Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan härefter propos. på afslag å BondeSt:ts inbjudning blifvit framställd och med ja besvarad, ölvergick R. o. Ad. till pröfning af förordningsförslaget, dervid först förekom § 1- Frih. Sprengtporten, Jakob Wilh.:
Då jag tager för gifvet, att det vore ändamålslöst att yrka bifall till Frih.
Cederströms förslag i detta ämne, så afstår jag derifrån.
Jag kan dock ej underlåta att förklara, det jag finner ett sådant stadgande, att nemi. vilja beröfva en tjensteman rättighet att af sin egendom taga den inkomst, hvartill han eljest såsom medborgare vore lagligen berättigad, ej stå i öfverensstämmelse med en på billiga grunder upgjord lagstiftning.
Vid genomläsandet af Den 26 Mar9 e. m. 395 lista mora. af lista g i det nu från det Samnansatta Utskit afgifna Betänk, angide vilkoren för bränvins tillverkning, liar jag kommit till den öfvertygelsen att detsamma står i uppenbar strid med den hufvudprincip, sorn inom representationen gjorde sig gällande, då för någon tid sedan förslag till ny kriminal-lag uprättades.
I LagUtskits Betänk.
N:o 20 föreslås nemi. i alside på frågan om ansvar för mord genom förgiftning livad 21:sta g innehållen »Förgiftar någon, i uppsåt att skada andra till lif eller helsa, varor, som till salu hållas, eller hvad annat som helst, så att allmän fara för menniskors lif eller helsa deraf kommer; dömes till straffarbete från oell med 6 till och med 10 år.
Får någon af den förgiftning död elier svår kroppsskada, vare lag, som i 20 g skils.»
Att verk ligen bränvinet är ett gift, som inom samhället anställer de förfärligaste härjningar, det tror jag man kail blifva öfvertygad om vid aktgifvandet uppå de utmärkt skicklige oell vidtberömde Läkarena och Naturforskarens Carl v. Linnés och C. W. Hufelands tankar härom.
Archiater!! v. Linné yttrar sig nemi. sålunda: »Ett rent bränvin (säger han) är alltså ett starkt förgift för menniskans kropp, ty det coagulerar vätskorna eller gör dem sega och alla Jtöttrådar styfva och sköra i kroppen.
Således förorsakar det alltid förstoppningar i menniskans inelfvor.
Men då denna flygtiga ånga till några droppar blandas med vatten och intages, så retar det alla de finaste nerver, spänner dem och upinuntrar kroppen; tages några flera droppar, hettar det kroppen; äi nu mera, gör det en yr och galen; ännu mer, förskämmer det hela kroppen och dödar.
Det är med sådana spirituösa saker och våra spända nerver nästan som med regn och tacklen på ett skepp.
Tackleu stå spända, och då regn kommer, spännas de ännu mera, att de nästan må springa, men så snart vätskan är uttorkad, blifva tacklen slappare, långt iner än de först voro, så att master och stänger sedan runka och luta, till dess en ny regnskur kommer, som åter gör dem lästa.
Derföre ser man den eländiga bränvinssuparen, då lian om morgonen kommer ur sängeu, vara modfälld, darrande, melankolisk och sjuk i alla lemmar, så att lian knappt kail sätta glaset till munnen, att det icke utspilles; men så snart lian fått sig ett par supar, då tacklen i hans kropp blifva upspände, blifver han fast, munter, eftertänksam, nöjd och på sitt sätt frisk, intill dess denna vätska förflugit, då han åter måste gripa till sitt panaeée eller hjertstyrkning, och på detta sättet slarfvar sin tid fram.
Häraf ses nu hvad för en dryck bränvin är, och att man icke bör narras roed medikamenter för mycket, så att deraf blir en vana.
Mången har tänkt genom detta medel att fördrifva elak luft och sporrhugga magen till appetit, att preservera magen för kolik och ref, att smälta maten väl och fördrifva sorg, ängslan, förtret, bekymmer, värk, med flera vedervärdigheter, och derigenom stannat i bränvinssjukan, som ingen doktor med hela apotheken kunnat hjelpa. lag vill nu allenast korteligen nämna hvad bränvinet icke gör.
Man tror att bränvinet hvasser appetiten.
Det är ock sannt, men efter en åttondels timma förtager det honom så mycket^ som det förr upväckt densamma.
Ty när denna dryck kommer i» 396 Den 26 Mars e. m. i menniskans lif, öppnar naturen alla löpgrafvar att möta, skölja af oell försvaga denna sin fiende.
IN är nu dessa vätskor flinkt tillflyta, då kommer appetiten; men stannar af, då de äro utflutna.
Man tror att bränvin smälter maten.
Men det är ogrundadt.
Ty allt kött och fisk hårdnar af bränvin och blir bevaradt, så länge det ligger deruti.
Man tror att det. är en besparing i hushållet till att gifva folket, en sup bränvin tili frukost, i stallet för mat.
Men det är samma upmuntran lör deni, sorn en pisksliing lör skjutsmärren.
Ilon springer väl litet derefter, men hon blir dertöre icke fetare, emedan hon deraf ej kan göra någon mjölksaft, som löder kroppen.
Man tror, att briinvinet värmer om vintern på resor.
Det är ock sannt, på en liten stund.
Men som allt retande sedermera så mycket lörsvagar, som det lörut styrkt; så fryser man ock derefter så mycket mera, hvaraf våra Landsmän om vårtiden stanna uti håll och stygn och dö deraf tusentals.
Bevare
Gud hvar och en att gifva sinn barn bränvin, hvilka ännu äro i växten.
Ty de finaste lifstrådar, som äro i utdragning, blifva derigenom uttorkade och härdade i otid.
Vi böra bedja den Högste, att vi få behålla vårt ringa vett, och ingalunda sjelfva af lättja göra oss till oförnuftiga djur, då vi likare varde ylen ondes beläte än Guds.
Och tillse, det nationen ej ifrån unga åren blir utmärglad genom det fördömliga bränvinssupandet, och att ej så många tusende landets invånare ryckas bort i otid genom de tre gångbaraste sjukdomar: feber, gulsot och vattensot, som komma af de fasliga polyper eller blodlefrar, dem bränvinet verkar vid och i sjelfva hjertat.»
Den namnkunnige läkaren LIu feland') yttrar sig i samma ämne sålunda: »Det är en oeftergiflig pligt att lasta upmärksam lieten på en pest, som ostörd och tyvärr okänd anställer alltjemt bland oss de förfärligaste härjningar, som i stillhet allt vidare griper omkring sig, och är så mycket farligare, som man icke anser den för någon sjukdom.
Bränvinssjukan eller branvinsförgiftningen är den pest, om hvilken jag talar.
Vi varna och fly för opium, belladonna, bly o. s. v., och åt bränvinet allena, ett gift, hvars förstörande verkningar icke eftergifva dessas, hafva vi tilldelat borgarerätt, och vi tillåta det förstöra slägtets skönaste blomma.
Barn och gubbar, män och qvinnor, höga och låga öfverlemna sig åt denna förföriska njutning, och, jag säger det med full öfvertygelse, menskligheten led ännu aldrig al en så farlig och allmän sjukdom som denna bränvinssjukan.
Man må ej säga att jag öfverdrifven
Man behöfver blott se omkring sig, för att öfvertyga sig om sanningen af hvad jag sagt.
Jag ser barn i vaggan, hvilkas första lifsfrö redan derigenom förgiftas, lyckliga makar och familjer, hvilka endast genom denna mensklighetens fiende tryckas af nöd och göras olyckliga både till kropp och själ, oräkneliga menniskor, hvilka i blomman af sin ålder derigenom störtas i obotliga sjukdomar och *) Christian 'Wilhelm H afel and, född 1762, blef 1801 kallad till Lifmedikna hos Konungen ai Preussen och dog i Berlin 1836 såsom Kongl. Preussiskt Statsråd.
I) e n 26 Mars e. m. 3!l7 blifva en börda både för sig och samhället, ja, hela bygder, hvilka genom smittan af denna sjukdom förödas och förstöras.
Och det värsta vid denna sjukdom, och det som gör den långt farligare än andra sjukdomar, är, att man kan hafva den i en ganska hög grad, utan att veta det, ja, att den till och med en lång tid bedrager oss med en förledande känsla af förhöjd helsa, hvarigenom vi allt djupare inledas på denna villoväg.
Tyvärr måste jag tillstå, att till och med läkare, bedragna genom skenet af eli falsk lära, förbise bränviuets skadliga verkningar, alltför frikostigt tillstyrka dess bruk för friska och sjuka, och derigenom icke litet bidraga till denna sjukdoms allmännare kringspridande.
Men luiru kan bränvin kallas ett dödande gift, hör jag mången invända, nar man dock ser så många menniskor i hela sin lifstid bruka det utan synbar skada?
Härpå behöfde jag ingenting vidare svara, än att äfven opium dagligen och i mängd njutes af Turkarne, utan att det derför uphör att vara ett förderfligt gift.
Gift kalla vi allt det, som äfven i ringa mängd kan frambringa en våldsam och skadlig verkan i menniskokroppen.
Det gifves tvänne Ii u fv ud k lasser af gift.
Somliga liro af en skarp och frätande natur, och döda genom magens inflammation, t. ex arsenik, spanskgröna, qvicksilfver-sublimat.
Andra deremot verka i synnerhet på nerverna, hjeruan och sinnena, åstadkomma afdomning, sömn, raseri, konvulsioner, och döda genom slag och förlamning.
Man kallar deni döfvande gift.
Till dessa höra opium, belladonna, lagerkirsblad, bolmört ni. fl. och äfven bränvin.
Man gifve akt på dess verkningar, och man skall finna den största likhet mellan dem och verkningarne af opium.
Njutet i ringa portion, upvncker det munterhet, större liflighet och öfverspänning af alla nervkrafter; i större mängd förorsakar det afdomning, oreda i tankarna, raseri, sömnsjuka, förlamning af tungan och de yttre musklerna; ty hvad annat är tungans stammande, oförmågan att stå och gå och kroppens neddingnande, som vi se hos bränvinsberusade?
I ännu starkare mängd dödar det genom slag.
Ju mindre man är van vid njutningen af detta gift, desto vissare och mer i ögonen fallande äro dess verkningar.
Hos dem, som småningom vänja sig dervid, förlorar väl intrycket, såsom vid hvarje gift, något af sin skyndsamma och häftiga verksamhet: men verkningarna äro derföre icke mindre förderfliga.
Vi kunna nemi. vid lietta, såsom vid hvarje annat gift, åtskilja tvänne slags förgiftning: eli hastig, genom njutningen af eli stor mängd på en gång, och en långsam eller smygande, genom den dagligen fortsatta njutningen i små portioner.
Vid den förra visa sig tydligen de ofvan beskrifna verkningarna af ett i högsta grad dödande gift, och ofta har man sett olyckliga drinkare dö med alla tecken till slag, rödt updrifvet ansigte, framskjutna ögon, sanslöshet, rosslande och fullkomlig förlamning.
Men det är isynnerhet den sednare, den långsamma förgiftningen, på hvilken jag här måste fästa upmärksamheten.
Det är den, som nu så allmänt förekommer, som icke gifver sig tillkänna genom hastiga och ögonskenliga utbrott, och derföre dagligen förnyas, Den 2(5 Mars e. m. men åstadkommer desto större och obotligare skada i menniskokroppen, och anses vanligen först då sorn förgiftning, när det är för sent att hota den.
Jag vill här utförligt framställa de bedröfliga verkningarne af bränvinets dagliga bruk, eller den långsamma brån vinsförgiftningen. 1) Briinvinet, är ett utomordentligt starkt retmedel och påskyndar derföre i hög grad blodets omlopp, spänner nerverna och ökar hela lifsverksamlieten.
Derigenom känner nian sig visserligen på en stund stäikt och uplilvad.
Men det är ingen sann styrka, utan blott en våldsam öfverspänning af våra krafter.
Men nu är det den första lagen för kroppens lif, att ju starkare man retar litskraften och ökar dess verksamhet, desto förr uttömmer man den; oell det är intet tvifvel underkastadt, att deli, som dagli gen genom bränvin försätter sig i denna onaturliga öfverspänning, derigenom i betydlig mån förkortar sitt lif. 2) Nerverna, sinnena och äfven själskrafterna blifva derigenom utomordentligt försvagade.
Darrning i händerna, minnessvaghet, förståndsslöhet oell i hela kroppen en tröghet, som blott på några timmar kau förjagas af en ny bränvinsnjntning, ä ro vanligen de första tecknen dertill.
Småningom inställa sig svindel, öronsusning, fallenhet för kramp, lamhet i enskilta delar, som slutligen öfvergår till dödande anfall af slag. 3) Matsmältningen lider isynnerhet.
Den försvagas i högsta grad.
Följderna äro beständig samling af syra. förslemning i magen, dålig, oordentlig och slutligen alldeles uteblifvande matlust, stockningar i underlifvet, vedervilja för all mat, som icke är starkt retande och kryddad.
Oordning i uttömningarne, än utsot, än förstoppning. hemorrhoidalplågor äro de första vanliga löljderna deraf.
Småningom inställer sig syra och slem om morgnarne i sådan mängd, att den hotar med qväfning, matlusten går alldeles förlorad, magen kati ingenting annat fördraga än bränvin eller sådana näringsmedel, som dermed göras smakliga eller äro i lika grad starka och retande; hvartill kommer en beständig utsot, — allt säkra tecken, alt slutet på denna bedröfliga lefnadsbana är nära för handen.
— Ofta upkommer nu en magens förhårdning. en af de jemmerligaste och obotligaste sjukdomar, hvars verkan är, att den sjuke äter upkräker allt hvad han förtär, och på detta sätt, oaktadt allt ätande, hungrar ihjäl. 4) Bröstet angripes icke mindre.
En torr, retande hosta, som är allmänt bekant under bränvinshosta, och andtäppa äro de vanliga följderna.
I lungorna alstras knölar, och verkan deraf bl ifver, att den olycklige antingen i hela sin lifstid lider af en jemt tilltagande andtäppa, som slutligen öfvergår till qväfning, eller ådrager sig blodhosta och verklig lungsot, som gör ett snarare slut pä hans lif. 5)
Vattusot är en af bränvinsförgiftningens egentligaste och vanligaste verkningar.
En svampaktig pussighet, i förening med en. skenbar kroppens tillväxt, är hos sådana menniskor ganska vanlig, och dessa förblindade inbilla sig till och med att detta är ett verkligt tilltagande af deras kropp och krafter.
Men denna Den 26 Mars e. m. 399 pussighet är redan en börjande sjukdom; ett bevis, att näringsförrättningen i deras kropp icke har mer någon fast beskaffenhet, utan antager en vattenaktig natur.
Det är den första graden af vattusot, som förr eller sednare skall utbryta och är obotlig, om den härrör af bränvin. 6) Utom dessa för lifvet farliga åkommor upkomma en mängd andra, isynnerhet hudsjukdomar, hvilka, ehuru icke dödande, dock äro ganska besvärliga och angripande.
Jag nämner blott det bekanta kopparfärgade utslaget i ansigtet, en häftig klåda i hela kroppen, envisa sår och andra utslag i huden 7) Men det, som isynnerhet tillhör detta gift och i hög grad måste afskräcka hvarje menniska med känsla och samvete, är det alldeles egna sätt, hvarpå bränvinet förslöar och dödar den ädlaste delen af vårt väsende, vår själ.
Hon förlorar slutligen all kraft och spänstighet, allt sinne för det. stora, ädla och sköna, all skarpsinnighet och omdömesförmåga.
Det enda i verlden, sorn ännu, ehuru blott för en tid, kan lifva och väcka henne ur sitt slummer och försätta henne i verksamhet, är bränvin.
Fattas detta, så är en sådan menniska blott en växt, eller på sin höjd ett djur, som ej förmår att sammanbringa ett enda förnuftig tanke.
Jag känner ingenting, som så påtrycker menniskati en stämpel af råhet och känslolöshet, med ett ord, af djuriskhet, som denna förgiftning.
Hvilken synd, hvilken förbannelse hvilar icke öfver en sådan menniska, som på detta sätt. förstör sin naturs skönaste blomma, den gudomliga gnistan i sitt väsende!
— En sjelfmördare är hon; ty hon har mördat det, som allena gjorde henne till menniska.
Här förutser jag ett inkast, som man skall göra mig, och hvilket jag måste besvara.
Att man icke alltid, åtminstone icke till sådan grad, ser dessa bedröfliga verkningar följa af brån vinet g bruk.
Jag medgifver, att, då man sällan och med måtta brukar bränvin, dessa verkningar icke straxt blifva märkbara, och att en stark natur, i kraft af sin styrka, kan längre emotstå detta gift, än en svagare.
Men just. detta gör saken så mycket farligare.
Man kommer så mycket lättare oförmärkt in i denna osed, bedrager sig sjelf ett par år med tron på dess oskadlighet, och märker först, när det är för sent, på hvilken villoväg matt råkat.
Mert låt äfven vara, att man vore helt och hållet säker för de olyckliga följderna, är det icke redan elände nog att hafva gjort hela sin tillvarelse och verksamhet beroende af eli sup bränvin och sig sjelf till en slaf af en sådan osed.
Dock vdl jag ingalunda neka, att bränvin är ett godt och oöfvertrnffeligt läkemedel, sorn i många läll med fördel kan användas.
Men just derföre är det nödigt, att detta läkemedel, såsom alla andra, af en läkare förordnas, med föreskrift huru det bör användas.
Härvid bör likväl erinras, att den, som gjort bränvin till ett vanligt näringsmedel, äfven förlorar den fördelen att kunna begagna det såsom läkemedel, något som gäller om alla medel, hvilkas bruk öfvergått till en daglig vana.»
Sedan jag nu för Herrarne visat till hvilka resultater ett dylikt stadgande kunde leda, tager jag mig friheten föreslå en redak - 400 Den '26 Mars e. m. tionsförändring af ifrågav:de lista moment så lydande: »Bränvin må ej, hvarken på landet eller i stad, tillverkas af en livar, utan endast af dem, som tor medieinska, tekniska eller kemiska beliofver dertill berättigade äro eller fabriksrörelse idka; och skola vid dessa apotheket kemiska och tekniska laboratorier och spritfabriker noga kontroller iaktiagas. på det bränvinsbränuing icke må blifva missbrukad till fylleri lastens befrämjande».
Jag anhåller vördsammeligen att Iir (ir. o.
Landtm, ville framställa propos. på denna af mig föreslagna förändring af lia <§:s lia moment.
Som jag icke funnit nå got enda af de skäl, Hr Estenberg anfört, vara af beskaffenhet att kunna föranleda en redaktionslörändring af den ifrågavide lia punkten, anhåller jag om propos. å bifall till denna § oförändrad.
Under motionstiden tog jag mig friheten väcka ett förslag till förändring af den nu under öfverläggning varande lia §.
Jag har nemi. icke ansett det öfverensstämmande med en på billiga grunder upgjord lagstiftning, att en enskild man, som vore innehafvare af en jordegendom, skulle, derföre att han tillika beklädde ett embete, beröfvas medel att af nämnda siti egendom taga den inkomst, hvartill han eljest såsom medborgare vore lagligen berättigad.
U t skit har afstvrkt min motion, under förebärande af följande skäl: »— — enär de i denna paragraf upräknade embets- och tjenstemän hafva omedelbar befattning med bränviuslörfattuingarnes handliafvande, men det hvarken är lämpligt eller i åtskilliga andra fall tillätet, alt den som skall öfvervaka en författnings efterlefnad, sjelf utöfvar den näring, hvars ordnande på ett för samhället gagneligt sätt författningen alser, hemställer Utskit, att Frih.
Cederströms ifrågavide motion må lemnäs utan afseende.»
Utskit har således ej tänkt sig det fall, som likväl ganska lätt inträffar, att en Borgmästare eller någon annan i denna g upräknad embetsman möjligen genom köp eller genom giftermål eller hvilket som helst annat laga fång kommer eller kommit i besittning af en egendom, belägen utom det distrikt, hvarest han såsom embetsman är anställd och således verkligen bor, och hvilken, antingen till följd af belägenhet eller andra gynnande omständigheter, vore så beskaffad, att bränvinsbränuing der med fördel hade, tilläfventyrs redan mångårigt, varit utölvad.
Under sådana förhållanden har det företal lii. mig obilligt, att vilja tvinga en person, att, blott derföre att han innehar ett embete, uti hvilket till viss grad ingår skyldigheten att vaka öfver bränvinsförlåttliingarnes efterlefnad, afstå från bedrifvandet af en rörelse, hvartill han genom lagen eljest vore fullkomligen berättigad, och hvilken möjligen afsåge att i hufvudsakligaste mån bidraga till underhållandet af hans familj, i händelse dess talrikhet eller andra förhållanden gjorde hans ofta knappa lön dertill otillräcklig.
Jag har som försök till vederläggning velat anföra dessa, måhända mera enstaka exempel; men hufvudsakeu är att bränvinsbränuing ju är en lagligen - Den 2<> Mars e. m. 401 ligen tillåtlig näring oell bör alltså kunna utöfvas äfven af en embetsman.
. utan skada för hans personliga embetstnnnnakall, förutsatt att detta näringsfång ej utöfvas till intrång på haus göromål i tjensten eller inom det distrikt, som han skall öfvervaka.
Det är ju honom medgifvet att ega andra fabriker och sköta dem, bygga fartyg o. s. v. Jag anser förenämnda förbud vara en lemning af den tid, då bränvinstillverkningen ansågs böra stämplas med ett slags vanrykte; men det måtte ej i öfrigt vara lagens mening, ty då skulle hela denna tillverkning fastheldre nekas för en hvar.
Så, som lagen nu i öfrigt är affattad, qvarstår det enstaka förbudet temligen omotiveradt.
Men då mitt förslag om dess borttagande ej inom Utsk:t rönt några sympatier, och då tiden måhända icke är inne för denna jemkning, underkastar jag mig fattandet af det beslut, som nu är tillstyrkt.
Det torde vara en annan tid förbehållet att åvägabringa framdeles insedda förbättringar.
Jag instämmer således, utan någon af mig framställd begäran om förändring, i det af Frih.
Leuhusen gjorda yrkandet, enär jag, i öfrigt, gillar Utsk:ts förslag.
Sedan den näst före den siste värde talaren förklarat, att, som hans föreslagna redaktionsförändring af i:a g icke inom Utskrt tyekes hafva vunnit några sympatier, han nu ville underkasta sig det af Frih.
Leuhusen tillstyrkta beslut, om bifall till g oförändrad, så torde jag icke just hafva något synnerligt att tillägga.
Jag kan dock ej vid detta tillfalla undertrycka en anmärkning, som hos mig upstod, då jag läste den värde motionärens föreslagna förändring af denna g.
Det kan nemi. ej annat än förundra mig, att en person, som i många ämnen brukar förfäkta sanna och efterföljansvärda åsigter, i denna fråga nu kastat om, för att deremot ådagalägga den största inkonseqvens i förfaringssätt.
Man har nemi, efter långvariga strider om sättet för bränvinstillverkningen, ändtligen kommit till det resultat, att densamma måste ordnas så, att moralitetens inom samhället uprätthållande i första rummet afses.
Sedan man således kommit derhän, att för bränvinstillverkningen tillämpa en exclusiv lagstiftning i ändamål att fördyra dess skadliga produkt, så vore det väl i högsta grad orätt att söka göra något undantag i afs:de å den bestämningen, att de personer inom samhället, som öfvervaka dessa författningars efterlefnad, icke skola få utöfva denna näring.
Genom att förbjuda dessa att bränna bränvin har man ansett, det en mera opartisk kontroll af dem skulle kunna utöfvas, äfvensom att ett dylikt stadgande skulle sätta dem ur stånd att föregå med dåligt exempel i denna väg.
Jag kan ej annat än anse detta fullt riktigt och får, för min del, anhålla om bifall å denna § oförändrad, eller, med andra ord, som den blifvit af Utsk:t framstäid.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att i afs:de å den förev:de §:n blifvit yrkadt dels bifall dertill och dels af Hr Estenberg, att 1 mom. deraf H. IV. 26 402 Den 26 Mars e. m. skulle erhålla följande lydelse: »Bränvin må ej, hvarken på landet eller i stad, tillverkas af en hvar, utan endast af dem, som för medicinska, tekniska eller kemiska behofver dertill berättigade äro, eller fabriksrörelse idka; och skola vid dessa apotheket-, kemiska och tekniska laboratorier och spritfabriker noga kontroller iakttagas, på det bränvinsbränning icke må blifva missbrukad till fyllerilastens befrämjande»; och förklarade H. Exc. sig, med anledning' af Hr Estenbergs berörde yrkande, ämna framställa särskild propos. å det 1 mom. af §:n.
Härefter framstäldes propos. å bifall till 1 mom. af förev:de 5 och, sedan dertill svarats ja, gjordes propos. å bifall till §:n i öfrigt, hvilken sednare propos. jemväl med ja besvarades. § 2.
Jag får i första rummet egna Utsk:t min tacksamhet för dess nu afgifna förslag ang:de vilkoret) för bränvinstillverkningen; jag skall i de flesta fall med min röst understödja detsamma; men hvad särskildt beträffar den nu föredraga 2:a §, tror jag Utsk:t gjort bättre i att bifalla K.
M:ts förslag. K.
M:t föreslår nemi., att tiden för bränvinstillverkningen måtte utsträckas till 7 månader; Utsk:t deremot endast till 5 månader.
Utsk:t har nemi. som skäl härför anfört, att en utsträckning af bränningstiden kunde förorsaka en öfverdrifven tillverkning samt superiets tilltagande i följd af bränvinets fällande i pris.
Utsk:t gör sig här skyldigt till ett misstag, som så ofta blifvit begånget vid upgörandet af lagstiftning för bränvinstillverkningen, då det tror att det är produktionen, som bestämmer konsumtionen.
Det är efterfrågan efter varan, som höjer prisen och som framkallar den ökade produktionen; men det är det höjda priset, som möjligen kan förorsaka inskränkning i superiet.
Man skall icke föreställa sig, att tillverkningen kommer att förökas i samma proportion som tiden utsträckes.
Det är ett väsendtligt misstag; tv det låter sig lika lätt göra att på kortare som på längre tid tillverka en qvantitet, som öfverskrider hvad som under årets lopp konsumeras.