull vid fenstret och skådade utåt ”kongens Nytorg”.
– Mer än tvenne dar är det ju beslutadt att vi icke stanna här; – fortfor Albrekt med full mun, – Hvad Köpenhamn har anmärkningsvärdt, har jag sett, och du ser mig just icke särdeles nyfiken ut?
– Nej visst icke.
– Nå då vill du kanhända resa förr, och jag ser ingenting heldre.
– Åh nej, hvarför det?
jag bör väl se mig omkring här litet först, – sade Edvard något förlägen, under det han satte sig, och öfversåg anrättningen som Albrekt hade framför sig.
– Hör! vet du hvad, mon chère! ditt sätt att äta har verkligen uttömt mitt tålamod; det är ganska säkert en timma se’n jag hoppades att du skulle sluta, – sade Albrekt gäspande i soffan, der han låg utsträckt.
– Jag går min väg, eller också somnar jag ifrån dig, tillade han med en röst, som icke lemnade något tvifvel om verkställigheten af hans sista beslut.
Och Edvard hade icke ringaste lust att hålla sin vän vaken, han var i det tillstånd, då våra vänner obligera oss aldra mest när de somna ifrån oss, så att vi blifva lemnade åt oss sjelfva; han fruktade Albrekts både sarkasmer och förnuftiga råd, han kände dunkelt att han närde fröet och uppsåtet till en dårskap inom sig, och rar derför angelägen att undvika Albrekt.
Den förtrollande Agathas mörka ögon spökade i hans hjerna och med en förälskad pojkes ensidighet, var hon enda föremålet för hans tankar, det enda som intresserade honom i hela Köpenhamn, och väl för hundrade gången vände han och beskådade det lilla guldkantade adresskort, som hon vid afskedet lagt i hans hand, och i hans uppeldade sinne lefde och rördes blott den enda tanken, det enda brännande begäret att återse henne.
Hvem har icke varit sjutton år, hvem vet icke hvad en önskan vid denna ålder vill säga, hur inbillningen, rik och glödande, stegrar hvarje njutning, hur våra känslors rikedom och värma ger färg och lif, vigt och värde åt allt?
Edvard var förtjust öfver
Albrekts sömn, hvilken tillät honom att ensam, utan frågor eller anmärkningar aflägsna sig; nu berodde det blott på att också undkomma Didriks vakande öga, men denne – som längesedan glömt att han någonsin haft äran se den vackra aktrisen, och hoppades att Edvards minne var lika klent som hans eget – var ganska lätt att narra, och med en hemlig önskan om en rätt lång och ostörd hvila för sin sofvande vän, skyndade Edvard, – med känslorna hos en skolpojke som springer ifrån sin lexa, – ut, och efter många omvägar stod han ändtligen med klappande hjerta vid porten af det hus adresskortet anvisat.
Han mottogs i Agathas förmak af den lilla nätta kammarjungfrun han sett på ångbåten, med en betydelsefull min och ett knipslugt leende, som tillräckligt bevisade att han alldeles icke var oväntad.
Hon försäkrade honom med en mycket trovärdig min, att hennes matmoder visst icke kunde mottaga någon, ty hon var sysselsatt att instudera den rol hon redan qvällen derpå skulle spela, och först efter flera föreställningar kunde hon förmås att anmäla den blyga älskarn, som med yttersta otålighet afvaktade sin dom och trodde knappt sin lycka då hon återkom med tillåtelse för honom att få inträda.
Agatha satt, eller snarare låg i en soffa, hvars purpurfärgade siden stack bjert af emot den tunna hvita drägt, hvaruti hennes mjuka vällustiga gestalt var sluten som i en sky af musslin; hennes vackra svarta hår, illa uppfästadt, hade fallit ned på ena sidan och dess tjocka mörka lockar gjorde halsens hvithet ännu märkbarare; de små fötterna, instuckna i tofflor af ljusblått siden, skymtade fram under klädningen, och ifrån lampan på bordet framför henne, hvilken brann under en starkt rosen färgad kupa, spreds ett matt skimmer öfver hennes något bleka ansigte och mildrade den mörka ringen omkring hennes stora ögon, samt gaf hela den scen, som visade sig för Edvard, ett mystiskt och obeskrifligt behag.
Hela hennes ställning så studeradt vårdslös och så behagsjuk, skulle på en mera erfaren kanske gjort en motsatt verkan, men han tyckte sig aldrig i sitt lif sett en mera förtrollande syn, och då hon ställde ifrån sig den glindrande kristall-flaska, hvarmed hon tankspridd lekt då Edvard inträdde, till hälften reste sig upp och med ett leende fullt af ömhet och värma räckte honom sin hand, mjuk och parfymerad, var han färdig att falla till hennes fötter, alldeles hänförd af en skönhet, som nu i halfdunklet syntes honom ännu tusen gånger mera förförisk, än han sett den förut vid dagsljuset på ångbåten.
Agatha talte till honom, han hörde hennes ord utan att fatta meningen, han svarade henne osammanhängande och mekaniskt, i det han slukade henne med sina blickar; aldrig hade tvenne ögon varit vältaligare och uttryckt en varmare och mera sann beundran, under det läpparne voro stumma, och aldrig hade den sköna och listiga qvinnans fåfänga skördat en fullständigare seger, en mera afgörande och synbar triumf; och leende öfver det intryck hon gjorde på den förvirrade gossen, – hvars hela utseende okonstladt vittnade om hans öfverraskning och förbländning – drog hon honom ned bredvid sig på soffan.
Qvinnorna ega i allmänhet en outgrundlig förmåga att omärkligt besegra äfven den ihärdigaste blyghet och tafatthet, och Agatha var tålamodet sjelf, och tycktes finna ett verkligt nöje till och med i att steg för steg bortjaga den hos sin unga vackra elev, som vann i eld hvad han förlorade i oskuld.
Snart var det han som talte och hon som hörde på, han som fäste på henne sina passionerade blickar, och hon som nedslog sina, – med ett ord aldrig har det funnits en vackrare lärarinna, aldrig en läraktigare discipel, och aldrig en snabbare framgång.
Timmarne flögo som minuter.
Edvard vaknade som ur en dröm, och trodde knappt sina ögon, då de föllo på pendylen framför dem, som visade på elfva; hans första tanke var på Albrekt och Didrik; troligen voro de oroliga öfver hans frånvaro . . . man måste skiljas.
– Edvard steg upp dröjande, och endast hoppet, att ännu nästa dag återse henne, gjorde skiljsmessan dräglig.
Edvard kom hem tusen gånger mera kär och förvirrad än han gick bort; Agatha var för klok och erfaren att genom en allt för lätt och hastig seger minska värdet af det mål, som oupphörligt föresväfvade Edvards upphettade inbillning, och hämma, kanske qväfva hans passion redan i dess början, och Edvard – brinnande och otålig – harmades nu öfver sin egen blyghet och Agathas stränga återhållsamhet.
Albrekt som icke ett ögonblick kunde misstaga sig på sin väns ställning och sinnesstämning, insåg fullkomligt genom Edvards korta svar, och den trottsighet som alltid legat i hans lynne, och nu med full kraft frambröt vid
Albrekts varningar, att han måste lemna Edvard åt sig sjelf, och öfverlåta åt tiden och erfarenheten att sansa och afkyla honom.
Nu hade passionens ström fattat honom, han var redan midt i dess hvirfvel, och bruset deraf öfverröstade helt och hållet hvarje råd af förnuftet.
– Man ger Hamlet i qväll, – sade Edvard, som halfliggande i en soffa, läste i ett tidningsblad.
– Det måste vi se, eller hur? tillade han, frågande med en blick på Albrekt, som satt qvar vid det halft afdukade middagsbordet, dagen derpå, och ritade vårdslöst, i ett album framför sig, en mängd fantastiska figurer, foster af bizarrerierna i en artists inbillning.
– Hvarför det? – sade Albrekt med sin korta, skarpa röst, utan att lyfta hufvudet ifrån papperet.
– Hvarför det! – så du talar, ett mästerverk, en pjes af Shakespeare.
– Bah, ett mästerverk för några hundra år se’n ja . . . men nu kan jag icke fatta hur någon menniska kan finna nöje i dessa osmakliga karrikatyrer.
– Du förvånar mig . . . osmakliga karrikatyrer, hur kan du våga dylika yttranden? – sade Edvard.
– Ja hvad är det väl annat?
Alla känslor, alla passioner han skildrar äro så öfverdrifna, så oformliga att de bli’ karrikatyrer och väcka vämjelse; kom ihåg ”Kung Lear”, kan man läsa, eller se något otäckare, jag tillstår att mina nerver åtminstone ledo en verklig tortyr, jag måste våldföra min natur för att kunna uthärda att se den till slut, och hvilket språk sedan.
– Ja just språket, hur träffande, hur kraftfullt!
– För ett par sekler tillbaka kallades det så, men nu kallar jag det åtminstone för groft ända till äckel, och rått ända till afsky.
– Men hvilka djerfva och slående liknelser, hvilka färgrika bilder!
– Djerfva – åtminstone, ty han skyr ingenting; och lånar dem par preference ur den lägsta, eller rättare smutsigaste sfer.
– Du är ohjelplig, kära Albrekt, – afbröt Edvard med häftighet, – med dylika uttryck opponerar du dig ju emot hela den civiliserade verlden.
Vet du då icke att det är snillets företrädesrätt att icke behöfva, icke tåla några band på sin inbillnings vingar?
– Det är sannt, och denna företrädesrätt har han, också begagnat, då han talar om ”barnsängs-tärda länder”, tusen andra saker att förtiga; kan man vara mera fördomsfri? – sade Albrekt skrattande.
– Men, min Gud, du måtte väl icke förneka Shakespeare’s snille ändå, det har blifvit ett axiom, och lika gerna kunde du påstå att Carl XII var en mes, och Luther en karnalje, – inföll Edvard lifligt.
– Gud bevara mig derifrån, jag inser visst att han var ett snille på sin tid, men det har alltid förefallit mig kuriöst att man i våra dagar skall beundra hans plumpa och grofhuggna qvickheter, liksom om vi nu skulle begagna och admirera de första oformliga fartyg man hittade på att bygga, och hvad jag sannerligen finner mest beundransvärdt är öfversättarens otroligt vidsträckta kännedom om alla snuskiga och oqvädings-ord, vårt annars – som det påstås – fattiga språk eger, för att så förträffligt återgifva författarens mustiga meningar.
– Ja deruti har du rätt, men nu lemnar jag sir Shakespeare i sitt värde och går i alla händelser och ser hans Hamlet, – vill du följa med? ja, eller nej?
– Hvilken fråga!
Skulle jag vara en så dålig mentor, att jag lemnade min unga Telemaque redan andra qvällen vi äro här!
– Nåväl, då skickar jag min betjent efter biljetter.
– Vänta ett ögonblick! – vet du hvem som spelar Ophelias rol?
Edvard svarade ingenting, och dolde sin tillfälliga färgskiftning, i det han drog på klocksträngen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Om aftonen då de båda vännerna, tillsammans med ett par unga Köpenhamnare af Albrekts bekanta, sutto på spektaklet, väcktes Edvards uppmärksamhet af några elegant klädda herrars högljudda, högst fria anmärkningar och lättsinniga konversation i logen bredvid.
Edvard var visserligen intet helgon, eller fullkomligt obekant med den jargon, som är ingenting mindre än ovanlig ibland unga män, hvilka – i brist på all annan bravur – söka öfverträffa hvarandra i cynism och oförskämdhet, men hvad han nu hörde öfverträffade likväl hans hittills förvärfvade erfarenhet, och endast det välljudande franska språket – som så förträffligt lånar sig till dylikt skämt – på hvilket samtalet fördes, förmildrade något det stötande deri.
– Det skulle roa mig att veta hvilka de der äro? – sade Edvard sakta till Albrekt, som pratade med sina danska vänner och icke gifvit akt på sina grannar.
Albrekt vände sig om och såg en liten svartskäggig karl, med eldiga ögon och uttrycksfullt ansigte, som beledsagade sin högljudda konversation med lifliga gester för sin kamrat, som var lång, något fet, med ett blekt ansigte, hvars, ehuru fina, drag voro mera fula än vackra, och egde denna slöhet och slapphet, som vanligen förråder en depraverad och försliten nöjets dyrkare.
Ett matt och sömnigt leende, som då och då flög öfver hans fina läppar, var enda beviset att han hörde sin väns ganska qvicka, men ytterst skamlösa infall och anmärkningar, som egde ingen retelse, gjorde ingen verkan på hans förhärdade natur, hvilken helt och hållet tycktes förlorat förmågan att mottaga några intryck, och det kalla löjet på hans bleka ansigte liknade mera grinet af ett lik, rördt af galvanismen, än en lefvande menniskas känsloyttring; han var klädd med högsta omsorg och elegans, och stödde sina hvita händer – blixtrande af ringar – på en stor långhårig hund, hvilken med framfötterna hvilande emot logekanten, tycktes med långt större lif och intresse betrakta de omgifvande föremålen, än hans herre.
– Känner du de der herrarne? – frågade
Albrekt den ena af sina danska vänner, sedan han uppmärksamt betraktat de båda samtalande.
– Ja visst, – svarade denne leende, – de äro för närvarande de tongifvande eleganterna i vår stad, åtminstone i hvad moder och dårskaper beträffar.
– Jag tycker mig bestämdt känna den ena af dem.
– Det kan väl hända, ty de äro båda utländningar, den ena en artist, en fransk målare, eller rättare en dilettant, som du sjelf, en vicomt de Beaufleur, och den andre en svensk grefve B., kanske slägt till din unga reskamrat der.
– För tusan, det är då ingen annan än din egen onkel vi här träffa på, – sade Albrekt skrattande.
– Ja verkligen, – svarade Edvard, i det han med ännu mera uppmärksamhet betraktade den långa bleka främlingen, – jag tycker mig verkligen känna igen hans talgiga ögon, ehuru jag blott var ett barn när han var i Stockholm.
– Du måste presentera dig för din slägting, han ser på min ära ut, som han brann af lust att få heta onkel, och trycka dig i sin famn.
– Men jag vet icke, – sade Edvard tvekande.
– Jag känner honom nästan icke alls.
– Så mycket bättre, dess mera pikant blir ert förhållande, han skall bli förtjust att finna i dig en så hoppgifvande telning af sin familj – hvilken jag tror icke är särdeles talrik, – och som i hans ställe kan fortplanta dess ärorika namn, ty han är ju sjelf icke gift, och lär icke hysa särdeles böjelse för det äkta ståndet, men kanske han har ändrat åsigter och skaffat sig en fru, sedan jag lärde känna honom i Stockholm?
– Åh nej, hofmarskalken B. är ännu ogift, han har vistats här hela sommaren, – sade den unge dansken bredvid Albrekt.
– Förträffligt! du kan då ha hopp att få ärfva honom; alla onklar borde hysa lika värdiga tänkesätt, – sade Albrekt muntert.
– Men jag fruktar han är rik endast på skulder, efter hvad jag hört, – inföll Edvard.
– I det fallet måste du åtminstone, medan han lefver, profitera af den rika erfarenhet hans långa ungkarlslif gifvit honom, – ty han är väl åtminstone fyrtio år, ehuru han klär sig som en pojke, – och det skall säkert bli honom ett nöje att meddela dig sina faderliga råd och förmaningar.
Edvard svarade ingenting, ty nu drogs ridån upp och allas blickar vändes åt teatern.
Under en mellanakt fullföljde Albrekt sin idé, – hvilken Edvard sjelf tycktes vara mycket likgiltig för, – att presentera sin vän för hans onkel, som i första ögonblicket syntes helt bestört och ingenting mindre än belåten att ega en brorson med Edvards utseende, – hvilken genom sin längd och hållning såg mycket äldre ut än han verkligen var – men fann sig slutligen förträffligt vid att spela rolen af jeune onkel; frågade efter hans förtjusande mor, och behandlade sin nevö så förtroligt och kamratlikt, att för den förvånade Edvard intet annat parti fanns än att antaga samma ton emot honom tillbaka.
Edvard hade med klappande hjerta igenkännt Agatha i Ophelias rol, och rodnat lindrigt då Albrekt utropade:
– Ah! se bara vår vackra reskamrat . . . fan så angenäm surpris, jag fick icke tag i någon affisch och visste icke om att vi skulle få tillfälle att beundra henne på scenen också just i afton.
Men Edvard visste det allt för väl; det var snarare för Agatha än för Hamlet han proponerat att gå på spektaklet, och på Albrekts spefulla min fann han att denne nog insåg detta.
– Se bara lilla Agatha, som nu är återkommen, se’n hon varit i Sverige en liten tur på sommaren och förtjusat mina hederliga landsmän; hon har minsann icke förlorat på den saken, se hur godt hull hon fått, man vore frestad tro, att här i Danmark det är lika betydelsefullt och fruktbärande för damerna att resa till Sverige, som det är i mitt fädernesland att resa till Tyskland, – sade hofmarskalken skrattande, just då Agatha med tragisk pathos utropade:
– Då är jag så mycket mera bedragen.
– Hon är ju en verklig liten satan! hvilka armar, hvilken förtjusande smidighet, hvilken grace i rundningen af hennes lif, – sade fransmannen, – och nästan slukade den vackra aktrisen med sina blickar.
– Ja, hon har i sanning bibehållit sig förundransvärdt, ty hon är af de passerade skönheterna . . . säkert tretio år, – sade hofmarskalken och ryckte på axlarne, under det han betraktade Agatha genom kikaren som han höll för ögonen.
– Då jag för flere år se’n tillbringade några månader i Köpenhamn, hade jag tillfälle att på närmare håll beundra hennes då ganska förföriska behag, – åh jag mins det nu ganska väl, det var en förtjusande sejour jag då gjorde . . . det var egentligen jag som gjorde hennes första edukation i den ljufvaste af de dubbla roler hon gjort till sin lefnads uppgift att spela, och om hon lyckas att deruti förtjusa någon af er, mina herrar, så kom ihåg att ni till stor del har mig att tacka derför, – fortfor han med en ton och ett leende af utomordentlig cynism.
– I sanning, det är en uppeldande tanke, som förlänar ett nytt behag åt den sköna Agatha, – sade Albrekt och vände sig till Edvard med ett satiriskt leende, – hon var vår reskamrat på ångbåten hit, och Edvard syntes uppriktigt betagen i henne, jag slår vad att han hade någon aning om hennes bepröfvade företräden.
– Åh, i det fallet, min bästa nevö, är jag förtjust öfver min bekantskap med henne, ty den tillåter mig presentera dig, hon är en charmant värdinna och Köpenhamns gladaste och elegantaste karlar samlas hos henne; ännu i qväll tillbjuder jag henne min vagn och vi följa henne hem om du har lust?
Edvard var röd af harm, och stammade några osammanhängande ord, som hans onkel tog för bifall.
– Ma foi! det gläder mig riktigt att leda dina första osäkra steg på nöjets bana, der jag sjelf är så tillräckligt hemmastadd och renommerad, att du utan tvekan kan följa mina råd, – sade hofmarskalken med en min af inre tillfredsställelse.
Hon är kanske en sol i nedgående, mais, n’import! hon är i alla fall rätt lockande helst för sådana små debutanter som du; vid dina år skulle Agatha förvridit hjernan på mig.
– Åh! hvad det är skada att man ej i all sin lefnad förblir sjutton år . . . hvilken spänstighet, hvilken glöd, hvilken imagination, som sedan ingen konst kan ersätta, – sade den gamle syndaren suckande.
Albrekt ryckte på axlarne med ett sardoniskt leende, och fransmannen utropade i det han gäspande sträckte sig baklänges:
– Åh ja, det är det första syndafallet som har mest behag; och i intet fall har man mera skäl att sakna de gamles Lethe än här, ty då blef det beständigt första gången.
– Då man icke eger en enda känsla qvar att trottsa, är nöjet och retelsen förlorad, – återtog hofmarskalken för sig sjelf med en ton af djup nedslagenhet, och steg upp.
– Men nu, mina herrar, tror jag att vi gå och uppvakta den sköna Ophelia, se’n hon drunknat för den öfriga publiken; det är billigt att någon af oss bereder henne en ljufvare död i afton, det är i mitt tycke så mödosamt att ständigt spela dygdig på scenen, att man ej må förundra sig att aktriserna, de stackars små englarne, ta’ sin skada igen utom densamma.
– Så mycket mer som ingenting tråkigare och afskyvärdare finns än dygdiga qvinnor, – sade vicomten och läste igen logedörren.
– De äro också gudskelof endast en symbol, en fantasi i poetiska hjernor, ty en verklig dygd är en absurditet, en onaturlighet, som, i fall den kunde påträffas, vore värd millioner, ty den skulle framkalla ett motstånd, en strid och en seger.
Ah, hvilken seger . . . då man nu deremot endast gör ett litet blindt alarm, spelar en komedi och företer några preludier, som kallas dygdiga betänkligheter, men allt detta är utnött, tråkigt ända till vämjelse, och det uppfriskande uti att misslyckas i en kärleksaffär är en rekreation, som jag fåfängt i hela mitt lif hoppats på, – sade hofmarskalken med en så skrytsam djerfhet, att Albrekt skrattande utropade:
– Men då man ser er, herr grefve, skulle man, ta mig fan, kunna svära på att denna uppfriskande sällhet mer än en gång varit er.
Bullret af den igenslagna logedörren förtog emellertid
Albrekts ord, hvilka hofmarskalken icke låtsade höra, eller också verkligen gick miste om.
På Edvard hade emellertid detta samtal gjort den verkan det icke kunde undgå att göra; den slöja af blygsamhet som ynglingen – af en ännu icke helt och hållet utplånad finhet och grannlagenhet i känslan – vill kasta öfver sitt första fall, då han kallar det kärlek och tror sig älska, var nu obarmhertigt bortryckt; Edvard insåg både sin egen känslas rätta beskaffenhet och Agathas värde, och vinsten blef endast att han nu var en djerf och oblyg man, som handlade af öfverläggning, i stället för en berusad yngling, hänförd af passionen.
Och aldrig kunde en sjuttonårig pojke vara i en mera passande sinnesstämning för att med framgång besöka en vacker och lättsinnig qvinna.
Lyxen i Agathas salong – der Köpenhamns fashionablaste dagdrifvare voro församlade – vittnade lika mycket om den vackra skådespelerskans allsmäktiga behag, som frikostigheten hos hennes älskare.
Och Edvard hade svårt att bibehålla den känsla af djerfhet och köld han känt på spektaklet, och fann sig nedslagen och betryckt ibland detta stojande, skrattande och fria sällskap, der ingen enda tycktes vara så ung och oerfaren som han.
Förtretad och missnöjd ämnade han gå sin väg, då Agatha i detsamma inträdde i glansen af en smakfull toilett.
Min Gud, hvad hon syntes Edvard vacker!