Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Sådant är äfven förhållandet i närvarande fall , och om 44 Dm 3 Novenibcr e. m. man vill höra en fullständig vederläggning af Utskottens ifrågavarande Betänkande , behöfver man endast läsa Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse till Kongl. Maj:t i samma ämne vid sista Riksdag.
' För min del är jag långt ifrån att tro, det någon allmän båtnad kan vinnas genom ett sådant vacklande.
Tvärtom bör deraf endast väckas farhåga hos hvar och en som något äger, vare sig våra egna medborgare, eller utlänningar, som med oss stå i handelseller penninge-förhållanden.
De åtgärder, som nu vidtagas, skola vara utsatta för samma föränderlighet vid ett kommande Riksmöte , och så vidare utan gräns för ombytligheten och den deraf följande oredan.
Jag utbeder mig, att få uppläsa en del af den Skrifvelse, Riksens Ständer vid sista Riksdag uti detta ämne i underdånighet afläto till Kongl. Majit, emedan den kort, tydligt och , såsom mig synes , tillfredsställande vederlägger, hvad Utskotten nu, i motsatt mening , hafva anfört.
Ständer yttrade nemligen den 10 junii 1818:
Utan att ingå i en noggran forskning och utveckling af alla de omständigheter, som i detta ämne skulle kunna ä ena och andra sidan andr agas , hvarigenom Ri ksens Ständer skulle hänföras lill en större vidlyftighet än ändamålet fordrar, hafva Riksens Ständer antagit såsom ostridigt: att hvarje Handlande med större rörelse, Bergsbruks- eller SlöjdeJYärings-Jdkare, ehuru vistande pä längre afstånd från den ort, der de förnämligaste varor eller alster vanligen a/s ältas, desto mera, Ven 3 November e, m.
45 bär kunna förse sig med sä stort belopp af det allmänt gängse sedelmyntetj sorn behof ves till bestridande af de oftare , stundom dagligen för handteringens bedrifvande förefallande mindre utgifter, efiär han derigenom icke skall nödgas belasta sig med något betydligt förlagscapital, och han alltid, med den lätta utväg Post-Inrättningen lemnar, kan snart till stället förskaffa det penn inge - belopp,, hanför ändamålet efter hand har af nöden: att detta bevises af erfarenheten, då icke uti alla orter, der förutnämnde handteringar drifvas med större omfattning , utan blott i några , medlet af de fleste förefallande utgifters bestridande genom utfärdade invisningar är af idkarne antaget: att om än lnvisnings-utgifvarens vinst genom Invisningarnes användande till betalning af sina skulder icke må sägas egentligen tillskyndas dem på det allmännas bekostnad, den fördel likväl icke är behörig, som de åtnjuta genom det
Invisningarne af tillf allige händelser f örstöras: att, dä ostridigt de fleste invisningar på mindre summor längre tid förblifva i omlopp, uti den ort, der de äro utgifne, både nyssnämnde händelser skola inträffa, och jemväl ut gifvaren länge till sig indraga räntan å deras sammantagne belopp: att, om än Jnvisningars emottagande eller icke emottagande i betalning kan anses vara öppet efter eget behag för hvar och en, som till Handlanden, Bergsbrukeller Slöjde-Närings-läkaren lefvererar varor eller f ullgjort något arbete, det likväl nästan alltid skall blifva en nödvändighet för säda - 46 Den 3 November e, m. ne personer att låta sig åtnöjas med dietta betalningssätt , enär '« ena sidan de liro i behof af ersättning, och å den andra 1 nvisningsUtgif varén icke kan eller 'Vill annorlunda fullgöra utbetalningen', att, såsom en häraf nödvändigt följande svårighet, då antingen de första Jnvisnings-emottagarne eller de sedermera deraf blefne innehafvarne måste verkställa utbetalningar till andra orters innevånare, der utgif varens namn och förtroende icke är o käncla, skall sädane sedlars antagande såsom god betalning sättas i fråga, och uppgäld eller agio derå äga. rum, hvilket äfven, när förnödenheter för dem skola upphandlas i sjelfva den orten, der de är o mest gängse, ofta torde inträffa i anseende till den omgång och olägenhet, som förorsakas emottagaren genom deras öfverstyrande till den ort, hvarest de inlösas : att invisningarne ic* ke hafva egenskap hvarken af löpande Skuldebref, enär påstående emot utgifvaren om deras infriande icke förr kan väckas, än den person, på hvilken Invisningen är ställd, vägrat eller icke mäktat gälda densammas belopp, samt ej heller af Växel, då någon ovilkorlig skyldighet icke är bestämd till deras endosserande elter transporterande af hvarje innehafvare under deras omlopp: och att vid händelser, clä antingen utgifvaren blir oförmögen att betala sin skuld, eller anmäler sig om afträdes-förmon, eller vid hans död ef ferlef v an de maka eller arfvingar söka urarfvagörelse, eller ock de till utrönande af tillståndet i den aflidne s
Bo begära,' år skallelse på Den 3 November e. m. 47 Borgenärerne, en betydlig svårighet och kost. nåd tillskyndas ser skildte innehafvare af en mängd utspridde
Invisningar pä mindre penninge-belopp vid bevakande af deras rätt hos Concurs-Domstolen , hvilken kostnad äfven möjligen kan öfverstiga Invisningens värde, och hvarigenom äfven således ett obehörigt lidande för allmänheten uppkommer.
Föranledde af ulla dessa skäf finna Riksens Ständer, att om utgifvandet af ifrågavarande, till innehafvar en eller till viss man och Ordres ställde , samt sålunda löpande, handskrifne Invisningar eller Assignatioher ifrån den enskilde personen på den andre för närvarande icke kan helt och hållet för b juilaSj är likväl denna rättighets begränsande nödvändigtj. sä att de deraf härflytande och nu beskrifna ofördelaktiga följder må åtminstone till det hufvudsakligaste förekommas.
Och, emedan då Invisningen innefattar ett större penninge-belopp, dels hvar och en, som en sådan emottager, mera noggrant granskar och tillserj hvad säkerhet och beqvämlighet han kan äga att utfå innehållet uti allmänt gängse mynt, dels densamma icke kan med den lätthet och så vidsträckt, som dä den är pä mindre summa ställd, kringlöpaoch i allmännarörelsen förblifva, hafva Riksens Ständer för sin del stadgat: att hädanefter icke mä någon tillåtas utgifva sä beskaffade Invisningar, som nyss här of vanföre äro omnämnde, pä ringare Summa än Etthundrade Riksdaler Banco: samt att alla de i omlopp Den 3 November e. rn. 'varande dylike Invisningar pä mindre sura* nior böra cvara inlöste inom åtta 'månader efter denna Författnings kungörande i hvarje ort.
Denna framställning blef ock af Kongl.
Maj:t godkänd och antagen.
Skulle nu Riksens Ständer inkomma med ett underdånigt förslag af alldeles motsatt rigtning, så inser jag ej, hvarföre icke Kongl. Maj:t kunde svara , att sedan Wi på Eder underdåniga begäran för fem år sedan gillat , utfärdat och sedermera låtit verkställa ett mot detta fullkomligt stridande beslut, finna Wi , med aktningen för beståndet af Lagstiftande maktens åtgärder , icke förenligt , att ifrågavarande Författning utfärda.
För min del anser jag det lika mycket stridande emot Riksens Ständers värdighet som för samhället skadligt, att på detta sätt vackla mellan stridiga åsigter.
Derföre tillstyrker jag ock , att Ridderskapet och Adeln , med ogillande af Utskottens Betänkande, måtte förblifva vid hvad sistledne Riksdag i detta ämne stadgades.
1 anledning af hvad Herr Hjerta anfört om fördelen af assignationers gångbarhet i Dalarne, bör jag erindra , att de der varit gångbara oaktadti8ig års författning varit gällande, och att hennes fortfarande kraft och verkan följaktligen icke heller kommer att betaga Kopparbergs
Län den åberopade fördelen, om förevarande Betänkande afslås.
Här - Den 3 November e. m. 49 Härefter upplästes de öfrige Riks-Ståndens ProtocolJs-Utdrag af den 27 och 31 sistledne October, hvaraf inhämtades , att bemälte Riksstånd bifallit Utskottens förevarande Utlåtanden.
Herr Stråle Nils Wilhelm:
Vid sista Riksdag var jag en bland dem, sorn talade för det beslut Riksens Ständer då vidtogo.
Jag stödde min öfvertygelse hufvudsakligen derpå, att i ett land, der endast pappersmynt är i rörelsen gängse , bör Styrelsen tillse , att allmänheten ej bedrages af origtiga myntrepresenfativer.
Det cr gifvet , att då hårdt mynt circulerar, slår Staten derpå sin stämpel och garanterar innehållets rigtighet* när papper åter är det enda bytesmedlet, måste Staten draga försorg, att icke enskilde må blifva bedragne på privata assignationer, emedan det är Statens skyldighet att föranstalta , det verkligt mynt må i landet finnas.
Om man betraktar invisningar, äro de ej annat , än öfverlåtelse af en fordran hos annan person.
Att inskränka deras utgifvande dertill , är icke skäl 5 tr.en då bör också stadgas, att de skola af hvarje innehafvare från man till man transporteras.
Sådant är icke förhållandet med löpande invisningar, hvilka gå såsom mynt.
Nar vid denna Riksdag fråga först väcktes; om invisningar, talades om att ställa dem under växel-rätt.
Men om man läser 1 Art. 1 §. i Växel-stadgan, der det heter, att växel är en penningehandel, eller byte af det ena Landets Ridd. o. Ad, Prat, X Band. 4 5o Den 3 November e. m. eller Stadens mynt emot det andras, som på god tro slates, lärer hvar och en lätt finna, att växel är något helt annat än assignation.
Växlar utgifvas mellan Städerna , der handeln är lifiig , handräckningen skyndsam, och der det således är lätt att utfå valutan.
Sådant är icke förhållandet på landsbygden.
Skulle nu Riksens Ständer i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes i detta afseende utfärda en ny författning , bör väl denna vara af beskaffenhet, att kunna af Kongl.
Maj:t genast sanctioneras.
Derföre ansågo Utskotten , att om något härutinnan skulle åtgöras, borde förslag till en särskild
Lag utarbetas.
Då var det isynnerhet 2.‘ne omständigheter i Växel-stadgan, som borde tagas i betraktande.
Den lörsta var öfverlåtarens ansvarighet för betalningen; den andra, den höga räntan.
Utskotten atslogo den förra omständigheten, och ehuru jag i början yrkade den , fann jag dock sedermera , att detta ej var lämpeligt för närvarande förhållanden i landet, eller kunde såsom Lag stadgas , utan att först förtroendet blifvit fullkomligt återStäldt, Då man betraktar
Växel stadgan, finner man den hafva uppkommit medelst handels-coutumer, hvilka, liksom vår 1734 års
Lag, så till sägandes, voro skrifna i Folkets hjertan innan de såsom beskrefven
Lag blifvit sammanfattade och utgifne.
Skulle nu en Lag utfärdas , som ålade lika ansvarighet för öfverlåtande af privata assignationer, som för Växelbref är stadgadt, blefve följden , att ingen , hvarken kunde utgifva , eller ville emottaga dem , emedan rjsquen vore för stor, och ingen ville underkasta sig den.
Såle - Den 3 November e. mt 5i des är en dylik stränghet i detta fall icke lämplig , utan allt hvad som kunnat göras är, att , på sätt Utskotten föreslagit, den som ej betalar en invisning, föt densamma skall ansvara med sin egendom och person.
Hufvudsakliga orsaken, hvarföre jag förenade mig med Utskottens åsigt, var, att jag förmodade mera ordning i penninge-väsendet vara att hoppas , och att, om enskilda Banker inrättades, man då kunde assignera å dem , på sä«tt nu sker å Riksens Ständers Bank , och då denna assigneringsrätt är medgifven till ett minimum af 20 R:dr, ansåg jag det ej eller vara skäl neka andra, att till enahanda belopp utfärda invisningar å privata personer.
Men i den ställning landet nu ar, och då ingen ting blifvit gjordt, som kan återföra ordning , utan Staten sjelf fortfar att vingla i penningeväg och således äfven uppmuntrar enskilde att göra på samma sätt, synes emedlertid förslaget vara betänkligt, och jag fruktar högligen, att sådant endast skulle leda till bedrägerier och förluster för allmänheten , isynnerhet för de lägre classerne och Allmogen.
Jag anser derföre det klokaste vara, att Riksens Ständer förblifva vid hvad de för fem år sedan beslöto , hvilket jag äfven vågar tillstyrka Ridderskapet och Adeln att för sin del besluta.
Friherre Cederström : Sedan vi hört uppläsas Protocolls-Utdragen , som innefatta trs Stånds beslut i ämnet, hvarigenom Utskottens Betänkande befinnes bifallet, är det visserligen icke för att i detta beslut söka åstadkomma 52 Den 3 November c. m. någon ändring , jag nu går att yttra mig , utan blott för att i Protocollet förvara min enskilda tanka.
Herr von Hartmansdorff har sagt, att man icke vid den ena Riksdagen borde upphäfva, hvad man vid en annan beslutat, i fråga om transactioner.
Det är likväl angeläget , att i alla frågor, som röra allmänna Crediten , misstag, så fort som möjligt, blifva afhulpne; och om ett sådant vid derr ena Riksdagen förelöper, är det icke skäl , att fortsätta detsamma vid den följande.
Om man dessutom granskar sista Riksdagens beslut, skall man finna, att de invisuingar, hvarom då var fråga, icke voro af enahanda natur, som de nu föreslagne, eller ställda till viss man eller Ordres, att betala till viss man.
En annan värd Ledamot har yttrat, att orsaken , hvarföre invisningarne ej blifvit ställda under växel-rätten, vore den, att man inom landet borde först hålla sig till förmögenheten, och sedermera, i brist deraf, till personen.
Det är just detta misstag , som utgör det felaktiga i våra Utsöknings-lagar, som gör att man på flera år ej kan få sina fordringar guidne.
Just detta rubbar crediten.
Om deremot genast efter protest följde häkte för den betalnings-skyldige , oaktadt han ägde förmögenhet, som framdeles kunde realiseras , så är det gifvet, att förtroendet skulle återställas man och man emellan; ty ingen utfärdade en assignation, och underkastade sig det stränga ansvaret, utan att med Den 3 November c. m■ 53 visshet veta sig kunna genast infria densamma.
Man må ej hänskjuta detta till något annat förhållande , än det sorn i utrikes transactioner äger rum; ty växlar ecb växel-rätt äro öfver hela verlden lika deruti, att man för dem häller sig till personen.
Herr Stråle har anfört, att då fråga vore att fatta beslut om invisningar, borde ett lagförslag förut uppgöras , hvarå Kongl. Maj:t kunde meddela sanction.
Dervid får jag endast erinra, att denna Lag är af samma Ledamot förut åberopad , och heter Växel-stadga.
Denna hade för ändamålet endast behöft några modificationer, och Utskotten således kunnat undgå att sysselsätta sig med uppsättandet af en ny författning.
Hvad Herr Hjerta anfört såsom binder, att nemligen författningen borde i sin helhet kungöras , kan jag ej finna utgöra något sådant; ty detta kunde ju utan svårighet ske.
Man må icke påstå, att växel-stadgan är mindre lämplig för landet än för Städerna , blott bristen pä Rådstufvu-Rätt och Notarius Publicus blifver afhulpen.
Herr Stråles definition på växlar, hindrar ej, det ju den samma kan användas äfven pä invisningar.
Växel är likväl ej annat , än en invisning på en annam man att betala ; ty det finnas växlar, som dagligen utfärdas, ställde att betalas af Svenska köpmän med Svenska Banco-Sedlar. 54 Den 3 November e. m, Detta har jag velat hafva för min räkning i Protocoliet antecknadt- och som jag anser Utskottens förslag vara olämpligt , anhåller jag om Proposition på afslag derå.
Men emedan de öfrige Stånden redan bifallit Betänkandet, vill jag ej upptaga tiden med framställandet af något annat förslag.
Herr Ribbing j> Arvid; Sedan gine Stånd, på sätt vi hört , redan fattat sitt Beslut i ämnet, vöre det orätt art förlänga discussionen , om icke det skedde i hopp , att en jemkning skulle kunna til!vägabringas genom en inbjudning från Ridd. och Adeln.
Möjligen hafva de andra Stånden likasom detta föreställt sig , att här vore fråga om att lägga hinder i vägen för enskild man , att å hvilken annan inom
Riket sorn helst gifva invisning till betalning af en mindre eller större summa , ehuru detta är ett irrigt begrepp och det exempelvis är hvar och en af oss, som vistas istockholm, öppet, att å annor man i Götheborg gifva en invisning att betala, om det icke vore mera än a sk.
Hvad som här utgör ämnet för öfverläggning och beslut, är åter den frågan, om invisningar till mindre belopp skola göras löpande , och sålunda validera som mynt, elier representanter af reel valuta.
Man har, för att gifva dem en sådan gångbarhet , upprättat en lag , som skulle försäkra Assignation®- eller Invisnings-innehafvaren om rigtigt utbekommande af summan, hvarå handlingen lyder, och i sådant ändamål utsatt viss tid för bevakningen, lemna* föreskrift om accept och protest, om Den 3 November e, m. 55 vittnens tillkallande , dessas skrifteliga intygande om förhållandet, iakttagande af vissa postdagar m. m.
; men har man besinnat för hvilka det egenteligen är, som man sammanskrifvit denna Lag?
Det är Allmogen i Bergslagen, som egenteligen utsattes för emottagandet af Assignationer och de dermed följande möjliga 0- lägenheter, och huru manga af dem förstå ens hvad orden accept och protest betyda , mycket mindre lära de hafva nog klyftighet för att iakttaga alla de föreskrilne formerne.
Det blir således Assignations-Utgifvarens ärlighet, och tron derpå , som skall utgöra basen för dessa pappers gångbarhet ; men om nu så är, hvartill tjenar då detta systeme af former och controller, som man nu, under namn af InvisningsLag , för oss framställt?
Om icke dertill att förvilla den enfaldige , att tro på hvad som finnes i Lagen, men icke i verkligheten?
Eller är det svårt att förutse , det en innehafvare af en 20 R:drs Assignation hellre ger denna summa förlorad genast, än underkastar sig kostnaden och besväret med anskaffande af protest, eller vittnes-bevis och det mera , för att derefter på en aflägsen ort börja en rättegång , hvartill förberedelserne redan kostat mer än summan, som skall utsökas?
— Och är icke detta , som när man leker med barn och säger åt den , som faller omkull : ”korn hit, skall ”jag hjelpa upp dig.”
Det moraliska förderf, som följer i spåren af misstroendet till myntet, är här så ofta afhandladt, att jag icke vill med ytterligare försök i den vägen upptaga tiden 5 och det är klart, att misstroende till valuterne 56
Den 3 November e. m. äfven skall föranleda, aft de , så fort rnöjeligf, varda i våto eller torro realiserade , och att omtankan framför allt rigtas derhän , att icke spara eller gömma öfver nattena, — När såren ännu blöda efter de hugg , som Disconternes Banqueroutte gifvit den allmänna och enskildta crediten, så borde man icke söka att underhålla det onda genom förvärrande åtgärder, — icke
Staten nedlåta sig att uppmuntra till utgifvande af myntrepresentativer af alla osäkra — de osäkraste.
Sedan det väl lyckats , att utbreda dem i rörelsen, är det minsta misstroende , vare sig grundadt eller icke , tillräckligt att verka stagnation, skadelighet spridande i nion som den är mer eller mindre allmän.
Dessutom hemställer jag till hvar och en sakkunnig, om lagarne för den allmänna och enskildta Creditens begagnande icke gifvit nog utrymme dertill, om icke erfarenheten visat, att den blifvit utsträckt mer än den tålt, om icke i de orter, der Assignationer brukas , de urgifvas och finnas fullt ut mot bebofvet svarande , fastän i en form , som mera utestänger bedrägeriet, __ och , i den händelse Landshöfdingen i Vermland , der Assignationerne mest brukas r är här närvarande, anhåller jag att han nu täcks upplysa förhållandet, så som han redan för mig enskildt haft den godheten , att göra det.
Det är gifvet , att de förändringar, personen är underkastad, som utgifver Assignationer, skola inverka på Assignationerne, såsom gtundade på personela crediten.
Likväl bar man utsatt deras omloppstid till icke mindre än io år.
För löpand® skuldpapper står Staten i förbin - Den 3 November c. m. 5/ delse att, vid underlåten betalning, genast häkta utgifvaren , huru sker det , när personen , som utgitvit den löpande handlingen för 9 a 10 er sedan, är död, cederat , rest utrikes eller dylikt, händelser, hvilka vexlande dels till höra naturens ordning, dels tidens oordning.
Med införande af den åsyftade ombytligheten i stiftande af Lag för Assignationer, tror jag att man icke vinner annat än hvad sorn vanligen är följden , att det ofta omformade slutligen icke tager någon form.
Man har sagt , att dl hvar och en har frihet att taga emot en Assignation eller icke, intet vore i detta afseende att befara.
Förhållandet torde likväl oftast blifva, att den, sorn ej ville taga emot en Assignation , i stället ingenting fick.
En handlande i en Bruksort drager till sig hela handeln , om det blifver bekant , att han tager emot Assignationer; då den, som blott accepterar Rikets mynt i sin rörelse, derigenom skulle komma att lida.
På dessa skäl vågar jag tillstyrka Ridder6kapet och Adeln , att afslå Betänkandet.
Men emedan de öfriga Stånden redan tillkännagifvit, att de önska ändring idet förhållande, sorn nu äger rum, torde beslutet kunna så modifieras, att minimi-summan nedsättes från 100 R:dr banco till 66
R:dr 32 sk. hvilket torde verka derhän , att de andra Stånden äfven ingå på denna medelväg vid målets afgörande.
Herr CederschjölclPehr
Gustaf: Gerna medgifver jag, att Lagstiftningen ej bör störa 58 Den 3 November e, m. förtroendet man och man emellan , och följaktligen ej motverka , att man genom invisningar må kunna liqvidera hvarandra.
Men om det å ena sidan är nödigt, att till ömsesidig säkerhet stadga vissa reglementariska föreskrifter, är det ock ä andra sidan lika nödigt, att dessa äro af den beskaffenhet, att ändamålet vinnes, och att tredje man ej må komma att sitta emellan.
I begge dessa afseenden är ifrågavarande Lagproject origtigt.
Å ena sidan äro de reglementariska föreskrifterna alltför complicerade , och sådane, att möjligen en i formaliteten mindre bevandrad person derigenom kunde försumma något af hufvudsakligt inflytande på sin rätts bevarande 5 och å den andra är en §. eller den io;de högst vådlig för alla.
Den stadgar nemligen , att om den , på hvilken Assignationen är ställd, vägrar att betala, och äfven utgifvaren emot densammas inlösen protesterar, sKall icke desto mindre utmätning för sig gå , och Assignationens belopp ställas i tredje mans vård.
Nu hemställer jag, hvad säkerhet man kan eihålla, att icke en falsk invisning kan gifvas på hvem som helst.
Man skulle då något hvar intet ögonblick vara säker att nödgas frånträda sin egendom, eller i händelse den ej vöre tillräcklig , till äfventyr* sjelf träda i häkte, för att sedan kunna få påkalla Lagens senfärdiga skydd.
Jag anser derföre denna
Lag vara få felaktig, att jag ej annat kan, än dera tillstyrka afslag.
Jag instämmer dock gerna deruti, att ändamålet vunnes, antingen, på sätt Friherre Cederström föreslagit, derigenom att Assignationeroa ställdes under växelrätt, eller o.ck, Den 3 November e. m. enligt Herr Ribbings mening, »tt miniml-summan nedsattes till måhända 50 eller ända till 30 R:dr.
Jag bekänner, att dä de för hvarje näring oundgängliga kapitaler eller förlager äro inskränkta till hvad som finnes och detta endast så småningom genom flit, sparsamhet och redlighet kan vinna tillökning , så är jag en vän af hvarje besparing af dessa förlager, som genom Creditens begagnande kan vinnas; men med Credit förstår jag endast den Credit, som är grundad på verklig Creditj, på verkligt förtroende, och för hvilken Staten ej verkar mer än genom det skydd, den lemnar all rätt, den helgd den påtrycker alla förbindelser.
Jag bekänner, att jag således in ser nyttan af de föreslagna privata invisningar ne, men äfven att med detta begagnande af Crediten i och för behof af penningeförlager är förenad större våda för missbruk, än hvad som äger rum vid Creditens bruk i och för andra föilagsbehof.
En enskildt mans vanliga skuldförbindelse till en annan går sällan genom många händer, fordringsägaren bar lättare att bevaka utgifvarens säkerhet, och äfven, i händelse af ett och annat fallissement, sträcka sig förlusterne till fä personer.
Deremot kunna dessa invisningar, hvilka, huru man vill benämna dem , äro verkliga penningar, och endast äro skyldige sin egenskap af mynt, sin gångbarhet, genom en efemerisk credit hos utgifvaren vinna vidsträckt omlopp, utan förmåga hos den stora mängden af innehafvare att 6o Den 3 November c, m. confrollera utgifvarens ställning.
Deras missbruk hafva således ofta skakat mångfaldiga familjers väl.
För de Herrar, för hvilka endast erfarenheten är talande, torde det vara tillräckligt, om de förgätit catastrophen af våra enskildte Disconter , erinra om de många Engelska och i synnerhet Americanska Landt-Bankernas fall de sednare åren , och verkningame häraf.
Jag önskar således införandet af de föreslagne assignationerne, men med förbehåll af stränga försigtighetsmått mot möjliga missbruk, försigtighetsmått , som under närvarande tids uppmuntran för credilen^ torde vara så mycket oundgängiigare.