Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den medvetna indifferentismen, som gerna sträcker sig till religion i allmänhet och företrädesvis återfinnes bland personer, hvilka åtnjutit en omsorgsfull undervisning med mångårig skolgång och tillfälle till grundligare eftertankar i hithörande ämnen, liar icke låtit binda sig af den » kristliga » pligten att söfva förnuftet, utan pröfvat lärornas hållbarhet, läst och lujrt hvad som sagts emot dem och stannat vid öppen förnekelse eller tyst tvifvel.
Der har statskyrkans uppfostran i detalj misslyckats, men hela andan inom den institution, som man formelt kan tillhöra, fastän man i sak är hennes fiende, som gynnar slappheten och halfheten, och som vänjer sinnet vid ett mindre ärligt väsen, har dock be-smittat äfven dessa i sjelfva trossakerna likgiltiga, sa att de aktivt eller passivt hjelpa till att uppehålla den statskyrkliga bvgnaden.
Den aktiva delen af desse indifferente, som sä väl satt sig in i dogmerna, .att de funnit dem utan förnuftig kärna och tröttnat vid alltsammans, ifrar af helt andra skäl än religiösa för statsreligionens bevarande som sådan, förnämligast emedan denna är ett » välgörande band » (ett maktmedel) i och för samfundsordningens upprätthallande.
Man borde icke behöfva spilla ett ord pä en teori, som åsyftar att hålla menniskor i styr genom den konstlade vördnaden för en i tysthet erkänd osanning.
Der föreliggef alltid ett bedrägeri.
Den vördnad, dessa personer sjelfva hvckla, mäste dock räknas till statskyrkans stöd, framför allt derlor att den i all sin bedräglighet till en tid lockar andra, mindre reflekte-T&amp;nde till efterföljd.
Men detta stöd är af den art, att dess falskhet endast behöfver blottas, för att i hvarje ärligt sinne lörlora sin betydelse.
Den passiva delen af detta slags stödjepelare för statskyrkan utgöres af de lättsinnigt indifferenta, som både erkänna dogmernas värdelöshet och olämpligheten af en statsreligion, men som tycka, att de för sin del hafva det mycket bra inom statskyrkan, och hvarken taga ett steg för att utträda nr henne eller bekymra sig öm hennes verkningar hit eller dit för andra menniskor.
De skulle icke ha något emot hennes fall, men få de blott vara i fred, så som det nu är, och de i sitt umgänge fritt få skämta med allt hvad religion heter, så ha de icke heller det ringaste emot statskyrkan, eftersom de genom henne utan allt besvär till-fredsstält samhällets fordran på hvarje individ, att Tian skall bekänna sig till en viss lära.
Det är deras religiösa behof.
Och de stödja statskyrkan genom sin slapphet att finna sig i den medvetna lögnen, att tiga och göra ingenting, der de borde tala och handla.
Men det fins en indifferentism, som icke är så långt gående, som icke ' ens är medveten, utan ter sig som en genom uppfostran meddelad pligt, men som lika fullt gör sig gällande.
Den är oreflekterad, har sin grund i kyrkans egen lära om förnuftets oförmåga att i ringaste mån döma i reli-gionsfrågor och kan vara förenad med den största ärlighet i sinnesförfattningen.
Den fins icke hos bedragarne, men hos de bedragne.
Den består i likgiltighet för det obegripliga i dogmerna, som hafva intet att göra med den religiösa känslan, men deremot vålla det stackars förståndet oändliga bestvr, hvilka böra undvikas.
* * 7
Om religionen, såsom man plägar uttrycka det, innebär hela menniskans förhållande till Gud, och det derför är hvaije individs oafvisliga behof att icke blott med känslan, utan äfven med fantasien och tanken bilda sig en uppfattning af den högste och sitt förhållande till honom, sä måste det ju kallas en viss grad af indifferentism att under våldförande af naturen icke låta sin tanke medverka och rena den grumliga bild, som gifves af känslan eller från annat håll, till en 9i största möjliga män klar och kraftig uppfattning.
Visst är det likgiltighet, vare sig att grunden sedan falskt benämnes vördnad eller rätteligen fruktan, att utan pröfning låta utifrån påtruga sig en föreställning, mot hvilkensjälens bästa och ädlaste krafter resa sig med tvifvel och motvilja, att inbilla sig tro livad man erkänner vara orimligt, att lita på en vanlig mensklig auktoritet i det egna hjertats enskilda angelägenhet och att i lifvets vigtigaste fråga döda reflektionen, derför att andra menniskor säga, att den icke skulle komma till något resultat.
Men till denna likgiltighet för en förståndig uppfattning af dogmerna, vid hvilka menniskoverk dock kyrkan faster en så ofantlig vigt, uppfostras den statskyrkliga menigheten, och den befinnes sedan ytterst beqväm både för dem, som icke hafva tid att utreda sitt personliga förhållande till kyrkans lärosatser, och för dem, som icke hafva lust att närmare befatta sig med frågan, emedan de tycka, att allt går bra ändå.
Och det gör ju så, ty statskyrkans religion är icke främst en religion för hjertat, utan i första rummet en religion för samhället och kan derför nöja sig med den tomma bekännelsen.
Man lär sig ändå från den första katekesläsningens tid, att man icke skall brv sig om att bråka med sitt förstånd, utan taga sakerna färdiga, sådana de läras ut, och bara tro derpå.
Det senare kan man icke tvinga sig till, men det förra finner man sig i.
Landsbygdens arbetare till exempel, som sex dagar i veckan vid plogen och spaden upptages af omsorgen om mat och dryck och kläder, men har den sjunde dagen ledig för hvilan och sin själ, finner ett visst lugnt behag i en sådan lära.
Hans religiösa behof får ju på söndagen en slags näring i sången, i bönen, i känslornas allmänna lyftning i tro och tillit upp mot det högsta väsendet, men dogmerna lyfta honom icke, och dem bryr han sig derför icke om.
De äro ju det otillräckliga förståndets sak och måste sålunda öfverlemnas ät det mera begåfvade presterskapet.
Han lär sig af presten, att allt, som framställes i strid med kvVkans uppfattning, är villfarelse, och då han icke tilltror sig att granska någonting, nöjer han sig med att tro presten lika väl som dogmen, d. v. s. tysta sitt tvifvel.
Detta är frukten af den traditionela uppfostrans stora makt.
Han får sina barn döpta, sin hustru kyrktagen, sina söner och döttrar vigda och sina döda begrafua, han får löfte om sina synders förlåtelse och evig salighet, om han med värdigt sinne går till nattvarden emellanåt, och han erhåller genom allt detta ett godt anseende, som skulle tryta,om han icke stode på göd fot med statskyrkan, förkroppsligad i kyrkoherden, komministern, adjunkten o. s. v., hvar-förutom han efter detta lifvet har framför sig en evighet af helvetiska qval, i fall han börjar krångla i trossaker, hvilka * äro så heliga, att menniskans heligaste gåfva, det sunda förnuftet, profanerar dem.
I allt detta fins tillräckligt utrymme både för ett slags tillfredsställande af en kroppsligen ansträngd menniskas religiösa behof på en viss grad af intellektuel utveckling och för de egna personliga fördelarnas tillgodoseende, och allt är mycket beqvämt under en fullständig indifferentism med afseende på kyrkans lärobvgnad, sedan denna en gång som en lexa inlärts mer eller mindre bristfälligt.
Hittills har det främst varit denna oreflekteradt indiffe-renta massa, som ärligt, trohjertadt och utan undersökning hållit på statskyrkan, emedan denna beqvämast fylt det religiösa behofvet och vant generation efter generation vid hennes helgd, sedan hon egenmäktigt tillskansat sig denna från bibelordet.
Men den dag, då man vaknar äfven på det hållet och ropar: » vårt religiösa behof har fylts med osanningar », då är slutet nära.
Och det ser hotande ut.
En sak är härutinnan ledsam för statskyrkan, och det är,.
att det för denna religiösa hvila i allmänhet fordras den der vissa ståndpunkten i intellektuelt hänseende.
Der den öfver-skridés, börjar förståndet bråka med dogmerna, och benämnas de än icke » lögner » och » bedrägerier », kallas de dock oförnuftiga och ohållbara, hvilket blott är en annan sida af samma sak.
Det är för statskyrkan blott en tidsfråga, hur länge hon med sin förståndsqväfvande lära skall lyckas hålla en större del af befolkningen qvar på den låga okunnighetens ståndpunkt, der indifferentisinen tillfredsställer.
Bölja nu presterna, såsom här och der sker, visa sig ogena mot befolkningen i fråga om barndop, bröllop och begrafningar, så att fördelarna af den verldsliga trefnaden försvinna för religionens skull, så hjelper nog detta ett tveksamt förstånd ett godt stycke på väg mot en fruktad och farlig undersökning inom ett hittills likgiltigt område.
Då vakna kanske alla och se, att apostlame, som sändes ut att vara tjenare, förvandlats till herrar, alldeles som inom den katolska hierarkien, och då ramlar statskyrkans förnämsta stöd, den indifferentism, som beror på beqvämlighet och qvarstående okunnighet.Men detta ligger redan utanför det egentliga ämnet för denna uppsats, som mindre gör anspråk på att säga något nytt, än att påminna om gamla saker med anledning af
• dagens företeelser.
Meningen har endast varit ett påpekande deraf, att vid en öfverblick af de faktiska förhållandena en större eller mindre, medveten eller oreflekterad religiös in-differentisrn, baserad på qvarstående okunnighet och moralisk slapphet eller förenad med sociala biintressen, som hafva intet att skaffa med religionen, synes vara det väsentligaste stöd inom den allmänna opinionen, på hvars fall vår föråldrade statskyrka måste göra sig beredd.Stockholms teatrar.
Sept.-no v. 1884.
Af Claes Lundin *.
Det är icke på operan som man har att söka något nytt under spelårets tre första månader.
» Den tiergtagna », » Konung for en dag », » Den stumma », » Faust », » Wilhelm Tel k » Postil-jonen », » Muraren », » Den vilseförda », » Mignon », » Målaren och modellerna », » Numburgerdockan », » Afrikanskan », » Carmen », » Fra Diavolo », » Romeo och Julia », » Friskytten » — det är spellistan, en gammal bekant, men därför visst icke utnött lista, på h vilken en operateater kan lefva i många år.
Bland de uppräknade styckena är det » Konung for en dag », » Wilhelm Tell » och » Afrikanskan », som tyckas vara mest ' eftersökta.
Därnäst komma » Den stumma », » Mignon » och » Carmen ».
Detta, så vida man får döma efter antalet af föreställningar, hvilket väl skulle väl skulle vara en någorlunda tillförlitlig mätare på allmänhetens gunst.
Men det är för öfrigt icke stor skilnad i föreställningarnas antal mellan de sist nämda operorna och » Den bergtagna » samt » Faust ».
Om ett stycke gifves ett par gånger mer än ett annat, kan detta också bero af andra orsaker, t. ex. af sjukdomsfall, och dessa äro ju icke sällsynta i vårt för sångare och sångerskor mindre behagliga klimat.
Stockholms kgl.
opera har under de tre sist förflutna månaderna icke i något afseende haft något anmärknings-värdt att uppvisa.
Det har till och med varit brist, om också ej fullständig missväxt, på debutanter, af hvilka skörden för öfrigt brukar vara, såsom det heter i årsväxtberättelsema,
* I fall stafsättet befinnes olika med hvad för öfrigt förekommer i häftet, heror detta på en önskan af uppsatsens förf., att här följa hans eget stafsätt. » mvcket god », i afseende på mängden, om ock stundom » under medelmåttan » i hvad beskaffenheten vidkommer.
Men operan har äfven under dessa månader varit en anledning till god musikalisk njutning for Stockholms allmänhet, och då man icke hör något ondt om henne, kan man vara säker i på, att hon skötes pä ett tillfredsställande sätt.
Anmärkningar bruka just icke saknas, och det är kändt, att ingen myndighet är i så hög grad, som en kgl.
teaterstyrelse, utsatt för motståndslust.
En föregående styresman för de kgl.
teatrarne beklagade sig en gäng för en tidningsman öfver, att bladen icke sade nagot om hans förvaltning.
» Det bör ni vara glad öfver », sade tidningsmannen, » ty det bevisar, att man icke kunnat hitta på någon anledning att anfalla er.
Tystnad är i detta afseende det samma som beröm. » Den i fråga varande tea-terstvresmannen vardt sedermera föremål för åtskilliga om-talanden i tidningarna, men torde då hafva önskat sig till baka till tystnadens ljufliga ro.
Den kgl.
talscenen har onekligen varit något mera lif-aktig under de nu slutade tre månaderna.
Den afdelning däraf som är förlagd till Stora teatern, d. v. s. det s. k. högre skådespelet, har under den tiden varit anförtrodd åt Sofokles och Shakspeare, af hvilka den förre dock icke kommit längre än till en föreställning af » Antigone ».
Detta skådespel hör för öfrigt till det föregående spelåret, men skulle otvifvelaktigt hafva behållit sin plats äfv en under det innevarande, om ej titelrollens innehafvarinna, fröken Djör-kegren., nödgats till återvinnande af förlorad hälsa afbryta sin verksamhet och företaga en resa.
Det är den resan som anses vara en följd af de resor som fröken Björkegren gjorde under sin sommarledighet i år, då hon, i stället för att njuta hvila och vederkvickelse, öfverausträngde sig med triumfer i Köbenhavn och i Kristiania, i Jvllands småstäder och vid
Höganäs stenkolsfält.
Huru vida sommarfärderna och sommaraftnarne vid rampen verkligen voro en orsak till skådespelerskans ohälsa, torde väl vara oafgjordt, men de kunna dock gifva anledning att tänka pä vådan af att icke hvila sig pä de tider, dä hvila är möjlig.
Att kgl.
teaterstyrelsen skulle, såsom man hört någon föreslå, rakt af förbjuda sina sceniska konstnärer att under sommarledigheten fara omkring och gifva föreställningar uti in- och utlandet, torde väl icke böra komma ifråga, enär skådespelarne själfva kunna hafva nytta af att någon gång uppträda inför en främmande allmänhet, och teatervännema i Sveriges landsortsstäder ej böra förmenas att stundom få se några af konstnärerna från den skådebana, till hvars upprätthållande hela riket bidrager.
Men skådespelarne själfva borde väl förstå att undvika öfveransträng-ningar, vare sig på scenen eller vid gästabuden och på de nattliga balerna, linder en tid, hvars största del borde egnas åt hvilan.
Emellertid har fröken Björkegren varit otjänstbar under dessa tre monader till stor skada för teatern, ty om spellistan likväl k^innat upprätthållas, har väl detta dock icke gått for sig utan ansträngning.
Ingen är omistlig, heter det, men en framstående och påräknad skådespelerskas frånvaro måste dock orsaka teaterstyrelsen åtskilligt hufvudbry.
Lyck- • ligtvis tyckes den närvarande styrelsen kunna godt reda sig ur en eller annan svårighet.
I brist på » Antigone » har hon låtit gifva » En midsommarnattsdröm * och » En vintersaga » samt åter upptagit » Hamlet », till sammans omkring ett dussin skådespelsaftnar på Stora teatern, d. v. s. ungefär en talföreställning i veckan, hvilket ju är som sig bör.
En sak för hvilken man måste hålla teaterstyrelsen räkning är att hon tyckes bemöda sig om att gifva de stora.
dramatiska föreställningarna med de bästa krafterna från talscenen.
Förr har ej sällan händt, att dessa föreställningar till stor del besatts med mindre goda förmågor, af den orsak, att styrelsen ansett sig böra ovilkorligt på samma aftnar gifva talstycken på båda scenerna, hvarvid det kanske inträffat, att Shakspeare fatt gifva vika för någon mindre betydande nutidsförfattare och på Stora teatern nöja sig med skådespelare af andra eller tredje ordningen, under det första ordningens tjänstgjort på Dramatiska teatern eller varit splittrade och uppblandade på bägge scenerna.
Detta har naturligtvis gjorts för att visa, huru rika pa konstnärliga tillgångar de båda kgl.
scenerna äro samt att det därför alldeles icke skulle besvära dem.
att på samma afton gifva dramatiska föreställningar på två håll.
Därjämte har det ansetts fördelaktigt för inkomsterna.
I sa väl det ena som det andra afseendet hafva beräkningarne slagit fel.
Nu tyckes en förändring hafva inträffat, onekligen till teaterns båtnad.
Om de sednaste Hamlet-föreställningama vill jag här icke yttra mycket, enär jag redan i en daglig tidning haft
^ 6
Digitized by L^oogle * tillfälle att uttala min åsigt om dem.
Enligt hvad jag från flera håll erfarit, delas den åsigten af ett stort antal teater-vänner.
Flertalet af våra bildade teaterbesökare låter icke förleda sig af allt det braskande som omgifvit hr August Lindbergs Hamlet, utan kan mycket väl skilja realismens kärna från förkonstlingens ytlighet.
Af den förre har hr Lindberg för litet, af den senare för mycket, och det är detta som står i vägen för en god utveckling af hans konstnärskap.
Men han är ej blott skådespelare, utan äfven regissör och instruktör.
Den nya uppsättningen på Stora teatern af Hamlet är hans verk, och den uppsättningen hafva hans Beundrare, ty han eger verkligen sådana, mycket prisatr ehuru hon egentligen icke värd stort loford.
Iscensättningen är ingalunda fri frän tidsförväxlingar och oegentligheter.
Det kan vara en smaksak att låta stycket spela i renässansens tidehvarf, ehuru b.efogade skäl kunde anföras mot att flytta det så långt fram i tiden; men nog förefaller det, något meningslöst, att sagokungen Claudius uppträder i Kristan * den andres drägt, och detta hjälpes sannerligen icke lipp af att han bär och icke ett ögonblick lägger af sig- elefantorden, som instiftades först af Kristian den femte pä 1670-talet.
Hvarför lyser han ej äfven med dannebrogens stjärna?
De ordnarna äro samtidiga.
Detta är visserligen en småsak, och jag är ej säker pä, att icke elefanten dinglat på äldre upplagor af Claudius på Stora teatern, men vill man göra sig förtjänt af ’ det myckna berömmet för förträffligt regissörskap, så bör man ej låta några oriktigheter komma sig till last.
Att tornet Kärnan synes i fonden från Helsingörs vall tillhör det slags realism, som man i ett skådespel af » Ham-lets » art borde undvika, det kan väl ingen med någon närmare kännedom af Shakspearesdikten förneka.
Praktiskt är det kanske, jag förmodar det åt minstone, att undvika deko-rationsförändrmgar för öppen ridå, s. k.
» changemanger »; men då den rätta dramatiska verkan uteblir, borde det » praktiska » ej allt för ofta ställas i vägen för hvad författaren själf föreskrifvit.
En sådan alldeles nödvändig föreskrift i första akten, att vålnaden skall föra Hamlet till en annan plats, iakttages icke, då ingen scenförändring försiggår mellan .vålnadens första uppenbarelse för Hamlet och då den lockat honom till den » aflägsna platsen på terrassen ».
Detta sammanföres nu, så att de spelande åter uppträda på ett ochsamma ställe, hvarigenom illusionen störes.
Vålnadens försvinnande är också alt annat än illusoriskt.
Det samma kan äfven med fullt skal sagas om andeuppenbarelsen i tredje akten, hvilken framstalles alt för nära åskådame och försvårar derigenom både Hamlets och drottningens spel.
En annan » praktisk » förändring är att för undvikande af dekorationsombyte låta konungens bönmonolog försiggå i samma rum, där hela hofvet nyss förut åsett skådespelet, en stor sal med kommande och gående och ingalunda ett bönkabinett, således bestämdt oriktigt i scenanordning.
Och riktigt kan det väl ej häller vara, att i detta renässansens tidehvarf, som tydligt nog angifves i den nya uppsättningen, ställa upp tronstolar från slutet af adertonhundra- eller början af nittonhundratalet, hvilka stolar, kanske för att åskådame aldrig skola glömma dem, flyttas från det ena rummet till det andra.
Min afsigt är ingalunda att ingå i någon detalj-kritik öfver iscensättningen — sådant vore alt för vidlyftigt — men jag kan dock icke underlåta att fasta kännares uppmärksamhet på den stora slutscenen, hvilken är ovanligt slarfvigt hopkommen, hvarför också hela spelet med bägame, fäktningen o. s. v. ej gör tillbörligt intryck, liksom Hamlets slutrepliker, hvilka genom hans utväljande af tron trappstegen till dödsbädd, kastas bort i bakgrunden, i st. f. att de borde från förgrunden riktigt fängsla åskådames intresse.
Det anförda torde vara tillräckligt för att visa, det den nya iscensättningen icke just är alldeles otadlig samt att den itfke borde så anses ens af dem hvilka aldrig sett någon annan.
Ej må man fasta alt för stort afseende vid ett styckes dekorations-utrustning, ty det är dock icke denna som är skådespelets hufvndsak — den kan till och med skada hufvud-5aken — men alt som bidrager till illusionen och därigenom underlättar den rätta uppfattningen af skådespelsförfattarens afsigt bör dock iakttagas, och i synnerhet bör detta icke försummas af den som vill hafva namn af utmärkt iscensättare.
Innan vi lemna Hamlet-föreställningaraa, de tre månadernas anmärkningsvärdaste dramatiska företeelse på Stora teatern, må det tillåtas mig att i allra största korthet nämna något om styckets utförande af hufvudrollens medspelande.
Fm Dorsch-Bosin har redan för några år sedan, på Nya teatern, utfört drottningens roll, och det - var icke stor skilnad mellan hennes spel då och nu.
Sannolikt intresserar rollenhenne icke mycket Hon har möjligtvis större intresse för Ofelia, hvilken hon vida verksammare återgaf på Nya tea-tem, sedan hon där upphört att spela drottningen.
Pra Bosins drottning är allt för lugn, och man ser ej mycket af
* striden mellan modersömheten och den syndiga kärleken tiU den man som mördat hennes förste make.
Uppgiften borde dock vara tacksam för denna skådespelerska, mycket men kanske än Hermiones i » En vintersaga », och likväl lyckas hon vida bättre i sist nämda roll.
Fröken Zetterberg gör af Ofelias roll, som hon äfven förut spelat, alt hvad som står i .den unga skådespelerskans förmåga, men förmågan sträcker sig icke långt, hvilket åter icke beror på bristande begåfning, men väl på yttre naturhinder, som af orsaker, hvilka flere gånger uppgifVits, ej kunnat Öfvervinnas.
Emellertid är hennes Ofelia i mångas ögon mycket tilltalande, hvilket för öfrigt snart sagdt hvar enda Ofeliar-framställarinna är, och det måste äfven medgifvas, att hon spelar den Tollen mycket bättre än Perditas i.
Man har anmärkt, att hr Thegerström är en allt för borgerlig Polonius, men den anmärkningen är icke fullt rättvis.
Sagde skådespelares natur öfverensstämmer kanske mer med det borgerliga än det aristokratiska, men dock är hans Polonius en ganska fin hofman, hvilken bugar och svansar för höga öfverheten och smickrar kungligheten, en något slö, men i själfva verket ej så alldeles dum, gammal man, hvilken ej alltid låter helt och hållet lura sig.
Man kan få.
se en mycket borgerligare Polonius.
En sådan var en af Tysklands förnämste skådespelare, Theodor Döring i kgl.
Schauspielhaus i Berlin, och likväl gjorde han lycka i den rollen.
Hr Fahl-becks konung är allt för stel, och han framhåller ej tillräckligt den smygande ormen i denna karaktär.
Såsom Horatio är hr A. Ortengren på långt när icke hvad hr Elmlund har varit i denna roll, en af hans allra bästa, men hr Elmlymd är just icke bättre än sina föregångare såsom vålnaden, och det samma kan väl med skäl sägas om hr Tömquists Laertes.
Det torde icke vara orättvist, om man uttalar det omdöme, att ingen af de spelande lemnar i något afseende någöt mera framstående än hvad man förut sett, då Hamlert uppförts pa Stora teatern.
Det hela är snarare medelmåttigare än förut
— och likväl måste man gilla att skådespelet åter upptagits.
\ Det innebär i sig själft en förmåga att skärpa både fram-ställares och åskådares omdöme och smak.
Dén mest betydande nyheten på Dramatiska teatern har under dessa månader onekligen varit » En skandal » af den danske författaren O. Benzon, men den som gifvit de flesta fulla husen är tysken Franz von Schönthans » Roderik Heller », som visserligen icke mycket ' höjer sig öfver de nyare tyska ltistspelen, men onekligen är roande, mest kanske genom utförandet, synnerligen på fru K Xinmcmssons och hr Hedms händer.
Någon behållning lemnar stycket dock icke hos åskådarne, och det torde väl vai^ tvifvelaktigt, om många sådana lustspel skulle kunna intressera allmänheten, i fäll det vore sant hvad som uppgifves, att teaterstyrelsen hade för afeigt att förnämligast söka upp nya arbeten inom Tysklands dramatiska literatur.
Vår inhemska torde i främsta rummet ihågkommas, synnerligen sedan den nu böljat visa sig så lifaktig och innehållsrik, och demäst lära väl de Jxan-ska styckena, vanligtvis mästerliga i tekniskt afseende och därigenom intresseväckande, icke kunna glömmas.
Det ser dock ut, som skulle vinden vid den kgl.
talsoenen nu blåsa mot franska teaterarbeten, men den vinden måste dock snart kantra, ty, oaktadt alt det fakunniga * prat som under ett par år här låtit höra sig mot Frankrikes dramatik, innehar denna ännu i formelt afseende första platsen, och åtskilliga tecken tyda &lt;Järpå, att den nog snart vinnlägger sig äfven om mera djup i innehållet.