Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får således inskränka mig till anhållan om propos. å bifall till den nu förevar, punkten af Utsk:s utlåt., helst, enligt min öfvertygelse, de möjliga ojemnheterna i handels- och markegångsprisen komma att blifva vida mindre betydliga och känbara både för räntegifvare och räntetagare, sedan 10-års-medelpriset numera blifvit bestämdt att tagas till regulator för räntespannmålens lösande.
Att intriger vid markegångssättningarna kunna äga rum, hädanefter såsom hittills, anser jag väl möjligt; men genom antagandet af ett sådant medelpris kommer man åtminstone att mycket närma sig rätta beloppet.
Lagger man nu härtill den ersättning af 16 sk. t:nan, sorn blifvit räntetagare medgifven i stället för uppsägningsrätten, synes all skälig anledn för dem till klagan i detta afseende vara undanröjd.
Dessutom hafva räntetagarne fått sig tillerkänd den fordel, att, då årsprisen understiga medelpriset, de, i fall leverans in natura skulle ske, böra erhålla skillnaden nämnde pris emellan.
Likaledes bör det icke skäligen kunna påstås, att förhållandet blifver ofördelaktigare för löntagaren, om io års pris kommer att gälla såsom grund för medelmarkegången, än om, på sätt K.
M. föreslagit, denna medelmarkegång rättas efter spammålsprisen under 5 år.
Hvad beträffar def föregifna hindret af Presterskapets privilegier, kan jag i sanning jcke inse någon grundad anledn. att såsom något sådant hinder nu åpyq åberopa dessa privilegier.
K. jVL har icke heller funnit berörde privilegier ligga i vägen för den önskade reformen, enär K. M., enligt den nåd. proposm, icke fästat afseende å de af PresteSt. vid sista liksdagen framställda erinringar i samma syftning.
Hvad slutligen vidkommer farhågan för skollärarnes försämrade belägenhet, i händelse försjaget kornrne att bifallas, får jag påminna, att R.
St. för dessa tjenstemän anslagit en betydlig lönetillökning, hvilken vid denna riksdag blifvit på stat uppförd.
Men oij? man äfven skulle, emot verkliga fqrhällandet, förutsätta, alt någon minskning i bemälde lärares
Den 22 Januari f. m. 127 löneinkomster möjligen kunde uppkomma genom det föreslagna upphörandet af deras uppsägningsrätt, så synes man i allt fall böra vara förvissad, alt denna minskning ofördröjligen skulle blifva till fullo ersatt genom ytterligare lönförhöjning.
Jag betviflar åtminstone, att R.
St. numera skola underlåta att tillse, det ifrågävar. vigtiga författningar varda för framtiden åtföljda af sådana löner, som motsvara, hvad billigheten och omtankan om det uppväxande slägtet kräfva.
Jag kan altså icke inse, att den enskildes rätt i något fall trades för nära genom bifallandet af Utsk:s förslag, hvarföre jag för min del tillstyrker detsamma.
Jag instämmer med Hr af Billbergh deruti, att det är onödigt följa Hr v. Hartmansdorff uti dess vidlyftiga deduetion. jag skall derföre endast hålla mig till hvad han dermed velat bevisa, nemi. att förslaget komme att medföra förlust för räntetagare och altså borde förkastas, samt deremot söka ådagalägga, att det vore en bestämd orättvisa att låta uppsägningsrätten äfven för räntetagaren qvarstå, sedan man beslutat, att en medelmarkegång skall äga rum.
Förhållandet blefve nemi., att under sådana år, då sädesprisen vöro höga samt medelpriset altså lägre, komme räntetagaren naturligtvis alltid att uppsäga till leverering in natura, hvarigenom- han således satte sig i åtnjutaude af fördelarna för det högre priset, så ofta det inträffade, oaktadt detta högre pris redan en gång förut blifvit beräknadt honom till godo, såsom intaget i beräkningen vid medelmarkegångens bestämmande*
Om man således antager, att prisen alternerade emellan 8 och 10 r:dr, så att 5 år hade det förra och 5 år det sednare, så blefve medelmarkegången 9 r:dr, hvarefter räntetagaren linge beräkna lösen, då uppsägning icke skedde; men de år, då priset vore 10 r:dr, skulle han säkert begagna uppsägningsrätten, hvadan han då vunne I r:dr på hvarje tunna; hvaremot han, då prisen voro 8 r:dr, icke komme att begagna nämnde rätt, och derpå gjorde enahanda vinst.
Räntetagaren skulle sålunda i alla händelser vinna på räntegifvarens bekostnad; och denne, betagen sin lösningsrätt just de år, hän hade mest ondt om säd, kunde deremot, af fruktan för de flerehanda prejerier och chicaner, som ligga räntetagaren öppna att använda, troligen icke begagna sin uppsägningsrätt, då de gångbara prisen vore lägre än medelpriset.
Men äfven med förutsättning, att han gjorde det, blefve ju följden den, att leveranserna alltid komme att ske in natura, fastän det just är det, af långvarig erfarenhet befunnet otjenligt, man velat förekomma.
Hr v. Hartmansdorff har sagt, att bifall till förslaget vöre att öfverflytta en orättvisa, som nu drabbar gifvaren , på tagaren.
Jag medgifver, att det är räntegifvaren, sorn vinner på förslaget; inen hans vinst består endast deri, att han får rättelse uti 128 Den 22 Januari f. m. hvad man erkänt honom hittills hafva lidit orätt, och detta har så länge fortfarit, att det icke vore mera än billigt, om räntetagare, i händelse rättelse icke på annat sätt kan ske, derpå komme att förlora något.
Jag kan likväl icke medgifva, att något lidande uppkommer hvarken på ena eller andra sidan.
Hartmansdorff har hemtat exempel för sin sats från provinser, der markegångspriset för nurvar. är lägre än det gångbara.
Vill man hemta exempel t. ex. från Skåne, skall Hr v. Hartmansdorlfs sats vara fullkomligt motvägd.
Det måste alltid vara en fördel för en löntagare att kunna beräkna sina inkomster någorlunda jemnt, och det är just ojemnheten i denna del, som föranledt löneförhöjningarna; ty de lägre prisen äro de vanliga, och de högre gälla blott såsom undantag.
Hr v. Hartmansdorff har sagt, att K.
M:s propos. icke ger anledn. till borttagande af uppsägningsrätlen för räntetagaren.
Jag för min del kan verkligen icke inse, huru man kan äga en bestämd markegång och bibehålla uppsägningsrätten.
Det är altså en gifven följd af den K. propostn, att uppsägningsrätten borde afskaffas.
Hvad privilegiifrågan beträffar, så är jag, ang:de densamma, af enahanda tanka med de talare, som före mig deremot yttrat sig.
Vid sista riksdagen sattes det icke i fråga att så anse saken, icke ens af PresteSt:s egna ledamöter i Utsk.
Det förefaller mig i sanning besynnerligt, att Utsk. jemte 3 Stånd kunna fatta ett så obetänksamt beslut, som det Hr v.
Hartmansdorff häri funnit, och till tröst hvaremot han fästat sig vid den förhoppning, att K.
M. icke må gilla detsamma.
För min del, och utan intrång i löntagares rätt, önskar jag, att förslaget må varda till gällande antaget.
Uti denna strid hafva sådana skäl blifvit anförda å båda sidor, som, efter mitt omdöme, duga till ingenting annat, än att förvilla begreppet och rycka känslan på sidan om det rätta.
Jag begär att få undanrödja dessa, för att derefter återföra frågan till dess enkla beskaffenhet, och uti sådant skick öfverlemna densamma till R. o. Ad:s bedömande.
II v. Hartmansdorff har tillåtit sig att tyda ärendet till en privilegiifråga.
Jag kan icke antaga detta.
Ett privilegium skall vara bestämdt bindande, eljest är det alldeles icke bindande.
Reservanten, Prosten Astrand, har ock sjelf medgifvit, att frågan så må ses. k den andra sidan har Hr af Billbergh åberopat en författning, hvilken han tydt tvärtemot dess innehåll.
Han har nemi. sagt, att äganderätten till frälseräntor icke innefattar någon vidsträcktare rätt, än Kronan äger.
Detta är riktigt; men det är sophistiskt att säga, det den förra skall rätta sig efter den sednare, då denna förändras.
Fä frågor anslå mera rättskänslan än denna.
Alt statsmagterna fatta beslut, som lända till Den 32 Januari f. m. till rubbning i rättsförhållanden emellan enskilda, kan icke försvaras.
Frågan är enkelt denna.
Det måste erkännas, att det pris, som sättes om bosten, varit, är oell måste blifva chimerikt, emedan det äl1 för tidigt.
Följden blifver, att inarkegången bestämmes antingen för låg elier för hög.
Man har derföre gifvit åt båda sidorna ett correctiv i uppsägningsrätten.
Utsk. tager bort den från den ena sidan och lemnar qvar den på den andra.
Behöfves väl mer för att anslå rättskänslan emot förslaget?
Det är gifvet, att det ena interesset skall nedtvinga det andra, som står blott och bart.
Jag .begär afslag å betänk.
Jag ber att få fästa Ståndets uppmärksamhet å ett yttrande af Hr af Billbergh, det nemly att ägare till frälseräntor icke hafva bättre rätt än Kronan, och att om hon efterskänker något, skall frälserättsinnehafvaren .jemväl göra enahanda eftergift.
Men författningarna äro of annan^mening.
K; förorda, d. 22 Juli i8o3, angfde afrads- och kr önoliondespann målens utgörande, forslande eller fösande, säger, att frälset ej begripes derunder, eftersom frälseman otfh ägaren af räntan ej nugot kan för esk r i f v a s, hvarmedelst honom betages att njuta och disponera räntan, såsom sin tillhöriga egend.om.
Nu har man vqlat stödja sig derpå, att sedan ett.^medelpris vöre gifvet, borde det af sig sjelf följa , att uppsägningsrätién skulle fråntagas räntetagaren.
Vöre denna medelmarkegång öfverensstämmande med det verkliga priset, då bade man åtminstone-billigheten för sig; men Gr.
Gyldenstolpe har sjelf erkänt, att medelmarkegåugen gemenligen blifver lägre än det gångbara priset.
Man har erinrat, att icke samtliga ledamöterna af PresteSt. inom Utsk. instämt i.
Prosten Åstrands reseVvation.
Detta bevisar icke så mycket, hvad Ståndet tänker, som dess beslut att förkasta förslaget.
Jag har ingalunda bestridt rättigheten för samtliga Stånden att fatta beslut äfven i privileg ii frågor; men jag har velat, att man skall erkänna dem för sådana och behandla dem i öfverensstämmelse dermed.
Man har anfört, att mellangiften af 16 sk. och 12 sk. forsellön motsvarade skillnaden emellan markegången och det verkliga priset.
Denna skillnad utgör likväl i år på vissa ställen 2 r:dr.
Förlusten är således lätt uträknad.
En ledamot har väl besvärat sig deröfver, att jag hemtat exemplet från ett län, hvarest förhållandet talade för min sats.
Det hade varit nog motsägande, örn jag anfört något annat.
Ett skäl för mitt val af exempel linnes likväl derutinnan, att jag inom det åberopade landskapet har min hemort, och att jag derigenom är föranledd att bäst känna det.
En talare har sagt, att, i händelse förslaget skulle medföra minskning i skollärarnes löner, Ständerna då icke lära un18 II. 17 Den 32 Januari f. m. derlåta att gifva ersättning åt en så vigtig corps.
Äfven jag hoppas det, men skulle tro det vara angeläget att gifva ersättningen på samma gång, som man vållar minskningen.
Det blefve eljest nog känbart för de lidande att vänta.
Man har sagt, att det vore oriktigt att kalla det ifrågavar. förslaget förhastadt, enär det vore grundadt på sednaste Ständers beslut.
Jag kan icke erinra mig, att detta betager räntetagaren uppsägningsrätten.
Någon af StatsUtskrs ledamöter torde upplysa, om förhållandet varit annorlunda.
Likaså innefattar ej heller Konungens propos. något förslag i denna del.
En ledamot har påstått, att räntegifvaren icke kan vara skyldig betala mer i lösen än medelmarkegången.
Nej! men han är skyldig att betala i säd, om räntetagaren icke med lösen åtnöjes.
En ledamot har påstått, det jag erkänt, att man varit orättvis emot räntegifvaren.
Jag säde, att man varit det, innan rättelse gjordes till hvad som nu gäller, d. v. s. då räntetagaren ensamt agde uppsägningsrätten, men att rättvisan nu, då begge äga samma rätt, är återställd.
Jag fortfar i mitt yrkande på afslag.
Hr Giintlier, Carl Gust.:
Då man har under afgörande en fråga,, så vigtig som den ang:de dels grunderna för markegångsprisens bestämmande, räntepersedlarnas omsättning och förenkling, indelta räntors oell tiondeanslags återingående till Kronan, samt andra med grundskatternas utgörande gemenskap ägande ämnen, måste man bedöma frågan i sitt sammanhang och icke lösrycka vissa delar deraf.
Jag anhåller således att få yttra mig öfver frågan i dess helhet, för att visa omöjligheten utaf att nu uti den förevar. delen frångå Utsk:s förslag, sedan man antagit detsamma uti en föregående punkt.
St. vid sista riksdagen hos K.
M. anhöllo om propos. till en förändrad markegångssättning, så att markegängsprisen komme att bestämmas för vissa längre tider, förmodade de, att ett stadgadt myntväsende och ökade capitaler skulle blifva ofelbara följder af andra åtgärder och beslut, hvilka vid samma riksdag vidtogos, i sammanhang hvarmed de önskade åstadkomma förenkling uti vårt skatteväsende.
Det är sannt, att dessa beräkningar till stor del blifvit tillintetgjorda af opåräknade hinder, hvilka man dock bör hoppas kunna komma att undanrödjas.
Det berodde emedlertid på afgörandet af andra punkten i betänk., om någon förändring komme att antagas eller icke.
Jag deltog icke i beslutet deröfver, emedan jag fann betänkligheter deremot nu, då jag trodde, att den ifrågavar. reformen borde börja med indragning till Kronan af alla indelta räntor.
Men å en annan sida finner jag, att Utsk. numera gjort sådana modificationer, att en större lättnad för antagandet af förslaget uppstått; och om man afslår förevar, punkt, sedan man bifallit 2:dra punkten, blifver hela förslaget overkställbar.
Detta visar sig klart för Den aa Januari f. m. hvar och en, som har practisk kännedom i ämnet.
En talare har sagt, att förslaget är orättvist emot räntetagaren.
Men huru ville han väl, att man skulle besluta, det räntetagaren finge utfordra sin spannmål in natura under missväxtår, men likväl under de öfriga tillgodonjuta det högre lösningspris, hvilket måste uppkomma derigenom, att jemväl priset under missväxtåren ingår i beräkningen för medehnarkegångens bestämmande.
En talare har redan förut klart ådagalagt orättvisan häraf.
Jag hade icke velat understödja saken, om vi nu icke fattat något beslut i densamma; men sedan 2:dra punkten är antagen, hemställer jag till Hr v. Hartmansdorff, huru det väl är möjligt att afslå den förevar.
Man har åberopat Konungens propos., såsom icke innefattande något förslag i denna del.
Der står, att K.
M. icke finner lämpligt, det förändrade grunder för räntornas utgörande under tiden påbjudas.
Härmed menas intill nästa riksdag, enär förändring i grundlagen ansetts för ändamålet erforderlig; men att förändringen sedan borde ske ligger i sakens natur.
Det förundrar mig, huru KrigsColl:m kunnat antaga ena hälften af förslaget, men icke den andra.
Det är i sanning beklagligt, att ett sådant utlåt, kan emanera från ett embetsverk.
Man har talat om enskilda ägare af frälseräntor, hvilkas rätt man ansett förnärmad.
Denna fråga kan undantagas oell särskildt behandlas; men man kan icke begära, att det generella stadgandet för räntetagare skall bero deraf.
Det vore att göra bisak till hufvudsak.
Jag hoppas, att JR.
St. icke låta saken för sig så bortblandas.
Det är rätt väl, att privilegiifrågan förfaller, utan att någon ens vill yrka derpå; ty ville man låta den bero på PresteSt., så är det fruktansvärd!, att den alltid kom att förblifva in statu quo.
Man behöfver blott ihågkomma, hvad frågan om presträttigheternas utgörande på Gottland fordrade för omgångar.
Jag yrkar bifall till den föredragna punkten och ber att vtterligare få fästa uppmärksamheten på inconsequensen uti att afslå den, då vi bifallit det föregående.
Jag skall blott upptaga Hr v.
IlartmansdorlFs påstående, det han sagt mig hafva erkänt, att medelmarkegången måste komma att understiga det gångbara priset.
Jag har hvarken påstått det ena eller andra och tror, att det lika väl kan hända, att medelmarkegången är öfver som under ofvannämnda pris.
Emedlertid har Hr v.
Hartmansdorff stödt sig endast på förutsättning af det sednare alternativet, och t. ex. derför citerat förhållandet i det län, der han har sin hemort och hvilket han derföre väl känner.
Någon sådan närmare localkännedom behöfves alldeles icke för att kunna inse, det exemplet, i egenskapen af stöd för en allmän sats, är öfverdrifvet; och utan att Skåne behöfver vara ens hemort, kan man anföra exempel 132 Deli 22 Januari f. ni, derifrån af motsatt art med det af Ilr v. Hartmansdorff uppgifna.
Hartmansdorff hade lätt kunnat få upplysning, huru det förhållit sig med skollärarnes löner under de sista io åren, samt derefter uträknat, hvad det hade varit, i fall en medelmarkegång för nämnde år utgjort grunden för ränteliqviderna.
Då hade man kunnat se, om skiljaktighet uppstått.
Men intill dess dylika upplysningar produceras, måste den enas mening antagas för lika god som den •andras.
Att nu, sedan en medelmarkegång blifvit antagen, det största våld emot räntegifvare skulle utöfvas dermed, att man förkastade den förevar, punkten, är obestridligt.
Hr V. Hartmansdorff sagt, att sista R.
St:s beslut icke upptager frågan om uppsägningsrältens upphäfvande.
Pag. 5 uti K. M:s nåd. propos. j der R.
St:s skrifvelse finnes refererad , omförmäles, dels att vid de tillfällen, då löpande årets markegång inom länet uppgår till lika belopp eller öfverstiger medelmarkegången , ingen uppsägning till leverering in natura får äga rum, utan etc. etc., dels att, då löpande årets markegångspris understiger medelmarkegången, det väl är räntegifvaren öppet att före Thomae dag tillsäga, om lian vill utgöra proestationen in natura, men i det fallet etc.
Den vid sista riksdagen antagna princip i detta fall var således enahanda som nu, hvilket utgör ett ytterligare stöd för det bifall till förslaget, jag ånyo har äran påkalla.
H. Ex, Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum skulle komma alt fortsättas kl. 6 på eftermiddagen.
Gr. Björnstjerna, Magn.:
Ämnet är redan för mycket uttömdt för att af mig ytterligare upptagas till utredning.
Jag skall derföre inskränka mig- till några få ord.
Min öfvertygelse, grundad på sakkännedom, är den, att indelta armeen komme, att förlora mera på den ifrågavar. förändringen, än den vann på den vid sista riksdagen beviljade lönförhöjningen.
Till en sådan förlust bidroge icke allenast (rustningen af uppsägningsrätten, utan jemväl den sednare punkten, ang:de de mindre persedlarnas sammanslående.
Dessa hafva under ett sekel behållit ett slags bestämdt lösnings värde, under det spannmålsprisen beständigt fluetuerat.
Jag medgifver, att förlusten egentligen kommer att bestå uti hvad som nu erhålles utöfver markegången.
Man kan säga, att detta är ett missbruk; men det är häfdvunnet.
Resultaterna deraf hafva varit en ökad inkomst för armeen; afskaffandet måste för denna medföra förlust, och man kan dessutom erinra, att misbruket till en del compenseras deraf, att räntegifvaren äger rätt leverera in natura, hvaraf han troligen begagnar sig, då stor ymnighet af spannmål in-> träffar, och indelningshafvaren altså icke kan afyttra densamma, utan måste upplägga den, hvarvid åter förlust för honom lättligen kan uppkomma derigenom, att räntegifvaren icke är skyldig att lemna ritorr vara.
Jag vill visst ic - Den 22 Januari f. m. i33 le taga parti af det utaf Hr Gr.
Posse i sista plenum uppgifna exempel af orter, der sädana prsestationer äro påbjudna, hvilka icke i trakten produceras, och hvaraf handt, att räntegifvare nödgats erbjuda råg i stället för korn m. m.; men sådant kan säkerligen lätt afhjelpas, utan att man behöfver förkasta, hvad som till fördel för armeen ägt rum sedan K. Carl XI:s tid.
Vill man upphäfva alltsammans, så skall jag vara den förste, som dervid biträder^ men att i lösryckta delar behandla detta ämne, sådant måste jag motsätta mig.
Man säger, att det är en alltför vidlyftig labyrinth att på en gång kasta sig in i förändring af hela grundränteväsendet; men jag tror, att labyrintherna då först börja uppkomma, när man icke vill taga ett oskiljaktigt ämna i sin helhet, utan tror sig höra sönderplocka det för att kunna handtera det.
De söndrade delarna visa sig då såsom labyrinther; men det hela kunde deremot visa sig ganska enkelt.
Jag förenar mig med Hr Gr.
Björnstjerna uti hans begäran om afslag å betänk.
St. vägra nödiga anslag till lönförhöjning för indelta armeen, bör den väl åtminstone få behålla, hvad den har; och då minskning i indelningshafvares inkomster synes blifva en gifven följd af förslagets antagande, kan jag icke tillstyrka bifall till detsamma.
För min del kan jag icke bifalla denna punkt mera än de öfriga.
Hvad som redan blifvit antaget, ang:de tiden för markegångssättningarna, hvarvid jag icke var närvar., hoppas jag, såsom-overkställbar, icke komme att leda till något resultat.
Hvad följderna af den ifrågavar. punkten beträffar, visar det sig klart, att den blefve ömsom förlust för räntetagaren, ömsom innefattande en ny beskattning å räntegifvaren; ty det är klart, att denna icke beböfver betala någon slags skillnad emellan prisen, då han levererar in natura; men nu skulle han likväl vara förpligtad betala skillnaden emellan årspriset och medelmarkegången.
Denna åter kan betydligt variera; och jag hade trott, att Utsk. aldrig skolat framkomma med elt sådant förslag som detta.
Det är visserligen vigligt att reglera markegångssättningsväsendet; men det måste ske i sammanhang med reglering af uppbördsförfattningarna.
Den öfverläggning, sorn jag icke öfvervar, men sorn jag kan bedöma af det resultat, att markegångssättningstiden bestämdes till d. 4 Dec., bevisar, att man icke gjort sig reda för uppbördssättet i landet eller för medborgares rätt att uppsäga till leverering in natura före Thomas dag.
Hade Utsk. eftersinna! detta, så hade det bort begripa, att markegången icke hinner fastställas före Thomas dag, i fall den sättes d, 4 Dec.
Den föreslagna besvärstiden af i4 dagar, från det markegången sattes, bevisar ock, att eftertanka ic - *34 Den 22 Januari f. m, le varit Utsi. följaktig vid uppgörandet af dess förslag i detta ämne.
Då det gifves församlingar, belägna ända till 4o mil från provinsens residensstad, är det Hart, att kungörelser icke kunna ens promulgeras öfver allt inom länet, innan besvärstiden redan är förbi.
Jag hade föreställt mig, att våra Utsk. icke skulle framkomma med dylika föYslag, och jag afstyrker till alla delar detta omogna förslag.
En talare har såsom bisak bedömt uppfyllandet af den fordran, som angår äganderättens helgd för frälseränteägare.
Men är frågan om äganderätten en bisak, hvad är väl då hufvudsak?
Alla löntagares rätt, hvilka hafva indelta räntor, den har man icke velat anse tillräcklig.
Hittills hafva den berättigades och den förpligtades förhållanden varit reciproka; correctiv mot orättvisa har funnits å båda sidor.
Nu öfverlemnar jag till R. o. Ad. att bedöma, om väl utaf framställningarna från andra sidan kan sammansättas ett beskydd för räntetägaren, motsvarande det man fråntager honom.
Det ligger i sakens natur, och är derföre ovedersägligt, att ett obehörigt inflytande vid markegångssättningarna kan verka derhän, att de hvarje gång blifva för låga; och löntagarens förlust är dermed gifven.
Jag tillstyrker för min del bifall till Utsk:s betänk.
Jag vill ej inlåta mig uti att följa Frih.
Cederström på dess digression till redan afgjorda punkter, och jag lemnar således
Hr Frih:s framställda skäl alldeles å sido.
Hvad åter angår de skäl, som Frih.
Boye åberopat för afslag å nu ifrågavar. punkt, har han ensamt hållit sig till äganderättens helgd med afseende förnämligast å frälseräntorna.
Jag har likväl ej kunnat fatta saken annorlunda, än att detta betänk, endast angar indelta räntors och tiondeanslags utgörande jemte några andra med grundskatterna gemenskap ägande ämnen, derunder jag ej tror, att frälseräntorna kunna inbegripas.
Tvenne talare på motsatta sidan, för hvilka jag hyser den största aktning, hafva yttrat, att indelta armeen skulle förlora genom Utsk:s förslag.
Jag delar ej denna tanka; jag tror tvärtom, att förslaget i längden skulle medföra vinst såväl för indelta armeen som för andra löntagare, om än den icke bestämdt kan beräknas i penningar, nemi. den moraliska vinsten att skilja räntetagarne från en mängd missförhållanden, som åtminstone få namn af prejerier, om de också hafva stöd i lagens bokstaf.
Jag ser för öfrigt saken så, att markegångsprisen hädanefter skulle komma att bestämmas närmare det verkligen gångbara priset.
Detta har ofta under missväxtår hittills icke skett, hvartill jag tror motivet hafva varit, att man ansett markegångssättningens yttersta noggrannhet mindre magtpåliggande, då ingen enskild derpå kunnat förlora.