Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad skulle jag väl hafva för fördel af att förneka mitt besök i E–tuna, om jag verkligen varit der?
– Hvad vet jag?
I affärsintressen företager man ju ofta resor utan att låta någon veta hvart färden gäller.
– Min herre!
Ni glömmer er!
– Förlåt min envishet!
Jag är öfvertygad att ni har vigtiga affärsskäl att fördölja er resa till E–tuna; men det låter icke förneka sig att ni var der i natt.
Ni vågar verkligen påstå?
– Ja, herr konsul, saken är nemligen den, att ni måtte tappat någonting der, som det stod ert namn på, ett kort, ett bref eller ett telegram.
Stod allt det der också i den telegrafiska order ni fått?
– Ja min herre!
– Hm, det låter besynnerligt.
Nåväl då, jag var verkligen i E–tuna i natt på genomresa ...
– Från Stockholm till Norrköping?
– Sak samma hvart min resa gälde.
Som ni nyss sjelf sade brukar man inom affärsverlden företaga resor till andra platser än dem man uppgifver för att hålla konkurrenterna på afstånd.
Har ni något mera att tillägga?
Hammar reste sig.
– Nej, herr konsul, ej annat än att jag möjligen kunde bespara er besväret af en resa till E–tuna i och för denna sak.
– Godt, jag förstår, inföll
Brauner och gjorde en gest som för att taga fram plånboken.
Hammar smålog.
– Nej ni tycks inte förstå mig riktigt.
Det är här inte fråga om betalning; ty jag får nog ändå ersättning för mitt besvär.
Jag menade blott, att ni kunde lemna mig en vittnesattest försedd med ert namn och sigill.
En ...?
– Vittnesattest.
Det vill säga, att ni i korthet relaterar hvad ni sett och gifver mig fullmakt att lemna fram den i morgon vid förhöret.
Som jag bland andra göromål äfven är sakförare ibland, måste jag i och för en process i morgon vara i E–tuna.
– Tack, jag antager ert erbjudande, likväl endast mot vilkor att jag får ersätta för det besvär jag förorsakar er.
Jag vill inte stå i tacksamhetsskuld till någon.
– Som ni vill då, herr konsul.
Brauner satte sig vid sitt skrifbord och hade snart färdig berättelsen om hvad han sett angående eldens utbrott; derefter skref han fullmakten och satte sitt sigill under båda handlingarna.
Om han under det han var sysselsatt härmed kastat en blick på Hammars ögon, som lyste af tillfredsställelse, skulle han afbrutit sin skrifvelse i samma ögonblick.
Nu lade han in handlingarna i ett stort rekommendationskuvert, som han oförsegladt lemnade Hammar.
– Se här, eftersom det är oundgängligen nödvändigt, sade han.
Det är en smula förargligt men det lär ju ej kunna hjelpas.
Och här för edert besvär.
Han lade två tiokronesedlar i Hammars hand.
– Herr konsul, detta kan jag icke taga emot.
– Så så så, annars tvingar ni mig att resa sjelf.
Fridolf Hammar aflägsnade sig högst tillfredsstäld från konsul Brauner.
Allt hade aflupit bättre än han hade kunnat föreställa sig saken.
Konsuln sjelf hade egenhändigt lemnat honom ett stilprof, aftrycket af sitt sigill och prof på de kuvert och postpapper han begagnade.
Så fort han kommit hem, jemförde Hammar sitt fynd med det egendomliga bref han erhållit under gårdagen.
De båda rekommendationskuverten voro af samma sort, postpapperen fullkomligt lika hvarandra, endast med den skilnaden att det ena var helt och bar stämpeln »Felix Brauner, Stockholm», medan å det andra stämpeln bortklippts.
Slutligen voro sigillen de samma, i alla stodo initialerna »F.
B.» i anglosachsiska bokstäfver.
Endast stilarne voro olika, så ofantligt olika, och underskrifterna.
En sak var emellertid tydlig och klar för Fridolf Hammar, den nemligen att den person, som undertecknat sig »Arnold
Lindqvist» stod i något slags förhållande till Felix Brauner, och att hemligheten, hvarom den förre skrifvit, på något sätt rörde den senare.
Men hur finna nyckeln till den gåta, som här var att lösa?
Fridolf Hammar fördjupade sig så i funderingar häröfver, att han nätt och jemt hann ned till nattåget, som återförde honom till E–tuna.
Polisförhöret.
Fridolf Hammar var just icke bortskämd af sig.
Derför sof han lika godt i den icke alltför beqväma andra-klass-kupén som om han legat i sin egen säng i hemmet.
Han var fullt uthvilad, då han i Flen bytte om tåg och på Oxelösundsbanan fortsatte till E–tuna.
Herr Hammar tycktes hafva två yttre gestalter; ty när han nu återkom till fabriksstaden, var han samma präktigt klädde gentleman med glasögon och hakskägg som när nattväktaren iakttagit honom på Hjulmakaregatan.
Under vägen mellan Flen och E–tuna gjorde Hammar sig sjelf många frågor, af hvilka de flesta dock lemnades obesvarade.
Hvarför reste han nu till en stad, der han ej hade någonting egentligt att uträtta?
För det, att det intresserade honom att öfvervara polisundersökningen angående en eldsvåda, som rörde honom lika litet som om det brunnit i Yokohama eller i Sydney.
Han log; detta var ej ett synnerligt förnuftigt skäl.
Hvarför intresserade honom det kommande förhöret?
Ja, det hade han ej klart för sig.
Likväl hade han en aning om att hans så resonlöst påtvungna intresse tör branden hade sin grund i en ännu omedveten förkänning om att han på ett eller annat sätt skulle få något med händelsen i fråga att skaffa.
Han hade ofta låtit slumpen tjena sig till vägvisare, stundom i mycket vigtiga företag, och han hade gjort den erfarenheten, att sämre ciceron kan man få.
Han tyckte sig äfven nu känna igen sin tillfällige ledsagare och beslöt att hafva ögonen öppna för det mål, hvartill ödet denna gång ville styra hans steg.
Vidare tänkte han på konsul Brauner och den med honom förbundna hemligheten, som den mystiske brefskrifvaren Arnold Lindqvist talat om i sitt bref.
Han tänkte äfven på hvad anledningen kunde vara till Brauners besök i E–tuna mellan klockan åtta på aftonen och fyra på natten, ty besöket hade för konsuln hvarken varit någon affärs- eller lustresa.
Ett mycket antagligt skäl, som kanske vore det rätta, rann upp för honom.
Brauner hade rykte om sig att vara en verklig
Möjligen hade han för vissa orsakers skull låtit någon af sina älskarinnor resa till E–tuna för att stanna der någon tid, och nu hade han besökt henne.
Detta föreföll
Hammar mycket troligt, och i detta fall vore det ju också naturligt att Brauner velat hemlighålla sin resa.
Tiden före polisförhöret använde Hammar till att uppsöka Ivar Granberg och till honom framföra modrens helsning.
Han fann den unge mannen i sin bostad.
Hvarom de tvennes samtal rörde sig, är förut antydt tillräckligt för att ej här behöfva återgifvas närmare.
Hammar fann snart bekräftelse på hvad han hoppats, eller att den ljuslagde vackre ynglingen var värd att räddas, att hans inneboende hjertegodhet och ånger öfver det förflutna skulle omdana hans karaktär till ett bättre, och att hvad som händt varit för honom en allvarsam lexa, hvaraf han visserligen tagit skada, men också hemtat vigtiga lärdomar, hvilka han ej skulle glömma.
Ynglingen fattade å sin sida förtroende för den allvarlige välmenande mannen, och i deras första uppriktiga samtal lades grunden till en vänskap mellan de båda, hvilken trots den stora skilnaden i deras ålder blef både varm och bestående.
Äfven blef det öfverenskommet, att Ivar skulle stanna i E–tuna, åtminstone tills vidare.
Klockan tolf började förhöret i poliskammaren inför polismästaren, borgmästare Ek.
Att Hammar infann sig punktligt, behöfver ej särskildt omtalas.
Vid ett bord sutto tvenne unga män med anteckningsböcker i sina händer.
Antagande att de voro referenter från platsens tidningar, tog Hammar plats bredvid dem och framtog liksom de sin anteckningsbok.
Det utdrag, som här nedan följer, är hemtadt ur protokollet, »hållet i E–tuna poliskammare fredagen den 5 december 1890 angående branden i Danielssonska fabriken torsdagen den 4 i samma månad».
Måhända skall det förefalla mången väl långt, trots att endast det vigtigaste ur detsamma här återgifves; men då flera af detaljerna förklara mycket i fortsättningen af denna rapport, har utdraget ej kunnat ytterligare koncentreras.
Poliskommissarien Elof Jansson hade, så fort han väckts af larmsignalerna, skyndat till brandstället, som var Danielssonska fabriken vid Wallongatan med tomtnummer 226.
Hans första åtgärd var att förvissa sig om, att folket, som bodde i boningshuset bakom fabriken, befunne sig utom all fara, hvarefter han sökte intränga i den brinnande fabriken i akt och mening att utsläppa ångan ur ångpannan för att förekomma en befarad explosion.
Dörren var emellertid stängd; men en behjertad arbetare hoppade in genom fönstret och lyckades öppna en kran, så att ångan fick strömma ut.
Som dörrarne slogos in af brandmanskapet, behöfde ej nyckeln anlitas.
Vittnet tog emellertid reda på att en arbetare vid namn
Strömberg skulle innehafva en nyckel till fabriken och fabrikör Danielsson en.
I brådskan att bringa sin lösegendom i säkerhet och i den förvirring olyckan framkallade, kunde herr
Danielsson ej erinra sig hvar han lagt sin nyckel, och Strömberg stod ej att finna.
Han hittades sedan drucken ute på norra stadsdelen.
Vid vittnets ankomst var hela bottenvåningen uppfyld af eld och rök, hvarjemte elden genom drifremshålen trängt upp i de andra våningarne.
Vittnet hade sedan sörjt för ordningens upprätthållande vid platsen.
Släckningen, som pågick till klockan sju på morgonen, kunde vitsordas såsom vacker.
Påföljande dag hade vittnet jemte brandchefen, stadsingeniören och byggnadsnämdens ordförande undersökt fabriken.
Rörande eldens utbrott hade ingenting med visshet kunnat utrönas.
Början hade sannolikt skett i vestra hörnet af fabriken, der man glödgat läder för att användas vid så kallad sätshärdning.
Lädret hade lagts i en låda och måhända en gång släckt ånyo börjat glöda samt förorsakat att golfvet af hettan fattat eld.
Detta genomdränkt af maskinolja och beströdt med trasselsuddar var ett ytterst brännbart materiel och i närheten gåfvo i ett skåp förvarade oljekannor och trassel elden omedelbart ny näring.
Fabriken var fyra våningar hög, murarne af sten, men pelarne mellan våningarne samt takbjelkarne af trä.
Skorstenen, som stod qvar, var 139 fot hög.
Ingen menniska hade vid eldsvådan eller släckningen blifvit skadad.
Nattväktaren Johan Magnusson, som varit den första som slagit trumman, hade gått sitt pass, då strax efter klockan half två fabrikör Eliasson kommit springande och ropat »elden är lös!» samtidigt med att skenet synts.
Kort förut hade nattväktaren mött tre personer på olika gator, nemligen fabrikör Eliasson, den främmande af de tre referenterna samt en okänd elegant herre, hvars yttre vittnet beskref.
Fridolf Hammar uppgaf härefter på polismästarens anmodan sitt namn, han vore resande i staden och hade kommit för att bese fabrikerna samt möjligen beskrifva dem för en stockholmstidning.
Han hade jemte många andra varit en overksam åskådare af elden och hade ingenting af vigt att upplysa.
Fabrikör August Eliasson berättade, att han plågats af en så svår hufvudvärk på natten, att han för att bli af med den tagit sig en promenad i den tidiga morgonväckten.
(Vid denna början drogo polismästaren och flera af de inkallade personerna på munnen till stor förargelse för den hederlige fabrikören).
Omkring half två-tiden hade han befunnit sig i slutet af Wallongatan, då han hört ett ljud, som liknade ett skott, från Danielssonska fabriken, hvarpå en ljusstråle blixtrat till.
Omedelbart derefter fyldes bottenvåningen af rök och lågor.
Han hade då gjort allarm.
Ljusstrålen hade skjutit ut ur det bortersta fönstret, eller i vestra hörnet af fabriken.
Ingeniör Sven Danielsson hördes derpå.
Han var en stor, groflemmad karl om ungefär 35 år.
Hans ansigtsdrag voro energiska men långt ifrån tilltalande.
Håret var rödgult, kortklippt och stripigt, hyn röd och gropig, ögonen små och sluga, munnen stor med om sinlighet sqvallrande läppar.
Hans kläder voro af bästa tyg men mera praktiskt än modernt skurna.
Han uppträdde med stor säkerhet.
Hammar fixerade honom skarpt, som om han ville inpränta hans drag riktigt i minnet.
Polismästaren började med frågan:
– Ni eger ju den nu nedbrunna fabriken?
Är ni ensam egare eller finnas meddelegare i densamma?
– Jag eger den ensam.
– Hvem rådde om den före er?
– Ingen, jag har sjelf låtit bygga den.
– När?
– I somras var det tre år sedan.
– Hur var fabriken inredd?
– Bottenvåningen upptogs af ångpannan och ångmaskinen i den vestra delen af byggnaden, sliperi och gjuteri i den östra, midt emellan dessa befann sig en skop-press, en större hejare samt några skåp och förvaringsrum för diverse saker.
Trappan till öfre våningarna fans midt i huset och hissinrättningen ungefär midt på väggen åt Wallongatan till.
En trappa upp voro belägna kontoret, paketeringsrummen och lokaler för pennknifs- och korkskrufstillverkning, två trappor upp var min galvanoplastiska anstalt inrymd med dess maskiner och bad samt förvaringsrum för syror och dylikt.
Vindsvåningen använde jag till lagerrum.
– Berätta hvad ni vet om eldens utbrott.
– Jag vaknade af det skottliknande ljud, herr Eliasson nämnt, omkring klockan half två samt fann, då jag drog upp rullgardin, bottenvåningen stå i full låga.
– Ni bodde i boningshuset in på gården?
– Fortsätt!
– Naturligtvis blef jag helt bestört.
Jag sökte så godt jag kunde väcka folket i huset och sprang ned för att göra allarm, då jag hörde brandkåren anlända.
Jag ansåg fabriken omöjlig att rädda och började derför berga min lösegendom.
Sedan deltog jag än i släckningen och än i bergningen till dess eldsvådan var slut.
– Hur förklarar ni skottet, som föregick eldens utbrott?
– Troligtvis hade elden börjat, utan att synas, långt före detta ljud, som jag endast kan förklara så, att den tunga luckan till eldstaden under ångpannan hastigt flugit upp med en skottliknande skräll; detta förklarar äfven det hastiga ljusskenet efter smällen.
– Ni tror att elden börjat förut?
– Ja, jag antar att den uppstått genom lädret som efterglödgat.
– Kan sådant inträffa?
– Ja, det har händt ett par gånger förut i andra verkstäder.
– Bodde någon i fabriken?
– Hade ni nattvakt?
– Nej, jag ansåg mig ej behöfva det, då jag sjelf bodde i gården, och ofta plägade göra en rond i fabriken innan jag lade mig.
Ledsamt nog uraktlät jag detta denna gång, emedan jag ej mådde riktigt väl och gick till sängs tidigt.
– Ni märkte intet misstänkt, då ni gick upp till er bostad?
– Hvem lemnade sist fabriken?
– Arbetaren Strömberg, som äfven tjenstgör som vaktmästare.
– Ett vittne nämnde, att mannen är en drinkare, visste ni af det?
– Ja nog visste jag att han drack; men i sina göromål har han alltid visat sig ordentlig.
– Och ni vågade anförtro honom stängningen af fabriken?
– Jag har aldrig haft skäl att ångra det.
– Ni anser det glödgade lädret vara orsaken till branden?
– Ja, jag kan inte finna någon annan antaglig orsak.
– Ni hade allt brandförsäkradt?
– Nämn beloppen och de respektive bolagen.
– Fabriken var försäkrad i Skandia för 150,000 kronor, lager och inventarier i Svea för 100,000 kronor, boningshuset i Städernas allmänna bolag för 50,000 kronor och lösegendomen i samma bolag för 25,000 kronor.
– Blef boningshuset oskadadt?
Smidesarbetaren Adolf Strömberg, en gammal försupen karl, visste ingenting rörande eldens utbrott.
Då han stängt fabriken utan att varsnat något misstänkt, hade han gått till krogen och tagit sig ett bastant rus.
De först anlända personerna gåfvo enstämmiga vittnesmål om eldens spridning.
De tre arbetare, som sist gått från sitt arbete i fabriken, intygade riktigheten af att läder glödgats samt höllo troligt, att elden kunnat uppkomma derigenom.
I gården boende personer hade föga vigtiga upplysningar att lemna.
Försäkringsbolagens agenter framstälde slutligen några frågor, af hvilkas svar framgick: att rörelsen var ganska omfattande och sysselsatte 200 arbetare; att det inneliggande lagrets storlek ej kunde bestämmas, men att det vid senaste inventeringen representerat ett värde af 107,000 kronor tillsammans med inventarierna, samt att egarens affärsställning ansågs ganska god, vid sista bokslutet hade tillgångarne varit sammanlagdt 298,063 kronor 58 öre och skulderna 187,443 kronor 96 öre.
Hvem som gjort de mesta anteckningarna under förhöret, de båda referenterna eller Fridolf Hammar blefve nog svårt att afgöra.
En sak är dock säker, nemligen att den sistnämnde så ordagrannt nedskrifvit samtliga svaren, att han ej behöfde komplettera dem med platstidningarnas referat.
Efter förhöret.
Voro polismästaren och brandförsäkringsbolagens agenter tillfredsstälda med de upplysningar, som lemnats vid förhöret, så var detta långt ifrån förhållandet med Fridolf Hammar.
Han fann flera betänkliga luckor i berättelsen om branden och beslöt att litet närmare undersöka saken, ehuru han ej hade eller kunde hafva det ringaste intresse häraf.
Men förhöret hade pågått så länge, att det var försent att hinna resa med middagståget, hvarför han på något sätt måste fördrifva tiden till nästa tåg.
Förklaringen öfver skottet och ljusstrålen föreföll Hammar minst sagdt osannolik, äfvensom antagandet att lädrets efterglödning kunnat orsaka elden.
Han var fullkomligt obekant med en fabriks tekniska förhållanden, men betviflade dock att man förvarade ett ämne, som man vet kan glöda efteråt, i en vanlig trälåda.
Hvarför nämnde ej fabrikör
Eliasson att en annan jemte denne upptäckt elden?
Båda måste hafva varit samtidigt vid platsen.
Att en gammal drinkare som
Strömberg erhållit det ansvarsfulla uppdraget, att om aftnarne stänga fabriken, var äfven en egendomlig omständighet.
Uppgifterna om ingeniör Danielssons affärsställning voro föga upplysande; ty på de månader, som förflutit sedan senaste bokslutet, hade ju mycket kunnat förändras.
Hammar begaf sig till fabriksruinerna, dit nyfikenheten ännu lockade en mängd skådelystna personer, hvarjemte flera af de genom branden sysslolösa arbetarne der tillbringade större delen af dagen i hopp om att få en tillfällig förtjenst vid afröjningsarbetet, hvilket dock ännu ej börjat.
Hammar var belåten öfver att finna så många menniskor der; ty derigenom skulle han lättare kunna göra sina iakttagelser utan att blifva besvärad af någon särskild uppmärksamhet.
Fabriken företedde, som man. lätt kan föreställa sig, en bedröflig anblick.
Utan tak och några lemningar efter trossbottnarne mellan våningarna reste sig fabrikens yttermurar höga och dystra, hvitbrända af hettan invändigt, svarta af rök och vatten på utsidan.
Fönstren voro försvunna ur sina gluggar, här och der hade muren rasat, och hög och hotande höjde sig fabriksskorstenen ur förödelsen.
På marken fans ett kaos af nu fullkomligt obrukbara maskiner, nedrasade från de öfra våningarna, förbrända remmar, sönderslagna maskindelar, hjul och axelledningar samt öfverst en oräknelig mängd skopor, knifvar, korkskrufvar etc., som förvarats i vindsvåningen.
Fridolf Hammar betraktade detta virrvarr med likgiltiga blickar.
För honom erbjöd det vestra hörnet af fabriken det största intresset.
Han mätte med ögonen den ungefärliga storleken af öppningen till eldstaden under ångpannan.
Den tycktes vara omkring tre fot bred samt närmare två fot hög.
Han förestälde sig linier dragna från öppningens fyra hörn till hörnen af det midt för varande stora fönstret, samt dessa linier fortsatta till husväggen på andra sidan gatan och kom till den slutsatsen, att när luckan hastigt öppnats, skenet ögonblickligen skulle utbredt sig öfver en yta, hvars omfång motsvarade minst trettio fot i fyrkant.
Om luckan farit upp med stark fart och dess handtag slagit mot ångpannemuren så hårdt, att en skottlik- nande smäll hörts, skulle såväl muren som handtaget tagit skada; men båda voro nu fullkomligt oskadade.
Ja, än mera, då Hammar så kraftigt han förmådde slungade upp luckan, iakttog han, att dess gångjern hindrade den att nå muren.
Luckan hade visserligen förorsakat buller, men ett mera metallrasslande och långvarigt än skottliknande ljud och skulle ej ens i nattens tystnad och oförberedt kunnat tagas för ett skott.
Af en arbetare erhöll han upplysning om hvar trälådan med det glödgade lädret haft sin plats samt huru denna varit konstruerad.
Lådans sidor och botten voro hoptimrade af tvåtums-tjocka bräder, invändigt beklädda med jernplåt, och hade stått vid en härdugn bredvid ångpannan.
Lädret hade uppfyllt lådan till hälften.
Elden kunde visserligen uppstått så, som fabrikens egare sökt göra troligt; men mycket talade deremot för att elden ej börjat på detta sätt.
Lädrets uppglödgning hade ej kunnat förorsaka så stor hetta, att jernplåten blifvit nog varm för att antända lådans träbotten, och som trä är dålig värmeledare kunde hettan från jernplåten ej genomtränga träbotten och nå det oljedränkta golfvet.
Emellertid hade början skett inom det område, som begränsades af ångpannan, läderlådan, oljkanneskåpet och trappan till de öfra våningarna.
Detta var stäldt utom allt tvifvel.
Fridolf Hammar underkastade föremålen här en hastig men noggrann undersökning.
Plötsligt böjde han sig ned och upptog ett föremål från marken.
Det var en fyrkantig jernbit, i hvars ena ända fans en ögla, hvaremot i den andra funnos lemningar efter ett hvitt kalkhaltigt pulver.
Hammar såg ofrivilligt upp som om han väntat att finna trappöppningen qvar, log ett besynnerligt leende och fortsatte att söka.
Hans bemödanden kröntes; ty det andra föremålet han lät försvinna i sin ficka var en smal något böjd stålremsa, sådan som man tillverkar tunna pennknifsblad af.
Nöjd med hvad han funnit lemnade Hammar fabriken och begaf sig till fabrikör Eliasson.
– Jag vet, att ni haft obehag af den här eldsvådan, sade han till denne sedan han presenterat sig, men jag vill nu ytterligare begära tvenne upplysningar af eder.
Först och främst, är ni riktigt säker på, att det var ett skott ni hörde före eldens utbrott?
– Ja, om det var ett skott kan jag ej bestämdt säga, men nog lät det så.
– En stark och häftig knall utan efterljud annat än ekot?
– Ungefär som ett sprängskott?
– Nej, inte så starkt.
– Men som ett bösskott?
– Ja, så ungefär.
– Inte bara som om ett föremål slagit hårdt mot en vägg?
– Och skottet följdes ögonblickligen af ett stort och bredt ljussken, som upplyste hela den motsatta väggen?
– Nej, långt derifrån, utan af en fin ljusstråle,
en blixt.
– Är ni säker derpå?
– Ja visst, jag såg ju det så tydligt som jag nu ser er.
– Tack så mycket.
Och nu en sak till: en person till såg ju också eldsvådan, eller hur?
– Ja, det kan väl hända.
– Men hvarför talade ni inte om det vid förhöret?
– Herre Gud, ingen frågade mig?
– Ni borde hafva gjort det ändå.
– Men han skref till mig och bad att jag skulle tiga.
– Ah, jag anade det.
– Åhå, känner ni honom?
– Ja bevars, mycket väl, och vet också hvarför han bad er tiga.
– Ni tänker väl inte ställa till några ledsamheter för honom.
Hans principal lär vara en riktigt arg sate.
– Ni kan vara lugn.
Men det skulle roa mig att bry honom en smula för hans äfventyr, och derför vore jag tacksam, om ni ville lemna mig brefvet han skref till er.
– Det kan ni väl få.
Han kan gerna få veta, att han är en flickjägare, men något värre obehag skulle jag inte vilja tillfoga honom.
Han såg ut att vara en präktig karl för resten.
Fabrikörn småskrattade och fann efter något letande brefvet, som han räckte Hammar.
Denne hade knappast sett underskriften, förr än han häpnade.
För andra gången Arnold Lindqvist!
– För att jag skall synas bättre underrättad och mitt tillämnade lilla skämt lyckas, kanske jag får be er tala om för mig hvad ni iakttog rörande honom, innan ni varsnade elden.
– Mycket gerna!
Och fabrikören berättade hurusom han sett främlingen gå af och an utanför fabriken och huru denne syntes obehagligt berörd, då han fann sig bemärkt af fabrikören.
Fridolf Hammar tackade förbindligast och skyndade derefter hem till sitt rum å hotellet.
Han tänkte knappast på eldsvådan längre, endast på det för honom så vigtiga brefvet, hvars underskrift var egnad att gifva honom mycket att fundera på.
Åter bredde han ut på bordet framför sig det bref han först erhållit, Brauners berättelse om eldsvådan samt det bref, han nyss fått af fabrikören.
– Slumpen gör sitt arbete rätt bra, mumlade han förnöjdt.
Dessa trenne skrifvelser höra i hop och röra alla samma person:
Felix Brauner.
Den första »Arnold
Lindqvist» är älskarinnan, den andra är han sjelf.
Månne hon endast känner honom under detta namn?
Nej, hon har ju sjelf klippt bort hans verkliga från postpapperet.
Men det är under detta namn hon lärde känna honom.
»Hemligheten» är ett brott; tv en annan hemlighet skulle ej kunna kallas förfärlig.
Brottet har Brauner begått, det är också temligen tydligt.
Står hans besök i E–tuna i samband med detta brott?