Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid hade förgyllda
Ruben bekymmer och omak för den handpenning han lofvat kejsaren till det rikslofliga ändamålet att slå svenskarne.
Trosförvanternes kassor voro rika på skuldförbindelser, men toma på klingande mynt.
Själfve de mosaiske holländske bankirerne, som åtnjöto den afundsvärda förmånen att stå under borgerlig lag, hade tömt sina penningskrin för kriget mot Spanien, med dess för dem så vådliga inkvisition.
Judiska penningar voro med i alla krig och i alla länder.
Den ena millionen drog i fält mot den andra, den ena skuldsedeln ref sönder den andra.
Samme långifvare kunde väpna två fientliga härar till strid.
Blef den ene låntagaren insolvent, fick den andre betala för båda.
Segrarens byte flöt dock alltid i omärkliga rännilar tillbaka till långifvaren.
Jämförd med våra dagars bankirrörelse, var affären på sextonhundratalet sådan, att statslånen, under penningens högre värde, ännu icke gällde milliarder, högst femtio eller hundra millioner, och vidare bedrefs spelet mycket tystare.
Det fanns mäklare, kontor och agenter, det fanns hypotek och pantförskrifningar, till och med börsbyggnader i de stora städerna, men där funnos inga noterade eller telegraferade kurser, inga tidningar, inga hastigt vunna rikedomar i dag med ruiner i morgon, ingen hetsjagt i papper som stiga och falla.
Mammon dyrkades nu som i alla tider, men utan offentliga öfverstepräster och altaren; den stora allmänheten lefde i en lycklig okunnighet om mäklarnes hemliga spel.
Ruben Zevi nödgades företaga många resor och befann sig våren 1642 på väg till Prag, då han råkade ut för ett äfventyr.
Det var en mödosam färd, denna korta resa till Prag.
Landet var härjadt intill bara mullen, städer och byar nedbrända, åkerfälten förvildade, mångenstädes bevuxna med ungskog, befolkningen nästan utdöd af krig, flykt, hunger och pest.
Det olyckliga landet var för ögonblicket befriadt från svenskarne, men kejsarens trupper, som inmarscherat i deras ställe, voro icke en hårsmån bättre, snarare grymmare.
Invånarne vågade sig ej fram ur sina gömställen.
Vågade någon visa sig, föll han i händerna på röfvarebanden, som utplundrade hvad där fanns öfrigt ända in under fästningarnas murar.
Näst Italien fanns på denna tid intet land så illa beryktadt för sina röfvare, som de böhmiska bergen och skogarna.
Desertörer från alla de krigshärar, som våldgästat landet, rotade sig tillsamman, drifne af hunger och roflystnad, till skaror af tjugu, femtio, stundom hundra man, och skydde inga våldsgärningar.
De små städerna voro icke trygga för dem, än mindre byar och gårdar, där sådana undantagsvis funnos ännu.
Invånarne bundos och tvungos genom all upptänklig tortyr att uppgifva de ställen, där de gömt sin egendom.
Det var Tillys och Wallensteins, slutligen äfven Banérs soldater, som infört dessa sinnrika pinomedel.
Några inhällde gödselvatten i de olyckliges mun; det var »den svenska drycken».
Andra skrufvade flintorna från sina pistoler, inträngde offrets tumme i öppningen och skrufvade till.
Andra strödde salt under uslingens sårade fotsulor, drogo ett tagelstrå genom hans tunga eller vredo kring hans panna ett snöre med många knutar.
Fanns en bakugn, var denna ett brukbart redskap, ty dit instoppades offren, och en långsam eld uppgjordes framför ugnen för att genom röken och hettan tvinga de halfstekta offren till bekännelse.
Historien -- och särskildt trettioåra krigets historia -- är rik på sådana uppenbarelser af den onde anden i människohamn, men djäfvulen lyder icke lagen om orsak och verkan: hans gärningar finnas, han själf säges ej finnas till.
Under sådana kända tidsförhållanden kunde ingen resa utan en stark eskort, och Ruben Zevi medförde tjugu välbeväpnade ryttare, alla hans eget folk och israeliter, ty på främmande legoknektar vågade ingen lita.
Själf red han, med sina sjuttio år, en stark häst, i hvars sadelhölster voro instuckna två långa ryttarepistoler.
Guld medförde han endast för resans behof.
Detta tilldrog sig i Maj 1642, något mer än ett år efter Neunburgs fall.
Karavanen hade på morgonen lämnat den lilla staden Dobrschan i västra Böhmen, red långs den slingrande stranden af floden Radbusa och hoppades före aftonen uppnå fästningen Pilsen.
Två ryttare redo förut som kunskapare, två andra bakom som arriergarde.
Vägen var usel, resan fördröjdes öfver beräkning.
I våra dagar löper en järnväg till Pilsen ungefär i samma riktning och öfvergår Radbusa en svensk mil nordost om Dobrschan.
Öfvergångsstället var år 1642 närmare fästningen, hvarför solen redan stod lågt i väster, när de resande hunno till denna punkt.
Där befanns bron upprifven, troligen för krigsändamål, och då vårfloden ännu var strid, syntes ingen möjlighet att komma öfver, helst människoboningar och vägvisare ej stodo att upptäcka i den förhärjade nejden.
Karavanen höll stilla.
Himlen mulnade, om en timme skulle mörkret inbryta, och här kunde man icke tillbringa natten.
Man beslöt bana sig väg genom småskogen på samma sida om floden, i hopp att finna ett färjställe, ett vad eller något tak öfver hufvudet för det hotande ovädret.
Skogen blef tätare, nejden oländigare.
Man kom till en hålväg, ett bergspass, utför hvars sidobrant floden, sammanpressad i en trång klyfta, skummade bort i okända djup.
De resande vågade icke fortsätta längre och skattade sig lycklige att vid bergsluttningen upptäcka ett af dessa fårstall, i hvilka nejdens herdar brukat indrifva sina hjordar till nätterna, den tiden när där ännu funnos hjordar i Böhmen.
Det var ett stort, täckt skjul, utan fönster, dörrar, eldstad och golf, med glesa väggar till halfva sin höjd, men så rymligt, att karavanen godt fick rum med hästar och tross.
Vakter utställdes, såsom i fält; hästarna förblefvo sadlade.
Eld upptändes, aftonmåltiden framtogs ur medförda förråd, sofställen tillreddes af löf och riskvistar.
Aftonbönen fick icke försummas; de voro ju alle rättrogne israeliter.
Assar Kaba, Ruben Zevis stallmästare och anföraren för hans lifvakt, en ståtlig, kraftfull spansk jude om föga mer än trettio år, läste bönen och därefter ett kapitel ur första Mose bok, tjuguåttonde kapitlet:
»Jakob drog ut från Beer-Seba och for till Haran.
Och han påträffade ett ställe, där han dröjde öfver natten, ty solen hade gått ned.
Och han tog en af stenarna på det stället och lade den till hufvudgärd åt sig och lade sig på det stället att sofva.
Och han drömde, och si, en stege stod på marken, och dess spets räckte upp till himmelen, och si, Guds änglar stego därpå upp och ned.
Och si, Herren stod öfverst därpå och sade:
Jag är Herren, Abrahams, din faders, och Isaks Gud.
Den jord, hvarpå du ligger, skall jag gifva åt dig och din säd ...
Och si, jag är med dig och skall bevara dig hvar du går.»
Det var nu fullständigt mörkt; regnet begynte falla i stora droppar.
En del af karavanen hade inslumrat, när utanför stallet hördes knäppningen af en musköthane, som icke gaf eld, troligen emedan fängkrutet blifvit vått.
Strax därpå rapporterade en af vaktposterna, att en skugga smugit sig tätt förbi honom och försvunnit i mörkret.
Fyra män utsändes att rekognoscera.
De hade ännu icke återvändt, när i det öppna rummet ofvanför den halfva väggen visade sig konturerna af ett hufvud och en dämpad röst sade:
-- Gefahr!
Gefahr!
Todtgebrannt werden!24
Nu väcktes alla de sofvande, två man utsändes och återvände om några minuter med en halfvuxen pojke, så trasig, så smutsig och af ett så afskräckande vildt utseende, att någre af de uppskrämde israeliterne gjorde korstecknet, såsom de sett katolikerne göra, ty mot gastar och onda andar ansågs ingenting annat hjälpa.
Fången hade låtit taga sig utan försök att fly.
Han förhördes och svarade med samma dämpade röst, såsom hade han fruktat lyssnare:
-- Gleich fort!25 Todtgebrannt werden!
Föga belåten med detta korta svar, lät Assar Kaba rikta två musköter mot fången och frågade hvem som utskickat honom.
Den trasige pojken skrattade föraktligt och svarade på samma böhmiskt tyska munart:
-- Rid!
Rid, om du vill hafva mer än en half timme att lefva!
Petrowitz väntar på sömnen och midnatten.
Bland alla Böhmens vid denna tid ryktbare röfvarechefer var Petrowitz den slugaste, blodtörstigaste och mest fruktade.
Man höll ett kort krigsråd.
Pojken kunde vara en förrädare, en lockfågel, utsänd till att locka ett rof i bakhåll.
Det syntes säkrare att tillbringa natten under gevär i stallet, som dock erbjöd något skydd, än att våga sig ut på okända vägar i mörkret.
Under denna rådplägning återvände de fyra först utsände spejarne.
De hade smugit sig in i hålvägen och på afstånd upptäckt en lägereld bakom bergväggen.
Man hade att befara angreppet af en öfverlägsen styrka, och spejarne tillrådde ett skyndsamt återtåg samma väg som man kommit.
Fotnot 24:
Fara, fara!
Innebrännas!
Fotnot 25:
Genast bort!
Rådet antogs.
Hästarnas hofvar omlindades med halm för att icke förråda de flyende.
Men i detta mörker, på denna oländiga väg och utan vägvisare!
Fången sade:
-- Jag känner vägen.
Binden mig framför den främste ryttaren, men lämnen mig tygeln och händerna fria!
Skjuten ned mig, om jag förråder eder!
Innan kort var den lilla truppen, så tyst som möjligt, åter på väg i mörka natten.
Regnet, som smattrade mot berghällarna, bidrog att förtaga ljudet af hästarnas varsamma steg mellan stenar och vindfällen.
På detta sätt hade man hunnit nästan ut från bergstrakten, när plötsligt ett skott blixtrade fram ur en klyfta.
Det upplyste för ett ögonblick den ödsliga vildmarken, slocknade hastigt, men efterföljdes af två eller tre andra.
Bergens ekon återkastade ljuden, så att man tyckte sig höra en uthållande musköteld från alla sidor.
-- Det är ingenting, sade gossen skrattande.
De sikta illa i mörkret, och deras musköter klicka i regnet.
De skjuta ej för att träffa, de skjuta signal.
Han hade rätt; ingen träffades.
Men nu hade truppen kommit till småskogen och stötte vid hvarje steg mot snår eller trädstammar.
Ryttarne måste sitta af och leda hästarna.
Fången lämnades ensam i sadeln, hans ryttare ledde Ruben Zevis häst.
De sjuttio åren protesterade mot en fotvandring under dessa omständigheter.
Vägvisaren lyckades finna en fotstig, på hvilken man slutligen uppnådde öppna fältet.
Men småskogen hade medtagit en dyrbar tid.
När man kunde urskilja en friare utsikt, höll vägvisaren stilla och uppmanade ryttarne att låta sina hästar dricka ur regngölarna.
-- De torde snart behöfva ungerska ben, anmärkte han.
Ungerska hästar voro af alla de snabbaste.
Gossen hade afstigit och lyssnat åt det håll, hvarifrån vinden blåste.
Därpå kastade han sig ned på en flat berghäll, lade örat mot hällen och lyssnade åter, utan att draga andan.
-- Jag trodde det, sade han slutligen lifligt.
De äro fyrtio eller femtio man till häst.
De hafva tagit en omväg för att undvika småskogen.
Vi hafva tio minuters försprång.
-- Hvem har tagit en omväg?
-- Petrowitz.
Detta enda ord bevingade flykten.
Ruben Zevi med sin eskort jagade fram öfver det öppna fältet, öfver osådda åkrar, förvildade betesmarker, ruiner af byar och igenvuxna gångstigar.
De passerade ett vadställe öfver floden Radbusa, nästan utan att veta det.
Ve den ryttare, hvars häst snafvade i mörkret öfver en stubbe eller bröt sin fot mot en slipprig sten!
Ingen hade tid att vänta eller att hjälpa.
Regnet hade småningom upphört, och den mörka natthimmelen klarnade något, så att man stundom såg den gula randen af halfmånen glittra öfver bergen och kunde urskilja Böhmerwalds toppar.
-- Hafva vi långt till Dobrschan? frågade under ridten Assar Kaba, som nu fattat ett obegränsadt förtroende till sin vägvisare.
-- Till Dobrschan?
Vi komma alldeles icke till Dobrschan, vi komma till Niirschan, det är jämnare väg, och dess garnison kan blifva oss nyttig.
Ännu hafva vi öfver en mil att rida.
-- Den milen blir seg.
Våra hästar tröttna.
-- Den milen kunde kosta vår hals, genmälde gossen, om ej Petrowitz' hästar vore lika trötta som våra.
Han företog i går ett misslyckadt ströftåg mot Tuschkan.
Om en stund begynte den tidiga majmorgonen ljusna.
De flyende hade ingen tid att se sig tillbaka, men de trodde sig höra trampet af hästhofvar, som kommo beständigt närmare.
Den gamle mannen kunde af trötthet knappt hålla sig kvar i sadeln.
Assar
Kaba red den starkaste hästen, lyfte sin herre framför sig i sadeln och fortsatte ridten.
Ständigt närmare kom Petrowitz och med honom undergången.
Vid en krökning af vägen kunde de flyende räkna sina förföljare, knappt mer än tvåtusen alnar bakom.
Det var en trupp beridne röfvare om vidpass fyrtio man, och de kommo från vindsidan.
Man kunde tydligt höra hästarnas flåsande.
Bland de flyende hyste knappt någon mer ett hopp om räddning, när gossen, som fortfor att rida främst, pekade på ett föremål vid sidan om vägen framför dem och ropade:
-- Se!
Om två minuter skola vi vinna ett försprång!
Föremålet vid vägen befanns vara en af dessa groft uthuggna stenbilder af jungfru Maria med barnet, hvilka mångenstädes stå uppställda vid vägarna, särskildt vid korsvägar, dels som böneställen för de förbifarande, dels med sparbössor för välgörande ändamål.
Om en stund sågos förföljarne göra halt, innan de uppnått mariebilden, och råka i tvist med hvarandra.
Där blef en häftig ordväxling; röfvareskaran delade sig åt båda sidorna öfver de närmast liggande åkerfälten för att på detta sätt kringgå bilden.
De mest förhärdade ville rida vägen fram, men flertalet kunde ej förmås att utan ett korstecken och ett ave rida förbi denna heliga plats.
Slutligen valde alla en omväg.
Man hörde Petrowitz svärjande uppmana sitt uppstudsiga folk att skynda, ty på en höjd nära Niirschan visade sig fjärran en afdelning kejserligt kavalleri.
Men åkermyllan, uppblött af regnet, klibbade vid hans trötta hästars hofvar och gaf, jämte omvägen, de flyende försprång.
Ruben Zevi och hans än mera uttröttade följeslagare uppnådde i sista minuten foten af den höjd, på hvars topp kavalleripatrullen bevakade den kringliggande nejden.
Petrowitz' fruktade band såg med oförställdt raseri sitt säkra byte undkomma; gjorde trotsigt halt, liksom för att invänta ett anfall, och aflossade utmanande sina karbiner i luften.
Detta förblef icke obemärkt.
Förbittradt öfver en så stor fräckhet, gaf det kejserliga kavalleriet sina hästar sporrarna för att antaga utmaningen.
Men Petrowitz fann icke för godt att denna gång våga en ojämn strid.
Han drog sig, visande tänderna, stormodigt tillbaka till sina otillgängliga bergshålor.
Emellertid lyckades denna hans förmätenhet, jämte försöket mot Tuschkan och otaliga andra, förgäfves öfverklagade våldsbragder, slutligen sätta lif i den slappa kejserliga styrelsen öfver Böhmen.
Garnisonen i Pilsen, förstärkt med truppen i Niirschan, fick order att göra slut på plundrarnes olidliga ofog.
Några veckor efter sin misslyckade jagt på den förgyllde juden blef Petrowitz omringad, utdrefs ur sina bergshålor och jagades som en varg från klyfta till klyfta.
Priset på hans hufvud frestade en af hans eget folk, som sköt honom bakifrån, medan han tvättade sitt blodiga ansikte i en källa.
Igenkänd.
Ruben Zevi hade förlorat två tjenare och tre hästar, som aldrig återfunnos.
Under hans nödtvungna hvila i Niirschan badades och uppkläddes den förvildade pojke, hvilken han hade att tacka för räddningen från en säker död.
Den trasige uslingen förändrade skepnad och framträdde som en vacker, spenslig yngling om femton eller sexton år.
Där låg allt ännu något trotsigt och vildt i hans bruna ögon; där var ett österländskt släkttycke i hans örnnäsa, svarta hår och smidiga hållning; där var något af Petrowitz i hans utmanande förakt för faran och lifvet; men där var äfven något, som oemotståndligt tillvann honom den gamle israelitens bevågenhet.
Ruben Zevi frågade förgäfves sig själf hvarför han, hvars erfarenhet lärt honom misstro alla okände som bedragare eller fiender, alltifrån den farliga natten i fårstallet kände ett så ovant förtroende till denne unge röfvare -- ty hvad kunde han annat vara? -- som förrådt sina kamrater och desto förr kunde förråda hvilken annan som helst.
Gossen var frispråkig och öppen i allt som rörde Petrowitz' band.
Han beskref huru desse röfvare legat än vid den ena, än vid den andra landsvägen på lur för att uppfånga resande och afpressa dem penningar; huru de för sin roflystnad användt alla medel och därefter nedhuggit sina fångar eller störtat dem utför branterna; huru de plundrat byarna och nattetid öfverfallit de små städerna; huru de sig emellan slagits om rofvet, när anföraren ej var tillstädes, men i hans fruktade närvaro hycklat en blind lydnad för denne man, hvilken de hatade lika uppriktigt, som de fruktade honom.
Deras spejare i Dobrschan hade rapporterat den rike judens afresa, och de hade upprifvit bron för att tvinga honom in bland bergen.
Uttröttade efter det misslyckade försöket mot Tuschkan, hade de sparat detta säkra byte till midnatt, när de hoppades bättre öfvermanna den väl beväpnade eskorten genom att i alla fyra hörnen antända fårstallet.
De hade samtalat därom vid lägerelden, där han, berättaren, låtsade sofva.
Han afskydde dessa ogärningar, han hade länge varit betänkt på flykt och nu i nattens mörker utfört sin föresats ...
Det var ingenting att tacka mig för -- slöt han med sitt vilda röfvarelöje. -- Hade hästarna varit tjudrade utanför stallet, skulle jag tagit en och ridit min väg.
Men jag fick ej plats i en sadel utan att varsko eder om faran.
De hade spejare i hvar buske.
-- Hade du goda dagar i bergen? frågade Ruben Zevi.
-- Goda dagar?
Jag har engång förr suttit fyra dagar i ett hundstall och ätit hundmat.
Petrowitz hade stundom så mycket vin, att när de druckit, glömde de sticka tappen tillbaka i vinfatet.
Svälta i dag, frossa i morgon.
Icke slogo de mig; jag bar ju en dolk.
Ena dagen sköto de efter mig, andra dagen fick jag ett guldmynt.
Jag rensade musköterna och fodrade hästarna.
Där skulle lefvats ett friskt lif i bergen, om där ej varit så eländiga bakhåll.
Jag har sett blod förr, men jag tål inga tjufknep.
De spelte med falska tärningar!
-- Berätta mig huru du kom till Petrowitz' band!
-- Du har varit en röfvare.
Vet du en röfvares dom?
-- Skjut mig!
-- Du skall lefva, om du vill eller icke.
Men berätta mig något om dig själf, för att jag må bättre utverka din benådning i ståndrätten!
-- Urban.
-- Ingenting mer?
-- Niemand.
-- Katolik?
-- Så säga de.
-- Hemma från?
-- Stjärnorna.
-- Haf förtroende för mig.
Säg mig huru du kom till Petrowitz' band!
-- De togo mig med en resande köpman från Genua.
Honom stekte de på glöd och kastade honom att svalkas i floden Moldau.
-- Huru kom du till honom?
-- Jag rymde från ett band italienska komedianter.
-- Och huru kom du till dem?
-- Jag rymde från de barmhärtiga systrarna i Innsbruck.
Voro de ej goda emot dig?
-- De döpte mig till katolik och gåfvo mig namn efter påfven.
Jag ledsnade vid deras eviga mässor.
-- Huru kom du till dem?
-- De fingo mig af en bajersk nunna.
Jag var sårad och sjuk.
Hon hade hittat mig nästan död i en grushög.
-- Urban Niemand, du har räddat mitt lif; jag kan ju ej annat än vara din vän och önska din lycka.
-- I Neunburg.
Ruben Zevi såg en aning besannad och uppknäppte sin långa kaftan.
Hans undertröja sammanhölls vid bröstet af nålen med silfverliljan, det enda smycke han bar, emedan det var honom kärt.
-- Känner du denna nål?
Gossen rodnade upp till örsnibbarna.
-- Det är min nål, sade han öfverraskad.
Ruben Zevi kysste honom på den rodnande pannan.
-- Det är nog, att du burit denna nål, sade han med faderlig ömhet.
-- Jag hade en enda kär son och en enda kär dotter.
Åt hvardera af dem lät jag
Frankrikes berömdaste silfversmed förfärdiga en sådan nål, så konstrikt smidd, att ingen kunde göra den efter.
Herren har tagit min son och min dotter ifrån mig.
Med dem försvunno äfven de silfvernålar, hvaraf de skulle igenkänna hvarandras budbärare, om de någonsin råkade i nöd eller trångmål.
Vill du nu säga mig hvarifrån du fått denna nål?
-- Jag fick honom af grefvinnan Brahe på Lavila för att jag hittat hennes guldkedja.
Nålen skulle vara ett märke, om jag behöfde hennes bistånd i nöden.
Å ja!
Det är så långt till Finland.
-- Vet du af hvem grefvinnan fått nålen?
-- Af herr Åke Tott.
-- Tott?
Åke Tott?
Var det icke han, som brandskattade Hamburg?
Har han röfvat sitt byte där eller i västra Tyskland, är detta min sons nål.
Men han har äfven plundrat i Polen, i Liffland, i Ostpreussen; han kan ha funnit min dotters nål.
Den ena eller den andra; hvilken ovisshet!
-- I Finland.
-- Du menar Liffland?
-- Nej, Finland.
-- Och dina föräldrar?
Gossens blick mörknade.
Den stora, brännande frågan om skymf eller heder var åter där.
-- Jag har sagt, att jag är från stjärnorna, svarade han.
Behåll din hemlighet, tilldess att du frivilligt anförtror den åt en som önskar din välfärd.
Vill du följa mig som min tjenare och blifva hos mig?
Med villkor att du icke rymmer, som tyckes ha blifvit din vana.
Niemand betänkte sig.
-- Gif mig frihet att uppsöka svenska hären!
Jag är korporal under öfverste Gordon.
-- Du korporal?
Och katolik?
Ruben Zevi fann detta vara ett nog lätt sätt att ombyta trosbekännelse.
Han hoppades vinna gossen för egen räkning och lofvade bereda sin skyddsling något lägligt tillfälle att fly till svenskarne.
Vägarna voro nu för en tid rensade från röfvare, och resan kunde utan hinder fortsättas till Prag.
Därifrån återvände bankiren öfver Passau och uppför Donau till Regensburg.
Niemand inträdde där i tjenst under Assar Kaba, som var honom bevågen, och fick till en början rykta hästarna, hvilket han bäst förstod.
Han var den ende kristne i judeborgen och som sådan illa anskrifven hos borgens öfrige invånare.
Joas sade till sin farbroder:
-- Hör, herre, din trogne tjenares varning!
Denne hedning skall vid nästa upplopp öppna porten för plundrarne.
-- Och jag säger dig, genmälde Ruben Zevi strängt, att eho som rör ett hår på piltens hufvud eller smädar honom med ett gäckande ord, den jagar jag ut som en hund ur borgen.
På kvällen efter sin hemkomst hade den gamle, efter sin vana, läst aftonbönen med Rachel, när hans blick föll på bilden öfver hans säng.
En plötslig blekhet öfverfor hans kind; han fattade flickans hand och utropade:
-- Hon rör sig!
-- Hvem? frågade Rachel häpen.
-- Hon i taflan!
Hon ser på mig, såsom hon såg i lifvet; hennes läppar röra sig, som ville hon tala!
Flickan började gråta.
-- Nej, gråt icke, fortfor juden, återkommande till besinning. -- Kalla hit Urban; du vet, den främmande gossen!
Rachel vågade invända, att det var sent och att ännu ingen otrogen fått med sin närvaro besmitta borgens innersta helgedom.
-- Gå!
Eller ... du är en jungfru af Israel ... väck Assar, låt honom skicka hit pilten!
Rachel gick.
Den gamle betraktade ofrånvändt bilden.
Hon rörde sig icke mer, men en förunderlig likhet, som upprört honom vid första anblicken, syntes honom mer och mer öfverraskande.
Niemand inträdde, åtföljd af Assar och Rachel.
Lampan flyttades, så att hon klart belyste gossen och bilden på väggen.
Ruben Zevis blickar irrade från den ena till den andra och blefvo alltmera fuktiga, tilldess att han, ur stånd att återhålla sina tårar, drog gossen till sig och öfverhöljde honom med sina kyssar.
-- Sen I det icke?
Förstån
I det icke? utbrast han till Rachel och Assar, hvilka förvånade följde riktningen af hans pekande finger.
-- Han liknar Ruth! anmärkte Rachel okonstladt.
-- Det är hon själf! intygade Assar Kaba.
Ruben Zevi upplyfte sina händer och sade:
-- Jag tackar dig, mina fäders Gud, att du gifvit mig detta vittnesbördet!
Mina ögon äro förtorkade af gråt och min själ förvissnad af suckande.
Ett vittnesbörd gäller intet, men i tu eller tre vittnens mun skola alla saker bestå ...
Nu gån, Herrens vittnen, gå, Rachel, mitt kära barn; gå, min trogne Assar!
I skolen sedan få veta Jakobs Guds rådslag.
De två aflägsnade sig, ovissa huru de skulle förstå denna oväntade tilldragelse.
Den gamle fattade Urban Niemands händer och yttrade med af rörelse darrande stämma:
-- Vill du nu frivilligt säga mig hvilka dina föräldrar voro?
-- Jag vet icke, svarade gossen sanningsenligt.
-- Men om jag nu säger dig, att hon där på taflan, hon, den oskyldiga, den rena, som Gud utkorat till offer för hela min släkts synder, att hon var din moder ... vill du då säga mig hvad du vet om din börd?
-- Jag har aldrig sett min moder.
De sade mig, att hon dött okänd och fattig i kalla vinternatten samma stund, då vi kommo till världen.
-- O, min Ruth! Mitt välsignade barn, Herrens offer för mina synder! snyftade den olycklige fadern och betäckte ansiktet med sina händer.