Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har här endast velat upprepa dessa i min reservation förekommande anmärkningar, itali någon af R. o. Ad. skulle komma att med mig instämma.
För öfrigt vill jas» ej framställa något bestämdt yrkande, ulan blott framställa deri önskan, att It.
St:r, efter antagandet af denna strafflag, hos K.
M. anIiölle om en sådan revision af densamma att straffarlen straffarbete borttages.
De vigtigasfe punkterna i förslaget till ny strafflag äro utan tvifvel straffarterna och det s. k. latitudsystemet.
Regge stå lill hvarandra i ett oskiljaktigt sammanhang och bero af de principer för straffrätten, som lagstiftaren anser vara de rätta att följa och i lagen uttrycka.
Rå 1734 års lag utarbetades, var den åsigt allmänt rådande, att man skulle genom mycket stränga straff söka afskräcka dem ifrån brott, hvilka hyste benägenhet för brottsliga handlingar.
Med afskräcknings-teoriens grundsatser var det derför fullt konseqvent öfverensstämmande att för en mängd brott stadga qvalificerade dödsstraff — rådbråkning, stegling, att å båle brännas o. s. v. — spö- och risstraff, schavotteringsstralf, arbete å fästning na. m.
När man ville ändamålet att afskräcka från brott, måste ock i allmänhet straffen blifva i lagen absolut bestämda; en latitud för domaren att, inom vissa gränser, bestämma straffet, kunde derför icke annat än som ett undantag honom medgilvas.
Under loppet af 130 år hafva åsigterna imellertid betydligt förändrat sig.
Erfarenheten både inom och utom fäderneslandet har Den 11 Juli f. m. 367 tillräckligt ådagalagt, att de sträpasle straffhotelser icke fiirmå afskräcka illasinnade menniskor från brott; kriminal-statistiken utvisar, år efter år, ett ungefärligen lika antal återkommande brott; man bar lärt sig inse, att de säkraste medlen alt lörekorrima brott bestå uti att söka bibringa uppfostran åt samhällets vanlottade medlemmar och att såsom förbättrade återgifva dem, hvilka lidit straff.
1779 inskränktes användningen af dödsstraffet ganska betydligt; 1841 bortlogos de qvalificerade dödsstraffen; genom förordningarna af åren 1855 och 1861 hafva dels dödsstrallen blifvit ytterligare utplånade ur lagen för (lerelianda brott, dels spö- och risslitandet uppbäfvet såsom slralfart -— och allt detta bar skett utan att de gröfre brotten ökats; ja, brot t mälsstatist iken visar tvärtom i afseende på dem en icke oansenlig minskning, oaktadt folkmängden samtidigt vunnit tillökning.
Fakla innehålla bär ölvertygande bevis.
Det nya förslaget till strafflag utgår ilrån den grundsats, att straff skall vara afmätt efter rättvisans fordringar i hvarje läll och tillika åsyfta den brottsliges lörbällrande.
Såsom straffarter upptagas derför blott dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter; domarens pröfning — det s k. latitud-systemet — är erkändt såsom regel.
När man frånträdt principen att genom stränga slraffbot söka afskräcka från brott, är det ock fullt konseqvent och riktigt att icke längre stadga absolut bestämda straff, utan att i allmänhet åt domaren inrymma rättigheten att, inom vissa gränser, profva hvad straff skall i förekommande fall, med hänsyn till försvårande eller förmildrande omständigheter, ådömas.
Latitud-systemet bar bos oss sedan 1855 genom de utkomna författningarna ang:de stöld och rån, förfalskning och bedrägeri samt dråp och mord m. m. redan vunnit en vidsträckt användning, utan att, mig veterligen, några olägenheter deraf försports eller klagomål deröfver uppstått.
Jag fruktar derför ingalunda för den vidare utsträckning åt latitud-systemet, som genom den nya stafhagen skulle deråt gifvas.
Men jag måste bestämdt ogilla, att, då man utgått ifrån grundsatsen att genom straffet förbättra den brottslige, man dock bibehållit en straffarl, som utesluter möjligheten för denne att ådagalägga siri förbättring, jag menar dödsstraffet.
Det är dock icke blott såsom en stor inkonseqvens i lagstiftningen, som jag ogillar att dödsstraff blifvit i lagförslaget bibehållet.
I alla lagar, der dödsstraff finnas utsatta, har lagstiftaren Utgått ifrån föreställningen: 1.
Om talion såsom den högsta rättvisa; 2.
Om en vredgad gudomlighet, hvilken kräfde blodiga offer för alt icke draga hämd öfver hela folket; samt 3.
Om nödvändigheten att genom straffbotet afskräcka ifrån grofva brott.
De båda förstnämnda föreställningssätten tillhöra egentligen fornålderns lagar.
Den Mosaiska lagens talions-prineip, lif för lif, öga för öga, tand för tand o. s. v., vill icke någon nu för 368 Den 11 Juli f. m. tiden erkänna innebära absolut rättvisa, emedan snmmnm jus derigenom lätteligen blifver summa injuria.
Uti lagarna från 16:de och 17:de seklerna finnér man ofta åperopadt såsom motiv för dödsstrallets stadgande, att vissa missgerningar, om de ej med blod försonades, skulle ådraga hela landet Guds synnerliga vrede.
Man kunde då ännu icke lösgöra sig från föreställningen att det gudomliga väsendet beherrskades af menskliga lidelser; man glömde kristendomens milda lära, att Gud icke vill syndarens död, utan att lian omvänder och bättrar sig; och att icke några blodiga offer vidare fordrades, sedan Verblsförsonaren uppoffrat sig sjelf för en fallen mensklighet.
Man utgick ock ifrån den falska förutsättningen, att deri Mosaiska lagstiftningen vore att anse såsom en allmängiltig positif rätt, hvars stadganden angtde dödsstraffs tillämpande vore för alla folk bindande; men man erinrade sig icke huru vår Frälsare sjelf ganska bestämdt uttryckt, att Han icke gillade detta straff, då Phariséerna till honom framställde den bekanta frågan, om det var rätt att enligt Mosis lag stena en äktenskapsbrvterska.
I våra dagar vill väl lagstiftaren icke till försvar för dödsstraffets bibehållande åberopa hvarken talions-principen, emedan den icke kan konseqvent tillämpas, eller Mosis lag, eller föreställningen om en vredgad gudomlighet, som skall blidkas; man nöjer sig att helt enkelt åberopa nödvändigheten att genom stralfliotet i lagen och straffexsekutionen afskräcka ifrån brott.
Kan det derför visas, att straffhotet icke verkar afskräckande, att de brott, lör hvilka dödsstraff förut funnits stadgade, icke ökats sedan samma straff i sednare tider borttagits, att i de länder, der dödsstraff redan länge varit ur lagarna utplånadt, man häraf icke erfarit ringaste olägenhet eller våda, — måste det ock erkännas, alt tiden är inne att äfven hos oss afskaffa ett straff, som för samhällsordningens upprätthållande icke vidare synes vara nödvändigt.
Låtom oss se hvad erfarenheten i dessa hänseenden betygar.
I storhertigdömet
Toscana upphäfdes dödsstraffet 178(5, sedan någon afrältning förut under 12 år icke egt rum.
I anledning af revolutionära rörelser i landet återinfördes visserligen detta straff ånyo genom särskilda lagar åren 1790 och 1795, och qvarstod under det Franska väldet.
Efter det att under flera decennier något dödsstraff icke blifvit verkstäldt, skedde 1830 tvenne afrättningar i Florens och Pisa, hvilka så uppretade folket att man befarade upplopp.
Sedan dess har i Toscana icke någon afrättning skett.
Dödsstraffet upphäfdes 1847, återinfördes i lagen 1852 med anledning af i landet utbrustna inre oroligheter, men upphäfdes slutligen genom dekretet af den 10 Januari 1860.
Frågar man nu: hvad är erfarenheten af dödsstrallets upphäfvande i Toscana, så blir svaret, att i detta land, der blott 2 afrältningar under detta sekel egt rum, hafva de grofva brotten icke ökats; tvärtom anses det vara ett faktum att den personliga säkerheten är vida större på det Toscanska området, än i någon annan del af Italien.
Genom Den 11 Juli f. m.
Genom nationalförsamlingens beslut i Frankfurt 1848 upphäfdes dödsstraffet i Tyskland, i det att bland Tyska folkets grundrättigheter upptogs: »die Todesstrafe istaiifgehoben»; men beslutet annullerades 1849 i de flesta Tyska stater, undantagandes i Oldenburg, Nassau och Anhalt.
I dessa stater är dödsstraffet fortfarande borttaget ur lagarna.
I de Schweiziska kantonerna Fribourg och Neuchätel är detta straff upphäfvet, på det förra stället Sedan 1849, och på det sednare efter år 1854.
1 alla dessa stater är det imedlertid blott en mening derom, att det ifrågav:de straffets utplånande ur lagstiftningen icke medfört det ringaste men, och att lör samhället icke är nödvändigt att använda ett sådant skräckmedel för att förekomma brott.
1 Portugal, der sedan 1777 icke någon qvinna blifvit afrättad, har nyligen, efter hvad jag af tidningarna inhemta!, nationalrepresentationen för sin del beslutit dödsstraffets borttagande ur lagen.
Med hvarje år hafva rösterna emot dödsstraffets bibehållande ökat sig.
På de sista tvenne decennierna har en hel litteratur på Tyska, Franska, Engelska och Italienska språken uppvuxit allena ang:de dödsstraffets afskaffande; ja, i Italien utgifves sedan 4 år tillbaka en särskild tidskrift, blott i afsiet alt genom den allmänna opinionens påtryckning kunna verka för nämnda ändamål.
Till försvar för dödsstraffets bibehållande anföres vanligen, att efter rättvisans fordringar måste det största qvantum strafflidande — det är lifvets förlust — följa på de grofsta brotten, t. ex. på mord.
Men vid sådant raisonnement utgår man omedvetet från talions-principen; och då man snart finnér, att densamma vid ringare brott än mord och dråp, leder, konseqvent tillämpad, till den grofsta orättvisa, månne den också icke vid sistnämnda brott kan genom konseqvensen föra till hvad, som är långt ifrån rättvisa?
Jo, säkerligen.
Fordrar nu rättvisan, att hvarje mördare skall mista lifvet, då måste en riktig slutledning tvärtom ådagalägga, att hvarje gång mördare benådas, sker en afvikelse frän rättvisa; och då de benådades antal i sednare tider varit mycket större än de allifvades, skulle sådant snarare vittna emot än för rättvisa i tillämpningen.
Vidare säger man, att straffets ändamål är försoning, och att vissa brott äro så grofva, att den allmänna rättskänslan ej kan försonas utan blod lör blod. ])e, som hylla denna åsigt, utgå uppenbarligen från härndén såsom princip, antingen de nu vilja bringa en förment vredgad
Gudomlighet ett dödsoffer eller skänka det åt den retade hopen.
Det är visserligen sannt, att då ett mord blifvit begånget, hör man ej sällan ropas på mördarens aflifvande såsom en rättvis vedergällning för att lugna hvad man kallat en allmän opinion.
Dessa rop äro dock oftare uttryck af en mer eller mindre fin hämdkänsla, som söker sin tillfredsställelse, än resultatet af någon verklig, från en högre sedlig synpunkt utgående reflexion öfver dödsstraffets rättmätighet och nödvändighet.
Om nu samhället vid H. V. 24 370 Den 11 Juli f. m. ringare brott kan känna sig försonadt genom den brottsliges förbättring, då lian utträder ur fängelset, hvarför skulle icke samhället äfven kunna försonas, om mördaren under sin bela återstående lifstid inom straffängelsets murar ådagalägger ett godt uppförande?
— Såsom ett särdeles vigtigt skäl framhålles ock, att icke något annat straff än dödsstraffet så tryggar samhället emot grofva brott, enär äfventyret af lifvets förlust måste vara för menniskan det mest afskräckande från brottsliga handlingar.
Bet är imellertid en alldeles godtycklig förutsättning, alt lifvets förlust är för menniskor, som äro färdiga att begå mord eller dråp, det mest afskräckande.
Vildsinta menniskor, af hvilka man snarast kan befara sådana brott, akta vanligen sitt lif så ringa, att de lätteligen kasta sig i faror, der lifvet kan äfventvras för att vinna en obetydlighet.
För sådana är deremot frihetens förlust ofta värre än döden.
De, som yrka på dödsstraffets bibehållande i vår lag, anföra ock, att om staten kan af medborgaren fordra att han i krig skall offra sitt lif, måste staten också vara berättigad att eljest taga lifvet af honom, när statsändamålet sådant kräfver.
Slen man förbiser då likväl, att det är en väsendtlig skilnad emellan krigstillståndet, som är ett nödstillstånd, och det normala.
Under nödstillståndet gäller det, att nöden har ingen lag.
Vis-å-vis brottslingen är dock ingalunda något nödstillstånd för handen; ty staten eger lyckligtvis hos oss, enligt mig öfvertygelse, tillräckliga medel att på annat sätt värja sig emot brottslingar än att af dem kräfva lifvet.
Man har ock löreburit, att om dödsstraffet skulle upphäfvas, kunde lätteligen brottslingar från främmande länder hitströmma lör att föröfva grofva missgerningar, väl vetande att den Svenska lagen icke skulle straffa dem till lifvet.
En sådan fruktan synes dock alldeles ogrundad.
I Toscana, Oldenburg, Nassau, kantonerna Fribourg och Neuchåtel har man ingalunda förmärkt något tilllopp af brottslingar från grannländerna.
Slutligen försvaras dödsstraffets bibehållande i vår lag af mången derför att den Heliga Skrift skulle uttryckligen godkänna ifrågav:de straffart.
Bet är visserligen sannt alt
Mosis böcker innehålla öfverflöd af stadganden om dödsstraff och andra så grymma straff, alt någon lagstiftare i våra dagar icke skulle våga återupptaga dem; men, såsom jag redan anmärkt, det är ett stort misstag att anse den Mosaiska lagen såsom en positif lagstiftning, gällande lör alla folk och alla lider.
Bå det i Nya Testamentet säges att öfverheten skall föra svärdet, så är detta naturligtvis en bild; ty icke kan det vara meningen att alla brott, både gröfre och ringare, skola ådraga lifvets förlust?
Dessutom yttrar sig vår Frälsare, i den evangeliska berättelsen, såsom nyss nämndes, ganska bestämdt ogillande den Mosaiska lagens stadgande om dödsslrafiet.
Men, upprepar man, staten måste ega att använda hvad medel som helst för att kunna afskräcka onda menniskor från brott och värja sig sjelf, följaktligen -äfven att taga lifvet af den brottslige för att injaga skräck hos den, som umgås med brottsliga tankar, eller skydda sig sjelf emot vidare rättskräukningar Den II Joli f. m. 371 af illgerningsman.
Jag svarar härtill, att detta icke är annat, än att lägga nyttan till princip för straffrätten, att betrakta straffet såsom medel för något yttre ändamål och att förvandla menniskan, som eger en sedlig bestämmelse att uppfylla, till ett redskap för ernåendet af nämnda afskickning.
Ar fråga allenast om att förekomma vidare brottsliga tilltag af den, som gjort sig skyldig lill grofva brott, bör sådant medelst goda fängelseanstalter låta sig göra, utan att staten låter döda bonom.
Ar frågan åter blott om huru samhället skall kunna värja sig sjelft emot en brottslig befunnen individ, bör detta kunna ske utan att afklippa lifstiden ocb derigenom för menniskan afskära möjligheten af den sedliga förädling, för hvilken Skaparen förlänat henne lifvet.
Den afskickning från brott, särdeles från mord och dråp, som man förväntar af dödsstraffets bibehållande i lagen, uppskattas öfverdrifvet högt.
Erlarenheten har visat, att vid sådana grofva brott den brottslige alldeles icke tänkt på straffets beskaffenhet, då lian föröfvat gerningen.
Gerningsmannen, beherrskad af sina lidelser, så att förnuftets röst förstummas, reflekterar sällan öfver straffet, om det skall stanna vid lifstidsfängelse, dödsstraff o. s. v., utan i stället anstränger han all sin tankekraft för att utgrunda säkraste sättet att dölja gerningen eller att sjelf undgå alt upptäckas.
När nu det är allom bekant, att ungefärligen hvar 10:de person, som dömes till döden i vårt land, erhåller nåd, så att utsigten att få nåd är som 9 till 1, huru kan man väl då lörmoda att det i lagen uttalade straffhotet af lifvets förlust skall medföra ringaste verkan, i fall gerningsmannen, då han beslutar brottets begående, verkligen skulle börja reflektera öfver straffet?
Att dödsstraffet icke afskräcker från brott, visar erfarenheten derutinnan, att ofta omedelbart efter en afrättning har dråp inträffat.
Om jag ej misstager mig, hände här i Stockholm, för många år tillbaka, då den bekanta mördaren Breitfeldt afrättades, att samma dag ett dråp föröfvades.
Fängelsepredikanten Roberts, som i mer än 30 år varit anställd vid fängelset i Bristol, har intygat, att bland 167 delinqventer, som han beredt till döden, hade 161, eller nära hela antalet, förut, enligt egna uppgifter, åskådat afrättningar.
I England och Frankrike har man haft exempel att far, son och sonson efter hvarandra blifvit afrättade.
Jag frågar derför, hvad afskräckande verkan har åskådandet af afrättningar haft på mängden?
Hvad har exemplet af faderns eller farfaderns afrättning verkat på sonen eller sonsonen?
Har det verkat afskickning från brott?
Den till döden dömde, som icke fått nåd, går vanligen linder inflytandet af ett slags förtviflan sitt öde till mötes.
Ar han, hvad man säger, väl beredd att dö, ångrar sitt brott och är färdig att genom ett förbättradt lefverne godtgöra hvad han brutit, är det skäl att just då beröfva honom lifvet?
Mängden löper till afrättsplatsen för att se huru delinqventen förhåller sig, eller för att tillfredsställa en rå hämdkänsla.
Visar sig den lif - 372 Den li Jnli f. m. dömde ångerfull och undergifven, betraktas lian såsom en martyr för samhällets s. k. rättvisa.
Hopen glömmer brottet för personen.
Bedyrar han sin oskuld, retas massan ofta till utbrott emot straffets verkställare.
Går han återigen med låtsadt mod dristigt till stupstocken, prisas han såsom en hjelte afsina likar och vinner alltid mängdens sympatier, under' det att icke någon tänker på det afskyvärda brott, som han begått.
Må man icke glömma, att dödsstraffet, om det träffar en oskyldig, aldrig kan godtgöras.
Staten bör ej välja en straffart, som kan medföra förluster, hvilka ej kunna ersättas.
Hos oss har, mig veterligen, icke på. delta århundradet något s. k. justitsmord inträffat.
Delta lyckliga förhållande måste skattas högt.
Men domare kunna misstaga sig; sådant ligger alltid inom möjlighetens gränser.
I länder, der en jury, utan alt behöfva anföra något motiv för sitt uttalade: skyldig, afgör delinqventens öde, visar erfarenheten att justitsmorden icke äro så utan exempel.
I Frankrike har man i det 19:de seklet räknat 5 sådana och jag vill minnas äfven i England ett lika antal; i Hannover 1 sådant fall 1854.
Det synes vara en falsk föreställning att de grofsta brottslingar icke kunna, under tjenlig behandling, förbättras.
Mr Renaud, föreståndare för les hagnes i Toulon, har förklarat, alt, enligt hans mångåriga erfarenhet, icke någon af der förvarade grofva missdådare kunde anses fullkomligt oförbätterlig.
Ar det då icke staten värdigare att söka upprätta och förbättra den fallne, än att befria sig ifrån en sådan samhällsmedlem genom ett kallblodigt afdagatagande?
Man har så länge blindt trott på nödvändigheten att bibehålla dödsstraffet, att detta blifvit upphöjdt till ett axiom.
En aktad författare har yltrat: »Likasom de Romerska juristerna funno slafveriet vara en fullkomligt rättmätig insitution, emedan de funno den hos alla af dem kända folkslag, på samma sätt argumentera ofta vår tids jurister och finna af enahanda skäl i lagens hot om dödsstraff ett argument för dess rättsliga nödvändighet; och vane att betrakta- denna straffart såsom det öf versta trappsteget på straffskalan, utöfva dess skuggsidor på dem sällan någon inverkan.»
Hvad bevisar emellertid den afskv för dödsstraffet, som uppenbarar sig i den civiliserade menniskans bröst, — den afsky, som folket skänker åt skarprättaren och hans biträde, — den i andra länder kända obenägenheten hos jurymän alt fälla, när dödsstraff är i lagen stadgadt — hvad bevisar allt detta, om icke en dunkel känsla att detta straff dock icke är rättvist?
Om nu de brott, för hvilka lagen förut stadgat dödsstraff, icke ökats sedan dödsstraffet för dem borttogs, om de gröfre brotten a ('tagit, oaktadt antalet till lifvet benådade tilltagit, månne icke detta synes ådagalägga, att dödsstraffet icke synes vara nödvändigt för samsällsordningens upprätthållande?
Genom 1779 års förordning borttogs dödsstraffet för tvegifte, våldtägt, stöld 3:dje resan öfver 100 daler s. m., kyrkotjufnad m. m.; genom Den 11 Juli f. ta.
S73 1855 och 1858 årens förordningar, för rån, åtskilliga qvalificerade arter af stöld och förfalskning; genom 1861 års förordning inskränktes dödsstraffets användning vid mord och dråp.
Detta oaktadt, hafva de grofva brotten påtagligen minskats, eluira folkmängden ökats.
Samma erfarenhet har man gjort i England.
Åren 1800—1810 afrättades i detta land i medeltal 802 personer.
Åren 1811—1820 d:o 897 d:o.
Åren 1831—1840 d:o 250 personer.
Åren 1841—1850 d:o 107 personer.
Under år 1859 afrättades blott 9, och 1860 12 personer; och den personliga tryggheten anses nu vida bättre skyddad än för 60 år tillbaka, då 800 menniskor om året oppoffrades åt rättvisan.
Enligt Just.-Stats-Ministerns embetsberättelser voro i Sverige åren 1841—44 afrättningarna i medeltal 4, » 1845—49 » » 7, » 1850—54 » » 7, » 1855—59 » » 7.
År 1855 afrättades 11 personer; 1856 ej någon afrättning; 1857 afrättades 7; 1858 14; 1859 6; 1860 2 och 1861 4 personer, deraf 3 qvinnor.
Då nu i medeltal 70 å 80 personer blifvit under de sednare åren till döden dömde, så visar detta att ett slags decimation egt rum; ungefärligen hvar 10:de har blifvit utplockad, för att utgöra det blodiga offret.
Sannerligen, för en samvetsgrann regent måste det vara ett högst pinsamt åliggande, att utvälja dem, som skola vandra till stupstocken, under det han benådar de öfriga Tflg:delarne af de lifdömde.
Och då benådningarnes antal utsträckes så långt som skett, så frågas: skadas icke derigenom lagens anseende?
Skadas icke domarens anseende?
Är det ej då bättre att helt och hållet borttaga ett straff, som man så ryggat tillbaka för att tillämpa?
Vid sistl. riksdag väckte jag i Lag-Utsk:t förslaget att för mord sätta ansvaret alternatift, dödsstraff eller lifstidsarbete, och med glädje såg jag då att denna mening hos R.
St:r slutligen segrade.
Då nu förslag till en ny strafflag för Ständerna framlägges, hade jag trott att steget skulle kunna tagas fullt ut och dödsstraffet utplånas ur lagen.
Men utsigterna äro nu, jag medgifver det, ej egnade att ingifva förhoppning att ett så genomgripande förslag skall vinna R. o.
Dock den tid, hoppas jag, är ej långt aflägsen, då man skall inse, att det icke är det stränga straffhotet i lagen, ej heller den blodiga straffexsekutionen, som alhålla ifrån brottsliga handlingar, då man skall finna att brott förekommas säkrast genom att åt samhällets vanlottade klasser söka bereda en god och ändamålsenlig uppfostran.
Frågan om dödsstraffets afskaffande, länge afhandlad blott inom de lärdes krets, har nu ändtligen kommit så långt att den utgör föremål för diskussion inom de parlamentariska församlingarne.
För min del anser jag denna fråga, ur theoretisk synpunkt, afgjord, men, huruvida tiden att sätta 374 Den li Juli f. m. dess fullkomliga afskaffande i verkställighet ännu kan vara inne, blir deremot ett annat förhållande att skärskåda.
Det är egentligen härom, som Utsk:t yttrat sig, och det på ett efter mitt förmenande ganska tillfredsställande sätt.
Om också den meningen, att dödsstraffet borde afskaffas, allt mer och mer vunnit insteg, kan man likväl icke säga att den vunnit insteg till den grad, att ett borttagande i detta ögonblick skulle mötas med något allmänt bifall.
Jag måste i detta afseende upplysa derom, att, oaktadt denna princip till en början så förfäktades inom Utsk:t, alt den hade majoritet för sig, mån slutligen likväl måste träda åtminstone så mycket tillbaka, att dödsstraffet sattes alternativt med lifstids straffarbete.
Om vi nu, på sätt den siste värde talaren yrkat, föreslagit dödsstraffets afskalfande, skulle möjligen, efter en liflig strid derom, segern hafva utfallit på den sidan; men hvad hade dermed vunnits?
Jo, ett icke så litet allmänt missnöje och en oro, åtminstone hos dem, som tro dödsstraffet vara det mest afskräckande, eller som ännu anse att den menskliga rättvisan kräfver blod för blod.
Om deremot, såsom Utsk:t föreslagit, detta straff i lagen endast förekommer alternativt med ett annat stralf, skall meningen om dödsstraffets umbärlighet alltmer och mer göra sig gällande, och striden derom så småningom på ett praktiskt sätt blifva afgjord.
Man måste äfven erkänna, att vissa fall kunna förekomma, der äfven den för dödsstraffets afskaffande mest benägne kan hysa någon tvekan huruvida icke ett bibehållande af detsamma hade varit det lämpligaste.