Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke förlänga discussionen med att till besvarande uptaga allt hvad Hr Adelborg yttrat till försvar för sockneboernas rättighet att säga veto i fråga om krogars inrättande.
Jag vill blott hemställa till Hr Adelborgs eget bedömande, huruvida det är lämpligt, alt, på sätt hans ord föllo sig, Landshöfdm skall upmana sockneboerne att emottaga en krog ä något ställe inom socknen.
Jag för min del har icke upfattat en Landhöfdts ställning sålunda, att han bör upmana till något dylikt, utan tror tvertom, alt K:s Befh:de just är den myndighet, som bör förhindra krogars upkomst och endast i yttersta nödfall dertill lemna samtycke, dervid hans beslut ej bör bindas af sockneboernas eller deras delegerades åsigter.
Afven jag vitsordar nödvändigheten af att åt K:s Befh:de öfverlemna en fullständig makt i berörde hänseende.
Genom egen erfarenhet har jag mig bekant, att sådana förhållanden, som de af Hr von Troil omförmäldta, icke så sällan inträffa, nemi. att det finnes ställen vid allmänna farvägar, hvilka af ålder begagnats såsom hviloställen af allmogen, och detta till en sådan grad, att ofta flera hundrade personer derstädes tillbringa natten.
Det måste således vara af vigt för en Landshöfd. att kunna, emot en fanatisk pastors och en vilseledd församlings bestridande, på sätt Hr von Troil ganska riktigt uttryckte sig, bevilja rättighet att å sådana ställen bedrifva krogrörelse.
Hvad frågan om §:ns återremitterande beträffar, så afstår jag ifrån yrkandet derå, sedan Hr von Hartmansdorff upgifvit ett sådant redaktions-förslag, som tillfredsställer den åsigt, jag i ämnet hyser.
Frih. von Knemer:
Under förmiddagens öfverläggning i ämnet yttrade jag min farhåga för återremisser i denna fråga.
Jag fortfar att hysa samma öfvertygelse, och enär nu en utväg yppat sig att genom antagande af Hr von Hartmansdorffs förslag undvika §:ns återremitterande, så och då i detta förslag de stötestenar, som funnos i Frih.
Baabs ursprungliga förslag, äro undanröjda, anser jag mig böra deruti instämma, ehuru auktionssystemet deri finnes bibehållet.
Enär den af mig i detta ämne hysta åsigt verkligen ipnefattas i Hr von Hartmansdorffs förslag, afstår jag från min begäran om äterremiss och förenar mig med nämnde värde ledamot.
Landtm., att i afseende på ifrågavarrde § blifvit yrkadt, först af Frih. af Ugglas, att densamma måtte erhålla följande lydelse: ”Rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin inom socken å landet meddelas af K:s Befh:de efter det församlingen å sockenstämma blifvit i ämnet hörd.
Ej må emot både Kyrkoherdes och Socknemäns sammanstämmande afstyrkande sådan rättighet meddelas”.
Derefter hade Frih.
Raab yrkat bifall till sin vid Betänk, fogade reservation, men sedermera afstått derifrån och förenat sig med Hr von Hartmansdorff, hvars Den 5 Augusti e. ni. 75 förslag, deri flere ledamöter instämt, var af följande lydelse: ”Vill någon väcka fråga, att annan utskänkning än den, som kan gästgifveri tillkomma, må i socken å landet få idkas, gore derom framställning hos socknenämndens Ordförande före utgången af Mars del år, då försäljningen skall börjas.
Socknenämnden afgifve deröfver yttrande innan slutet af April med utsättande, i händelse bifall till utskänkningen tillstyrkes, af den trakt, hvarinom det må ske, hvarefter yttrandet till Kyrkoherden öfverlemnas.
Denne inhemle innan
Maj månads utgång, på socknestämma, som blifvit två söndagar å rad pålyst, socknemännens Utlåt, i ämnet.
Inom 3 veckor från det socknestämma blifvit hällen, insände Kyrkoherden socknestämmo-prot. och socknenämndens yttrande jemte eget Utlåt, i ämnet till K:s Beflnde, som derom fatte sitt beslut och gifve det socknenämndens Ordförande tillkänna”.
”Fråga huruvida i sådan ordning tillkommen utskänkningsrättighet bör uphöra, sedan tiden för dess tillvaro tilländalupit, skall likaledes väckas och behandlas”.
”Der fråga upstår, att rättighet till minuthandel med bränvin i socken må beviljas, eller ock beviljad sådan rättighet uphöra, förfares på lika sätt, sorn om utskänkning nu stadgadt är”.
Hr Gr. o. Landtrms härefterter först till bifall å Otsk:s och sedan till antagande af Frih. af Ugglas’s förslag framstälde propos:r besvarades med starka Nej, jemte några Ja, och den sedermera till antagande af Hr von Hartmansdorffs förslag framställda propos. besvarades med starka
Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han härvid funnit
Ja öfvervägande. § '4.
Frih. af Ugglas: Sedan R. o. Ad. nu beslutat, att den föreg:de 13:de §:n skall .erhålla den lydelse, som Frih. Raabs, af Hr von Hartmansdorff förbättrade, förslag innehåller, återstår för mig intet annat, än att begära återremiss å nu föredragna 14:de §, på det att Utsk. må kunna upställa ett annat sätt för bränvinsförsäljningens beskattning än det s. k. auklions-syslemet.
Jag har under öfverläggningen ang:de den förra §:n sökt att visa det sätt, hvarpå skatten, enl. mitt förmenande, borde bestämmas, men då det af mig i berörde hänseende upgjorda förslag förfallit till följd af R. o. Ad:s nyssnämnde beslut, anhåller jagjnu endast om denna §:s återremitterande, under åberopande af de skäl, jag förut anfört.
Afven jag anser af vigt att auktions-systemet för beskattningen af bränvinsförsäljningen å landet borttages, emedan jag inser angelägenheten deraf, att de, som hålla utskänknings-ställena, äro 'ordentliga, pålitliga personer och icke vinglare.
Jag är icke i tillfälle upgifva något nytt förslag till redaktion af §:n och derest icke någon ledamot utaf Utsk., som tänkt sig mera in i saken, framställer ett förslag i den syftning, 76 *<en 5 Augusti e. m. Frih. af Ugglas och jag upgifvit, nödgas jag, ehuru ogerna, förena mig i Frih. af Ugglas’ begäran om återremiss.
Jag har funnit, att åtskilliga ledamöter äf detta Stånd hysa en viss farhåga för auktions-systemet på landet.
Jag får likväl erinra, alt, såvida detta förslag i sin helhet kommer att vinna K.
St:ra bifall, flera utminuterings-slällen än utskänknings-ställen enl. all sannolikhet komma att på landet inrättas.
Under denna förutsättning antager jag, att det icke blifver det sämsta folket, som kommer att befatta sig med utminuteringen.
Jag föreställer mig tverlom, att denna handelsrörelse kommer att öfvertagas af mera välmående bönder och kanske äfven herremän, hvilka kunna finna sin uträkning vid att erlägga en bestämd skatt för rättigheten att i mindre parti sälja bränvin.
Vi böra ej förgäta, att en sådan rättighet för närvar:de utöfvas af hvarje bränvinsbrännare.
När nu rättigheten fråntages bränvinsbrännarne i allmänhet och öfverlemnas endast till dem, som derför erlägga skatt, så tror jag icke, att utöfvandet af denna rättighet skall ses med föraktliga ögon.
Jag föreställer mig, att vid auktionerna å denna rättighet skall upkomma konkurens emellan förmögna personer, hvilka kunna lemna så väl materiell som moralisk garanti för upfyllandet af deras åtagna färbindelser.
Vådan af auktionssystemets antagande torde icke vara större på landet än i städerna.
Kasta vi en blick på landets befolkning och jemföra den med städernas, torde vi icke kunna påstå, att den förra är sämre än den sednare.
Vi böra jemväl ihågkomma, att, enl. R. o. Ad:s beslut i afseende å 13:de §:n, socknenämnden skall utlåta sig öfver ansökningar att hålla utminnterings- och utskänknings-ställen samt dervid bestämma den trakt, der näringen får bedrifvas; att ärendet derefter pröfvas af sockneboerna på allmän sockenstämma och slutligen afgöres af Landshöfd:n.
Härtillkommer, att socknenämnden eger att pröfva anbuden samt dervid fästa afseende å de bjudandes behörighet och tjenlighet, utan att ovilkorligen vara tvungen att antaga det högsta anbudet.
Då sådana garantier äro af Utsk. upställda, tror jag det icke vara förenadt med någon våda att fastställa auktions-systemet äfven för landet och jag har icke heller, oaktadt moget öfvervägande, kunnat utfinna något annat sätt att af bränvins-försäljuingen, hvilken, enl. allas åsigt, bör högt beskattas, draga den största möjliga inkomst.
Låtom oss ej förbise, att detta sätt icke allenast tillskyndar länet en betydlig inkomst utan äfven fördyrar bränvinet, hvilket sednare naturligtvis skall medföra den i sedligt afseende stora vinst, att bränvinssupandet i landet aftager.
Af dessa skäl anser jag idéen icke vara så i allo förkastlig, som Frih. af Ugglas och Hr von Troil förmena, hvarföre jag icke heller kan annat än tillstyrka bifall till den tanke, som ligger till grund för §:n.
Men §:ns redaktion är icke, enl. mitt förmenande, fullständig, enär deri icke finnes uttryckt, pä huru lång tid de ifrågavar:de rättigheterna skola utarrenderas.
I afseende å städerna bar R. o. Ad. redan beslutat, alt denna tid Den 5 Augusti e. in. 77 skulle bestämmas till högst 3:ne år, hvilket äfveii torde vara lämpligt i afseende å landet.
Jag delar nemi. fullkomligt Gr.
Lagerbjelkes här yttrade tank?, att, ifall tiden för rättighetens fortfarande bestämdes endast till ett år, så vore det fruktansvärd!, ali ingen förmögen och redbar person ville befatta sig med rörelsen, som sålunda folie i händerna på mindre lämpliga personer.
Detta förekommes derigenom att rättigheten omfattar en längre tidrymd, hvarföre jag tager mig friheten föreslå, det R. o. Ad. behagade bifalla §:n med den förändring i redaktionen, att i lista mom. efter orden ”på offentlig auktion” införas orden: ”för högst 3:ne år i sender”.
Derest man skulle antaga ifrågavande §, så blefve det ändamål, för hvilket R. o. Ad., genom sitt beslut vid behandlingen af 13:de §:n, tilldelat K:s Befh:de rättighet att bestämma, huruvida och till hvilket antal utskänknings- och utminuterings-ställen finge finnas inom socknarne, helt och hållet paralyseradt.
Under den föreg:de öfverläggningen anförde Frih.
Rehbinder, såsom mig synes ganska riktigt, att något egentligt behof af utminuleringsställe för socknens skuld icke finnes, men att andra orsaker, såsom hufvudsakligast den allmänna trafiken, göra det nödvändigt, att vissa hviloställen på de allmänna farvägarna finnas, hvarest de vägfarande kunna få icke allenast varm mat, utan äfven spirituosa, om så önskas.
Nu skulle, derest denna § antoges, K:s Refh:des, i strid emot sockneboernas åsigt, fattade beslut, att ett utskänknings-ställe skulle inom en socken finnas, kunna till dess nytta och ändamålsenlighet helt och hållet motverkas derigenom, att vid auktionen högsta anbudet gjordes afen person, som icke bodde vid det ställe, der K:s Beflnde ansett krogen böra inrättas, utan långt aflägset derifrån, så att ändamålet med utskänknings-stället alldeles förfelades.
Kan väl sådant stå tillsammans med en konseqvent och ändamålsenlig lagstiftning?
Har K:s Befh:de i det ena fallet fått sig tillagd rättigheten att bestämma, om krog inom en socken skall finnas eller icke, så bör det väl äfven enl. sakens natur vara Landshöfd:ns rättighet att bestämma hvar krogen skall vara belägen, så att detta icke må ankomma på den vid auktionen högstbjudande af sockneboerna.
Denna frågas afgörande år, i afseende å dess följder, af den vigt, att den större eller mindre afgiften, som erlägges för rättigheten, enl. min tanke, endast i andra rummet bör ifrågakomma, ty syftemålet med rättighetens meddelande är väl att erhålla en garanti derför, att ordning och skick vid rörelsens bedrifvande iakttages, hvilket ingalunda skulle blifva fallet, om rättigheten skulle ovilkorligen tillfalla den, som förmådde erlägga högsta penningen för dess utöfvande.
På grund häraf yrkar jag, alt hela den delen af ifrågavar.-de §, som afhandlar krogrättighets utbjudande på offentlig auktion, måtte utgå, äfvensom att icke någon af församlingens kommunalmyndigheter skall vara den myndighet, som afgör, huruvida den ena eller andra personen är till rörelsens bedrifvande tjenlig, 78 Den 5 Augusti e. m. utan att en sådan pröfningsrätt bör tillkomma K:s Beflnde i länet.
Visserligen kan man invända, att sockennämnden bör anses ega tillräcklig kännedom om karakleren hos de personer, hvilka söka rättighet att idka krogrörelse, men K:s Beflnde eger likväl en ganska säker utväg att derom erhålla en måhända vida oväldigare och tillförlitligare kännedom, nemi. genom de tjenstemän, som stå under hans lydno och hvilka, ifall de tillhållas att upfylla sina skydigheter, säkerligen icke skola underlåta att meddela länsstyrelsen alla de uplysningar, sorn erfordras för att sätta denna styrelse i tillfälle att uti ämnet fatta ett för det allmänna båtande beslut.
Jag är icke i tillfälle att nu genast upgöra något nytt redaktions-förslag och ehuru jag gerna ville efterkomma den af flere ledamöter yttrade önskan, att återremisser i denna fråga böra undvikas, i anseende till de vådor, som dermed kunna vara förenade, kan jag likväl, vid betraktande deraf, att §:ns nuvande lydelse är så felaktig, att den skulle helt och hållet motverka det ändamål, hvarför denna lag stiftas, icke annat än finna, alt det är bättre att underkasta sig äfventyret af en återremiss, än att här upgöra en redaktion, som måhända icke skulle vara fullt lämplig.
Jag anhåller således om §:ns återremitterande, på det att den måtte erhålla en förändrad lydelse i den syftning, jag här uttalat.
Jag har fått veta, att Gr.
Mörner upgjort ett förslag till förändrad ordalydelse af denna §, hvaraf jag likväl ännu icke erhållit kännedom.
Jag anhåller derföre att få f. n. afstå från ordet, men att. åter blifva upropad, sedan Gr.
Mörner framställt sitt förslag.
Afven jag skulle önska att få afhöra Gr.
Mörners förslag, innan jag i ämnet mig yttrar.
Under öfverlägguingarna om denna lag har jag kommit till den öfvertygelse, att den beskattningsgrund, Utsk. föreslagit, eller kannetalet, medför åtskilliga fördelar men ännu flera olägenheter.
Hysande denna öfvertygelse, isynnerhet hvad bränvinsförsäljningen å landet beträffar, vågar jag vördsamt föreslå, att hela 14:de §:n, sådan den i Utsk:s förslag lyder, måtte utgå och i stället införas ett stadgande af följande lydelse: ”Rättighet att, enl. föreg:de §, å andra tillåtna utskänknings-ställen än gästgifveriet-, äfvensom å minuthandels-ställe, i socknen försälja bränvin meddelas af K:s Beflnde för högst 3:ne år i sender”.
Antages detta förslag, är man qvitt hela auktions-systemet, som på landet kan föranleda till mycket krångel och många svårigheter.
Derförutan blifver man, i afseende å beskattningen, befriad från kannetals-beräkningen och kan bestämma en minimiafgift för krogrörelses bedrifvande samt i öfrigt låta närings-idkaren skatta enl. 2:dra art. i Bevilln:s-Förordn., hvilken skatt sedermera kan höjas af Taxerings-Komitéen.
Men vill man nöd - Deni) Augusti e. tn. 75) vändigt bibehålla kaunetalet såsom beräkningsgrund, så kan man ju låta näringsidkaren betala efter en viss uträkning och låta denna afgift tillfalla kommunen samt dessutom ålägga honom bevillning efter 2:dra art.
Emellertid hör beskattnings-frågan icke hit, utan har jag endast uplysningsvis velat aiämna, huru man skulle kunna beskatta krogrörelsen å landet, ifall mitt förslag antages.
Jag skulle anse det vara för sakens framgång mycket förmånligt, om ett bestämdt beslut bär fattades, hvilande pä den grund, jag nu tagit mig friheten föreslå, ty att få dessa förändringar antagna inom Utsk., tror jag vara en sak, som är lättare sagd än gjord.
Efter åhörande af Gr.
Mörners förslag finner jag, att lian afskaffat auktions-väsendet så väl för utskänknings som utminuterings-rättigheten.
För att icke inkrångla frågan, skall jag icke motsätta mig förslaget äfven i afseende å utminnteringen, ehuru jag för min del icke har något emot, att utminuterings-rättighet, äfven å landet, blifver till den mestbjudande uplåten.
Jag anser hufvudsakan vara, att man åt Landshöfd, öfverlemnar så mycken makt, att han eger att afgöra, hvilken person skall emottaga den tillåtna krogrörelsen.
Om detta, på sätt Utsk. föreslagit, öfverlemnas ät socknenämden, kan det visserligen hända, att nämnden bestämmer, att näringsstället skall inrättas i den trakt af socknen, der detsamma af behofvet påkallas, såsom t. ex. vid flere sammanstötande stråkvägar, men det är icke sagdt, att egare af de hemman, som gränsa intill dessa farvägar, äro de, som å auktionen gjört de högsta anbiw den.
Dessa hemmansegare äro törhända ordentliga personer, som hafva sin fulla bergning och icke hafva något tycke för en dylik rörelses bedrifvande.
De bry sig således icke om att vid auktionen öfverbjuda andra mindre tjenliga personer, hvilka bo längre bort från den allmänna farvägen, men gerna vilja åtkomma en rörelse, den de ämna att på allt möjligt uptänkligt sätt göra för sig vinstgifvande.
Socknenämnden antager det högsta anbudet och följden blifver, att man får en krog, som länder de vägfarande till ingen nytta.
Då jag en gång förut hade ordet, tog jag mig friheten nämna, att en krogrörelse i och för socknens skull alldeles icke är behöflig, utan att det endast är den allmänna rörelsen, som kräfver, att å de ställen, der behofvet sådant tydligen utvisar, ett näringsställe finnes.
Då detta ändamål genom antagande af Gr.
Mörners förslag vinnes, vill jag icke bestrida detsamma, utan gerna dertill lemna min röst, på det att vi måtte komma till ett bestämdt resultat i saken, men jag befarar, att de, som älska auktions-systemet, skola blifva mindre benägna att antaga förslaget, än om dess uphofsman inskränkt detsamma till uskänknings-slällena.
Man har sagt, alt ingen krog borde tillåtas endast för den enskildta kommunens, utan för den allmänna rörelsens skuld.
Jag frågar då, hvarföre en krog skall tillåtas 80 Den 5 Augusti e ni. mera för den allmänna rörelsens än för en sockens skuld?
Om vi gå till grunden af saken, torde man kunna med skäl betvifla, att en resandes lifskrafter mer än någon annans nödvändigt måste uppehållas genom förtärande af bränvin.
Kan man hvardagligen lefva frisk och sund ulan bränvinssupande, så kan man äfven göra det tinder resa och således kan jag icke finna, att krogarne äro mera till för landsvägarne än för kommunerna enskildt.
Man har yttrat sig hysa mycken förskräckelse för auktionssystemet vid arrendering af krogrörelsen å landet.
För min del kan jag icke se saken ur en så mörk synpunkt, och tror icke, att systemet skall förorsaka så många olägenheter, som man låtit påskina, enär socknenämnden icke behöfver antaga någon person, som är otjenlig, om han äfven slädnät för högsta anbudet.
Herrtne tyckas alldeles förbise ordalydelsen af lista mom. i 6:te §:n, som redan är af R. o. Ad. bifallen.
Detta mom. lyder sålunda: ”Rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin må ej tilldelas annan än den, som har god frejd, gjort sig känd för ordentlighet, kan försvarligt skrifva och räkna samt pröfvas i öfrigt tjenlig vara”.
Hvarföre har man så välbetänkt tillagt dessa sista ord?
Jo just derföre att det må ankomma på vederbörande att förkasta det högsta anbudet, då den bjudande icke är till rörelsens bedrifvande tjenlig.
Man säger, att om pröfningsrätteu öfverlemnas åt socknenämnden, skall densamma, till följd deraf att afgiften å bränvinsförsäljningen till en stor del kommer socknen lill godo, lätt råka i frestelse att antaga det högsta anbudet, äfven om personen icke är fullt passande, men under det att man föutsätter en så egennyttig bevekelsegrund hos alla socknenämder, förbiser man, att många län kunna till styresmän hafva mindre omtänksamma Landshöfdir, hvilka lika litet bekymra sig om sedlighetstillståndet inom de dem anförtrodda län, utan låta allt i detta hänseende gå vind för våg.
Jag för min del anser Utsk:s förslag vara det rätta och anhåller derföre om bifall dertill.
Vid behandlingen af den nu förevar:de §:n är det endast fråga om att afgöra, huruvida anktions-systemet skall följas i afseende å bestämmandet af skatten för bränvins-försäljning å landet.
Till försvar för detta system bar man hufvudsakligast anfört, att en serdeles-stor inkomst derigenom skulle erhällas samt att det icke skulle vara någon fara, att rörelsen tolle i händerna på mindre redbara personer, enär vederbönde myndighet egde rätt att pröfva anbuden och dervid fästa afseende å de bjndandes tjenlighet.
Dessa förutsättningar synas mig likväl temligen osäkra.
Det är visserligen ganska troligt att genom krogrättigheternas bortauktionerande en hög skatt kommer att utpressas från denna näringsgren, men det är deremot ganska vanskligt, huruvida någon redbar person, en sådan person, som man verkligen skulle önska alt hafva lill föreståndare för Den 5 Augusti e. m. 81 för krogen, på det att ordning och skick derstädes vidmakthölles, ville nedlägga sitt kapital i en så osäker rörelse, som en krogrörelse, hvarifrån han efter en viss kort tids förlopp kunde skiljas, derigenom att en trashank vid den ånyo hållna auktionen genom högre anbud updref skatten så högt, att dess erläggande medtoge hela behållningen af rörelsen ordentligt drifven.
Jag har redan förut fästat upmärksamheten på den stora skilnad, sorn uti förevar:de hänseende eger rum emellan stad och land.
På landet finnes ofta endast en enda krog i en temligen vidsträckt trakt.
Det är då aldeles gifvet, att om den person, som en gång inropat rättigheten, vid en påföljande auktion blifver orimligt öfverbjuden af en annan, så har den förre intet annat val än att antingen afstå från rörelsen eller, om han skall fortsätta densamma, derför betala en öfverdrifvet hög skatt.
För något sådant utsätter sig ingen omtänksam person, och den troliga följden af systemet blifver, att allt dugligt och vederhäftigt folk drager sig un dan från rörelsen, sä alt den faller i händerna på stackare och slarfvar.
Systemet är således, enligt min åsigt, felaktigt och den vinst, som upstår genom förhöjning i skatten, motsvarar icke den förlust, som upkommer derigenom, att näringen nästan uteslutande faller i händerna på slödder.
En föregule talare har sagt, att ett korrektiv emot rörelsens öfvertagande af mindre tjenliga personer ligger uti den öde §, som stadgar, att krogrättighet ej får meddelas någon annan än den som eger god frejd, kan försvarligt räkna och skrifva, gjort sig känd för ordentlighet, samt pröfvas i öfrigt tjenlig vara.
Jag hemställer likväl, huruvida det är möjligt för en Landshöfding, han må nu vara huru förträfflig som helst, att så noga känna alla de persöner i länet, som idka- eller önska idka krogrörelse, att .Landshöfdm vid rättigheternas meddelande kan anföra objektiva skäl, hvarföre den ena personen, till följd af dess karakter och egenskaper, är bättre qualificerad till rörelsens bedrifvande, än en annan.
Om en sökande icke är bestämdt vanfrejdad eller gjort sig känd för en större grad af oordentlighet, torde det blifva ganska svårt för Landshöfd:n att få tillräcklig grund för sitt beslut alf en annan sökande är tjenligare att idka rörelsen, utan torde , han derföre, för att undvika beskyllningen för partiskhet eller godtycke, merändels finna sig föranlåten att antaga den högstbjudande.
I det åberopade stadgandet ligger således, enligt mitt förmenande, icke något egentligt korrektiv emot auktionssystemets missbrukande.
Den öfverdrifvet höga skatten å näringen, som otvifvelaktig! blifver en följd af detta system, är dessutom förenad med den olägenheten, att lönnkrögeri derigenom blifver en ganska lönande födkrok.
Förgäfves invänder man, att de privilegierade krögarne, som få erlägga så dryg skatt för rörelsen, nog skola vaka deröfver, att otillåten bränvinsförsäljning ej eger rum, äfvensom att sockneboerna sjelfva, enär socknen får andel i skatten, skola dervid vara krögarne behjelpliga.
Erfarenheten bar 10 H. « 82 Den 5 Augusti e m. nemi. tillräckligt ådagalagt, huru svårt, ja omöjligt det är att utrota lönnkrogarne.
Flere utaf
Eder, Mine Hrr, hafva troligtvis sig bekant, huruledes man i en socken icke kunde blifva qvitt en ökänd lönnkrog på annat sätt, än att hela byggningen, der rörelsen idkades, blef nedrifven.
I öfverensstämmelse med hvad jag nu haft äran anföra, afråder jag på det högsta R. o. Ad:n att antaga Utsk:s förslag, hvaremot jag anhåller, att Gr.
Mörners förslag måtte af Ståndet godkännas.
Delta sednare förslag befriar oss från auklionssyslemet å landet och vid behandlingen af en efterföljande § blifva vi i tillfälle att bestämma, på hvad sätt näringen skall beskattas.
Jag tror icke; att Landshöfdme stanna i någon serdeles förbindelse till ,Hr Adelborg för det omdöme öfver deras egenskaper, han nyss behagade fälla.