Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då bad kungen drängen säga biskopen, att då hans sår voro läkta, skulle han komma med sina riddare af runda bordet och ställa till rätta allt som var i olag på Sicilien.
Och den, som hade ögon att se med, den visste nog, att kung Arturo ännu ej hunnit ut ur grottan.
Gaetano ville ej låta henne locka sig, men han tänkte, att han kunde få vara litet vänlig mot henne.
Hon stod ännu, men nu gick han efter en stol åt henne.
Hon måtte väl ej tro bara för den skull, att han ville följa med henne.
Han tyckte verkligen om att höra henne berätta om sitt berg.
Det var så lustigt, att det kunde så många konster.
Det var alls icke som Monte Pellegrino vid Palermo, som bara stod där det stod.
Etna kunde ryka som en skorsten och flåsa ut eld som en gaslykta.
Det kunde mullra, skaka, spy ut lava, kasta sten, så aska, spå väder och samla regn.
Bara Mongibello rörde på sig, föll stad efter stad, som om husen varit kortlappar ställda på kant.
Mongibello, det var också ett namn på Etna.
Det kallades Mongibello, därför att det betydde bergens berg.
Det kunde det nog förtjäna att heta.
Gaetano såg, att hon bestämdt trodde, att han ej skulle kunna motstå.
Hon hade så många rynkor i sitt ansikte, och då hon skrattade, löpte de ihop som ett nät.
Det stod han och såg på.
Det såg så märkvärdigt ut.
Men han var icke fången i det nätet ännu.
Men hon undrade nu om Gaetano verkligen skulle ha mod att komma till Etna.
Ty inne i berget funnos många bundna jättar och ett svart slott, som vaktades af en hund med många hufvuden.
Där fanns också en stor smedja och en halt smed med endast ett öga, som satt midt i pannan.
Och värst af allt var, att på själfva bergsdjupet fanns en svafvelsjö, som kokade som en oljekittel, och i den låg Lucifero och alla de fördömda.
Nej, han skulle nog icke hafva mod att komma dit, sade hon.
Eljest var det ingen fara att bo där, därför att berget fruktade helgonen.
Donna Elisa sade, att det fruktade många helgon, men mest Catanias Santa Agata.
Om catanienserna alltid vore som de skulle mot henne, så kunde hvarken jordskalf eller lava göra dem någon skada.
Gaetano stod alldeles tätt intill henne, och han skrattade åt allt hvad hon sade.
Hur hade han kommit dit, och hvarför kunde han ej låta bli att skratta?
Det var en märkvärdig signora.
Plötsligt sade han för att ej bedraga henne. »Donna Elisa, jag skall bli munk.» — »Å, skall du?» sade hon.
Så utan vidare började hon åter tala om berget. .
Hon sade, att nu skulle han höra på riktigt; nu komme hon till det allra viktigaste.
Han skulle följa henne till sydsidan af berget så långt ned, att de vore nära Catanias stora slätt, och där skulle han få se en däld, en ganska stor och vid, halfrund däld.
Men alldeles svart var den, lavaströmmarna kommo från alla håll flytande ned i den.
Där var bara sten, inte ett grässtrå.
Men hvad hade nu Gaetano trott om lavan?
Donna Elisa förmodade, att han trott, att den låg så jämn och slät på Etna, som den ligger på gatan.
Men i Etna fanns en sådan mängd otyg.
Kunde han förstå, att allt af ormar och drakar och häxor som låg och kokade i lavan, det rann ut med den, då där var ett utbrott.
Där lågo de och krälade och kröpo och slingrade om hvarandra och försökte krypa upp på kall jord och höllo hvarandra ändå kvar i eländet, tills lavan stelnade omkring dem.
Och loss kunde de inte mer komma.
Ånej då!
Lavan var ej heller så lottlös, som han tänkte.
Fastän där ej växte gräs, så kunde det väl finnas annat att se där.
Men han kunde nog aldrig gissa hvad det var.
Det famlade och stöp, det ramlade och kröp, det gick på knäna och på hufvudet och på armbågen.
Det kom uppför dalväggen och utför dalväggen, det hade bara taggar och knölar, det hade spindelväfskappa och damm i peruken och leder så många som en mask.
Kunde det vara något annat än kaktusen?
Visste han, att kaktusen gick ute på lavan och bröt mark som en bonde.
Visste han, att ingen annan än fichidinderna kunde få makt med lavan.
Nu såg hon på pater Josef och gjorde en lustig min.
Den kaktusen, den var det bästa troll, som fanns på Etna; men troll var troll.
Kaktusen var en saracen, ty den höll sig med slafvinnor.
Det var ej bättre det, än att så fort kaktusen fått rotfäste någonstädes, skulle den ha mandelträden till sig.
Mandelträden äro fina och blänkande signorinor.
De våga sig knappast ut på det svarta, men det hjälper dem ej.
Ut ska de och ute få de vara.
Å, Gaetano skulle få se, om han komme dit.
Då mandelträden stå hvita i sina blommor om vårarna på det svarta fältet midt bland den grå kaktusen, äro de så oskyldiga och sköna, att man vill gråta öfver dem som öfver bortröfvade prinsessor.
Nu skulle han då ändtligen få veta hvar Monte Chiaro låg.
Det sköt upp från bottnen af den där svarta dalen.
Hon försökte få sin paraply att stå på golfvet.
Det stod rätt upp.
Det hade aldrig tänkt på hvarken att sitta eller ligga.
Och lika svart som dalen var, lika grönt var Monte Chiaro.
Det var palm vid palm, ranka vid ranka.
Det var en herre i storblommig nattrock.
Det var en kung med krona på hufvudet.
Det bar hela Diamante kring hårfästet.
Nu en stund bortåt hade Gaetano haft en sådan lust att gripa hennes hand.
Om det bara kunde gå an?
Jo det gick.
Han drog till sig hennes hand som en röfvad skatt.
Men hvad skulle han göra med den?
Kanske smeka den?
Om han försökte helt sakta med ett finger, kanske hon då ej skulle märka det?
Kanske hon ej skulle märka, om han toge två fingrar?
Kanske hon ej en gång skulle märka, om han kysste handen?
Hon talade och talade.
Hon märkte det alls icke.
Det var ännu så mycket, som hon måste säga.
Och något så lustigt som hennes historia om Diamante!
Hon sade, att staden en gång legat nere på dalbottnen.
Så kom lavan och tittade eldröd öfver dalkanten.
Hvad, hvad var den yttersta dagen kommen?
Staden tog i hast alla sina hus på nacken, på hufvudet och under armarna och sprang uppför Monte Chiaro, som låg alldeles tillhands.
Uppåt berget i sicksack sprang staden.
Då den var nog långt uppe, kastade den ned en stadsport och en bit stadsmur.
Sedan sprang den rundt om berget i spiral och kastade ned husen.
Fattigt folks hus fingo ramla ned, som de kunde och ville.
Det var ej tid med annat.
Man kunde ej begära bättre än trängsel och oreda och krokiga gator.
Nej, det kunde man ej.
Stora gatan gick i spiral rundt om berget, alldeles som staden sprungit, och utmed den hade den slängt ned en kyrka här och ett palats där.
Men så mycken ordning hade det varit, att det bästa kommit högst upp.
Då staden kommit upp på bergstoppen, hade den lagt ut ett torg, och där hade den satt ned rådhuset och domkyrkan och gamla palazzo Geraci.
Men om han, Gaetano Alagona, ville följa henne till Diamante, då skulle hon taga honom med sig upp till torget på bergshöjden och visa honom hvad de gamla Alagona hade ägt för jordsträckor på Etna och på Catanias slätt och hvar de hade rest sina fästen på inlandsbergen.
Ty där uppe såg man allt detta och ännu mer.
Hela hafvet såg man.
Gaetano hade ej tänkt på att hon talat länge, men pater Josef var visst otålig.
»Nu äro vi ju komna till ert eget hem, donna Elisa,» sade han helt mildt.
Men hon försäkrade pater Josef, att hos henne fanns alls intet att se.
Hvad hon först af allt ville visa Gaetano, var det stora huset vid corson, som kallades sommarpalatset.
Det var ej så skönt som palazzo Geraci, men det var stort, och då de gamla Alagona voro i sin välmakt, kommo de dit om somrarna för att vara närmare Etnas snö.
Ja, som hon sagt, åt gatan var det ingenting att se, men det hade en härlig gård med öppna pelargångar i båda våningarna.
Och på taket fanns en terrass.
Den var golflagd med blått och hvitt tegel, och i hvarje sten var Alagonas vapen inbrändt.
Det ville han väl komma och se?
Det föll Gaetano in, att donna Elisa torde vara van, att barn kommo och satte sig i hennes knä, då hon var hemma.
Kanske hon ej skulle märka, om han också komme?
Och han försökte.
Hon var van vid det.
Hon endast fortsatte att tala om palatset.
Där fanns en stor praktvåning, där de gamla Alagona hade dansat och lekt.
Där var en stor sal med en musikläktare, där voro gamla möbler och pendyler i små hvita alabastertempel, som stodo på svart ebenholtsfot.
I praktvåningen bodde ingen, men hon skulle gå dit med honom.
Kanske han hade trott, att hon bodde i sommarpalatset?
Ånej, där bodde hennes bror, don Ferrante.
Han var köpman och hade sin bod på nedre bottnen, och som han ännu ingen signora skaffat sig, så fick allt däruppe stå, som det stod.
Gaetano undrade om det kunde gå an, att han satt kvar i hennes knä längre.
Det var underbart, att hon ingenting märkte.
Och det var en lycka, ty eljes skulle hon trott, att han slagit ur hågen att bli munk.
Men hon var just nu mer än någonsin upptagen af sitt eget.
Det flammade upp litet rödt på hennes kinder under allt det bruna, och hon gjorde ett par de allra lustigaste höjningar på ögonbrynen.
Så började hon tala om hur hon själf hade det.
Det tycktes, som skulle donna Elisa hafva det allra minsta huset i staden.
Det låg midt emot sommarpalatset, men det var dess enda förtjänst.
Hon hade en liten bod, där hon sålde medaljonger och vaxljus, och allt, som hörde till gudstjänsten.
Men med all respekt för pater Josef, så var det ej mycken vinst på sådan handel nu för tiden, hur det så kunde ha varit förr i världen.
Bakom boden fanns en liten verkstad.
Där hade hennes man stått och snidat helgonbilder och radbandskulor, ty han hade varit artist, signor Antonelli.
Och vid sidan af verkstaden funnos ett par små råtthål, man kunde ej vända sig i dem, man fick sitta på huk som i de gamla kungarnas fängelser.
Och en trappa upp var ett par små hönsburar.
I en af dem hade hon lagt in litet halm till ett rede och satt upp ett par pinnar.
Där skulle Gaetano få hålla till, om han ville komma till henne.
Gaetano tänkte på att han ville smeka henne på kinden.
Hon komme nog att bli ledsen, då han ej finge fara med henne.
Kanske han kunde tillåta sig att smeka henne.
Han såg under lugg på pater Josef. Pater Josef satt och såg i golfvet och suckade, såsom han brukade.
Han tänkte icke på Gaetano, och hon, hon märkte det alls icke.
Hon talade om att hon hade en piga, som hette Pacifica och en dräng, som hette Luca.
Men hon var ej mycket hjälpt i alla fall, ty Pacifica var gammal, och sedan hon blifvit döf, hade hon blifvit så retlig, att hon ej kunde låta henne hjälpa till i boden.
Och Luca, som egentligen skulle vara träsnidare och skära helgon, som hon kunde sälja, han gaf sig aldrig tid att stå stilla inne på verkstaden, utan gick alltid ute i trädgården och skötte om blommorna.
Jo, de hade nog en trädgård i stenrösen på Monte Chiaro.
Men han skulle ej tro att det var något med den.
Hos henne var ingenting som i klostret, det kunde väl Gaetano förstå.
Men hon ville så gärna ha honom, därför att han var en af de gamla Alagona.
Och där hemma hade hon och Luca och Pacifica sagt till hvarandra: »Fråga vi efter om vi få litet mer bekymmer, om vi endast få hit honom.»
Nej, det skulle madonnan veta, att de ej gjorde.
Men nu gällde det om han ville gå igenom något för att få vara hos dem.
Och nu hade hon slutat, och nu frågade pater Josef hvad Gaetano tänkte svara.
Det var priorns vilja, sade pater Josef, att Gaetano skulle bestämma själf.
Och man hade ingenting emot, att han gick ut i världen, därför att han var den siste af sin ätt.
Gaetano gled sakta ned ur donna Elisas knä.
Men svara!
Det var ej en så lätt sak att svara.
Det var mycket svårt att säga nej till den signoran.
Pater Josef kom honom till hjälp.
»Bed signoran, att du får svara om ett par timmar, Gaetano. »Gossen har aldrig tänkt på annat än att bli munk,» sade han förklarande till donna Elisa.
Hon reste sig upp, tog sitt paraply och försökte se glad ut, men hon hade tårar i ögonen.
Visst, visst skulle han betänka sig, sade hon.
Men om han känt Diamante, skulle han ej behöft det.
Nu bodde där endast bönder, men där hade en gång funnits en biskop och många präster och en myckenhet munkar.
De voro borta nu, men de voro ej glömda.
Allt sedan den tiden var Diamante en helig stad.
Där firades flera festdagar än annorstädes, och där funnos massor af helgon, och dit kommo ännu i dag en sådan mängd pilgrimer.
Den, som bodde i Diamante, han kunde aldrig glömma Gud.
Han var nästan halft präst.
Så för den skull kunde han gärna komma.
Men han skulle betänka sig, om han så önskade.
Hon skulle komma igen i morgon.
Gaetano uppförde sig mycket illa.
Han vände sig ifrån henne och rusade på dörren.
Han sade ej ett ord om att han var tacksam för att hon kommit.
Han visste, att pater Josef hade väntat det, men han kunde ej.
Då han tänkte på det stora Mongibello, som han aldrig skulle få se, och på donna Elisa, som aldrig skulle komma igen, och på skolan och på den instängda klostergården och på ett helt instängdt lif! Pater Josef måtte vänta aldrig så mycket af honom; Gaetano måste fly.
Det var hög tid också.
Då Gaetano var tio steg utom dörren, så tog gråten honom.
Det var synd om donna Elisa.
Å, att hon skulle nödgas fara hem ensam!
Att Gaetano ej kunde följa henne!
Han hörde, att pater Josef kom, och han satte ansiktet mot väggen.
Kunde han endast låta bli att snyfta!
Pater Josef gick och suckade och småmumlade, som han alltid brukade.
Då han kom fram till Gaetano, stannade han och drog tyngre suckar än någonsin.
»Det är Mongibello, Mongibello,» sade pater Josef, »ingen kan stå emot Mongibello.»
Gaetano svarade honom med att gråta allt häftigare.
»Det är berget, som lockar,» mumlade pater Josef. »Mongibello är som hela jorden, där finnes all jordens skönhet och tjusning och växter och luftstreck och under.
Hela jorden kommer på en gång och lockar honom.»
Gaetano kände, att pater Josef talade sant.
Det var, som om jorden sträckte ut starka armar för att fånga honom.
Han kände, att han behöfde klamra sig fast vid väggen för att ej blifva bortryckt.
»Det är bättre, att han får se jorden,» sade pater Josef. »Han skulle endast gå och längta efter henne, om han stannade i klostret.
Om han får se jorden, skall han kanske åter börja längta efter himmelen.»
Gaetano förstod ännu ej hvad pater Josef menade, då han kände sig lyftad på hans armar, buren tillbaka in i mottagningsrummet och nedsatt i donna Elisas knä.
»Ni skall taga honom, donna Elisa, eftersom ni har vunnit honom,» sade pater Josef. »Ni skall visa honom Mongibello, och ni skall se till, om ni kan behålla honom.»
Men då Gaetano ånyo satt hos donna Elisa, kände han en sådan lycka, att det var honom omöjligt att än en gång fly från henne.
Han var så fången, som om han gått in i Mongibello, och bergväggen slutit sig efter honom.
Fra Gaetano.
En månad hade Gaetano lefvat hos donna Elisa och varit så lycklig, som ett barn kan vara.
Ensamt att resa med donna Elisa hade varit som att åka efter gaseller och paradisfåglar, men att bo hos henne var att bäras på guldbår, öfverskuggad af solskärmar.
Så kom den ryktbare franciskanern, pater Gondo, till Diamante, och donna Elisa och Gaetano gingo upp på torget och hörde honom.
Ty pater Gondo predikade aldrig i kyrkan, utan han samlade alltid människorna omkring sig vid torgbrunnen eller stadsporten.
Hela torget var vimlande fullt af människor, men Gaetano, som satt på räcket till rådhustrappan, såg tydligt pater Gondo, som stod uppe på brunnskaret.
Han tänkte mest på om det kunde vara sant, att munken bar tagelskjorta under kåpan och att repet, som han hade om lifvet, var fullt af knutar och järntaggar för att kunna tjäna honom som gissel.
Hvad pater Gondo talade, kunde ej Gaetano förstå, men det gick den ena rysningen efter den andra genom honom, vid tanken på att han nu såg ett helgon.
Då patern hade talat vid pass en timme, tecknade han med handen, att han ville hvila ett ögonblick.
Och han steg ned från brunnskaret, satte sig och stödde ansiktet mot händerna.
Medan munken satt så, hörde Gaetano ett doft brusande.
Han hade ej hört sådant förr.
Han såg sig omkring för att få veta hvad det var.
Och det var hela folket, som talade.
»Välsignad, välsignad, välsignad!» sade alla på en gång.
De flesta endast hviskade och mumlade, ingen ropade högt, därtill var andakten för stor.
Och alla hade på en gång funnit samma ord: »Välsignad, välsignad!» ljöd det öfver hela torget.
»Välsignelse öfver dina läppar, välsignelse öfver din tunga, välsignelse öfver ditt hjärta!»
Rösterna ljödo dofva, kväfda af gråt och rörelse, men det var ändock, som hade en hel storm farit fram genom luften.
Det var som suset i tusende hafssnäckor.
Detta grep Gaetano långt mer än munkens predikan.
Han visste ej hvad han ville göra, ty detta sakta sorlande fyllde honom med rörelse, det tycktes vilja kväfva honom.
Han klängde sig upp på järnräcket, höjde sig öfver alla andra och började ropa detsamma som de, men mycket högre, så att hans rop skar igenom alla andras.
Donna Elisa hörde detta och tycktes blifva missnöjd.
Hon drog ned Gaetano och ville ej stanna längre, utan gick hem med honom.
Men midt i natten for Gaetano upp ur sin säng.
Han satte på sig kläderna, band ihop hvad han ägde i ett knyte, tog hatten på hufvudet och skorna under armen.
Han skulle rymma.
Han kunde icke uthärda att lefva hos donna Elisa.
Sedan han hört pater Gondo, voro Diamante och Mongibello ingenting för honom.
Ingenting var något mot att vara som pater Gondo och blifva välsignad af människorna.
Gaetano skulle ej kunna lefva, om han ej fick sitta vid torgbrunen och berätta legender.
Men om Gaetano fortfor att gå i donna Elisas trädgård och äta persikor och mandariner, skulle han aldrig få höra det stora människohafvet brusa omkring sig.
Han måste gå ut och bli eremit på Etna, han måste bo i en af de stora grottorna och lefva af rötter och frukter.
Han skulle aldrig råka någon människa, han skulle aldrig klippa sitt hår, och han skulle ej hafva något annat på sig än några smutsiga trasor.
Men om en tio eller tjugu år skulle han komma tillbaka till världen.
Då skulle han se ut som ett djur och tala som en ängel.
Det skulle bli annat än att gå i sammetskläder och blankskinnshatt, som han nu gjorde.
Det skulle blifva annat än att sitta i boden hos donna Elisa och plocka ned helgon efter helgon från hyllan och höra henne berätta om hvad de gjort.
Flera gånger hade han tagit en knif och ett stycke trä och försökt snida helgonbilder.
Det var mycket svårt, men det skulle blifva värre att göra sig själf till ett helgon, mycket värre.
Men han var ej rädd för svårigheter eller försakelser.
Han smög sig ut ur sitt rum, fram öfver vinden och utför vindstrappan.
Det återstod blott att gå genom boden ut på gatan, men på sista trappsteget hejdade han sig.
Det kom ett svagt ljussken framsilande genom en dörrspringa till vänster om trappan.
Där var dörren till donna Elisas rum, och Gaetano vågade ej gå längre, eftersom hans fostermor hade ljus tändt.
Om hon ej sof, skulle hon höra honom, då han öppnade de tunga reglarna till boddörren.
Han satte sig sakta ned på ett trappsteg för att vänta.
Plötsligen kom han att tänka på att donna Elisa måste sitta uppe så länge om natten och arbeta för att skaffa honom mat och kläder.
Han blef mycket rörd öfver att hon älskade honom så mycket, att hon ville göra detta.
Och han förstod hvilken sorg det skulle bli henne, att han nu droge bort.
Då han tänkte så, började han gråta.
Men på samma gång började han i tankarna banna donna Elisa.
Hur kunde hon vara så dum och sörja öfver att han gick.
Det skulle blifva en sådan glädje för henne, då han blefve en helig man.
Det skulle blifva hennes lön, därför att hon farit till Palermo och hämtat honom.
Själf grät han allt häftigare, medan han på detta sätt höll på att trösta donna Elisa.
Det var så synd om henne, att hon ej förstod hvilken lön hon skulle få.
Hon behöfde ju alls icke vara ledsen.
Endast tio år skulle Gaetano lefva därborta på berget, och så skulle han komma tillbaka som den ryktbare eremiten Fra Gaetano.
Då skulle han komma gående framåt gatan i Diamante, följd af en stor hop människor såsom pater Gondo.
Och det skulle vara flaggor på gatan, och alla hus skulle vara klädda med dukar och täcken och kransar.
Så skulle han stanna utanför donna Elisas bod, och donna Elisa skulle ej känna igen honom, utan vara nära att falla på knä för honom.
Men så skulle det ej ske, utan han skulle falla på knä för donna Elisa och bedja henne förlåta, att han för tio år sedan rymde ifrån henne.
»Gaetano,» skulle då donna Elisa svara, »du ger mig ett haf af glädje mot en liten rännil af sorg.
Skulle jag icke förlåta dig?»
Gaetano såg allt detta för sig, och det var så vackert, att han började gråta allt häftigare.
Han var endast rädd, att donna Elisa skulle höra hur han snyftade och komma ut och finna honom.
Och då skulle hon ej låta honom gå.
Han måste tala förstånd med henne.
Skulle han någonsin blifva henne till större glädje, än om han nu ginge?
Där var ej nog med donna Elisa, det var också Luca och Pacifica, som skulle bli så glada, då han kom åter som en helig man.
De skulle alla följa honom upp till torget.
Där skulle det vara ännu mera flaggor än på gatan, och Gaetano skulle tala från rådhustrappan.
Men ur alla gator och gränder skulle folket komma uppströmmande.
Då skulle Gaetano tala så, att de alla störtade på knä och ropade: »Välsigna oss, fra Gaetano, välsigna oss!»
Sedan skulle han icke mer gå bort från Diamante.
Han skulle taga sin bostad under den stora trappan utanför donna Elisas bod.
Och de skulle komma till honom med de sjuka, och de bedröfvade skulle vallfärda till honom.
Då sindacon af Diamante gick förbi, skulle han kyssa Gaetanos hand.
Donna Elisa skulle sälja fra Gaetanos bild i sin bod.
Och donna Elisas guddotter, Giannita, skulle buga sig för fra Gaetano och aldrig mer kalla honom en dum munkpojke,
Och donna Elisa skulle vara så lycklig.
Ah . . .
Gaetano spratt upp och vaknade.
Det var ljus morgon, och donna Elisa och Pacifica stodo och betraktade honom.
Och Gaetano satt på trappsteget med skorna under armen, hatten på hufvudet och knytet vid fötterna.
Men donna Elisa och Pacifica gräto.
»Han har velat rymma bort ifrån oss,» sade de.
»Hvarför sitter du här, Gaetano?»
»Donna Elisa, jag ville rymma.»
Gaetano var vid godt mod och svarade så käckt, som om detta varit det naturligaste i världen.
»Ville du rymma?» upprepade donna Elisa.
»Jag ville gå bort på Etna och bli eremit.»
»Och hvarför sitter du nu här?»
»Jag vet ej, donna Elisa, jag måtte ha somnat.»
Donna Elisa visade nu hur bedröfvad hon var.
Hon tryckte händerna mot hjärtat, som om hon hade förfärliga smärtor, och hon grät våldsamt.
»Men nu skall jag stanna, donna Elisa,» sade Gaetano.
»Du, stanna!» utropade donna Elisa.
»Du kan gärna gå.
Se på honom, Pacifica, så ser en otacksam ut!
Han är ingen Alagona.
Han är en äfventyrare.»
Blodet steg Gaetano uppåt ansiktet, och han reste sig och slog ut med handen på ett sätt, som kom donna Elisa att häpna.
Så hade alla männen i hennes släkt burit sig åt.
Det var hennes far och hennes farfar, hon kände igen alla de myndiga herrarne af Alagonas stam.
»Ni talar så, därför att ni ingenting vet, donna Elisa,» sade gossen.
»Nej, nej, ni vet ingenting, ni vet ej hvarför jag måste tjäna Gud.
Men ni skall få veta det nu.
Ser ni, det var för länge sedan.
Far och mor voro så fattiga, och vi hade ingenting att äta, och så gick far bort för att söka arbete, och han kom aldrig igen, och mor och vi barn höllo på att svälta ihjäl.
Så sade mor:
’Vi ska gå och söka upp far!’
Och vi gingo.
Så blef det kväll och mycket regn, och på ett ställe gick en hel flod öfver vägen.
Mor frågade i ett hus, om vi fingo vara där natten öfver.
Nej, de visade ut oss.
Mor och vi barn stodo på vägen och gräto.
Så band mor upp kläderna och gick ned i strömmen, som brusade fram öfver vägen.
Hon hade lilla syster på armen och stora syster vid handen och ett stort bylte på hufvudet.
Jag gick efter, så nära jag kunde.
Jag såg mor stiga miste.
Det hon bar på hufvudet föll i strömmen, och mor grep efter det och tappade lilla syster.
Hon grep efter lilla syster, och stora syster rycktes bort.
Mor kastade sig efter dem, och floden tog äfven henne.
Jag blef rädd, och jag sprang i land.
Pater Josef har sagt mig, att jag kom undan, därför att jag skulle tjäna Gud för de döda och bedja för dem.
Och det var därför, som det först var bestämdt, att jag skulle bli munk och som jag nu ville gå bort på Etna och bli eremit.
Det duger ej annat, än att jag tjänar Gud, donna Elisa.»
Donna Elisa var alldeles kufvad.
»Ja, ja, Gaetano,» sade hon, »men det gör mig så ondt.
Jag vill icke, att du skall gå bort ifrån mig.»