Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bered dig imedlertid på att om just icke så lång tid emottaga Herr och Fru Weilingk – Måhända tycker du dig hos den sednare finna ett bekant ansigte – men som skall göra sitt bästa att antaga Tantlika miner.
Börjar du begripa någonting mera nu?
Men hvarföre fordra orimligheter? begära att någon, hvem helst det vara må, torde anse möjligt först att Herr Weilingk, som till sitt fyrationdeandra år icke sett i verlden andra qvinliga väsenden än Vettenskapen och Gunnilla Weilingk, precist då skulle märka att en Eva Nordenspets också finnes der – och sedan att denna förmätna, denna sig högt uppsättande Eva, som blifvit endast märkt, hvilket likväl någongång och särskilt här vill säga utmärkt, hvad som skall anmärkas i vår Ordbok, så vida jag hädanefter får tid med den, att denna Eva, säger jag, skulle åtnöja sig med den plats, som erbjudes henne i ett hjerta, hvars egare ingen hemlighet gör af att det hyser två äldre och af Eva sjelf för bättre och mera passande ansedda tycken.
Hvem hade väl trott Eva om en sådan sjelfförnekelse?
Men ser du – i dag vid middagstiden får jag ifrån Prestgården ett bref, som jag, oaktadt all brist på förtroende och hemlighetsfullhet med din Onkels bref, genast på utanskriften såg vara ifrån honom, och kunde icke begripa hvad det innehålla månde – och dess innehåll, så enkelt och värdigt det än verkligen var affattadt, förundrade mig så, att jag en lång stund tviflade på att hafva fattat rätt, men sedan tänkte jag sålunda:
Eva – det har behagat
Försynen att hädankalla din älsta Vän – ditt första stöd.
Hans önskan var du ej skulle förblifva ogift.
”Mig kan du icke alltid behålla,” sade han ofta, när du påstod dig vilja endast tillhöra honom ”och du är ingen Gunnilla Weilingk.
Tro mig – ”när en aktningsvärd man kommer och vill förena ”sitt öde med ditt, gift du dig – det ångrar du ”icke.”
Det samma, med undantag af hvad som rör henne sjelf, säger Gunnilla Weilingk.
Nu önskar en aktningsvärd man, en sådan din Far förmodligen menade, en förening med dig.
Visserligen kunde denna
Man lefva dig förutan – visserligen har han sagt, och hvad han en gång sagt är förmer än hundra gånger taladt, att han med Gunnilla Weilingk till maka, måhända blifvit alltför lycklig – visserligen – men var du icke dum.
Att han, genom snille och karaktér en heder för sitt land, vet bättre än att sucka ihjäl sig för en liten Eva, är snarare ett skäl för än mot honom.
Att han älskat och – och . . . . älskar Gunilla Weilingk – Nå väl, gör du det icke sjelf äfven, och skall just den som vet att rättvisa henne, icke kunna ock rättvisa dig?
Hans fel är icke att du ej är en så förträfflig varelse som hon.
(Jag blott anför mina tankar) honom bör det icke tillräknas.
Säg du honom beskedligt ja.
Far har sagt du ångrar det icke.
Tänkt och gjordt.
Onkeln var inkognito i Prostgården hos sin ungdomsvän Prosten.
Det hade han ganska fint infört i brefvet.
Jag satte mig och skref till honom några rader – med den mest darrande hand jag någonsin haft utom den gången jag bad dig skynda hit – bjöd honom komma nu samma eftermiddag, då jag skulle svara min Gunnillas (man förstår och att göra sig gällande hoppas jag) slägting och vän på det bref, hvarmed han hedrat mig.
Det var ju icke något vördsamt Nej?
En timma efter min biljetts afsändande kom
Anna in i Pappas sängkammare, der jag satt mig som alltid, när jag vill tänka förståndigheter, och sade att en främmande Herre vore i Salongen och bad få tala med mig.
”Bevara mig hvad
Fröken blir blek” tillade den goda men dumma menniskan, likasom det vore ingenting att gå in i en Salong, dit en främmande Herre blifvit införd.
På äkta qvinnovis tagande längsta vägen och drickande i förbigående litet vatten i salen, begaf jag mig till salongen, der jag ändtligen inträdde med ganska fegt hjerta, men din Onkel bar sig så bra åt, att jag strax blef åter mig sjelf.
Herre Gud – med hvad för helt andra ögon än förut ser man icke på en menniska, sedan han friat och man är på vägen att icke gifva honom korgen!
Du vet jag har alltid haft mycken respekt och litet räddhåga för din Onkel – under vårt sednaste samvistande på Sjöröd undrade jag ofta, att en sådan man kunde vara, ej så enkel och anspråkslös, det måste ju just en sådan vara – men så – så nedlåtande (det ordet behålla vi oss emellan i anseende till dess något ödmjuka läte) så vänlig, så till och med rolig.
– – – I min egen Salong måste jag riktigt akta och – och hålla af honom.
Hvarföre äro icke Herrar Karlar alltid som de borde vara?
I längden skulle de, försäkrar jag, vinna derpå.
Nu var denna Herren verkligen som han borde, också – dröjde icke länge efter några likgiltiga frågor och svar för syn skull, innan han kallade mig Eva och Du, och – hvad tycker du väl – när han efter en fem timmars kort visit återvände till Prestgården, hvarifrån han nog redan är vidare rest mot . . . . . . var vårt bröllopp utsatt till slutet af nästa månad, en resa strax derpå till dig beslutad, många andra små ting att förtiga!
Åtskilligt vexlades oss emellan, som kunnat kallas ohöfligt.
Din Onkel fann för godt att åter hafva mödan muntligen upprepa, hvad han redan förut låtit mig i sitt bref skriftligen förstå att han icke vore som man säger – kär, och jag, jag lönade med lika mynt, men du kan aldrig tro hvad denna brist på kärlek i hast gjorde oss förtroliga med hvarandra!
Vi talade Om Adolf M.
Icke mins jag huru orden föllo, hvarken Onkels eller mina, men jag slutade med att ganska tydligt antyda att om icke om varit, vi bägge möjligtvis icke suttit der vi sutto – (ganska hyggligt bredvid hvarandra i soffan, utom likvisst att din
Onkel bemästrat sig en af mina händer, som han alldeles tycktes anse höra till sina, men när jag märkte detta hans misstag, var knappt mera värdt tänka – för mig notabene – på några rättelser – – – ) och denna vigtiga nyhet syntes icke särdeles bekomma Herr Weilingk.
Orsaken hvarföre jag så beställsamt anförde hvad jag gerna kunnat tiga med, var ganska vacker – nämligen åstundan att hjelpa honom att inför sig sjelf ursäkta sitt oförlåtliga fel att icke alltid, åtminstone sedan min födelse hafva vetat om mig.
Medgif nu, att detta handlingssätt af en blifvande hustru, är ädelt och lofvar mycket för framtiden.
Jag ville icke lägga mig, förrän jag underrättat dig om mitt ödes omkast, och bedt dig gifva din välsignelse åt den, som trots Tantskap och namnombyte är din
Jag börjar verkligen tro, att oberoende för vårt slägte icke är någonting så präktigt, som man i allmänhet inbillar sig.
Åtminstone sörjer jag icke öfver att snart skola förlora det, hvaraf jag ty värr varit i åtnjutande.
Ofta är, försäkrar jag, icke mera muntrande att bero endast och allenast af sig sjelf än af andra, och att emottaga befallningar har också sina goda sidor.
Det står ju alltid fritt att icke lyda sedan.
– Aj – aj – kom ihåg jag ännu icke är gift.
Föröfrigt, säge man hvad man vill, är för oss alltid roligast att lysa med andras fjädrar.
En stackars qvinna som råkat ut för ett stort eget värde, hvad kan hon annat än gömma sig sjelf, för att äfven kunna dölja det.
Exempel – ja – det törs jag icke här anföra.
Men förtjensten att höra någon utmärkt menniska till, behöfver icke ens den allrablygsammaste undandraga sig.
Vänta bara
– Du skall få se hur ogeneradt
Jag ärnar bära en ny slik värdighet, och det skall icke sägas, att Gustaf Wilhelm Nordenspets’s dotter mera skäms att vara Carl Weilingks hustru än Gunnilla Weilingks vän.
Gör dig nu bara under snart tillstundande besök icke alltför ämabel emot din Onkel.
Jag tänker hafva ögonen med mig och ämnar öfverse med ingenting.
Kunde du ej för tillfället skaffa dig ett fel.
Det vore vänskapligt.
Just nu när jag vill lägga bort pennan, faller mig in att detta bref måhända icke kommer oväntadt.
Fy Gunla!
Hur hade jag kunnat vänta mig detta af dig?!
Idésjuka (1)
konstrikt bearbetadt stycke (2)
50 (säger femtio) upplysande Noter (3)
hvaraf
– som man ser –
3 (tre) redan höra till Titelbladet.
Wendela rår icke för.
Tanten icke heller.
Onaturligheter.
Med Wendela är så och så.
Tabula Votiva.
Idéer.
Idéer i fortsättning.
Tanten är att beklaga.
Ytterligheter.
Sysselsättningar.
Kätteri.
Onödigt utseende.
Tanten pröfvas.
Tröst.
Ännu något om Tanten.
Hvad rådde Wendela
Lilje för att hennes Fader föddes med entusiastisk själ, med lågande känslor, med romantisk sinnesart – att Modern hennes var idel kärlek?
Hvad rådde hon väl derför, tror man sig verkligen med skäl kunna fråga?
Men å annan sida hvad rådde väl Wendelas Tante (4) för, att hon icke rätt kunde lita på sin brorsdotter?
Är det väl att förmoda att barn skola förneka sina Föräldrar?
Och om de så göra, är då ej det redan misstänkt nog?
Nej – nej – det stod icke allt så riktigt till med Wendela!
– Eller för att börja ifrån begynnelsen, var det naturligt (5) kanske att skeppet, som från utländsk krigstjenst till Fäderneslandet hemförde
Lieutnant Lilje precist skulle stranda utanför . . . . nska skären?
Var det naturligt att fiskaren, som med äfventyr af sitt lif frälsade den unga Lieutnantens, precist skulle ha en dotter, och en så skön, så älskvärd som förut ingen fiskardotter, utom måhända någon förtrollad, varit, – så fin som den ädlaste Prinsessa? (6) Var det naturligt att Lieutnanten ej blott förälskade sig i denna unga flicka, utan äfven gifte sig med henne?
Och för att icke nämna det föga naturliga deri att
Lieutnantens lefde lyckliga med hvarandra, så tog månne deras lycka något naturligt slut?
Mån det var naturligt att Lieutnanten med sin hustru på besök hos Svärföräldrarna, under en storm, som dock tillåtit åtskilliga nödskott att höras, gaf sig ut med Svärfadern i hans båt?
Var det kanske naturligt att – sedan man förgäfves i tre dagar väntat på dem – deras liflösa kroppar precist skulle kastas upp på stranden framför Lieutnanskans fötter?
Att hennes förstånd dervid gaf vika är väl icke onaturligt, men så var det väl strax åter inte naturligt att vår stackars Wendela, som omedelbart härpå såg dagljuset, lemnades i den vansinniga Moderns vård? (7)
Naturligt var väl icke att Lieutnanskan opåtaldt fick ströfva kring sin arma moders boning – ned till stranden, just till stället der hon sett den syn, som förmörkade hennes själ – att hon der fick sitta dagarna igenom med barnet på sitt knä och blicken riktad utåt det oändliga hafvet? (8) Var det naturligt att hon en afton der fanns död, och barnet bredvid henne på stranden, lekande med Moderns nedfallna, yppiga flätor.
Att af allt detta icke någonting var naturligt, måste man verkligen medgifva!
Men hvad rådde då Wendela för allt detta, torde man åter fråga?
Vänta – vänta – Hon är väl icke så oskyldig heller – I den vagga hemska stormar skakat, underliga toner omsväfvat, låg hon icke redan tyst och stilla i den, med de stora dunkla ögonen, som redan då sågo på allting och fästade sig vid intet, och ingen (9) hade hört från henne någon jämmer, någon klagan?
Och Wendelas helsa sedan?
Var denna helsa – vi hade så när sagt – så fast, så orubblig som klippan vid hafvet, dit Modern alltid förde henne, (10) var en sådan helsa, eller kunde den för Wendelas Tante (11) synas . . . . . naturlig?
Någon sjukdom måste ju nödvändigt alla menniskor hafva, det visste den goda Frun.
(12) I följd häraf – af Wendelas Föräldrars egenheter, af dem vid hennes egen födelse, i följd af just sjelfva helsan, måste Wendela nödvändigt ha – Idéer.
Skarlakansfeber, messling, koppor, skroffler, Engelsk sjuka och . . . . . . bb, J alla bleka (13) uttärda gestalter, som kringsvärmen barndomens läger, O tillåten mig att här åt Eder uppresa ett litet altare!
J kunnen plåga, J kunnen döda, – men J ären dock inga efterhängsna Furier, som aldrig lemnen Ert en gång valda offer – J kunnen tröttna, välja Er ett nytt . . . . .
Men den som väl fått Idésjukan, när kan den hoppas blifva henne qvitt?
Ända till grafven får han nog släpa den olyckliga åkomman med sig!
Olyckliga sjukdom, Olyckliga beklagansvärde Patient!
Sedan Tanten förklarat
Wendela behäftad med denna sjuka, blef nödvändigt att framleta bevis derpå.
Och de blefvo ty värr! icke svåra att skaffa!
En Idé var det redan att Wendela, med så sköna Föräldrar som hennes, icke sjelf var skön, (14) en annan att hon talade litet, och då alltid med en röst, som påminde om Musik. (15) Och otaliga andra egenheter att förtiga, så – när kunde Wendela hvarken med lock eller pock förmås att ordentligt spatsera i hatt och flor?
Hade bannor, förmaningar, lexor eller straff hjelpt något i den saken?
När eller för hvad kunde man också eljest säga att Wendela varit rädd?
Kunde hon icke under vinterns långa skymningar sitta hela timmarna i fönstret och se ut på stjernor, skyar, måna, ja på sjelfvaste mörkret, och att hon då hade allahanda tankar för sig, bevistes det ej bäst af hennes påtänkta himlafärd?
Och hur gick det ej, när hon skulle börja att lära?
(18) Då först kunde man riktigt se huru medfödd (19) hennes sjukdom var!
Vida flera Folianter, än man om Wendela vill fullskrifva sidor, skulle nu kunna upptagas med hennes stockdumhet i somliga fall, hennes alltför stora näbbighet i andra, men vare nog sagdt att ingen hyfsning bet på henne, och att hon förblef sig lik i allt, utom måhända deri, att hon för hvarje dag hade mindre att säga.
I det hela taget voro väl hennes yttranden, hennes frågor . . . . . . såsom t. ex. den dumma frågan hon i sitt sjunde år gjorde om ögonen, (20) det enfaldiga yttrandet hon i sitt åttonde hade om solen, (21) hennes mer än besynnerliga fråga efter att i nionde året af sin lefnad för första gången hafva sett en graf, (22) hennes egenkära förklaring på sitt tionde, när man en gång trodde henne ljuga, (23) det högst fåniga spörsmålet om ord vid hennes elfte års ålder, (24) det i hennes tolfte impertinenta och på köpet obibliska uttrycket om Guds vrede, (25) förvetna tankar om Paradiset i det trettonde, (26) hennes tanklösa, fåkunniga, och efter allt besvär man gjort sig med henne, verkligen oförlåtliga fråga om Christendomen, då hon nästan var fjorton år gammal (27) . . . . .
Hennes yttranden, hennes frågor voro väl i det hela taget af den sort som måste snäsas af, men förargligt var ändå med den tystnaden.
Hvad kan tystnad icke dölja?
Hvilka farliga satser, hvilka rent kätterska villomeningar kan ej den tyste (28) inom sig fostra?
Lita, på en sådan är rent omöjligt.
Arma Tante!
Lycka var dock att hennes helsa, hennes hushåll, hennes flyttningar, hennes visiter, hennes hund samt alla öfriga vid lifvet fast sig sugande bekymmer något förmådde skingra henne – Lycka kanske också att Wendela, med all felaktig konstitution ändock hade några förtjenster.
Annars hade hennes Tante verkligen varit allt för mycket att beklaga.
Olyckligt var likvisst åter att hvad hos Wendela kunde anses för förtjenst, af pur öfverdrift ånyo blef fel – så hvila åt intet håll någonsin var att påtänka.
Wendelas Tante hade bland annat alltid bäfvat för den tid, då det kunde börja falla Wendela in att varda kär (29) – För att göra Wendela rättvisa, så tycktes ingen kärlighet blifva för henne att befara, men deremot snarare motsatsen, ty Wendela var och förblef af den allraoförlåtligaste liknöjdhet
– För ett barn kunde den visserligen vara bra, men vid femton, sexton år, och då man emot all förmodan började se bra ut, borde sannerligen trästockaktigheten försvinna.
Litet behagsjuka – nå Herre Gud – litet behagsjuka, eller i brist deraf, lite Romaner, förgäfves hörde man den bekymrade Tanten anropa dessa Gudomligheter.
Wendela förblef envis och ofattlig som alltid, och hvad sysselsatte hon sig väl med i stället! (31)
Hvad angingo henne stjertfjädrar och ryggknotor och sidfenor, (32) och malströmmar och vändkretsar och sydpoler, och blomfoder och solförmörkelser och stenarter, och öknen och stjernhimmeln med sina långa tal man blir galen i hufvudet af? (33) Hvad skulle hon sticka näsan för i Jobs bok, i första seklet, (34) då hon var lycklig nog att sjelf lefva i nittonde?
Passade sig för en flicka att sätta sig och spela Orgel i Kyrkan, såsom Tanten en afton ertappade Wendela vid, (35) och detta utan att vara hvarken musikalisk . . . . eller åtminstone (36) religiös?
Ack att äfven härutinnan skulle vara som det kunde med Wendela!
Men utan att uppehålla sig dervid att hon mera tyckte om Apostlar och Martyrer, än Helgon och Biskopar – så hvad tänkte hon väl om döden, (37) om ett Lif efter detta, (38) om så många andra ting det nästan är hemskt att tänka på?
Hvad tänkte hon väl??
För Tanten hade varit grufligt hemskt att tänka på hurudana fötter Wendelas Religion stod, om hon icke sjelf alla dagar gett sig tid att höra Wendelas Katekeslexor – men till och med sjelfva Katekesen (39) i all ära – hvilka botemedel hafra väl ännu uppfunnits för obotlig sjukdom?
Nästan synd kunde man påstå vara att Wendela, som alls intet nöje hade af att se bra ut, med hvar dag växte till sig, och vid sjutton års ålder gerna kunde kallas – ganska – icke precist vacker, (40) icke måhända precist behaglig, (41) men ganska . . . . . . ganska frappant.
Icke dess mindre tycktes hon knappt ana att speglar funnos till i verlden, och hvem kan väl i så fall tänka på att göra lycka?
Men – att göra lycka – hade i alla fall – bevars! – nog också varit någonting alltför naturligt!
Wendelas Tante hörde verkligen icke till dem, af Ödet gynnade.
– Sålunda var icke nog för henne att nervöst afficieras af åskväder! (43) Måste hon ej den Pingstaftonen, när så till sägandes ur klar himmel det i mannaminne allra-förskräckligaste oväder frambröt, till råga på egen ängslan äfvenledes nödgas inquiettera sig för Wendela?
Denna hade som vanligt varit tidigare ute än solen, men återkom ej enligt vanligheten till Tantens kaffe på sängen (44).
Riktigt hemskt var att tänka på hvart hon tagit vägen, helst åskan varit så stark, att hon säkert någonstädes slagit ner . . . . . . . . . .
Och hade det ej slutligen gått som Tanten trodde?
– – Hade ej Wendela (45) satt sig under den stora Olycks-Eken, (46) just för att åskan, som slog ned på trädet äfven skulle träffa henne, och på det ingenting skulle vara mera naturligt vid hennes död (47) än öfriga lefnad!
Detta hade Tanten för allt besvär.
Men för oändligen väl var ändå med den der Katekesläsningen, äfven i fall, som man nästan kunde frestas att tro, åskviggen straffat Wendela för all hennes kärlek för oväder, bara hufvuden (48) och soluppgångar, hennes tvifvel på Guds vrede och all annan olydighet (49).
Ett idésjukt barn lagar nog den goda Frun att hon slipper, i fall hon åt sig uppsöker något att i Wendelas ställe fostra upp – hvilket hon väl får göra, för att undgå märka huru morgonsmörgåsarna numera alltid äro illa rostade och kaffet merändels kallt, och folket i gräl, och näsduk samt snusdosa borta, och mopsen långa stunder gnällande vid dörren, och öfverallt i huset likasom någonting i olag (50).
Medan Wendela lefde hade Tanten ej så noga gifvit akt på alla dessa obehagligheter.
På den tiden hade Tanten nämligen ej stor tid att tänka på sig sjelf.
Noter.
Som det säges Lungsot, men Lefversjuka, har man tvekat om rätta benämnandet af den sjukdom, hvarom här handlas, men stadnat vid sjuka för det tvätydiga i den andra ändelsen, som kunde gifva anledning till en orättvis förmodan, att Idéer ej blott äro en sjukdom, utan äfven svärta ifrån sig.
Låter mindre pretentiöst än rikt bearbetadt konststycke.
(3) Upplysningarna förläggas i Noter för att undvika i berättelsen gripande parenteser och bimeningar, i och genom hvilka de många, som icke läsa Noter, kunde löpa fara att träffa på sådana i sjelfvaste Texten.
(4) Egentligen halffaster.
(5) Naturligt; vill ibland säga – enligt naturens lagar; annars ock oftast – enligt brukets, alldaglighetens, kälkborgerlighetens.
(6) Att fiskarens dotter vore lika god, och måhända mycket bättre
Prinsessa än trots mången annan, efter hennes Far medelst möglade bref och friska traditioner, kunde bestyrka sitt nedstigande i rak linie från en af forntidens namnkunnigaste sjökonungar – en sådan förklaring – icke vore stort naturlig heller.
(7) Och detta, ehuru
Naturen sjelf förtorkat lifvets källor i hennes bröst.
(8) I . . . . kans skären berättar ännu mången hustru under tårar åtskilligt om den arma unga qvinnan.
En större sten invid stranden, der hon fanns död, bär ännu hennes namn och stället anses heligt – Redan under hennes lifstid hade man ej mera gått dit – och ännu är det ibland som om man såg henne sitta der med barnet – Lieutnanskan sjöng ofta.
En dag kom en ung fiskare af oförakt ganska nära intill henne, Med sina egna ögon såg han då huru hon sträckte ut handen mot hafvet liksom för att visa barnet någonting – och då han af fasa och medömkan ej genast kunde gå sin väg, hörde han med sina egna öron huru
Lieutnanskan började halft sjunga halft tala följande ord, som aldrig sedan kunnat gå ur hans minne:
Vak upp mitt barn!
din Far kommer.
Ser du der borta
glittrar på böljan
hans blanka svärd.
Han kommer, han kommer –
hit bär hans väg
öfver storm, öfver vågor.
Vak upp mitt barn
Öfver storm, öfver vågor
hans väg bär hit,
och svärdet glittrar
och duken viftar –
han ser dig – han ser mig.
Till oss han kommer –
men leda han måste
den gode Gamle,
som frälst hans lif;
det går smått, det går smått –
Huruvida Lieutnantskan den gången sjöng mera, visste den unga karlen icke att säga, ty af fruktan att få se
Lieutnanten komma hade han flytt undan, men så vidt han af en flygtig blick utåt hafvet kunnat inhämta, syntes der ingenting annat än solstrålar, som lekte med Ägirs, de hvitklädda, döttrar . . . . .
Knappast hennes Mormoder, som vårdat hennes spädaste barndom.
Föregående delar af detta verk har
Författaren öppnat med en helsning till allmänheten, med en tillegnan åt sina vänner.
I förordet till denna sista afdelning är det en annan röst, som måste föreställa hans; ty hans egen är tystnad, hans penna hvilar, hans lyra klingar ej mer.
Atterbom är, sedan d. 21 Juli detta år, icke mer bland de på jorden lefvandes antal.
Hans bortgång, den största förlust, som för närvarande kunde drabba Sveriges vitterhet och vitterhetshistoria, har i barns, i vänners, i lärjungars hjertan, har hos alla beundrare af hans sångmö, väckt en lika liflig som rättvis saknad, och äfven utom fäderneslandet framkallat uttryck af omisskänneligt deltagande.
Så har från Gefions ö en sång klingat öfver till Atterboms graf, ur en lyra med hans närbeslägtad, ur ett hjerta, med hans alltifrån ungdomen förbrödradt.
Denna sång, på den frägdade Danaskaldens egen begäran, här införd vid slutet af Svenska Siare och Skalder, lemnar åt detta fosterländska galleri till slutprydnad
Atterboms egen bild, målad af Ingemann.
Sjette bandets förra afdelning utkom redan om hösten 1852.
Under de nästföljande tvenne åren, i Författarens hittills så solljusa hemlif fördystrade af skuggorna från hans makas sjukbädd och snart af de ännu mörkare från hennes graf, vände han sig alltmer från prosan, vid hvilken han ofta hördes yttra sig nu hafva «tröttnat», åter till poesien, omarbetade Lycksalighetens ö, fortsatte
Fogel blå, besörjde utgifningen af sin ungdomsvän Hedborns skrifter, och förberedde en ny upplaga af sina egna poetiska.
Först i början af innevarande år återtog han, och nu för att afsluta, sitt verk Svenska Siare och Skalder, hvars sista afdelning borde, enligt hans plan, innehålla de trenne återstående hufvudbilderna från Gustaf den tredjes tidehvarf:
Kellgren, Leopold, Fru Lenngren.
Af dessa hade han fullbordat den första och den sista, ja, allaredan till trycket lemnat sin monografi öfver Kellgren, då episoden om den för hans hjerta så dyrbare Ernst Kjellander kom att växa till den utförlighet, att teckningen af Leopold dag från dag måste uppskjutas.
När han slutligen vid den ville lägga hand, afbröts hans arbete af döden.
Den lucka, som läsaren härigenom finner i denna sista del, är så mycket mer att beklaga, som man för visso vet, att Atterbom hade för afsigt att nu låta sin fordna motståndare full rättvisa vederfaras och, för detta ändamål, var betänkt på att omarbeta ett äldre utkast till hans karakteristik, i samma blida och försonande anda, som, så utmärkande, genomgår hela detta arbete.
De «strödda tillägg till femte bandet», som här finnas införda, skrefvos om våren 1849 och trycktes då i Post- och Inrikestidningarna, för att längrefram med verket införlifvas.
Tillsynen öfver korrekturet har, från och med det tolfte arket, benäget öfvertagits af Herr Bibliotheks- Amanuensen Ekholm, hvars skickliga biträde
Författaren sjelf i lifstiden ofta anlitat.