Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad angår prejudikatet af egodelningsrätterna, så förutsättes att dess ledamöter skola vara mera insigtsfull och kunniga, än man i allmänhet kan fordra att nämndemännen skola vara; och det torde dessutom vara allmänt bekant, oatt. behandlingen af skiftesmål icke är fullt tillfredsställande.
Åsigten att i vigtigare mål flere och i mindre vigtiga mål färre nämndemän skulle vara tillstädes, kunde vara riktig, men den är här icke uttalad; ty de mål, som förekomma vid urtima ting, äro icke mindre vigtiga, och i synnerhet anser jag brottmålen, som kunna gå å lif och ära, vara ganska vigtiga.
I civilmål beror det på parterna att begära urtima ting; och det kan väl icke vara konseqvent, att ett sådant mål forst handlägges med sju nämndemän, och sedan fortsättes och afslutas, då endast tre äro närvide.
Alt, såsom Gr.
Sparre anfört, svårigheten att vara nämndeman skulle minskas derföre att nämndens antal nedsättes, kan jag icke finna; ty den skyldighet, som utsträckes till flera, mäste väl alltid vara mindre betungande.
På dessa skäl och i den förhoppning att lindring i olägenheterna att vara nämndeman snart på annat sätt skall vinnas, förenar jag mig med dem, som yrka afslag å denna punkt.
Ilr Ramsay, Anders Henrik:
Äfven jag förenar mig i begäran om afslag å denna punkt på de skäl, som redan blifvit anförda.
Nämndemansinrättningen är en för Sverige egendomlig institution.
El t steg till dess upphäfvande skulle genom förevule förslags antagande blifva taget och närma oss till juryinstitutionen; och man kan med skäl ifrågasätta, om denna ändring skulle vara till båtnad.
Ifrågav:de inrättning har visserligen olägenheter, men dess upphäfvande skulle medföra olägenheter af mycket större vigt och betydelse.
Jag yrkar derför afslag å denna punkt.
Jag fattar så mycket lättare de uttalade betänkligheterna mot nedsättning af nämndens antal, som jag sjelf varit af denna åsigt, och vid flera föreg:de riksdagar motsatt mig föreslagna förändringar i denna syltning.
Institutionen är egendomlig för Sverige, och jag vill bibehålla den.
Men det finnes två sätt att bibehålla en inräilning, det ena att låta den vara oförändrad med alla dess olägenheter, hvarigenom den blir förhatlig, och slutligen måste helt och hållet upphäfvas, och det andra att, utan att ändra grunden, undanrödja olägenheterna; och det är så jag vill gå tillväga.
Då man vill utsträcka skyldigheten att vara nämndeman äfven till andra, än personer af Bonde-St:t, måste man se till att befattningen ej blir allt för 138 Den 7 Mars f. m. betungande, hvilket skulle framkalla klagomål och yrkande på dess borttagande.
Att, då en obetydlig stöld är begången, hvarom ransakningen, för vittnens inkallande m. m., kanske flere gånger måste uppskjutas, sju personer skola vara tillsammans för att ingenting göra, kan icke vara rigtigt.
Man har sagt, att domaren kallar de närmast boende, men det är icke domaren, utan länsmannen som kallar nämnden, och just derföre att de närmast boende alltid bli kallade, blir befattningen för dem allt för betungande, om de icke få vexla om.
Vi måste betänka, att vi sjelfva kunna bli valda till dessa befattningar.
Jag håller så mycket som någon på principer, men de få icke drilvas till sådan ytterlighet att de bli förhatliga.
Och äfven vid större brottmål och lifssaker böra, då bildning och upplysning allt mer sprides, tre bisittare i rätten vara tillräckligt.
Jag fortfar i min anhållan att punkten icke måtte afslås, utan återremitteras.
Jag skall så mycket mindre förlänga diskussionen, som jag af Frih.
Leijonhufvud hört de skäl anföras, som för mig äro tillräckliga för alslag å denna punkt.
Efter införande af den nya strafflagen med dess vidsträckta latitudsystem, anser jag det vara så mycket vådligare att lemna åt domaren att vid urtima ting med biträde af endast tre nämndemän, antingen sjelf tillämpa lagen, eller kunna af nämnden öfverröstas; och då ransakningarne hållas vid cellfängelserna, der oftast få af allmänheten komma tillstädes, torde det vara desto angelägnare att ett tillräckligt antal bisittare kunna vara i tillfälle att kontrollera förhandlingarne.
Sparre har sagt, att nämnden vid lagtima ting måste vara talrikare, för att meddela upplysningar; men jag frågar, om icke äfven vid urtima ting upplysningar kunna erfordras.
Jag förenar mig med dem, som yrkat afslag å denna punkt.
Jag ber om ursäkt, att jag ännu en gång begärt ordet.
Jag har gjort det endast för att i anledning af Gr.
Sparres yttrande, att nämndemansinstitutionen skulle bli förhatlig, om sju nämndemän borde vid hvarje urtima ting vara närv:de, få försäkra, det jag icke förnummit, att domareverksamheten gör nämndemansbestyret förhatligt, utan skyldigheten att vid hvarjehanda förrättningar vara handtlangare åt kronobetjeningen.
Jag kan derföre icke anse, att den föreslagna åtgärden att minska nämndens antal vid urtima ting och andra tillfällen skulle bidraga till institutionens bibehållande, utan yrkar fortfarande afslag å punkten.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels återremiss af ilrågav:de förslag och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades nej, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren ut - Den 7 Mara f. m. 139 föllo med många nej jemte några ja, och slutligen propos. på afslag å förslaget, hvilken propos. besvarades med mångå ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Utsk:ts å sid. 24 afgifna förslag i fråga om förändring af Häradsrättens arbetssätt.
Detta Betänk, är utan tvifvel ett af de vigtigaste sorn under denna, om ej på liera riksdagar, kommit från Lag-Utsk:t, icke genom föreslagna positiva bestämmelser, utan genom det initiativ, som dermed är taget till en särdeles nyttig och nödig förbättring i vårt domstolsväsende.
Det är af föga gagn att bafva goda lagar, om ej de organer, af hvilka de skola tillämpas, äro val inrättade.
Vi lia nyligen fått en väl behöflig Strafflag, som, hvad än mot densamma i vissa delar må anmärkas, säkert i det väsendtliga ej ger något annat lands efter.
Det Sr derföre rätta tiden att tillse, huruvida domstolsorganisationen och rättegångsordningen fylla billiga anspråk.
Här är nu fråga om den förra, så vidt den angår domstolarne å landet.
Lyckligtvis är det fallet med dessa domstolar, som med så många andra gamla goda Svenska inrättningar, att de äro byggda på en så stark, enkel och sann grundval, att de endast behöfva modifieras i vissa delar eller kompletteras, för att med nytt lif fortverka och äfven under högre odling fylla behofvet hos den nation, med hvilken de vuxit upp.
Med rätta, enligt min åsigt, har derföre Lag-Utsk:t, vid undersökning af hvilka utaf de yrkade förändringarne voro af verkligt behof påkallade, funnit sig kunna tillstyrka att lemna den närv:de organisationen, i hufvudsaken, sådan densamme af ålder varit.
Men Utsk:t har trott alla olägenheter afbjelpta derigenom att ifrågav:de domstolar blefve permanenta — utan tvifvel ett vigtigt steg, och måhända det förnämsta, men ej i och för sig tillräckligt.
Till hvarje utbildad domstolsorganisation fordras, förutom domaren, som leder förhandlingarne och meddelar domslutet efter det resultat dessa gifva vid banden, äfven någon som upptecknar hvad under dessa förhandlingar tilldrager sig, eller notarier.
Jag har ej förbisett, att frågan om protokollsförande är behandlad uti nästföljande punkt, men detta hindrar ej att för fullständighetens skull här, om ock i förbigående, vidröra ämnet, desto hellre, som jag ser nyttan af protokollsförande icke allenast ur synpunkten af säkerhet för prot:ts rigtiga uppfattning, utan fullt ut lika mycket om ej mer deruti, att de skola utföra hvarf, som icke naturligen tillhör domaren såsom sådan, som öfverlastar honom med göromål, hvilka borttaga tiden för hans egentliga verksamhet, och skulle kunna anförtros åt personer med mindre utvecklade egenskaper, än dem man eger rätt att fordra af den, som har det ansvarsfulla kallet att döma öfver medborgares väl och ve.
Nu åtminstone kan han icke ställa sig till efterrättelse den domareregel, som säger att domaren ej skall Den 7 Mars f. m. vara för hastig till att döma förr än han saken väl begrundat häfver, enär en hastig dom sällan är rätt och god.
Nu är deremot det vigtigaste att lemna domen hastigt ifrån sig, ty fara är annars värdt att den ej kommer alls.
Med de tätare sammanträden, Utsk:t föreslagit för häradsrätterne, är det klart att målen stundom kunna hopa sig så, att det blilver fullständigt omöjligt att med noggrannhet fullgöra allt inom behörig tid.
— Man invänder att domaren, med få undantag, redan nu har juridiska biträden, hvilka han får förskaffa sig så godt han kan; ja väl, men just deraf drager jag den slutsats att sådana behöfvas.
Det är här blott fråga om att legalisera ett förhållande, som redan finnes och på naturlig väg utvecklat sig.
Behöfdes vidare skäl för nödvändigheten af ytterligare krafters anställande vid ifrågav:de domstolar, så finnes det i den tjenstledighet, som under nuv:de förhållanden åtnjntes och, jag tillägger, med största skäl måste erhållas af landtdomarne.
Det är en olägenhet, som man hört öfverklagas, enär ofta med ortens förhållanden obekanta yngre domare måste tillförordnas att förrätta tjensten.
— Kostnaderne tror jag ej skulle lägsa något hinder i vägen för en dylik reglering, då anställning såsom notarie vid dessa domstolar fortfarande, såsom hittills, borde bli första steget på den juridiska banan, i följd hvaraf aflöningen icke behöfde vara stor.
Det är äfven en annan omständighet vid denna sak, som Utsk:t, så vidt jag rätt minnes motionerna i ämnet, haft befogenhet att vidröra, och den rör landtdomarens aflöningssätt.
Häradshöfdingeränta!! uppgår, tror jag, till omkring 75 rdr.
Dessa embetsmäns hela öfriga inkomst ingår, der ej boställen finnas, såsom bekant, på sportelvägen.
Lönen stiger alltså och sjunker med antalet af handlagda processer och ärenden.
Ett sådant aflöningssätt är exempellöst inom andra ernbetsmannakorpser och borde minst af alla förekomma här.
Hvarje löst expedit on medför en förökning i domarens inkomster, och han blir alltså vid tillämpning af expeditionstaxan domare i egen sak.
Om än ej olägenheter häraf uppkommit, är förhållandet dock sådant att det uppenbarligen ej bör qvarstå.
— Af den reglering utaf domsagorna, sorn en tid pågått, liar icke vunnits stort annat resultat, än att på några ställen inkomsterna nedgått under hvad för en tillständig bergning är nödvändigt.
Ett sådant förhållande, sorgligt för alla embetsman, är det i högsta grad för domaren, med afseende på den ställning han intager till allmänheten; ty om det någonsin är i allmänhetens eget vällörstådda intresse att en embetsman snarare är lör högt än lör lågt aflönad, så är det visserligen den, hvarom här är fråga.
— Man må äfven ihågkomma, hurusom häradsrättens vigt i hög grad tilltagit på sednare tider, sedan underställning af brottmål borttagits i många fall, der sådana förut egt rum och Hofrätt ej mer, i första hand behandlar frälsemäns konkurser.
— Vid ordnandet af häradsrätterne är denna lönefråga af den vigt att den ej kan förbises, och jag kan ej heller tro att dess lösning medför de svårigheter man så gerna vid hvarje förändring åberopar.
Inginge
Den 7 Mars f. m. 141 den nuvarande expeditionslösen till staten, såsom den borde och knnde genom expeditionernas beläggande med en mot lösen svarande stämpel, så funnes derigenom medel till fixa löner; och behöfdes någon tillökning, så skulle jag för min del ej draga i betänkande att tillstyrka en förhöjning i expeditionstaxan, utan fruktan att, genom någon tillökning i nuvarande rättegångskostnader, någon sattes ur stånd att skaffa sig rätt.
Jag anser alltså på dessa och många andra skäl, som återfinnas i för alla bekanta källor, att för häradsrätternas ordnande och höjande det icke är nog att de blifva permanenta, pä sätt Utskit föreslagit, utan att derjemte fordras dels anställande vid dem af särskilta protokollsföranden, dels ock att ordförandenas aflöningssätt förändras.
J)å jag emedlertid ej framställer något yrkande om ändring i eller tillägg till Utskits förslag, sker det under förhoppning att denna mången gång förut omhandlade fråga ändock skall i hela dess vidd af regeringen pröfvas vid behandlingen af den R.
St:rs skrifvelse, som jag förmodar blir en följd af Utsk:ts förslag.
Hr von Gegerfelt :
För min del anser jag den föreslagna åtgärden icke fullt ändamålsenslig.
Utsk:t har tillstyrkt R.
Stir att i skrifvelse till K.
M:t täcktes vidtaga nödiga åtgärder för att förbereda och så fort ske kan för riksdagen framlägga förslag till lagens ändrande i angifven syftning.
Denna syftning innefattas i ett temligen detaljerarit förslag uti nio särskilda punkter, som väl icke blifvit utförda, men dock finnas.
Om Utsk:ts hemställan skall kunna bifallas, måste R.
St:r särskildt pröfva en hvar af dessa punkter, hvilket skulle upptaga ganska lång tid.
Men äfven om man blefve ense om dessa punker och K. M:t bilölle R.
St:rs i öfverensstämmelse härmed gjorda anhållan, så vore frågan, då den till nästa riksdag återkomme, lika opröfvad, hvarföre den måste ånyo af R.
St:r tagas under öfvervägande, och det är ej säkert eller ens sannolikt, att resultatet då i alla delar blifver lika.
St:r vilja taga initiativet i denna fråga, finnes tvenne andra vägar, hvarpå det skulle kunna ske; den ena, att i allmänna ordalag hos K.
M:t mätte vidtaga erforderliga åtgärder för åstadkommande af sådan förändring i häradsrätternas arbetssätt, att den långsamhet i lagskipningen, som nuvarande förhållanden måste föranleda, undvikes, och den andra, att R.
St:r fattade beslut så långt deras grundlagsenliga rätt medgåfve, och, jemte öfverlemnande af detta beslut till K.
Mits pröfning, önskningsvis gjorde framställning om de åtgärder, som på K. M:t ensam bero.
Härigenom umlvekes, att frågan nästa riksdag återkomme.
Jag vill dock icke tillstyrka någon af dessa utvägar; ty jag tror icke att R.
St:r i denna fråga behöfva taga initiativet.
Utsk:t citerar i sitt Retänk.
Mits i dess tal vid innevarande riksdags början hafda yttrande, att »efter de stora samtidigt vidtagna förändringarna i lagstiftningen, hvilka varit en följd af de två sednaste riksdagarnas arbeten, 142 Den 7 Mars f. m. icke alltför hastigt borde följa förnyandet af äfven andra hufvuddelar i vårt lagverk, som tarfva omarbetning.»
I enlighet härmed, och med den lyckliga erfarenhet vi hafva af regeringens nitiska verksamhet för lagstiftningens utveckling, kunna vi vänta att ett förslag till ändringar icke blott i häradsrätternas arbetsordning, utan ock i öfriga delar af vår rättegångsordning, kommer att för riksdagen opåkalladt framläggas, då K.
M:t finner tiden dertill vara inne.
På grund af dessa skäl anhåller jag om afslag å Utsk:ts hemställan.
I motsats mot den siste värde talaren an ser jag det vara af vigt, att R.
St:r uttala sin åsigt i denna sak.
Regeringen kan rätta sig derefter i mer eller mindre mån, enär den icke är bunden af den skrifvelse R.
Jag skulle dock önskat att äfven frågan om underdomarenas lönesätt blifvit vidrörd.
Mig synes det icke lämpligt, att deras inkomster skola vara beroende af rättegångarnas antal och långvarighet.
I likhet med Hr Nordenfalk tror jag, att om expeditionslösen sloges tillsammans med en förhöjd charta-sigillata och inginge till en fond, denna torde bli temligen tillräcklig för bestridande af domarenas aflörfng, som då kunde på ett rättvisare sätt fördelas; ty det finnes nu domare, som äro så illa aflönade, att de knappt kunna berga sig; och ingenting är angelägnare, än att en domare skall vara fullt ekonomiskt oberoende.
Tillsättande af särskilda protokollsförande anser jag under närvarande förhållanden icke lämpligt; ty så länge domarenas löneinkomster inflyta på sätt, som 1111 sker, tror jag det vara tjenligast att de sjelfva aflöna sina notarier.
Jag har endast velat uttala denna min mening och hoppas att regeringen vid frågans behandling kommer att taga äfven dessa förhållanden i öfvervägande.
Jag tillstyrker bifall till Utsluts förslag.
Vid denna punkt har dels af Hr von Gegerfelt biilvit yrkadt afslag å det framställda förslaget, såsom obehöfligt, dels liafva andra talare tillstyrkt detsamma, men dervid gjort åtskilliga anmärkningar.
Hvad först den af Hr von Gegerfelt uttryckta åsigt angår, så får jag svara, att om något är nödvändigt, är det väl att våra domstolar på landet blifva permanenta.
Het är redan nära ett århundrade sedan en sådan förändring infördes i våra grannländer, och det är ej för tidigt att äfven vi börja tänka derpå.
Sedan numera handel och industri icke längre äro inskränkta endast till städerna, Och ett lifligare affärslif finnes äfven på landet, behöfva de till följe deraf uppkommande rättstvisterna en snarare lösning, än först efter fyra månader.
Om vi skulle vänta med alla förändringar tills regeringen framlägger förslag till ny rättegångsbalk, är jag säker att flere tiotal af år skulle gå förbi, utan att något vidgjordes; och saken tål icke att längre uppskjutas.
Het har derföre varit Utsk:ts mening att de behöfliga förändringarne Den 7 Mars f. m. 143 skulle efter hand vidtagas, och jag tror att den rätta början härmed är gjord.
Jag vill nu öfvergå till de af de öfrige talarne framställde anmärkningar.
Man har sagt, att fråga om lönereglering för underdomarena borde väckts i sammanhang med det nu framställda förslaget, iletta är en fråga af särdeles grannlaga beskaffenhet.
Jag är rädd att vidröra en sådan institution som våra underdomstolar på landet, emedan jag anser den god, och deröfver ingen har klagat, och jag vill ej tillstyrka fixa löner, emedan jag fruktar att de skulle bli för små, och det är af vigt att underdomaren, som bör utöfva ett stort moraliskt inflytande, är väl aflönad.
En sådan förändring har skett i Danmark, och det klagas der öfver att underdomarena icke kunna bibehålla sina platser.
Hos oss, der folket sjelf utför sina rättegångar, är det af största vigt, att de hafva förtroende för sin domare.
Jag vill derföre icke ingå till K.
M:t med anhållan om en åtgärd, hvarigenom denna inrättning skulle rubbas.
Men äfven om jag har orätt i denna min åsigt, vill jag icke göra någon framställning om lönereglering i sammanhang med det nu väckta förslaget, emedan det vore att undanskjuta detta och draga ut på tiden dermed, hvilket jag anser vara skadligt.
Hvad sedan angår frågan 0111 tillsättande af en notarie eller protokollsförare vid underrätterna, kan jag icke gilla lagberedningens förslag derom.
Domaren måste alltid vara ansvarig för protokollet, och jag vet då ej hvartill en särskild protokollsförare skulle tjena; domaren kan dertill använda det biträde han vanligen har.
De äro fullt så goda som en särskild antagen protokollsförande skulle bli.
Sedan jag nu besvarat de hufvudsakliga anmärkningar, som mot Utsk:ts förslag blifvit framställda, ber jag att få förena mig med dem, som yrka bifall till detta förslag.
I likhet med Hr Gegerfelt, anser jag att föga skäl finnes för den föreslagna skrifvelsen till K. M:t.
Det resonnement, som föregår detta förslag, utgör egentligen ett principbetänkande, hvars grunder derför borde diskuteras; och med de olika åsigter, som här blifvit yttrade, och troligen äfven i de andra Stånden äro uttalade, hemställer jag, huru det skall vara möjligt för Expeditions-Utsk:t att affatta den begärda skrifvelsen.
Jag tror, att man med allt förtroende kan vänta att regeringen framlägger förslag till förändringar, då tiden dertill är inne.
I en fråga af så stor vigt, fordras dessutom större förarbeten än R.
St:r äro i tillfälle att utföra.
På grund häraf, och då, på sätt Hr Gegerfelt anfört, lagstiftningen så raskt framskridit, att det icke är skäl uppmana regeringen att allt för snart komma med förslag till nya förändringar, får jag yrka afslag å Utsk:ts förslag.
Afven om den föreslagna skrifvelsen skulle vara obehöflig, då man borde vara öfvertygad, att det 144 Den 7 Mars f. m. icke kan dröja länge innan regeringen framlägger ett förslag i denna rigtning, tror jag dock att det icke vore välbetänkt, att, när man gillar syftningen i Utsk:ts Betänk., afslå detsamma.
Sådant skulle kunna tydas som ett ogillande af denna syftning; och det är af vigt för regeringen att i en sådan fråga som alla underdomstolarnas omorganisering känna folkets n. v. tankar.
Jag kan således icke instämma med de ledamöter, som, under nämnde förutsättning, vilja afslå Betänktt; men, ehuru jag är färdig att bifalla sjelfva beslutet, har jag icke kunnat undgå att fästa mig vid några af de anförda motiverna, hvilka jag anser mindre riktiga, och ber att derom få yttra några ord, på det om möjligt Expeditions-Utsk:t i förslaget till den underdåniga skrifvelsen ej må upptaga sådant som icke öfverensstämmer med verkliga förhållandet eller icke är hörande till ämnet.
Utsk:t antyder på sid. 17 i Betänkit, att lagkomitéen och lagberedningen skulle visat sig vacklande i fråga om domstolsorganisationen.
Utsk:t har härvid förmodligen förbisett, att ingen af de ledamöter, hvilka undertecknat det af Utsk:t på förtjenstfull! sätt recenserade underd. utlåt:de angående domstolsorganisationen, af den 16 Dec. 1842, deltagit i utarbetande af hvarken lagkomitéens eller lagberedningens förslag till rättegångsbalk.
Dessa båda förslag utgå, såsom Lag-Ltsk:t erkännt, från samma grunder, från dem, hvilka Utsk:t hufvudsakligen gillat.
På samma sida (17) citerar Lag-Utsk:t, bland andra, § 14 af Lagberedningens förslag till 2 kap. R. B.
Detta gifver mig, jemte annat, anledning antaga det Lag-Utsk:t förbisett den nya efter min tanke betydligen förbättrade redaktion Lag-beredn:n uppgjort till denna 14:de §.
Sådant är ganska förlåtligt, då den nya redaktionen endast igenfinnes bland de »ändringar och tillägg», som äro införda näst efter Utsökningsbalken.
Då emedlertid jag tror, att åtskilliga befarade svårigheter vid den nu föreslagna organisationen på ett enkelt och lätt sätt lösas, om den nya 14:de §:n antages, vill jag taga mig friheten att från pag.
114 uppläsa denna § hvilken lyder sålunda: »Består
I sammanhang härmed är redaktionen af 12:te och 13:de §§me något ändrad.
Lag-Utsk:t har antagit (p. 18) att Just.- Stats-Ministerns den 31 Mars 1846 framlagda förslag till reglering af domstolarne och fängelserna grundade sig på ofvannämnde utlåtande af d. 16 Dec. 1842.
Detta är misstag.
J. St.-M. Gr. Posses s. k. reviderade förslag d. 31 Mars 1846 grundade sig å R.
St:rs underd. skrifvelse d. 5 Juni 1841; denna åter på förslag uppgjorda år 1840 i Justitie-Stats-Departementet och på H. K. H. Kronprinsen Oskars anmodan meddelade 1840 års Stats-Utsk. ötsk:t har vidare på sidan 18 yttrat åtskilligt, angrde fängelseväsendet, som jag tror kunde och böra uteslutas, emedan det icke har egentligt sammanhang med nu förevarande fråga och enl. mitt omdöme är alldeles origtigt, ehuru jag just derför attfråganicke nu föreligger, dermed ej vill upptaga tiden.
Jag hänvisar blott till de
Den 7 Mars f. m. 145 de i R.
St:rs underdåniga skrifvelse den 5 Juni 1841 uttalade åsigter, jemte hvad Hofrätterna och Just.-Kanslers-Embetet yttrat angående det nu åter uppdykande förslaget om särskilda brottmålsdomare och några få ransakningshakten i hvart län.
Detta förslag har redan varit föremål för så väl K.
M:ts som R.
St:rs pröfning, och är behörigen affärdadt.
Mot gjorda antydningar om dess' återväckande till lif måste jag protestera.
Ett par talare hafva ansett att Lag-Utsk:t i sammanhang med förevarande fråga äfven bort göra framställning om lönereglering för underdomarena.
Jag vill om den saken endast säga, att älven jag anser en lönereglering högst önsklig, på det domaren icke vidare måtte behöfva emottaga penningar ur parternas händer och för sitt uppehälle vara beroende af skiftande konjunkturer.
Jag tror ock att tiden för en förändring just nu är inne, då landtdomarena, som hittills alltid satt sig deremot, nu sannolikt äro benägna derför, då, genom minskning i lagfarters och inteckningsärendenas antal, deras inkomster blifvit betydligt nedsatta.
Frågan om en särskild notarie vid häradsrätterna förekommer i en annan punkt af Betänk:t och torde icke här böra inblandas.
Jag vill endast af förekommen anledning uttrycka, att ingen lifligare än jag önskar att underdomarne måtte vara väl aflönade; och det är just derför jag anser en lönereglering behöflig.
Frågan härom är så gammal, att det icke är för tidigt att R.