Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den här gången var det likväl mer än godt humör: hon visade sig så glad, att jag aldrig, se’n jag kom hit, sett henne sådan.”
”Ack, man skall få se”, utbrast Blenda, ”att kusin Johan råkat ut för någon stor lycka utrikes – kanske han för hem en rik hamburgerflicka till sonhustru åt tant?”
”Jaja, icke vore det omöjligt – han är en riktigt vacker herre, mycket annorlunda än herr Patrik: han spelar också fortepiano som en engel och är med i harmoniska sällskapet . . .
Men, fröken lilla, hvad jag nu skulle säga var att fröken måtte komma ned tidigt i dag, ty frun sa’ visst tre eller fyra gånger i går afse att hon var nyfiken att höra om fröken haft roligt.”
”Hvad det gläder mig att min goda tant så håller af mig!
Och se’n är jag likså angelägen om att berätta, som hon att höra.” . . . . . . . . . . . . .
En knapp timma efter mamsell
Deboras morgonbesök satt Blenda hos sin tant, som leende följde henne i beskrifningen på alla hennes intryck.
”Ack, tant lilla, jag vet ej hvad jag ville göra – gerna arbeta fjorton timmar om dagen – för att än en gång få se den stora stormningen vid Missolunghi! O, min gud, om tant bara sett hur de redo, hur de flögo, hur de fäktade, så att gnistorna dansade kring svärden, huru slagna och sårade lågo hoptals om hvarandra, hur kanonerna dånade och gevären smattrade – jag gret och skrattade på en gång, jag tyckte att jag icke alls var på ett spektakel . . . ack ack ack, så gudomliga hästar, så gudomliga karlar!”
”Bevars, barn, hvad du har för en hetsig fantasi – jag fruktar att jag måste ge dig någon förståndig ledare, du lilla slinka, ty kammarjunkaren, som ni hade med er, är visst icke mycket att lita på.”
”Vet tant” – Blendas ansigte, som nyss återgifvit det mest omvexlande och lifliga spel, blef på en gång helt betänksamt – ”vet tant, jag har en riktigt besynnerlig känsla mot den herrn!”
”Huru nu – du tycker väl icke för mycket om honom heller?”
”Åh nej, tant lilla, jag är visst tvertom ganska otacksam emot honom.”
”Hvarför det då?”
”Det var ju ändå honom jag hade att tacka för det jag fick se riddarslaget . . . men jag tycker precist att det är som om något ondt nalkas mig, då han småler och ser på mig.”
”Han har väl icke förolämpat dig på ett eller annat sätt?”
”Nej, bevars, han har visst aldrig sagt mig ett ord som icke varit artigt!”
”Nå, hvad det beträffar . . så behöfver en förolämpning just icke bestå i ord – han kunde t. ex. . .
”Hvad, tant?”
”Kors, icke vet jag så precist . . . han kunde ha velat ta dig i handen, kanske till och med vågat trycka den, eller . . . ”
”Ja, just det – om det är en riktig förolämpning, så har han vågat den, ty i går afse, då vi voro i värsta trängseln vid utgången, tog han min hand för att hjelpa mig ut, såsom han förebar, och minsann tryckte han ej då både den och armen – som han ville lägga i sin – så hårdt att jag bestämdt skulle ha skrikit till, om jag icke varit rädd för bannor af Henriette.”
”Bannor af Henriette?”
”Ja, hon hade blifvit ond en gång förut för det jag icke kunde återhålla ett utrop, men det var för de slagna det.”
”Hör på, mitt hjerta, om du hädanefter träffar den der mannen – emellertid vill jag göra Patrik uppmärksam på att han icke vidare bör taga emot honom – så visa dig mycket kall!”
”Ja, tant lilla, det skall jag visst!
Han har dessutom aldrig något trefligt att säga: han talar beständigt om ett och detsamma.”
”Och det är?”
”. . om mig sjelf – och jag tänker så mycket på mitt eget lilla jag, då jag är ensam, att jag vill tänka på något annat, då jag är med andra.”
”Stackars barn, du har redan varit blottställd för mycken förförelse!
Alla de der ångbåtsherrarna skulle mig förutan ha slagit ner som hökar öfver min lilla dufva.”
”Tror tant det?”
”Ja, de unga, fagra, men värnlösa flickorna beluras alltid som ett lätt rof – det är derför den högsta lycka som kan hända dem, om de bli väl försörjda genom ett hederligt giftermål.”
”Jaså, du tror det – du har då kanske ingenting mot den saken?”
”Nej, jag skulle gerna gifta mig, om det komme någon hygglig karl, som jag tyckte om.”
”. . och som du icke, liksom på handelsexpediten, behöfde vänta på under ett par år!
Långa förlofningar äro ibland sämre än friheten.”
”Jag vet icke det, tant, eftersom jag icke varit förlofvad . . . men hvad det måtte kännas roligt att vara en ung fru, att få nyttja negligé och ha ett vackert hem med granna möbler, taflor och mycket, mycket blommor och en man se’n, som fjäsar för mig – ja, han får lof att fjäsa för mig alldeles ofantligt: han skall bära mig på händerna.”
”Jaja, om du förtjenar det, barn, men du må icke bygga romanslott, utan tänka dig ett tarfligt, men godt lif vid en hederlig mans sida; och när du vunnit den lyckan, bör hela din diktan och traktan gå ut på att bereda hans trefnad och sällhet.”
”Nå ja, det förstås, vi skola väl hjelpas åt att bereda hvarandras.”
”Och se’n bör du bli särdeles arbetsam och huslig och framför allt tacksam, ty du bör betänka att få bergade män ta en fattig flicka.”
”Var icke rädd, tant, jag glömmer visst icke det – men tror tant verkligen att . . . att det kommer en sådan man?”
”Barn,” svarade fru Regine Sofie med högtidligt profetisk röst, ”han kommer!”
”Ah!”’
”Jag kan nästan säga att han är kommen, ehuru du ännu icke personligen får se honom.”
Vid dessa ord färgades Blendas kinder af höga rubinröda lågor.
O, himmel, vore det möjligt att hennes riddare skriftligen vändt sig till hennes tant?
”Anar du någon, min lilla Blenda, efter du blir så förvirrad?”
”Ja . . nej . . jag vet icke!”
”Nå, vill du veta då?”
Blenda mindes mycket väl att hon hundra gånger läst, det en blygsam flicka hvarken låtsade förstå en så benig fråga, eller sade ja i första vändningen; men Blenda var alltför naturlig att göra sig dessa lärdomar till nytta.
Hon svarade helt uppriktigt:
”Goda tant, det vill jag visst!”
”Nåväl – den jag ärnar till din make . . .
”Den tant ärnar till min make?”
” . . och som är dig värdig mer än någon . . . .
Den stolta modern gjorde här åter ett litet uppehåll, för att gifva så mycket mer vigt åt slutorden.
. . ”är?” stammade Blenda.
. . ”min son Johan!”
”Ku . . ku . . kusin Johan?” upprepade den unga flickan med en så släpande och häpen ton, att tant Regine Sofie med en uppmuntrande blick ansåg sig böra tillägga:
”Sansa dig, mitt gryn!
Jag inser ganska väl att du ej kan vara annat än oberedd på en så oväntad lycka; men, ser du, du har vunnit mitt hjerta, och derföre har jag rekommenderat dig till hustru åt min mest älskade son, en man, kära du, som kunde få tre flickor för hvart finger, arftagerskor, så många han ville, ty du må tro att det är karl hela dagen – oss emellan sagdt höll Henriette på att mista förståndet för det hon icke fick honom i stället för Patrik . . .
Men så kom då till dig en gång, barn . . du kan tro att det är rena sanningen!”
”Men . . men . . herre gud, han har ju icke sett mig . . och . . . ”
”Kors, du har ett besynnerligt sätt att uttrycka din tacksamhet, och icke heller ser du ut så som jag hade hoppats att du skulle göra, när jag lät dig förstå att jag kanske kunde blifva en verklig mor för dig.
Men jag vill tro att det är blygsamhet och kanske litet misstro till hela saken som förvirrar dig?”
Blenda ville försöka att svara, att bestrida denna villfarelse, men fåfängt!
”Vet, att jag skrifvit till Johan och ömt lagt dig på hans hjerta.
Jag har sagt honom – ja, barn, det har jag verkigen gjort – att jag skulle känna mig mycket lycklig, om jag innan min död finge se dig gift med honom . . . och se här hvad han svarar.”
Tant uppvecklade sin sons bref och läste derur följande stycke:
”Beträffande min goda mammas omsorg för en följeslagerska åt mig, säger jag denna gång kanske icke nej; ty den beskrifning, som mamma gjort öfver min unga kusin, är nog förledande att göra mig benägen för saken.
Hvad som mest slår an på mig, är att hon är utan förmögenhet och utan pretensioner, god och okonstlad – det har alltid varit min afsigt att ej gifta mig till annan rikedom än den jag skulle få i min hustrus hjerta.
Men för all del” . . . .
Här afbröt fru Regine Sofie – det var onödigt att läsa de efterföljande raderna (. . ”Men för all del säg ingenting, innan jag kommer hem; och skall mamma nödvändigt ge någon vink, så låt det åtminstone endast ske under form af mammas enskilta önskan, ty hvem kan veta huru det framdeles artar sig”.)
Men genom fruktan att den lilla efterlängtade sonhustrun skulle gå henne och hennes Johan ur händerna, hade vår fru fått en sådan feber att tillställa detta giftermål, att hon omöjligen kunde efterkomma sonens önskan angående uppskofvet, en försummelse, mot hvilken också denna hennes favoritplan strandade; ty hur egenkär hon än i detta hänseende var, hur öfvertygad hon än ville vara om Blendas tacksamma glädje, måste dock dennas nedslagna min och sänkta ögonlock taga henne ur den angenäma villan.
”Hvarför svarar du ingenting, min flicka?
Fatta mod och var uppriktig!”
”Törs jag det?”
”Naturligtvis!”
”Är det säkert att tant . . . ”
Hon tystnade ånyo.
”Din toka!
Du förstår ju att hvad jag sagt dig, endast är ett ord i förhand . . . icke har Johan bedt mig fria för sig – det åtager han sig väl sjelf, om han gillar dig, och se’n kommer det att bero på hvad intryck han gör på dig, när du får se honom.”
”Åh, det vet jag förut!”
”Vet du det?” svarade tant starkt rodnande.
”Men jag tror tvertom, att du icke vet det och att du blir så kär i honom, att du vill ge bort ditt ena lillfinger för att få honom.”
”Nej nej, tant, det är säkert att jag icke blir!” vågade Blenda svara, och äfven på hennes kind upprann nu en liten förtrytelsens blomma.
”Akta dig för dig sjelf, barn!
Det är svårt att begripa hvad slags känslor som rör sig inom dig, då du, oaktadt den håg du nyss hade att gifta dig, nu kan visa dig motig i en sak, som är till så oberäknelig fördel för dig, ty Johan är – om icke precist rik – åtminstone mycket välbehållen, och mer får han, när jag går bort.
Och jag var sjelf så vänligt sinnad mot dig, att jag ville meddela dig hela denna plan, på det du skulle ega liksom ett skyddsmedel mot all lockelse och flärd.”
”Jag är så tacksam, älskade tant . . så . . så tacksam!” snyftade Blenda, vid dessa sista ömma ord djupt bedröfvad öfver att nödgas bedröfva tant.
”Men . . . ”
”Men hvad?”
”Är det något som lägger sig emot mitt förslag?”
”Jag vet icke . . ”
”Hm hm!”
”Jag är åtminstone icke riktigt säker på mer än ett . . ”
”Att . . . jag icke vill ha kusin Johan.”
”Gå då, vettlösa – du skall nog slippa honom!
Men från denna stund har du dig sjelf att tacka, om det lägger sig liksom en kall hand mellan mitt och ditt hjerta . . .
Farväl med dig!”
”Icke så, älskade tant – för guds skull var icke ond på mig!
Jag blir rädd . . . ack, ack, hvad skall jag göra?”
”Gå . . lemna mig!
Jag vill ej höra några smek-toner, sedan du visat dig sådan som du nu gjort . . .
Skicka in Debora!”
Blenda tordes ej envisas.
Men när hon gick ut, erfor hon en känsla liksom om den kalla handen redan gripit hennes hjerta.
Flera timmar hade förflutit.
Likt ett par uppskrämda fåglar, hvilka hvart ögonblick frukta att träffas af skyttens skott, sutto fru Emerentia och hennes dotter darrande tillsammans.
Deras stumma förtviflan ökade sig för hvarje minut, som närmade dem till middagstimman, tiden för sammanträffandet med deras förolämpade värdinna.
”Jag försäkrar, barn”, sade modern helt sakta, ”att jag för gud icke begriper hur du kunde våga att säga nej – nej till syster min!
Men himlen vare pris att du egde det modet, ty det måtte jag säga hade varit ett snöpligt slut på vår flyttning och våra förhoppningar, om du skulle ha trädt i brudstol med en hattstofferare!”
”Hvad än kusin Johan varit, hade jag ändå sagt nej, ty . . .
”Alldeles det, du lilla, ty han hade ändå varit kusin Johan!”
Blenda endast suckade.
”Nej, mindre än en grefve, aldrasist en baron, tar jag icke till måg . . .
Annars är kammarjunkaren en hygglig man.”
”Tala icke om honom, mamma!
Han – åh, det är rätt skamligt – han har icke mycken aktning för mig.”
”Icke mycken aktning – du misstar dig säkert, du lilla!”
”Men han kan försöka en gång till att ta min hand!
Tant Regine Sofie har upplyst mig om mycket, och gud nåde mig som med så stor otack lönat hennes godhet . . .
Men hvad är klockan nu?”
”Rätt straxt half 1 – om en timma gäller det!
Jag tror dock aldrig att jag vågar mig ned . . . om hon skulle sätta åt mig . . .
”Det gör hon icke: tant är för stolt att skaffa sig sonhustru genom öfvertalande.”
”Om det vore så väl!”
”Hon hoppades ju – och det kan ingen undra på – att tvertom vinna vår djupa tacksamhet . . .
Men kors, sådant spring i trapporna . . hvem kommer så häftig?
Ack, min gud, kan någonting ha händt!”
Något hade verkligen händt, och det ganska olyckligt ändå.
Fru Regine Sofie hade fått ett nytt, våldsamt och denna gång ohjelpligt sjukdomsanfall . . . . . . . .
Aftonen af samma dag, på hvars morgon Blenda haft det afgörande samtalet med sin tant, var denna stränga, men rättsinniga och hederliga qvinna – icke mera till.
Hon hade ej fått tid till några verldsliga anordningar: döden hade, så att säga, öfverrumplat henne; men det syntes klart att, från det ögonblick då hon insåg detta, hon upphörde att spjerna emot, utan visade det lugn och den fasthet, som man kunde tilltro hennes fasta och i grunden gudfruktiga sinne.
Hennes sista ord innehöllo en öm och varm helsning till hennes Johan.
Kort förut hade hon i mild ton hviskat till Blenda, som snyftande låg på knä vid sängen: ”Gud hjelpe dig, din stackare – jag kan det icke mer!”
Och ganska snart fingo de öfvergifna fruntimren lära begripa att deras förträffliga beskyddarinna för alltid var borta.
Några dagar efter begrafningen – fru Emerentia och Blenda voro ännu halfs sanslösa af det plötsliga slaget – erhöllo de ett besök af Henriette, hvilken ända från dödsdagen regerat efter sitt behag i sin aflidna svärmoders hus.
Hon kom för att, såsom hon ganska deltagande yttrade, efterhöra huru herrskapet nu ärnade ställa sig.
”Ställa oss – min gud, min gud, vi ha icke tänkt på att ställa någonting!” utbrast fru Emerentia med illa återhållen förskräckelse. ”Det var på Regine Sofie – gud välsigne och löne henne för all hennes godhet – som vi stackare leto.”
”Ja, men då hon nu är borta, får väl herrskapet ändå ta något beslut!”
”Kanske”, stammade Blenda, ”är meningen att vi skola flytta med detsamma?”
”Åh nej, bevars – vi ha ju ännu en månad till flyttningstiden, och till dess må herrskapet gerna behålla rummet.
Men vid den tiden blir hela huset uthyrdt och kanske äfven snart såldt – det kommer dock an på hvad öfverenskommelse bröderna göra, när Johan hinner hem.”
”En månad” – återtog fru Emerentia med nyvaknadt hopp – ”ha vi så lång tid på oss, så blir nog råd, fastän jag just icke för ögonblicket ser något.”
”Om herrskapet blott icke toge det illa, så skulle jag gerna, och efter bästa samvete ge ett råd – och det rådet är äfven Patriks.”
”Kära hjertandes nämn det – jag följer det genast, om det är godt.”
”Åtminstone”, svarade Henriette, icke utan ett visst eftertryck på tonen, ”är det lätt att inse att det är det klokaste, ja till och med kanske det enda verkställbara.
Med undrande och forskande blickar betraktade våra stackars fruntimmer den, som så bestämdt och med så mycken tillförsigt åtog sig att leda deras öde.
”Jag anser att herrskapet bör . . . ”
”Hvad böra vi?”
”Återflytta till er egen ort!”
Helt bestörta, voro våra damer för ett ögonblick ur stånd till något svar.
”Der man är känd”, fortfor Henriette, uppmuntrad af denna tystnad, ”der man har lefvat i många år, är det naturligtvis vida lättare att ta sig fram än i en stor främmande stad.
Och jag får tillägga att resan kommer att ske på vår bekostnad, och att vi nog skola plocka ihop något smått efter salig svärmor.”
”Nej se, om det är rådet”, utbrast fru Emerentia nu med fullt återvunnen fattning, ”så tackar jag för både det och anbudet om respengar, men tar ändå icke emot någondera delen.”
”Himlen bevare mig från att så der snöpligt och skamligt återkomma till ett ställe, der vi nu icke ega det minsta att luta hufvudet intill!”
”Nå, om herrskapet har bättre utsigter här, mig obekanta, så gör ni bäst i att begagna dem!”
”Vår herre visar oss nog någon.”
”Det är möjligt, men jag säger uppriktigt, att herrskapet icke bör vänta att vi, som äro öfverhopade af såväl behöfvande slägtingar som de fattige i församlingen, kunna göra några uppoffringar.
Det är visst icke behagligt för mig att nämna detta, men det är min pligt att icke lemna er i en villfarelse, som skulle vara otjenlig.”
”Vi hade i alla fall aldrig kommit att hysa någon sådan”, svarade Blenda med kufvad förtrytelse och en blossande rodnad på sin kind, ”ty vi förstå ganska väl att, sedan vår älskade beskyddarinna är borta, vi endast ha Gud att lita oss till.”
”Och den trösten är så mycket värderikare som det icke torde bära sig så lyckligt att det blir flera anbud att förkasta!” yttrade Henriette spetsigt.
Blendas öga blixtrade, men hon försmådde att yttra sig – hvad ville hon ock hafva sagt?
”Handelsexpediten, hvars förhållanden svärmor lät efterhöra, är en ganska hederlig och aktningsvärd man, men han har nu rest – således intet hopp från det hållet, ifall någon ånger skulle komma i fråga.
Och ännu mindre, fruktar jag, är det värdt att fästa sig vid den tron att en sådan person som Johan skulle förnya det frieri, som hans mor framställde honom ovetande och på hvilket han fått afslag . . . ja ja, sen ut så förvånade och förnärmade som helst: här i huset har ingenting passerat som ej jag vet!”
”Jag lemnar derhän”, utlät sig fru Emerentia med all den högtidliga värdighet, som hon förmodade att hennes salig farmor, ”hon som sett verlden”, skulle hafva antagit vid ett dylikt tillfälle, ”jag lemnar derhän om det är grannlaga, än mindre beskedligt, att tala med oss stackars värnlösa fruntimmer i denna ton, men det kan jag försäkra att vi hvarken ångra hvad som skett eller eftersträfva att omändra det – enkornas och de faderlösas beskyddare har väl utsett något åt oss!”
”Jaså”, inföll Henriette, ”det är på det sättet herrskapet upptar min välmening!
Jag skall då visst icke besvära hädanefter med hvarken besök eller råd – jag vill blott ge det sista, ehuru jag knappt borde det, och det är att fröken bör akta sig att alltför mycket uppmuntra kammarjunkaren!
Med någon erfarenhet kan man väl förstå hvad mening en sådan herre har med sina små artigheter . . . jag bedyrar att han ibland varit nära att skratta sig förderfvad åt vår lilla oskuld!”
”Tyst, barn”, sade fru Emerentia, då hon såg Blenda, hvars beherrskning nu led till slut, vara färdig att svara, ”tyst, barn – det tillkommer ej en ärbar flicka att ens låtsa förstå dylika vinkar!
Men jag som mor kan säga att, hur fattiga vi än äro, vi dock ha vår heder och att jag icke kan gå in på att höra den så oförsynt angripas.”
Nu uppreste sig Henriette under ett iskallt och förnämt småleende.
”Det syns”, sade hon vårdslöst, ”att svärmor är borta: jag tror verkligen icke det skulle gått an i hennes tid att taga en sådan ton!”
”Jag säger detsamma!” inföll vår fru, ännu under inflytelsen af sin starka rörelse.
Men då Henriette hunnit till dörren, föll hastigt den stackars qvinnans mod.
Med Henriette försvann hennes sista förhoppning om biträde i bekymren – det var Henriette som verkade allt på Patrik, och Patrik var nu den ende, till hvilken man kunde vända sig.
”Kära hjertandes, gå icke med bittert hjerta ifrån oss!”
Och fru Emerentia fattade ångestfullt i fliken af den unga fruns spetsgarnerade mantilj.
”Jag kom – det må jag sjelf bäst veta – med de bästa afsigter”, svarade Henriette, ”men mitt bemödande har blifvit så lönadt, att det just icke kan inge mig lust att förnya välmeningen.”
”Förlåt, förlåt oss, om vi sagt något som varit misshagligt!
Denna sorg” . . . och nu började fru Emerentia storsnyfta . . .
”denna förskräckliga och hjertslitande sorg har alldeles förvirrat oss!
Vi äro fattiga och hafva visst icke rätt att sträfva emot dem, som vilja oss väl.”
”Nå, det der låter höra sig!
Och om j ären färdiga att resa – jag bedyrar att en hygglig småstad är vida lämpligare för er än Stockholm – så står mitt anbud om respengar ännu qvar, och likså förnyar jag löftet om en och annan liten hjelp af annat slag.”
Men se, att lemna Stockholm – dit vår frus fantasi i så många år syftat och der (detta ville hon både lefva och dö på) någon utländsk hertig, grefve eller lord, hvad det lede, skulle få se Blenda och göra henne till en förnäm dam – det var radikalt omöjligt.
Hade man icke der hemma mången gång lefvat på sill och potatis och hafremjölsgröt – och om man också nu var bortskämd, vore det långt bättre att återgå till de gamla vanorna, ja att lefva på en ännu knappare diet, än att öfvergifva de lysande förhoppningar, som i sjutton år föresväfvat henne.
”Jag kan icke, käraste, nådigaste Henriette – på tro och ära, jag kan icke . . . eller säger du annat, Blenda?”
”Jag lyder hvad mamma föreskrifver!” svarade hon undvikande; men det märktes nog på både ton och min att hon hellre ville lefva på luft och vatten än lemna Stockholm – hvar, om icke der, skulle hon träffa den, på hvars återseende hon alltid hoppades!
”Men hvad är det då för lockande i utsigten att sitta här och svälta?”
”Svälta – hm!”
”Ja, ty äfven om vi fortfarande ville beröfva dem bodens arbete, som förut haft det, så kan väl den förtjensten ändå icke räcka till allting!”
”Hjertandes vän, låt oss åtminstone få behålla sömmen, tills vi få flera kunder!
Vi skola annonsera, och så hyra vi oss en liten möblerad kammare.”
Sedan Henriette afhört detta afgörande beslut, kunde ingenting längre qvarhålla henne.
Hon försvann med utseende af en vredgad drottning, som förgäfves talat till upproriska undersåter.
Lyckligtvis fingo våra betryckta damer ett annat besök på aftonen, nemligen af Patrik, som förklarade dem att, om de ville, de gerna kunde få behålla kammaren öfver vintern.
Men då de tvekade att emottaga denna godhet, icke för Patriks, utan för Johans skull (kunde de åtnjuta hans välgerningar, sedan de genom sitt afslag förolämpat honom?), så lade Patrik sig icke emot deras beslut om flyttning; men han gjorde det betydligt lättare derigenom att han försäkrade dem, att allt hvad som fans i det rum, de för närvarande bebodde, skulle flyttas med, ty han var fullt öfvertygad att salig mamma velat gifva det åt moster Emerentia.
Beträffande sömmen vore det likväl hjertans roligt, om de kunde få någon mera på annat håll, ty . . .
Både mor och dotter förstodo halfqväden visa, och när de sågo den hederlige Patriks bryderi emellan sitt goda hjertas föreskrifter och sin hustrus kommando, hastade de att försäkra honom det de nog hoppades finna arbetsförtjenst, emedan de arbetade i flera vägar.
”Och när det kniper på något sätt”, sade han vid bortgåendet, ”så stöt så oförmärkt på mig!”
”Ädla själ!” suckade fru Emerentia.
Efter denna dag studerade fruntimren Dagbladet och sprungo efter annonser ett par timmar hvarenda förmiddag.
Och som tant Regine Sofies hushåll icke skulle upplösas förrän vid flyttningstiden kunde de taga sig denna ledighet.
Men ehuru salig farmor, som sett verlden, försäkrat att ”den som söker, han finner”, befans likväl detta tänkespråk vara ganska problematiskt.
Först hvad rummet beträffade, var det ena för dyrt, det andra för litet, i det tredje slog röken in och det fjerde, som hade ett skäligt pris och temligen snygga väggar, var behäftadt med olägenheten af fem höga trappor, i hvilka man höll på att bryta nacken af sig, hvar gång man skulle upp eller ned.
”Men der bo vi ändå för sexti riksdaler om året”, sade Blenda, ”då deremot alla rum, som ha ett hyggligt läge och kök, kosta nitti, ja hundra riksdaler.”
”Det är nog sant, du lilla!” svarade mamma med en fundersam min.
”Men då vi besinna . . . ”
Fru Emerentia betänkte sig tydligt litet på fortsättningen – den var säkert kinkig.
”Hvad skola vi besinna?”
”Det, kära barn, att vi, om ej den gode guden sänder oss någon särdeles lycka, ändå icke för vårt handarbete torde kunna anskaffa ens dessa sexti riksdaler jemte föda, ljus och sådant mer; och derför . . . ”
”Derför?”
”tycker jag att vi likså gerna kunna sätta oss i vidlyftighet för hundra som för sexti riksdaler – då bo vi åtminstone som folk!”
”Men, min gud, om vi icke förmå betala – tänk på det, mamma – så kunde de ju helt enkelt sätta oss i arrest . . o, min gud, hur rysligt!”
”Alldeles tvertom: så mycket bättre, säger jag – du skulle få se!”