Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kan icke blifva fråga om att anställa dylika undersökningar uti alla orter och på alla vägar; någon viss sträcka af de aldramest besökta stråkvägarna borde till en början utväljas, såsom t. ex. vägen emellan Stockholm och Nyköping, emellan Stockholm och Westerås, eller någon dylik.
Häröfver skulle en noggrann karta i stor scala upprättas och derpå utstakas den linea, der vä gen kunde blifva den- kortaste, som är möjlig, med iaktagande tillika, att den på intet ställe blir mera brant, än som är förenligt med lätthet att köra upp och ned försluttningen.
Jag förmodar, att, då undersökningen verkställes ined det nit och den skicklighet, som man kan vänta af våra geni-olficerare, skall resultatet blifva fullkomlig upplysning i ämnet.
Berättelsen om undersökningen bör vara förenad med kostnadsförslag, så att nästa Ständer må kunna bedomina, huruvida de vilja anslå den erforderliga summan.
Det lyckliga är, att äfven med ringa kostnad kunna nyttiga delar af förelaget i sender verkställas, emedan den nya väglinieti kommer att afskära den gamla.
Det skulle äfven kunna hända, att det allmänna behöfde föga bidraga, då det icke är otänkbart, att enskilde skulle vara hågade åtaga sig verkställigheten mot rättighet att uppbära vägpenningar, eller att allmogen i orten, som inser fördelen af förbättringen, skulle frivilligt biträda med materialier och dagsverken.
Vår allmoge är snäll euleulateur af sina fördelar, och den måste åtminstone inse den ofantliga fördelen af att kunna skona åkdon och dragare och forsla kanske dubbelt större lass.
Hvar och en måste äfven inse, att, utan en förbättring af vägarna, blifver gästgifvareskjutsens tryckande och förnedrande börda aldrig lyftad från folkets skuldror; ty post- och forvagns-inrättningen bär sig icke på våra backiga och illa Den 4 Mars e. m. anlagda vägar.
Eftertanken säger oss genast hvad erfarenheten också redan intygat, att dessa vagnar — som, för att kunna gå med fördel, måste vara ovanligt stora — icke kunna köras på våra hackiga vägar, utan att förderfva hästar eller bespännas med ett orimligt antal.
Mitt förslag torde således innebära enda villkoret för framgången af de i andra länder brukliga transportmedel och för afskalfande af det mest demoraliserande af alla onera,. som folket bär.
Jag lärer ännu icke behöfva föreslå något reglementariskt för verkställigheten.
Jag vill blott nämna, att genom en lag måste stadgas, att, och på hvad villkor, jordägare skall vara skyldig att afträda den mark, som fordras för nya vägliniers anläggning.
— Äfven mäste jag icke lemna oanmärkt, att en ny organisation af inseendet öfver vägars bvggande och underhållande måste ske.
Kronobetjeningen äger hvarken ledighet eller insigter till att bestrida delta inseende.
För egentliga styrelsen öfver kostnaderna och arbetet för hvarje län, bör finnas en öfverbyggmästare, hvilken befattning otvunget förenar sig med provincial-Iandtroätare-embétet
Att genast lyfta väghållningsskyldigbeten från landtmännens skuldror, lärer icke låta sig göra; men man bör dock så ställa, att den blifver mindre lung.
Detta sker hufvudsakligen på det vis, att allmogen väl bör, på vägstyrelsens reqvisition, lemna arbetsbiträde till vägarnas underhåll, men icke nödgas ansvara för hvar sitt stycke af vägen.
Arbetet bör icke, med risk af cassering, ske på den väghåiiningssky Idiges ansvar, utan ledas af konsterfarne män, som dertill blott äga commendera armar, men i öfrigt ansvara för arbetets duglighet.
Jag behöfver ej säga, att denna rätt att reqvirera dagsverken skall vara kringgärdad af bestämda reglementariska föreskrifter, så att mannamån ej kari ske, eller arbetaren ryckas från jordbruket i den brådaste tiden.
Ej heller behöfver jag säga, att min mening är, det äfven denna servitut blott är öfvergående, och att den dag väl en gång skall komma, då jordbrukaren befrias från bekostandet af de stora farvägarna — de små, eller by- och socknevägarna torde väl alltid komma att underhållas af innevånarne.
Afsigten med detta förslag är, att söka tillvägabringa en kanske oberäknelig nytta för landet.
Det enda, hvari jag ej tror mig kunna vederläggas, är, att frågan är af högsta vigt.
Jag anhåller om remiss till vederb.
Som jag önskar, att Utsk. måtte fästa uppmärksamhet vid den gjorda motionen, så vill jag nämna en omständighet, som annars kunde afskräcka Utsk. 130 Den 4 Mars e. m. att ingå på densamma.
Ändamålet kan vinnas med mindre besvär och mindre kostnad" än motionären trott, då frågan blott ar att kringgå backar oell höjder, i stallet för att vägen går öfver deni.
Sedan stället är recognosceradt, så behöfver karta icke upprättas, emedan den föreslagna vägen just genom recognosceringen är utstakad, och karta således icke behöflig.
Hr Dalmans motion lades på bordet.
Från äldre tider har till befälhafvare och besättningar å från utrikes ort återkommande Svenska fartyg, under namn af föling, utbetalts en viss summa, sorn, från och med 174R års coopvaerdi-reglementes antagande, utgått till oförändradt belopp.
Denna utbetalning till sjömännen af smärre summor, vanligen vid den tid, då' de ägde bästa tillgången på penningar, liar merendels för emottagarne varit af föga nytta och sällan utgjort en tillgång för deras och deras familjs framtida behof.
Detta föranlät den comité', som af K.
M. haft sig uppdraget att utarbeta förslag ror:de Svenska sjöfartens befrämjande, och som inom sig ägde tvänne medlemmar, som under längre tid fört Svenska handelsfartyg, att, på enhällig tillstyrkan af i ämnet hörde, ansedde och erlarne coopvaerdi-capitainer, hos K. M. i und. föreslå föringens upphörande, emot en motsvarande ersättning, som borde användas tili fond för ålderstigne eller af olyckshändelser ur verksamhet satte sjömäns pensionerande.
På K. M:s nåd. befallning, har Cominerce-colhm häröfver infordrat Sjömanshus-directionernas utlåtanden, samt sjelf, i likhet med de fleste bland dem, i und. tillstyrkt förändringen , ehuru, i afseende på sättet att lämpligast förvalta den anslående ersättningen, olika tankar ägt rum.
Till undvikande af vidlyftighet får jag här bifoga så vä! comiterades underd. förslag rörtde föringen, som utdrag af Gommerce-collegii utlåtande *j, och med åberopande af deri innehållna grunder, vördsamt föreslå, att xi.
St. mätte besluta, att den, sednast efter 24. p:n i underrättelsen till j<335 års tulltaxa, befälhafvare och besättning å Svenska från utrikes ort återkommande fartyg beviljade föring, från och med år 1S41 , måtte upphöra; men deremot af tullmedlen årligen utgå, antingen en viss bestämd summa af t. ex. 20,000 r:dr, eller ock en viss proc. af Kronans behållna tullinkomst, ungefärligen motsvarande den ulbetalta föringens förhållande till denna behållna inkomst under sistförflutna tio år , hvilken summa kotnme att användas till understöd för ålderstigne eller af olyckshändelser ur verksamhet bragte coopvaerdicapitainer och sjömän, samt deras efterlenmade enkor och oför - *) Denna handling har endast till Utsk. blifvit aflemnad.
Den 4 Mars e. m. 131 oförsörjda barn, på sätt K.
M. kunde i nåder förordna, sedan en comité' af sakkunnige oell för sjömännens intresse nitiske män , och som borde till en del beslå af coopvaerdicapitainer, utarbetat förslag för användandet, och så väl samtlige Sjömanshusen som Commerce-colhm sig deröfver yttrat; hörandes besparingarna, innan förslaget kunde bringas till verkställighet, fruktbargöras.
Om remiss af denna motion till H. Bevilln.Utsk. anhålles. Bilaga.
Comiteradcs lind. forsing ’’om sjömäns föring.” Genom 4 5:n > 5 art. af 1748 års coopvaerdi-reglemente oell 2,4 §.'n i underrättelserna till nu gällande tull-taxa, äro befälhafvare och besättning å Svenska coopvaerdi-fartyg i allmänhet berättigade, att vid ankomsten till Svensk hamn, efter slutad resa från utrikes ort, uppbära en efter deras befattning ombord och resans längd bestämd summa, som af tullen för fartygets medbragta last utgår under namn af föling.
Det bruk , som ännu till en del
Ur bibehållet på yissa orter inom Riket, att sjöfarande få för egen räkning medföra några varor, har fordom varit en allmän sed, som genom Wisby sjörätt öfvergick till lag. 3o:de art. af denna sjörätt stadgar, att skepparen vid hvarje tillfälle, då fartyget intager last, skäll anvisa de ställen, "der hvar och en skepps■”man niå lägga så tungt, som hans föling är."
Med tiden började man likväl inse olägenheterna af denna föreskrift, och fann det mera lämpligt att i stallet tillägga skeppsfolket en andel i fartygets frakt.
Carl Xhs sjölag förbjuder, vid strängt ansvar, '”skeppare, styrmän, båtsmän och andre skeppsbetjente, alt under namn afföring inskeppa något gods i det skepp, de segla på;” men deremot skulle, ”i stället för fri föl ing och efter det värde (den frakt), som skepparen för hvar last (läst) betingat hade, skepparen sjelf njuta lega för 1 last, styrmannen för ■§ last, de andre oCficerarne hvardera för båtsmännen hvardera för och skeppspojkarne hvardera för £ last.”
De varor, som ett fartyg för befälets och skeppsfolkets räkning medförde, synas ursprungligen hafva varit befriade från lull; och den afgift, som numera, under namn af föling, utgår af tullmedlen, torde hafva blifvit beviljad såsom ersättning för förlusten af denna förmån.
Genom 1748 års coopvaerdi-reglemente förklaras alla sjöfarande, som segla med Svenska coopvaerdi-fartyg, berättigade att vid fartygens återkomst från utrikes ort njuta deras fria för ing på följande sätt, nemi. de, som segla uti Östersjön, skeppare 1 r:dr 16 sk., styrmän 28 sk., och den öfriga besättningen 21 sk. hvardera; de, som ankomma från Nordsjön, England, Holland, Frankrike, Spanien och 3 H. • 16 122 Den 4 Mars e. ra.
Portugal, skeppare 7 r:dr g sk., styrmän 3 r:dr 28 sk.,ocli 'det öfriga skeppsfolket hvardera 2 r:dr 42sk.; samt de som komma från Medelhafvet och Levanten, skeppare g r:dr, styrmän 4 r:dr 24 sk., och den öfriga besättningen hvardera 3 r:dr 24 sk., hvilken föring, vid tullens clarerande, godtgöres skepparen uppå de varor, han för sig a 11 g ifver, till fulla summan för skeppare och besättning, hvarefter skepparen till hvarje man af besättningen utbetalar den andel, som honom deraf tillkommer.
I den nu gällande tulltaxan, så väl som i några af de föregående, är samma bestämmelse intagen, endast med den förändring, att skeppare och besättning skola, antingen något eller intet inkommande gods under föring varder angifvet, erhålla sin föring af den tull, som för fartygets medbragta last inflyter; men då fartygen anlända endast med barlast, eller från Pommern och Wismar, endast med spanmål och ull, bestås skeppare och besättning, efter förra vanligheten, ej någon föring, från hvilken förmån äfven inhemska, på klink byggda, samt utländska fartyg äro uteslutna.
Enl. en hos K.
General-tullstyrelsen uppgjord tabell öfver beloppet af den föring, som blifvit utbetald under fem af de sednare åren, har den: år i833 utgjort r:dr b:co i3,52i: 28. j> i834 „ „ „ 13,336: — „ *835 „ „ „ i4,o83: 23. » >836 „ „ „ 12,937: 45. och „ 1807 ,, ,, 1 j,oG6: 43. tillsammans r:dr b:co 6ö,g45t 43. eller i medeltal årligen ,, „ 13,38g: 8.
Genom egen erfarenhet och sakkunnige personers yttrande, hafva comiteradc blifvit öfvertygade, att denna betydliga summa, som tillfaller de sjöfarande, icke medför någon synnerlig nytta, så länge den i alltför små delar utbetalas till hvarje sjöman, särskildt för hvarje fullbordad resa. flan betraktar den som en gåfva, och använder den ofta som en drickspenning.
Förlusten af en sådan inkomst i det ögonblick, då han vanligen är bäst försedd med penningar, skulle icke blifva särdeles kännbar.
Men sjömannen har så många vigtiga behof i vårt land ännu ouppfyllda, så många anspråk på samhällets deltagande och omvårdnad, att hvarje åtgärd, som i någon mån kunde bidraga att förbättra hans ställning, troligen skulle vinna alla goda medborgares bifall och med tacksamhet emottagas af sjömännen sjelfva. v
För att i detta afseende söka uträtta något och fylla en af de många bristerna, hemställa comiterade, huruvida det icke skulle vara lämpligt, att den nu brukliga utbetalningen af sjömännens föring finge upphöra, och en Den ( Mais e. m. 123 deremot svarande viss summa af tullmedlen anslås till en pensionsfond för sådana sjömän, som genom ålder eller olyckshändelser voro satte ur verksamhet, samt för sjömäns enkor och oförsörjda barn.
Denna åtgärd fordrar ingen ny uppoffring å det ali— .mannas sida ; den medför lättnad i de tjenstemäns arbete, hvilka det nu åligger att för hvarje ankommande fartyg utgifva föringens belopp; den bidrager i någon mån till räkenskapernas förenkling, och sjömannen skulle derigenom, mot en ringa, för ögonblicket nästan omärklig uppoffring, vinna en bättre utsigt för sin framtid, mera mod under arbete och faror, samt en välkommen hjelp, då ålderdomen eller en inträffad olyckshändelse satt honom ur stånd att sjelf förtjena sitt uppehälle.
Enl. comiterades tanka skulle hoppet om ett sådant understöd jemväl blifva ett verksamt medel att förekomma Svenska sjömäns rymning på utländsk ort, och beviljandet deraf utgöra en passande belöning för sådana sjöfarande, som icke låtit förleda sig af en större vinst för ögonblicket att öfvergifva sin antagna tjenst och sitt fädernesland.
Om detta underd. förslag skulle vinna nåd. bifall, så torde föringens belopp tills vidare böra i banken insättas för den blifvande pensionsfondens räkning, och en särskild comité af sakkunnige och för sjöfolkets bästa nitälskande personer, äfvensom af sjöcapitainer och sjömän, erhålla nåd. uppdrag alt utarbeta förslag till reglemente för användandet och förvaltningen af den summa, hvilken såsom ersättning för föringen framgent komme att af tullmedlen utgå.
Hr Flosen blad, Bernhard:
I sjelfva urkunden af bankens stiftelse 1668, förbehöllo R.
St. sig att kunna använda den deraf fallande vinst ad publicos usus, d. v. s. till allmänna behof.
Den tiden fanns dock icke någon grundfond eller orubblig capitalbehållning utöfver alla skulder , utan den enda säkerhet bankens fordringsägare ägde , för fall af förlust på bancorörelsen, var R.
St:s s. k. garanti.
Först genom bancolagen af i83o stadgades för banken en orubblig grundfond af 4 400!000 r:dr b:co.
Men utöfver denna har banken, genom öfverskotten af dess vinst, sedan aila utgifter eller förluster blifvit betäckta, samlat ett betydande öfverskott.
Om man låter detta oafbrutet växa, skulle både Staten beröfva sig onödigtvis afkastningen af en bland dess dyrbaraste egendomar, och tillika banken möjligen försättas i den ställning, att nödgas antingen i mindre lämplig lånerörelse utgifva sina växande öfverskott, eller att dermed amortera sin sedelstock till betänklig påföljd för allmänna rörelsen.
Å en annan sida, om man på en gång ville ad publicos usus anordna bancovinsten, skulle banken nödgas, antingen att på 1> c ii 4 Murs ». m ett kännbart sätt indraga sin lånerörelse, eller att på en gång utsläppa millioner nya sedlar.
Det rättaste torde sålunda vara, att fördela den hittills besparade bancovinsten i 5 lika delar, hvaraf årligen utgår, att användas på sätt R.
St. kunna förordna.
På detta sätt utgår denna anordning af banken , ungefär i samina mån ny vinst dertill lemnar tillgång; ingen rubbning i dess rörelse eller sedelförhållande beluifves; och med denna grundsats, en gång antagen, har man vunnit den dubbla fördelen, att i anordningar på bancovinstalltid kunna beräkna en redan befintlig tillgång, och att banken alltid, utom sin ursprungliga grundfond, äger en reservfond af flera millioner, endast omvexlande i den mån, ett års bancovinst öfver- eller understiger årets .anordning.
I afseende på tillämpningen af denna grundsats på den nu hopsparda bancovinsten, så anser jag, att först bör banken godtgöras dess fordran hos K.
Myntet för diverse förskott, för hvars ersättning eljest ingen tillgång finnes, häri naturligtvis icke inbegripna de till myntningaflemnade plantsar; att sedermera i million r:dr bör öfverlemnas till K.
Commerce-colllm alt användas på sätt jag i en särskild motion skall tillåta mig vördsamt föreslå, till understöd för de fabriksidkare, som, i förtroende till hittills bestående förbudslagstiftning, på sina näringar nedlagt en större kostnad, samt att återstoden bör allemnas till Riksg:s-contoret, att användas på sätt R.
Genom detta mitt förslag vann man fördelen att förvärfva sig rättighet att från det konstlade förhållande, som ett mer än hundraårigt prohibitivsysteme medfört, kunna öfvergå till ett naturligare, ulan att gifva en liel class af medborgare rätt till billig klagan, eller att nödgas, vid sjelfva öfvergången , i det s. k. fria systemet bibehålla tullsatser, som ägde hela det hämmande af förbud, utan att för verkställigheten äga dettas kraft; och man ägde ändå ett öfverskott af mer än 2-J million r:dr, att kunna använda, antingen till fyllande af försvarsverkets och andra för fäderneslandet vigtiga behof, eller att lindra de skatter, som kunde anses mest behöfva lindring, eller för begge ändamålen gemensamt.
I öfverensstämmelse med hvad jag nu anfört, får jag föreslå: 1:0 att bankens vinst eller capitalöfverskott, efter 1839 års bokslut, utöfver grundfonden, på så sätt användes ad publicos usus: a) att först afdragas 40,000 r:dr till liqvid af bankens under diverse titlar K.
Myntet lemnade förskott; b) att 1 million r:dr öfverlemnas till K.
Commercecoll :m, att, på sätt R, St. särskildt förordna, användas; och c) att återstoden öfverlemnas till Riksg:s-contoret att användas tili föremål, R.
St. särskildt bestämma; 2:0 att de under litteris b. och c. upptagna summor D e n 4 Mars e. m. utbetalas i tio lika delar, d. 3o Juni och -3i December, under hvardera af åren 1840 till och med 1844- Lades på bordet.
Hamilton, Hugo David, hade ingifvil följande:
Då det för Skaraborgs län beviljade anslag af tiotusende (10,000) r:dr b:co, att årligen utgå till befordrande af enskiften och understöd för utflyttande hemmansåboer samt jordbrukets uppmuntran , möjligen vid denna riksdag torde åsidosättas; så anhåller jag, att ett dylikt anslag, under enahanda villkor som hitintills, af R.
St. beviljas intill nästkrde lagtima riksdag, emedan en mängd af laga skiften äro under handläggning, och ännu flera att förvänta.
Det skulle vara hardt för dem, som sednast härpå varit betänkta, att gå miste om det understöd, som deras föregångare varit förunnade, och skadligt vore det äfven, om denna uppmuntran skulle försvinna, då säkert åtskilliga påtänkta laga skiften skulle alldeles nedläggas eller ock blifva hvilande.
Om remiss af min motion till H.
StatsUtsk. anhålles.
Hr T i g er s ch j ö 1 d , Carl Wickman, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Ibland de fromma stiftelser, som i sednare tider inom alla upplysta länder vunnit både uppmärksamhet och understöd, äro de s. k. orthopediska i ns t i luter, eller inrättningar till afhjelpande af de missbildningar, hvarmed menniskokroppen ofta finnes vara behäftad, och som så väsendtligen inverka, icke blott på dess helsa, men äfven på dess arbetsförmåga.
Ett sådant institut äga väl äfven vi i det af Professoren Akerman, förmedelst ihärdiga bemödanden och otroliga uppoffringar, stiftade och efter H. K. H.
Kronprinsessan uppkallade orthopediska institut.
Efter nära en half menniskoålders ansträngningar, efter flerfalldiga resor i främmande länder, för att kunna tillegna sin inrättning hvad andra sådana derstädes hafva bäst och ändamålsenligast i appareljer och metoder, har det lyckats honom att här tillvägabringa ett örthopediskt institut, som i båda dessa hänseenden icke eftergifven något af de bästa utländska.
Men den menniskoälskande läkaren skulle ändå anse sig hafva lefvat förgäfves, om han icke sättes i tillfälle att utsträcka välgerningarna af sin med så många mödor och uppoffringar inhemtade konst till de fattigare eller arbetselassernas barn, ibland hvilka så många finnas, som lida af missbildningar.
Af den sednast tryckta berättelsen om detta institut ser man, att det lyckats honom, att, genomen enskild menniskoväns gåfva af 2000 r:dr b:co och några andras ädelmodiga bidrag, för detta ändamål sam - I 20 Den 4 Mars e. m. manbringa en årlig inkomst af iy5 r:dr, och att för denna obetydliga inkomst ?.3 fattiga vanlytta barn blifvit vårdade och dels helt och hållet, dels väsendtligen botade.
När fölen så ringa summa så mycket kan uträttas, huru inånga skulle ej kunna hjelpas, om denna summa mångdubblades , och huru obetydligt vöre likväl allt detta för ett helt land!
”Förgäfves,” säger den ädle läkaren i denne berättelse , ”skulle jag bjuda till att beskrifva, huru smärtande det för ”mig är alt nödgas se fattiga hain med puckel och andra ’’lyten hos mig söka hjelp, att känna och kunna använda ”säkra och välsignade medel till förekommande af deras ”ofärd, och ändå nödgas låta dem gå ohulpna ifrån mig, ”en olycklig framtid till mötes.
Om blott rätt många med ”förmåga att hjelpa kunde äga tillfälle att med mig dela en ”så rörande syn, i sanning, denna lysta men oemotståndliga ”vältalighet skulle kraftigare än hvarje annan förmå och be”veka dem till medlidande och ett ömt deltagande.”
Han har fästat sin förtröstan till It.
St., så ofta förut vanlottade likars tillflykt, och han har sett de barn, han nödgats visa ifrån sig, aftorka sina tårar vid det hopp om deras understöd, som han tändt i deras och deras föräldrars bedröfvade sinnen.
Äfven jag vågar tro, att detta hopp ej skall svika; och i den glada vissheten härom, anhåller jag, att H. R. o.
Ad. täcktes bevilja ett årligt anslag till orthopediska institutet, hvars belopp jag lemnar åt dess menniskokärlek att bestämma, men som, om det skall någorlunda svara mot sitt välgörande ändamål, ej bör blifva alltför knappt, äfvensom jag finner mig böra föreslå för Professor Akerman sjelf en lifslidspension af iooo r:dr b:co, såsom en rättvis belöning på hans ålderdom, för hans åt ett så välgörande föremål uppoffrade bästa ålder och fortfarande omsorg om vanlytta fattiga barns vård.
— Om remiss häraf till R.
H. St:s StatsUtsk. anhålles.
Sparre, Erik, hade ingifvit följande skriftliga anförande: R.
St. hafva i förra tider, och under långt mindre gynnsamma financiella förhållanden, än de närvar., understödt litterära företag, inköpt af förläggarne kostsammare upplagor eller med anslag befordrat utgifvandet af sådana.
Jag skulle kunna anföra många exempel deraf, om det behöfdes, då redan sistförflutna riksdag företer ett sådant i det understöd, som då lenmades utgifvaren af Svenskt diplomatarium.
Det finnes dock ett annat verk öfver fäderneslandet, som icke synes kunna fullbordas utan ett sådant understöd, och som är af vida större och allmännare behöflighet, emedan dess rådfrågande esomoftast för något hvar kan vara af nöden; jag menar Tunel ds geographi Den 4 Mars e. ra.
,a7 öfver Sverige.
Detta arbete, hvars första upplaga för ioo ar sedan utkom, bar i sju pä hvarandra följande och ständigt ökade upplagor uppfyllt detta behof.
Sedan den ytde eller sista var utsåld, och emedan de exemplar deraf, sorn pa bokauetioner förekornmo, vanligen uppstegrades till ganska högt pris, beslöt förlagets ägare att gå i författning om en ny, till ö k t och förbättrad upplaga.
Deraf hafva ifrån 1827 till t831 utkommit fem band, innefattande provinserna Upland, Södermanland, Nerike, Westmanland, Dalarne, Östergöthland, Småland, Gottland samt Westergöthland.
Men dermed har verket afstannat, af brist på afsättning; och ehuru förläggaren, för att hitta den, tillåtit försäljning af särskilda delar, så att ingen köpare varit förbunden att för den ort eller provins, sorn intresserat honom, köpa alla de utkomna delarna.
Fastän priset, i förhållande till det fina trycket och större duodesformatet, hvarigenom på ett enda ark af denna upplaga rymmes mera än på trenne af den 7tde, visserligen icke är dyrt, 2 sk. 8 rst. b.‘co octav-arket, eller 16 sidor; uppgår dock inköpspriset för de utkommna fem banden till 12 r:dr 32 sk. b:co, och vid ett så högt pris är alltid en bok i vårt land föga afsättlig.
Då den närvar, ännu mindre skall blifva det, vid det ännu 5o proc. högre pris, hvartill den torde uppgå, när de felande delarna utkommit; så blifver det ej möjligt, att utan offentligt understöd hvarken kunna bringa detta verk till fullbordan eller till den nedsättning i priset, som gör dess spridande lill en större allmänhet sannolik.
Redan vid sistförflutna riksdag väcktes i PresteSt. af Prosten Bruzelius fråga 0111 detta understöd.
Det bifölls ej, af den orsak, att man trodde sig känna, det Regeringen redan lemnal ett sådant.