Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta har dock, efter min tanke, mest afseende på export-tullen af vårt tackjern, hvilken jag anser högst betänkligt att stadga, innan stång' jernshandleringen hunnit fullkomligen fritt utveckla sig.
Om delta skett , och alla band derpå voro lösta, då skulle jag för min del icke hysa någon betänklighet att biträda den tanken, att äfven tackjerns-export må äga rum; men deremot linner jag ingen särdeles våda vid alt genast decretera, att allt förbud mot importen kan upphäfvas, och jag skulle äfven vilja inga derpå, alt detta systeme genast måtte taga sin början, och alt icke en prasscriptions-tid stadgas, som 35$ Den 29 J u 1 i (. m. blott kunde leda derhän, alt liela systemet omkullkaslades, innan det skulle taga sin böl jan.
Deremot, då jag önskar att förbuds-systemet genast måtte upphöra, skulle jag vilja föreslå, att skydds—tillien till en början salles så hög, att den kunde motsvara det förbud, soin opinionen ännu i många fall vidhåller; emedan jag måste antaga, att man nödgas underkasta sig dessa opinioner, om de äro än aldrig så falska.
Enär jag således önskar att förbuds-systemet utbytes mot en hög lull, så har jag för afsigt att föreslå det en successiv nedsättning i denna tull må äga rum i 10 år, så att först derefter den bestämda lägsta tullafgiften vidtager, ehuru systemet genast blifver gällande.
Jag öfvergår nu till den artikel, hvarom jag ämnade yttra mig, nemi. den om ull.
En värd talare på andra sidin hor yrkat förbud mot import af fin lill; en schäferiägare har före inig redan förkastat ett sådant förbud: jag instämmer med den sistnämnda, emedan jag anser, att denna näring likasom många andra, hvilka äro skyddade af förhud, skall råka i lägervall, och det skall blifva en fördel att producera den sämsta säljbara ull inom landet, likasom det äfven måste vara en gifven fördel för klädesfabriknnten sitt producera den sämsta möjligt säljbara vara af kläde.
— Jag deremot, som vill, att allt måtte förbättras, önskar att täflan måtte äga rum, så väl vid production af råämnet, som fabrikatet; och på den grund kan jag ej tillstyrka prohibition, hvarken för klädesfabrikerna eller ullproduetionen.
Den höga tull, sorn man önskar å fin lill, motsätter jag mig äfven; — jag tror, att den lämpligen kunde utsättas till 4 sk., för alt bibehålla den princip man anser vara den rätta, att icke göra skilnad mellan den grofva och fina ullen.
Jag måste äfven instämma i Hr Anckarsvärds förslag, att så länge ett prohibitiv-systeme äger rum längre eller kortare lid för klädesfabrikationen, och således dessa fabriker icke äro tvungna att upparbeta sig till den fullkomlighet de borje innehafva, hvaraf följer alt productionen af den fina ullen icke har någon inhemsk afsättning, utan att export deraf bör uppmuntras; så föreslår jag, lika roed Hr Anckarsvärd, alt ull-producenter må medgifvas rättighet att införskrifva utländskt kläde, motsvarande det qvantum ull sorn utskeppas; och då jag tror, att den rätta normen vore ett skålp:d ull mot en aln kläde, skulle jag vilja föreslå, att lika mångå alnar fint kläde må få införskrifvas, som skålptd fin ull exporteras.
Meri då jag för ingen del vill nedbryta någon näring, som inom landet funnit skydd, utan tvertom önskar, att man ej så kastar om sina systemer att man åstadkommer en total rubbning i den enskilda förmögenheten, skulle jag vilja, att all inkommande tull på kläde måtte utgå som praemium för klädesfabrikationen.
Sättet för dessa prasmiers fördelning kan jag väl ej nu här uppgifva; men jag tror, alt den lätt nog kan låta sig göra, D c n ag J u 1 i f. ra. 359 och jag önskar att Bevilln.Utsk. härpå ville fästa behörigt afseende.
I öfrigt instämmer jag i den åsigt, att en lix spanmålstnll måtte äga rum; men sorn Konungen äger räll att lioja spanmålstullen, så önskar jag att denna tull måtte sättas så att Konungens höga prerogativ i denna del icke må kornilla att begagnas.
Jag skulle måhända opinera för ett lägre alternativ i afseende å denna tull, men ingår äfven på hvad här blifvit föreslaget eller 1 r:dr 16 sk. pr t:a råg.
De flera sakrika anföranden, som redan blifvit afgifna och än torde förestå, ålägga mig att endast yttra mig öfver el t ämne; jag menar spanmålstullen.
Den delar sig hufvudsakligen i två frågor, nemi. huruvida det bör vara någon fix tull, och huru hög denna fixa tull bör vara.
I förra hänseendet företer sig, att vi sakna all annan erfarenhet, än den, att tullen varit beroende af Regeringens omdöme, hvilket omdöme åter oftast varit missledt af de uppgifter om prisen, sorn erhållits från landsorterna.
Jag säger, att vi sakna någon annan erfarenhet, utan mås'e fästa oss vid sannolikheter; och det är på denna, visst icke fasta grund, sorn jag vågar stödja min mening.
Jag tror att spanmål redan bär i landet produceras till den myckenhet, att derpå, öfver hufvud taget, alltid finnes tillräcklig tillgång för vårt eget behof.
Om så förhåller sig, är af nöden att tillse, att spanmålshandeln så regleras, att det ena årets öfverskott kan till ett kommande uppläggas och magazineras, och jemväl, om spanmålstillgärigarna skulle öfverskjuta flera års behof, alt landtmannen ej heller derigenom lomme att blifva lidande att spanmålen folie i vanpris.
För att kunna ordna en spanmålshandel, är nödigt att en taxa upprättas, emedan man eljest ej kan beräkna de förluster, som vi af erfarenheten sett inträffa, om man gör inköp under en viss beslämd tull, men denna sedermera nedsältes.
Äfven för landtmannen tror jag det skall blifva af vigt att veta, att fluctuationer i prisen icke blifva för stora, hvarföre han ej skall bygga lösa förhoppningar på alltför stor förtjenst på sin vara.
Det finnes 2tne medel att härtill välja, antingen fix tull, eller också, att tullen bestämmes beroende af hvarje års olika priser.
Det sednare förslaget, som äfven varit fl bane, möter flera svårigheter.
Skall nemi. tullen sättas efter de årliga markegångsprisen, så inträffar onekligen, att dessa priser, som sättas om hösten, icke kunna vägleda i fråga om prisen följande vår och sommar, hvartill kommer alt fråga nu är om förändring i litlen för markegångssättningen.
Skulle prisen rätta sig effei dem på Stockholms börs, kunde det hända, alt någre speculanter satte sig tillsammans, som imaginärt uppgålvo annat pris än det verkliga, genom fingerande köpslut; oell skulle de rätta sig efter de köpslut, som göras i landsorten, Den 29 Juli f. m. så är det nästan en omöjlighet att bestämma prisen efter hvad jag af egen erfarenhet har mig bekant, emedan de' kunna variera mellan 2 a 3 r:dr, allt efter varans beskaffenhet och tillgången derå, eller om handeln sker på credit eller pr contant o. s. v. Den mest förespeglade vådan af en fix tull är, att, i händelse af missvext, priset onödigtvis blelve förhöjdt: jag föreställer mig, a 11 0111 tullen vore fix, kunde priset aldrig blifva så hö'gt uppjagadt, sorn vi nu sett under flera år.
Jag är öfvertygad om, att den enskilda omtankan, med beräkning af de förlager, som finnas i landet, skall sörja derför, att prisen icke uppjagas till den enorma höjd, som någon gång under föregående år varit fallet.
— E11 stor våda vore den, 0111 spanmålsprisen skulle alltför lågt sjunka: det är mig uppgifvet alt emellan åren 1829—1836 hafva prisen å spanmål i Öslersjö-hamnarna varierat emellan 4 och 5 r:dr blco t:n, äfvensom jag erhållit den underrättelsen, som jag lemnar i sitt värde, att prisen varit under detta belopp; men 0111 man antager det lägsta pris, som här blifvit utsatt, nemi. mellan 4^5 r:dr; så skulle det pris, hvartill spanmålen här i landet kunde lemnäs, blifva det, som uppkom då man lägger till delta pris tull och omkostnader för spanmålens hitförande.
Särskildt hvad Calmar angår, tror jag, att spanmål utan alla omkostnader kunde i betydliga qvantiteter blifva dit införd.
I Calmar finnas 60 ä 70 fartyg, som oupphörligt äro sysselsatta med utförsel af trädvaror; dessa fartyg göra 6 å 7 resor om sommaren, och måste, för att kunna återvända till hemorten, innehafva, om ej något annat, åtminstone barlast; en sådan kostar emellan 5o och 100 rtdr, och härför vill köpmannen, utom beräkning af annan förtjenst, taga sin kostnad igen, men i stället för barlast kunde spanmål i stället intagas; och samma förhållande, som i Calmar, föreställer jag mig kunna äga rum i andra Svenska hamnar, hvarifrån trädvirke utskeppas.
Hvad de norra provinserna angår, medger jag, alt längden af väg häruti kan göra någon skilnad, men den måtte ej vara betydlig.
Om åter priset fälle så lågt alt rågen t. ex., med tull och omkostnader, nedgick till
Såg r:dr r:gds, så skulle detta verka högst ofprdefaktigt för landtmannen, — derom behöfver jag icke anföra bevis; men det skulle äfven verka ofördelaktigt för näringsidkaren och fabrikanten, emedan det är lill landtinannen han mest försäljer sina varor, och 0111 han saknar tillfälle alt köpa, d. v. s. icke har penningar, så får handlanden ingen förtjenst.
Hvad den arbetande classen beträffar, så har man erfarit, att då prisen äro adtför låga, är icke dess öde derföre bättre, emedan landtmannen då icke har tillfälle att företaga några arbeten, och således ej kan lemna någon arbetsförtjenst.
Den ende, som af låga spanmålspriser skulle hafva fördel, vore jernlillvei karen, men antalet - Den 29 Juli f. m. talet of dem är ringa mot det stora antal af nationen, som lefver af spanmåls-production.
Jemför man dessa olägenheter med dem, som uppkomma vid höga priser, sä tror jag, att de förra öfverstiga de sednare.
Dessa sistnämnda olägenheter kunna ej blifva så stora.
Om jag antager, alt spanmålen, efter den kan stiga till i5 å 16 r:dr, äfven steg en half r:dr derutöfver, så verkade detta en obetydlighet i jemförelse med, pin priset nedföll till 839 ridr.
Jag vill äfven fästa Ståndets och Utskis uppmärksamhet derpå, att om, som man föreslagit, allin, räntorna skulle betalas contant, vore sådant vådligt, om spanmålen folie i alltför lågt pris.
Detta, i förening med den allmännare uttalade åsigten om en fri brännvinsbränning, kunde verka derhän, att man, vid låga spanmålspris, uteslutande sysselsatte sig med tillverkningen af denna vara, oell bestämmer mig till den öfvertygelse, att det är nödvändigt utsätta spanmålstullen något högre än den Ulsk. nu föreslagit eller 1 r:dr 16 sk., hvilket jag vill se bestämdt till 1 rtdr 3s sk.— Hvad kornet beträffar, så skulle jag anse, att det som både inrikes och utrikes står i samina förhållande till rågen, ålades en tull af 1 r:dr 16 sk.
Man invänder deremot, att Konungen har i sin skrifvelse af den 4 Febr. antydt sin nåd. vilja vara, att icke någon högre lull än 1 r:dr 16 sk. skulle af honom medgifvas; men sedan den tiden har Konungen ombytt rådgifvare, oell derföre hafva vi anledn. till den förmodan, att ett olika omdöme derifrån kan uppkomma.
Beträffande principen af Utsk:s förslag i det hela, får jag förklara, att jag tillhör , dem, som önska frihet, så väl i det ena som andra hänseendet, men tror, alt om denna frihet utsträckes äfven till tackjernet, vore sådant vådligt.
— Jag har inom Ekon.Utsk., der frågan varit å bane, så mycket hört detta ämne ventileras, att jag deraf fattat min öfvertygelse, att det torde vara af nöden alt söka åstadkomma andia utvägar, som tillfredsställa tackjernstillverkarnes fordringar, än den, att lemna en fri utförsel deraf.
Hvad åter angar frågan om kläde, så är jag från en ort, der man ofta ser utländskt kläde; och då jag vet, att utländska kläden der brukas i ymnighet, kan jag ej annat än tillstyrka den mening, att utländskt kläde må införas mot en hög tull, som skyddar våra inhemska näringar.
Då tiden redan var långt framskriden, och ännu 8 talare anmält sig att få ordet, hemställde Hr Frih. o. Landtm., om K. o.
Ad. behagade till eftermiddagen uppskjuta fortsättningen af denna öfverläggning.
Bifölls. H. R, o. Ad. åtskiljdes kl. £till 3 e. m.
,o H. . ' —' 46 302 Don 29 Juli e. m.
Onsdagen den 29 Juli 1840.
Hr Reuterskjöld, Christian Herbert, bade inlemna! ett så lydande anförande:
Som till min kunskap kommit, att R. o. Ad:s Hrr Electorer utsett mig till suppleant-ledamot tili Bevilln.Utsk., men jag af enskilda angelägenheter är hindrad alt nämnda förtroende emottaga; alltså får jag anhålla att derifrån varda befriad.
Och enär ifrngavar. val ägt rum under en tid, då jag varit från staden bortrest, samt således icke förrän nu varit i tillfälle att förtroendet mig afsäga, får jag anhålla att vid min riksdagsmannarätt varda bibehållen.
Hr Frih. o. Landtm, lillkännagaf, alt Hr Ramsay, Otto Joli. Henr., äfven afsagt sig det honom lemnade förtroende att under permitterad ledamots frånvaro vara ledamot uti BancoUtsk.; och anmodade Hr Landtm.
Hrr Electorer att innan nästa plenum sammanträda för alt välja ledamöter i de sålunda afgångnes ställen.
Fortsattes den på förmiddagen började pröfningen af Bevilln.Utsk:s betänk.
N:o 21, angtde tullbevillningen.
Då Hr Skogman i förmiddagens plenum anförde åtskilliga facta, för alt söka bevisa att förbud mot införsel af alster, sora tillhöra näringarna, icke äro skadliga, fästade jag mig isynnerhet dervid, att, i frågan om väfnader, som blifvit tillverkade i Westergöthland, han uppgaf, att dessa tillverkningar sedan år i83o, då ett friare sy st enie uti näringarna infördes, årligen tilltagit och uppgått till flera millioner alnar.
Jag får likväl dervid erinra Hr Skogman och H. Utsk., alt, då väfnader bär blifvit nämnda, man ej bestämt af hvad slag dessa väfnader varit.
Det är ganska sanni, att uti den del af Westergötland, som jag bebor, denna industri sedan år i83o betydligt tilltagit, — ja väl, — att denna tillverkning uppgått till millioner alnar, men alt den består hufvudsakligen i gröfre bomullslärft eller s. k. callicot; och då dessa varor varit förbjudna lili införsel alltsedan 1816, så har Hr Skogman bevisat just motsatsen af hvad han önskat ådagalägga; på hvilket förhållande jag härmedelst tager mig friheten fästa R. o.
Den 29 J u 1 i e. m. 363
Med särdeles stor tillfredsställelse liar jag af hört tvänne talares sakrika, grundliga och fullkomligt bevisande anföranden emot förevar, betänkande.
Desse talare äro Frih.
Boye och Hr Lefre'n, hvilka ganska grundligt försvarat förbuds-systemet.
Jag lager mig friheten att till alla delar förena mig med dem uti de åsigter, sorn de framställt, öfvertygad att, i händelse förbuds-syslemet i afseende på införsel af sådana varor, som utgöra ämnen för husflit och binäringar, ej bibehålies, stora olägenheter och vådliga följder deraf skulle härflyta.
Jag tror äfven med dessa talare, att uti sådana frågor, som den förevar., bör man ej hafva afseende på några enskilda personers eller corporationers fördelar, utan endast på det allmännas väl. (norn mitt bröst talar lifligt och starkt den vackra tanke, som It. o. Ad. gjort till sitt valspråk: ’’Salus publica suprema lex estö.”
Det är fosterlandets väl man skall hafva till ögonmärke.
Om således några enskilde medborgares fördel kunde be främjas, ifall den fria införseln blefve tillåten, så måste likväl denna fördel stå tillbaka för folkets väl; ty det är det allmännas väl, som representanten hufvudsakligast bör afse.
Jag har i afseende på införseln af bomullsväfnader tagit mig friheten att fästa R. o. Adis uppmärksamhet på det förhållande, som existerar i Westergöthland.
Uti Marks, större delen af Kinds, Wedens och Bollebygds härader utgör tillverkningen af bomullsväfnader icke allenast en Binäring, utan äfven hufvudnäringen.
Vi veta att befolkningen i dessa trakter betydligen stigit under de sednare åren.
Enda orsaken dertill är denna bfliga industri, som nu derstästädes äger rum, men som man nu vill förqväfva.
Man ser der ofta på kala klippor otaliga stugor, utanför hvilka det knappt finnes ett potatesland, men innanför äro 10 å 12 personer, hvilka föda sig väl genom väfstolar, som stän digt äro i gång.
Om man nu gåfve tillåtelse att fritt införa sådana varor, som der tillverkas, nemi. gröfre bomullslärft eller callicot, blefve en folkmängd mellan 25 å 3o,ooo menniskor utan förtjenst, och, då orten icke kan lemna dem tillfälle till annan sysselsättning, äfven utan bröd; hvadan jag anser, att deraf ej allenast stora olyckor skulle förorsakas för denna del af landet, utan äfven vådliga följder för samhällets lugn uppkomma.
Bomullsväfnader utgöra, såsom jag redan haft äran nämna, hufvudnäringen i denna trakt af Westergöthland, och ej blott en binäring; men om jag äfven anloge, att bomullsväfnader endast vore en binäring, så får jag fasta R. o. Adis uppmärksamhet derpå, alt binäringar i ett land, som under större delen af året har mörker och oblid väderlek, mäste finnas, om folket skall kunna föda sig sjelft och utgöra sina kronoutskylder.
Jag delar äfven med de talare, hvilka jag citerat, deras tanke, att della betänk, är bygdt på theoder.
Dessa theo - 364 D eu 39 Juli c. m. l ier hafva gjort sin rund i Europa, och (uren har nu kommit till Sverige ; men jag ber Gud bevara oss för deras experiment.
I andra länder har man ej antagit dessa principer.
Försök dermed äro visserligen gjorda på många ställen i Europa, men man har ingenstädes fortfarit dermed, utan förbuds-systemet har åler inlrädt i sin hela vidd.
Jag vill anföra ett exempel, som i sednare tider inträffat.
År 1837 utfärdades i Stuttgard en ny tull-tariff och icke mindre än 325 särskilda artiklar äro der förbjudna till införsel.
Elt lika stort, om ej större antal artiklar (om milt minne ej bedrager mig, så tror jag att de voro 3g2 st.) är förbjudet uti den Franska tulltariffen.
När nu dessa rika länder, som hafva stora förlags-capilaler, ej våga sig in på detta sysleme, så hemställer jag, om det är klokt, örn det är öfverensstämmande med landets väl, att Sverige skulle göra försöket dermed.
En värd talare, Hr Anckarsvärd, har i förmiddagens plenum ytlrat, alt det är mycket lätt att tullförsnilla brännvin och ull.
Jag hemställer, om det ej är ännu mycket lättare att tullförsnilla bomullsvaror.
Jag är i så måtto i öfrigt af fika tankar med denne talare, som jag tror, att hans förslag om förvärfvande af rättigheten att införa kläden genom export af fin ull, skulle vara förmånligt för våra schäferier, och anhåller derföre att Utsk. ville dervid fästa uppmärksamhet.
— Då frågan är om jemförelse mellan lurendrejeri och tullförsnillning, så vill jag i afseende på bomullsväfnader nämna, att det är lätlare att se om en sådan vara, förbjuden till införsel, är lurendrejad, än om den, tillåten till införsel, är tullförsnillad; ty man upptäcker det på handteringen, som utomlands skei1 på annat sätt, nemi. i vilming och hopläggning, än i Sverige; och om man funné en vara handterad på utländskt sätt, så vore den förfallen till confiscation.
Om nu samma vara vore tillåten till införsel, och således kunde finnas öfverallt till försäljning; så hemställer jag, huru man skulle kunna se om den vore tullförsnillad eller ej.
Af hvad jag nu anfört vill jag draga den slutsatsen, att tillåtelsen till införsel af sådana varor, hvilka äro föremål för binäringarna och husfliten i fäderneslandet, leder till menliga följder, ej allenast för de orter, der dessa binäringar äga rum, utan äfven för andia.
Om t. ex. utförsel af tackjern tillåles, så skulle bergslagen i Wermland deraf lida mehn.
Nu tager denna bergslag sin spanmål till största delen från Westmanland, Nerike och Skaraborgs län, som årligen dit afyttra många tusen tunnor säd.
Om således denna bergslag, genom tillåtelsen att utföra tackjern, kom i obestånd; hvart skulle väl då dessa landsorter få afyttra sin spanmål?
Om bomullsväfnaderna, i följd af förhuds-systemets upphörande, icke mer kunde tillverkas i Westergöthland af de mer än 20,000 menniskor, som dermed äro nu sysselsat - Den 2g Juli e. tu. 365 te; hvilka skulle då blifva afnämare till all den spanmål, som nu från Skaraborgs län och Skåne tillföres dessa orter, hvarest, efter hvad jag redan haft äran nämna, otaliga boningar med ringa och äfven utan något jordbruk öfverallt i södra delen af Elfsborgs län finnas?
På dessa skäl vågar jag begära ålerremiss af betänk , och hoppas att Utsk. fäster en särdeles uppmärksamhet på de vådliga följder, som skulle träffa flera delar af landet, om de varor blefvo tillåtna till införsel, hvilka äro föremål för binäringar och husflit.
Hr Uggla, Göran Gustaf: Jag får bedja R. o.
Ad. mycket om ursägt, för det jag, under den stora striden emellan tvänne vigtiga systemer i handel och näringar, vågar framkomma med ett ämne af mycket underordnad vigt.
Hr Uggla uppläste derefter följande:
Då Bevilln.Utsk., i strid med den af comiterade för tulltaxans öfverseende och granskning yttrade åsigt, att föremål för vettenskap och skön konst, såsom böcker m. m., borde , utan undantag vara tullfria, deremot uti förevar, förslag funnit sig befogadt att söka skydda inhemska boktryckerierna med samma höga tull, sora för fabriksvaror i allmänhet blifvit bestämd, och derföre tillstyrkt, att införseln af på Svenska tryckta böcker skulle med 20 proc. tull beläggas; har jag ansett mig ej kunna undgå, att, under åberopande af mitt till 1828—3o årens Bevilln.Utsk. i ämnet afgifna yttrande, anföra följande:
För att fullständigt söka ådagalägga det oriktiga och olämpliga i detta förslag, torde böra undersökas under hvilka omständigheter och i hvilka fall tryckning utrikes på Svenska kan komma i fråga.
Detta sker: a) När Svensk man antingen i främmande
Iand på sitt modersmål författar och der låter trycka eller ock ditsänder sina arbeten för att tryckas.
Sällan lära dessa händelser inträffa, och alltid skola de vara påkallade af särdeles vigliga omständigheter, som göra sådant för författaren nödvändigt.
Han önskar t. ex. en praktupplaga, som hos oss icke möjligen kan åstadkommas.
Att med höga tullafgifter belägga införseln af ett sådant verk, synes vara så mycket mer obilligt och äfven ändamålslöst, som våra boktryckare i allt fall emot författarens vilja icke kunna erhålla tryckningsförtjensten; och då, enligt grundlagarna, ett manuscript är författarens rältmättiga egendom, kan jag ej inse något skäl, hvarföre han genom tvångsband, det är höga tullafgifter, skall tvingas alt utgifva sitt arbete i ett land, hvars tryckpressar, ej mindre i papperets godhet än slilarnes prydlighet, äro, med några få i den sednare tiden tillkomna undantag, andra länders i den bildade verlden så underlägsna.
Genom Utsk:s förslag förblifver likväl en Svensk utrikes vistande medborgare i detta fall försatt i ett vida ofördel - 3G6 Den 39 Juli e. m. akligare förhållande till sitt fädernesland, än sjelfva utländningen. b) När utländsk man på Svenska språket författar och låter trycka skrifter.
Efter mitt begrepp skulle detta för vårt språk vara en ära, som förtjente alt uppmuntras och beskyddas, ej beskattas.
Litteraturen ur ej en skråvara, hvilken som ett fabrikat får behandlas.
Greker och Romare hafva under århundraden beherrskat verlden genom skönheten af deras språk och litteratur, sedan de sjelfve längesedan upphört att vara ett folk.
Och vi skulle försmå en sådan ära, om den oss förunnades! c) Genom eftertryck.
Detta är det enda fall, då en lämplig tull torde böra äga rum, med sådana controller, som för ändamålet voro användbara; en händelse, sorn likväl högst sällan kan inträffa. d)
Om ett folk med samma språk, som vårt, genom politiska händelser kommit under annan styrelse.
Här gäller
Finska nationen såsom exempel.
Man betraktar vettenskaper och litteratur ur en alltför inskränkt och oriktig synpunkt, om man tror, alt de, såsom snillets fria skapelser, kunna i sin helhet och allmänhet anses beroende af politikens vanskliga tilldragelser.
Vore t. ex. Franze'ns älskeliga sångmö ej densamma och för oss lika dyrbar, om författaren ännu bebodde den Finska jorden?
Och hvarföre borde vi i sådant fall för hans skrifter betala ao proc. mer än för Shakespeares, Goethes och Rousseaus, eller Byrons och Balzacs, hvilka få inkomma tullfritt.
Jo, Anrås skald liar skrifvit på Svenska!
Detta språk får ej utomlands tryckas och oss communiceras med andra villkor, än de som gälla för införandet af tobak och peppar.