Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 3o sisth Sept. och den 1 \ dennes på bordet lagda betänk.
N:o 12S, i anledn. af så väl K. M:s nåd. propos. med förslag till förordning emot olofliga folksamlingar, som ock särskilda i detta ämne väckta motioner.
Po s s e, År v i d: Jag anhåller att förevar, betänk, må blifva till LagUtsk. återremitteradt samt att korteligen få anföra mina skäl för denna anhållan. 1 §:n i Utsk:s förslag lyder i början så: ”Samlar sig menighet eller annan folkmängd offentligen tillhopa.”
Ordet ”offentligen” gör meningen obestämd och således förvillande.
Man skulle kunna tro meningen vara den, att folksamlingen skulle äga rum på en offentlig plats, hvaraf således skulle följa, att om den samlade sig inom enskild local, så skulle den, oaktadt dess ådagalagda uppsåt att med förenadt våld sätta sig upp mot verkställighet af offentlig myndighets bud, icke kunna straffas derför.
Detta ord är också öfverflödigt, ty när det nyssnämnda uppsåtet är ådagalagdt, så är brottet gifvet och börda icke blott hämmas uti dess vidare utveckling utan äfven lagenligt straffas.
Denna § innehåller vidare, att den som å öfverhetens vägnar bjuder och befaller skall uppmana den upproriska menigheten eller folkmängden alt åtskiljas, och underrätta densamma om den påföljd, som för upprorsmän enl. 2, 3 och 4 SS:na ager 'um.
Då jag först läste detta, trodde jag att med denna uppmaning åsyftades den varning, som i 8 §:n omnämnes; men vid närmare eftersinnande, fann jag, att Utsk. måtte afse en särskild uppmaning, innan den i 6 §:n anbefallda varningen kan komma i fråga.
Uti det primitiva förslaget till upprorslag, som uppgafs af Lag-comite'en, hade comiteen tillstyrkt, att uppläsning af 2, 3 och 4 §§ma skulle utgöra varning; men K.
M. fann, på Högsta Domstolens och Statsrådets tillstyrkan, att en sådan uppläsning 3:ne gånger skulle medtaga förmycken tid och blottställa de civila myndigheterna för alltför mycket äfventyr, och derföre föreslogs en kortare ordställning, nemi. den som finnes uti 8 §:ti af lagförslaget.
Ge - Den i j O c t o b e r f.' m. norn LagTJtsk:s förslag har saken blifvit sämre än det primitiva förslaget; ty nu skall först uppläsning af §§:na äga ruin och derefter den i 8 §:n nämnda varningen ske.
Straffbestämmelserna uti i §:n har LngUtsk. förändrat på så sätt, att då uti den K. propos:n straffet för anföraren skulle vara arbete å fästning från 6 månader lill 3 år, så har Utsk. föreslagit fästningstiden från 6 månader till 2 år.
Äfven jag tror, att i år kan vara tillräckligt såsom maximum; men jag får fästa Utsk:s uppmärksamhet derpå, att förslaget till ny strafflag upptager lägsta graden af fästningsarbete från 6 månader till 3 år; och jag önskar, att när man antager särskilda lagar, som äro beräknade att intagas uti strafflagen i dess helhet, man icke måtte skilja sig Irån de grundsatser, sorn deruti finnas uttryckta, på det att icke ojemnhet i straffbestämmelserna må aga rum.
Skulle det inträffa, alt, när strafflagen antages, straffgraderna förändras så, att lägsta graden blir fängelsearbete från 6 månader till 2 år, hvilket förmodligen blir händelsen, derest det Pennsylvanska fängelsesystemet här kommer att tillämpas; så kan straffbestämmelsen nedsättas i denna särskilda lag, hvilken troligen kommer att Utgöra ett capitel i Straff-b:n.
Uti 2 §:n heter det: ”Skingra sig ej upprorsmän efter sådan uppmaning och varning, som i i §:n sägs, utan trotsa med oljud, smädeord eller hot —.”
Om, enl. hvad jag nyss tillstyrkte, den i i §:n omtalade uppmaningen uteslutes, så kommer i följd deraf orden ”efter sådan uppmaning och varning, som i i §:n sägs,” att utgå; men den egentliga anmäi kn:n, jag har att göra emot denna §, afser orden ”utan trotsa med oljud, smädeord, eller hot.” Jag tror, att då Utsk. föreslagit detta, så har Ulsk. förbisett den allmänt erkända riktiga grundsatsen för lagstiftning, att, såvidt möjligt är, undvika att ingå i detaljer.
Då man omöjligen kan förutse alla de särskilda omständigheter, under hvilka uppror kan visa sig, så skulle, derest lagen ville detaljera några af dessa omständigheter, domaren råka i villrådighet både om och huru lagen skulle tillämpas.
Derföre bör man hålla sig vid allm. grunder och icke ensamt vid detaljer.
Jag hemställer lill LJtsk., om Utsk. tror, alt vid ett uppror förbrytelsen icke kan uppstå i annan form, än genom oljud, smädeord eller hot; äfvensom jag frågar, om icke oljud,smädeord eller hot kan äga rum utan trots; åtminstone skall förbrytaren icke underlåta att till sitt försvar åberopa, att, om han fällt smädeord, han derför icke visat något trots, och det skall alltid blifva svårt för domaren alt afgöra, om smädeordet eller oljudet innefattat sådant trots, att den felaktige derigenom gjort sig skyldig till ansvar för delaktighet i upproret.
När, på sätt redan är näinndt, folkhopens uppsåt att med förenadt våld sätta sig upp emot verkställighet af offentlig myndighets bud är ådagalagdt, då är uppror för handen; och någon annan beskrifning derpå kan således icke 388 Den 17 Octobcr f. m. bchöfvas, hvarföre jag äfven tillstyrker, alt de citerade orden matte ur denna § uteslutas.
Uti denna § har Utsk., med förändring af K.
M:s förslag, föreslagit straffet för anförare till fästningsarbete från 2 till 6 år, och för andra deltagare i upproret, till sådant arbete från 6 månader till 2 år.
Den anmärkn. i afseende på straffbestämmelsen, jag gjorde vid 1 §:n, gäller äfven här.
Mot 3, 4 och 5 §§ma bar jag ingenting att anmärka; ty den förändring
Utsk. föreslagit uti 3 §:n är af så ringa betydenhet, att den gerna må äga rum, och 4 och 5 §§:ne äro lika lydande med motsvarande §§ i K. M:s proposition.
Den 6 §:n handlar om upplopp.
Uti den K. propostn är denna § af följande lydelse: ”Samlar sig folkmängd å torg, gata eller annan offentlig ’’plals, utan att lägga sådant uppsåt å daga, som i r §:n ”sägs, men störer dock lugnet eller allmänna ordningen, och ’’skingrar den sig ej på olfentlig myndighets befallning — Deremot lyder Utsk:s förslag sålunda:
"Samlar sig folkmängd ’’å torg, gata eller annan offentlig plats, utan att lägga så"dant uppsåt å daga, som i 1 §:n sägs, men störer dock lug”net eller allmänna ordningen, och låter den sig ej på offentlig myndighets uppmaning till ordning och stillhet återföras—.
” Skilnaden är således den, att i den K. propos:n säges, att de skola skingra sig, och i Utskrs förslag, att de skola låta sig till stillhet och ordning återföras.
För min del finner jag Utsk:s förslag ej tillfyllestgörande; ty ju mera ordning de, som göra upploppet, iakttaga, desto farligare är upploppet; och om det således gör tillfyllest alt återföra dem till ordning, så har man icke vunnit på delta Ingstadgande.
Jag tillstyrker derföre, att det må förblifva vid det förslag, som den K. proposm innehåller, nemi. alt folkmassan skall skingra sig på olfentlig myndighets befallning, vid äfventyr som i öfrigt föreskrifves; ty då ordningen är störd, har man rättighet att fordra, alt de som gjort det icke skola qvarstanna, för att ånyo störa ordningen.
Uti denna § har Utsk. förnyat förslaget i den 1 §:n, nemj. att den, sorn å öfverhetens vägnar bjuder och befaller, skall uppmana de församlade att skingras och varna dem för de påföljder, som eljest enl. lag kunna inträda.
Den anmärkn., jag gjorde vid 1 §:n i detta hänseende, gäller i ännu vidsträcktare mån vid denna §, ty enl.
Utsk:s förslag skulle
Irenne varningsgrader här komma att äga rum.
I den första skulle den offentliga myndigheten uppmana till ordning och stillhet.
Om denna varning icke medför en åsyftad verkan, så skulle den, som å öfverhetens vägnar ägde att bjuda och befalla, uppmana den församlade menigheten att skingras samt hålla en föreläsning om straffbestämmelserna; och lyckades honom icke att derigenom skingra folkhopen, sä inträdde rättigheten att höja åtvai ningstecknet och uppläsa den i 8 §:n omnämnda varningen.
Detta fruktar jag skulle medtaga längre tid än hoppet att skingra ett upplopp kan tillåta.
Jag tror, att Den i; Oelober f. ra. 3 89 TItsk. i afseende på delta stadgande nog mycket tagit den Nordiska flegman i betraktande, och jag är öfverlygad, att den utländning, som icke känner förhållandet och läser detta lagstadgande, skall föreställa sig, att upplopp i Sverige är någonting oerhördt; ty det förutsätter ovedersägligen en fullkomlig okunnighet om huru vid ett upplopp tillgår.
Dessutom får jag anmärka, att uttrycket "Den som å öfverhetens vägnar bjuder och befaller,” är tvetydigt och äfven vådligt; ty antingen menas dermed Konungens Bef:h;de och Öfverståthållaren eller ock den, som på stället äger högsta befälet, och då kommer man in på den militära maktens rättighet alt handla, på sätt nödigt pröfvas.
Det är vådligt; ty då behöfde de som deltogo i upploppet endast bemäktiga sig den å öfverhetens vägnar befallande embetsmannen, och upploppet skulle icke kunna stillas.
Straffbestämmelsen i denna § var t vå fal
Id ig enl.
K. M:s propos, nemi. för anstiftare och anförare af upplopp, arbete å fästning från 6 månader till tre år, då brottsligheten pröfvades vara af svårare beskaffenhet, samt fängelse från två till sex månader, då brottsligheten funnes vara af mindre svår art; och för andra deltagare i upploppet fängelse från två till sex månader eller böter från 10 lill 5o r:dr efter omständigheterna.
Utsk. har uteslutit de svårare straffgraderna och endast bibehållit de lägre.
Detta anser jag orätt; och får jag erinra derom, att, då man för vanligt gatufredsbrolt pliktar i3 r:dr i6sk., man för oljud eller smädeord under upplopp skulle kunna slippa med 10 r:drs böter, så har Utsk. antagit alt det kan vara mindre brottsligt att deltaga i upplopp, än alt begå hvad som i lagen kallas gatufredsbrolt.
Samma anmärkning skulle väl kunna göras mot den K. propostn; men de flera och högre straffbestämmelser, som deruti tillika förekomma, minska dess vigt. 7 §:n lyder sålunda: ”Uppå anfordran af Konungens "Bef:h:de, eller, om han ej är tillstädes, af den, som på "stället innehar högsta civila myndighet, såsom i stad, bergsmästare eiler polismästare, och på landet, kronofogde eller "ock de, som desses embeten företräda, må krigsmanskap "lill upprors stillande användas."
Den K. propos:n förutsätter äfven, att civila myndigheten skall vara den som reqvirera!' krigsmanskap till upprors stillande; men att i de fall, då civil myndighet icke är tillstädes, den som för högsta befälet öfver krigsmanskapet skall kunna, utan afvaklan af reqvisition från civil-myndighet, äga att i föreskrifven ordning använda vapen.
Detta ansåg jag vara nödigt, emedan erfarenheten visat, att upplopp i Sverige kunna ske på så många ställen på en gång, att de civila myndigheterna blifva otillräckliga.
Såsom exempel derpå kan jag åberopa det upplopp, som 1811 ägde rum i Skåne, då allmogen samlades socknevis och hade sin föreningspunkt vid Ryinge ängar.
De skingrades innan de hunno till samlingsplatsen; 3y o Den 17 Octobcr f. m. men hade de väl hunnit samla sig der, så skulleden i Skåne förlagda krigsstyrkan blifvit otillräcklig för att skingra dem; och om ingen annan än Konungens Bef:h:de eller kronofogde ägt att reqvirera krigsmanskap, så hade reqvisition deraf icke kommit alt äga rum, i den mån som behöfdes, för att hindra sammankomst vid fÖreningsstället af en så stor folkhop, att den kunnat trotsa militärstyrkan.
Jag har icke blott inom detta Stånd, utan äfven enskildt förnummit, att man allmänt önskar, att endast civila myndigheter må äga att reqvirera militärisk handräckning.
Detta anser äfven jag principenligt; men deremot anhåller jag, alt Ulsk. ville rätta sitt misstag i 7 §:n, der Utsk. inskränkt de civila myndigheterna, som skulle äga att reqvirera krigsmanskap, endast till Konungens I5ef:h:de, borgmästare, polismästare och kronofogde, och i stället säga, att krigsmanskap vid dylika tillfallen får reqvireras af den, som på stället innehar högsta civila makten; ty då har Konungens Bef:- h:de sig öppet att, då upplopp är å färde i länet, förordna och afsända personel', för att å hans vägnar vara tillstädes på de orter, der de kunna beliöfvas.
Slutet af 1 moni. i denna § innehåller: ”Vapnens bruk ”upphöre då civila myndigheten det bjuder.”
Ordagranna tolkningen häraf innebär, alt sedan militära makten blifvit salt i verksamhet, så skulle den icke la sluta, förrän civila myndigheten derom lemnade tillsägelse.
Denna föreskrift torde man finna overkställbar; ty civila myndigheten lärer icke med sin uppmärksamhet kunna följa t.
ex. en choc för att se när den bör upphöra.
Detta inom. torde derföre lämpligare kunna uttryckas så: ”Vapnens bruk får ej fortfara, sedan civila myndigheten bjudit alt det skall uppföra.
” Sista mom. af denna § stadgar: ”Lag samma vare ock, då upplopp öfvergå till våld å person eller egendom.” Uti K.
M:s propos. står detta tillägg: ”eller då dellagarne i det ”upplopp ställa sig till motvärn emot offentlig myndighet, ”sorn dem skingra vill.”
Det skulle nemi. kunna hända, alt de som göra upplopp väl icke begå våld emot person eller egendom, men underlåta att skingra sig och uppkasta barrikader, hvilket icke innefattar våld, hvarken emot person eller egendom, emedan de sjelfve kunnat medtaga de ämnen, som dertill erfordras, och de skulle således äga alt sätta sig i fullt försvarstillstånd, utan att hvarken civila eller militära makten ägde hindra det.
, som orden ”eller ställa sig till motvärn emot offentlig myndighet,” finnas uti förevar. § af det K. förslaget, såsom motsvarande sådana företag, som den omnämnda förskansniugsåtgärden, enär den innefattar en förberedelse till motvärn. 9 §:n i Utskrs förslag är alldeles ny.
Den handlar om ansvar för embetsmyndigheter, som förgå »ig. vid stillande af Den 17 O c t o b e x f. m. uppror ellér upplopp.
Mot denna § kunde mångå anmärknlr göras; men jag anser mig icke böra besvära R. o.
Ad. nied att afhöra dem, emedan jag anser §:n principenligt ieke kunna få plats i denna lag; ty om ansvaret, som drabbar embetsmannen, hvilken felar mot den lag lian skall tillämpa, skall bestämmas uti ilen lagen han sålunda har alt tillämpa, så hör denna grundsats iakttagas, ieke blott uti denna, utan äfven i alla andra lagar.
Då sålunda t. ex. lagen stadgar det eller det straffet för tjufnad, så borde på samma ställe bestämmas det ansvar, hvartill kronobetjent, som på orätt sätt eftersöker stulet gods, gör sig förfallen o. s. v. Jag tillstyrker derföre alt denna § må utgå ur förevar, lag; men om Utsk. icke desto mindre bibehåller den, skall jag, i händelse jag är närvar, när betänk, återkommer, mot densamma framställa de anmärkntr, hvartill den gifver anledning.
I anledn. af förevar, betänk, anhåller jag att få göra en och annan erinran, dels för egen räkning, eller riktade duecle emot betänk., och dels till besvarande af H. Ex. Hr Gr.
Posses mot betänk, redan afgifna anmärknir.
Uti 1 §:n har Hr Grefven önskat, att ordet ''offentligen” mätte utgå.
Det exempel H. Ex. anfört derpå huruledes enskilda samlingar skulle kunna äga rum, vill jag icke till möjligheten bestrida; men huru c[ vali (i ca - tionen alt upplopp eller uppror skulle kunna igenfinnas uti en sådan samling på enskildt rum kan jag för min del icke inse; och tror jag fördenskull, alt den förutsättning, på grund hvaraf talaren önskat det omnämnda ordets borttagande, icke är af den beskaffenhet att förtjena så mycket afseende, som fastmera å andra sidan den omständigheten bör öfvervägas, att, om delta ord borttages, enskilda samlingar eller sammankomster för enskilda angelägenheter orättvisligen skulle kunna upplagas i cathegori med sammankomster i upproriska afsigter.
Icke mindre Gr.
Posses anmärkn:r, än äfven hvad något hvar 1111 för tiden erfarit, ådagalägga huruledes konsten att tyda ord utvecklat sig ända derhän, alt snart sagdt vid hvarje mening, som framställes i en lag, betänkliga svårigheter skola öfvervinnas för alt fatta lagens sannskyldiga mening.
Jag har sjelf för några dagar sedan hört en aktad högre embetsman yttra, att på den tid, han uppväxte, hörde man nästan aldrig talas om otydlighet i lagar.
Hvar och en förstod lagens mening, och man var icke i behof af att liksom sikta hval je ord och piening, för att se om deråt icke kunde gifvas en mot lagens betydelse stridande mening.
Nu har man olyckligtvis hunnit så långt uti denna slags upplysning, att det rättnu är omöjligt att skrifva en lag. så att den icke kan rnångtydas.
Vuscndtliga orsaken härtill anser jag böra sökas uti 83 §:n Reg.Fm, som bjuder, att grundlagen skall efter orda - 3.)2
Den »7 (Jet ober f. ra. lydelsen tolkas.
Jag vill icke upptaga R. o. Ad:s tid med att upprepa hvad jag för ics år sedan härom yttrat; jag vill blott fästa R. o. Adis uppmärksamhet derpå, att då, såsom jag redan nämnt, det snart sagdt är omöjligt att skrifva en lag, som icke kan misstydns eller förvridas; så är det följaktligen ganska rätt och försigtigt af lagstiftaren att iakttaga största möjliga tydlighet, och att man äfven således bör bålla contrasignenten af förslaget till denna författning, sådant det i forin af nådig proposition från K. M. till R.
St. öfverJemnades, räkning för det han sökt att göra förslaget så tydligt som möjligt.
Likväl har det inträtfat, att anniärkmr mot betänk, kunnat göras, och jag är en bland dem, som våga påstå, att uti i §:n förekommer ett uttryck, som faller under denna calhegori, och som, helst i det skick, hvaruti vi nu befinna oss, verkligen fordrar förklaring.
Då detta ärende till remiss förevar, uppstod fråga om hvad K.
M. uti sin nåd. propos. menat med den ofientliga myndighet, som skulle äga att skingra folksamlingar.
Posse tillkännagaf då, på sätt som H. Ex. äfven nu gjort, det H.
Ex. för sin del ansåg mest principenligt, att det skulle vara civila myndigheten, som först holde antyda folkmassan att skingra sig, och som, derest sådant funnes af bebehofvet påkalladt, ägde att för ändamålet anlita militära myndigheten.
När denna princip erkännes, hvarföre skall man då begagna sådana uttryck, alt principen kan missförstås?
Under uttrycket ”offentlig myndighet” inbegripes ju alla myndigheter, sorn tiro offentliga, och följaktligen både civila och militära offentliga myndigheter; och då härtill kommer, att först uti 7 §:n af lagförslaget skilnad blifvit gjord emellan offentlig civil- och militär-myndighet; så skulle man äga desto mera grundad anledn. för den förmodan, alt med offentlig myndighet i de uti föregående §§:r omnämnda fall äfven menades militära myndigheter, hvilka derföre kunna anse sig befogade att förklara hvilka folksamlingar och förefallande uppträden vore att anse såsom upplopp eller uppror.
En rättelse är således i delta hänseende nödig, såvida den omnämnda principen skall göras gällande, och denna rättelse kan ganska lätt åstadkommas derigenom att efter orden ”up pm a ne då den” tillsättas orden ”civila myndighet,som härnedanföre n ä m n e s, o c h —.”
Meningen blir då följande: ’’uppraane då den civila myndighet, som här nedanföre nämnes, och som då å öfverhetens ”vägnar bjuder och befaller” etc.
Med den uppmärksamhet, jag fästat på detta ämne, får jag förklara, att, ehuru jag anser Gr.
Posses anmärkn. vid 7 §:n vara ganska riktig, tåg likväl tror, att ordalagen kunde vara tydligare, än Hr Grefven föreslagit, om man eller orden ”högsta civila myndighet,” tilläde orden ”eller den han i sitt ställe förordnar;’’ ty att låta det bero af kronofogdens eller hans embete förrättande personers eget omdöme, huruvida så - Den 17 Qctober f. m. sådana omständigheter inträffat, som påkalla de åtgärder, Ii silka mot upplopp eller uppror erfordras, anser jag betänkligt.
Sådant bor endast tillkomma den högsta civila cmbetsmannen i dislrictet, hvarunder de ifrågavar. tjenste - männen, i afseende på ordningens bibehållande, äro lydande; me^i till denne högste civile einbetsmannens disposition måste finnas personer, sorn af honom kunna förordnas att företräda hans ställe efter de af honom för tillfället meddelade föreskrifter.
Derigenom har man uttryckt den princip, alt det är den högste civile embetsmanuen i otten, som bestämmer brottets qvalification.
Posse har ansett orden ”trotsa med oljud, smädeord eller hot” uti 2 §:n böra utgå, såsom onödiga och öfverfiödiga, och dessutom föranledande till tvekan, huruvida upplopp eller uppror vore i fråga; men jag ber att få erinra, att om anmärkningen i allmänhet må vara sann, och om det icke förefinnes någon svårighet för domaren, sedan saken kommit till domstol, att afgöra 0111 upplopp eller uppror ägt rum ; så är det likväl nödvändigt att tillräckligen definiera casus belli för den ledamot eller myndighet, som skall vidtaga åtgärder lill upprorets hämmande eller stillande af upploppet; hvilket torde vara så mycket nödvändigare, sorn Ulsk. endast nämnt offentlig myndighet, utan att säga hvad slags offentlig myndighet det tillkommer alt vid sådana tillfällen vidtaga erforderliga åtgärder.
Det kunde då hända, att en sergeant visade sig vara den offentliga myndigheten; och alt låta det på honom bero, huruvida personer, som slodo honom i vägen, voro att anse såsom upprorsmän eller icke, anser jag nog vådligt; men, såsom sagd t är. efter det är nödigt att en upprorslag skall finnas, så vill jag ej bestrida densammas stiftande, och anser jag alt de flesta af Gr.
Posses anmärkntr äro riktiga, blott man genast i 1 §:n bestämmer hvad slags offentlig myndighet man menar, oell i 7 §:n gör det tillägg, som jag redan nämnt.
Lika med den sisla vörda talaren anser jag högst nödigt, att redan i 1 §:n uttryckes hvilken offentlig embetsmyndighet äger rättighet alt qvalificera en folksamling såsom upplopp eller såsom uppror; ty straffet för uppror är så högt i lagen, att det är långt ifrån likgiltigt att tydligen bestämma hvem som äger rättighet att stiga, det uppror ar för handen och tillämpa definilionen på uppror, hvaruti säges, att afsigt att sälta sig upp mot verkställighet af offentlig myndighets bud skall vara ådagalagd.
Tillämpningen häraf är ganska svår, ty för alt bestämma afsigter, fordras mycken grannlagenhet och mycken menniskokännedom samt mycken kännedom om saker och förhållanden, för alt kunna bestämma när afsigten är ådagalagd; och då en upprorsstiftare icke blott är straf i4 H. 5° 394 Deli 17 Octaber f. m. fad af lagen , ulan äfven inför allmänna opinionen med både förakt oell Ii a t ; så bör, såsom mg synes, lagstiftaren hafva sig angeläget, ott det icke iriå bero på ett infall, ett godtycke eller en tillfällighet, att,personer förklaras för upprorsstiftare.
Jag förutsätter således såsom villkor för antagande af denna lag, alt redan i 1 §:n stadgas alt del skall vara den bogsta civila myndigheten i orten, eller den lian i sitt stalie förordnar, sorn skall göra uppmaningen till folket alt skingra sig.
Posse bär mot denna § anmärkt, att ordet ”offentligen’’ borde utgå, emedan det möjligtvis kunde blifva fråga om att machinera ett uppror inom lykta dörrar eller inom en plats, sorn icke vore offentlig, och att det vore lika nödvändigt för den offentliga myndigheten att äga makt att sträcka sin vaksamhet äfven dit.
Jag tror likväl, att 0111 ett sådant förhållande inträffar, så gifves det andra lagar, som berättiga "både den civila och militära myndigheten ali uppträda; ty sådana sammankomster i den syftning, sora bär förulsältes, kunna icke anses som uppror, rita 11 såsom sammansvärjningar och stamplingar af den beskaffenhet, som 4 cap.
Missgtbm omnämner, hvilka bestå uti öfverenskommelse och erhålla qvalificalion af uppror, när de öfvergålt till handling.
En anmärkt)-, af vigt, som Gr.
Posse gjort mot 1 §:n, mäste jag gilla, nemi. den, attUlsk. förändrat straffet i denna § till 2 år i stället för 3 år, som K.
M. föreslagit och som ölverensstämmer med nya criminal-lagforslaget.
Posse har mot 1 Jin jemväl anmärkt, att det skulle draga för långt på tiden, om den myndighet, sorn på stället ägde att befalla, skulle vara tvungen, icke blott alt varna folksamlingen 3:ne gånger, utan äfven att uppläsa 2 ä 3 §§ i lagen, innan lian finge skilda lill handling.
Jag tror icke, att denna tidsförsummelse kan vara af stor vigt, enär uppläsning af några §§ på sin höjd kan upptaga en tid af omkring 2 minuter; men deremot anser jag nödigt, att den okunniga folkmassan blir upplyst om hvad lagen i thy fall stadgar, synnerligast då denna lag hittills varit obekant i Sverige.
Jag anser således högst nödigt, att folksamlingen underrättas om hvad lagen bjuder, och de ansvar, den stadgar, innan man skjuter på folksamlingen; och tillstyrker jag derföre bibehållande af hvad Ulsk. i detta hänseende föreslagit.