Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar 1854 importerades sideuvaror för ett värde af 480,301 rdr rmt, men 2 år sednare eller Den 2 .T 11 n i f. m. 9't år 1850 hade denna införsel af en utländsk lyxartikel stigit till 1,736,502 rdr rmt, eller en ökad import af omkring 1,300,000 rdr, hvilka, evalverade i spanmål, motsvara ungefär 1 50,000 t:r hafre.
Af Bevilln.Utsk:ts här under öfverläggning varande Betänk, finner man en uplysning, som med stolthet blifvit citerad, att
Sverige numera årligen kan exportera omkring 1 mill. t:r spanmål, d. v. s. häraf 700,000 tar hafre; men ensamt till liqvid för sidenklädningar erfordras en export af 150,000 t:r.
För mig är det en olöst gåta, hvarifrån dessa 150,‘000 t:r skola tagas, då, eril. min öfvertygelse, Sveriges hela spanmålsexport icke förslår till liqvid af räntor och amortissement på våra utländska skulder.
Jag har funnit ytterligare stöd för denna af mig förut inom detta Stånd uttryckta åsigt om landets finansiella ställning i de upgifter, som återfinnas i Betänk:t öfver hypothekskassornas reorganisation, och som blifvit af Finanskomitéen för några veckor sedan afgifvet.
Jag hade ämnat fullständigare yttra mig öfver husslöjden eller väfnadsindustrien i Marks, Kinds och As härad af Elfsborgs län, men då Hr Gr. E.
Sparre, länets utmärkte styresman, med stor sak- och lokalkännedom utvecklat - den af mig här understödda åsigten, så inskränker jag mig blott till att förena mig med honom i begäran om bibehållandet i tulltaxan för nästk:de statsregleringsperiod af samma tullsatser för artikeln väfnader, som voro gällande under åren 1858 och 1859.
Jag anser denna begäran billig och rättvis, och derföre ryggar jag icke tillbaka att högt uttala den, äfven underkastande mig motståndares anklagelse att i detta fall vara inkonseqvent.
Lika vigtigt för en statsekonomisk läras framgång är både sättet och tidpunkten, då den träder i verket.
Enl. min upfattning är tidpunkten till en nedsättning i tariffen icke lyckligt vald. då näringen ännu är nedtryckt under finansiella och industriella motgångar.
Att dessa bekymmer ännu menligt inverka på landets alla näringar, och framför allt på väfnadsindustrien, synes af den förut citerade KommersColhii berättelse, der man finner, att samtliga fabrikernas tillverkningsvärde upgick år 1 857 till 64 nnilhr och året derpå eller år 1858 endast till 5 2 milhr, och att tusentals arbetare afskedades ifrån dessa fabriker.
Ett minskadt arbetsvärde af ända till 12 milhr rdr rmt under ett enda år!
I denna siffra ligger svaret för dem, som jubla öfver näringarnas blomstrande tillstånd och dessas förvånande utveckling under sednaste åren !
Jag ber om ursäkt, att jag än en gång begärt ordet, roen jag har ansett mig böra med några ord genmäla de teorier, Hr Gripenstedt nyss på ett så vidlyftigt sätt utvecklat.
Jag vill förutskicka den aum:n, att jag anser teorien vara ett farligt fält att inlåta sig på, och jag vill i detta afs:de icke följa Hr Gripenstedts exempel.
Hr Gripenstedt har sagt att tullsatser medföra skada för vissa och förmån för andra och vore i allmänhet, att sätta i lika kategori med privilegier.
Men huru kan väl en tullsats, som åsyftar att icke allt för mycket upmuntra import af utländska fabrikater, tåla någon jemförelse med ett pri '24 Den 2 Juni f. m. vilegium, som tilldelas någon af landets innevånare?
Detta sednare liar ju till föremål, att utesluta andra från rättigheten att idka en viss rörelse eller industri, hvars innehafvare således kan, vid försäljningen af sina fabrikater, huru högt som helst beskatta andra medborgare.
Tullsatsen åter har till syfte, icke att monopolisera, utan endast att hindra ntländningen att, genom uudersäljning af våra egna tillverkningar, förstöra den inhemska industrien.
Hr Gripenstedt känner säkerligen lika väl som jag, att allt sedan vårt nuvide statsskick inträdde, något privilegium i den mening Hr Gripenstedt tagit detta ord, här aldrig blifvit utfärdadt, utan att konkurrensen inom landet är så vidsträckt att alla individer ega, i den ordning lag och författn:r stadga, med hvarandra täfla i allt som utgör föremål för mensklig kunskap och verksamhet.
Tillfälle till täflan finnes således redan i landet, men att låta utländningen intränga och fråntaga oss frukten af vårt arbete, det kallar jag att utöfva våld mot landets inbyggare.
Beträffande den af Hr Gripenstedt åberopade fördelen, som blifvit beredd genom tullfrihet för alla råämnen, så är den enl. mitt förmenande ej särdeles stor, ty det är egentligen först, då råämnet blifvit bearbetadt som det erhåller något värde.
Hr Gripenstedt har sagt, att man företrädesvis borde gynna det mera produktiva arbetet; men hvilket slags arbete tillägger Hr Gripenstedt egenskapen att vara det mest produktiva?
Det har Hr Gripenstedt ej funnit nödigt att upgifva; och skulle han mena landets bufvudnäringar, jordbruket och jerntillverkningen. så svaras, det jag svårligen kunnat föreställa mig, att Hr Gripenstedt skulle, för frihandels systemets skull, vilja låta Svenska folket, trån den icke låga ståndpunkt, hvarpå det i industriell utveckling sig befinner, nedsjunka i ett tillstånd, som nära gränsar till det nomadiska lefnadssättet, och dermed äfven försätta det i en icke ringa grad af fattigdom.
Man måste af frihandelslärorna vara temligen förblindad, då man icke vill inse, att alla slags arbeten i ett land, hvilka tillhöra industrien, äro produktiva, och att det just är industriens mångfald, som utgör den enda säkra grundvalen för ett folks trefnad och välbefinnande.
Jag vidblifver mitt förra yrkande om bifall till BondeSt:ts i förev:de hänseende fattade beslut.
I ett ämne, så omtvistadt, som det nu föreliggande, nemi. om tull-lagstiftningen, finnes likväl några punkter, om hvilka meningarna ej äro delade.
En sådan punkt är verkligen den, der stadga är välgörande och nödvändig, och det var just detta skäl, som mest inverkade på Utsk:t vid upställandet af dass nu afgifna förslag.
Man skall i förev:de hänseende icke föreställa sig, att det är fråga om att genomdrifva någon reform; det enda syftemålet med Utsk:ts förslag i afs:de på artikeln väfnader har varit att söka qvarhålla den gamla tull-lagstiftningen.
Att stabilitet är nödvändig för näringarnes utveckling tror jag icke kan betviflas, när man besinnar, att en fabriksanläggning icke är af - D en 2 Juni f. m 2S slutad på så kort tid.
Man måste der räkna för framtiden, och vet man icke hvad man har att rätta sig efter i ett så vigtigt mom. sorn tull-lagstiftningen, huru stora svårigheter skall man ej då hafva att öfvervinna.
Dessa äro de skäl, som bestämt Bevilln.- Utsk:t, och Utsk:t ansåg således, att man borde bibehålla de gamla tullsatserna öfver allt, der icke behof af förändring förefanns.
U t sk: t har derföre, i afs:de på väfnads industrien, undersökt, huruvida förhöjda tullsatser skyddade densamma.
Visserligen fann man, att en återgång egt rum; men den var förorsakad hf den finansiella krisen.
Skedde också denna lilla återgång till följd af krisen, så kan väl icke nekas, att industrien sedermera höjt sig.
Vi hafva olyckligtvis icke några siffror att tillgå för åren 1859 och 1860; men vi kunna väl veta, att industrien i allmänhet gått framåt.
Man kan väl icke då säga, att den nu bestående tulltaxan genom sina nya bestämmelser, hvilka dels redan äro kända och dels redan visat sin inverkan på fabrikationen, har menligt inverkat derpå, och lika litet bör man väl då kunna påyrka en förhöjning i tullen.
Man har sagt, att det vore önskvärdt att få en hög tulltaxa för att lyckas få en handelstraktat upgjord med Frankrike.
KommersKoll. har i sin berättelse för 1858 visat, att införseln af sidentyger från detta land varit nästan ingen, då deremot från Lubeck inkommit betydliga qvantiteter deraf.
Man har äfven sagt, att då det finnes tull på garn, borde sådan äfven finnas på väfnader.
Hrr, här är ej fråga om att förändra tullen på väfnader; ty vi hafva redan en med andra länders fullt jemförlig.
Vi hafva faktiska data att stödja oss vid, hvilka bevisa att en förändring härutinnan icke är afbehofvet påkallad, och väfuadsindustriens egna representanter önska den ej heller.
De föredraga att hoppas på ett orubbadl bibehållande af bestående förhållanden.
Det är visserligen sannt, att det finnes en åsigt, som anser höga tullar i allmänhet såsom någonting godt i och för sig.
Denna åsigt hyllades af den talare, som hade ordet före mig.
Men i allmänhet torde man få antaga att meningarna härutinnan icke äro särdeles delade.
Ty man måste erkänna, att tullen icke är mål i och för sig sjelf, utan blott medel.
Af dessa skäl vägar jag anhålla om bifall till Utskits förslag.
Såsom skäl för en förhöjning af tullsatsen, särskildt på sidenväfnader, har Frih.
Bonde anfört att förhoppningen på en reduktion af hög sådan tullsats skulle underlätta en för Sverige gynnsam handelstraktat med Frankrike.
Häremot är redan af Gr.
Lagerbjelke anmärkt, att större delen af införda sidenvaror komma ifrån Tyskland, ej från Frankrike.
Onödigt är att för den ädle Frih:n, så hemmastadd uti alla handels- och ekonomiska frågor, bestyrka delta; onödigt äfven att för honom påpeka att helt andra fördelar måste bjudas, oro sådana skulle blifva en lockelse för Frankrike att sluta dylik traktat.
Hr Printzensköld har icke kunnat gilla den af mig yttrade åsigten att tullsatser åstadkomma någon be - 26 1) eii 2 Juni i. m, skattning på de inhemska industrialstren.
Detta torde dock vara tern ligen klart, och för att icke inveckla frågan, vill jag taga just det exempel i skärskådande, som var under öfverläggning, nemi. sidenvaror.
Nu är ett €1. af denna vara belagdt med 6 nirs tull; således är det alldeles uppenbart, att när ett utländskt sidentyg inkommer, så måste genom förtullningen dess pris stiga med motsvarande summa, eller 6 rdr pr H, som af köparen måste godt göras.
Men nu lärer ingen kunna neka, att de som tillverka siden i Sverige, ställa sitt pris efter det pris, tili hvilket det utländska sidenet af samma slag kan säljas; konkurrensen är ingalunda så stor inom landet, att denna konkurrens nedsätter priset under det utländska med tillagd tull, och beviset att de icke undersälja den utländska varan ligger deruti, att denna kan komma in och säljas här, oaktadt den är belagd med tull.
Således fördyras äfven det Svenska sidenet med en summa motsvarande den belagde tullen eller 6 rdr, d. v. s. att för allt siden, som konsumeras här i Sverige, betalas en konsumtionsafgift af 6 rdr.
Man har sagt, att det icke yore mer än tillbörligt att den, som nyttjar siden, derföre erlägger en afgift af 6 rdr för €(.
Må vara! jag medger det.
Men kominer då denna afgift
Staten till godo?
Ja. för den utländska varan, som förtullas, men för all sådan, som tillverkas inom landet, får Staten icke ett, öre, utan utgår skatten visserligen af förbrukaren i form af öfverpris (hvarigenom han ej så noga märker huru han beskattas), men hålles till godo af tillverkaren.
Allt detta torde omöjligen kunna bestridas, och huru pass betydlig den beskattning är, som af allmänheten erlägges endast åt denna näring, som likväl ej sysselsatt mera än 3 till 400 personer, är lätt att finna, om tillverkningen, uttryckt i //., multipliceras ined 6.
Man har sagt att det är oriktigt att. hängifva sig ensamt åt teorier och att, om man mera afsåge det praktiska, skulle resultaten utfalla annorlunda än de, hvartill jag kommit.
I detta fall får jag likväl påminna, att jag alldeles icke gjort någon tillämpning af de rena teoretiska satserna, hvilka endast blifvit framställda i motsats till andra teorier, hvilka jag ansåg oriktiga, utan att jag tvärtom uttryckligen sagt, att lagstiftningen i utförandet borde lämpa sig efter faktiska förhållanden.
Och hvad nn dessa beträffar, vill jag direkt öfvergå till dem och undersöka om den nuvide klandrade lagstiftningen verkligen är så ruinerande för våra näringar, som man från vissa håll påstår.
Hurudant är då förhållandet, om man först tager i betraktande våra handtverkerier eller de yrken, som sysselsätta sig med slöjdalster?
Månne icke erfarenheten sagt andra, hvad den sagt mig, eller att om man går till en handtverkare, är det ganska svårt att få en bestallning utförd; vanligen visar sig föga ifver att mottaga arbetet och sällan blir detta enl. löfte färdigt på utsatt tid.
Beklagar man sig då häröfver, så har det ofta handt mig åtminstone att erhålla till svar: »Ni har ju icke påmint».
Detta mätte dock bevisa, att det i allmänhet icke är så ondt om arbetsförtjenst, utan fast hellre tvärtom.
I afs:de på verkstädernes beskaffenhet ber jag för öfrigt att få åberopa KommersColhii berättelse, som visar att inom Rikets städer — köpingar uptagas ej Den 2 Juni f. m. *— verkstadsegarnes antal utgör 7,423, gesällernes 7,541 och liirlingarnes 8,000.
Det vora ju klart, att när verkstäderne äro så små, att der i allmänhet ej finues mera än 1 gesäll och 1 lärling i hvarje, och då likväl ett helt hushåll skall lefva på den förtjenst, som dessa
Sine arbetare jemte mästaren sjelf skola åstadkomma, så måste arbetet göras dyrare och vinsten på den ringa produkten vara större än som behöfde vara förhållandet, derest yrket bedrefs på ett ändamålsenligare sätt, d. v. s i större skala.
Sammalunda har också förhållandet förut varit i alside på fabrikerna.
Vi känna alla att så länge förbudssystemet ännu florerade, fanns verkligen det anspråk att en fabrikant skulle kunna lefva temligen stort och rikligt på ett så ringa antal väfstolar, att den s. k. fabriken alldeles ej förtjenade detta namn.
Den dryga beskattning, som genom oskäligt updrifna pris på dessa produkter var lagd på allmänheten, utgick således egentligen blott för att kunna bibehålla industrien i en form, som aila mäste erkänna såsom otjenlig.
Nu har detta förhållande lyckligtvis, såsom följd af en klokare lagstiftning, ändrat sig. och resullatet har också blifvit, att våra nya, större fabriker kunna både med alside på pris och varans godhet fullkomligt uthärda jemförelse med de utländska.
Qch för att visa, hurusom äfven fabriksrörelsen ganska väl lönar sig, vill jag åberopa ett särskildt exempel.
Jag har i min hand ett af offentlig myn dighet bestyrkt utdrag af räkenskaperna för en bomullsväfnadsfabrik, omfattande 3:ne nr.
Fabriken blef färdig om hösten 1854 och har sedermera fortgått.
Med början af 1858 inträffade ett nytt förhållande, som gör att det året icke kan tagas med i beräkningen, nemi. att grundkapitalet fördubblades och derigenom dividenden måste blifva olika.
De 3 åren 1855 — 57, hvarom här är fråga, hafva lemnat det resultat, att nettovinsten var 1855 72,000 rdr, 1856 64,000 rdr och 1 857 66,000 rdr, summa 202,000 rdr, eller i medeltal nettovinst 68,000 rdr, och på ett aktiekapital af 240,000 rdr utgör detta en nettovinst af 28 proc. om året..
Man klagar ofta öfver att räntan är hög här i landet, men synes mig detta vara lätt förklarligt, ty det torde vara temligen naturligt, att mangen, så länge han kan använda sina pengar i aktier med sådan utdelning, som den nyss anförda, just icke är hågad att låna ut dem mot 5 eller 6 proc.
Med detta vill jag likväl för ingen del hafva yttrat någon den ringaste känsla af missundsamhet emot de industrigrenar, som gifvit sina idkare riklig inkomst.
Tvärtom, framgången gläder mig af hjertat, men jag vill visa att det icke varit ulan ledning af praktiska förhållanden och upgifter, som jag kommit till den öfvertygelse, att skyddstullarne f. n. äro tillräckligt stora hos oss och att icke skäl finnes att nu återgå till ett system, som just f. ti. håller på att öfvergifvas äfven der det hittills blifvit mest hårdnackadt försvaradt.
Exc. Hr Grin o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till Utskits hemställan och dels afslag derå, samt att de tullsatser, som under åren 1858 och 1859 voro för ifrågavide slag af väfnader gällande, 28 Den 2 Juni e. m. skulle ånyo dem åsättas; blefvo propos:r först å bifall till Utsk:ts hemställan och sedermera om afslag derå samt återinförande af ofvanomförmiilde tullsatser framställda samt med blandade ja och nej besvarade; hvarefter förnyad propos. å bifall till Utsk:ts hemställan gjordes, och då svaren derå utföllo med starka ja, blandade med många nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, justerades följande voter.-propos.: »Den som bifaller hvad Bevilln.Utskit i Betänkit N:o 23 föreslagit i alside å bibehållande af nu gällande tullbestämmelser för följande varor, nemi.:
Väfnader, Helsiden, andra slag, Guld-och Silfvertyg derunder inbegripna, Halfsiden, andra slag, Bomulls, andra slag, oblekta och ofärgade, blekta eller färgade, tryckta eller pressade; röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; ^ Vinner nej, afslår R. o. Ad.
Utskits förslag och beslutar, att de tullsatser, som under åren 1858 och 1859 voro för nämnde varor gällande, skola i den blifvande tulltaxan ånyo dem åsättas.»
Utsk:ts sednare hemställan, ang:de Artikeln Väfnader, äfvensom tillstyrkanderne rör:de Art:ne Zink och Attika, blefvo härefter föredragne och bifallne, hvaruppå Betänkits vidare pröfning upskjöts till e. rins plenum och R. o. Ad. åtskiljdes kl. i/2 3 e. m.
Lördagen den 2 Juni 1860.
Justerades pleni prot. för den 17 sistl.
Uplästes ett af Hr Anckarsvärd, Theodor, ingifvet Mern. af följande lydelse:
Den 2 Juni e, m. 2!)
Sorn tjensteåligganden om en kort tid härefter kalla mig från hufvudstaden, får jag härmed vördsamt afsäga mig det hedrande förtroendet att vara ledamot i Bevilln.Utsk:t.
Till följd af denna afsägelse anmodades Ii. o. Ad:;;s Hrr Elektorer att välja en ledamot i Bevilln.Utsk:t efter Hr Anckarsvärd.
Hr Lilliehöök, Erik Gustaf, hade inlemnat en skrift, som nu uplästes och lydde sålunda:
Af angelägna tjenstegöromål nödsakad att afresa från riksdagen, får jag härmed vördsamt afsäga mig det hedrande förtroendet att vara en bland B. o. Adms Elektorer, äfvensom att vara ledamot i Höglofl.
StatsUtsk:t, hvarjemte jag lika vördsamt anhåller att vid min riksdagsmannarätt varda bibehållen.
Sedan B. o. Ad., uppå framställd propos., till denna anhållan lemnat bifall, anmodade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, så väl Hrr Bänkman att välja en Elektor, som ock Hrr Elektorer att litse en ledamot i StatsUtsk:t efter Hr Lilliehöök.
Uplästes och godkändes Exped.Utsk:s Skrifvelseförslag: N:o 65, rörande postbevillningen och dermed sammanhängande ämnen; samt N:o 66, arigrde skatt för hundar.
Sedan härefter samma Utskits Skrifvelseförslag N:o 67, om befrielse för åtskilliga stapelstäder att hålla ständigt uplag af salt, blifvit föredraget, anmälde sig och yttrade Gr.
I afseende på det nu föredragna skrifvelseförslaget förekommer, att vid afgörandet af sjelfva saken, som rörde huruvida författningen ang:de salt uplag skulle uphäfvas i sin helhet eller icke, 2:iie
Stånd beslöto författningens uphäfvaude, men de 2:tie andra allenast borttagandet af 2:dra §:n.
Frågan var sålunda för denna riksdag förfallen.
Men Exped.Utskit har antagit, att de Stånd, som velat uphäfva hela författningen, äfven velat uphäfva 2:dra g:n ensam.
Det är dock ett ganska farligt prejudikat att följa.
Två Stånd hafva uphäft en skyldighet, men bibehållit en rättighet.
Huru kan sådant förklaras?
Jag tror således, att då två Stånd velat antaga författningen i sin helhet, måste man hafva ett Betänk, derom från Ekon.Utsk:t, enligt hvilket dessa två Stånd få förklara sin mening.
Jag anhåller derför, att B. o. Ad. ville återremittera skrifvelseförslaget till Utsk:t, samt genom prot.- utdr. uptnana Ekon.Utskrt att inkomma med Betänk, i ämnet.
Hr Printzensköld, Carl: Allt hvad Gr.
Lagerbjelke nu anfört, har, innan förslaget expedierades, varit föremål för öfverläggningar inom Exped.Utsk:t.
Der ansåg man verkligen förhållandet vara af den beskaffenhet, som Gr.
Lagerbjelke anfört, nemi. att Ben 2 Juni e. tö. man icke borde antaga, att derföre att 2 Stånd beslutat hela forfat. tningens uphäfvande. detta beslut kunde inskränkas till blott en del af förfat t :n.
Imedlertid hade Exped.Utskit.allt sedan Januari månad, då ärendet afgjordes hos R.
St:r, väntat att Ekon.Utskit. som handlagt frågan, skulle, i anledn. af de olika besluten* inkomma med jemkningsförslag; men då denna väntan ej blef upfylld, trodde Exped.*
Ut.skit sig ej längre böra fördröja med aflåtnnde af skrifvelseföralag, för att derigenom få saken i gång oell dermed äfven slut i densamma.
Detta syftemål har vunnits, då nu Gr.
Lagerbjelke hemställt, att ett prot.-utdr. må från R. o. Ad, afgå till Ekon.*
Utskit angide förklaring i frågan; och jag kan således icke, hafva någonting emot att skrifvelse förslaget återremitteras; utan är tvärt* om dermed ganska belåten.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef det ifrågav:de skrifvelseförslaget till Exped.Utskit återremitteradt; och skulle Allm. Besv.- o. Ekon Utskrt, förständigas att inkomma med Utlåt, i anledn. af RiksStms olika beslut rörande Betänk.
Nio 25* Sedermera uplästes och godkändes Exped.Utskits förslag
Nio 1 3 till slutparagraf i riksdagsbeslutet.
Fortsattes pröfningen af Be vi!! n.
Utskrt s Betänk.
N:o 23, an* gående tullbevillningen.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan R. o. Ad. i sednaste plenum afslutat behandlingen af den del utaf Betänkit, som innehöll Utskits hemställanden rörande tariffen för införsel* tullen, komme nu, i enlighet med Ståndets beslut, angide sättet för Betänkits föredragning, Utskits allmänna hemställan på sid.
22 att företagas till afgörande; hvarefter och sedan ifrågavide hemställan blifvit upläst, H.
Exc erinrade derom, att alla de medlemmar af Ståndet, hvilka icke gillade Utskits nu föredragne hemställan, utan, på grund af de i ämnet afgifne motioner, ville hafva förändringar i Utskits förslag, egde för sig öppet att framställa sina yrkanden rö* rande alla de artiklar, som motionerna omfattade och hvilka icke redan varit, föremål för R. o.
Adis beslut, Gr.
Med anleda, af H.
Landtmis nu gjorda erinran, grundad på det beslut, som R. o. Ad. föregide plenum lättat, får jag anmäla, det jag, för min del, ämnar föreslå några mindre betydliga tullsatser å följande varor, nemi. fläsk, ost, smör, spanmål. malen och omalen, samt tackjern; och som jag förmodar, att, alla dessa artiklar ej komma att föredragas på en gång, anhåller jag att få vid hvar och en särskildt göra den framställning, jag finner af nöden.
1 afseende fi den första af de nämnda artiklarne, eller fläsk, ber jag att få erinra, att då en vara, hvilken som helst, så vida den skall kunna produceras, nödvändigt måste stå i visst förhållande
Den 2 Juni e. m. 31 till produktiöns-kostnaden, så anser jag att fläsk icke står i något sådant förhållande.
Vi hafva i Stockholm under sednaste vinter haft erfarenhet deraf att fläsk af god beskaffenhet sålts till 5 å högst 6 rdr Lisp.
Detta är ett pris. till hvilket det icke kan af någon landtbrukare med fördel produceras.
Jeni (ores detta pris med pri set å kött, så visar sig det förhållande, att köttet, som varit sämre än vanligt, lill följd af betets beskaffenhet, och ehuru kreaturen sålts till vanpris, dock i Stockholm icke stått Ingre, än 6 rdr 32 sk., och i närvide stund 7 rdr 5 0 öre pr Lisp.
Att under sådana förhållanden importen af fläsk skall årligen tilltaga är otvifvelaktigt, ty en klok landthushållare upföder icke svin under utsigt att få köttet dåligt, betaldt.
Vi kunna icke, enligt min öfvertygelse, i detta, lika litet som i något annat fall, förbise de ofördelaktiga konjunkturer, hvarunder Sveriges landtbrukare stå i fråga om all produktion.
I andra länder, der m^n har stora bok- och ekskogar, upföder man svin, utan att det kostar någonting.
Så icke här; ty äfven der bokskogar finnas, veta vi, att de icke lemna tillgång på förenämde gödningsmedel, annat än under vissa år.
Följden blir då naturligtvis, att, utländningen kan sälja sitt fläsk för bättre pris, än i Sverige, men allmogen såväl som mången annan landtbrukare måste sälja det för hvad pris sorn helst, för att förskaffa sig penningar.
Så gör icke den mera beräknande jordbrukaren.
Han slår sig icke på en näring, som är så litet lönande
Under nr 185 5 importerades 1,755 Lisp. fläsk, men 1858 hade importen stigit till 35,860 Lisp., d. v. s. 17 till 18 gånger så mycket.
Under sådana förhållanden och då det utan tvifvel icke är något skadligt, om genom en måttlig tullsats den alltjemt sig ökande importen af ifrågavnde vara kan i någon mån förekornmas, vågar jag föreslå den visserligen icke öfverdrifva tullen af 3 öre pr eller 60 öre pr Lisp. å fläsk.