Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vesterut sträcker sig den gigantiska bergskedjan till Romsdahlshorn, hvars fot vesterhafvet badar.
Söderut bildar den under olika namn (Langfjeld, Sognefjeld, Filefjeld, Hardangerfjeld m. fl.) den ofantliga fjellbygd, som på en sträcka af etthundrafemtio geografiska qvadratmil företer allt hvad naturen eger stort, fruktansvärdt, skönt och förtjusande.
Här ännu, som på verldens första dagar, står i öfre Tellemarken Fjellstugan, bygd af osynlig hand, och hvars isvallar och torn endast denna hand kan störta; ännu, som vid tidens morgon, mötas vid midsommartid på urbergens snötäckta tinnar «morgonrodnad och aftonrodnad till flygtig broderkyss»; ännu som då dåna forsarne, störtande sig ned i djupen, ännu återgifva Jöcklernas (glacierernas) is-speglar samma föremål, än tjusande, än fasaväckande, och ännu i dag såsom då, finnas alp-räckor aldrig af menniskofot bestigna, dalar och skogar, «ensliga naturceller», dit blott örnen och midsommarsolen blicka ned.
Här är det gamla, det evigt unga Norge, här häpnar betraktarens blick, men hans hjerta vidgar sig, han glömmer egen smärta, egen glädje, glömmer all litenhet, i det han med helig rysning anar att «Guds skugga genomvandrar naturen.
I hjertat af Norge ligger denna bygd.
Är din själ trött vid verldens buller, eller utnött vid småaktigheterna af ett fattigt hvardagslif, är den qvald af täppt kammarluft, af bokdamm, sällskapsdamm eller annat damm (det finnes i verlden så många sorter deraf, alla betäckande själen med grå stoftkappa) eller är den söndersliten af djupa, frätande lidelser, – då fly, fly till Norges hjerta, och der, lyssnande till naturens friska, mäktiga hjerteslag, ensam med de stora, tysta och dock så vältaliga naturföremålen, skall du inhämta nya krafter, nytt lif!
Här faller intet damm.
Friska och klara stå lifvets tankar, som på deras skapelses dag.
Vill du se det stora, majestätliga?
Se Gausta höjande sig på sina kolossala knän, sextusen fot öfver jordytan; se Hurrungernas, Fannaraukens, Mugnafjelds vilda jätteskepnader; se Rjuhan (den rykande), Vörings- och Vedals-forsarne skummande och dundrande störta sig utför bergen ned i afgrunderne!
– Och vill du hvila dig vid det täcka, det ljufva?
Det lefver midt ibland dessa fruktansvärda scener, i fredad enslighet.
Säterhyddan står i den trånga dalen, flockar af kreatur beta på sköna gräsmarker, säterpigan med frisk hy, blå ögon och ljusa hårflätor vallar dem, under det hon sjunger bygdens enkla, mildt vemodiga melodier, och som en spegel för den täcka bilden, ligger midt i dalen en liten sjö (Kjærn) djup, stilla och af en klart blå färg, egen för de flesta glaciervatten.
Allt andas en idyllisk frid.
Men en aning om döden tyckes ren i skapelsens morgonstund ha tryckt sitt insegel på denna nejd.
De mörka fjellmassornas stora skuggor falla öfver dalar der endast mossa växer, öfver sjöar hvars stilla vatten äro fulla af aldrig smältande is – så Koldedalen, Koldesjön med dess döda, grå-gula bräddar.
Dödstystnad herrskar i denna ödemark, afbruten blott af lavinernas åskor och af det brak som glacierernes rörelser förorsaka.
Ingen fågel rör sin vinge eller höjer sitt qvitter i denna sorgliga nejd; endast gökens melodiska suckar ditföras af vinden vid midsommartid.
Men vill du se lifvet i dess prakt och ljufvaste herrlighet, se då vinterns och sommarens omfamning i det gamla Norge, gå ned til Svalems slätter, se Aamaadts och Sillejords dalar, eller den paradisiskt sköna Vestfjordalen, genom hvilken Mån-elfven flyter stilla och spegelklar, omfamnande i sitt lopp små ljusgröna öar, beväxta med blåklockor och välluktande skogsliljor, se huru silfverelfvarne här slingra sig ned från fjellen mellan trädgrupper och bördiga fält, se huru bakom de närmaste bergen med deras löfskogar, resa sig snöfjällen, som vördiga patriarker blickande ned på yngre slägten; – betrakta i dessa dalar morgonens och aftonens färgspel på höjderna, i djupen; se ovädrens fruktansvärda prakt, se regnbågens stilla herrlighet, der den hvälfver sig öfver vattenfallet – – betryckta själ, se detta, förnim och – – andas!
Från dessa sköna, mera allmänt kända scener, draga vi oss nu till en mera obekant trakt, till den stora dal-sträckning, der Skogshornet höjer sig bland skyarne, der Urunda flyter klar bland klipporna och Djupadahls vattenfall forsa icke mindre strida och stolta för det de sällan beundras af nyfikna främlingars blickar.
Vi slå oss här ned i en nejd, hvars namn och läge vi ej råda någon att utforska på kartan och som vi kalla:
Heim-dalen
Kjender du de svale, dybe, kirkestille Dale uden Arner, uden Sti og Navn?»
Velhaven.
Heimdalen kalla vi en gren af Hallingdalen och förlägga den i Aals socken och lemna åt de lärde att – – förundra sig öfver vår djerfhet.
Som dess moderdal eger den inga historiska minnen.
«De gamle Hallingdalske Konger» vet man föga om.
Blott några bautastenar, några ättehögar berätta dunkelt om de mäktiga som varit.
Väl bor här ett folk, kändt sen urminnes tider, så väl för sin tarflighet, sin förnöjsamhet i hårda vilkor, som för sitt vilda och stridslystna lynne, men ro liksom oro har här byggt och bott, lefvat och dött utan buller och utan glans, mellan urbergen och furuskogarne, obemärkta af den öfriga verlden.
En elf – son af Hallen-Jokulen, – flyter genom Heimdalen.
Brusande af vildt mod kommer den igenom trånga bergspass ned i dalen, finner här ett friare fält, blir stilla och flyter spegelklar mellan gröna stränder, tills åter dess bräddar sammanträngas af granitbergen.
Då gripes den åter af oro och rusar fram i vilda bugter, tills den kastar sig i den stora Hallingdalselfven, «och dör deri».
Just der elfven breder ut sig i den vidgade dalen, ligger en större gård.
Ett välbygdt men något förfallet boningshus af trä sträcker sina armar ut mot dalens djup.
Derifrån har man en skön utsigt långt, långt bort i det blånande fjerran.
Skogväxta höjder slutta ned mot elfven och omgifne af små åkertäppor och sköna gräsgångar ligga hyddorna spridda vid bergens fötter.
På andra sidan om elfven och på en fjerdingsvägs afstånd från gården, höjer ett kapell sin fredliga spira.
Bakom detta sammandrager sig småningom dalen.
En kulen afton i September månad kommo gäster till den förut, under lång tid, obebodda gården.
Det var en äldre fru, af ädelt men dystert utseende och klädd i djup sorg.
En ung blomstrande flicka åtföljde henne.
De emottogos af en ung man, som kallades på stället «Förvaltaren».
Den svartklädda frun försvann in i huset och syntes sedermera, på flera månader, ingenstädes i dalen.
Hon kallades der «Oberstinden», och man sade att fru Astrid Hjelm hade haft många underliga öden, om hvilka man hade många olika berättelser.
På godset Semb, som utgjordes af den vidsträckta
Heimdalen och som var hennes fädernearf, hade man ej sett henne sedan hon gifte sig och då lemnade den.
Nu hade hon, som enka, uppsökt sitt barndomshem.
Man visste också och berättade att hennes följeslagerska var en svenska, som följt henne åt från ett af de svenska baden, der hon vistats under sommaren, och som skulle förestå hennes hushållning, och man sade att Susanna Björk regerade så godt som oinskränkt öfver husets ekonomiska del, samt dess qvinliga personal Larina «Stuepige», Karina «Gårdspige» och Petro «Kokka», samt öfver «Fjösets» (ladugårdens) vårdarinnor Mathea «Budeja» och Göran «Fjös-Jente» och alla deras underlydande af fyr- och tvåfota slägtet.
Med dessa sednare vilja vi nu göra litet närmare bekantskap.
Smådjuren.
Trätowattnet.
Första Striden.
«För Norge!» – «För Sverige!« –
Stridande.
Septembersolen sken ned i dalen; hyddorna rökte.
Daggskålarne med klara perlor, dallrande i deras räfflade bålar, silfverörten med sina gula blommor och silfverglänsande blad lyste i morgonsolen, längs med en gångstig, som slingrade sig nedanför en mossig bergsrygg.
Den förde till en källa af klaraste vatten, som, efter att ha bildat sin damm, lät sin lekande åder sorlande rinna ned mot elfven.
Hit nalkades, på den vackra morgonen, Susanna Björk, åtföljd af «hanar och hönor och kyklingar små.»
Framför henne vaggade, under anspråksfullt snattrande, ett sällskap gäss, som alla voro snöhvita, så när som på en – en grå gås.
Denne vankade med modstulet utseende ett stycke efter de andra, dertill hållen af en öfversittare i den hvita skaran, som, så fort den grå ville närma sig, dref honom tillbaka med utsträckt hals och gällt skriande.
Den grå gåsen flydde alltid för den hvita tyrannen, men kala fläckar på hans hufvud och hals utvisade, att han icke kommit i denna förtryckta ställning, utan att hårda napptag öfvertygat honom om fåfängligheten att protestera.
Ingen af Gässmadamerna brydde sig om den misshandlade gåsen, hvarföre ock Susanna desto ifrigare tog sig an hans sak, och sökte med goda bitar och goda ord trösta honom för hans slägtes orättvisa.
Efter gässen kommo de blygsammare men tafatta ankorne, kalkontuppen med det lätt uppbrusande humöret och hans sjåpiga damer, en svart och en hvit, slutligen hönsens oroliga slägte med sina granna stridslystna tuppar.
Det hyggligaste af allt var en flock dufvor, som, på en gång förtroliga och förskräckta, ömsom slogo ned på Susannas axlar och utsträckta hand, ömsom flögo upp och omsväfvade i glänsande kretsar hennes hufvud, så sänkte sig ned på marken, der de, nätt trippande med små befransade fötter, smögo sig ned till källan för att dricka, under det gässen med starkt romor badade och plaskade i elfven, stänkande vattnet upp i perlregn öfver gräset.
Äfven här hölls den grå gåsen, till Susannas stora förtret, af den hvita, att bada sig på afstånd från de andra.
Susanna såg sig omkring på den sköna färgrika taflan framför henne, på de små kräken, som lekte och njöto omkring henne, och synbar förtjusning strålade i hennes ögon i det de lyfte sig mot höjden och hon med sammantryckta händer sakta sade: «Herre Gud!
Huru skönt!»
Men hon spratt förskräckt till, ty en stark röst helt nära henne stämde i det samma upp:
«Hvor herrligt er mit Fødeland
det hafomkrandste, gamle Norge!»
Och förvaltaren, Harald Bergman hälsade småleende på Susanna, som något stött sade:
«Ni skriker, så att ni skrämmer dufvorna med ert gamla Norge!»
«Ja, fortfor Harald med samma hänryckta ton som förut,»
«Ja herrligt er mitt Fødeland,
Det gamle, klippefaste Norge,
Med Sommerdal og
Vinterborge
der evig trodse Tidens Tand!»
«Gamla Norge!» sade Susanna, som förut; «jag tycker det är just en skandal att höra er tala om ert gamla Norge, som om det vore äldre och evigare än vår Herre sjelf!»
«Och hvar i hela verlden», utbrast Harald, «finner ni ett land med ett så stolt och allvarligt folk, så herrliga strömmar och så höga, höga berg?»
«Vi ha Gud ske lof folk och berg äfven i Sverige», svarade Susanna.
«Ni skulle bara se dem; det är annat slag!»
«Annat slag?
Hvad för slag då?
Jag vill slå vad att det i Sverige inte finnes en enda gås, som kan jemföras med dessa våra hederliga Norrska Gäss.»
«Nej icke en, utan tusen, och alla större och fetare än dessa här.
Allting i Sverige är större och hederligare än i Norge.»
«Större?
Folket är bestämdt mycket mindre och svagare.»
«Svagare? mindre?
Ni skulle bara sett folket i Uddevalla, min födelsestad!»
«Hur kan man vara född i Uddevalla?
Bor det verkeligen folk i den staden?
Hur kan man bo i den staden?!
Det är en skam att bo i en sådan stad, det är skam att fara igenom den.
Den är ju så eländigt liten att när reskärrans hjul äro i den ena ändan af staden, sticker ren hästen ut hufvudet genom den andra.
Tala bara aldrig om Uddewalla!»
«Nej för er är det visst ej värdt att tala derom.
Ty ni har aldrig sett annat än era Norrska Byar, så ni kan ej föreställa er en riktig svensk stad.»
«Bevara mig från att få se sådana städer, bevara mig!
Och era svenska sjöar sedan, hvad är det för ena fattiga vattenpussar, emot vårt herrliga Norrska haf?»
«Vattenpussar?
Våra sjöar!
Stora nog för att kunna dränka hela Norge uti.»
«Ha, ha, ha!
Och hela Sverige är i förhållande till vårt Norrska haf, icke större än min kaschett!
Och det hafvet skulle oupphörligt slå öfver Sverige, om icke vårt Norge med sitt granitbröst ädelmodigt skyddade det.»
«Sverige skyddar nog sig sjelf och behöfver ingen annan hjelp.
Sverige är ett ståtligt land.»
«Icke hälften så ståtligt som Norge.
Norge når till himlen med sina fjell, Norge står vår Herre närmast.» «Norge kan väl vara närgånget, men vår Herre älskar mest Sverige.»
«Norge, säger jag!»
«Sverige, säger jag!»
«Norge!
Högt för Norge!
Den hvars kast kommer högst, vinner för sitt land.
Norge först och högst!«
Och härmed kastade Harald en sten högt upp i luften.
«Sverige först och sist!» utropade Susanna, i det hon äfven med all sin kraft slungade sin sten.
Ödet ville att de båda stenarne skulle drabba tillsammans i luften, hvarefter de båda med en stark plums föllo ned i källan, kring hvilken just nu små-djuren hade församlat sig.
Gässen skreko, höns och ankor flaxade förskräckta upp, kalkonhönorna sprungo till skogs, kalkontuppen följde efter, glömsk af all värdighet, alla dufvorna voro i ett nu borta, och rödbrusiga och häftigt stridande om hvilken sten hade kommit högst, stodo Harald och Susanna allena vid det upprörda och grumlade trätovattnet.
Ögonblicket är kanske icke det förmånligaste, men vi vilja likväl taga det i akt, för att göra en lätt teckning af de två stridande personerna.
Bergman hade betydelsefulla, något skarpa drag, bruna ögon, i hvilka ett uttryck af stort allvar lätt kunde afvexla med ett af stor skälmaktighet.
Det mörka håret föll i behagliga vågor öfver en panna, som tydligen kunde herbergera ljusa tankar.
Hans figur hade vackra proportioner, och alla rörelser utmärkte stor ledighet och vighet.
Han var uppfödd inom en ansedd familj, hade njutit en vårdad uppfostran och ansågs af vänner och bekanta som en särdeles förhoppningsfull ung man.
Han hade just lemnat S--ska seminariet och ämnade företaga en utrikes resa, för att ännu vidare utvidga sina kunskaper i landtbruket, då händelsen förde honom tillsammans med öfverstinnan Hjelm, när hon som enka återvände till sitt fädernesland, och följden häraf blef en förändring i hans planer.
I ett bref till sin syster, yttrade han sig härom i följande ordalag:
«Jag kan icke rätt förklara för dig, Alette, det intryck hon gjorde på mig.
Jag kunde beskrifva för dig hennes höga växt, ädla hållning, hennes ansigte, der, oaktadt många skrynklor och en gulblek hy, spår af stor skönhet äro omisskänneliga, den höga pannan kring hvilken några svarta, gråsprängda lockar tränga sig fram, under den enkla mössan, jag kunde tala om hennes djupa, allvarliga ögon, hennes sakta och ändå högtidliga röst, och du kan dock ej göra dig en föreställning om hvad som gör henne så ovanlig.
Man har sagt mig att hennes lif varit lika utmärkt genom exemplarisk dygd, som genom lidande, och dygd och lidande ha uppkallat inom henne en stilla storhet, en storhet som aldrig vinnes af lyckans och naturens gunstlingar och som stämplar hela hennes väsen.
Hon såg mig ut som om alla verldens småheter gledo förbi henne oanmärkta.
Jag kände för henne en ovilkorlig vördnad, som jag aldrig ännu så känt för någon menniska och tillika ett stort begär att komma henne närmare, att vara henne nyttig, att förtjena och vinna hennes aktning – jag tyckte som om jag sjelf deraf skulle bli litet större, eller åtminstone bättre.
Och när jag förnam att hon sökte en skicklig och kunnig förvaltare för sitt mycket förfallna gods, tillbjöd jag mig i all, (eller utan all) blygsamhet, som en sådan och kände en nästan barnslig glädje, öfver att bli antagen och afreste genast till hennes gods, för att der göra mig hemmastadd och bereda allt till hennes emottagande.«
Så Harald, nu till Susanna.
Barbara Susanna Björk var ej vacker, kunde icke ens kallas täck, (dertill var hon för stor och stark), men hon kunde se bra ut.
De blå ögonen blickade så redligt och öppet ut i verlden, ansigtet, rundt och fylligt, antydde hälsa, godhet och lefnadsmod, och när Susanna var glad, när den friska munnen öppnade sig till ett hjertligt skratt, då kunde man just bli glad, bara att se på henne.
Men sannt är, att hon ganska ofta var vid dåligt lynne, och då såg hon alls icke behaglig ut.
Hon var en stor, välbygd flicka, för dugtig i sina rörelser att de skulle varit behagliga, och hela hennes väsen röjde en viss brist på bildning.
Stackars barn!
Huru skulle hon också ha fått den, i det på oordning, fattigdom och flärd rika hemmet, i hvilket hon tillbringat största delen af sitt lif.
Hennes far var borgmästare i Uddevalla; hennes mor dog under första året af dotterns lif.
En faster kom då i huset.
Hon skötte hushållet och sina kaffesystrar, och lemnade sin bror att roa sig på klubben och barnet att sköta sig sjelf.
Den lilla Susannas uppfostran bestod uti att hon lärde sig nödtorftigt läsa, samt att man, när hon var ond, sade åt henne: «Är nu Barbra framme igen? fy skam åt Barbra!
Ut med Barbra!« samt då hon åter blef god:
«Se nu är Sanna åter här!
Välkommen snälla Sanna!« En metod, som visst innefattade mycken god lärdom, endast den blifvit litet förnuftigare använd.
Men ofta tilltalades den lilla som Barbra, när detta alls icke behöfdes, och det hade den verkan, att allt oftare framkalla den sagda personen.
Emedlertid vandes dock barnet att gå ut som Barbra och komma igen som Sanna, och detta gaf henne tidigt begrepp om de tvenne naturer, som funnos i henne, såsom de finnas i hvar och en menniska.
Denna kunskap utbildades till fullkomlig klarhet vid Susannas religiösa undervisning, enda bildning, som stackars Sanna sedan fick.
Men huru oändligt mycket är ej denna för ett öppet sinne, när den rätt bibringas af en god lärare!
Susanna var lycklig nog att erhålla en sådan, och hon lärde nu i Barbra känna jord-trollet, som skulle bekämpas, och uti Sanna himlabarnet, som skulle befrias och förklaras, och från denna stund började emellan Barbra och Sanna en öppen strid, som dageligen pågick, och i hvilken merendels den sednare behöll öfvervigten, när icke Susanna alltför hastigt öfverraskades af ett naturligen stolt och häftigt sinne.
När Susanna var i sitt tolfte år, gifte sig hennes far för andra gången, men blef åter enkling, i det hans hustru gaf honom en dotter.
Två månader derefter dog äfven han.
Nära slägtingar togo de fader- och moderlösa barnen till sig.
I detta nya hem lärde Susanna sig – slita ondt.
Ty som hon var stark och stor och dertill hjelpsam och varmhjertad, gjorde man henne snart till hela husets tjenarinna.
Döttrarne i huset sade att hon icke dugde till annat, ty hon kunde ingenting lära och hade så obildade fasoner; dessutom var hon upptagen af barmhertighet, hade ingenting, o. s. v., hvilket allt man lät henne omildt känna mången gång, och Susanna grät häröfver många bittra tårar, både af vrede och smärta.
Men en mun fanns, som aldrig tilltalade Susanna utan med kärlekens smekande toner, och det var den lilla systerns, lilla guldlockiga Huldas.
Hon hade i Susannas armar funnit sin vagga, i hennes vård den ömmaste moders.
Ty allt ifrån Huldas födelse, tog sig Susanna an den lilla öfvergifna, och aldrig älskade en ung mor sitt förstfödda barn varmare, djupare, än Susanna älskade sin lilla Hulda, som också under hennes vård blef det skönaste och mest älskvärda barn man ville se.
Och ve den, som gjorde lilla Hulda något förnär! den hade att befara hela kraften af Susannas, ofta rätt handfasta vrede.
För hennes skull, uthärdade Susanna här flera mödofulla tjenstår, men när hon ingen ända såg på dessa, och likväl knappt kunde passande kläda sig sjelf och sin lilla syster, och dessutom, genom sina syslors mängd, fann sig hindrad att ge henne den vård hon behöfde, då, i sitt tjugonde år, såg sig Susanna om efter en annan och bättre belägenhet.
Från den trånga boning, der Susanna tillbragte så tunga dagar, kunde hon se ett träd, som bakifrån ett plank sträckte sina grenar öfver gatan.
Mången vår- och sommarafton, när de andra i huset voro ute på lustfärder, satt Susanna tyst inne hos lilla sofvande Hulda, i det lilla rum hon sjelf inredt för sig och henne, och betraktade med stilla vemod, från sitt fönster det gröna trädet, hvars qvistar och löf viftade och vinkade i vinden, så vänligt och inbjudande.
Småningom vinkade de gröna löfven fram i hennes själ tankar, planer, som slutligen bildade sig till en fast bild, eller rättare till en fastighet, som blef från denna tid hennes själs paradis och lefnadsmål.
Denna fastighet var – ett landtställe, en liten gård, som Susanna skulle arrendera och uppbruka och göra lönande med sin arbetskraft och sin omtanka.
Hon planterade potatis, hon mjölkade kor och kärnade smör, hon sådde, hon skördade, och arbetet var henne en glädje, ty der, på det mjuka gräset, under det gröna, vaggande trädet, satt lilla Hulda och lekte med blommor, och hennes blå ögon strålade af sällhet, och ingen sorg och ingen nöd kom nära henne.
Susannas hela håg och vilja riktades på att kunna verkliggöra denna bild.
Närmaste steget derför, var att få en god tjenst, under hvilken hon, genom sammansparande af sin lön, kunde erhålla en summa penningar, tillräcklig för att dermed begynna sitt landtliga företag.
Susanna förespeglade sig, att hon inom få år kunde blifva färdig dermed, och hon såg sig derföre om efter en passande tjenst.
Bland de badgäster, som detta år besökte det nära Uddevalla liggande Gustafsberg, befann sig en norsk öfverste med sin fru.
Öfversten var lam af slag och beröfvad både tungans och händernas bruk.
Han var en stor man, af ett vildt och hårdt utseende, och ehuru han icke tycktes tåla någon nära sig, utom sin hustru, och beständigt fordrade hennes vård, var det tydligen icke af kärlek.
Och ehuru öfverstinnan outtröttligt och sjelfförsakande egnade sig till hans tjenst, var det tydligen icke heller af kärlek, utan af någon annan underbar kraft.
Hennes egen hälsa var synbart djupt angripen, och en häftig kramp sammandrog ofta hennes bröst; men natt eller dag, närhelst han ville resa sig, var det kring hennes tåligt böjda nacke han lade sin arm.
Hon stod vid hans sida, stödjande honom i den kalla duschen, som skulle återväcka hans domnade lifskraft, under det den förstörde hennes.
Alltid var hon der, alltid fast och handlande, sällan talande, aldrig klagande.
Blott af en smärtsam dragning i hennes ansigte och ett sätt hon hade, att föra handen till hjertat, kunde man se att hon led.
Susanna fick tillfälle att ge akt på allt detta, och beundran och deltagande uppfyllde hennes bröst.
Snart lyckades det henne att komma den ädla frun till hjelp, att få gifva stödet af sin ungdomsstarka arm, och vaka öfver den sjuke, när öfverstinnans ögon föllo igen af trötthet.
Och till all lycka, tålte den sjuke henne.
Susanna blef vittne till det sista hemska uppträdet vid öfverstens dödssäng.
Han tycktes göra de starkaste bemödanden för att säga något, men – han kunde ej.
Han tecknade att han ville skrifva, men hans fingrar kunde ej hålla pennan.
Då målade sig häftig oro i de förvridna dragen.
Då lutade sig hans hustru öfver honom, i det hon med ett uttryck af den allrastörsta ångest fattade en af hans händer och hviskade: «Gif mig blott ett tecken till svar!
Säg ... säg!
Lefver han ännu?
Den sjuke fäste på henne en stirrande blick och – – böjde hufvudet.
Var det ett jakande svar, eller var det dödens hand, som förbjöd att svara?
Ingen kunde säga det, ty aldrig upplyftes hufvudet mera.
Det var dess sista rörelse.
I flera dygn derefter tycktes öfverstinnan under täta krampanfall vara nära döden.
Susanna vakade oupphörligt hos henne och kände sig lycklig att få vaka öfver henne och tjena henne.
Susanna hade för fru Astrid fattat en slags passionerad hängifvenhet, sådan unga flickor ofta känna den för äldre, utmärkta fruntimmer, till hvilka de se upp såsom till sitt köns ideal.
Och när öfverstinnan återvände till Norge, kyste Susanna gråtande sin lilla Hulda, men kände sig ändå lycklig att få följa en sådan matmoder och tjena henne i den landtliga enslighet dit hon begaf sig.
Susanna reste till främmande land, men behöll djupt i sitt hjerta sin lilla Hulda och sin lefnadsplan.
Fru Astrid.
Stjerner! følte J, som see hele Jordens tause
Vee, o, da saae paa den J ikke ned med saa krystalne Blikke!
Wergeland.
När Susanna aflägsnade sig från Harald och från trätovattnet, var hon i en ganska ond och upprörd sinnesstämning, men allt som hon nalkades den sidan af huset, der fru Astrid bodde, blef hon stillare.
Hon såg upp till hennes fönster och blef varse hennes ädla men dystra profil.
Den var böjd nedåt, och hufvudet tycktes liksom nedtryckt af mörka tankar.