Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad angår ansvaret för utspridande af vilsefarande läror, anser jag i sjelfva verket icke att något straff derför beliöfver åläggas, emedan jag tror, att Kyrkan, såsom Statskyrka, har ett tillräckligt skydd i stadgandet, att embets- och tjenstemän icke få bekänna någon annan lära, än den rena Evangeliska.
Om likväl någonting äfven i detta fall anses böra stadgas, så tror jag att man bör bifalla hvad K. M:s Propos. derom innehåller; och då Hr v. Köchs förslag står i närmaste öfverensstämmelse med denna propos., tror jag, att, om man vid denna lliksdag vill komma till något resultat i saken, den bästa utvägen blir att bifalla detta förslag.
Hr Erih. o. Ordf:den tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Posse, Joh. August:
Med mycken tillfredsställelse har jag förnummit, att ingen förordat Utsk:s förslag i förev:de puukt litt. A, äfvensom att Just.Kansleren, Hr v. Koch, som förut nitiskt Deii”4 November f. m. 347 kämpat för det Kongl.
Förslagets antagande, nu deruti gjort vigtiga modifikationer, i hopp att såmedelst kunna åstadkomma vid denna Riksdag ett antagligt förslag. l)å 1111 så vid de allmänna öfverleggningarna, sorn discussionerna i de öfriga Stånden i Lördags, utvisa, att högst få aro de, som vilja förblifva vid närv:de lagstil!ning, utan alla, med lå undantag, tvekas inse nödvändigheten af att verksamma åtgärder redan vid denna Riksdag vid agas. så anhåller äfven jag om denna punkts återremitterande till LagUtsk.
Den återstående tiden af Riksdagen är visserligen knapp, men det är dock ta ärenden af vigt, som numera återstå; hvarföre, dä de allmänna öfverläggningarna utvisade, att denna fråga omfattas med stort intresse af alla, man bör kunna hysa för hoppning, att LagUtsk.. sålunda understödt af ett allmännare intresse för denna vigtiga sak, skall kunna åstadkomma ett antagligt förslag
Vid detta ärendes sålunda förnyade behandling i Utsk. äro 3:ne olika siitt att behandla ärendet möjliga: 1) Att Utsk. åsyftade att åstadkomma en fullständig lagstiftning i ämnet.
Då. såsom bekant är, K. JM:s Propos. icke afsåg en sådan fullständighet, och saken icke är dertill tillräckligt utredd, så synes ett sådant förfaringssätt ej kunna komma i fråga under denna korta återstående tid af Ständernas sammanvaro. i) Att R.
St:r, med anleda af oförenliga menings-skiljaktigheter och sakens outredda skick, nu icke besluta några bestämda lagbud, utan endast, dels hos K. M. i underthhet anhålla, att, efter sakens noggranna utredning, de måtte till nästa Riksdag få emottaga förnyad Nåd.
Propos. i ämnet, dels toresia provisoriska stadganden, att under tiden till nästa Riksdag vara gällande.
Detta, som är llr Gyllenskjölds nyligen framställda förslag, skulle jag vilja förorda, under nyssnämnda förutsättning, att meningsskiljaktigheterna äro så mänga och stora, alt man nu icke kan blifva ense om några bestämda lagbud.
Alen då jag ännu icke anser mig behöfva antaga denna förutsättning, så finnes en tredje utväg, hvilken jag här nedan vill underställa Utsk:s pröfning.
Om likväl Utsk. sktdle anse Hr Gyllenskjölds förslag innebära den enda möjliga utväg för frågans lösning vid denna Riksdag, så anhåller jag, att till nämnde förslag, efter dess 3:dje punkt få lägga följande amendement: »Att derest, vid en sådan undersökning, det sktdle bekräfta sig hvad under öfverläggningarna hos RiksStånden upgifvits, att affall egt rum isynnerhet till den baptistiskn sekten, och mängden af dessa sålunda till baptismen öfvergångna personer kunna anses göra det nödvändigt, att innan nästkommande Riksdag några provisoriska stadganden angule dem utgåfvos, att K.
M. då täcktes, medelst särskilda för detri utfärdade reglementariska föreskrifter, anordna, på hvilka ställen de må lä hålla sammankomster till gemensam andakt, äfvensom, och sedan upgift erhållits hvilka till denna sekt öfvermått, en stadga måtte utfärdas af ungefärligt innehåll, att denna sekts föreståndare måtte, vid vite af 100 Rdr Rint, åläggas, att derefter icke bland sig uptaga någon medlem tillhörande den svenskt-lutherska Kyrkan förr, än han företett intyg från sin själasörjare, att han af honom, Kontraktsprost och Konsistorium fått emottaga den under - 348
Den i November f. m. visning och de förmaningar, hvilka föreskrifvas i Kongl.
Stadgan d. 50 Mars 1735, 4 g.»
Detta mitt tillägg grundar sig derpå, att, om ock i öfrigt Ständerna anse frågan så outredd, att icke några bestämda stadganden kunna gifvas, så synes mig likväl baptistsektens tillvaro härstädes vara ett så gifvet faktum, att derutaf föranledes nödvändigheten att icke dröja med, att för den stadga några ordnande föreskrifter.
Bland sådana synes mig isynnerhet vigtig den, att denna sekts föreståndare vid vite tillhålles, att icke uti sitt samfund uptaga någon medlem af svensk-lutherska Kyrkan förr, än lian fått emottaga vederbörlig undervisning och förmaning.
Det inses lätt att ett dylikt vite icke innebär något orättmätigt, då det endast är straff för underlåtenhet af en reglementarisk föreskrift, hvilken är alldeles nödvändig, för att i framtiden kunna ega kännedom om hvilka som tillhöra sekten, och pä det att presterskapet, må kunna blifva i tillfälle att meddela nyssnämnde undervisning, samt framför allt förebygga den afskyvärda praktik, att sekten i smyg liksom stjäl sig till nya medlemmar.
Det tredje förfaringssättet, och hvilket är det som jag nu vill förorda, är att Utsk. framlägger ett lagförslag, hvilket, ehuru ej fullständigt, likväl innefattar några vigtiga grundbestämmelser och föreskrifter, i enlighet med de insigter man nu uti frågan eger.
Icke endast öfverläggniilgen i PresteSt.. utan äfven det förslag, som i BondeSt. framlades af Riksdagsfullmäktige» Ola Månsson, och hvilket godkändes af en stor mängd af Ståndets öfriga ledamöter, synes mig gifva vid handen, att vissa sådana hufvudpunkter finnas, hvilka af pluraliteten inom Stånden skulle kunna godkännas; oell om så är förhållandet, är otvifvelaktig! det riktigaste, att vid denna Riksdag fastställa dessa punkter såsom bestämda lagbud.
Det är nemi. klart, att ju hastigare man kan befria sig från niirvide laglöshets-tillstånd, äfvensom undvika tillsvidare föiordnanden, desto bättre är det.
Då jag nu upgifver följande punkter, fogar jag dervid samma anmärka., som Hr v. Koch vid sitt förslag, att det icke får anses för det bästa jag skulle önska, utan anser äfven jag, att, för vinnande af något resultat, eftergifter måste göras för andras åsigter.
De punkter, om hvilka, efter mitt förmenande, man skulle kunna blifva ense, äro: l:o att den nya författarn ej måtte erhålla till titel: stadgar om utvidgad religionsfrihet, eller något dylikt, utan rubriceras: »Stadga, huru förhållas bör med dem, som hysa villfarande läror och dem utsprida, eller vilja afvika från den rena Evangeliska bekännelsen»; 2:o att Kyrkoherdar, Kontraktsprostar och Konsistorier åläggas, att, då villfarelser någorstädes yppas, efterfölja de föreskrifter om undervisning och förmaningar, som förekomma i Kongl.
Stadgan d. 50 Mars 173 5, 4 g, samt att, sedan dessa åtgärder befunnits otillräckliga, Domkapitlet, eger att utesluta den villfarande från den Svenska Evangeliska Kyrkan; 3:o att främmande religions-samfunds föreståndare, vid stadgadt vite, icke får till sin medlem uptaga någon från Svensk-lutherska Kyrkan, innan denne företer bevis från sin själasörjare, att han emottagit ofvanomförmulde undervisning och förmaning; 4:o att landsförvisnings-straffet uphäf - Den 4 November f. m. 349 ves för inländsk man; 5:o att, till förekommande af proselytmakeri, 2 oell 3 §§ af det Kongl.
Förslaget antagas.
— I alside på denna punkt får jag dock anmärka, att här inträffar nyssnämnde lall, der medgifvanden för andras åsigt er torde vara af nöden; ty, ehuru jag medgifver riktigheten af de uti 3 § förekommande straff för användande af bedrägliga medel att locka till affall, så anser jag dock, att, till förekommande af andra arter af proselytmakeri, de uti 2 § föreslagna straff af fängelse och böter iiro lika orättmätiga som landsförvisnings-straffet, hvilket endast uti sin otillämplighet har ett ytterligare skäl emot sig.
De, som ifra för landsförvisnings-straffets bibehållande, hafva oek rätteligen anmärkt, att om detta straff borttages, böra äfven andra bortfalla, hvilka ännu mindre kunna försvaras.
Min åsigt är också den, att man med böter och fängelse i allt fall icke vinner det afsedda ändamålet, hvilket endast kan ernås derigenom, att dissenters förhållanden ordnas, och för dem gifvas reglementariska (öreskrifter.
I detta hänseende får jag fästa upmärksamheten derpå, att, utaf de framlagda nya förslagen.
Hr Gyllenskjöld endast hemställt, att proselytmakareu skulle till hemorten återsändas, samt att, liiksdagsfullrnäktigen Ola Månsson blott föreslår förlust af medborgerlig rättighet.
Men då det under de allmänna öfverläggningarna visade sig, att de fleste, äfven de som förordade en friare lagstiftning och ville medgifva bekännelsefrihet, dock icke ville tillåta lärofrihet, utan ansågo, att dessa tvenne rättigheter kuncfe bestämdt åtskiljas, så torde det, såsom jag förut nämnt, vara nödvändigt att gifva efter för denna temligen allmänna opinion; 6:0 'att 11.
St:r uti särskild underd. skrifvelse till K. M. anhålla, att Han vid nästkommande
Riksdag täcktes föreslå de särskilda stadgar och föreskrifter, hvilka pröfvas nödiga för dem, som till annan lära öfvergått.
Ehuru ofvan upräknade 6 punkler visserligen icke innefatta något fullständigt förslag, så torde dock, genom deras antagande, den möjligast bästa ordning för det närv:de erhållas, och dessa bestämda lagbud vara att föredraga framför endast provisoriska föreskrifter.
Jag anhåller att detta mitt anförande måtte fä åtfölja remissen till LagUtsk.
Den åsigt jag vid de gemensamma öfver läggningarna vågade uttrycka derom, att frågan orri religionsfriheten ännu icke vore fullt förberedd och att K. M:s Propos. i närv:de ögonblick icke kunde påräkna något enhälligare bifall inom nationen, denna åsigt har på det mest otvetydiga sätt blifvit bekräftad genom de särskilda Ståndens beslut, och jag tror således, att jag icke vidare behöfver förfäkta den mening jag i detta fall uttalat.
Då emellertid en återremiss af denna punkt i två Stånd blifvit beslutad, utan att jag känner på hvilken grund detta skett, skulle jag göra orätt i att motsätta mig den äfven här begärda enahanda åtgärden, ehuru jag upriktigt bekänner, att, vid öfvervägande af den massa af förslag, som under discussionen, såväl nu som vid föregående tillfällen, blifvit i ämnet framställda, jag hyser betänklighet derom, att Utsk. skall kunna lyckas att upgöra ett förslag, som kan 3 SO Den 4 November f. m. tillfredsställa de stridiga åsigterna.
Jag hyser desto mera fruktan att lyckas i detta af's:de, sorn jag hittills haft den erfarenheten, att alla de, sorn yttrat sig i eller intresserat sig för frågan, ii ro, i afs: de på valet af medel, icke allenast sins emellan oeniga, utan tillika något dunkla.
Må denna erinran förlåtas mig.
Jag har, under de flerfaldig» öfverhiggniugar, som jag haft med de inånga personer, hvilka hysa deltagande för saken, sällan funnit någon fråga så litet mognad, eller der öfvertygelserua erhållit den bestämdhet, att jag kan anse tidpunkten för en lagstiftning vara inne; och om jag skulle söka en ytterligare bekräftelse på denna sats. vore det visserligen af den discussion, som i dag förefallit, och under hvilken vi hört tre eller fyra olika förslag framställas, det ena utan att i ringaste mån likna det andra.
It. o. Ad. torde häraf finna, i hvilken svår ställning LagUtsk. kommer att befinna sig, då det skall sammanjemka de olika åsigterna hos de fyra Stånden; och då jag således tillkännagifver, att jag för min del, likasom LagUtskis öfriga medlemmar, icke skall sky någon möda för att söka gå It.
St:rs önskningar till mötes, ber jag R. o.
Ad. icke på förhand strängt bedöma Utsk., om det icke skulle lyckas i sitt bemödande att lösa en upgift, som icke hittills lyckats för Regeringen, med de medel, som stå henne till buds.
Men om R. o. Ad. önskar att något skall kunna åtgöras, ber jag, att R. o. Ad. måtte låta denna discussion blifva så kort som möjligt, äfvensom att. besinna, det, med Riksdagens snart förestående slut, hvarje halftimmmas tal lägger ett ytterligare hinder i vägen för möjligheten att skyndsamt få frågan afgjord.
Med nöje följer jag den siste vade talarens upmaning och skall endast .yttra några ord öfver förev:de ämne.
En annan värd talare har här framställt em anhållan till de med honom liktänkande att yttra sig öfver det förslag han afgifvit, och det är egentligen för att villfara denna begäran, som jag nu upträdt.
Jag ber i sådant afsule att få förklara, att ehuru jag ifrån den stund, då K. M:s Förslag afgafs, ansåg det innefatta ett minimum och icke vara att betrakta som ett förslag om utvidgad religions-frihet, änskönt dess rubrik så lyder, utan blott ett försök att ordna en redan de facto befintlig frihet genom att borttaga lagar, hvilka så viii lagskipningen som högsta åklagaremakten ansett icke längre kunna uprätlhållas; så vill jag dock för det stora ändamålets skull understödja de eftergifter, som Hr von Koch föreslagit, och vill således godkänna både hans motiver och det derpå grundade förslaget.
Likväl anhåller jag att fä framställa blott en enda anmärkn.
Den rör orden »inför lyckta dörrar», som den värde ledamoten tillsatt i C § af K. M:s Nåd.
Förslag, och hvilket, enl. hans förklarande, skett för att gå en annan värd och vördnadsvärd talares, nemi.
Anckarsvärds önskan till mötes, att raan borde ställa den nya lagen i någon öfverensstämmelse med den Norrska.
Det finues dock en viss skillnad häruti i så måtto, att den Norrska lagen är afsedd för dissenters, under det att den Svenska skulle i denna punkt endast gälla Statskyrkans Den i November f. m. 851 anhängare.
Jag hyser betänkligheter mot ett så beskaffadt tillägg på (len grund, att erfarenheten visat vid sådana konventiklnr, som hiir nro i fråga, huru personer möjligen kunna bereda sig tillträde eller ditskickas i ändamål att med stoj och oväsende störa dem.
Sådant ar mindre att befara med dissenters sammankomster hvilka ega karakteren af ordentlig gudstjenst.
Med undantag af denna betänklighet finner jag för min del ingenting att anmärka mot Hr von Köchs förslag, hvilket jag således på ttpgifne grunder får förorda, under det jag derjemte anhåller om återremiss af LagUtsIcs Betänk.
Ilr Cederschiöld, Bob.
Den fråga, som nu utgör föremål för öfverläggningen innefattas i LagUtsk:s Förslag Litt. A, som handlar om straff för affall från den rena Evangeliska lii ra n.
Som vi veta har påföljden hittills varit förlust af arfsrätt och landsförvisning.
LagUtsk. har föreslagit, att arfsrätten må bibehållas, men landsförvisnings-påföljden fortfara.
Jag har icke hört någon yttra sig emot förslaget, i förra afs:det, eller att affälling må bibehålla sitt arfsrätt; och således torde alla vara ense om att gilla detta förslag.
Ang:de landsförvisnings straffets uphörande, eller icke, hafva deremot tankarne varit delade.
Frågan tyckes dock lätt löst, om man delar den i tvenne, nemi. först den, om man vill medgifva affall till hvilken lära som helst.
Vill man det, så är det klart, att landsförvisning icke kan komma i fråga hvarken för det ena eller andra alfallet.
Vill man deremot hafva rättigheten till affall inskränkt inom vissa gränsor, så är det ju gifvet att något medel måste utfinnas, som kan förhindra att dessa gränsor öfverskridas.
Jag har förut sagt, att det icke kan försvaras, att någon påföljd drabbar den, som ölvergår till sådant religions-samfund, som redan är i lliket tillåtet; ty då man medgifvit, att ett så beskaffadt samfund här får finnas, är det också naturligt, att straff icke bör följa för den medlem af lutherska Kyrkan, som affaller dertill, då han måste antagas hafva gjort det af full öfvertygelse, och samvetet kan ju icke tvingas.
Att man följer hvad man efter sin tro och öfvertygelse anser vara rätt, bör icke ådraga någon straffande påföljd, så framt man icke förnärmar andras rättigheter eller begår något brott.
Vill man deremot öfvergå till sådan lära, som ännu icke är i lliket antagen, då finnes blott en utväg, nemi. att i behörig ordning utverka tillåtelse för denna läras utöfvande i landet, så att det måtte blifva stadgadt att den får bekännas och sättet hvarpå den må träda i handling.
Vill man icke göra det, så måste man väl underkasta sig den påföljd, som finnes stadgad, den må bestå i landsförvisning eller hvad som helst.
Om nu det måste vara Statens rättighet att bestämma en gräns, hvaröfver alfallet icke får gå, så lärer det väl också icke kunna förnekas, att Staten eger rätt att bestämma det sätt, på hvilket man må kunna lägga hinder i vägen för att denna gräns icke öfverskrida, samt i och med detsamma fastställa påföljden.
Andra frågan är således: hvaruti bör denna påföljd bestå?
Bör den bestå i landsförvisning?
Man har här föreslagit fängelse och böter.
Jag har förut 352 Den i NoVéÄbar f. m. förklarat, att affall från den ena läran till den andra icke är något brott, då man blott följer sitt samvetes röst, och något straff bör, enl. mitt förmenande, icke följa derpå.
Men om man icke finner sig tillfredsställd med den lära, som inom Riket är medgifven, måste man naturligtvis öfvergifva detta
Rike intilldess den ifragavnde religionen blir derstädes erkänd.
Det finnes måhända en enda utväg att undvika landsförvisningen, nemi, att anvisa en viss plats inom Riket för dem, som vilja bekänna andra religioner, än de som äro af Staten erkända; men någon annan påföljd för öfvergång till sådana religioner har jag icke ansett böra kunna ega rum, än den, att förvisas antingen utom
Riket eller också till något gifvet ställe inom detsamma.
Det förslag, som Hr v. Koch afgifvit, öfverensstämmer visserligen i flere delar med de åsigter, som af mig blifvit uttalade; men som jag likväl har åtskilliga förut framställda anmärkmr att göra emot det Kongl. Förslaget, och det är af vigt att, i händelse af återremiss, dessa anmärkmr komma till LagUtsk:s kännedom, tager jag mig friheten att återuprepa dem.
Den första anmärknm afsåg ingressen till förslaget, genom hvilken 4 § i 1 kap.
MissgerningsBalken blifvit uphäfd.
Detta lagrum åberopas likväl i TryckfrihetsFörordmn, och om någon således blefve anklagad för förnekelse af den rena Evangeliska läran, skulle han naturligtvis, enär denna § vore uphäfd, förblifva strafflös.
Hr v. Koch har dock föreslagit, att man i 9 § borde stadga, att detta straff skulle ega bestånd i afs:de på tryckfrihetsmål.
Jag tror, att det är olämpligt att, sedan man uti ingressen uphäft denna §, efteråt säga att den skall tillämpas, och tror jag derföre det vara rättare att §:n icke uphäfves, utan endast förändras.
Emot 1 g har jag anmärkt, att ordet »kristel» bör utgå, emedan jag anser konseqvensen fordra, att affall må ega rum till alla religions-samfund som här i Riket äro tillåtna, och således äfven till det judiska.
Men deremot anser jag det vara nödvändigt, att ordet »tillåtet» införes i §:n.
Detta ord förekom i Just StatsMini sterns yttrande till StatsKådsprot.
Jag har äfvenledes anmärkt, att det bör bero ej blott på Konungen, utan äfven på R.
St:r, att til» låta bildandet af nytt religions-samfund i Riket, och jag stödjer denna min åsigt på Grundlagens föreskrift derom, att kyrko-lag skall stiftas af Konung och Ständer gemensamt.
Ytterligare har jag gjort anmärkn. deremot, att icke viss betänketid är bestämd för dem, som vilja affalla, utan att sådant kan ske samma dag man anmäler sig dertill.
Då meningen naturligtvis icke kan vara, att affall må kunna ske af lättsinne, utan allenast för att tillfredsställa ett verkligt andligt behof, tror jag, att det är nödvändigt det man i §:n stadgar, att presterskapet, innan öfvergången får ske, först skall uplysa honom om följderna af hans steg, och förelägga honom viss tid, inom hvilken han må betänka sig.
Vidare har jag emot §:ti anmärkt, att öfvergång icke bör vara tillåten förr än myndighets-åldern är upnådd, och det af den orsak, att man icke förr, än denna, ålder upnåtts, får ingå i äfven den mest obetydliga afhandling; och då synes Den 4 November f. m. 353 synes det mig iifven, att man icke bör tillåtas att, före denna ålders inträde, få ingå det vigtigaste af alla aftal.
Domstolens ledamöter hafva också framställt samma anmärkn.
Slutligen har jag emot denna g anmärkt, att ingen påföljd finnes stadgad för den, som handlar i strid med hvad som här är medgifvet och öfverskrider gränsorna af lagens föreskrift.
Emot 2 g har jag anmärkt, att, derest icke orden »till de enfaldiges förledande» borttagas, skall g icke leda till någon påföljd.
Hr v. Koch har föreslagit den förändring i samma g, som minoriteten af Högsta Domstolens ledamöter framställt.
Men jag tror, att man äfven derigenom kommer i samma förlägenhet, emedan det alltid blir svårt att bevisa, det lärosatser blifvit utspridda i ändamål att deraf vinna bekännare.
Enl. mitt förmenande vinnes ändamålet bäst, om man helt och hållet utesluter dessa ord, blott man i slutet af § tillägger, att stadgandet i öfrigt icke lägger något hinder i vägen för lärare, att meddela uplysning om de olika trosbekännelsernas satser.
Emot 3 § har jag äfven åtskilligt att anmärka.
Enl. min åsigt anser jag, att de, som beträdas med proselytmakeri, böra förvisas Riket, alldeles bestämdt, då de äro födda utom Riket, och således fått inkomma hit, under vilkor att ställa sig våra lagar till efterrättelse.
Detta har jemväl Högsta Domstolen tillstyrkt.
Men jag går ännu längre: jag anser, att landsförvisnings-straffet äfven bör tillämpas på våra egna landsmän, om de upträda som proselytmakare; ty om man också icke kan och bör hindra en menniska att följa sitt samvetes röst och öfvergå till en annan lära, så bör det åtminstone icke vara henne tillåtet att värfva proselyter; emot en sådan person äro vi, enl. mitt förmenande, fullt befogade att tilllämpa en ansvarspåföljd, som är i lag stadgad.
Emot 4 § har anmärkts, att den innehåller ett förändradt stadgande emot hvad det ursprungliga förslaget föreskref.
Detta förslag innehöll, att om ena makan öfvergick till främmande trosbekännelse, skulle barnen dock upfostras i den rena Evangeliska läran.
Den nya § medgifver deremot barnets upfostran till annan religionstro.
Jag lemnar företrädet åt det förra förslaget.
Emot C § har jag äfven en anmärkn., ehuru jag i öfrigt godkänner K.
M:s förslag i hvad det rörer ändring af konventikel-plalcatet och tillåtelse för Svenska medborgare att hålla religiösa sammankomster och föredrag.
Denna rättighet bör nemi., efter min åsigt, vara i så måtto inskränkt, att det ej tillätes lekman att, utan vederbörande pastors samtycke, hålla religiösa föredrag utom den församling han tillhör.
Dessa äro de hufvudsakliga anmärkmr, jag haft att emot förslaget framställa, och hvilka jag önskar måtte komma under pröfning vid ärendets förnyade handläggning inom LagTJtsk., som torde finna, att, äfven om ett nytt förslag ej kan hinna utarbetas rörande detta ärende i sin helhet, frågan om konventikel-plakatets uphäfvande dock kan derifrån skiljas och särskildt hufvudsakligen behandlas, under det att ärendet i öfrigt tilläfventyrs endast kan jromma IX H. 23 3.54
Den 4 November f. m. att föranleda en underd. anhållan om detsammas vidare utredning till nästa Riksdag.
Ehuru jag icke kan annat än beklaga den utgång K.
Förslag här fått, ber jag likväl att få förena mig i det förslag, som Hr v.
Koch framställt, under önskan, att LagUtsk. måtte göra allt hvad i dess förmåga står, för att utarbeta och för R.
St:r framlägga ett förslag, som kan befrämja religions-frihetens sak.
Jag hade icke ämnat vid detta tillfälle upträda; men åtskilliga anmärkmr hafva här blifvit framställda, dem jag tror mig böra till besvarande uptaga.
Och ehuru en talare fästat Ståndets synnerliga upmärksamhet derå, att hvarje ord, som uttalades af någon annan ledamot, bidroge att fördröja Riksdagens afslutande, hvarföre han ock upmanat Ståndets öfriga ledamöter att icke följa hans eget exempel, utan i stället fatta sig i största korthet, — ehuru jag icke anser anmärkn:n utan vigt, tror jag likväl frågan vara af för stor betydenhet för att knapphändigt behandlas; hvadan ock ingen bör anse sig förhindrad att uttala sill mening, helst det af bemälde talare åsyftade mål, Riksdagens snara afslutande, kan sådant oaktadt vinnas, på sätt jag i särskild motion ämnar framställa.