Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Onsdagsplenum fattade beslut, hvarigenom den af Hr Stjernsvärd väckta motion ang:de gemensamt sammanträde blef afslagen, får jag härmed anmäla min reservation, och måste jag beklaga, att detta förkastande af ett förslag, som afsåg ett ömsesidigt utbyte alla EiksStm emellan af tankar och åsigter i så vigtiga frågor som de hvilka röra Rikets försvarsverk till lands och sjös, samt pensionerandet af dem som i främsta rummet egnat sig åt detta försvar, kunnat fattas på så svaga skäl, som de, hvilka man emot motionen hade att anföra.
— Dessa voro hufvudsakligen, att det skulle vara stridande emot den grannlagenhet, som EiksSt:n böra emot hvarandra iakttaga; om R. o. Ad., som dels ansågs vara enskildt intresseradt i frågan, dels obestridligen ägde mesta kännedomen om det ifrågavar:de ärendet, och således vore i tillfälle, att derom meddela de bästa uplysningarne, sjelft skulle inbjuda MedSt:n till sig, för att der endast såsom auscultanter afhöra den öfverflödande visdom, som det Höglofl.
Ståndet kunde hafva att meddela.
— Att grannlagenhet är en berömvärd egenskap, kan icke bestridas, men att drifva den till ytterlighet blifver dock ett fel, och att så skedt i detta fall synes mig vara lika ostridigt.
Dessutom står denna nu visade grannlagenhetskänsla uti en alltför skärande kontrast till den ringa, för att icke säga fullkomliga brist på grannlagenhet mot MedSt:n hvilken R. o.
Ad. ådagalade vid det tillfälle, då det, sedan förledne Riksdag, hvilanda grundlagsändrings-förslaget ang:de E. St:s Utslits rätt att bland sina ledamöter sjelfve utse Ordftde, förevar till antagande, men då af det Höglofl.
Ståndet afslogs.
Emellertid kan man, med anledning af hvad som under öfverläggningen i frågan om denna motion förekom, hysa den förhoppning att förslaget om det gemensamma sammanträdet, ännu icke helt och hållet förfallit.
Om nemi. detta förslag skulle önskas äfven af något af de andra RiksSttn, och detta nu blifver uplyst derom, att R. o. Ad. afslagit frågan, hufvudsakligen på den grund, att den icke bordt väckas inom dem sjelfva, så synes mig detta vara en anledning, eller nära nog upmaning, att derom inkomma med en inbjudning till R. o.
Ad., som då, befriadt från de svåra grannlagenhetsscruplerna, icke lärer underlåta att med bifall omfatta förslaget, heldst detta då kan vara så upställdt, att de äfven framkastade farbågorne för en alltför mycket i detaljer gående discussion, kunde blifva skingrade.
Då jag i dessa dagar ämnar afresa från hufvudstaden, får jag afsäga mig min plats såsom ledamot i Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk:t, under vördsam anhållan att varda vid min riksdagsmannarätt bibehållen. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall.
Uplästes ett af Gr. Lewenhaupt, Claes Magnus, inlemnadt så lydande Memorial:
I anledn. af enskilda angelägenheters skötande, nödgas jag afsäga mig det förtroende jag åtnjutit, att vara ledamot af Allm.
Besvärs - Den i April f. m. 65 Besvärs- och Ekon.Utsk. samt Bänkman inom 13:de Bänkmansafdelningen, med vördsam anhållan, att vid min riksdagsmannarätt blifva bibehållen.
Afven härtill lemnade R. o. Ad. sitt bifall.
Äfvenledes uplästes följande af Hr Nordenfelt, Enar Wilh., inlemnade Memorial:
I anseende till afresa från hufvudstaden får jag härmed vördsamt afsäga mig min befattning såsom ledamot i BankoUtsk., från och med d. 7 dennes, under ödmjuk anhållan att få bibehålla min riksdagsmannarätt, ifall jag skulle till Riksdagen återkomma.
Efter jemväl härtill af R. o. Ad. lemnadt bifall, anmodade Hr Gr. o. Landtm.
Hrr Elektorer att sammanträda, för att utse en ledamot i BankoUtsk. efter Hr Nordenfelt samt 2:ne ledamöter i Allm.
Besvärs-och Ekon.Utsk. efter Hr Munck och Gr. Lewenhaupt.
Under discussionen öfver Hr Stjern svärds motion, ansåg jag mig icke böra yttra mig, emedan jag ansåg att man icke dertill borde lemna sitt bifall, då den angick både 4:de och 5:te HufvudTitlarne, som innefatta flera särskilda punkter, hvilka hvar för sig kunna gifva ani. till långvariga discussioner.
Ehuru jag således anser, att man icke genom ett förutfattad! beslut bör binda sig vid gemensamma öfverläggningar öfver hela detta vidlyftiga ämne, så anser jag likväl af vigt, att man en gång börjar med dessa gemensamma öfverläggningar, för att få veta om de kunna medföra någon fördel eller icke.
Fjerde och Femte HufvudTitlarne äro visserligen passande ämnen för en gemensam öfverläggning, derföre att icke alla fyra Stånden derom kunna hafva någon speciel kännedom, men, på sätt Frih.
Raab förra gången föreslog, så anser jag att man ur dem bör utvälja några få punkter.
Jag anhåller således om Hr Gr. o. Landtnäs propos. derpå: att 11. o. Ad., för sin del, beslutar att, enl. 46 §:n Riksd:sOrdn:n, do punkter i StatsUtsk:s afgifvande Betänk. ang:de regleringen af RiksStatens 4:de HufvudTitel, hvilka röra anslagen till så väl den stående arméens som beväringens vapenöfningar, skola blifva föremål för gemensam öfverläggning emellan alla fyra EiksStin.
Jag får lill en bör jan anmärka, att jag icke kan fatta den logik, som ligger till grund för Hr Hjärnes yttrande.
Han har klandrat ett gemensamt sammanträde ang:de 4:de HufvudTiteln, på grund deraf att den vore upställd i för många §§:r.
Hr Hjärne har likväl i ett föregående plenum, så vidt jag icke missminner mig, yrkat, att 2:dra och 3:dje HufvudTitlarne skulle blifva föremål för gemensam öfverläggning, oaktadt dessa på samma sätt som 4:de HufvudTiteln innefatta flera V. 11.
5 Den 4 April f. m olika ämnen.
Hvad angår Hr Hjärnes nu väckta förslag, så vili jag upskjuta att yttra mig deröfver, då det af en ledamot har blifvit begärdt på bordet.
Landtm, förklarade att Hr Hjärnes motion, enl. derom gjord begäran, komme att hvila på bordet.
Föredrogs ånyo BankoUtslcs d. 18 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 21. i ani. af väckte motioner om utgifvando från Banken af 20,002 Rdr bko, jemte ränta, till Kapitenen E.
Jag får anhålla att Hr Riddarh.- Sekret:n behagade uplysa, om några underrättelser ankommit huru de öfriga Stånden afgjort detta mål.
Riddarh Sekret., att protrs-utdrag ankommit, som utvisade att Preste- och BondeSttn afslagit BankoUtsk:s förevarrde Utlåt., och att BorgareSt. beslutat, att en ersättning af Bankens medel må med 10,000 Rdr bko till Kapitenen Skottes sterbhusdelegare utgå med vilkor, att allt vidare anspråk emot Banken af bemälde sterbhusdelegare frånträdes, samt tillika godkänt den vid slutet af Utlåt: gjorda hemställan, med tillämpning af den summa, Ståndet, på sätt ofvan säges, bifallet.
Detta ärende har vid frenne Riksda gar varit i fråga och vid alla tre har jag haft tillfälle att inom Utsk. öfvervara detsamma.
Ang:de egendomens försäljning vill jag åberopa Hr Dr Sandbergs reservation, som deraf lemnar en fullständig utredning.
Sedan sista Riksdagen har jag varit i tillfälle att läsa original handl in ga me, och af dem synes tydligt att BankoKommissarierna icke orätt förfarit; ty de hade på förhand tillkännagifva, att Banken icke hade panträtt i mer än trenne af de ifrågavaride hemmanen.
Således har man ingen anledning att fordra någon ersättning af R.
St:s Bank, och Banken är äfven, såsom vi veta lagligen frikänd från en sådan ersättningsskyldighet.
Frih. Cederström, Anders, upläste följande:
Ehuru jag helst önskat att bibehålla tystnad i denna sak, Anner jag mig dock nödsakad att, med ani. af Hr Dr Sandbergs (Betänk, bifogade) reservation, lemna några uplysningar, nödige att fria min frami, fader och min farbroder, Presidenten Baron Jakob Cederström, äfvensom mig från de grava tillmälen Hr Doct:n emot oss tillåtit sig.
Hr Doct:n har nemi. behagat insinuera, att BankoKommissarierna ej kände de ifrågav:de egendomarnes natur, och (som orden lyda i reservation) »ansågo sig icke heller behöfva fråga derefter, ulan hade fullt förtroende till de ädle och högt upsatte män, med hvilka de hade att göra.
De efterkomma på god tro dessa Hirs billiga önskan och tillåta att egendomarne lå gemen - 1) 0 11 4 April f. ta. 67 samt säljas, ty de kunde väl aldrig förmoda, att ett groft bedrägeri skulle vara möjligt för män af den börd och den samhällsställning, som desse Frihir innehade.
Emellertid vet Frih.
Anders Cederström den äldre ganska väl, att de egendomar han säljer och för hvilka han upbär köpeskilling, dem kän hansson Frih.
Anders Cederström d. y. återtaga för intet när han behagar.
Det oaktadt säljer fadren egéndomarne, emottager köpeskillingen, hvilken efter hans död skall tillfalla hans barn i art.
Den andre brödren, Frih. Jakob Cederström, sorn köpt egendomarne, vet också ganska väl, att, om han säljer dem och derför upbär köpeskilling, så kan hans brorsson, den förenämnde Frih. Anders Cederström d. y., återtaga dem för intet när han för godt finner.
Likväl säljer han bemälde egendomar och upbär med god smak betalningen, ehuru han för visso vet, att de skola förr eller sednare fråntagas en köpare utan ringaste ersättning.» »Detta inträffar också i laga ordning.
Fadren, Frih. Anders Cederström d. ä., dör och lemnar åt sina barn i arf, bland annat, äfven den köpeskilling lian upburit för de omtvistade egendomarne. betta hindrar naturligtvis icke en af dessa arfvingar, den oftanämnde sonen, Frih. Anders Cederström d. y., att sätta sig i besittning af samma egendomar, utan att betala någon köpeskilling till Herrme Skotte och jungfru Blom, hvilka genom testamente deraf kommit i åtnjutande.
När härtill kommer, att Frih Anders Cederströms d. y. farbroder, den förutnämnde Frih.
Jakob Cederström, med mycken klokhet satt både sin egendom och sin person i fullkomlig säkerhet, så att han icke kan åtkommas af några anspråk på hemulskyldighet, så har man här, när allt tages tillsammans, af män på samhällets höjder en sådan bragd, hvars namn jag icke vill nämna.»
Allt detta, säger Hr Docttn med positiv visshet, och likväl förhåller sig saken annorlunda.
Huru man än må betrakta min framlidne faders och min farbroders tillgörande i denna sak, något svekfullt eller bedrägligt fanns ej deri.
Förhållandet med försäljningen var nemi. i full enlighet med hvad i BankoUtskis Betänk, finnes relateradt, men dertill kommer, att K.
Mits och Rikets Svea HofRätt, på grund af den anmälan, som blifvit gjord om egcndomarnes fideicommissnalur, och för att vid blifvande Banko-auction bevaka min rätt, såsom då ett omyndigt fyra års barn, under förmyndare-ansvar förordnade min frami, farbroder, dåvarande Löjtnanten sedermera Majoren Frih.
Ulric Cederström, hvilken ock, efter erhållande af förordnandet, i akt och mening att för min räkning inbetala den obetydliga pantesumman, gaf sig i väg från Jälla egendom i Upland, der han då var boende, för att på detta vis hindra verkan af den utlysta auctionen.
Han hade dock det missödet att på vägen köra sönder sin vagn, hvilket å Rotebrö gästgifvaregård förorsakade så långt uppehåll, att han, när det redan var för sent, framkom till auctionsstället.
Härtill kommer, att min frami, farfaders, Kapitenen Baron Anders Cederström, fideicommiss-förordnande, sedan det blifvit bevakadt i Svea HolRätt af t. f. förmyndaren för min far och farbiöder, •frami) General - 68 Den 4 April f. m.
Majoren Frih.
Ulric Cederström, äfven inlemnades till anteckning i såväl Wermdö som Svartlösa och Sotholms TingsRätters protokoller; och var det just Lagman Junbeck, som i Svartlösa och Sotholms HäradsRätter gjort dessa anteckningar.
Någon okunnighet om egendomarnes natur fanns således hvarken hos Bankens Kommissarier, ej heller hos domaren, Hr Lagman Junbeck, och något bedrägligt eller svekfullt förfarande kan således i denna sak ej tillvitas, hvarken min frami, fader, eller min farbroder, Presidenten.
Såväl min aflidne fader som min farbroder voro vid den tiden unga män, illa bevandrade i juridiken, och båda voro öfvertygade om lagligheten af den handling, som godkändes af såväl Bankens Kommissarier, som domaren i orten; ett förhållande, hvilket framstår så mycket tydligare vis-å vis min farbroder, Presidenten, som han visserligen ej annars riskerat att hemula egendomarne, en åtgärd så mycket obehöfligare, som han blott behöft transportera köpet på min far; och således varit fri från allt ansvar i denna sak.
Att de kunnat misstaga sig om lagens tydning i detta fall, är ock så mycket ursäktligare, som bland de lagkloke vid den tiden en stor villrådighet förefanns om lagens rätta mening i afseende å klander af jordafång.
K. Förklaringen d. 14 Maj 1805 var ej tillräckligt tydlig och vid en stor mängd domstolar ansågs meddelad fasta afklippa all klandertalan.'
Först långt sednare, genom utfärdandet af K.
Förklaringen d. 17 Dec. 1818, blef till vinnande af enhet i lagskipningen (som orden lyda) »stadgadt och förklaradt med lagens grund och mening öfverensstämmande, att, enär, i stöd af JordaB:ns 10: 1, det klander anföres alt annan mans jord, hus och tomt blifvit såld, skiftad eller förpantad, utan rätter ägares öpna bref eller fullmakt dertill, domaren, om ock upbud och laga stånd eller ock derå grundad fasta mellankommit, icke är deraf betaget att pröfva sådan talan efter
Lag ochförekommande omständigheter, då i öfrigt iakttages den tid, Lag och K. Förordntn d. 14 Maj 1805 föreskrifva.» Hvad slutligen Hr
Doct:ns insinuationer emot mig i denna sak angår, så erkänner jag villigt, att det är med stor motvilja jag upträder till eget försvar, ty jag har alltid haft och har ännu den öfvertygelse, att ogrundade tillvitelser bäst mötas och lättast afväpnas genom stillatigande.
Men då en sådan man, som Hr Doct.
Sandberg upträder och, utan att ens göra sig besvär med att i ringaste mån taga reda på sanna förhållandet, likväl oförskräckt framställer detsamma i en dager, att min heder och mitt namn derigenom skulle lida, så torde några ord till svar kunna anses behöfliga.
Hr Doct:n förmäler, att jag, oaktadt min frami, fader i arf efter sig lemnat den köpeskilling, han upburit för de för sålde egendomarne, satt mig i besittning af samma egendomar.
Att Hr Doct:n, såsom icke jurist, kunnat anse sådant möjligt, låter visserligen förklara sig, men att Hr Doct:n påstår att så skedt, det hade jag ej väntat af en andans man och sanningens tolk.
När min fader dog, efterlemnade han inga andra tillgångar än revenuerna under fardagsåret af de återstående fideicommiss-egen - Den 4 April f. m. 69 domarne, men väl skulder, hvilket nödgade hans sterbhusdelegare och bland dem mig att söka urarfva-görelse.
Detta torde vara nog, för att bevisa det grundlösa i Hr Doct:ns upgifter.
Hr Doct:n säger pag.
14 l:sta och följ. rader: »Jag kan visst icke annat än gilla Utsk:s framställning, att den, som i sina enskilda angelägenheter gjörl sig skyldig till eli sådant förfarande, icke skulle kunna med bibehållet samvetslugn tillbakavisa en upmaning alt ersätta den förlust, som han visste sig hafva förorsakat, och hvilken hans tillgångar medgåfvo honom att godtgöra, derom kan blott finnas en mening.
Men på hvem är det, som denna sanning rättvisligen här tillämpas?
Är det väl på Banken?
Jag frågar blott.»
Så vidt denna Hr Doct:ns fråga syflar på min farbror, Presidenten Baron Cederström, så bar det visat sig, att han ej kunnat ersätta Skottes testamentarier deras förlust.
Är åter frågan rigtad emot mig, borde det tillkommit Hr Doctin att med rättsgrunder hafva visat det vara min skyldighet.
Intill sådana skäl blifvit förebragta, torde det ursäktas mig, om jag anser frågan, såvidt den syftar på mig, olämplig.
Dessutom äro afledne Kapitenen Skottes testamentarier bäst i tillfälle att bedöma, huruvida jag sökt att, efter min förmåga, hålla dem skadeslösa eller ej.
Det är af vigt, såväl för K. o. Ad. som för mig sjelf, alt så grofva tillmälen, som de, hvilka Hr Sandberg i sin reservation gör både mot min farbror, fader och mot mig sjelf, icke blifva obesvarade, och då de öfriga Stånden endast hafva fått kännedom om Hr Sandbergs reservation, utan att afhöra det försvar jag nu tagit mig friheten att anföra, så får jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på, att mitt nu uplästa anförande måtte få delgifvas de öfriga RiksStm.
Som jag inom Utsk. tillhörde den åsigt, som blef undertryckt genom den förseglade sedelns öpnande, så anhåller jag att få upläsa min reservation, hvilken lyder som följer: »Man har antagit att Bankens Kommissarier, genom sitt till ägarnes anhållan gifna bifall, att, jemte de till Banken pantförskrifna Norra och Södra Lisma samt Upsala, låta å samma auktioner försälja äfven de af pantägaren innehafda och i sambruk med de nyssnämnda nyttjade samt å saluvärderingen inbegripna hemman Eketorp, Samuelsås och Sadelmakarekrogen, begått ett fel, som föranledt den förlust, för hvilken ersättning nu sökas; men man har dervid velat glömma, att detta redan blifvit i de tvenne högsta domstols-instanserne pröfvadt och af dem likstämmigt förklaradt icke hafva egt rum; hvadan det synos mig som Utsk. icke bort grunda ett tillstyrkande af godtgöreise till de lidande på sådana skäl, som, ehuru man sökt att så godt ske kunnat icke gifva dem en sådan mening, likväl i sin enkelhet och rätt förstådda, innefatta ett underkännande af de skäl domstolarne för sitt domslut användt, hvaribland det hufvudsakliga, att vid försälj - 70 Ben 4 A p r i 1 f. m. ningen af de ifrågav:de hemmanen något sådant fel icke blifvit från Bankens sida begånget, som kunde till ersättnings-skyldighet föranleda.
Härmed är således afgjordt, att ingen rättighet till ersättning från Banken bör åberopas, icke ens antagas att Banken bär dertill någon moralisk förbindelse.
Derjemte förekommer härvid, att, komna handlingarne, väl blifvit såsom styrkt antaget, att hos samtlige de personer, hvilka genom köp blifvit innehafvare af hemmanen Eketorp, Samuelsås och Sadelmakarekrogen, sedan de på Banko-auktionen försåldes gemensamt med Lisma och Upsala, tillgång saknats till den ersättning de för bristande hemul förklarats skyldiga utgifva; men om förhållandet var sådant vid den tid då hemulsfrågan af domstol behandlades, bevisar ej detta att förhållandet f. n. och framgent skall vara enahanda.»
Dessutom ber jag att fa fästa upmärksambeten på tvänne, enl. min tanka, vigtiga omständigheter.
Man har nemi. sagt: att ett köpebref, utfärdadt å egendom, hvilken för Bankens räkning skulle varit upbuden, skulle ega den kraft och verkan, att domstolen, utan att efterfråga säljarens åtkomsthandlingar, derpå måste bevilja fasta; och att således i närvide fall fasta nödvändigt måst beviljas, när Bankens köpebref presterades.
Till bevis härpå, ber jag att få ur Betänk:t upläsa: »Svartlösa IläradsRält beviljade häruppå ofvanherörde dag, d. 20
Maj 1809, i enlighet med kommissariatets sålunda gifna anmodan, laga fasta å den del af egendomen, som varit för Bankens räkning lagfaren,, eller Norra och Södra Lisma jemte frälsehemmanet Upsala, äfvensom Sotholms IläradsRält samma dag, uppå anhållan af Frih. J. Cederström, meddelade honom laga upbud första gången å fastigheterna Eketorp, Samuelsås och Sadelmakarekrogen.»
Häraf synes att Sotholms HäradsRätt beviljat laga fasta på dessa trenne sistnämnde hemman utan att begära få se säljarens laga åtkomsthandlingar, och således är det der som felet är begånget, men alldeles icke af Hrr BankoKommissarier.
Jag vill icke ingå i svaromål på den af Frih.
Cederström uplästa försvarsskriften; ty ingen må förtänka honom att han, i den ställning han innehar, sökt belysa saken så som han gjort.
Som jag förut haft äran säga, så är fastans beviljande vid Sotholms RäradsRätt egentliga orsaken hvarföre flera köpare efter hvarandra blifvit narrade på god tro.
Jag anhåller om afslag på Betänk:t.
Det förekommer mig sorn om denna fråga, vore ett spöke, en gengångare, som vid hvarje Riksdag skall återkomma tills man försonat det brott, som blifvit begånget.
Man har sagt, att Kapten Skottes arfvingar icke lagligen äga några anspråk.
Detta är visserligen sannt, ehuru pluralitelen i Högsta Domstolen endast utgjorde en röst, och frågan hade kunnat få en helt annan utgång, om den kommit före några dagar sednare, då ombyte af ledamöter ägde rum.
Men här är väl icke ensamt fråga om den lagliga rätten; ty det finnes en annan rätt, nemi. den moraliska, som visserligen alttid borde vara Den 4 April f. m. 71 Öfverensstämmande med den lagliga, men som hkviil icke alltid är det.
Med afseende på den moraliska rätten, anser jag att man icke kan vara af mer än en tanka; ty frågan är af den besynnerliga art, att sedan fyra lagligen fastställda köp ägt rum af samma egendom, då kommer rättsanspråk, om hvilka egendomens innehafvare icke hafva den ringaste aning, men som taga ifrån dem egendomen utan ersättning.
Häraf visar sig tydligt, att något fel blifvit begånget.
Antingen måste de författningar som R.
St:r utfärdat vara feiaktiga, eller också måste de embetsman sorn handhaft dem, vid tillämpningen af desamma, begått, om icke ett lagligt, åtminstone ett moraliskt fel.
Enl. min tanka, äger en medborgare, som skattar till Staten för att åtnjuta säkerhet till person och egendom, anspråk på att få åtnjuta denna säkerhet, men dethafva icke dessa personer fått.
De hafva blifvit öfverrumplade och beröfvade allt hvad de ägde.
Det är en moralisk skyldighet att betala, och det är temligen likgiltigt om denna betalning utgår från Banken eller Statsverket.
Min moraliska känsla bjuder, att någon ersättning lemnäs dessa personer, och jag skulle derföre vara benägen att tillstyrka bifall till Utslcs förslag, men då, efter hvad jag hört, BorgareSt. nedsatt denna summa till 10,000 Rdr, och då det är bättre att få något än intet, så hemställer jag om icke R. o. Ad. skulle vilja i likhet med BorgareSt. besluta en gåfva af 10,000
Rdr bko, under de vilkor BorgareSt. dervid fästat.
Raab har vis serligen rätt, då han säger att det ieke finns någon juridisk skyldighet att ersätta den förlust, som drabbat Kapten Skottes arfvingar.
Det är gifvet, att någon juridisk rätt icke kan finnas, sedan Högsta Domstolens utslag fallit.
Men då detta beslut fattades med endast en rösts öfvervigt, bör det förlåtas om man hyser några dubier om hvad uti ifrågav:de fall är det moraliskt rätta.
Det torde ursäktas mig, om jag går något tillbaka, och i korthet redogör för Bankens tjenstemäns åtgöranden i detta fall.
Cederström har nyss upiyst att BankoKommissarierna mycket väl visste af hvad natur de ointecknade egendomarne voro.
Det förefaller då högst besynnerligt, att dessa Hrr, på Frih. Cederströms enkla anmodan, först i tidningarne kungöra att Banko-auktion skulle hållas öfver alla, såväl de intecknade som icke intecknade hemmanen, och derefter låta hela klumpen gå under samma utrop och samma klubbslag; visserligen med det muntliga tillkännagifvande, att Banken endast svarade för en del deraf; men må man dock ihågkomma, att utan detta BankoKommissariernas begifvande, ingen försäljning kunnat ske.
Cederström hade aldrig kunnat erhålla upbud på dessa egendomar, då han icke å dem kunde upvisa åtkomst-handlingar.
Nu deremot ansåg HäradsRätten sig böra bevilja fasta, då, såsom 3:ne reservanter i Högsta Domstolen yttra: »under den tiden en Banko-auction var så kraftig, att en lagfart ansågs onödig.»
Vid sådant förhållande, kan jag icke finna annat, än att BankoKommissarierna äro första orsaken till den olaglighet som skett.
När dertill kommer, att tre särskilda per - 72 Den 4 April f. m. söner hafva köpt egendomen och derpå erhållit fasta, är det väi bland de hårdaste tilldragelser, att den sista köparen på en gång skall finna sig beröfvad ailt hvad han äger, och detta utan det ringaste sitt eget förvållande.
Ingen laglig rätt återstår emellertid för Kapten Skottes arfvingar; men, lika med Utsk. tror jag att en moralisk skyldighet qvarstår för R.
St:r, hvars embetsman voro orsaken till det törsta misstaget, att i någon mån söka godtgöra de förluster, som drabbat oskyldiga personer.
Jag vet mycket väl att genom MedSt:ns beslut, allt hopp för de Skottiska arfvingarne vid denna Riksdag är ute, att det således tjenar till föga att vidare uptaga tiden.
Men jag vågar dock tro, att R. o. Ad. bör, för sin del, visa sig vilja godtgöra en stor orättvisa.
Baab och anhåller om propos. på bifall till BorgareSt:s beslut i denna fråga.
Då frågan redan i tvänne
Stånd är afgjord, då tjenar det visserligen icke till mycket att här vidare orda om saken, men jag har icke desto mindre ett behof att uttala min åsigt.
Lika med de gånger jag förut yttrat mig skall jag blifva helt kort, och jag kunde blifva ännu kortare genom att instämma i hvad Frih.
Raab anfört.
Den juridiska rätten är ovilkorligen mot den lidande parten; ty dom är fallen i högsta instansen och den kan icke ändras.