Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och du vet, hvilkendera bland mine söner, jag helst hälsar som stamfar för Sveriges regentslägt.«
(Prinsessan, smekande.) – «Söta Fredrik! besinna hvad mamma nu sagt dig.«
– «Jag kan icke!
Jag kan icke!
Mitt hjerta skulle brista.
Jag frågar hvarken efter krona eller framtid.
Jag vill, jag måste, jag skall gifta mig med Sophie Fersen ....«
– «Nu först är jag riktigt olycklig mor; nu först är jag frestad att förbanna den stund, då jag någonsin beträdde Sveriges jord,.... då jag blef mor.
Du också, Fredrik! du min ende älskade! vill förbittra mina gamla dagar och träda i dina äldre bröders fotspår ....«
(Hertigen, rörd, fattar enkedrottningens hand och kysser den:) – «O, nej, min älskade mor! slå bort dessa rysliga tankar.
Ännu är ju icke hoppet förloradt att kunna beveka min bror och vinna hans samtycke.
Jag skall bestorma Gustafs hjerta.
Han står i skuld hos mig sedan statshvälfningen, då jag hjelpte honom, och han svor att vara mig till återtjenst, när, hvar och huru jag begär.
Nu skall han betala mig; och jag begär ej annat än ett samtycke, som han i alla fall ej har någon rättighet att vägra.«
Enkedrottningen ville behålla sin son qvar till måltids; men han lät ej öfvertala sig.
Han längtade att inhändiga det svar, Badin skulle medföra.
Hertigen dröjde endast en timma på Fredrikshof, hvarefter han red i sträck tillbaka till slottet.
Denna brådska hade ej behöfts.
Morianen var ännu icke återkommen från sitt värf, när prinsen anlände hem.
Då Badin ändtligen syntes, blef han så öfverflyglad af frågor, att han ej hann göra någon sammanhängande berättelse om förloppet, utan efter några korta svar återlemnade till hertigen hans eget bref, obrutet; men under sigillet var tecknadt:
«Sophie Fersen
brefvexlar icke.«
och straxt nedom:
«Om utanskriften ställes till mig, skall jag öppna brefvet och svara.
Axel Fersen.«
Hertigen blef utom sig.
Det var ej långt borta, att morianen fått handgripliga vedermälen af hans misshag.
Badin slapp likväl med en störtsjö af förebråelser, bannor, hotelser och skymford, dem han väl stillatigande höll till godo, men svor i sitt sinne, att aldrig mer åtaga sig ett så otacksamt uppdrag, der han finge sitta emellan på begge hållen.
När första stormen hunnit lägga sig i hertigens upprörda själ, skyndade han till konungen och begärde med honom ett samtal mellan fyra ögon.
Gustaf afhörde sin bror med mera lugn, än denne väntat; lofvade att tänka på saken samt att gifva honom svar efter ett par dagars förlopp; men förbehöll såsom ett vilkor för sitt samtycke, att hertigen, intill dess konungen bestämdt förklarat sig, ej skulle sätta sig i beröring, hvarken personligen, skriftligen eller genom andra, med någon medlem af Fersenska slägten.
Hertigen lofvade naturligtvis, – och hvad skulle han icke lofvat för ett sådant pris!
Han hastade att anförtro sina förhoppningar åt den älskade modern och systern, hvilka blefvo lika förtjusta som förvånade öfver konungens beredvillighet.
– «Det ligger något under denna oförmodade ändring i Gustafs åsigter«, yttrade likväl omsider enkedrottningen, och skakade hufvudet misstänksamt.
Det låg verkligen något derunder.
Spänningen mellan konungen och hertigen af Södermanland hade betydligt ökats efter denne sednares förmälning.
Fastän äfven hans äktenskap ännu icke visade stymmelse till fruktsamhet, betraktade han sig redan som regentslägtens stamfader och stöd, samt kastade begärliga, ehuru förstulna, blickar på sin broders thron.
Gustaf genomträngde hvad som föregick i hans själ, följde hans umgängen, handlingar och yttranden på spåren, fann bekräftelse på sina misstankar; och från den stunden blef de begge äldste brödernes lif en oafbruten kedja af hemlig fiendskap och list, af yttre förställning och hycklad tillgifvenhet.
Gustaf hade ej ännu helt och hållet slagit ur hågen tankan på en ny förmälning med någon bland landets döttrar.
Ett så beskaffadt föregående äktenskap af hertig Fredrik kunde förbereda sinnena på den större händelsen.
I alla fall blefve detta en motvigt i afseende på hertig Carls planer, helst förbindelsen med
Fersenska huset gåfve Fredrik ett inflytande, hvilket tacksamheten borde fjettra vid konungen.
Vid den utsatta tidens slut gaf denne således sitt samtycke till frieriet och i ordalag, som borde ännu mer öka Fredriks broderskärlek, ännu mer smickra den gamle aristokraten Fersen, när de blefvo honom bekanta genom hertigens berättelse.
Prins Fredrik – för att nyttja ett i romanstil och på skaldespråk antaget uttryck – «flög« till Fersenska palatset, der han möttes af underrättelsen, att hela hushållet föregående dagen flyttat till grefvens egendom Mälsåker i Södermanland, för att tillbringa några veckor.
Förargad öfver detta uppskof i sina förehafvanden, återvände hertigen till slottet.
Följande morgonen, då en af enkedrottningens betjening inställde sig hos prinsens vakthafvande kavaljer, för att öfverlemna ett bref till hertigen från prinsessan hans syster, fick budet till svar, att Hans Kongl.
Höghet redan tidigt på morgonen afrest till trakten kring Strengnäs.
Ur töcknet, som omgifver det otrefliga hedenhös, framskymtar dunkelt ett uselt fiskaläge, der det rysligaste bland alla majestätsbrott begicks, då högstsalig konung Agne, glorvyrdigst i åminnelse, sjelfva bröllopsaftonen öfverlastad af starka drycker, blef påföljde natt af sin högstälskeliga gemål, Hennes Maj:t drottning
Skjalf hängd i ett träd, hvarest högstbemälte Hans Kongl.
Maj:t döden ljöt, hela landet i gemen samt hvar och en trogen undersåte i synnerhet till stor fasa, bestörtning, djup sorg och bedröfvelse, då och i evig tid, amen!.......
En konung, blixtfull som trots någon annan hjelte, t. ex. i Fredmans Epistlar, det är, Gud nåde oss så visst! ingalunda utom tingens vanliga ordning; men en «hängd« konung, hängd, som den eländigaste spetsbof, hvars förpassning till galgen allerhögstdensamme täckts allernådigst högstegenhändigt underskrifva: det är något så himmelskriande gräsligt, att alla häfdatecknare, som omtalat händelsen, borde halshuggas eller inspärras på fästning, från två till tio år, och sjelfva historien af bödeln vid kåken uppbrännas.
Icke destomindre står det fast, att just der, framlidna Majestätet Agnes konungsliga lekamen fordomdags dinglade mellan himmel och jord, anlades i en sednare tid den nu varande svenska hufvudstaden.
Ruset och repet!
His auspiciis .......
Förvandlingen af Agnefits dimmiga, af vild skog ruggiga skär till jarlen Birgers stolta Stockholm, med sitt klara azurhvalf öfver de leende parkernas gröna pelarrader, kan bäst öfverskådas från den heliga Catharinas torn.
Sjelfva kyrkan är en minnesvård öfver konungadömets förskräckliga och afskyvärda utsväfningar, då allas lif och välfärd äro lemnade till spillo i en enda allenastyrandes händer.
Det var nemligen just på denna plats, Hans Maj:t Christiern Tyrann lät uppbränna, tillika med den ädle Sturens och hans unge sons ur Riddarholmens grafvar röfvade qvarlefvor, de döda kropparna efter de offer, Christiern låtit slakta i Stockholmska blodbadet 1520.
Just här förströdde således vindarna askan efter den förste Wasa-konungens fader.
Utsigten från tornet är för vidsträckt att kunna inpassas på en enda tafla.
Ögat irrar från föremål till föremål, känslan vädjar från intryck till intryck, tankan tvekar mellan nejdens särskilta och så olikartade beståndsdelar.
Här, Stockholms oräkneliga byggnader:
Södermalm, fordom den förnäma verldens boningsplats, hvarest, bland andra, i det nu så kallade Schönborgska huset, som prunkar med De la Gardies och Brahes dubbla vapensköld, uthuggen i sten öfver portgången, Gustaf II Adolfs bekanta älskarinna fann tröst i sin äkta mans armar:
Stadshuset i den ryktbara Peder Myndes backe, der Carl XIII, då likväl endast förvaltande den spira, han sedermera bemästrade sig, höll Thorild häktad 1792 och under Bernadotte kapten Lindeberg var inspärrad 1834, – en plats, der medborgerligt blod flöt natten till den 20 Juli 1838, samt hvarest thordönets herre gaf sitt misshag tillkänna, medelst ett förfärligt naturuppträde midsommarsdagen 1839, konungens namnsdag: i staden, slottet med sin luftiga taklist af smakfullt gallerverk:
Riddarholmens genombrutna torn:
Ladugårdslandskyrkans rotunda: sjukhuspalatsen på Kungsholmen: operahuset och prinsessan Sofia Alhertinas palats: det lilla katholska kapellet på norra Smedjegatan, antydande så många påfliga förhoppningar, beräkningar och lidelser: och observatorium, kärleksfullt riktande sina många tubers ögon mot det tindrande fästet.
Der, Mälaren, den så ofta och så rättvist besjungna Mälaren, med sina vackra stränder, sina lockande holmar, öfversådd med fartyg, än mörka och fräsande, som med hvirflar af svart rök ge skugga åt den molnfria luftkretsen, än flygande på högt upplyftade, vidt utbredda vingar, hvita som svanens, medan små granna slupar och roddbåtar kryssa i olika riktningar på den mörkblå vågen.
Här, skeppshvarfven: saltsjön, bugtande sig i hundratals vikar och, så långt ögat når, beströdd med svällande segel, svajande flaggor, fladdrande vimplar: den täcka Kastellholmen med sitt lilla flaggbeprydda torn på höjden, snarare förtjusande än förskräckande, till trots, nej: i kraft af sitt hotande krigiska tillbehör:
Skeppsholmens mörka, lummiga alléer:
Skeppsbron – den herrliga Skeppsbron! – med sitt sprittande, sorlande, idoga sjöfartslif, med sin skog af master, med sina flaggors rika färgspel – Sveriges guldkorss på botten af saphir, Danmarks silfver på rubin, Norriges tillsats i stenkol, föreningsflaggans smaklösa prål, den trefärgade franska och den trefärgade ryska (och samma färger till på köpet!), Englands blodröda duk och amerikanska Fristaternas sinnrika stjernkrans, tydande på egen lycka, på andras hopp!
Der, Djurgårdens vidsträckta park, inom hvars ramar af lefvande grönska så många – snart alltför många! – zirliga «Fåfängor«, lika brokige ädelstenar, skimra mot solstrålarna och hägra i vattnets djupa spegel:
Djurgården, intagande af sin vackra natur, hvimlande af folk, prunkande af sommarnöjen, retande af skönheter, läskande af förfriskningsställen, dammande af åkdon och hästhofvar, svalkande af helsovatten, mättande af värdshus, förvånande af förevisningar, omvexlande af tidsfördrif, förstörande af utgifter, efterdömlig af anständighet, gäspande af belefvenhet, ett mönster af snygghet, en helgjuten bild af välstånd, jemlikheten, från grundsats och läror öfvergången till verklighet, ja, förkroppsligad: – extra ordinarien lika läcker i mat och dryck, som excellensen; den arme löntagaren bärande näsan lika högt, som millionären; underlöjtnanten lika spotskt befallande, lika skyndsamt och höfligt betjenad, som generalen; bokhållaren lika fint klädd, samma hållning och äfvenså blankt lakerad gigg, som grefven med den anspråksfulla hoftiteln; det gående statsrådet, försigtigt och undergifvet makande åt sig, då någon ung vildbasare, än med sabel vid sidan och kokard på mössan, än i grå hatt och med cigarr i munnen, vårdslöst spränger af i sträck, eller under ett stolt galopp blickar ned på fotgängarne; landshöfdingens, presidentens, handtverkarens och vaktmästarens hustrur och döttrar i lika fina och dyrbara sidenklädningar, florslöjor, shawlar, spetsar och grannlåter; och de förnäme betitlades åkdon omöjliga att skilja från de förnäme hyrkuskarnes, sedan bruket numera bannlyst från den belefvade adelns vagnsdörrar sköldemärkenas anspråk, med sina hjelmar, utan hufvuden, och sina kronor, utan makt.
Det mest beundransvärda af alltsammans är, att denna fullständiga tillintetgörelse af fördomar och samhällsskillnader, att detta jemnande af det kantiga försiggår utan buller, utan maktspråk, utan förtrytelse, och att till och med den trångbröstade rangen finner sig väl deraf, emedan, då den förlorat sin enstaka samhällshöjd, den dithörande andtäppan tillika försvunnit.
Blott tvänne statsborgareklasser finna sig illa belåtna med denna enformiga trefnad, nemligen: den högsta och den ringaste bildningsgraden.
Skarpa motsatser gifva näring åt konstnärens och skaldens svärmerier och alstrande förmåga.
Huru litet intryck göra icke sammet och siden, om man aldrig sett gröfre tyger, aldrig suckat eller vämjts vid åsynen af smutsiga trasor.
Huru litet värde skulle ej ädla metaller och ädla stenar äga, om hvarje grufva gåfve guld, om alla stenar vore juveler?
Nej, inbillningen och de, som lefva i hennes trollverld, behöfva motsatser, afbrott, ursprunglighet, och det är just dessa, som den nya tiden undergräfver, liksom Förenta Fristaternas slöjdflit utrotar Amerikas tusenåriga skogar.
Massan af folket, det vill här säga: den minst bildade delen deraf, finner sig – för att fullfölja sammanställningen med förhållanderna på andra halfklotet – också af de öfriga klasserna utträngd från sin egen mark, på samma sätt som Amerikas ur-invånare; och vildarne äro ej sällsyntare på Förenta Staternas område, än sidostycken till hjeltarne i Fredmans Epistlar nu för tiden på Djurgårdens vanliga spatserplatser.
Din like uppstår derföre aldrig mer, du skald af ett förintadt folklif, och det var således billigt, att slägtet med de nya seder, för hvilkas förfinings hvassa lia denna det fria fältets friska blomma fallit och vissnat till hö, rest en minnesstod åt den ystra, något sjelfsvåldigt utstyrda sångmö, som detta samma slägte drifvit i evig landsflykt från Djurgården, vorden snörlifvens förlofvade land.
Ända fram till skaldens bildstod, förbi den så kallade slätten, ser man blott en glest bebyggd, fastän sommartiden starkt befolkad förstad.
Den egentliga parkens början kan räknas från bildstoden och det lilla inbjudande, derinvid belägna förfriskningsstället, från hvars altan, under det rörliga taket af växande ekars löf, man har framför sig en kulle och en däld, belagda med sin mjuka, friska gräsmatta, der, mellan gröna qvistar, solstrålarna glittra mot saltsjöfjerden, krusad af sommarens ljumma flägtar.
Gent öfver reser sig, kalt och dystert, det grå Danviken med sitt spetsiga torn.
I detta naturens skådespel gör det samma intryck, som Ofelias vansinne i Shakespears Hamlet.
På ena sidan om förfriskningsstället en nätt anläggning af blomsterland; på den andra, skaldens gjutna bröstbild af bronz, med skapnad af en Term, utan omklädnad, på en fotställning af oslipad granit, med orden: «Carl Michaël Bellman« i intaglio, under en forntida lyra.
Minnesstoden är omgifven af lönnar, planterade i halfcirkel.
Ett stycke härifrån, på andra sidan invid Djurgårdsviken, ligger det lilla Rosendal, krossadt mellan tvänne stora, sällsynt vackra porfyrurnor.
Om byggnadskonsten här fått en ny örfil, så har deremot naturen med lika mycken smak och omsorg, som kostnad, under konung Bernadottes regering blifvit förskönad.
I fullkomlig öfverensstämmelse med ställets namn, utbreder en omätlig rikedom utsökta «rosor« af alla slag sin skiftande färgprakt öfver ofantliga och väl ordnade blomsterhäckar, spridande kring nejden de angenämaste vällukter.
Inom blomsterhäckarne, en grönskande matta, hvars jemnhöga gräs aldrig nedtrampats under vandrares fjät, och hvars jungfruliga skönhet bevakas af hela härar löfträd, hvilkas raka stammar och yfviga kronor tyckas låta förstå, att de här veta sig vara naturens kungliga lifvakt.
Långt innan någon i Sverige anade Holstein- Gottorpiska husets fall, ännu mindre, att slägten Bernadotte skulle upphöjas till furstlig rang, beboddes en anspråkslös träbyggning vid det förra djurvaktarebostället, nu så kallade lustslottet Rosendal, af hertig Fredrik Adolf någon korrt tid om somrarna.
På Tullgarn lefde han som prins, såg folk och tillställde nöjen.
Vid Rosendal var han blott enskild man, njöt det fria lifvet i den då för tiden vilda parkens friska luft, någon gång, för omvexlings skull, på jagt efter en hjort med grenig krona, eller ett snabbfotadt rådjur.
En afton, sedan solen redan försvunnit bakom kullarna, stadnade hertigens resvagn vid hans lilla sommarnöje på Djurgården.
Hästarna, löddriga af svett, hade blifvit så ansträngda, det de voro nära att störta vid framkomsten.
Prinsen, utan sällskap, hoppade ur vagnen, kastade en blank riksdaler till den skjutsande, befallde den på stället boende slottsknekten att taga vård om vagn och ressaker, och skyndade in i de små, tarfligt försedda rummen, der han öppnade ett par fönster åt parken och kastade sig på en soffa.
Det var en gång för alla antaget, att han i denna tillflyktsort ej ville veta af uppvaktande kavaljerer och adjutanter, så vida de derom icke fingo uttrycklig befallning vid hvarje särskildt tillfälle.
Fredrik befann sig således denna afton alldeles ensam i den lilla byggningen med slottsknekten, i sin portvaktskammare, och kammartjenaren, som kom senare fram än prinsen, hvilken han ej kunnat följa med reskärran; så fort hade Fredrik, som sjelf körde, jagat hästarna för sitt åkdon.
Efter en stunds förlopp höll en hofvagn på planen vid Rosendal och hertigens kavaljer, baron Wrangel, inträdde, klädd i galadrägt.
– «Så här sent, utan min befallning och så der utstyrd, – utbrast hertigen och satte sig upp i soffan, der han låg, då Wrangel bugade sig.
– «H.
M. konungen ger i afton en fest på Ulriksdal åt H. M. drottningen, hvars höga namnsdag det i dag är.
Hela kongl. huset är der församladt, och det skulle ansenligt öka högtidens glädje och glans, om Ers Kongl.
Höghet täcktes göra sina höga anförvandter det nöjet.
– «Har konungen frågat efter mig?
– «Ja, och jag har fått befallning att framföra bjudningen, om Ers Kongl.
Höghet skulle återkomma innan festens slut.
– «Det är bra«, yttrade hertigen och återtog den liggande ställningen på soffan.
– «Befaller Ers Kongl.
Höghet sin kammartjenare och uniform eller broderad drägt?
– «Nej.
– «Ärnar Ers Kongl.
Höghet således icke bevista festen?
– «Nej, nej, nej!«
Wrangel stod några ögonblick stum och fixerade prinsen.
Denne reste sig ännu en gång upp i soffan och yttrade: «jag är trött af resan: det är mitt svar, och nu farväl, kära Wrangel.«
Med detta bådskap återvände kavaljeren till Ulriksdahl.
Genast efter prinsens ankomst till Djurgården hade kammartjenaren skickat bud till slottet i Stockholm efter lifkocken; ty hertig Fredrik tyckte om ett godt bord och fina viner.
När tiden var inne till aftonmåltiden och anrättningen (sådan den i denna brådska kunde åstadkommas) framsatt i den lilla matsalen, anmälte kammartjenaren detta.
Hertigen nickade, till tecken att han hört; men fortfor ännu en stund att ligga, utsträckt, på soffan.
När han ändtligen slog sig ned vid bordet, åt han endast några bitar af en kall fågelpastej och drack ett par glas bourgogne.
Derefter kastade han servietten på bordet, satte, i andra rummet, en mössa på hufvudet och ilade ensam ut i parken.
Hans vandring var utan annat mål, än att mörda tiden.
Också styrde han kosan i flera riktningar.
Omsider befann han sig midt ibland sjöfolket vid Hasselbacken, som der hade sina lekar och förlustelser
Sittande under den stora eken, som står i trädgården, söng Bellman just då sista versen af Fredmans 16:de Epistel, och knäppte dervid på sin luta:
«Hurra kamrater! allt andas i fröjd:
– – – Djuphet och höjd,
Göken uti toppen och löjan vid strand,
– – – Myran i sand:
Likaså vi.
Spela ni, – – –
Spela, hoboister: gunga, tak och golf.
Hvad slår nu klockan?
– Hon slår tolf.«
«Redan tolf!« – mumlade hertigen för sig sjelf.
– Jag måste gå till hvila, och jag behöfver det: ja, – tillade han med en suck och förde handen till hjertat – i sanning, jag behöfver det mer än väl.«
Och han ärnade återvända till Rosendal; men, med tankarna fästade vid ett helt annat föremål, än sin ensliga bädd, gick han åt ett motsatt håll och vaknade vid Täcka Udden först ur sina drömmar.
Förtretad på sig sjelf, och med ansträngd uppmärksamhet på den stråt, han följde, begaf hertigen sig nu genaste vägen hem.
Dagen hade redan börjat bräcka, då han återkom, till icke ringa glädje för den väntande kammartjenaren, som med hvarje timma blef mer och mer ängslig öfver sin höge husbondes sällsamt långvariga spatsergång.
Hoffesten var imedlertid slutad.
Endast drottningen gick till hvila på Ulriksdahl; ty enkedrottningen och prinsessan hade återvändt till Fredrikshof, hertigen af Södermanland med sin gemål till slottet i Stockholm, och konungen, åtföljd af sin gunstling
Munck och vakthafvande kabinettskammarherren baron Ehrensvärd, som tillika var öfverste vid lätta dragonerna, sedermera kallade lifgardet till häst, hastade till sin nya skapelse, den skönaste bland svenska hufvudstadens sköna omgifningar, med ett ord: till detta «Haga«, hvars namn den Tredje och den Fjerde Gustaf gjorde ryktbart äfven hos utländningen, då de, under titel «Grefve af Haga«, reste utrikes.
Vittnen till Gustaf III:s frikostighet mot konstnärer och till hans stora inköp af konstalster, med hvilka han riktade sitt hemlands samlingar, försökte Italiens illistige köpmän, att narra på honom jemväl obetydligheter, utan konstvärde, dem de höllo till ganska höga priser.
Men Gustaf var ej en af desse okunnige, lättrogne furstar, som Italienarne voro vane att draga vid näsan.
Han pröfvade deras varor med sin kännareblick och uppskattade dem efter förtjenst.
Harmsne öfver sin missräkning och skamflate att hafva blifvit genomskådade i sina bedrägerier, hämnades Italienarne med epigrammer:
«Il conte di Haga,
Che molto vede e poco paga.
Gustaf skrattade åt ett vittnesbörd, som jäfvades af Europas snillen.
Det heter i almanachan under loppet af Maj, Juni och Juli månader, att månens upp- och nedgång ej utsättes, «emedan de ljusa nätterna förtaga dess sken«.
Ett ytterligare bevis, att herrar stjernkikare hafva sig mera bekant himmelens ställningar och förhållanden, än jordens.
Visserligen blänka de af månen försilfrade föremålen mera klart vinter, höst och vår: visserligen äro de skuggor, som då växa i månljusets spår, längre, djupare, mera fantastiska; men äfven sommarens måne skiner, dess bleka kinder äro ej utan behag, dess matta ögons strålar väcka deltagande, och trånad bor i det dunkel, hvilket nordens Luna sommartiden saknar kraft både att skingra till dager och att sammanpressa i nog dryga massor, för att åstadkomma skarpa beskuggningar.
Sådant var det späda skimmer, som gläntade fram mellan de täta flockarna af gran och fur, hvilka på norra sidan utgöra den tjusande Hagaparkens förposter, och genom hvars anspråkslösa grind, gent emot värdshuset Hagalund, konungen med sitt följe anlände från Ulriksdahl.
Det tvetydiga ljus, som darrade öfver nejden, gaf ett nattstyckes milda anstrykning åt taflan, som utvecklar sig, der den vilda barrskogen slutar.
Dessa dälder, hvarest ögat med vällust dröjer, och hvilkas gröna sammetsmatta naturen frikostigt virkat med tusentals brokiga blomster, voro före Gustafs tid endast otrefliga sandgropar, från hvilka blicken vände sig med vämjelse och dem foten skydde, för att ej sjunka i deras djup, eller varda bränd af deras torra, lösa atomer, uppglödgade af solhettan.
Dessa täcka kullar, hvilkas täta löfskog på en städad mark bjuder vandraren svalka och slummer, voro före Gustafs tid kala, eller bevuxna med skräpiga buskar och snår bland oländiga moras och på en stenbunden jordmån.
Nu, med nattens smekande flägtar, hälsade fostren af ett osvikligt skönhetssinne sin far, sitt hägn, då han i deras menlösa famn sökte en sen hvila.
Hon vinkade från hans kungliga villa, i ädel stil, smakfull, spänstig, fri och lätt: den hvita, italienska byggnaden på den öppna, gröna planen, mellan lummiga träd och doftande blomsterland, låg der, som en brud i sitt nattlinne på brölloppsbädden, men med rosor och myrtenkrans qvar i flätorna af sitt hår, medan brytningen af månljuset mot fönsterrutorna gnistrade som diamanter i brudens halskedja.
Bakom slottet – och Haga kan, hvad Rosendal icke kan utan hån, kallas ett slott – blänkte mellan alarne den förtrollande Brunsvikens spegel, hägrande de leende stränderna af Haga och Bellevue parker, som utgrena sig på ömse sidor om det lilla, inbjudande, mycket besökta värdshuset Stallmästaregården.
Längre bort skymta Albano och Kräftriket, med landsvägarna slingrande sig, dels utåt stranden till Ålkistan och Stocksund, dels inåt Djurgården öfver Ladugårdsgärdet, förbi den romantiskt vilda trakten kring Ugglevikens bekanta källa, i en dal, ödslig och dyster 364 dygn på året, men Trefaldighetsnatten en öfverbefolkad skådeplats för Stockholms saturnalia.