Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som hon nu skådade tillbaka formade det en stor svart slagskugga öfver hennes lif, skymde allt annat, tog skepnad af magra, krökta jättehänder, darrande af lystnad ... fy! – Hjälptes emellertid icke; ingen uppkomlingsfamilj kunde så vrida och vända på slantarna, så förstå att göra lifvet surt af fruktan för att skatten icke skulle räcka till – som denna gamla släkt med sitt inbitna förakt för ...
Nej Louise Niefelt, du har blifvit en gammal skarp mamsell.
Hon såg bort mot gardinen och missis Smiths lilla svarfvade rygg och sträckte så i hemlig fröjd upp båda sina armar.
– Nu vill jag blifva ung – ung – à propos – hon tryckte hastigt på bröstet för att känna om skinnpungen hängde kvar om halsen.
Så godt om mynt som nu hade hon aldrig haft.
Det gaf något egendomligt sorglöst, fritt åt tankarna.
Hon fick en oemotståndlig lust att räkna sedlarna, knäppte upp klädningen men erinrade sig i tid risken, om någon komme, och lät det vara.
Greps så med ens af lefnadsglädje, kände lycka, längtade efter Tore, efter att gå ut och festa – njuta – det dref oro upp i blodet.
Men i nästa minut smög obestämd trötthet in, förvirring, en dof ångest kring hjärtat.
Hon tänkte på samtalet med finnen i går – såg sig själf som en dubbelmänniska, många, många människor ...
Gud, ett kungarike för en enkel, hel, ung känsla ... för att kunna fasthålla ...
Symaskinen därinne upphörde tvärt.
Den lilla värdinnan såg sig om och nickade, klippte beslutsamt af tråden, sväfvade in och slog sig sällskapligt ned.
Hon var egentligen högeligen nyfiken på detta par, hvars ena part hon så väl förstod, men hvars andra hvarken hon eller hennes man sett något motstycke till under sin mångåriga äfventyrliga kommers med europeiska emigranter.
De hade ögonblickligen begripit, att den unga damen var en äkta dame ... det gällde att komma åt hemligheten bakom – fläcken ... det stora raison d’être.
Något galet var det ju alltid.
Men fru Smiths lilla sluga hufvud förbryllades, då hon möttes af en kaskad af öppenhjärtighet, uttryckt på naiv, skolinlärd engelska.
Louise hade ingen tanke på att hålla den enkla sanningen hemlig.
Hon njöt af att berätta, hon hade längtat efter en människa och utgöt sig som man ibland får lust att göra det inför ett hederligt tjänstehjon.
Fru Smith satt och stirrade på henne.
Det fanns ju en möjlighet för att detta var sant, fast det var så otroligt.
Vara klädd som en fin dame och äga sätt som en fin dame och ändock själf vara fattig och gifta sig med en fattig man!
Detta förhållande var ytterligt bizarrt och fick heller aldrig full realitet för henne.
– Fröken är alldeles lik en amerikanska, smickrade hon – och kommer att göra lycka, men gift er i morgon, folk äro så elaka.
– I morgon!? ropade Louise med en underlig förnimmelse af att hafva hört dessa ord för länge sedan och upplefvat samma situation och af att veta hvad som skulle yttras och hända härnäst.
– I Amerika kan man ju lefva alldeles som man vill – tillade hon mekaniskt.
Denna ångest – detta bottenlösa sving mellan två världar!
– Åh, milde Gud! slog fru Smith hop händerna och himlade sig menande.
– Jag vill hem – skrek det i Louise, men hon visste, att det var endast fantasi.
Hon förlorade sin opersonliga känning, först då Tore kom och förde henne upp på det lilla rummet och stängde dörren.
De måste sätta sig på sängkanten för att få plats.
Tore slog armen om henne.
Det var åratal sedan han känt en kvinnas kropp i sin famn, mjukt doftande hår, lent hull, fasta fylliga former.
Och hon var hans.
Han blef allt hetare, hans pulsar slogo, hans kinder brände, han höljde henne med kyssar våldsamt, brutalt.
Hon försökte befria sig.
Hvad hon kände nu var en ren innerlighet, hon hade varit borta i en kall, tom rymd och hon törstade efter verklighet – men en verklighet för sin själ.
– Tore – kom det halfkväfdt – släpp mig, jag vill – tala.
– Nej – inte tala – stammade han som drucken.
Jag älskar dig – jag är tokig i dig.
Då slet hon sig lös.
Detta kroppsliga var för nytt och ovandt.
Han kastade sig tillbaka mot sänggafveln med händerna för ansiktet, han grät.
Hennes händer hade fallit i skötet, hon stirrade ut i luften.
Det var som en matt saknad att icke kunna ... att stå utanför ...
– Kom – hon drog mildt bort de stora, illa medfarna händerna, bevuxna med hår och plebejiskt breda i topparna – vi ska tala, upprepade hon öfvertygande.
Hon kände ett ångestfullt behof af fast botten, något säkert och förnuftigt.
Hans härjade ansikte skälfde.
– Du vill jämt tala.
Rösten lät slocknad, han såg icke på henne.
– Nej men Tore, så oresonlig du är – sade hon lekfullt – ja – om att vi få gifta oss nu – vågade hon på för att muntra honom.
Den nästan sjukliga glöden i hans ögon mattades.
Han steg upp, rättade på halsduken och tvinnade mustascherna.
Satte sig så igen, knäppte ihop händerna och lutade armbågarna mot sina knän.
– Tja-a det blir att vänta lite, Louise, sade han i sin vanliga sansade ton – jag får se till att få mig någon plats först.
– Har du ingen plats ...
Han såg på hennes oroliga ansikte, det kalla uttrycket i hans vek för ett vänligt, ömt, och han strök hennes händer.
– Vi ska inte tala om ledsamheter – jag får nog en snart.
– Ja men, det få vi skaffa genast, ifrade hon.
Han log mekaniskt.
– Det är inte så lätt, det.
– Ja men, sade hon rådvill, sjudande af företagsamhetslust ... du får förstås genast gå ut.
Hans min blef ironisk.
– Jag har inte varit här mer än två dagar – jag kom ju hit från – ja nerifrån – söderifrån.
Det slog henne, att hon egentligen ingenting visste om hans sista år.
Men hon ville icke fråga, icke höra – just nu.
Sedan kanske – sedan, då allting var bra.
Hon kastade sig ned på knä, stödde armarna mot honom och såg på honom, som ville hon tilltvinga sig hela hans själ.
– Tore, hvarför har du icke befallt mig att komma ut, hvarför har du inte sagt:
Kom, här är din plats – jag är din herre – åh, hvad jag skulle älskat dig, om du sagt det!
– Jag vågar inte, jag törs inte, hviskade han och vände bort hufvudet – jag är så rädd, så rädd.
Hans uppspärrade ögon betraktade henne stinnt: jag är så rädd Louise, hviskade han – det låg kraft i tonen.
– Du är sjuk, sade hon beklämdt.
Men så slog han om, lyfte upp henne och sade raskt:
– Var inte rädd min flicka, det går nog bra.
Hon fick med ens känsla af att hennes erfarenhet hittills varit lätt gods, men af instinkt sköt hon ifrån sig alla spöken.
– Jag kom ändå, ser du – log hon smeksamt, ehuru sinnet icke var lätt.
Därpå vände hon sig bort, drog med en snabb rörelse upp skinnpåsen och kastade den på sängen.
– Nu räkna vi pengarna – vi måste vara riktigt förnuftiga Tore.
Någonting i detta jagade undan skräcken.
Då de om en stund gingo ut, bar Tore pungen, det hade kostat Louise en serie af obehagliga förnimmelser, när hon förstod, att han verkligen icke hade en dollar, och att de sålunda till en början nödvändigt måste taga af hennes pengar, om de ville ligga inom fyra väggar och äta ett mål mat.
Tore ville det förresten lika ogärna som hon, men han sade, att det kunde hon snart få igen – bara han fick arbete.
De åto en god middag i feststämning, glada åt att lefva, men återvände strax därpå då Louise var dödstrött, och snart sof hon tungt, drömlös, i den enorma sängen sin första natt i nya världen.
Hon vaknade vid en knackning.
Bländande solljus strömmade in genom en ljus trasig gardin.
Rummet var kväfvande osundt men hon själf stark och fullsöfd, – i Amerika vaknade hon, Tore var där, alla möjligheter voro deras och pengar hade de: allt detta härliga slog genast emot henne.
– Louise, sade Tores stämma lågt.
– Kommer strax.
Men klädningen, skorna – hon måste ha hjälp.
I dörrspringan:
– Tore, bed någon komma och borsta åt mig.
Ett muntert skratt utanför.
– Det aktar jag mig för, du – ge hit ska jag göra det, någon annan »någon» lär du inte få i det här »countryt».
Hon räckte kläderna genom dörren, flög insvept i peignoir förbi honom in uti badrummet, han försökte fånga henne, grep efter hennes arm för att kyssa den men lyckades icke.
Och så skrattade de båda, skrattade tills hon trädde ut leende och lycklig.
– Hvad du är fin, sade hennes fästman sakta och kysste de doftande, kyligt friska händerna.
– Jag har kofferten full af kläder, kära du, kom det likgiltigt – men fasligt att inte få upppassning.
Efter frukosten måste de åter gå till det lilla rummet.
– Vänta ett ögonblick, sade Tore plötsligt tankfull och sprang ned för trappan.
Louise satte sig väntande på sängen – det här blef litet tråkigt i längden.
Tore kom dock strax tillbaka och låste dörren.
Han såg upprörd ut, tog hennes händer och sade med högtidlig stämma:
– Louise! – jag har grubblat hela natten, men hvad tjänar det till att grubbla – om vi för en gång skulle våga?!
Jag har tänkt hit och dit, men jag tror, att kanske vore det icke till större lycka för dig, om du reste hem igen ...
– Reste hem?! hon slet sig ifrån honom och såg med öppen mun, bleknande, in i hans ansikte – hvad i all världen menar du ...
– Nej, nej, nej – fångade han henne hastigt intill sig – må det bli så.
Vill du bli min hustru då – i dag?
Och när han sade detta med sänkt röst, var han mycket blek, och hans ögon skimrade.
Hon förstod ej detta stora allvar, naturligtvis skulle hon blifva hans hustru, hvad hade hon annars kommit hit ut för?
Endast naturligtvis i dag.
... det var så galet.
Hon skrattade litet förläget.
– Tore, det är ju vansinnigt att gifta sig – i dag.
– Nej, sade han, och hans ögonbryn sammandrogos på ett sätt, hon kände så väl, hoptryckande ansiktet till något mörkt, förstenadt såsom af inbunden, tungsint smärta.
Det låg i hans lynne då och då.
– Nej, skall det ske, så hvarför icke i dag?
På det här sättet är ju omöjligt att lefva, och vi ha ingenting att arrangera.
Det är bara att gå till prästen; en episkopal finns här alldeles om hörnet, klockan sex tar han emot och Smiths ha lofvat att bli vittnen, jag talade nyss med dem.
Men ... han höll henne ett stycke ifrån sig ... du skall ju aldrig förebrå mig det här, Louise Du vet hur saken står ... jag är hemlös och arbetslös, men jag skall försöka mitt bästa ... det skall bli mitt enda mål att skaffa dig, oss utkomst.
Hon var förvirrad, skrämd af de sista ordens opåkallade, nästan kyliga tonvikt.
Om hon icke sett och vetat hur kär han var i henne så – men han var så samvetsgrann.
– Skulle jag förebrå dig – hon log litet spasmodiskt – jag kom ju hit och trängde mig på dig.
Så genomkomisk hela den här tillställningen är, säg Tore! – och med armarna om hans hals tiggde hon stumt om samförstånd, lefvande helt i ruset, trängtande efter att det ändtligen »skulle blifva någonting» i denna underligt grå evigt bidande tillvaro, som hon utstått i långa, många år.
Dagen försvann fort med uppackning af brudklädningen, som Louise envisades att kläda på sig trots Tores betänkligheter.
– Ja, men – se hur jag ser ut.
Hon granskade – hennes stämning föll.
– Har du verkligen ingenting annat med dig ... att du inte tänkte på det!
Han teg litet mörkt och hon utkämpade en strid, om hon skulle erbjuda honom att köpa en ny dräkt eller ej.
Men så blef det för svårt att skiljas vid den stora summan, det vore oklokt.
– Åhja, det är ju bara en liten stund och ingen känner oss – sade hon hvardagligt och Tore lade märke till den ojämna hyn och de skarpa vecken vid ögonvrårna, hvilket allt i det bjärta ljus, som föll in öfver kofferten på kontoret, framträdde starkt nu då hennes ansikte förlorat sitt spända, lifliga uttryck.
Hon såg i alla fall väl så gammal ut som hon var – nära trettiotalet.
Klockan sex stod fru Smith iklädd ljus sidendräkt med »diamanter» och ropade upp till Louise att skynda sig, annars blefve det för sent för denna dag.
Irriterad, blossande och nervös, ovan att kläda sig festligt utan hjälp, slängde Louise regnkappan öfver sin hvita klädning, uppgaf försöket att fästa några nyss köpta rosor vid sin barm och skyndade ned.
Fru Smith svassade ut på gatan, där de båda männen väntade i samspråk om skeppsfart och dåliga tider.
Vädret var småregnigt och ytterligt kvaft, de gingo framåt brådskande i skenet af illalysande gaslyktor och stötte oupphörligt mot dåligt klädda personer med stirrande, kuriösa fysionomier.
Promenaden blef dock kort, i ett hus ungefär likt Smithska familjehotellet, endast med blankare fönster och renare trappor, ringde de på och trädde in i en upplyst korridor.
Som dörren till den larmande gatan slog igen, försattes de ögonblickligen i en tystnad, hvars intensitet var nästan plågsam.
Icke ett ljud hördes, man kunde ana sig till lätta smygande steg öfver och bredvid, steg som öfver allt kommo från tunna sulor och dämpades af ogenomträngliga brysselmattor.
En domnande känsla föll öfver Louise, när hon stod i den djupa, graflika friden inne i prästens rum, där tunnt rassel af papper, mjuka, låga röster – hela denna afsiktliga tystnad, som äger tungor af skrikande ve för oroliga hjärtan, blef en värld för sig, en hög, ren, stilla protest mot det grofva, feberaktiga lifvet därute – blef ett stycke af det gamla, som hon sagt farväl.
Det var en elegant studiekammare och prästen ett af dessa ansikten, som man glömt nästa timme och en af dessa uppenbarelser, hvilka man i sin helhet minnes till sin lefnads afton såsom något hvithårigt, blidleende, mjukt och tyst skridande, plockande med hvita fingrar, rörande sig afmätt, omsorgsfullt och förtänksamt.
Han var en man ur den förnäma världen och under de få ord, som växlades dem emellan, förstodo han och Louise hvarandra.
Med en förändrad, något kall min blickade han på Tore och fordrade kort hans svar.
Han tycktes förundrad, när han vände sig till vittnena, hans församlingsbor.
Hur har detta omaka par kommit samman, uttryckte hållningen – vågen
I taga på ert samvete denna skriande absurditet?
Men herr och fru Smith voro idel leenden och bugningar, smickrade af Louises eleganta företeelse, som kastade en gloria öfver deras affär.
En gammal man, en finne som fullständigt hunnit glömma sitt barndomsspråk, inkallades till tolk vid vigseln; prästen antog att mister Hultman i tiodollarskostymen måste behandlas likt alla andra emigranter han förhjälpt i det äkta ståndet.
Gubben förestafvade ur en bok någonting, som skulle föreställa svenska vigselritualen, men då det lät skrattretande och vanvördigt, blef Tore ursinnig, tystade på honom och började läsa på svenska, ur minnet, de gamla fraserna.
Louise hade tårar af blygsel i ögonen, hon tecknade åt prästen, att hon önskade läsa sin andel på engelska – och så voro de man och hustru.
Smith kom fram och kysste dem båda på munnen i naiv okunnighet om den fars, som utspelats.
Tore slöt sin brud häftigt i sina armar, och därpå fick
Louise attesten med en liten skämtsam antydan om kvinnan såsom den, hvilken vore bäst i behof af ett dylikt papper.
Prelaten talade och skämtade nervöst, tills han bekom sitt guldmynt, och så stängdes porten om dem och de stodo åter på den dimmiga, rullande gatan.
Alltsammans hade icke tagit en timme.
Herr Smith erbjöd genast den nygifta frun sin arm, hvilket hon var tacksam för – hon kunde icke hafva sagt ett ord till sin man.
Han var jovialisk, mister Smith, och tog det hela som ett lyckadt skämt.
Oupphörligt puffade han henne lätt i sidan och frågade, hur hon tyckte om att vara gift.
Hon gick i en fullkomlig dröm, äfven när de kommit hem och följt med ned i underjordsvåningen för att supera, föreföll henne allt lika naturligt eller onaturligt som en inbillad tillvaro.
Kring bordet i den låga matsalen sutto några karlar i skjortärmarna.
»De ha varit och gift sig, de här människorna», upplyste värden.
»Såå», sade karlarne och fnittrade.
Brudparet gjorde icke stor skada på fatet med skinka och det bittra, kinesiska teet, därpå gick man upp i Smiths luxuösa, privata dublett med gravyrer, böcker och palmträd – en oas i denna öken af tröstlös oskönhet.
Louise talade med frun om hennes barn, två förtjusande änglahufvud, som stodo inramade på kaminfrisen.
– Döda båda, sade den lilla kvinnan med klara, torra ögon – här är ingen plats för barn att lefva, min fru, barn dö öfverallt som flugor.
Herrarne drucko vin, som Hultman bestod, och tände cigarrer, fru Smith flög omkring och ordnade, hon begagnade tillfället att syssla med sina enskilda tillhörigheter, något hon sällan hade tid till.
Luften blef underligt tyngande, den drömlika känslan af overklighet hypnotisk – Louise smög sig bort.
Hon gick tyst, på tå in i brudkammaren, ett »dubbelrum» med fyra kolossala, oaptitliga bäddar och förresten ingenting.
Hon var dödligt rädd för att någon skulle följa henne, men allt var lugnt.
Mekaniskt tog hon af brosch och klocka, lossade på klädningen och blef sittande med ena skon i sin hand.
Det fanns ingenting kvar af henne mer än ett hjälplöst, vilsegånget barn.
– Gud – hjälp mig, stönade hon och ögonen fylldes af brännande tårar, Gud – hjälp mig – Syster, broder – alla hemma – åh, hvarför är jag så ensam i kväll – hjälp mig.
Det var alltsammans förnimmelser, som blefvo ord utan medveten betydelse.
De inneburo ingen ånger, intet tillbakaskådande med längtan att göra gjordt ogjordt, hon tänkte öfverhufvud på ingenting, tårarna endast föllo, emedan de måste falla, emedan hjärtat bar på outsägligt ve.
Det var en lisa att gråta, att stamma hemvarma, gamla ord.
Hon kände en trötthet, som nästan var vanmakt.
Hon fick en fanatisk åtrå att vara ensam, att stänga sin dörr och kasta sig på bädden och sofva, sofva, sofva.
Med ens blef hon så ytterligt gammal i sin själ.
Tårarna stannade, och den våta, skälfvande munnen drogs till ett ironiskt, förvridet leende.
Hon hade haft ungdom nog, hon, för en stund som denna.
Den rann bort under prat och virriga drömmar och fördomar och år och tusen tomheter, som ingen styrka var uti ...
Och nu när hon icke orkade, rent af icke orkade ...
Aldrig förr hade hon så blickat ned i lifvets underliga djup.
Aldrig kom det åter, som gått ...
Det gjorde henne så gränslöst ondt om Tore ...
Då inträdde han ljudlöst och reglade dörren.
Han skyndade fram, men hon sträckte händerna emot honom och kved:
– Gå – ack gå.
– Min älskade hustru!
Hade han icke ögon och öron?
– Jag vill hem, jag vill hem, skrek hon vildt, drucken af matthet, den trettioåriga kvinnan, men utan att förstå kväfde han hennes rop i sina armar.
Åh, gudomliga dagar i Central Park med kastanjer och valnötsträd i begynnande höstskrud, med varm sol, med en stor gungande tystnad på de golfsläta promenaderna, i dungarna, bland löfverket!
De åkte med spårvagn ut tidigt om hvardagsmorgnarna och vandrade omkring i de tätaste delarna, rundt om den lilla sjön med svanarna.
Alla bänkar stodo öfvergifna, de fråssade af att slå sig ned på dem alla, af att äga denna Newyorks jättetillflykt helt för sig själfva.
Endast här och där stötte de på lekande barn, sköterskor med babyvagnar eller läsande fruntimmer – det gjorde blott nöjet mer raffineradt ; när de sedan flydde långt därifrån, djupare in i buskagen, darrade de af lyckan att vara ensamna.
Timtals sutto de lutade mot hvarandra, och när läpparna talade, var det om gamla dagar, om skilsmässans bitterhet, om minnen från förr, ljuft eller hjärtebittert måste det vara, deras kärlek måste det röra, för allt annat alla »affärer», som Tore kallade det – kände de afsmak.
Eller ock betraktade de naturen.
De sökte icke ut motiv, ty Tore kallade äfven detta »affär», men han gladdes åt fina belysningar på all denna glödande grönska, åt det glada ljuset, den underliga blå dimman öfver ängsmattorna, åt allt som låg färdigt att upptäckas och skapas på nytt blott icke just nu.
Hur ledigt och behagligt allt fogade sig – icke är det svårt att lefva i Amerika, allt går ju som på trissor, anmärkte Louise leende och kände sig famnad af sin egen förälskelse som af unga lenhulliga armar.
– Ja – det är ljufligt svarade hennes man, och hans kyssar komma själfva de skymmande, åldriga locusträden att glöda dunkelt ...
– Tore, vi måste flytta.
Tore höll på att borsta sin omöjliga filthatt, de ämnade just fara ut.
– Ja, det måste vi nog – här blir satans dyrt.
Han sade detta med sin obekymrade ton från gamla dagar, då han lefde för sitt konstnärliga hopp och icke frågade efter pengar mer än ... ja, det var den tiden det, den var rik i alla fall, men nog hade det varit bättre för dem båda, om han litet mer ... fladdrade den unga fruns tankar.
– Hör Tore, – hvad – hur mycket tror du vi egentligen ha kvar, sedan vi betalt räkningen här?
– Har inte en aning, hustru min.
– Nej men, käre – –
– Ja, ska vi börja då? sade han tvärt, hängde upp hatten och satte sig resigneradt på en af de många sängkanterna.
– Börja?
Hvad menar du – – ja, arbeta ja, nog borde du nu höra efter kanske – kom det försiktigt.
– Då blir det allvar Louise, då är det slut med glädjen – man är bara nygift en gång i sitt lif – åtminstone tänker inte jag –
– Kan du inte vara ordentlig, vi måste väl arbeta, jag tycker nästan du borde – längta litet.
– Tycker du?
Något hvardagsgrått gled öfver det härliga, som varit.
När hon såg deras yrsel i ögonen, kräfde hon fikonalöfvet.
Och så stormade allt det gamla in genom Edens vidöppnade portar.
– Tja, vi få försöka då, sade Tore sakta.
Flyttningen var ett neutralt område, som de genast gingo in på.
Ett möbleradt rum måste hyras, där Louise kunde koka maten själf; stort och präktigt skulle det vara, med afdelningsskärm – det ginge utmärkt.
Samma morgon började de jakten, ledda af annonser i »World».
Arm i arm, lifvade och sorglösa, tågade de uppåt Broadway.
Det var första gången Louise beträdde Newyorks affärsgator, och hon kom hastigt i nervös gråt när de togo vägen nedåt tredje avenyn och Bowary.
Spänningen i hufvudet var något helt annat än hon trott.
Detta brak och larm, detta skrik och gny blef helvetiskt.
Öfver dem korsade hvarandra framrusande bantåg, dånande som åskan på sviktande järnpålar, och under, med skenorna till tak, tågade i ändlös följd rad vid rad af bredvid hvarandra löpande, pinglande kabelvagnar, hindrade, okvädade, tangerade på hvarje meter af hela den körande affärsvärlden, af kärror, vagnar, åkdon af alla slag och för alla ändamål från de smäckra, höghjulade doktorsdroskorna till de likt sniglar framkrypande enorma, lysande annonsskjulen; – stoppade vid hörnen af polisens höjda battonger för att framsläppa en skock otåligt väntande damer.
Och genom dessa grofljud skar tidningspojkarnes, utbjudarnes af allt mellan himmel och jord, de i stora rygg- och magplakat klädda lefvande annonsskyltarnes gälla rop, ballongmännens skarpa hvin, de många smattrande och hväsande lätena från förevisade patentartiklar.
Trottoarerna voro besatta med stånd, tillhöriga samtliga bodlokaler, som här bredde ut sina varor, det härskade en blandning af dunster från rå fisk, nyklufven hummer, persikor, meloner, skämd lök, härsket smör, i afskyvärdt flott gräddade våfflor och från de tarfliga restaurationernas stekta ostron och halstrade biffar.
Ingen gick, alla sprungo eller flögo gator och banlinietrapper upp och ned.
Trängseln var oerhörd, tvetydiga och otvetydiga fysionomier, hvilkas ursprung ingen del af jordklotet var utan ansvar för, klängde sig upp mot husväggarna, smögo lurande omkring ekiperingsmagasinens hemska, tarfliga mannekänger, utställda på gatan, eller armbågade sig fram bland strömmen, fixerande folk, spanande, utan mål, utan rast, färdiga för hvarje möjlighet, till hvarje kupp.
– Tag mig bort – för Guds skull, snyftade
Louise och gaf sig nerverna i våld.
Hon fick skrika för att höras.
Tore, som på yankeemaner höll sin arm stadigt under hennes, slank in på första snyggare matsalong med glasväggar till fönster.
Klockan var öfver tolf och lunchtiden just börjad.
Han insåg, att han begått ett misstag, men här vore dock bättre än på gatan och i trots af brådskan observerades de genast af öfverkyparens falkögon och bogserades fram till ett bord.
Den enormt långa salen var packad till sista plats af nästan uteslutande män, det rådde ett lif, ett jäkt, ett flygande och farande utan minsta like.
Gästerna sutto på höga skrufstolar längs en disk, som bildade en nolla, och inuti den reste sig en buffet och rörde sig serveringsflickor sagolikt snabbt.
Utomkring kilade kypare och uppasserskor, vaggande, med ryggarna bakåtsträckta, lastade med babelstorn af talrikar, halfspringande med armarna stelt utsträckta för att utgöra porslinshyllor.
Skrattet, pratet, de gälla skriken vid beställningar ut till köket, det skärande hvinet från maskinen, som igångsatte enorma fläktar i taket, smället i patentdörrarna, där de idkeligen in- och utsläppte folkströmmen – allt var döfvande.
Louise vågade icke röra sig.