Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bismarck har emellertid i god tid sett sig om eder medel att hålla Ryssland inom den marginal, som han för detsamma uppdragit.
Det 1879 upprättade separatförbundet med Österrike utvecklade sig 1883 genom Italiens upptagande till en trippelallians, » om under namnet » fredsliga » håller både Ryssland och Frankrike i schack, om de hafva lust att med förenade krafter rubba den maktposition, der » järnkansleren » står bredbent och tvärsäker i midten.
Enligt de (i febr.
) offentliggjorda fördrags-bestämmelserna skall Italien ställa 300,000 man vid iranska gränsen, i händelse Tyskland för krig med Frankrike, och Österrike en miost lika stor styrka vid den ryska i händelse af ett angrepp från Rysslands sida.
Derigenom ser sig tyska riket i stånd att med en million man göra front åt hvardera hållet och ändå hafva minst en half million man i reserv dessutom.
Det är en ställning, som man ej gerna vågar sig på att angripa.
Icke desto mindre söker rikskanslcren oaflåtligt förstärka sin fredsliga genomUpptagandet af makter af andra ordningen, hvilka, fbrut vana att behandlas med sträft förakt, numera röna eft kärvänlig courtoisie.
* S&amp;londa anslöt sig farst Rumänien, derefter Spanien, och må * hända har ordningen na kommit äfven till Sverige.
England har vi] hittills aktat sig för att inklämma sin öfver jorden famnande yerldspolitik inom de bismarckska rälinierna, men gentemot de ryska lystnaderna i Orienten har det med Österrike och freda-ligan gemensamma intressen.
Med ett sådant ryggstöd tycker sig Österrike ej behöfva falla nndan för sin pockande granne i öster, » önskar Ryssland », förklarade vid årets böljan tidningen Presse, » ett godt förhållande mellan de båda staterna, är basen icke Bosnien, utan Ber-lintraktaten ».
Men å andra sidan börjar det ockaå känna bero * endet af sitt ryggstöd och det förödmjukande i att ständigt börsamma lystringsorden från Berlin.
Vid flere tillfällen har Bis-marek tillrådt eftergifter, hvilka isynnerhet af det ryssfiendtliga partiet i Ungern med stor ovilja upptagits.
Medan rikskansleren Kalnoky nära ansluter sig till den tyska politiken, är hanB företrädare, ungraren Andrassy, numera icke längre Bismarcks vän och lär arbeta för att leda Österrikes statskonst in på helt andra banor.
Af honom ansägs inspirerad en i slutet af jan.
i den engeUka Times införd wienerkorrespondens i sådan anda.
» Man är », stod det här att läsa, » i Wien allmänt förvånad öfver, att furst Bismarcks organer, i trots af de pompösa försäk-ringarne om trippelalliansens fredliga välgerningar, föra ett språk, som om freden endast kunde skyddas, om Österrike gör Byss-land eftergifter på Balkanhalfön ».
Det insinuerades tillockmed, att » det tysk-österrikiska förbundet måhända vore mer en lifs-fråga för Tyskland än för Österrike », och det frågades rent ut: » Hvad skulle det blifva af Tyskland, om Frankrike och Österrike plötsligen blefve allierade? » Det låg liksom en betydelsefull vink i de tillagda orden: » Det habsburgska riket kan mycket väl ega bestånd utan Tyskland, måhända icke under grefve Kalnoky, men under någon annan minister, som litar mer på denna monarkis styrka ».
Som ett dundrande » gif akti » ljöd Bismarcks » stora tal » den 6 febr.
vid tyska riksdagen, der han uppträdde för de af regeringen begärda stora anslagen till landstormens förstärkning.
Redan vid föregående års riksdag hade han vidrört möjligheten deraf, att Preussen en gång i framtiden kunde finna mot sig samma koalition, mot hvilken de fordom förde det sjuåriga krigets blodiga kamp.
Nu mönstrade han dessa makter hvar försig.
Väl fann han ett godt förebud deri, att det franska presi-dentombytet skett, » utan att Frankrike gjort nägot grepp ned i Pandoras ask », men &amp; andra sidan hade Frankrike anslagit tre milliardar till förbättrandet af sin armé.
Hoppet om ett godt förstånd med Kyssland syntes han vilja bygga endast på dess suveräns löfte: ’ jag tillägger », yttrade han, » (den tyskfiendtliga) ryska pressen icke den minsta betydelse, men kejsar Alexanders ord den största ».
Han påpekade emellertid det » betänkliga » sammandragandet af ryska truppmassor vid den tyska gränsen.
» I den orientaliska frågan äro vi icke engagerade i första träffen », yttrade han som en liten erinringsvink åt Österrike, men på den hotande andrassyska korrespondensen gaf han svar riktigt med besked.
» Man inbillar sig i utlandet », sade han, » att man kan hota oss.
Det borde man helst låta bli, isynnerhet äro den utländska pressens hotelser utomordentligt löjliga.
Det är blott en maktlös trycksvärta, som vi icke äro rädda för.
Vi tyskar frukta Gud, men föröfrigt öfverhufvud ingenting i verlden ».
De med skallande bifallsord helsade stolta orden hade redan förut fått sin starka relief genom meddelandet att Tyskland kunde, i händelse af krigsfara, nppställa en million vid hvardera gränsen, och att tyskarne derför vore » starka nog gentemot hvaije koalition ».
Bismarcks tal fick i utlandet godt om gensvar och kommenterades på hvarjehanda sätt.
Lord Salisbury yttrade i engelska parlamentet: » Vi hafva också en forntid och en politik, som vi icke ämna kasta öfver bord.
Icke desto mindre delar jag fullkomligt furst Bismarcks åsigt om fredens bevarande.
Den enda faran för våra intressen i Orienten kan uppstå genom en äfventyrlig och illoyal hållning från Kysslands sida ».
Från rysk sida svarades deremot genom påminnelsen, att den reguliera arméen i llyssland och Kaukasus vore 2 millioner man stark och kunde med sina reserver uppbringas till 3 mill.
man med 13,000 kanooer.
» Vidare », tillädes det, » kan Frankrike, på hvars allians ingen längre tviflar, rycka i fält med 2 mill.
man ».
Men nu liksom vid fiere föregående tillfällen, föll den ålderdom sbräcklige kejsar Wilhelm hellre till föga, än han äfventy-rade en brytning med Kyssland.
I sitt tal hade Bismarck an-tydt, att Tyskland måhända skulle fil att » välja mellan Ryssland och Österrike », men tillika genom den uttalade likgiltigheten för Bulgarien gifvit tillkäuna, huru valet i närmast föreliggande casus skulle utfalla.
Det betydde här, att Tyskland var ense med Kyssland om att kasta prins Ferdinand öfver bord, troU Österrikes och Euglands motsatta önskningar.
Från engelsk sida blef manalltmer orolig öfver Tysklands likgiltighet för Bulgarien.
Times yttrade varnande: » En planka, som för öfver en afgrund, är i och för sig sv&amp;rligen värd besväret att kämpa för; men om den tillfälligtvis är den enda väg, som för öfver afgrunden, kan hen-nes betydelse vara lika stor som summan af de intressen, som finnas på ömse sidor om svalget ».
På Tysklands hållning gjorde emellertid denna tirad föga verkan.
I febr.
väcktes från rysk sida det förslag, att sultanen skulle uppfordras » göra slut på det laglö9a tillståndet i Bulgarien », och furst Bismarck sades ämna ligga sitt inflytande i vågskålen för att gifva större tyngd åt Rysslands anspråk.
Genom den ryske ambassadören Nelidov fick sultanen sig meddelad en uppfordran, att protestera mot prins Ferdinands qvarstannande i Bulgarien.
Men England förklarade sig icke kunna råda sultanen dertill, förrän man definitivt kommit öfveren8, huru landets styrelse skulle ordnas efter prinsens afresa.
Och detta råd gjorde sin verkan.
Berlinkabinettets försigtiga hållning gentemot både Ryssland och England hade sin tillräckliga förklaringsgrund i tillståndet inom den kejserliga familjen och de förändringar, som man med anledning deraf afvaktade.
Kronprinsens halssjukdom blef allt * mer oroande, helst som hans tyske läkare genast från början förklarat den härröra af kräfta och åt denna sin förmodan tidigt gifvit offentlighet Sir Morell Mackenzie, som i maj 1887 kallats till Berlin hade en annan mening, åt hvilken ban genom företagen undersökning skaffade bekräftelse.
De angrepp, för hvilka han nu utsattes från de tyska läkarnes sida, voro ej egnade att minska oron för patientens öde.
Vistelsen i England (14 aug. — 3 sept.
) syntes för kronprinsen välgörande, oaktad t dr Landgrafs operationer ej voro egnade att åstadkomma en förbättriog; men Mackenzie anmärkte, att sjukdomen vid denna tid verkligen började taga en vändning till kräfta.
I hopp att möjligen förbättras under inflytelsen af ett mildare klimat begaf kronprinsen sig till Italien, der han från 3 nov.
uppehöll sig i den lilla staden San Remo.
I början var en förbättring märkbar, men på nyåret inträffade en tydlig vändning till det sämre.
Deo 8 febr.
verkstäldes tracheotomien af dr Bramann, hvilken dervid råkade göra snittet ett litet stycke för långt åt höger i stället för i medellin ien.
Äfven var den af Bramann insatta kanylen olämplig och förorsakade ett sår på bakre väggen af trachea, i följd hvaraf den snart måste utbytas mot en annan, som af Mackenzie insattes.
I följd deraf försämrades kronpinsen betydligt, och prof. Bergmann uppskrämde honom ytterligare genom sitt antagandeatt patienten fått kräfta i längorna.
Oron för sonen inverkade förstörande på den ålderdomsbräcklige, genom följderna af en .förkylning lidande kejsaren, hvilken med knapp nöd kunde afhål-las från att sjelf resa öfver till San Remo.
Bådas lif hängde på skör tråd, ooh mau afvaktade med spänd väntan, hvilkendera först skulle gå hädan.
Politiken hvilade under tiden, medan man bidade nya uppslag.
Kronprinsen Fredrik Wilhelms eventuela tronbestigning hade länge i Tyskland motsetts af det ena partiet med bitter oro, af det andra med högtspända förhoppningar, ty man väntade å bida sidor, att den skulle medföra en omhvälfning i hela regeringssystemet.
Det var icgen hemlighet, att kronprinsen var de liberala idéerna tillgifven, att han satte civilisationen öfver utilitarismen ooh mer sympatiserade med det parlamentariska England än med det absolutistiska Ryssland.
Med dessa grundsatser kunde kejsar Wilhelms och furst Bismarcks regeringssystem svårligen förlika sig.
Då det stora » tyskfrisinnade » partiet kommit till stånd genom det gamla framstegspartiets förening med närsltfgtade meningsgrupper, hade kronprinsen i skrifvelse till ledarne uttalat sin varma lyckönskan.
Man väntade, att han skulle omgifva sig med liberala rådgifvare, bland hvilka särskildt framhölls hans mångårige vän, den forne badensiske ministern v. Roggenbach; Bismarck skulle inskränkas till utrikespolitiken, men ej längre nom en allsmäktig major domus (» Hausmeier ») leda äfven den inre styrelsen.
Lika högt som det liberala partiet jublade på förhand, lika starkt ängslades man i militarismens ooh byråkratiens regeringskretsar.
Nu verkade dock den betänkliga vändningen af kronprinsens halssjukdom nedstämmande på de liberale, men var naturligtvis snarare egnad att minska än att öka oron på motsatta sidan.
Ja, man sökte på denna sida göra sig förvissad derom, att kronprinsen under inga förhållanden skulle komma att tillträda regeringen.
Hade han kräfta, och derom var man angelägen att öfvertyga allmänheten, så kunde han uteslutas från tronföljden såsom behäftad med ea obotlig och smittosam sjukdom, och den gamle Wilhelm I skulle då omedelbart efterträdas af sin sonson, den unge prins Wilhelm, under hvilken det bismarck * ska regeringssystemet skulle ostördt fortlefva.
Rn sådan plan förehades verkligen; att den ej kom till utförande, derför torde man i främsta rummet hafva Mackensie att tacka.
Den läkarevård, som kronprinsen fick, var äfven egnad att gifva näring åt underliga misstankar.
Tyskland egde berömda laryngologer, men iogen af dem fick Mackenzie att konferera med; i stället anförtroddes kronprinsen mest &amp; t militärläkare, hvilka väl skulle visa sig skickligast som kirurger, men äfven som sädana synas hafva gjort betänkliga felgrepp.
Mackenzie anmärker, att de af prof. öerhardt vid sjukdomens böljan fbr estagn a täta brfinningarne med glödgad platinatr&amp;d iust voro egnade att framkalla den påföljande utvecklingen till kräfta.
Icke heller synes Bramanns tracheotomisnitt i San Remo hafva gått lyckligt, och hans kanyl, hvilken måtte hafva tillverkats enkom för kronprinsens räkning, var snarare egnad att försvåra än att underlätta andhemtningen.
Då det annars gäller som läkareregel, att patienten ej bör uppskrämmas, fick ändå kronprinsen knappt ögna i en enda tysk tidning, som ej spaltlångt ordade om hans elakartade kräftsjukdom.
Och meddelandena voro ej uppsnappade genom tidningsreferentens påpasslighet, utan hade nog på beqvämare sätt kommit direkte från vida förnämligare regioner.
Sålunda blef den för kejsaren enskildt ämnade bulletinen från San Remo genast offentliggjord i Reichsanzeiger, till stor häpnad för kronprinsens hof-personal.
Den gången var man ej så noga med förtigandet af statshemligheter.
&gt;öm denna händelse helt enkelt berodde p&amp; ett misstag, eller om något politiskt skäl förelåg för bulletinens offentliggörande, känner jag icke », anmärker dervid Mackenzie.
Den 9 mars afled kejsar Wilhelm, och redan födande dag afreste hans efterträdare, så sjuk han än var, till Berlin för att taga sin tron i besittning.
Att den nye kejsaren bortlade det milit&amp;rpreussiska namnet Fredrik Wilhelm och i stället lät kalla sig Fredrik III, hade både för Preussen och Tyskland sin betydelse.
Det betecknade honom som efterföljare både af den preussiske Fredrik II, upplysningsliteraturens vän, och af den ädle, i ordets bästa mening » tyskfrisinnade » hohenstaufen Fredrik II.
I Leipzig sammanträffade han med Bismarck, hvilken redan der lär känt sitt » hausmeierthum » vackla.
Under resan hem-stälde Bismarck om uppsättandet af proklamationen, men då hade kejsaren redan sjelf uppsatt den; den var stäld till hela tyska folket, ej till hären, och var genomandad af den renaste humanitet.
Men det var med 4jupt vemod som folket såg den stumme, lidande kejsaren, som ohielpligt aftynade på Charlottenburgs slott och ej fick deltaga i sin faders likbegängelse.
Med outtröttlig, sjelfuppoffrande ömhet vårdades han af sin gemål, hvilken äfven utgjorde mellanhand för hans meddelanden, och Mackenzie vek nu icke heller från hans sida, ehuru den berömde engelske läkaren erhöll ett par förskräckliga hotelsebref derför, att han fallit sioa tyska yrkesbröder i ämbetet.
Den 15 mars sönderföll en stordel af den sjukes luftstrupe, » utan tvifvel », skrifver Mackenzie, » en följd af den stora, olämpliga kanyl (Bramanns), som varit anledning till så mycket lidande för den höge patienten i San Remo ».
Icke desto mindre tycktes han under sin engelske läkares vård något hemta sig från » verkningarne af den råa behandling », som han undergått.
I samråd med Bismarck, som fortfarande måste bibehållas, lade kejsaren hand vid regeringsärendena verksammare och sjelf-ständigare, än man skulle kunnat tro honom om.
Ett omslag i den yttre politiken förmärktes genom det allt l \ jertligare närmandet till England, i ej ringa mon en följd af blodsbandet mellao Englands drottning och Tysklands nya kejsarinna.
Ett förslag var å bane att förmäla prinsen af Battenberg, den för Ryssland så förhatlige f. d. furst Alexander af Bulgarien, med tyske kejsarens dotter prinsessan Viktoria.
Både kejsarinnan och den gamla drottning Viktoria intresserade sig varmt för denna plan, och den sistnämnda gjorde sig beredd att resa till Berlin i sådant syfte.
Till Bismarck, hvilken ej ville veta af detta förslag, kom man nu i spändt förhållande, och han hotade att taga afsked.
Hvad denna brytning innebar, fick man snart erfara i de giftiga angrepp, som nu den bismarckska reptilpressen, liksom på gifven signal, riktade mot kejsaren, kejsarinnan och Maokeuzie.
Kejsar Fredrik framstäldes nära nog som den der i engelskt intresse förrådde Tysklands nationela sak, liksom om denna med nödvändighet vore fastklibbad vid det ryska intresset.
Kejsarinnan för-hatliggjordes med benämningen » die Engländerin », liksom fordom Marie Antoinette med öknamnet » 1 * autrichien ne ».
I stället för » Friedrich der Dritte » hade dessa tidningar tidt och ofta det elaka tryckfelet » Friedrich der Britte ».
Mot Mackenzie gjordes de ursinnigaste beskyllningar, och han betecknades mer som politisk äfventyraragent än som läkare.
Samtidigt påskyndades kejsarens slut i följd af den lika brutala som olyckliga kanylinsättning, hvilken Bergmann fick företaga den 12 april.
Man kan ej utan fasa läsa Mackenzies skildring af denna » brutala » operation, under hvilken en opassande kanyl upprepade gånger våldsamt inträngdes på orätt väg och Bergmann slutligen utan begripligt skäl stack ett finger ctfupt in i det öppna såret.
Snart inträffade, hvad Mackenzie genast fruktade, att en dödsbringande fistel skulle bilda sig på den falska kanylvägen.
Just i de dagarne hade Bismarck upprepade gånger haft skarp ordvexling med kejsarinnan Viktoria, hvilken han för-gäfves sökt förmå att afatå från den battenbergska förmålnings-planen.
Den 24 april anlände drottning Viktoria till Berlin och bade följande dagen med Bismarek ett samtal, hvilket tvifvels-utan ej saknade sin vigtiga politiska innebörd.
Vid årets böijan hade irågan om den våldsamma socialistlagens förlängning förevarit i den tyska riksdagen.
Bebel hade då talat i tre hela timmar och skarpt framhållit polisagenternas i vissa fall förkastliga handlingssätt.
Inrikesministern Puttkamer medgaf, att dessa agenter » icke vore just några gentlemen ».
— » Då borde man », genmälte Windthorst, » icke hafva begagnat dem, ty ändam&amp;let helgar icke medlen ».
Förlängningen beslöts dock (12 febr.
), men blott för 2 år, i stället för 5, som regeringen begärt.
Det visade sig dock, att kejsar Fredrik till alla delar biföll, hvad Windthorst under denna debatt yttrat: » Med våld kunna vi intet uträtta mot socialdemokratien, endast med etiska medel ».
Måhända skulle han, om han fött behålla lif och helsa, kunnat göra försonlighetens ande gällande äfven på detta af ha * tets lidelser upprörda område.
Medan Tyskland fick en fredskejsare, syntes Frankrike på vig att skaffa sig en sabelregering med general Boulanger i spetsen.
Sinnena voro redan vid årets början upprörda både af inre partiupphetsning och af förnärmelser från utlandets sida.
Symp-tomer af den förra röjde sig i interpellationen (16 jan.
) angående det parisiska municipalgardets revolutionära uppträdande under presidentkrisen och det vid ett anarkistmöte (23 jan.
) gjorda mordförsöket mot Louise Michel.
Vid tyska gränsen föreföllo retsamma uppträden, såsom då den 71-årige jägaren Barberst angreps och aiväpnades af en tysk gränsvaktare, och sedermera hafva obehagen ökats i följd af strängare gränsspärrning från tyska sidan.
Redan vid årets böijan berördes man retsamt mot Italien genom konflikten mellan franske konsuler och en italiensk domstol i Firenze angående arfvet eiler den tunesiske generalen Hussein.
Italiens anslutning till trippelalliansen var emellertid det innerst ooh djupast liggande motivet till osämjan, hvilken tUrkt framträdde undtr de länge resultatlösa förhandlingarne om en förnyad handelstraktat mellan de båda länderna.
Regerings-kretsarnes moraliska frätsår blottades under den pågående rätte-Sangen mot Wilson.
Till grämelsen öfver Frankrikes politiska isolering kom det af Dompierre giorda afslöjandet af franska ör-togsmaaneos föriall, i följd hvaraf Italien och Ryssland öfverflyg-Ut Frankrike på hafvet och Tyskland ej stod långt efter.
Korruption och misshushållning frodades i följd af de täta regerings-ve&amp;lingarne; ministären Tirard, som satt vid styret under åretsförsta månader, var den 23: dje i ordningen af ministèrerna sedan &amp; r 1871.
Dessa missförh&amp;llanden skalle general Boulanger af-hjelpa, väntades det, ty han hade nu en gäng blifvit populär i vida kretsar.
Generalen ville ocks&amp; » smida medan jernet var varmt », han begaf sig hemligen från Clermont, der han var stationerad, och ftmög sig tre g&amp;nger förklädd in i Paris för att der agitera.
I följd deraf blef han afsatt från sitt milittrkommando, men hans agitation giek nu mer obehindradt och med penningar var han rikligen försedd — hvarifrån, det är ännu outredt.
Den 30 mars afgick Tirard efter ett i deputerade kammaren lidet nederlag och efterträddes af den radikalt sinnade Floquet.
Den 15 apr.
bief Boulanger med stor majoritet vald till deputerad; af hans temligen dimmiga program till författningsrevision syntes framgå, att han ville upprätta ett slags demokratisk militärdiktatur på ruinerna af den kullkastade parlamentarismen.
Detta program var ej särdeles egnadt att tillfredsställa de ärliga republikanerna, såsom han fick erfara bland annat vid den tumultua-riska studentdemonstrationen den 20 april.
Det visade sig ock, att Carnot med sin vädjan till republikanernas lojalitet vann större anklang, än generalen förmodat.
Under de senaste åren har Frankrike alltjämt bemödat sig att stå väl med Ryssland, tydligen i hopp att vid en kommande brytning mellan tsardömet och Tyskland komma ur sin politiska isolering.
Med qvarlefvan af sitt inflytande i Orienten har Frankrike derför efter bästa förmåga sökt tjena de ryska intressena och dervid ofta räckt handen åt Bismarck, ehuru ingalunda af några vänskapliga känslor mot denne.
Från Rysslands sida har man dock mottagit vänskapsbetygelserna temligen kalllt, om man än tidtah uppmuntrat Frankrike och manat det att » vara starkt », naturligtvis för möjligen kommande behof.
Floquets ministère blef emellertid långt ifrån välkomnad från ryska sidan; att han en gång under parisexpositionen 1867 förolämpat Alexander II genom tillropet » vive la Pologne! » det har ej Alexander III förgätit, och hans demokratiska radikalism står väl icke heller högt i rysk kurs.
Då skulle Boulanger med sin förstummade repre-sentantkammare och sitt militärdiktatoriska program snarare vara en man efter tsarens sinne.
Man har undrat, hvarifrån Boulanger f&amp;tt de stora penningesummor, som hans agitation kräft; sjelf har han talat om sändningar från Amerika, man har insinuerat något om Bismarcks reptilfond, men tillvaron af någon boulan-gistisk rubelfond har ingen misstänkt.
Under regeringsombytena i Tyskland ooh Frankrike lyckadesemellertid Ryssland på egen band att betydligt öka sitt inflytande på Balkanhalfön.
I böijan af mars blef Ignatiev president för den mäktiga förening, som under namnet » slaviska välgörenhets-sällskapet » är den egentliga drif kraften för den pan slavis tiska agitationen; det var detta sällskap, som satte i gång det serbiska kriget, organiserade uppresningen i Bulgarien, förberedde turkiska kriget ocb störtade Alexanders furstetron i Bulgarien.
Äf-ven nu visade sig företeelser, som läto ana dess underminerande verksamhet I Rumänien, der Bratianos ministère arbetat för anslutning till Österrike ocb Tyskland, fick den ryssvänliga oppositionen alltmer öfverhand och segrade vid valen i mars, i följd hvaraf Bratiano måste afskedas, och en ny ministère bildades under ledning af Rosette.
Vid de påföljande bondeoroligheterna derstädes har man velat se Rysslands finger med i spelet.
I Serbien der konung Milan anslöt sig till Österrike, sökte deremot det ryska partiet stöd bos den ryskfödda drottning Natalia, och ärkebiskop Mikaël höll den ryska fanan högt, enär Rysslands ortodoxa kyrka äfven är Serbiens, och i följd deraf är det serbiska presterskapet för Ryssland en värdefull bundsförvandt.
Kejsar Fredrik aftynade alltmera, medan den frätande var-fisteln utvecklade sig från Bergmanns falska kanylgång.
» Lerne leideu ohne zu klagen » skref han den 20 apr.
vemodigt till sin äldste sou, som redan väntade att snart fä tillträda arfvet.
Under maj månad syntes väl någon förbättring inträda, men den var som ljusets sista uppfiämtande, innan det slocknar.
Genom den hatade inrikesministern Puttkamers afskedande fick han dock, medan han ännu hade en liten återstod af lifskraft i behåll, gifva ett eklatant uttryck åt sina liberala tänkesätt och syften; dermed ville han först och främst häfda representantvalens frihet, för hvars kringskärande Puttkamer brukat mindre värdiga medel.
Genom den fest, som Bismarck höll för sin afskedade frände, erkände han på demonstrativt sätt, att han kände sig solidarisk med denne och giorde hans sak till sin.
Af Kejsar Fredrik, hvil-ken nu flyttats till det nybygda slottet Fi iedrichskron vid Pots-dam, hade emellertid det bismarckska » hausmeierthum » intet vidare att befara.
Redan i böijan af juni kunde man tydligt förstå, att han ej hade många dagar qvar.
På hemvägen från sin rekreationsresa till Spanien, Algier och Italien, besökte konung Oskar II honom och hade med honom ett kort samtal.