Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs Banks utelöpande sedlar å 16, 12 och 8 sk. b:ko, samt å 14 och 10 sk:r kopparmynt, och dels för inlösen i Banken af ej mindre nyssnämnde sedlar än Bankens utelöpande Transport-sedlar, samt sedlar å 3 och 2 R:dr på dubbla och enkla blad; 42, i anledn. af väckt fråga, om anskaffande af ny, ändamålsenlig byggnad för R.
Stms Bank; JV$ 43, i anledn. af väckte förslag, om ändringar och tillägg i föreskrifterna, ang:de Bankens metalliska kassa.
Lag-, samt Allm.
Besvärs- o. Ekon.Utskolten: JV2 5, i anledn. af väckta frågor om förändring eller förklaring af gällande stadganden, ang:de skyldighet, alt bygga och underhålla prestgård, tingshus och häradsfängelse. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ lill 3 e. m.
Onsdagen den 21 Juni 1854.
M 34, i aoledn. af väckta motioner om uphäfvande, förändring eller förklaring af 1726 års Konventikel-plakat.
Discussionen har redan uptagit hela f. ra., och så uttömt ämnet, att jag sannerligen icke vet, hvar man bör börja eller sluta.
Alla de vapen, jag ernat använda i denna strid, hafva på ett vida skickligare sätt blifvit förda, än hvad jag kunnat det, hvarföre jag inskränker mig till att endast yttra några ord, rör:de sjelfva förslaget.
Beträffande uphäfvandet af Kongl. Plakatet af år 1726, som utgör början af ena förslaget, anser jag det vara högst nödvändigt att bibehålla Kongl.
Brefven af 1762 och 1837, ang:de ”lagsök - 368 Den 21 Juni e. m. ningar i religionsmål, sora äro af gttannlagare beskaffenhet.”
Nn heter det, alt dessa må tillhöra Just.-Kanslers-embetets handläggning; men om dessa förfatln:r nphäfvas, såsom i Utsk:s här framlagde förfatln. föreslås, skulle den makt, som nu tillkommer Just.- Kanslers-embetet, öfverflyttas i Preslernas händer, hvilket i min lanke vore högst skadligt, oell kommer att menligt inverka på det religiösa lifvet, för all icke tala om det prestvälde, som derigenom skulle utöfvas, och icke i en Protestantisk stat kan vara tjenlig!.
Man skulle nästan vara färdig alt tro, det Utsk. genom dessa Författmrs uphåfvande skulle vilja lägga en ännu större makt i Pre-- sternes händer, än de förr haft, och hvilken makt är absolut stridande mot Protestantismens idée.
Jag tror derföre, alt dessa förordna höra qvarstå.
Den första punkten i förslaget önskade jag oförändrad bibehållen.
1 fråga om den andra åter, förenar jag mig i hvad Hr Tersmeden, P. R., föreslagit, nemi. att §:n må lyda sålunda: ”vilja eljest medlemmar af den Evangeliskt Lutherska bekännelsen för allmänt tillgänglig an dakts-öfning’’, i st. f., såsom Etsk. föreslagit, ”gemensam andakts-öfning.” Vidare önskade jag, att nr 2:dra §:n mätte alldeles utgå den sista punkten, så lydande: ”ej må någon föranstalta dylik sammankomst, eller dertill oplata plats i annan församling, än den, till hvilken han hörer. 3:dje §:n önskar jag, att R. o. Ad. måtte antaga oförändrad.
Äfvenledes förenar jag mig hufvudsakligen med Hr Tersmeden, P. R., i fråga om 4;dfi §:n, men då han i sitt förslag intagit något, som kunde tydas till fördel för Presterues oprotestantiska makt, så anhåller jag, att §:n måtte få denna lydelse, och anhåller om propos. derpå, nemi.:
”Hålles allmänt tillgänglig andakts-öfning utan sådan anmälan, som i 2:dra §:n föreskrifvits, eller å tid som i 3:dje §:n sägs, skall den, som sammankomsten föranstaltat, eller dertill uplåtit plats, böta som i 8 §:n af K.
Förordn. d. 6 Febr. 1849, aug:de olofliga sammankomster stadgas.”
Det blir i hufvudsaken detsamma, men när i 1734 års lag redan finnes stadgadt: ”utsprider inländsk eller främmande raan villfarande lärosats, och efter varning dermed ej afstår, varde förvist Riket”; och faran mot irrläror alltså må anses häfd, synes icke af nöden, att än vidare reglementera om samma sak.
För öfrigt instämmer jag med Hr Tersmeden, P. R., och Gr.
Liljencrantz deri, att alla öfriga §§ i det nya förslaget mätte utgå.
Slutligen hade jag ämnat besvara en del anmärkmr, som af åtskilliga talare blifvit gjorda mot förslaget i sin helhet, såsom åsyftande eli länge efterlängtadt uphåfvande af det okristliga, s. k.
Konventikel-plakatet; men jag är häruti på ett både kraftigt och värdigt sätt förekommen af Hr Tersmeden, P. R., och vill alltså icke uppehålla R. o. Ad:s tid dermed.
Dock vill jag besvara ett yttrande af Hr Tersmeden, Nils, i hvad detsamma rör min person.
Han har nemi. framkastat den insinuation, ”sorn skulle jag låtit här påskina, att jag egde den största insigten och erfarenheten i dessa frågor.”
Jag vet mig icke hafva gifvit anledn. till ett sådant yttrande, ty jag ihar icke någonsin velat uphäfva mig till någon auktoritet, Den 21 Juni e. ra. 369 toritet, utan jag har framhållit
Guds ord och kyrkans symboliska böcker med de åsigter jag ur deras inre sammanhang hämtat, såsom det rätta och sanna vid bedömandet af likartade frågor.
Då Hr Tersmeden Nils, vid flere tillfällen, genom sina yttranden i de religiösa frågorne, som förevarit på delta rum, ådagalagt benägenhet att afvika från sjelfva ämnet, så tar jag mig friheten att hänvisa Hr Tersmeden Nils, till den bekanta satsen: att skilja på sak och person.
Då jag i f. m:s plenum begärde ordet, var det hufvudsakligast för att bemöta föreg:de talares uttryck.
Ibland dessa funnos visserligen några, dem jag med trygghet kan förbigå-.
Andra åter angå ett Stånd, som här icke har någon talan och således icke kan försvara sig.
Deras talan må jag derföre här föra.
Liljencrantz icke fullkomligt menat hvad hans stränga ord inneburo, då han sade, att så länge konventiklarne komma att stå under presterskapets tillsyn, skulle möjligen genom presterskapets åtgöranden och deras sammankallande under presterskapets ledning, dessa förvandlas till oandliga sammankomster.
Jag åter tror, alt det kall presterskapet fått sig anförtrodt utgör en borgen derför, att något oandligt vid dessa sammankomster icke skulle komma att äga rum.
Jag tror nemi. att föremålet för dessa sammankomster skall blifva tolkande af Guds ord m. m. och således sjelfva ämnet förebygga allt oandligt, Gr:n befarat.
Gr:n har äfven begagnat ett annat uttryck, som visserligen icke rörde PresteSt. men R. o. Ad., nemi. att det syntes Gr:n, som om en viss allmän rädsla för det andliga lifvet, uppenbarade sig inom detta Stånd, såvidt Gr:n kunnat upfalla åsigterne inom R. o.
Ad. och den bildade allmänheten.
Enl. min upfattning åter finnes icke en sådan räddhåga för andligt lif, derom vittnar redan det intresse, hvarmed discussionerna i dessa frågor blifvit följde.
Räddhåga linnes likväl för det lif, som under sken af andligt, urartar på hvarjehanda sätt.
Jag tror vi böra erkänna, alt under konventiklarne döljes mycket, som icke är andligt, och ali ifrån dera icke uteslutande utgår det andliga lifvet.
Skall ett andligt lif slå rot inom fosterlandet oell blifva varaktigt, måste det framgå ur den upfostran man erhåller i hemmet.
Gr:n har vidare sagt, alt man väl hör talas om rädsla för andligt lif, men icke emot delirium tremens.
Jag vill erinra Hr Gr:n om hans sista besök hos mig på mitt embetsrum.
Der var jag nog olycklig att emottaga Gr:o just när jag bestraffade en person för det han nedsölat sig i dryckenskaps-lasten och ådragit sig denna sjukdom, och huru R.
St. varit sinnade emot bränvins-floden, utvisa nogsamt deras prot:r.
Min öfvertygelse är, att om LagUtsk. vid upgörande af sitt förslag, noggrannare följt Konventikel-plakatet, hade det icke förbisett den sista delen af detta plakat, som förbjuder dobbel, spel och hvarjehanda lösaktigt lefnadssätt å sabbalhen.
Hade LagUtsk. framhållit delta, skulle Hr Gr:n från mig fått höra en förkastelse-dom öfver spel, dobbel och dryckenskap, och denna dom vida hårdare än öf8 H. 24 370 Den 21 Juni e. m. ver några konventikel’, hvilka jag aldrig fördömt, men blott velat ställa under en säker ledning och tillsyn.
Jag vet nogsamt, att detta rum icke lämpar sig för theologiska strider, men det oaktadt måste jag till besvarande vidröra några utaf
Hr Gr:n här citerade bibelspråk, ehuru jag hoppats, att bunna undgå sådant, då detta fordrar en fullständigare exegetisk förklaring.
Grin har citerat 2 bibelspråk.
Jag erkänner fullkomligt deras vigt och värde, men är icke öfvertygad om deras tillämpning på detta ställe.
Grin använde det bibelspråk, som återfinnes hos Evangelist.
Lucas i dess 19 kap. och slutet af 44:Je v. men begagnade det icke i det sammanhang det har uti skriften, ulan inpressade del i Mathei Ev:ii 23 kap. eller höginessotexten på Annandag Jul.
På sä sätt kan man åstadkomma hvad skrift-tolkning som helst.
Hr Grin citerade ytterligare i ”Jag är icke kommen att sända frid, utan strid.”
Liba vigtigt hade varit att framställa detta i sitt sammanhang, då Hr Grin sannolikt icke skulle förgätit det rika trösterika löftet i ”Friden gifver jag Eder.
Min frid gifver jag Eder.
Jag gifver ej som verlden gifver.”
I allmänhet tror jag, och uprepar detta ånyo, att bibelspråk icke böra användas lösryckta ur sitt sammanhang, emedan man i annat fall kommer till hvilken slutsats som helst, hvaremot man alltid kommer till den enda rätta, om man ser dem i det sammanhang de alltid böra hafva.
Grin har dessutom vidrört ett historiskt exempel.
Grin bad oss gifva akt på tidens tecken, visade oss, huru throner störtade, och ville deruti se Guds vrede.
Då det är fråga om sådana saker, som den nu under öfverläggning varande, önskade jag, att man icke framkommer med dylika skrämskott.
Hvad della enskildta factum, hvilket här åsyftas, beträffar, vill jag deruti se ett Guds finger, icke så alt förstå, att en thron störtar, utan så, att när ett folk haft sig upp mot sin Gud, och trotsat den gudomliga lättfärdigheten och med den äfven den verldsliga makten, väl en thron kan falla, men Gud likväl näpser det orättfärdiga folket och reser thronen upp.
Thronens fall är otrons följd; ordningens, fridens seger, det är Guds makt.
Hvad angar Grins anförande röride straffbestämmelserna, så gillar jag det, och är färdig att understödja detsamma.
Jag älskar icke vatten- oeh brödstraffet för förbrytelse emot denna författn., och jag har derföre förenat mig med Hr Carlheim Gyllenskjöld i hans åsigt om denna punkt.
Jag nödgas nu vända mig mot Frih. Cederström, Thure, som, jag skulle nästan kunna säga, gifvit presterskapet ett litet sidohugg, enär Frihin sagt, alt presterne, jag minnes icke Baronens ordalag, men meningen var åtminstone den, påtvinga folket annat, än hvad Guds ord innehåller.
Jag protesterar häremot, ty jag tror icke, att i presternas läror förekommer något sådant tvång, sorn här åsyftas.
Jag har snarare med glädje sett, hurusom predikandet i allmänhet fått en alltmera religiös form, och skulle något annat påtvingande än det af religiösa sanningar ega rum, härrör sådant af, lindrigast sagdt, lättsinne.
Frihin har vidare kallat Konventikel-plakatet för ett vålds-plakat.
Jag kan icke anse* det såsom ett vålds-plakat.
Jag anser det som något vida bättre.
Den 21 Juni e. ta. 371 Den första föreskrift, som deri meddelas, är den om hus-andakten.
Högligen önskar jag, att den kunde påtvingas.
Det våldet vore åtminstone ett kärlekens och icke etl ondskans.
Religionen, endast den rätt predikas, hemäktigar sig nog menniskohjerta! ensamt genom sin inneboende kraft.
Hvad sednare delen af Konventikel-plakalet beträffar, skulle jag önska, att det kunde betraktas såsom ett våldsplakal; ty nogsamt känner Frilen, alt deri ligger straff för dobbel, spel och lättsinnigt lefverne å sabhathen.
Frih:n framställde denna invändning i anledn. af mitt yttrande, att presterue aldeles icke behöfde besöka konventiklarne, förrän det visat sig att irrläror dit insmugit sig.
Jag påstår, att, för att irrläror icke må inrota sig vid dessa sammankomster, presterskapel må besöka dem eller också ega makt att förbjuda dem, innan irrläror dit insmugit sig.
Visserligen är det sannt hvad Frihtn sagt, all presterskapet sedermera kan förbjuda konventiklarne; men det skulle likväl kunna hända, att, om än prosten besökte en konventikel, der irrläror predikades, han icke med bästa vilja i verlden förmådde att förskingra dem, åtminstone skulle jag kunna uplysa detta med två eller tre exempel, likasom äfven en värd nu frånvande talare af R. o. Ad. kan intyga, hurusom presternas bemödande att förhindra dylika konventiklar, rakt af blifvit trotsade, och framkallat ohyggliga stridigheter.
Cederström begagnat några uttryck, som jag förmodar han egentligen icke menat, då han talade om lala och försumliga prester.
Jag vill icke förneka, att lättja och försummelse finnes hos prester och jemväl hos mig sjelf, och jag har äo i denna dag med grämelse sett, hurusom lättja och försummelse kau innebo, men jag hemställer till Frih:n, om ett helt Stånd bör tadlas för en och annans skull, och om det är värdigt alt framdraga dylikt såsom skäl för denna sak, och det på detta rum.
Jag tror i allmänhet, alt de Hrr, som äro af annan åsigt än jag, bättre skulle vinna sitt mål, om de förfara på ett annat sätt.
Sparre har sagt, att om 3:dje punkten af Hr Brings förslag antages, skall en ny klass af prester derigenom bildas; men Gr:n har dervid förglömt, att denna klass redan är bildad, med blott den skillnad, att de sjelfve tagit sig en makt, som de icke ega, och för deras läror finnes ingen garanti, hvaremot den nya klass, sorn efter förslaget skulle bildas, lemnade all möjlig garanti, enär för tillfälliga tider, de tillförordnades af Pastor sjelf.
Jag åtminstone ser heldre, att sådana lärare finnas, som blifvit auktoriserade af en öfverhet, än dem, hvilka endast auktorisera sig sjelfva.
Föröfrigt finner jag i Hr Brings förslag, hvarom så mycket blifvit yttradt, intet, som bordt kunna afhålla äfven den, som lauker olika med mig, alt bifalla detsamma, isynnerhet om R. o. Ad. förenar sig om de smärre modifieringar, som till en del redan äro framstälde af Hr Carlheim Gyllenskjöld, och hvilka af honom, såsom jag hoppas, komma än ytterligare att utvecklas.
Jag anhåller alitsa om afslag å Lag(Jtsk:s Betänk.
JM 34, och bifall till Hr Brings förslag. 24* 372 Den 21 Juni e. m.
Frih. Posse, Joli. Än?-:
Hr Brings förslag, hvilket isynnerhet blifvit, förordarlt af Hr Tersmeden, Nils, tyckes utgå från den förutsättning, alt ställningen här i landet, i kyrkligt hänseende, är sådan den bör vara.
Om så vore, då kunde Hr Brings förslag tilläfventyrs vara ändamålsenligt; men det torde icke vara någon tvist miderkastadt att ställningen i landet icke är sådan.
Dä måste det vä! vara lagstiftarens upgift att, med hänsyn lill de närvar:de förhållanden, söka att stifta en ändamålsenlig lag.
Vi kunna väl icke neka, att den allmänna otron under det föreg:de århundradet sträckt sitt inflytande intill våra dagar, hvilket uppenbarar sig i det religiösa och moraliska lifvet inom landet.
Vi kunna icke neka, alt bland dem, som skola förkunna ordet, många icke, så som dem älåge, upfylla sitt kall?
Vi kunna väl icke förneka, att förhållandet emellan presterskap och församling icke är sådant det bör vara?
Då nu i följd häraf andliga rörelser upstått, hvilkas tillvaro icke eller kan förnekas, så, huru missnöjd med dem man än må vara, är det väl en skyldighet att tillse det de kunna ledas till ett godt mål.
Vid denna Riksdag hafva många förslag blifvit upgjorde, och äfven uti Utsk:s förslag innehålles många olika åsigter.
Jag skulle tro, alt första steget till åstadkommande af något bättre är att, om man än icke vill medgifva
Dagön större frihet för andra religionsbekännare, man åtminstone medgifver frihet inom vår egen tios bekännelse.
Det är ju icke annat LagUtsk:s förslag åsyftar, eller alt alla otillbörliga band må borttagas, och först då, när oordningar visa sig, lagen upträder hämmande och ordnande.
Ålla som tala om dessa religiösa rörelser,, medgifva likväl att bland de deri deltagande personer, som kallas svärmare, en mängd välvilliga finnas.
Vi veta äfven, att de flesta af dem med förkärlek läsa Luthers skrifter.
Hvarföre kan man då icke tillåta en frihet, som blott komme att hålla sig inom kyrkans gebit, och der skall åstadkomma en lifaklighet, som vore högst önskvärd, och en välgörande verkan emellan presterskapet och lekmännen.
Det måste väl vara lagstiftarens upgift att framkalla dessa krafter; men icke att genom lagen hämma dem, och, om de äro goda, hvilket jag tror ingen betviflar, tillkommer det lagstiftaren att tillse, det de ledas så, att de verka välgörande.
Hvad skulle väl blifva följden om man antager Hr Brings förslag, som är strängare än den nuvaride lagen?
Jo, alt dessa krafter som vaknat, tillintetgöras, och jag tror icke, att mina strängaste motståndare önska det.
Jag är mycket öfvertygad, att de fullkomligt känna de stora brister, som vidlåda vårt samhälle, det moraliska förderf, som dagligen förstörande utbreder sig.
Ar det då väl, att man uphör att begagDa sig af dessa krafter och tillintetgör dem?
Vi hafva sett, hurusom i andra samhällen, der mau qväft de andliga krafterna, detta verkat menligt på det sedliga lifvets bestånd, enär just grundvalen för detsamma är religionen.
Följden af dessa åtgöranden måste blifva, antingen religiös död, eller också, hvad historien nästan på hvarje blad bevittnar, att dä man vill dämpa dessa krafter, det är detsamma som att gjuta olja i elden.
Detta har alla länders historia bevittnat, och likaså vår erfarenhet under de sista åren.
Den 21 Juni e. m. 373 Hr Tersmeden Ilar lalat om. hurusom dessa religiösa ifrare blifvit allt strängare oell strängare i sina påståenden, och att, om man gör dem eftergifter, det tjenar till intet.
Jag måste bestrida denna förmodan, hvilken icke stöder sig på någon erfarenhet.
Tvert«m lärer erfarenheten alldeles motsatsen; ty så länge raan medgaf billiga fordringar, inskränkte de sig till dessa; men sedan man icke velat göra några ens de billigaste eftergifter, då har fordringarne ökat sig, och tilldragelser t imat, som äro ali beklaga.
Det oaktadt, är jag öfverlygad, all om några billiga eftergifter gjordes, skulle de nu så mycket klandrade agitationerna uphöra.
Hr Bring har i sitt förslag yttrat sig stiängt ogillande öfver de fleste hufvudpunkter i Utsk:s förslag; men delta är dock icke annat än hvad som existerar i verkligheten.
Man klagar mycket öfver 1726 års plakat; men det bar i allmänhet i sednare lider icke blifvit tillämpadt i andra fall, än der irrläror sökt göra sig gällande.
Tå nu man åsyftar ali, när oordningar vid konventiklar förekomma, de skola förbjudas, innefattar delta icke annat, än ett stadfästande af närvande praxis.
Om nu praxis år sådan, vore det väl besynnerligt, om man skulle återgå till äldre strängare lagar än nn gällande pra xis.
Men hvarföre är då ropet mot detta plakat så starkt?
Jo, derföre att detta plakat hänger likasom damokles-svärdet öfver hvarje laglydigs hufvud, och hvar och en som vill hålla sig strängt till lagens bokstaf, öfverläder densamma.
Uti min, LagUtskis Betänk, åtföljande reservation, har jag anfört hvilka förändringar jag önskade uti Utsk:s förslag; men då ingen af de talare, som här yttrat sig, antagit denna mening, och på det att det icke må bli alltför många propos:r, instämmer jag i det förslag, Hr Tersmeden, P. R., framställt, i hvilket afseende jag anhåller om återremiss.
Ingen omtänksam styrelse tillåter okunniga personer, huru välmenande de än må vara, att sysselsätta sig med helsans vård, med läkedom för kroppen.
Det är följaktligen de s. k. qvacksalfvarne förbjudet, att skrifva recepter och anväuda läkemedel, derföre, alt den sjuke kan derigenom äfventyra helsa och lif.
Icke eller kan någon omtänksam styrelse tillåta okunnige personer, huru välmenande de än må vara, att sysselsätta sig med själavården.
Det är derföre kyrkan icke medgifvil denna befattning åt andra än dem, som blifvit bildade till prest-emhelet och, på grund af både kunskaper och vandel, anses värdige alt utöfva ett dylikt kall.
Sådan är den förståndiga och välgörande meningen med Konventikel-plakatet.
Att personer, som tro sig hafva funnit ofelbara genvägar lill saligheten, skola anse sig besvärade af denna författn., är naturligt.
Men det är lika naturligt, att samhället icke vill öfverlemna åt hvem som helst, att sköta det dyrbaraste menniskan äger.
Det förefinnes en stor likhet emellan de kroppslige och andlige qvacksalfvarne, om jag så må uttrycka mig.
Båda slagen hafva stor inbillning om egen fullkomlighet, om egna kunskaper, och hysa stor missaktning emot de s. k. lärde, kroppens och själens lä - 374 Den 21 Juni e m. kare.
De utfara mot dem i hvarjehanda förebråelser och anse dem ingalunda fullgöra sitt kall samvelsgrannt eller såsom rätlskaffens män.
Jag vill icke upräkna dessa beskyllningar, under förmodan, att R. o. Ad. ej å dem fäster mera afseende än vederbör.
Men jag har likväl icke kunnat stillatigande gå dem förbi, emedan de alltjemt förnyas.
Man säger, Konventikel-plakatet kan icke bibehållas, det måste icke blott förändras utan helt ecb hållet uphäfvas, ty den rörelse, som fattat sinnena, är för djup och betydelsefull för att kunna hejdas.
Jag tror, att hvarje rörelse, som har sanning till grund, kommer att bestå, och att hvarje öfverdrift kommer att falla.
Sä hafva vi nyligen sett förhållandet vara med predikosjukan.
Så hafva vi sett representations-febern och andra politiska sjukdomar gä öfver.
Så skall det äfven gå med den öfverdrift, som nu är å färde.
Jag påminner mig vid detta tillfälle en Italiensk skalds ord : ”quanto si völva il mar vi torna in calma” eller pä Svenska: ”huru högt än hafvet svallar, faller det dock åter till lugn.”
Det är, Mine Hrr! icke blott för stormiga tider, utan äfven för de lugna, vi måste lagstifta.
Vi skola icke låta hänföra oss hvarken åt den ena eller andra sidan, utan saktmodigt men stadigt gä vår bana framåt.
Rörelsen, inom vår kyrka gläder mig på sitt sätt, ty genom den har lif inom henne uppenbarat sig.
Men jag önskar, att detta lif, denna verksamhet mätte blifva förnuftig och lugo.
Derföre har jag föreslagit, alt kyrkomöten mätte införas, hvarigenom tillfälle beredes lekmän och prester, att ömsesidigt yttra sina bekymmer och framlägga förslag till rättelser, samt sakkunnige män undervisa de vilse farande.
Om våra läsare då vilja mäta sig med kyrkans män, kom mer det förmodligen alt gå dem på samma sätt som Erasmus Montanas i Rödbergs komedi, att när han skulle tala latin och började Nominativus, Genitivus, Dalivus, Accusativus, Vocativus caret, o. s. v. förundrade sig bönderna öfver hans läfdom, under det att han af kunnigt folk beskrattades.
Om vi hade en representation i kyrkan såsom vi hafva i Staten, skulle, enl. min tanke, icke det stillastående ega rum, hvaröfver man nu klagar.
Men då skulle icke eller finnas sådan öfverdrift, som den hvari Erik Janson och andra fallit, ty då vore del icke så lätt att lura bönder, såsom man säger.
Delta mitt förslag skall otvifvelaktig! möta mycket motstånd både från de lärdes och de olärdes sida.
Det står i Försynens hand, när det kan gå i fullbordan.
Jag påstår ej eller, att det är det enda osvikliga medlet för vinnande af hvad jag och andra religionens upriktiga vänner önska.
Emellertid hafva vi sett, att då Sverige var söndradt mellan Katholiker, Lutheraner och Calvinister, och Upsala möte sammanträdde, lugnades Riket för 150 år.
Sådan är vanligen följden af en rätlskaffens utredning af dylika frågor, när eftertanke och rättvisa finnas, hvilket jag vill förutsätta ej mindre på mina motståndares än min egen sida.
Då något beslut ännu icke är fattadt och saken befinnes i sitt gamla skick, bör man icke öfvergifva den lagstiftning man har, emedan hon, så vidt jag förslår, hvilar på rigtig grund.
Vi skola blott tillse, att hon jern - Den 21 Juni e. m. 375 kas och rätlas så, som omständigheterna påkalla.
Har Ulsk. lyckals häruti?
Jag lior det ej.
Utsk:s förslag, som jag nu tager mig friheten korteligen granska, har det felet, hvilket äfven af föreg:de talare blifvit anmärkt, alt vara allt för periodiskt och likgiltigt, ithy att det tillåter konventiklar och söndringar utan att dervid något åtgöra förr än förbrytelsen är fullbordad.
Då först slår det till med lagens hammare.
Förslaget utgår icke från den faderliga omvårdnaden alt förekomma villfarelser, utan vill förnämligast bestraffa dem, sedan de redan inträffat.
Men då är det merendels för sent.