Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så att det är fånigt att resa redan på måndags morgon.
Såå?
Jag skulle kanske ligga här dag efter dag ännu någon tid, för att hvarannan dag höra detta:
”jag kommer bara för att säga att jag inte har tid i qväll.”
Nu kan jag det utantill.
Kommer jag bara väl härifrån utan att bli ovän med honom, så skall jag nog akta mig att komma i hans klor så snart.
Jag fick rosor och violer i qväll.
Jag tycker bättre om blommorna än om honom sjelf.
Blommorna äro vackra.
De stå på mitt skrifbord, belysta af lampskenet.
Jag är hvarken bitter eller ond.
Men jag känner en motvilja mot honom.
Det är brist på tillit.
Om jag visste att han höll af mig och att jag kunde lita på honom, då behöfde han icke egna mig stort mera tid än han gör.
Jag skulle likväl hålla af honom.
Hålla af?
Denna håltomma kurtismaskin!
Ja, han förtjenar det visst.
Det är dumt det hela.
Men jag ångrar mig inte.
Han skall springa och babbla om att jag ”älskat” honom.
Men längre har det heller inte kommit.
Jag känner mig lugn som en filbunk, och jag lägger mig.
Är han värd tiondedelen af en sådan tillgifvenhet som jag skulle ha att ge?
Jag skall kanske finna någon att hålla af ändå.
Det harmade mig så plumpt, att han kunde stå så lugnt och tala om att vi skulle se hvarandra ”åtminstone på teatern”.
När han sade att han skulle gå strax – sista qvällen vi hade att vara tillsamman! – så svarade jag: ”bara gå!
Jag håller ju inte på er.”
”Seså, nu är hon arg!” sade han med en viss komisk resignation.220
Hörby d. 24 Mars 1887.
Seså, nu är historien slut; för denna gången åtminstone.
Jag vill minnas allt, jag vill veta att det icke varit en dröm, derför har jag skrifvit upp det.
Sista dagen ville jag icke ha ett ögonblicks ledighet.
Jag var rädd att saknaden skulle hugga klorna i mig.
Det var före middagen.
Fru Horten satt och pratade.
Och vi längtade båda att hon skulle gå, men hon satt som limmad på stolen.
Det var rent af fånigt att hon icke gick; hon skulle väl kunnat känna i luften att vi önskade henne dit pepparen växer.
Jag var uppspelt och tokigt glad.
Jag kunde knappt sitta qvar på stolen.
Min doktor höll på att bli stött.
Han riktigt grälade på mig.
– Man kunde rent af tro att jag gladde mig åt att lemna Köpenhamn.
Jag såg ut som en ”elektriseret Frö”.
Och jag berömde mig af att vara taktfull och skarpsinnig och allt möjligt (som jag inte är).
Det var för att jag sade jag hela tiden trott att ”Kærlighed” var af hans bror.221
– Hur jag det kunde tro?
Och jag hade ju aldrig frågat honom.
– Om han trodde jag skulle vara så dum att fråga om någonting sådant, – att jag skulle vara så ogrannlaga.
– Om jag frågat hade han naturligtvis inte sagt mig sanningen ändå, så att det hade icke alls skadat.
– Och detta trodde han jag ville utsätta mig för!
När vi märkte att vi icke skulle bli fru Horten qvitt, så gick han till sist, efter att ha sagt att han ville säga mig farväl efter teatern.
Jag var harmsen på fru Horten.
Jag kom borta från hörnet i gången, med kappan ännu på, och han kom från mitt rum med denna lite slingrande, mjuka gång.
Han såg så glad och vänlig ut och sträckte handen emot mig.
Så gingo vi in tillhopa.
Han hade följt upp fröken Thoresen och pratat några ögonblick med henne i trappan, sade han.222
Han hade icke sett mig på teatern.
Han stod och höll mina behandskade händer, och han betraktade mig.
Det såg så krigiskt ut med dessa långa handskar, sade han, men det passade godt till det andra.
Jag stod och kunde ingenting säga.
Jag undrade om han skulle gå strax, och jag kände ett stilla vemod vid att nu skulle vi skiljas.
Han stod alltjemnt och såg på mig, med mina händer i sina.
Och så kysste han mig, lätt och lugnt, med en viss tillbakadragenhet.
”När skola vi två se hvarandra igen?” sade han flera gånger.
I Juni, trodde han, men han vet icke alls hur länge han blir borta.
”Tänk på mig ibland, – tänk på mig med vänskap,” det var det andra han upprepade.
Jag svarade att jag nog endast komme att tänka allt för mycket på honom.
Han skulle gå till sin mor för att höra hvad hon tyckt om stycket.
Jag satte mig på chäslongen, och han stod framför mig.
Vi endast betraktade hvarandra.
Jag såg upp i detta kära ansigte, som jag icke skall se på så länge.
”Drag edra långa handskar af, så att jag åtminstone kan få en hand,” sade han.
Jag drog den högra af.
”Den andra också.”
Jag gjorde så, och vi knäppte samman våra fingrar, medan jag ännu satt och såg upp i hans ansigte.
”Ni har sagt något, som gjort mig så ondt; ni har sagt att jag skulle komma att hata er.”
”Åh – det har ju varit på skämt.
– Och så tror jag icke ni skulle vara så rå.”
Jag strök min kind mot hans ärm.
”Låt mig få omfamna er; nu skall jag gå.”
Jag reste mig och han slöt mig intill sig.
”Tänk på mig med vänskap.”
Jag måste vända mig om och trycka näsduken mot mina ögon.
Vi beklagade att jag icke fått se hans mor.
Han visade mig ett porträtt af henne, som han bar i en medaljong.
Åh skiljas, skiljas!
Vi stodo åter vid byrån med toilettspegeln på, der han första gången hviskat ”du” i mitt öra.
Han kramade mig intill sig så hårdt som om jag för alltid skulle bli fast, och jag gömde åter mitt ansigte mot denna axel, kände åter min kind hvila mot hans.
Vi drogo oss åter ifrån hvarandra, hårdt hållande hvarandras händer.
– Om han kunde göra någonting för mig! sade han.
Ja, ännu vore han dock icke så maktlös att han ingenting förmådde.
Han kunde alltid skrifva en artikel om mig.
– Jag svarade att jag nog visste hvad detta vore värdt, men att det vore mig jemförelsevis likgiltigt.
Min tillgifvenhet var af rent personlig art.
Det var som om sjelfva förkänningen af skilsmessan drifvit mig att uttala något af mitt verkliga inre.
Jag sade honom att han icke lärt känna mig, derför att jag varit så skygg.
Jag hade altid så starkt känt hans öfverlägsenhet.
– Han tyckte att han aldrig visat sig öfverlägsen, tvärtom hade han visat mig alla sina menskligaste och mest svaga sidor.
– Just detta hade gjort att jag blott dess tydligare känt hvad han är.
Jag beklagade att jag endast kunnat visa honom mina fulaste och mest frånstötande sidor.
Han log; ”jeg er saa klog, saa klog,” sade han.
Och jag kände med en viss trygghet att han hade rätt.
Och så skulle han gå.
”Lad mig nu se, at De er en brav
Pige og slaar
Dem igennem.”
Åh, att skiljas, skiljas!
”Og jeg, – jeg skal vise at jeg endnu har Kraft – att jeg har Makt at tage Folk!”
”Gör det!
Gör det!”
Jag grep hans hand nästan utom mig, jag hörde hur min stämma skälfde.
Han hade rätat sig, och det blixtrade ur hans ögon.
Han hade förut talat om hustrun.
Och hur nedbruten och trött han är.
Hur han känner det innerligaste medlidande med henne.
Medlidandet är så djupt att det gör honom alldeles vapenlös.
Hon lider så.
Och det är endast svartsjuka.
Den har alltid anfäktat henne, till och med då han älskade henne ”glödende, – ja ligefrem glödende.
– Först hade hon varit svartsjuk utan orsak, men sedan hade det blifvit på goda grunder, derför att hon sjelf stötte honom bort och plågade honom.
Det kan gå fjorton dagar i stöten, som de icke tala till hvarandra.
Hon hade sagt att hon ämnade resa till Hannover – der hon är ifrån – och bli der med barnen medan han är borta.
Men han vet aldrig hvad hon ämnar göra eller inte, han kan aldrig vara säker på när hon talar sanning.
Han talade också om mig, att jag kan förstå honom, derför att jag varit ungefär i samma läge, fast hans är så mycket värre.
I min kamp var jag den starkare, i hans kamp är det han som är maktlös, ty hon är starkare än han – icke starkare till karaktär, men – – – Han ville säga att han vore som en duellant, hvilken icke hade lof att begagna sina vapen, medan motståndaren hade fritt bruk för sina.
Hon talar om för andra allt hvad han i djupaste förtroende sagt henne.
Till och med familjehemligheter.
Så hade ryktet en gång sysselsatt sig med ett sjelfmord, som begåtts inom familjen.
Man talade om att ”mannen” skulle ha tagit sig sjelf af daga, men ingen kunde säga det bestämdt.
Så berättar hon allt samman, hur det hade gått till.
Hon kände alla enskildheterna.
Brandes hade berättat henne dem, och när han förebrådde henne att hon förrådt hans förtroende, svarade hon blott, att alla menniskor talade om saken, och då kunde hon liksåväl säga rent ut hur det förhöll sig.
När han märkte hur ifrig jag blef när han talade om att ännu kunna rycka folk med sade han med en liksom förvånad ton:
”Kan det verkligen göra er något om det går illa eller väl för mig derborta i Petersburg?
Bryr ni er om det?”
”Om jag bryr mig om!
– Jag sänkte rösten, vi stodo borta vid dörren i dunklet, och jag blef djerf. – ”Ni vet inte hur äregirig jag är för er räkning.” ”Är det möjligt!”
Det lyste öfver hela hans ansigte.
”Ja, jag är icke mycket äregirig för min egen del, – men jag känner det liksom kunde jag vara det för en annan.”
”Ni har ett väl bepansradt hjerta,” tror jag,” yttrade han den sista qvällen, ”och det är godt för er.
Det är visst omgifvet af sju lag.”
”Ni känner mig inte ännu,” sade jag då han förvånade sig öfver den våldsamma ärelystnad han såg bryta fram hos mig, när det blef tal om hans framgång.
Detta utbrott, som vräkte undan alla skygghetens fördämningar och visade mig som den kraftiga natur jag är, var han icke beredd på.
”Nej,” sade han långsamt, ”jag känner er icke!”
Hörby d. 26 Mars 87.
Ja, nu är historien slut, – ett skede deraf åtminstone; nyfikenhetens och experimenternas skede.
Jag vet nu på hvad sätt och med hvad ord Georg Brandes begär en qvinna, jag vet också af hvad slag den erotik är, som jag kan känna.
Jag vet hvilken relativt ringa makt det blott sinliga har öfver mig.
Jag har icke motarbetat det; jag har låtit min natur vara fri; och min natur är att icke älska blott med kroppen.
Själlösa smekningar lemna mig fullkomligt kall, det är först när kärliga ord och ett innerligt förtroende kommer till, som jag blir riktigt varm.
Hvad som vållar mig det förfärliga lidande, hvarom dessa blad så ofta bära vittne, det är mitt behof att helt sluta mig till en menniska; med ett ord att i mitt personliga förhållande få någonting öfverordnadt, något hvaromkring hela mitt enskilda lif kan samla sig som kring en kärna.
Intet offer skulle vara mig för stort, om jag derigenom helt kunde vinna en mans tillgifvenhet.
Utsigten att kunna detta, tviflet derom, ovissheten, ansträngningarne för att tum för tum tillkämpa mig den aktning, det intresse, det förtroende, hvarpå en sådan tillgifvenhet måste vara fotad, se der de hemliga skrufvar, som framkalla de spänningar i min själs strängar, hvarunder jag den sista tiden så ofta vridit mig och klagat.
Nyfikenhetens skede är förbi.
Jag har velat lära känna Georg Brandes, och jag känner honom nu.
Han säger sjelf att jag gör det.
Han citerade Gœthes yttrande till fru von Stein, ”ni känner mig i botten.
Och skulle det ännu finnas drag i min karaktär, som ni icke är bekant med, så är det sådana, som jag sjelf icke känner.”
Jag har velat veta hur det skulle vara att se den man, som man skulle kunna älska, breda ut sina armar emot en.
Jag ville veta hvad det är att trycka sig intill denna smärta figur, smekas af dessa händer, kyssas af dessa läppar och kramas af dessa armar.
Mitt ansigte har känt detta mjuka skägg, mitt ansigte har lutat sig in i den lugna vrån, dit en älskande qvinna alltid söker när hon vill gömma sitt bryderi, och mina händer ha glidit öfver detta gråsprängda hår, mina fingrar fördjupat sig i dess täta massor.
Jag har hört honom göra en fråga, på hvilken jag af fri vilja kunde svara nej.
Jag har erfarit allt det som jag traktade efter.
Min inre erotik har kunnat få ett yttre uttryck.
Det är icke af tvång jag lefver i celibat, det är af egen fri vilja.
När jag nu kan se hvar man i ansigtet, så är det icke emedan jag aldrig varit frestad.
Den dygd jag kan berömma mig af är icke en ful qvinnas förödmjukande intyg på att ingen känt begär efter henne.
Nu tycker jag att jag med lugn kan låta mitt hår gråna.
Nu kan jag med glädje vara gamla erke-mamma.
Jag behöfver aldrig känna mig försmådd eller tillbakasatt.
Den man, som för mig är vackrast och störst och härligast, den man, som jag tycker alla andra qvinnor måste älska, han har klämt mig in mot sitt hjerta, han har sett mig in i ögonen och sagt ”du”, han har sagt mig att jag är vacker, god och duktig och söt, han har kysst mina ögon och smekt min panna.
Jag är icke en af de stackars förkastade.
Jag behöfver aldrig känna deras afund mot de unga, deras bitterhet mot det manliga slägtet.
Den man jag älskat har icke kastat mig bort.
Jag har sjelf helt lugnt och mildt gjort mig lös ur hans armar.
Vi skola aldrig hata hvarandra.
Han har gifvit mig mer, mycket mer än jag begärde.
Det är en stor, lugn lycka, som fyller mitt bröst.
Det är vissheten om att min person i sig sjelf icke är frånstötande och obehaglig, trots allt.
Så kan jag då bli en god gammal gumma, – realistmamma.
Den qvinna, som Georg Brandes kunde finna tilldragande, kan hoppas på en vacker och fridfull ålderdom.
Glädjen öfver hvad han gaf skall göra henne till en älsklig gammal mormorstyp.
Denna glädje skall lysa som ett inre sken under skrynkliga drag.
Den djupa glädjen är helig, och som en hemlig trollmakt skall den stråla ut ur mitt sinne.
Han fann behag i mig.
Mitt kroppsliga omhölje skall vara mig heligt.
Jag är liksom adlad.
Allt lågt och ofint får icke komma vid mig.
Anteckningarnes tid är förbi.
Att anteckna mer skulle vara öfverflödigt.
Jag har velat skrinlägga min rikedom.
Jag vrider nu om nyckeln för hvad jag samlat.
Nu har jag nog.
Det har ända sedan min barndom varit mig en plåga att tänka mig sjelf så ful och obehaglig, värre än alla andra menniskor.
Han har med sina smekningar lyft mig upp och stält mig på samma plan som andra qvinnor.
Jag är icke vidundret längre.
Jag har aldrig varit det.
De kärliga ord jag hörde i min ungdom ha icke varit hån eller fallgropar, – han har satt sitt insegel på dem; nu äro de vederhäftiga alla.
Det är öfverflödigt med flera anteckningar om vårt förhållande till hvarandra.
Jag har fått veta hvad jag ville, och min experimentlusta är förbi.
Nu vill jag icke lefva för att minnas och anteckna, om jag träffar honom igen.
Jag vill vara menniska, – enkelt, naturligt.
Ty han har lyft mig till rang med andra menniskor.
Han har liksom löst mig från en förtrollning: fasan öfver min egen fulhet.
Jag är nu som andra, – som andra!
Icke värre än andra.
En vanlig qvinna, som en man kan kyssa utan afsmak.
Anteckningar skulle taga för mycken tid från arbetet.
Jag menar anteckningar af detta slag.
Nu drifver jag med strömmen, lefver och skrifver.
Mitt eget lif är ingenting; hvad jag skrifver är allt.
Mitt eget lif är blott en kär bild, att slutas i en medaljong, mitt arbete är ett tafvelgalleri, att skänkas åt min samtid.
Dessa anteckningar har jag gjort för mig sjelf; de äro min privategendom.
Jag skall hädanefter också anteckna, men blott för mina arbeten, icke med denna giriga känsla af att gömma, dölja, behålla för mig sjelf.
Det som vill lefva i mitt minne skall få lof, det som vill dunsta bort skall jag icke söka hålla qvar.
Det har varit en brytningstid – denna, – en forcerad utvecklingsperiod.
Det är som om jag nu först vaknat till tanke och klarhet.
Det tycks mig som hade min själ vidgats så oerhördt, ensamheten har ett helt annat innehåll än förr; den ro jag känner är mera storslagen än någonsin.
Det är som om krafterna i mig hade vuxit.
Jag slutar nu ett afsnitt i min historia.
Paris-resan skall lägga in ett nytt lag i min utveckling.
Derför har jag samlat mig, gjort upp min räkning, – tvättat min griffeltafla ren, derför att nu var den fullskrifven.
Farväl, mitt alter ego, vi se hvarandra igen!
Men vi skiljas på en tid.
Jag skall vara endast utåtvänd, skall endast insupa det nya; efteråt kommer samlandets och ordnandets tid, och det allvarliga studiet af böcker.223
Om sina husliga angelägenheter och sitt verkliga hvardagslif hade han icke talat till mig sedan den der qvällen, då han var så förtviflad.
Jag trodde han ångrade att han anförtrott mig så mycket.
Jag ville icke göra honom någon fråga, ty jag vill icke tränga mig på honom, och jag gick och var ledsen om dagarne, derför att jag tyckte att vi trots all vänlighet blefvo mer och mer främmande för hvarandra.
Den 11 kom han.
Han skulle endast stanna fem minuter, var bjuden till Bissens,224 skulle gå dit samman med sin hustru, – måttligt trefligt, det sista, när de nästan aldrig tala till hvarandra.
”Hvad skall man ta sig till, när man är bunden vid en menniska som går på vansinnets gräns!” var det första han sade.
Föregående afton, den afton han lofvat komma till mig, men jag förgäfves fick vänta honom, hade Astrid kommit springande in till honom med en biljett.
”Mor var efter mig i entréen och ville taga den ifrån mig, men jag sade att den var till dig!” ropade hon triumferande.
Han fäste sig icke så mycket vid barnets prat.
Han öppnade biljetten och läste den.
Det var en inbjudning till middag några dagar derefter, brefskrifverskan sade: ”jag ber er ensam, emedan jag icke vet om er hustru skulle vilja taga emot en inbjudning från mig, ty hon vill icke helsa då jag möter henne på gatan.
– Det var en fru, som han sätter mycket värde på.
Han begärde förklaring.
Ja, frun ville inte helsa på henne, påstod hon.
Och så en vredesparoxysm.
Hon kan hålla på med sitt ursinne ibland till klockan fyra på morgnarne.
– En stund efter brefaffären hörde han Astrid gråta inne i de andra rummen; hon hade fått stryk, derför att modern påstod att hon ljugit.
Fru B. hade alldeles icke sprungit efter henne för att taga brefvet.
– Brandes säger att han tror hon till sist inbillar sig sjelf att hon talar sanning när hon ljuger.
Det fins ingen egenskap hon med sådan säkerhet skulle påstå sig vara i besittning af som just sanningskärlek.
Hon isolerar honom.
Han får för hennes skull mista den ene efter den andre af sina vänner.
Fru Hauch (höjskolebestyrerens mor)225 hade hon proppat så full af historier, att denna icke mer ville besöka dem, emedan hon efter allt hvad hon hört om B. icke visste hur hon skulle uppföra sig emot honom.
Hon har ett märkvärdigt öga för stilar.
Hon kände fröken Knudtzons handstil innan han kände den eller visste att den kunde vara henne bekant.
Efteråt kunde han nog gissa hur hon fått se den.
De hade nämligen varit borta tillsamman och i sällskapet hade fröken Knudtzon kommit på tal.
Någon hade yttrat att hon var så ”meget Dame”; en af husets damer hade sagt att hon har en så ovanligt vacker stil. B. fäste sig ej så mycket vid detta, men naturligtvis hade den misstänksamma hustrun fått en osökt anledning att säga:
”får jag då se denna vackra stil.”
Hon (hustrun) håller gränslöst af honom, men på sitt eget underliga hårda, bittra, svartsjuka sätt.
Hon lider så förfärligt sjelf, och hur mycket hon plågar honom känner han dock det djupaste medlidande med henne.
Ibland vill hon göra det godt igen och lofvar bot och bättring, försäkrar honom om sin kärlek och söker vinna honom igen. – ”Jeg gider ikke höre paa hende,” sade han med ett uttryck af trötthet.
Och så sänder hon honom i stället långa skrifvelser med barnen, betygande honom sin ånger och hängifvenhet.
– Men dagen efter kan det hända att hon ber att få sin skrifvelse tillbaka, på det han icke skall ha några bevis emot henne.
Han berättade om sin hemkomst från Polen i fjor.
Det var hjertskärande.
– Ingen var honom till mötes vid stationen.
– Det var efter skandalen med fröken Knudtzon, och han stod i det mest spända förhållande till hustrun.
– Denna satt på en stol i det yttre rummet och arbetade, när han kom. – ”Jeg kunde ikke formaa mig til at gaa hen og hilse paa hende.
Jeg gik ind i mit Værelse.”
Gud, hvilken ödslighet rymmes det icke i dessa enkla ord: ”jeg gik ind i mit Værelse”!
Denne ensamme man, som kommer hem från en arbets- och triumfresas hela spänning och brokighet, hem till ett sådant land och ett sådant hemlif.
Hvilken qvinna!
Om jag varit älskad så fullständigt, så helt, så glödande, som hon en gång varit älskad af honom, – om jag varit värdig att för hela mitt lif förenas med en sådan man – skulle då icke hvarje min sträfvan, hvarje min tanke vara riktad blott på detta enda: hans lycka!
Skulle icke sällheten att få lefva under samma tak med honom, syssla med det som gör hans trefnad, uppfylla det han önskar, främja allt hvad han vill, – skulle det icke vara nog, öfvernog för att fylla hennes hjerta med öfversvallande tacksamhet emot tillvaron.
Hans hustru, – mor åt de barn han älskar så högt, vet hon icke hvilket heligt kall det är!
Hon har tillfälle till, hon har rätt till att få breda en qvinnas varmaste, ödmjukaste kärlek som en matta under hans fötter, – och hon gör det icke!
Hon låter hans talang tvina bort under hemmets otrefnad – – – åh, denna qvinna, denna qvinna!
Hvarför är hon så blind?
Hvad äro alla hans fel emot det enda, att han är Georg Brandes!
Och hvad skulle all smärta kunna vara för henne, i jemförelse med det enda, att hon är hans hustru!
”Om jag kunde hypnotisera,” sade han en gång, ”så skulle jag göra min omgifning lite blidare och mera mild till lynnet.”
Hon är icke allenast svartsjuk på de qvinnor hon misstänker för att stå i kärleksförhållande till honom; hon är också svartsjuk på hans mor.
I början när de voro gifta hade han en dag sagt: ”jag skall hålla ett par föredrag, jag skall gå hem till mor och diktera dem.
– Hustrun kunde ju icke ens danska, hon kunde således icke göra det.
Hon stälde till en sådan scen, att han måste afstå från att begagna modern som handsekreterare, hvilket han alltid förr brukat.
Hvilken mor!
Jag beundrar henne, jag dyrkar henne; hvad har hon icke varit för honom!
Jag skulle vilja böja mig i stoftet för henne – – – – Åh, herre Gud, hvilken qvinna, – som inte kan begripa hur en sådan son håller af en sådan mor!
Strax efter jul nämde ju Brandes att ett af mina bref, tillsammans med all hans öfriga post, genom ett misstag blifvit sändt till Berlin.
Dermed förhöll sig så:
Fru Brandes skulle för en process, som Brandes har, resa till Berlin på en veckas tid.
Hon gick till posten och bad att alla bref till ”G.
Brandes”, måtte returneras till Berlin.
Hon heter nämligen Gerda och kunde genom initialernas likhet få ett försvar för sitt tilltag.
Så hade hon äfven gjort i fjor sommar, då hon med barnen låg vid Skagen och badade.
Hon trodde att de som hade bref att skrifva till honom, hvilka hon icke borde få se, snarast skulle passa på när de visste henne vara borta.
– ”Men är det någon stil man vill hon icke skall se, så låter man den naturligtvis aldrig komma in i huset,” tillade han slugt.
Det fins nog någon sådan stil.
Hvems?
Det är klart att han har en ordinarie älskarinna.
Hon hinner med allting – En fru i Berlin har hon i årvis haft under ett slags polisuppsigt.
Hvarje gång Brandes reser genom Berlin skrifver hon till den tyska fruns man och varnar honom.
Nu måste han se upp.
Och hon bombarderar frun med anonyma bref så fort hon tror det behöfs.
– ”Naar
De bliver gammel og dydsiret, saa bliv aldrig en fru Collet.”226
”Frun med millionen” är icke trettio år ännu; jag tror hon är 27.
Hennes man är mycket intelligent.
Strax de blefvo gifta, eller då de hade varit det ett år eller så, hade hon öfverraskat honom då han smekte sin älskarinna.
Han hade helt och hållet ledt hennes intellektuella uppfostran.
Så lär det ofta vara i de polska äktenskapen.
Ur erotisk synpunkt var han henne fullkomligt likgiltig.
Hon föreföll mycket vek; kunde skifta färg för det allra minsta.
Trots sitt uppträdande som verldsdam, plågades hon i sällskap af en hemlig blyghet.
Hennes föräldrar äro döda, och hon har en enda bror – ogift – hvilken bor i München eller Dresden; men jag tror det är i München.
Förmiddagen efter det Brandes berättat mig historien om henne fick han bref från Josepha Tschebeko, deri denna omtalar att frun rest från sin man och till brodern.227
I början hade man trott det vara endast sqvaller och rykten, men mannen hade nu satt auktion på hästar, bo och allting; han ville återgifva hustrun hennes hemgift.
Den sista tiden hade hon varit riktigt förfärande blek, men eljest hade hon varit sig lik, – blott allvarsammare.
Man trodde henne vara sjuk.
Underrättelsen gjorde djupt intryck på B.
Han kunde icke tänka sig hvad orsaken till hennes beslut kunde vara.
Strax innan jul eller också strax efter jul hade han skrifvit till henne till svar på ett bref från henne som han fått för rätt länge sedan – – – nej, det var icke så!