Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som bleka skuggor gledo uppassarne af och an i korridorernas skymning.
Hall kastade sig halfliggande på en af de breda, låga sofforna, hvilkas brokiga österländska väfnader gåfvo rummen deras prägel af haremsgemak.
Tomas Weber tog plats i en karmstol af flätad halm.
Solljuset strömmade in i en bred, guldgul flod genom fönstrets mångfärgade glas med dess gula liljor och röda tulpaner.
»Har du något att röka?» frågade Tomas.
Man såg på vippningen af kyparens frackskört, att det var någonting mycket dyrt.
Tomas hade fått en del pengar af sin far med anledning af sin examen, och han hade ingen högre önskan än att göra slut på dem.
Den rätt stora och likväl fint skurna munnen uttryckte ett kraftigt begär att taga för sig af hvad lifvet kunde bjuda.
»Vet du hvad, Hall – jag träffade Märta Brehm i går afton, hos Mortimers.
Vi talade med hvarandra nästan hela kvällen om något som jag nu har glömt.
Hon hade en hvit ros i bröstet.»
»Så, är hon ännu din stora passion?
Det har hon nu varit i nära ett halft år.»
»Ja, och jag är rädd att hon kommer att vara det ända till årets slut.»
Hall nickade tankspridt gillande.
Han hade ett gråhyadt, något ärrigt ansikte med en smal, mörk mustasch, och han såg flera år äldre ut än han var.
»Jag hoppas att jag får henne till bords vid Arvidsons middag i nästa vecka,» fortsatte Tomas. »Du kommer väl också med?»
»Jag tror det.»
Hall hade blifvit införd i konsul Arvidsons hus af konsulns äldste son, med hvilken han var nära vän.
Eljes hade han föga familjeförbindelser i Stockholm.
Han var född i Brüssel af en svensk dam, som efter ett par år återvände till Sverige, sedan hon först inackorderat barnet hos en välbärgad handtverkare och hans hustru, som var född svenska.
Vid tolf års ålder rymde han från sina fosterföräldrar, och på många år var det ingen som visste hur, hvar eller om han lefde.
Slutligen återfann man honom oförmodadt som skådespelare vid en liten svensk landsortstrupp, och ett par år senare dog modern efter att först ha testamenterat honom sin förmögenhet.
Han hade fått många vänner och syntes öfverallt.
När Tomas frågade honom, hvad han fördref sin tid med, brukade han svara:
»Jag skrifver på ett drama.
När det blir färdigt en gång, skall jag hyra ett band och resa omkring och spela det.»
Den salta vårluften spelade in och spände ut röken från cigarretterna till ett luftigt nät, hvars slingrande och sköra maskor lyste i solstrimman med nästan kejsarblå färg.
Därute glittrade det öfver vågskvalpet på Strömmen, så att det nästan gjorde ondt i ögonen.
»Det är sant,» inföll Hall, »du kan gärna gå med på operan i kväll.
Jag köpte ett par biljetter åt mig och Jean Arvidson, men han blef hindrad.
Går du med?»
»Ja gärna.»
»Nå, det var bra.»
»Jag tror att jag är tvungen att gå nu, jag skall träffa en bekant klockan tre.
Nå, vi träffas i kväll alltså ...»
»Ja, du är väl hemma vid sjutiden, jag kommer upp till dig.»
Tomas blef sittande en god stund ännu, tung i hufvudet af vårluften och af vinet.
Han hade å nyo kommit att tänka på den unga flickan i handskbutiken.
Tomas dref omkring i människoströmmen, sorglös och utan mål.
På Fredsgatan köpte han en knippa violer af en liten nigande och leende flicka.
Därefter gick han in till
Holländaren och köpte en stor, mahognybrun cigarr.
Hvart han vände sig såg han bekanta ansikten; alla människor voro ute.
Om han ändå kunde möta Märta Brehm ...
Hvart skulle han gå för att träffa henne?
Gatorna voro tomma, när icke hon gick fram öfver dem.
Han kanske redan hade mött henne och icke känt igen henne ...
Vid Röda bodarna mötte han sin far i ifrigt samtal med en liberal politiker.
Weber besvarade tankspridt sin sons hälsning med samma artighet som om han varit en främmande herre.
Ute på Mälaren gick sjön grön och hvit.
I aktern satt skepparen grensle öfver rorkulten och styrde med bakdelen.
Tomas ämnade just gå upp till Karolinska institutet för att träffa Gustaf Wannberg, den af hans studiekamrater, med hvilken han oftast sällskapade, för att underrätta honom om att han var upptagen på aftonen, då han oförmodadt stötte på honom i viadukten under järnvägen.
Wannberg var ett par år äldre än Tomas och hade hufvudet fullt af allmänmänskliga intressen.
Han var denna dag vid ett mörkt lynne i anledning af den vändning valstriden i Belgien hade tagit.
I hörnet af Kungsgatan skildes de; Wannberg åt sina middagar i ett pensionat i närheten.
Tomas stod kvar ett ögonblick och betraktade Vasagatans egendomliga fondtapet med engelska kyrkan, en liten konstfärdigt arbetad leksakskyrka af blekröd sandsten.
Tätt bakom kyrkan reser sig ett jättestort brandgult hus med blå rullgardiner för fönsterna och randadt liksom i samma plan af sex mörka, smala popplar.
Det hela liknar en väfnad utan perspektiv, en flat kuliss, uppställd på lek tvärs öfver gatan, och med det sällsamma japonaiserie i färger och konturer, som genom sin släktskap med bilderbokens naivt färglagda träsnitt tidigt frestar barnets inbillning, när det vid sin moders hand gör de första vandringarna på fädernestadens gator, och som någon gång efter många år går igen i dess drömmar om natten.
Middagstimmens ström af promenerande svällde ut öfver gator och torg.
Han mottog knuff på knuff af brådskande människor, som längtade efter sin middag, och för hvilka han stod i vägen.
Kurck och öfverhofjägmästaren.
Det var skumt därinne, och Tomas var bländad af soldagern från gatan.
En äldre dam stack fram hufvudet bakom en grön gardin och ropade därefter dämpadt åt ett inre rum:
Kommer Ellen?»
»Jag skall be om ett par röda handskar, n:o 8.»
På vänstra sidan af halsen hade hon en fin rispa, som om en kattunge nyss hade rifvit henne.
Hans rum var tämligen litet och möbleradt med några af de nötta och gammalmodiga möblerna från de första åren af hans föräldrars äktenskap.
På den motsatta väggen rörde sig skuggan af en långsamt svängande skorstensflöjel från taket midt emot.
Ett par minuter blef hon stående i dörren till Tomas’ rum och betraktade honom med sin ljusa blick.
»Kommer du hem efter teatern i kväll, Tomas?»
Det kan hända att vi går ut och äter något.»
Det blef ett ögonblicks skymning i rummet.
Ett tjockt rökmoln från en fabriksskorsten drefs af vinden förbi fönstret.
»Säg, Tomas – är det riktigt bra att du är så mycket tillsammans med Johannes Hall?»
»Kära mamma, jag bör väl vara gammal nog att kunna välja mina vänner själf.»
»Ja ja, du bör väl det ...»
Tomas hörde henne ta ett tag med dammhandduken öfver tangenterna på pianot.
Han behöfde endast sluta ögonen för att känna hennes mjuka flickgestalt glida in i rummet, sjunka ned på soffan vid hans sida och linda armarna om hans hals.
Hvilka kvällar i skymningen, helst på vintern, då snön yrde kring gathörnen!
Och hvilka middagar de skulle ge ...
Kanhända skulle han också kasta sig in i det politiska lifvet, skrifva tidningsartiklar, bli riksdagsman, kanske minister.
Då kunde Wannberg också få någon plats, där hans begåfning och vyer kunde göra sig gällande.
Och Hall ... under hvilket departement lyda teatrarna?
Tomas for upp ur sina drömmerier, klädde sig hastigt och var just färdig att gå, då Greta, hans sjuttonåriga syster, klängde sig fast vid honom i tamburen och hviskade:
»Skrifver du min kria den här gången också, Tomas?»
»Hvad skall den handla om?»
»Om nådemedlen.»
»Fy tusan, det får du skrifva själf.»
»Men om du skrifver den åt mig, skall jag ställa till så att du får komma med på Märta Brehms flickbjudning om lördag!»
»Ä, drag på trissor ...»
Gatan låg stilla och folktom; det var en af de breda och tysta gatorna på Östermalm.
Med ens varseblef han sin fars solida ryggtafla några steg framför sig; han hade alltså gått ut strax före Tomas.
»Hvart skall pappa gå?»
»Jag skall gå på en bolagsstämma.
Och sedan är det ett litet spelparti hos Karlbergs.»
Hall bebodde en dublett vid Kommendörsgatan.
Det yttre rummet var mycket stort, med tre fönster, och tämligen glest möbleradt.
På skrifbordet låg alltid ett ark rent, hvitt papper och en omsorgsfullt formerad blyertspenna.
På en stol vid hufvudgärden stod en bricka med ett krus af Wynand Fockinks curaçao och två glas.
Det låg en svag lukt af mysk öfver rummet.
Ett par narcisser lågo kastade på golfvet.
Hall strök sig gång på gång genom håret med ett förströdt uttryck.
»Ja, så går vi då,» sade han slutligen och reste sig med någon ansträngning.
Det klack till i Tomas, då han under en mellanakt upptäckte Märta Brehms fina, drömmande hufvud uppe på första raden.
En liten knubbig dam med rikt, askblondt hår böjde sig just fram och talade med henne, men hon höll solfjädern för ansiktet.
Nu slog hon ihop den – å, fru Wenschen!
Tomas Weber blef blodröd af förbittring.
»God afton, Tomas!»
»Nej, se Gabriel ...
Är din fru med?»
»Ja, hon sitter därborta.»
Gabriel Mortimer var en kusin till hans mor; fru Weber var född Mortimer.
Han hade ett par gråblå ögon med en hvilande, nästan stickande blick i ett något frostbitet ansikte med stora, markerade drag.
»God afton herr aktuarie, god afton herr Weber, fy fan hvad här är hett ...»
»Jag har ätit middag ute med en försäkringsdirektör och en artist, och sedan ha vi suttit i Berns,» berättade han utan något försök till motivering.
»Jaså,» svarade
Mortimer vänligt intresserad.
»Ja, i Berns kan man ha rätt trefligt.
När jag var där sist, det är inte så nyligen, sprang det en råtta öfver foten på mig, och två andra uppträdde på något afstånd.»
Den flintskallige herrn skrattade generadt.
Tomas aflägsnade sig under förevändning att han skulle hälsa på fru Mortimer.
Han fann henne inbegripen i ett lifligt samtal med en äldre svartklädd tant angående intubikaffe, troligen med anledning af annonsen på ridån.
Platsen låg tom i skymningen, och kvällshimmelen hvälfde sig kall och grönblå öfver deras hufvuden.
En och annan skugga rörde sig ljudlöst i halfmörkret invid husens murar.
En blek, halfvuxen flicka kom andlös ut ur en port; den slog igen efter henne med en skräll.
Hon sprang flämtande förbi snedt öfver torget.
Hon gömde hufvudet i händerna och snyftade högt.
»Hvarför grät hon?»
»Ja ... hvarför grät hon?»
Hon var redan borta, försvunnen nedåt en gränd – en smal skugga, uppsugen och slukad af det djupa mörker, som sof invid Frimurarehusets svartgrå vägg.
Och högt öfver husens svartnande massor brann redan Venus, vårkvällens mäktiga bloss.
Man intog å nyo sina platser.
»Hvem var det herr
Mortimer talade med?» frågade Hall.
»Det var den herre, mot hvilken fru Helga Wenschen förgäfves söker hålla sin äktenskapliga trohet,» utvecklade Tomas lärdt.
»Så, var det han ...»
Hall följde grosshandlar Wenschen med en blick af lifligt intresse, där han med några ansträngdt viga skutt försvann i parkettrappan.
Intubikaffet gled upp under ett dämpadt förspel.
»Hvem är det fru Wenschen sitter med i kväll?» hviskade en herre till en annan tätt bakom Tomas.
»Jag vet inte säkert, det skall vara en fröken ...»
Det var packadt på Rydberg.
Hall, Weber och Mortimer med fru och tant lyckades slutligen eröfra en soffa längst inne i stora matsalen.
Det yttre rummet var upptaget af ett veterinärmöte, som afslutade sina förhandlingar med en supé.
En oafbruten ström af gäster och upppassare rörde sig fram och tillbaka genom salen.
Jean Arvidson kom in, i frack och hvit halsduk; han hade representerat firman vid en fest i handelsvärlden och var i sällskap med några herrar af kommersielt utseende.
»Du har varit ute och rest?» sade Tomas.
»Ja, jag kommer närmast från Hamburg, fast jag ser ut som döden från Lübeck ...»
»Nå, vi träffas väl något i morgon,» sade han åt Hall och gick för att uppsöka sitt sällskap.
I en soffa vid den motsatta väggen satt en godsägare och ledamot af Första kammaren och skrek midt öfver salen, att han ville ha en svinkotlett.
Två herrar af militärisk snitt reste sig från ett bord i närheten för att gå; de skakade hand med Mortimer i förbigående.
Löjtnant Gabel var lång och ljus, med kal panna och en stor, tunn kroknäsa.
Hans byxor väckte nästan skandal genom sin elegans; de voro otroligt vida, groft harlekinrutiga på snedden i svart och ljusgrått och försedda med breda svarta ränder vid sidorna.
Mortimer nöp i dem med oförställd beundran, lutade sig ned och lyfte upp ett stycke af tyget tätt under ögonen, ty han var närsynt.
»Hvar bor din skräddare?» frågade han.
»Det talar jag inte om,» svarade Gabel med ett urbant småleende, på en gång smickrad och stött.
Han slog endast i halfva glas.
Mortimer talade om prins Eugens taflor på senaste utställningen; han var särskildt förtjust i »Det gamla slottet».
Samtidigt följde han med ögonen Tomas’ rörelser; så fort denne ställt ifrån sig brännvinsflaskan, fattade han den med en elegant handrörelse, och utan att göra något afbrott i den mening han nyss påbörjat slog han sitt glas så demonstrativt fullt, att det rann öfver.
En kypare snafvade och föll framstupa med en stor bricka, full af glas och buteljer.
Hofmästaren skyndade till.
Veterinärerna hurrade å nyo, denna gång i takt.
Mortimer och Hall drucko whisky, Tomas och damerna munk.
Han hade med ens blifvit intagen af en häftig lust att skaffa sig ett par alldeles likadana byxor som Gabels.
»Det är ett par herrar därborta som vill skåla med dig!»
Det var två af hans förra lärare, lektor Petersén och dr Mentzer.
Man utbytte den lilla hälsning med glaset, som antyder, att man tills vidare gillar hvarandras borgerliga vandel.
Det hurrades oafbrutet, och man kunde till och med uppfatta ett och annat försök att sjunga »Ur svenska hjärtans djup».
Fru Mortimer började att gäspa.
Det blef folksamling midt i salen, och sorlet tystnade för några sekunder.
En äldre herre hade fått ett anfall af illamående och måste föras ut.
Mortimer med fru och tant sade godnatt och bröto upp.
Hall och Weber flyttade sig öfver i soffan.
»Det var en säker tant,» anmärkte Hall.
»Hon svepte tre likörer på en kvart.»
Uppassarne gingo villrådiga omkring, som skrämda får efter ett oväder, gråbleka och med slaka frackskört.
Tomas drömde sig vandra med Märta i den sommarstilla luften under gobelinmålningarnes blågröna träd.
Det led mot aftonen, och almarnes bleka, stiliserade kronor susade svalt öfver deras hufvuden.
Framme i den tomma förgrunden stod en bänk af sten, ensamhetens och de långa meditationernas kalla bänk.
Skuggorna uppförde spöklika brottningsscener kring väggarna, och bakom glasrutorna till det stora gröna kaféet, där det ännu var ljust, rörde sig ett våldsamt skuggspel af sträckta halsar och af armar, fäktande i luften med glas i hand.
»Alltså ännu en dag,» sade han och kastade bort sin cigarrett.
Det var Märta han älskade, och likväl föreföll det honom som om han hade gått miste om något väsentligt af lifvets lycka, om han aldrig finge se dessa armar blottade och hvita sträckas emot honom från någon mörk vrå af ett rum med fällda gardiner.
»Är du inte trött, skall vi betala?»
»Ja, det är sent.»
Djurläkarnes tummelplats liknade en marknad, som härjats af någon nattlig orkan.
På en stol nere vid dörren satt en uppassare, en ung gosse, hopsjunken som en trasa och sof.
Gossen for upp, förskräckt, förvirrad, med öfvergångsålderns ständiga onda samvete i blicken.
»Det är litet hjälp för att reparera olyckan med brickan,» förklarade Hall lågmäldt.
»Nå kommer du, jag är färdig ...»
I fonden reste sig slottsfaçaden askgrå, spöklikt stor, denna underbara norra façad, hvars färg är skiftande som hafvets.
Den ljusnande nordöstra horisonten tände i den öfversta fönsterraden en ramp af blekt grönskimrande opaler.
Sedan inledningsreplikerna växlats, hade de ingenting vidare att säga hvarandra.
Plötsligt gjorde han en tvär vändning kring ett hörn och stack af som en pil nedåt en sidogata.
En skräddare med ett par byxor öfver armen kom ut ur ett litet ärtgrönt trähus med gula fönsterluckor.
Bruka skräddarna gå med byxor öfver armen om natten också?
Tomas växlade en hastig hälsning med vice häradshöfding Abel Ratsman, som just kom ut från samma ställe.
På Stureplan råkade han midt in i en flock uppsluppna nattsvärmare, af hvilka han kände ett par.
Ett svagt morgonskimmer darrade redan öfver de yrvakna vinghästarne på det Bångska husets tak.
Det var Gabels byxor han hade öfver armen.
Hvar hade han kommit öfver Gabels byxor?
Han gick fullkomligt stadigt, och hans bleka grodansikte hade samma själfsäkert korrekta uttryck som vanligt.
Han stod tydligen under inflytande af den föreställningen, att han var ute och promenerade med sin egen vårrock på armen.
Hans mor satt på vedlåren och sof, i nattröja och med en schal öfver axlarna.
Bredvid henne stod en stake med ett rödt flämtande ljus, som just höll på att brinna i pipan.
»Å Tomas, är du ändtligen hemma!
Hvar har du varit hela tiden?»
Tomas blef förargad.
»På Rydberg,» svarade han kort.
»Vi kom att sitta litet länge.
Vi hade Mortimers i sällskap.»
Modern blef lugnare, då hon hörde att Mortimers varit med.
»Är pappa hemma?» frågade Tomas.
»Ja, nej, han är inte hemkommen ännu, men jag går in och lägger mig ändå, det är bara för dig jag har varit orolig.
Å Tomas, du är för ung att vara så mycket ute!»
Hon strök honom förvirradt, nästan förläget öfver kinden med den lediga vänstra handen och gick in.
Han hade gjort ett något för raskt slut på dem han fått af fadern efter sin examen, och han vågade icke genast bedja honom om mera.
Fadern hade dessutom på sista tiden låtit en smula reserverad, när det blef tal om pengar.
Han spelade mycket och förlorade oftast, ehuru han icke ville erkänna det; hans slätrakade, barnafromma ansikte lyste alltid af den vinnande partens stilla lycka.
Tomas lånade trettio kronor af Hall.
Ja, våren ...
Hamngatan köpte han några tyska päron i en påse; han hade för afsikt att äta upp dem i skuggan af någon mycket gammal ek ute på Djurgården.
Hon ämnade tydligen sätta sig på något af sätena närmast framför Tomas, men vagnens fart, som hon glömt att beräkna, förde henne i stället till sätet närmast bakom honom.
Därefter reste han sig lugnt, vände om det svängbara ryggstödet på sin soffa, gick öfver till andra sidan och satte sig midt emot henne.
»Behagar fröken ett tyskt päron?» frågade han blygt och aktningsfullt.
Tomas räckte henne vördnadsfullt sitt visitkort; det stod »Med. fil. kand.» under namnet.
Tomas kunde aldrig upphöra att beundra dessa murytor från i går, som mästaren genom några oregelbundna och knappast märkbara skiftningar i teglets färg lyckats gifva en prägel af att ha trotsat århundradens regn och blåst.
Tomas sökte få i gång ett bildadt samtal, men fick endast korta och förlägna svar.
»Förlåt, men ni får inte följa mig längre.
Det går inte an att någon får se mig i sällskap med en herre.»
Tomas satt och tänkte på hur han skulle vara klädd på aftonen; han hade efter bästa förstånd skrifvit »Om nådemedlen» åt Greta och mycket riktigt också blifvit ombedd att komma med på Märtas flickbjudning.
Skulle han ha hvitt skjortbröst eller kulört halsduk?
Vårsolen lyste blidt på de två gamla älskandes väg.
Ett sällskap varietéartister af skilda raser och nationaliteter kom förbi, muntert pladdrande på tre eller fyra språk.
Deras af smink och nattvak urlakade gycklaransikten, knifskarpa röster och bjärta sluskelegans förenade sig till ett falskt och lustigt missljud, som dröjde några sekunder i luften och tonade bort.
Slätten låg åter solhvit och tyst.
»Förlåt, fröken,» sade han med de öppna blå ögonen hvilande i hennes, »vågar jag föreslå er en promenad på Skansen?
Om ni har tid.»
»Nej,» sade hon undvikande, »jag vet inte ...»
Med ens kom hon att tänka på björnungarne, som hon afgudade.
»Ja, jag är ledig till klockan tolf i dag,» svarade hon.
Träden hade nyss fått späda löf, som gåfvo solljuset på deras väg en grönaktig skiftning.
De talade om hvarandras förhållanden.
Hennes far var död; han hade haft en anställning vid slottet, och modern lefde af en liten pension.
Han hade mycket godt hufvud och ville så gärna bli läkare.
De hade kommit in på en af de grönkantade stigar, som föra upp åt Bredablick.
Hvad skulle han sedan göra?
Björnungarne lekte som hundvalpar i sin bur.
Vaktaren kom just med frukost; han gaf dem två stora brödkakor hvar.
På armen hade han ett tråg med köttmat, som han skulle bära till de vuxna björnarne längre bort.
Den äldre af ungarne kände lukten af köttet, och då vaktaren aflägsnade sig med tråget, började han gråta med ett uttryck af så sönderslitande förtviflan, att Ellen nästan fick tårar i ögonen.
Det var något af vildskogens hemliga sorg i hans veklagan.
Han såg icke åt sina brödkakor, så länge han mellan trädens stammar kunde uppfånga en skymt af vaktaren med köttet.
Brodern, som var af en ännu ofördärfvad och mera förnöjsam natur, hade under tiden glufsat i sig sina kakor och öfvergick därefter omedelbart till den andres portion.
Det kunde han lika gärna ha låtit bli; han fick genast en örfil så att han tumlade om flera hvarf.
Flat och snopen gick han bort och lade sig att sofva i andra ändan af buren, medan den äldre i kväfdt raseri började mumsa på kakorna.
Midt under måltiden erinrade han sig ännu en gång sin sorg och uppgaf ett tjut, som skakade hela hans ludna kropp, och som småningom dämpades till låga snyftningar.
Skogen låg tyst och vid omkring dem, och vinden gnolade i grenarne öfver deras hufvuden.
Hon tycktes ha gissat hans tankar, ty de stora rödbruna ögonen började spela med ett så förskrämdt uttryck, som om hon såg sig om efter hjälp.
»Låt oss gå,» hviskade hon.
Tomas uppgaf allt hopp för den dagen.
Han var glad öfver att ha kommit på den idén, oaktadt den icke är så ovanlig, ty han var yr i hufvudet af skogsluften och visste icke hvad han skulle säga eller göra.
»Är ni inte hungrig?» frågade han.
»Det är jag!»
Hon var icke hungrig, men han lyckades likväl öfvertala henne att gå med in på Bellmansro och dricka kaffe med bakelser.
De kommo öfverens om att icke sitta ute, ty man kunde bli sedd, och de togo plats i ett litet grönt möbleradt sidorum, med en dålig soffa, ett bord och ett par stolar.
Det var en kvaf luft därinne.
Han hjälpte henne af med hatt och kappa, sedan uppasserskan serverat dem och gått.
Dessa armar, nakna, hvita ...
»Hur mycket är klockan?» frågade Ellen.
Han smög sig tätt intill henne och hviskade bönfallande i hennes öra:
»Era armar – jag vill se era armar ...»
Hon satt några sekunder som förstenad, men tog slutligen med sömngångaraktigt lugn af klädningslifvet och lade det på en stol.
Därefter betäckte hon ansiktet med sina händer, mörkröd af skam.
Han drog henne till sig och kysste henne öfverallt, på halsen, bröstet, korsetten.
All motståndskraft hade domnat i hennes unga, hvita lemmar, och de skygga röda ekorrögonen flackade förvildadt hit och dit, i rädsla, i skräck.
Plötsligt förlorade hon all besinning och slog armarne om hans hals med ett litet skrik.
Konsul Arvidson gaf middag i sin villa vid Humlegården, trots den framskridna säsongen.
Fru Arvidson hade varit vacker som ung; nu på äldre år hade hon fått en påfallande likhet med Karl X Gustaf.
Den rymliga, långsträckta matsalen hade endast två fönster på en kortvägg; man hade därför gjort dag till natt, slutit till persiennerna och tändt alla ljusen i kronorna.
Hans nära sextioåriga ansikte hade ännu det återsken af ungdom, som två klara, ständigt sökande och ständigt otillfredsställda ögon någon gång kunna sprida öfver en åldrande världsmans af vällefnad något kolorerade hy.
Öfverste Vellingk satt vid värdinnans sida; konsuln hade fört fru Weber till bords.
Han hade varit tillsammans med Ellen hvarje afton sedan lördagen och var yr i hufvudet af lycka, men också en smula blek.
För att förklara, hvarför han icke kunde gå på Märtas bjudning, hade han just dukat upp en historia om en examensfest, som en af kamraterna hade gifvit, och vid hvilken han varit tvungen att närvara, emedan han eljes lätt kunnat få en ovän.
»Det var afskyvärdt tråkigt,» förklarade Tomas trovärdigt.
»Jag längtade därifrån hela tiden ...»
Märta knep ihop ögonen som hon brukade och smålog oskyldigt maliciöst, som om hon icke trodde honom mer än jämt.
Hennes vidjeslanka gestalt var smal som en sextonårings, men liniernas mjuka, själfmedvetet afvägda lek jäfvade likväl icke hennes ålder.
Hon hade en crêmehvit klädning med långa, vida tyllärmar, i hvilka de späda jungfrulemmarnas böjningar och sträckningar skymtade drömlikt frestande.
Bordeaux’n serverades, och de stötte leende sina glas tillsamman.
Midt emot dem sutto Hall och Greta.
Greta hade sin porslinsklädning, som hon kallade den; det var en ljus, blommig sommarklädning i ett blått och hvitt mönster, som erinrade om gammalt porslin.