Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Miss Spencer inträdde yrvaken, med nattmössan ännu qvar öfver sitt gula, hoptofvade hår, och med en min af bestörtning och förvirring, som gjorde hennes utseende nära nog löjligt.
Hon satte sig ned på den första stol hon fick se och sade hastigt, sammanknäppande sina långa krokiga fingrar:
— Miss Agnes, mitt kära barn, en sorglig händelse, en oväntad händelse.
Er mormor har blifvit mycket illa sjuk.
Dock, det är så godt att genast säga er hela sanningen, er mormor, lady Hawerfield, är död!
— Död! — upprepade jag med stela, likhvita läppar.
— Död!
Detta ord ljöd i mina öron så oväntadt som om jag varit fullkomligt oskyldig, och min bestörtning var så verklig, att miss Spencer fortfor:
— Sansa er, stackars barn.
Detta var förskräckligt; jag inser nog edra känslor.
Ni är nu alldeles utan huld eller skyld i verlden, ty af er kusin har ni troligen ingenting att vänta.
Hvem kunde förmoda en så hastig död; hon var i går frisk och sund.
Jag fruktar, att hon icke gjort den minsta disposition till er fördel.
Hon älskade er icke, stackars barn, och efter min tanke har hennes häftiga vrede i går qväll orsakat henne slag.
Det är fasligt smärtsamt för er, miss Agnes, om så vore.
Ni borde icke hafva satt er emot detta giftermål med så mycken bestämdhet.
Se så, kläd er nu och kom med ned.
Jag har skickat efter doktor Lambert, ehuru hon troligen dött redan före midnatten, hon var redan stel och kall, när Betty kom in i sängkammaren vid den vanliga tiden i morgse.
Miss Spencers ord susade i mina öron, men gjorde icke alls den verkan man skulle kunna föreställa sig.
Jag klädde mig med vanlig omsorg och följde henne slutligen utan motvilja och inträdde i den dödas kammare utan rysning, men med en sällsam och orolig nyfikenhet.
Jag hade mycket svårt att fatta, att denna passionerade och liffulla varelse, som jag så nyss sett lefvande framför mig, verkligen var besegrad af dödens mystiska makt.
Huru skall jag förklara denna besynnerliga tröghet i min föreställning, då jag sjelf var orsaken till den katastrof, som inträffat; jag vet det icke.
Vi gingo tysta genom de stora tomma rummen, och miss Spencer öppnade varsamt, liksom om hon fruktat att väcka sin döda matmor, dörren till hennes sängkammare.
Jag hade aldrig under de tvenne år jag vistats i huset varit inne i detta rum.
Intrycket deraf och dess minsta detaljer, uppfattade under några minuter, de första och sista jag vistades der, inpräglades i mitt minne med samma noggrannhet som om jag burit en spegel inom mig.
Denna spegel är ännu lika klar, och bilderna derå framstå med samma trohet som det ögonblick de föllo derpå.
Jag ser i detta ögonblick det stora rummet, i den hemska dagern ifrån de med hvita lakan redan förhängda fönsterna, den något svartnade djupa taklisten med sina gipsrosetter, den klumpiga lampan i taket med sitt mattslipade glas och messingsarmar med gula vaxljus, som i en kyrka; de tunga mörka möblerna och den djupa alkoven med sin stora och breda säng, dit miss Spencer nu ledde mig.
Man har talat om mördares förfäran vid åsynen at deras liflösa offer, om den ovilkorliga fasan, om ångern och fruktan, och att döden försonar och låter oss glömma alla den dödes fel.
Det är måhända sannt, men jag har ingen erfarenhet deraf.
Är jag ett sådant vidunder af grymhet och förhärdelse?
Kanhända, jag förmår icke döma om hvad jag icke förstår.
Jag vet endast, att jag ännu i detta ögonblick hatar minnet af denna qvinna, oaktadt hon varit död i trettio år, och att jag hatade henne ännu mera derför att hennes elakhet förledde mig att döda henne.
Ja, hur orimligt det möjligen kan förefalla, men jag kände ingen rörelse af ånger, blott af vedervilja och afsky, då miss Speneer med en andäktig suck upplyfte den hvita duk, hvarmed man öfverhöljt den dödas blånade och vanstälda ansigte.
Och likväl var jag då ung, endast tjugoett år, och det var jag, jag, som mördat henne, åtminstone var jag då fullt öfvertygad derom.
Senare, då jag fått mera omdöme och erfarenhet, har jag tviflat derpå.
Dessa förmenta gifter, som qvacksalvare sälja och verkligen använda på det sätt, som Merton berättat, äro ofta endast bedrägeri, och om de förmå att döda under dylika förhållanden, synes mig nu åtminstone mycket osäkert.
Det moraliska brottet var i alla händelser detsamma; min vilja och afsigt hade varit att döda henne, och hon låg död framför mig; men af alla de naturliga känslor jag, enligt de så kallade menniskokännarne, borde hafva erfarit, var det imellertid endast fruktan för upptäckt af brottet, som var medveten hos mig.
Menniskorna döma om hvarandras känslor, bevekelsegrunderna till hvarandras handlingar, och söka att i passionernas mörka och hemlighetsfulla labyrint finna ledtråden för sitt omdöme, sitt medlidande eller sin förkastelsedom, och likväl skulle kanske hvar och en af dessa domare knappt kunna rätt bedöma sitt eget innersta.
Man vet ju att af schackbrädets sextiofyra rutor kan en snart sagdt evig variation af drag åstadkommas, och hvilken variation af oändliga anlag, känslor och begär innehåller icke menniskosjälen, denna sällsamma eolsharpa, hvars vibrerande strängar himmelens alla vindar sätta i rörelse och som lika ofta frambringar skärande missljud som himmelska toner.
Om handlingarna skola bedömas efter sina orsaker, så borde aldrig någon mensklig dom komma i fråga, och i fall man ville antaga den sinrika meningen, att brott endast är olycka, så skulle man med lätthet komma derhän, att allt slags straff vore orättvist.
Och så är det utan tvifvel; det onda är en missbildning, en brist i menniskonaturen, en stor, omätlig olycka.
Vi straffa icke de blinda, de stumma eller vansinniga, vi beklaga dem derför att de stå på en lägre grad af utveckling än vi, de sakna ett af våra sinnen.
Nå väl, det gifves äfven varelser, som sakna den högsta, den ädlaste af alla egenskaper, skönhetssinnet, begreppet om dygdens och godhetens sublima skönhet, de äro ännu mera beklagansvärda.
Hos mig har ångern aldrig varit af den beskaffenhet, som menniskorna vanligen föreställa sig och religionen anbefaller, jag har ansett mig sjelf som ett offer för mitt temperament, mina passioner och tillfälligheterna, och jag har sörjt och vredgats deröfver, såsom en förfärlig börda, lagd på min själ af ödets tunga hand”.
Qvinnans röst, som blifvit allt mattare, upplöste sig slutligen i ett slags snyftning, hon sänkte hufvudet och tystnade fullkomligt under ett par minuter, och den gamla prostens hederliga gåspenna, som länge motvilligt raspat på papperet, nekade slutligen nästan att nedskrifva alla dessa vidunderliga kätterier; farbror Jöns skrufvade sig villrådig på sin stol, men en blick ifrån den främmandes ihåliga ögon kufvade på nytt hans vilja, och med en suck, som tydligen innefattade den gamla biskopens bekanta reservation, ”härtill är jag nödd och tvungen”, återtog han sin påtrugade sekreterarebefattning, då qvinnan åter började:
”Miss Spencer förde mig ändtligen ur rummet, men dessförinnan hade jag på det lackerade nattduksbordet vid sängen varseblifvit den farliga snusdosan, som tydligen blifvit begagnad, ty locket var halföppet och några utströdda korn syntes på bordet.
Medan miss Spencer stod med bortvändt ansigte för att ordna gardinen vid fönstret, bemäktigade jag mig den hastigt och gömde den under min schal.
Ingen den minsta misstanke om rätta orsaken till lady Hawerfields död uppstod.
Läkaren förklarade att hon dött af ”slag”, ett mycket omfattande och mycket beqvämt uttryck för läkarne den tiden, och miss Spencers förtroliga meddelande om den gamla fruns upprörda sinnesstämning qvällen förut ansågs af den hederliga bydoktorn såsom en ytterligare bekräftelse på hans förmodan.
Imellertid, om mitt sinne icke egde förmåga att känna ånger, så fanns en annan känsla, som det marterades af, jag menar fruktan.
Det var likväl icke fruktan för upptäckt af brottet.
Jag hade redan samma dag kastat snusdosan och flaskan i en af de djupa dammarne i parken, och ingen rimlig anledning fanns att oroas deröfver.
Men det var en fruktan af helt annan art.
Den ständiga förskräckelse, hvari den gamla ladyn hållit mig under sin lefnad, upphörde icke med hennes död.
I hvarje ljud, som nådde mitt öra, tyckte jag mig igenkänna fraset af hennes styfva klädning eller hennes kalla sarkastiska röst.
I hvarje vrå af de stora mörka rummen eller de breda trappornas skumma afsatser trodde jag mig se hennes ögon lysa, och denna sällsamma förfäran, denna plågsamma, ständigt närvarande inbillning och oupphörliga minne af hennes förhatliga person, obegriplig kanhända för andra, blef för mig outhärdlig.
Min vårdslösade uppfostran och min lifliga inbillning, uppjagad genom mitt ensliga lif, och en ohejdad läsning om nätterna af bibliotekets alla gamla sagor och legender, och slutligen den förfärliga katastrof, som vredens yrsel framkallat, var orsaken till denna spökrädsla, som dessutom delades af alla husets invånare.
Alla hade fruktat, men ingen älskat den döda, och tjenstfolkets vidskepelse och dumma fantasier ökade endast mina egna.
Ingen fann det derför besynnerligt, att jag ville hafva miss Spencer inne i mitt rum, och den beskedliga varelsen, ljum och passif i sina tycken och sin tro, som i allt annat, fann ingen anledning att förundra sig deröfver.
Begrafningen hade gått för sig; den stolta lady Hawerfield fick sitt påtvingade namn inristadt i stenen på sin graf, hennes tunga ekkista var nedsatt i familjens grafchor, hvars tjocka murar och rostiga jerndörrar gömde hemligheten om hennes skymf, hennes hat och hennes dödssätt.
Hela husets personal behölls i samma skick som förut, och alla andades lättare och kände annalkandet af en lycklig tid, i lättja, frihet och vällefnad.
För mig ensam fanns ingen lycka i verlden, ingen frid, ingen förhoppning.
Jag kunde icke glömma att jag velat befria mig ifrån tyranniet af en varelse med kött och blod, och i stället blifvit slaf af en skugga, att jag blifvit öfverlistad af detta hatfulla väsende, och genom att beröfva henne lifvet ökat hennes makt och fasan af hennes närvaro.
Min helsa led af denna ständiga föreställning, dessa onpphörliga sprittningar af förfäran, som isade mitt blod.
Jag uthärdade icke längre att stanna på detta ställe, der hvarje vrå, hvarje sten, hvarje träd var mig förhatligt.
Jag var nu fri.
Det var mig omöjligt att längre lefva på min kusins bekostnad, då intet ord, ingen förklaring ifrån honom lemnade mig det minsta hopp att hans farmors död återfört minnet af hans kärlek och hans löften.
Dessutom stälde sig nu imellan oss den döda, ännu mera hotande än den lefvande.
Allt var slut, jag hade inga planer för framtiden, jag ville endast fly långt bort ifrån detta olyckliga gamla hus och dess invånare.
Lifvet låg framför mig som ett tomt och formlöst mörker, och med förtviflans tanklöshet vandrade jag en morgon helt ensam i hemlighet från Aukwoodhouse, sedan jag flere gånger förut med miss Spencer talat om mitt beslut att söka mig ett annat hem.
Den gamla sällskapsdamen, som efter sin matmors död blifvit betydligt uppkryad och föryngrad, hade sökt att återlifva det hopp hon förut bemödat sig att släcka i min själ, och ehuru hon funnit detta fruktlöst, anade hon likväl icke att jag ämnade fly på detta sätt.
Jag kände mig imellertid allt mera sjuk och nervös för hvarje dag, och det var i ett tillstånd af dof likgiltighet för allt, som jag begaf mig bort.
Af instinkt mer än af eftertanke hade jag hopsamlat de få penningar och dyrbarheter som jag egde, och sedan jag skrifvit några rader till miss Spencer och sagt henne farväl, gick jag genom parkens bakport ut på vägen åt hafstranden, som förbi byn ledde ut till landsvägen, som förde till Falmouth.
Då jag vände mig om och för sista gången såg de mörka kronorna af parkens gamla almar, återkom i mitt minne bilden af de båda stridande korparne, som fallit ned för mina fötter, då jag för första gången trädde inom denna park; en rysning smög sig öfver min kind, då jag nu matt och döende flydde liksom den olycksfulla fågeln, sedan jag vunnit en dyrköpt och tvetydig seger.
Först då jag gått flera timmar och längesedan förlorat tornspiran på Aukwoodhouse ur sigte, började jag känna ett friskare lif i mina ådror, jag påskyndade mina steg och gick nästan hela dagen oupphörligt framåt, utan att känna hvarken hunger eller trötthet.
Att komma bort, långt bort från det ödsliga Cornwall, var hela min åtrå, och jag flydde alltjemt, liksom minnet af min kärlek och mitt brott kunde undkommas.
Jag hade intet mål för min vandring och följde endast landsvägen norrut, undvikande alla bivägar, af fruktan att komma till någon by eller herrgård, innan jag var tillräckligt aflägsnad ifrån Aukwoodhouses grannskap.
Under hela dagen hade jag icke mött annat än arbetare, som icke fäst någon uppmärksamhet vid min person.
I min tarfliga drägt och med mitt knyte under armen, liknade jag fullkomligt en vanlig tjenstflicka.
Det bröd jag tagit med mig var nog till min qvällsvard, och en tom lada var ett temligen drägligt nattherberge.
Emot aftonen den andra dagen kände jag imellertid den öfverretning vika, som uppehållit mina krafter, tröttheten öfverväldigade mig, jag förmådde icke gå längre, och då en forbonde, med sin tomma vagn upphann mig, mottog jag med tacksamhet hans anbud att åka med honom.
Jag besvarade hans godlynta frågor med den korta och fullt sanningsenliga uppgiften, att jag var fattig, utan anhöriga och på väg till Launceston, för att söka tjenst.
Det var redan mörkt, då vi framkommo till den by, der han bodde, och ehuru ett slags värdshus fanns, ansåg jag det bättre att stanna i hans hus öfver natten, då han erbjöd mig det.
Icke sedan jag lemnade mina föräldrars hem och min kära gamla amma, den enda varelse i verlden, som troget och uppriktigt älskat mig, hade jag sofvit så lugnt och godt, som på den hårda madrass, hvilken den vänliga landthustrun bredde ut åt mig i en liten skrubb i förstugan, der jag hade mitt värdfolks höns på ena sidan om mig och en kolbod på den andra.
Om qvällen, då jag kom, hade barnen redan gått till sängs, och hustrun hade i skymningen icke gifvit särdeles akt på mig, men om morgonen, då hon bjöd mig deltaga i familjens frukost, märkte jag tydligt, att man fann mig besynnerlig och icke öfverensstämande med en vanlig tjenstflicka.
Jag såg, att hustrun med misstänksamma blickar betraktade mina fina och hvita händer, och allesammans sågo skygga och generade ut.
Imellertid gjorde man mig inga frågor, och då jag tackade dem för deras gästfrihet och steg upp för att gå, sade mannen tvekande:
— Det blir allt långt för er, miss, att gå hela vägen till Launceston, men i fall ni skulle vilja åka med en af grannarna ett stycke af vägen, så vet jag en, som far åt det hållet i dag.
— Jag tackar er, men min kassa är mycket liten, jag är tvungen att hushålla, ser ni, i händelse det skulle dröja någon tid, innan jag lyckas få någon tjenst.
— Ja, det förstås, men det behöfver icke kosta er något; han far med tomma vagnen för att hemta saker åt mr Geffers, kryddkrämaren i byn.
Se der kommer han redan.
Holla! vänta ett ögonblick!
Den välvillige formannen trummade på rutan åt en halfväxt rödhårig pojke, som helt långsamt kom åkande på vägen förbi fönstret i en skramlande vagn.
Gossen stannade, jag tog afsked af hustrun och barnen och följdes ut till vagnen, der jag efter några rekommenderande ord af min hederlige värd blef placerad på en hösäck bredvid den gladlynte Ned, som lofvade att låta mig åka till ”Petters krog”, der en genväg skulle finnas, som förkortade vägen till Launceston.
Vagnens häftiga skakning och morgonens friskhet gjorde mig godt.
Jag var glad att fortare än jag kunnat hoppas hinna gränsen af Cornwall, och glömmande mina sorger för några ögonblick, deltog jag godmodigt i min reskamrats muntra prat och anmärkningar.
O, att man egde förmåga att i lifvet, som i romanen, stryka ett streck och skrifva ordet ”slut”, och sedan börja en ny rad af en ny historia; men om också händelsernas tråd kunna afklippas och allt sammanhang försvinna mellan det förflutna och framtiden, så kunna vi icke utplåna minnets eldskrift i vår själ, förrän dess ständigt brinnande lågor förtärt vår varelse.
Huru ljuft skulle jag icke funnit det, att verkligen vara hvad jag utgaf mig för, att börja ett lif af fattigdom och arbete, men lyckligt af verklig kärlek och frid.
Kärlek och frid, jag känner er icke, jag har aldrig egt er, men mitt hjerta har likväl ständigt trånat efter dessa himmelska gåfvor för de utvalda i verlden.
Vi hade åkt hela förmiddagen och vid middagstiden, då Ned rastade för att fodra sina hästar, delade jag hans matsäck och beundrade sedan hans djupa sömn i solskenet, under det jag, sittande bredvid i gräset, tanklöst beskådade de allt imellanåt på vägen förbifarande, som kommo ifrån Launceston, der det varit marknad.
Ändtligen klockan sex på qvällen kommo vi till ”Petters krog”, en ruskig tegelstensbygnad, fläckvis öfversmetad med kalk och för tillfället uppfyld af högljudda, halfrusiga bönder och marknadsresande.
Ned höll stilla på den lilla planen framför huset, der tomma vagnar och betande hästar stodo, till största delen lemnade af sina egare, som förfriskade sig inne på krogen.
Den dumdristighet och barnsliga oförskräckthet, hvarmed jag börjat min vandring, hade ökats, då jag ända hittills endast påträffat hederligt och välvilligt folk, men vid åsynen af krogen med dess gäster vaknade min naturliga räddsla, och för att icke behöfva skiljas ifrån min välmenande reskamrat och beskyddare, var jag nästan frestad att antaga hans för tredje gången upprepade förslag, att följa honom tillbaka till byn och försöka att få tjenst hos hans husbonde, som var farmer och just nu behöfde ett biträde åt sköterskan at hans mejeri.
Jag tyckte mig imellertid ännu vara allt för nära Percys egendom och lady Hawerfields graf, för att kunna stanna, jag drefs af en rastlös oro att komma vidare, och sedan Ned helt rörd i flera omgångar skakat min hand till afsked och noga beskrifvit den väg jag borde taga, smälde han på sina hästar och försvann i ett moln af dam på en motsatt väg.
Ifrig att snart komma ifrån den otrefliga krogen, skyndade jag med snabba steg framåt den vackra gräsbevuxna gångstigen genom skogen, som
Ned utvisat, och inandades med välbehag den ljumma, af barrträden parfymerade luften.
Det syntes imellertid, att den väg jag vandrade äfven brukade befaras af vagnar, ty spår af hästskor och hjul urskildes tydligt i det korta afnötta gräset, och vägens bredd och jemnhet gjorde den äfven fullt tjenlig dertill.
Solen stod ännu högt på himlen, när jag skildes ifrån Ned, i skogen herrskade likväl en så djup skymning, att man kunde tro den redan nedgången.
Denna halfdager ökade likväl endast ännu mera behaget af den fina gräsmattan med sina grupper af ormbunkar mellan de höga träden, som stodo raka och prydliga som i en park.
Jag hade gått oafbrutet ungefär en qvarts timme, då jag hastigt hörde steg bakom mig och såg trenne persoaer komma gående på vägen nedanför den backe jag just nu kommit uppför.
En obehaglig känsla intog mig vid deras åsyn, ty ehuru hastigt jag betraktade dem, igenkände jag dem likväl genast.
Det var tydligen en ziguenarfamilj, som troligen kom ifrån marknaden i Launceston och hvilken jag nyss sett lägrad i gräset strax utanför ”Petters krog” bredvid ett gammalt positiv, öfverhöljdt med en röd ylletrasa, på hvilken en liten apa satt.
Mannen och hustrun tycktes båda vara vid samma ålder, mellan trettio och fyrtio år, båda voro svartögda, krushåriga och bruna, af den fantastiska och dystra skönhet, som är egen för detta folk, men med ett uttryck af list och vildhet i sina fysionomier, som i synnerhet hos mannen var fruktansvärdt och väl kunde göra ett möte med honom oroande.
Den tredje, en gosse om fjorton eller femton år, troligen deras son, var mindre vacker än föräldrarne, hans skarpa drag och sjukliga, smågamla utseende gjorde äfven honom obehaglig.
Alla tre stannade ett ögonblick, då de sågo mig uppe på backen, och vexlade några ord med hvarandra.
Gossen skildes ifrån dem och begaf sig långsamt inåt skogen, men de andra fortsatte sin väg med hastiga steg, för att, såsom jag fruktade, upphinna mig.
Denna fruktan kom egentligen deraf, att just i detsamma jag gick förbi dem vid krogen, hade jag i tankspriddhet uppdragit mitt guldur, som jag haft gömt innanför kläderna.
Detta ur var en af de få dyrbarheter, som jag ärft efter min mor, det var besatt med briljanter och af ganska stort värde.
Jag ångrade genast min obetänksamhet, då jag fann mig observerad och märkte den hastiga blick de vexlade med hvarandra.
Imellertid påskyndade jag mina steg allt mera, i hopp att någon boning snart skulle blifva synlig, men det oaktadt såg jag att de kommo mig allt närmare och voro slutligen bredvid mig.
— God afton, vackra miss, hvart ämnar ni er så ensam? — sade mannen, lyftande på sin sammetsmössa.
— Jag går hem, jag bor här strax bredvid, — sade jag så lugnt jag förmådde.
— Jaså, men då har ni långt att gå i alla fall; det finns ingen gård förrän ett bra stycke på andra sidan skogen, så vidt jag vet; det är ödsligt här och kan vara bra att ha sällskap, eller hur?
— Åhja, jag tackar er, men min bror lofvade att komma och möta mig, och jag hoppas att snart få se honom, — återtog jag, helt förvånad öfver min egen uppfinningsförmåga.
De båda vandrarne vexlade en blick, och qvinnan sade helt ödmjukt:
— Vill ni vara så god och säga mig hvad klockan är, jag fruktar det blir mörkt, innan vi hinna fram till Launceston.
— Jag vet icke det, min fru, jag har ingen klocka.
— Intet det, men ni har åtminstone der en vacker kedja, — återtog hon grinande, och pekade på guldkedjan, som syntes ofvanför halskragen.
— Hör nu, min lilla miss, vi äro ostörda här, det finns intet hus på mera än en mils afstånd, ni är främling på trakten, det märks nog, med ett ord, det är så godt först som sist att säga er vårt ärende.
Vi äro fattiga vandrare och kunde hafva god nytta både af ert ur, er kedja och ert lilla knyte, som kan innehålla allehanda, — sade mannen hastigt, i det han stälde sig framför mig och hotande höjde sin tunga knölpåk.
— Jag är säker, att ni icke skall neka att skänka oss det, — tillade qvinnan och fattade mig i armen.
Jag ryckte mig imellertid hastigt ifrån henne, undvek i det jag kastade mig åt sidan det slag, som mannen måttade åt mitt hufvud och började springa framåt vägen, uppgifvande höga rop.
Mannen utstötte en ed, lika mycket af förvåning som vrede öfver mitt oväntade försök att undkomma, och både han och qvinnan skyndade att förfölja ett rof, som de tydligen ansett alldeles för lätt att fånga.
Förskräckelsen gaf mig imellertid en snabbhet, hvarom jag sjelf aldrig haft någon kunskap, jag tyckte mig knappast vidröra marken och likväl hörde jag alltjemt mina förföljares tunga steg och flåsande andetag bakom mig.
Troligen skulle de, mera ihärdiga än jag, slutligen hafva upphunnit mig, om icke ljudet af pisksmällar och vagnshjul i detsamma hejdat dem.
Jag uppgaf åter ett rop, sprang ännu några famnar och föll sedan afsvimmad ned på vägen.
Då jag återkom till sans, fann jag mig liggande på gräset och mr
Merton stod lutad öfver mig.
Mitt minne var alldeles bedöfvadt, jag betraktade honom i flera sekunder, innan jag igenkände honom eller kunde reda mina tankar och påminna mig hvad som passerat.
— Ni lefver Agnes! förbanna mig är jag icke glad deröfver.
Men hur i alla himlars namn har ni kommit hit helt ensam?
Hvarför ropar ni på hjelp och ligger afsvimnad midt på vägen, så att Jack var nära att köra öfver er.
Jag kan vid mitt lif och själ icke utfundera detta, — ropade Merton, mera ifrig än grannlaga i sina frågor, under det han reste upp mitt hufvud och bjöd mig vatten och vin, som hans betjent framtagit ur vagnen, hvilken höll stilla på vägen bredvid.
Jag svarade ingenting, jag var alltför förvirrad af denna händelse, som helt och hållet förändrade mina idéer och för hvars följder jag icke kunde göra mig reda.
— Ni är ännu alltför svag, jag ser det nog, det är orätt att öfverhopa er med frågor.
Men ni kan föreställa er mina känslor, att finna er här, mer än trettio mil ifrån ert hem, och i detta tillstånd,— återtog Merton, — med en så uppriktig hjertlighet, som hans ytliga natur tillät.
— Se så, Agnes, stöd er nu vid min arm.
ni är ju redan kry och rask, och era bleka kinder börjar återfå en smula färg; hm, det är bra märkvärdigt att qvinnor verkligen på allvar kunna blifva så der medtagna, ligga alldeles som döda; jag har aldrig sett det förr, det är både hemskt och fult, men de rå icke derför kan jag tro.