Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ena är den att, på sätt som brukats från kristendomens första tider, söka förekomma kätteri och affall med samma medel, hvarmed man bestraffar borgerliga förbrytelser, och den andra meningen är den, att Guds Ord har i sig sjelf en förunderlig kraft att öfvervinna lögnen, och att det icke behöfver, för att kunna motstå kätteriet, begagna sig af hvad som på bibliskt språk kallas »köttsliga vapen».
Påfven utöfvade suverän makt inom kyrkan, förberrskade den meningen, att medelst köttsliga vapen förqväfva alla villfarelser inom kyrkan.
Det gick så långt, att man anställde stora autodafeer, och i Italien, Frankrike, Spanien, Nederländerna och England brände man menniskor, såsom varande kättare.
Man får likväl erkänna, att sedan det kommit så långt, så hade också denna meningen upnått sin kulminationspunkt.
Man fann snart, att det icke gick an längre att bränna menniskor, men i stället gick man en annan väg för att vinna samma mål, man utarmade alla dem, som i religiösa saker vågade vara af olika tanka med den herr skande kyrkan, man landsförvisade dem, man instängde dem i fängelser, man förstörde deras välstånd och borgerliga anseende.
Man fyllde fängelserna med dylika fångar, icke besinnande, att ju mera de förföljas, desto flera blifva de.
Icke dess mindre finnas ännu de, som hylla denna mening, att man bör söka kufva kättarne genom böter, landsförvisning, fängelse.
Det är likväl att märka, att icke alla varit kättare, som så blifvit ansedda, utan en hop sanningsvittnen hafva lidit martyrdöden för sanningen, ehuru de blifvit stämplade som kättare.
Sjelfva Stiftaren af vår heliga kyrka, Hans egna apostlar och församlingens ypperste lärare blefvo på sin tid af auktoriteterna förklarade för kättare.
Det är ett faktum, som historien uppenbarar för oss, att auktoriteterna icke alltid fällt riktiga domar, utan ofta misstagit sig.
Derföre har också deras mening fått anhängare, som tro att Guds Ord kan försvara sig sjelf, att Guds Ord icke behöfver begagna sig af de vapen, som villfarelsen och lögnen begagnat, för att uprätthålla sina läror.
Muhamed begagnade vid sitt upträdande dessa yttre medel för att skaffa anhängare åt sin lära.
Påfven i
Rom följde detta exempel och ville gå tillväga på samma sätt, men lian fick svåra nötter att bita på.
Icke dess mindre gick han med sina autodafeer och förföljelser så långt som det var möjligt.
Grundelementet i påfvedömet är att vilja undertrycka samvetet, att förhärda mentiiskans samvete.
Vi må icke tro, att, vi strida för samma principer som Gustaf I eller Gustaf II Adolf om vi befrämja religions- och samvetstvånget, om vi använda fängelsestraff och böter mot dessa olyckliga, som tagit miste om sanningen.
För min del får jag bekänna, att äfven om en person offentligen bekänner och utsprider lärosatser, stridande mot den EvangelisktLutherska kyrkan, sfi anser jag mig icke berättigad, att mot honom tillstyrka användandet af landsförvisning, fängelsestraff eller böter.
Jag kan icke anse honom för Den 3 Februari f. m. 159 annat än en sjukling, såvida han dyrkar lögnen, och om han dyrkar sanningen och sjelf är misskänd, då vore det väl förskräckligt att använda dylika straff mot sanningens försvarare.
Jag erkänner, att det stundom synts mig som om Guds Ord icke vore nog mäktigt att öfvervinna kätteriet, men det var endast så länge jag var i den villfarelsen, att det endast var presterna som egde rätt att predika Guds Ord.
Jag misströstar icke längre om att Guds Ord i sig sjelf eger nog kraft att öfvervinna kätteriet, sedan jag kommit till den erfarenheten, att Guds Ord äfven kan tala genom en lekmans mun, och att det kan tala väldeliga, krafteliga såsom ett bart huggande svärd.
Jag har kommit till den öfvertygelsen, att landsförvisning, fängelse, -böter och stupstock äro obetydliga bålverk mot kätteriet, jemförda med den oöfvervinnerliga kraften hos Guds Ord.
Det tjenar ingenting till, att utfärda en författning ang:de föreskrifter i afs-.de & dem, som omfatta villfarande lära, såvida man icke tillika kan förmå presterna att aflägga sin maklighet och göra sin tjenst, ty när fienden faller in i landet, så måste ju krigsfolket ut för att strida.
Det hjelper icke att med maktspråk söka afvisa fienden, utan Guds Ords tjenare måste ut och strida mot villfarelsen med detta mäktiga, bepröfvade vapen, som är Guds Ord.
I händelse jag kommer att anse det nödigt, blir jag sedermera, då vi komma till de särskilda §§, vidare i tillfälle att utveckla mitt påstående: att man bör lägga vigt uppå prestekallet, huru det skall skötas.
Jag vill nu endast tillägga Doktor Mårten Luthers ord till den kristliga adeln i Tyskland, hvilka väl förtjena att höras af den kristliga adeln i Sverige.
Hans ord lyda som följer: »kättare skall man öfvervinna med den Heliga Skrift, såsom de gamla fäder hafva gjort, men icke med eld.
Vore det någon konst att öfvervinna kättare med eld, sfi vore ju bödlarne de lärdaste doktorer på jorden, och då behöfde man äfven icke mer studera, utan den som kunde öfvervinna den andra med våld, han kunde fritt bränna honom.»
Man skulle icke tro att detta vore sagdt af Luther, efter de uplvsningar vi i denna sak fingo af Domprosten Knös vid de allmänna öfverläggningarne, men på det ingen må tvifla på, att det verkligen är Luthers ord, får jag nämna, att de återfinnas i lista Törnen, pag. 309 uti Jenauplagan, hvilken utgafs på Tyska 1615.
Han skulle troligen nu säga till oss, om han på vår tid lefde, att det icke är rätta sättet att kasta kättare i fängelse och utarma dem, utan att man måsie strida litet flitigare med Guds
Ord än våra prester göra, och om våra prester icke kunna strida dessa strider, så böra de lära sig att strida dessa strider.
Man måste ihågkomma, att ju flera kättare man inspärrar, desto större blir deras antal, och om man vill fortgå på detta sätt, måste man slutligen i fängelse inspärra hela hopar af vårt arma folk, som är nog fattigt och fåtaligt förut.
Detta nu anförda har jag blott i allmänhet yttrat med afs:de på sjelfva de principer, som synas ligga till grund för den föreslagna författningen af LagUtsk., och skall jag, om jag dertill finner mig befogad, särskildt yttra mig öfver de föreslagna §§, sedan jag för - 160 Den 3 Febrnart f. m. nuromit riktningen, som förhandenvarande öfverläggning kommer att taga.
Yi påminna oss alla den oro, som väcktes i landet, då K. M, afgaf sin Propos. om religionsfrihet, oell vi påminna oss också den värme och det intresse, hvarmed denna fråga afhandlades vid de allmänna öfverläggningarne.
Vi kunna icke heller hafva glömt den enighet, hvarmed 3:ne af RiksStånden afslogo K. M:s Propos.
Efter dessa företeelser kan det icke vara annat än ganska oväntadt, för att icke säga förvånande, att se LagUtsk. komma fram med samma fråga, ehuru i ändradt skick.
Det är mindre vanligt att så behandla ett ärende, att man ånyo framkommer med samma sak, som en gång blifvit otvetydigt kullslagen.
Jag kan icke betrakta detta LagUtskis
Betänk, såsom annat än en ny uplaga af K. M:s Propos., ehuru med förändradt titelblad.
Detta Utsk:s förslag är så mycket mer förvånande, som LagUtsk:s Ordf. här på detta rum, på samma gång som han kraftigt motsatte sig K. M:s Propos., yttrade, att han icke trodde det LagUtsk., i händelse af en återremiss, skulle kunna framkomma med ett förslag, hvarpå man kunde hoppas R.
Han sade sig icke känna någon sak, som var mindre mogen än denna, han visste icke någon fråga hvarom meningarne voro mera stridiga, och derföre hade det också varit omöjligt att bilda något helt af denna massa förslag, som varit framlagda.
Han bad på förhand om ursäkt i fall LagUtsk. skulle misslyckas i en fråga, der icke en gång Regeringen kunnat göra hvad som önskades.
LagUtsk:s Ordf. synes således, att jag så må säga, »nolens volens» hafva blifvit förmådd att verka för ett mål, som icke var hans.
Likväl, om LagUtsk. här framlagt ett förslag, som är nära nog omöjligt att antaga, så är jag och många med mig LagUtsk. derför tacksam.
Det var visserligen LagUtsk. ålagdt genom en återremiss att behandla detta ämne ånyo, men, mine Hrr, hvad innehöll denna återremiss? hvad var det som R.
St:r afslogo? var det en lag som man ansåg felaktig till formen eller var det en lag som man ansåg felaktig till sina grundsatser?
För min del tror jag det sednare.
St:r afslogo K. M:s Propos., emedan de ansågo den stå i strid med den sedan sekler bestående lagen, att Sverige skall ega en Statskyrka.
Jag kan icke finna annat än att det här framlagda förslaget står i uppenbar strid med det beslut R.
St:r fattat.
Då denna fråga första gången förevar, delade sig representationen i 2:ne partier.
Det ena partiet antog K. M:s Propos. med upräckta händer, det andra afslog den, men detta sednare parti var deladt i 2.ne väsendtligen olika meningar.
Några sade att landsförvisning vore den enda riktiga påföljden för affall, men andra sade att detta var ett hårdt och oriktigt straff, och att andra straff borde sättas i stället, men det fanns ingen som kunde säga, hvaruti dessa straff borde bestå.
Detta skäl till återremiss har emellertid LagUtsk. icke fäst sig vid, utan har i stället tagit minoritetens åsigt, nemi. K. M:s Propos. till utgångspunkt.
Enligt mitt förmenande hade Utsk., Den 3 Februari f. m. 161 Utsk., då mängden icke synes anse landsförvisning vara ett lämpligt straff, bordt eftersinna hvilket annat straff som kunde sättas i stället, meri Utsk. har gått längre och föreslagit en verklig religionsfrihet.
En af reservanterna mot Utsk:s förra Betänk., Hr Adlercreutz, yttrade i sin reservation: att man icke behöfde stifta en lag om allmän religionsfrihet utan att man endast behöfde ordna de förhållanden, som redan upkommit, och då det isynnerhet var den baptistiska läran, som gripit ikring sig, så behöfde man f. n. endast meddela en tillåtelse till baptistiska religions-samfund.
Då, som nu, ansåg jag detta förslag vara det enda rätta, men det antogs icke Utsk. redogör bland annat i sitt Betänk, för de skäl, på grund af hvilka Utsk. icke ansett sig kunna tillstyrka deras mening, som ansett att all hufvudsaklig lagstiftning i ämnet borde upskjutas och att man endast i en underd. skrifvelse till K. M. borde anhålla, det K.
M. ville låta räkna separatisternas antal, och låta utarbeta ett förslag till lag för dessa separatister, som vid påföljande Riksdag kunde framläggas för Ständerna.
Utsk. säger nemi., »att det icke är möjligt att nå det mål. som åsyftas.»
Då detta mål är vinnande af fullständig kännedom ang:de härvarande dissenters eller affällingars antal, lärosatser och förhållanden i åtskilliga hänseenden, måste i främsta rummet hindren för deras fria och öpna upträdande undanrödjas.
Dessa hinder ligga i gällande lagstiftning, i den hotelse om landsförvisning och förlust af arfsrätt, som lagen innefattar.
Först då denna hotelse icke vidare qvarstår, då den, som omfattar någon emot kyrkans bekännelse stridande mening, vågar att offentligen framträda, kan man med säkerhet vinna kännedom i omförmälte hänseende.
Det förefaller mig verkligen, som om Utsk. här talat emot bättre vetande; ty Utsk. vet med säkerhet, att Regeringen aldrig tager några steg emot baptisterna, att de f. n. äro fullkomligt oförhindrade att utöfva sin bekännelse.
Och för öfrigt kan man verkligen, på sätt en af mina vänner yttrade i går, med lika skäl säga: hvartill tjenar det att forska i brottmåls-statistiken, ty det är klart, att man aldrig skall kunna räkna brottslingarne, så länge dessa genom lagar, som förbjuda brottet, äro hindrade att gifva sig tillkänna.
Utsk. säger vidare, att R.
St:r bestämdt uttalat sig mot landsförvisningsstraffets bibehållande, men att något annat verldsligt straff icke kan sättas i stället; ty såsom ett brott i verldslig mening kan affall aldrig betraktas.
Detta resonnement af Utsk. gillar jag fullkomligt, men just derföre anser jag också landsförvisuingsstraflfet vara det enda lämpliga, och att det bör bibehållas.
Om då affall skall vara fritt, huru skall då tillgå, om någon vill öfvergifva sin kyrka?
Utsk. säger med afs:de härå, att om också Staten icke anser sig ega rätt att ålägga affällingen att välja en annan vistelseort, så måste likväl kyrkan sättas i tillfälle att bevara sig sjelf och ega rätt att från sig skilja sina fiender.
Jag vet ej hvarifrån Utsk. tagit dessa theorier, om icke från någon tidningsartikel eller någon här utkommen brochyr.
För min del har jag likväl icke hört något mindre kristligt förslag än att Svenska kyrkan skall kunna från XI H. 11 163 Den 3 Februari f. m, sig aflägsna medlemmar.
Det är en fullkomligt omoralisk ocb okristlig theon.
Frälsaren kallar alla till sig och lofvar dem syndernas förlåtelse, om de bättra sig.
Enligt K. M:s Propos. fick ingen utträda ur Svenska kyrkan, som icke öfvergått till något annat kristligt, i lliket erkändt religions-samfund.
Utsk:s förslag åter medgifver kyrkan rätt att helt enkelt frånskilja villfarande medlemmar.
Denna omständighet har också föranledt en ledamot af BorgareSt.
, som i hög grad gillade K.
M.s Propos., att reservera sig mot Utsk:s förslag.
Men hvad är frånskilja?
Ar man frånskiljd, derföre att man öfvergått till en annan lära?
På samma sätt skulle man kunna säga om en främmande makt, som inryckt i landet, att man frånskiljt den, om man innestängt den i ett befiistadt läger.
Utsk. säger vidare, att om man också måste tolerera affall, så bör det likväl icke af lagstiftaren gillande betraktas, utan någon påföljd derpå bör ega rum, och i detta afsrde har man ansett den lämpligaste vara förlust af medborgerligt förtroende.
En sådan förlust anser likväl
Utsk. icke i sin fulla utsträckning kunna ega rum, emedan man då skulle komma i strid med Grundlagen.
Enligt 18 § Riksd:sOrdn:n kunna nemi. de, som till reformerta liiran höra, väljas till Riksdagsmän, och andra kristna trosförvandter i Riksdagsmannaval deltaga, och Utsk. anser, att den, som affaller från Statskyrkan och antager annan kristen lära, icke lärer kunna förvägras de förmåner, som bekännare af sådan lära genom Grundlagen medgifvits.
Det är likväl stor skillnad mellan den, som öfvergifven sina fäders tro, och den, som, tillhörande en främmande religionsbekännelse, inkommit i landet.
Jag medger, att Utslcs förslag i flera punkter kan vara bättre än K. M:s Propos., men i alla fall har jag 2:ne väsendtliga anmärkmr att göra mot detsamma.
Den ena anmärknm gäller sjelfva grundsatsen i förslaget, och den andra gäller detta »frånskiljande».
Utskrs förslag hyllar en lika oinskränkt religionsfrihet som K. M:s Propos.; ty varningsgrader kunna aldrig anses sorn straff, och sådana förekomma äfven i K. M:s Propos.
Den enda skymt af straffbestämmelse, som jag kunnat uptäcka i detta förslag, är att en embetsman blir sin tjenst förlustig, derest han ej, utan afsule på troslära, kunnat till tjensten nämnas.
Hvad åter angår detta »frånskiljande», så har Utsk. förutsatt, att det skulle blifva anmärkt, och säger derföre: »kyrkans rätt att från sig skilja sina fiender, måste dock erkännas, såvida hon skall kunna uprätthållas.»
Det är åtminstone ett rätt eget sätt att söka uprätthålla kyrkan.
Vidare skulle kyrkan ega rätt att frånskilja personer från sin gemenskap, vare sig de öfvergingo till annan religionsbekännelse eller icke.
Staten skulle således kunna få inom sig medlemmar, som icke hade något kyrkligt band på sig.
Enligt min tanka har Utsk. genom sitt Betänk, klarligen bevisat, att det icke finns annat medel att bevara kyrkan än landsförvisning; ty Utsk:s förslag är i mina ögon alldeles omöjligt.
För att icke behöfva trötta II. o. Ad. med något ytterligare anförande, då man kommer till den skrifvelse, som Utsk. längre ned föreslagit, vill jag på förhand gifva tillkänna, att jag anser denna skrifvelse obehöflig.
På grund af hvad jag anfört anhåller jag att Hr Gr. o. Den 3 Februari f. m.
Landtm, ville framställa propos. på, att lägga liela den af Utsk. föreslagna författningen till handlingarna, såsom en fråga ang:de hvilken K. o. Ad.' redan fattat sitt beslut.
Då likväl jag, som många andra, medger att något måste göras, så kommer jag längre fram att yrka bifall på det af en reservant inom PresteSt. framställda förslag.
Då jag af sjukdom var hindrad att yttra mig i denna fråga förra gången den var före, anhåller jag att i stället nu få säga några ord.
Till en början får jag beklaga, att K. M:s Propos. icke blef af E. o. Ad. antagen.
Jag gör detta mindre med afs:de på de följder, som ett sådant bifall skulle medfört inom landet, än derföre att
Sverige i utlandet anses som ett barbariskt land, så länge man bibehåller en numera föråldrad lagstiftning med straffbestämmelser, som äro snart sagdt otillämpliga.
Vi veta väl att detta skrik om vår intolerans är orättvist, ty på sednare tiden har landsför visn in gsstraffet ieke blifvit mer än ett par gånger tillämpadt, men det finns icke annat sätt att tysta detta skrik, än att borttaga delta straff, och då en sådan åtgärd dertill varit öfverensstämmande med rättvisan och tidens fordringar, så hade K.
M:s Propos. verkligen bort antagas af dem, som önska en religiös frihet.
LagUtsk. tycks icke hafva varit för denna fråga; ty första gången frågan var före, gjorde det allt möjligt för att få K. M:s Propos. afslagen, i tanke att såmedelst kunna förqväfva hela frågan, men då för densamma ett så stort och lifligt intresse visade sig, såväl inom representationen som inom allmänheten, så valde LagUtsk. ett annat förfaringssätt.
Utsk. har här framlagt ett förslag, som skulle afse en något inskränktare religionsfrihet än den K.
M. föreslagit, men detta förslag är af den beskaffenhet, att man verkligen kan falla på den tanken, att LagUtsk:s afsigt med förslaget är att det antingen skall förkastas af Ständerna, i hvilken händelse LagUtsk:s första mening skulle gå igenom, eller också att det. om det bifalles af Ständerna, skall befinnas vara af den art, att Högsta Domstolen, som är den högste lagstiftare och lagtillämpare här i landet, icke skall kunna tillstyrka K.
M. att dertill gifva sin sanktion.
Då likväl förslaget hyllar en princip som är riktig, vill jag för min del icke vägra bifall till detsamma, och hoppas att det äfven bifalles af R. o. Ad., emedan ett sådant votum vid denna Eiksdag möjligen vid en följande skulle kunna från Regeringens sida framkalla ett bättre förslag.
Oaktadt de anmärkmr, som här blifvit gjorda mot LagUtsk., vågar jag tro, att Utsk. i denna sak handlat som representationens mest laglydige tjenare.
Man har yttrat sin förvåning öfver att Utsk., som förra gången afstyrkte K. M:s Propos., nu framkommit med ett förslag i samma syftning.
Man har uprepat mitt yttrande förra gången denna fråga var före, nemi. att jag misströstade om LagUtsk:s förmåga att kunna åstadkomma något antagligt förslag.
Men om jag också i detta afs:de misströstat, om jag då som nu icke trodde att något förslag i ett så vigtigt 164 Den 3 Februari f, m och grannlaga ämne skulle lyckas alt för sig vinna allas sinnen, borde väl den omständigheten afhålla mig eller Utsk. från att använda vår yttersta förmåga, för att gå representationens önskningar till mötes?
Eger väl ett Utsk. rättighet att skjuta en fråga ifrån sig blott derföre att det finnér den svår?
Utsk. måste väl, under erkännande af såväl frågans vigt som egen oförmåga, göra allt hvad det kan för att tillfredsställa representationen, för att tillfredsställa den fraktion, hvaraf Utsk. är delegeradt?
Jag tror, att i detta afs:de ingenting kan läggas Utsk. till last.
Hvad angår den siste talarens yttrande, att
Utsk. med afsigt skulle hafva upställt detta förslag så, att det icke kunde antagas, så är detta en tillvitelse, hvarpå jag icke kan svara.
Jag har aldrig, hvarken som enskild eller offentlig man, handlat bedrägligt, och allra minst skulle något sådant kunna falla mig in i en sak sådan som denna.
Hvad nu sjelfva saken beträffar, ber jag att få erinra om frågans tillstånd förra gången den här var före, och jag delar i detta afs:de Utsk:s åsigt.
Utsk. ansåg dels alt frågan ännu icke var mogen till afgörande, dels att den Kongl.
Proposrn var byggd på grunder, som icke voro antagliga.
I den första delen fick Utsk. af representationen orätt och den inom Stånden hållna discussionen visade att representationen ansåg, det landsförvisningsstraffet icke längre kunde bibehållas.
1 den andra delen åter, eller med afs:de på de grunder på hvilka det Kongl, förslaget var bygdt, fick Utsk. af representationen rätt; ty Utsk:s afstyrkande af den Kongl. Propostn bifölls.
Utsk. hade således, enligt mitt förmenande, icke något annat att göra än att i öfverensstämmelse med de grunder, för hvilka representationen yttrat sig, framlägga ett nytt förslag, och från ett RiksStånd, nemi. PresteSt., fick Utsk. ett särskildt åliggande att inkomma med ett sådant nytt förslag.
Men, mine Hrr, om Utsk. förra gången denna fråga var före hade någon anledn. att anse densamma ännu icke vara mogen, så förändrades förhållandet betydligt genom återremissen.
Jag erkänner, att den ställning Utsk. intagit var svår att försvara.
Vi hade ett straff för affall, nemi. landsförvisningsstraffet, som på flera år icke blifvit tillämpad!, som den allmänna meningen utdömt, hvars tillämpning åklagarne icke påyrkade och domaremakten undvek.
Jemväl
Konungen hade fäst upmärksamheten på denna lag, och det var icke utan efter noggrannt öfvervägande som Utsk. kunde besluta sig till att, med afs:de derå att saken ännu icke var mogen, tillstyrka bibehållandet af landsförvisningsstraffet för det närv:de.
Ty man bör någon gång bibehålla en gammal lag, äfven om den är ogillad, ända till dess en bättre blir utfunnen.
Men sedan representationen förklarat, att lagen icke längre borde bestå, fanns det icke mer någon möjlighet för Utsk. att tillstyrka dess bibehållande.
En och annan talare har visserligen sagt, att man kunde uphäfva landsförvisningsstraffet och sätta något annat straff i stället.
Men jag hemställer till eder, mine Hrr, om väl någon frisinnad kan tänka sig möjligheten af att inspärra en person i fängelse blott derföre att han omfattat en främmande religion.
Är något sådant tänkbart i vårt land, der friheten är urgammal, Den 8 Februari f. m. 165 der vi hafva all möjlig frihet, en tryckfrihet som kanske är allt för obegränsad?
Ar det tänkbart att der använda fängelsestraff för affall?
Jag tror det icke, och jag tror att pluraliteten skall instämma med mig häruti.
Det fanns således icke något annat val än att såsom påföljd för affall sätta förlust af medborgerliga rättigheter, och Utsk. har varit betänkt derpå.
En värd talare har redan sagt, att baptismen obejdadt fortgår, alt den utbreder sig, att den gör proselyter utan att Regeringen lägger något hinder i vägen.
Nåväl, om så sker, hvad är dertill orsaken?
Jo, det enda straff man haft att använda mot dem har varit otillampiigt. ålen sedan representationen utdömt detta straff, är det icke då ännu mera otillämpligt, skola icke dessa sektmakare, som hittills trotsat lagen, derigenom föranledas, att ännu mera ohejdodt trotsa densamma.
Vid sådant förhållande var det ju alldeles nödvändigt att borttaga denna lag och i stället söka upstä 1 la några andra skrankor mot affall.
Utsk. har dervid följt det vid hvarje samhällsutveckling vanliga sättet att gå tillväga, ålan måste nemi. betrakta först grunden till den institution man vill reformera, och sedan dess historiska utveckling.
Jag kommer nu till den beskyllning, som en värd talare gjort Utsk., att vilja införa ett frånstötande från kyrkan.
Utsk. har nemi. ansett detta frånstötande böra träda i st. f. landsförvisningsstraffet, men den värde talaren har förklarat det vara oriktigt och okristligt.
Mine Hrr! såsom vi veta så finnes det inom det Europeiska samhället 3:ne stora religionsbekännelser, den katholska, den lutherska och den reformerta.
Grundtanken i den katholska bekännelsen är: att individen, så syndfull han är, icke kan ställas framför vår Herre, att Jungfru
Maria och helgonen dervid måste begagnas såsom medlare.
Enligt protestantiska läran ställer individen sig sjelf inför Herran och enligt den reformerta läran, som är den andra motsatsen, ställes individen inför Herran på grund af nådevalet.
Men den lutherska läran likasom anser den enskildes röst icke vara nog stark för att nå himlen, utan att det är i chorus med församlingen instämmande i dess bön, som hans suck skall nå himlen.
Det är ur denna synpunkt som församlingen måste hafva vissa gemensamma formler för sin bekännelse, i hvilka de olika individernas böner kunna förena sig för alt upgå till himlen.