Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke ens aporna, i sina små qvicka själars liflighet, härma för att dermed bedraga eller imponera på andra, utan blott för att roa sig sjelfva; och likväl är härvid märkligt, att så långt, som dessa små snillen härma, äro de (såsom alltid Qvickhet utan Förstånd, ”Mine Herrar!”) på engång det löjligaste och det ömkligaste i Naturen.
Den andra anledningen är, att man, i en dum och hednisk tro, låtit Stackare upphöjas öfver sig till herradöme.
Ingen stackare kan synas skön och stor, utan genom att härma det Sköna och Stora; dermed har enhvar sådan, så ofta han ägt en smula talang, förstått att uppå lögn och duglöshet kasta en (skenbart) gudomlig glans.
Deraf måste naturligtvis följa, att man ändtligen icke skämdes för lögn, för prålet med lånta och roffade herrligheter: det började tvärtom synas en ära, att vara en sålunda utsirad – slaf; och det blef en smak, att härma det, som den högste stackaren härmade.
All flärd är lätt.
Derföre har man ock, på detta vis, erhållit tiotusende eleganta och småtjusande skribenter, emot en enda man af stort snille; och hela sekler fulla af charmanta saker, af fjollerier och infall, emot en enda rätt vigtig och ny sanning.
Men insåge man engång, att af all Härmning är dess fulhet ännu oändligt större, än dess lögn; eller huru mycket styggt det ligger i allt Göra sig till, i hela denna stora konst att – grina sig till Behag: då skulle man väl ändock studsa, och besinna sig.
Det är äflandet af en Markatta, som vill likna englarne; eller af Satan, som vill göra sig vacker.
I all härmning är en liten söt mine af denna äkta fulhet, ett litet tjusande tycke af en sådan markatta eller satan.
En naturlig fulhet har åtminstone det interessanta för vårt hjertas medlidande, att vara naturlig; men denna fulhet är onaturlig.
Intet snille mäktar uttrycka hela styggheten af det söta, hvari lyser något falskt, af det ömma, som är tillgjordt, af det stora, som är en käck bängels prål.
Ett sådant raseri skulle ej kunna vara till inom det
Vittras verld, och än mindre skulle enfaldigt folk kunna förvexla dess alster med det verkliga gudalifvade Snillets, om ej den svagheten vore så allmän, att dömma utan att förstå.
Äfven här hafva de allpladdrande Fransoserne förderfvat nationen med sin papegojiska vanart, att utan urskillning och värdighet dömma öfver allt hvad som har namn.
Hvart och ett har sin naturliga krets.
Ingen i verlden är så klar och ren, som ej kan synas galen och bisarr, då han presenteras för ett orätt hufvud.
Det ädlaste och bästa af Snille var alltid både okändt och oläst af den vittra hopen; den tror, att ingenting kan vara godt, som ej begripes under det man sväljer en aptits-sup.
Men förståndet är Omdömets väsende, och sanningen är Förståndets; och sanningen hämtas endast ur Tingens egen Varelse, i ett betraktande, förenadt med studium af de verkliga, de höga Snillen.
Guds stora sätt att se tingen kommer deraf, att han ser dem rent – i Sanningen, d ä. i deras klara Verklighet.
Menniskan är stor så långt, som hon deri liknar honom: d. v. s. så långt, som hon förstår.
Snillet och Skönheten, såsom sjelfva eviga, hafva ock eviga Lagar; hvilka för bedömmandet af deras daningar egentligen måste vara desamma, som för dessa daningar sjelfva.
Högsta uppgiften för mensklig forskning är, att förstå Lifvets lagar; och af dem äro Skönhetens lagar en särskild tillämpning.
Också kunna de förstås: ty allt, hvad man af sköna snilleverk fattar i begreppet, är just hvad i dem är motsvarighet till dessa lagar.
Väl är det mesta deraf, ändock, i och för känslan.
Men denna, när hon är djup och sund, sträfvar sjelf att utveckla sig till klara föreställningar om sin njutnings föremål och källa.
Härvid kan man, tvifvelsutan, i en viss mening vara befogad att ropa:
Begrip ej för tydligt Skönheten!
Sådant vill då säga: förlora dig ej för mycket i delarne, klyf ej för mycket – så att Skönhetens Hela för dig försvinner och du endast behåller dess stoft, de små, trånga, svaga själars allt.
Dessa göra ju så med Sanningen: de se den aldrig hel!
Men i slikt fall är begripandet ett ofullkomligt.
Det fullkomliga begreppet fattar på en gång Skönhetens hela och dess delar.
Och då kan med fullaste skäl sägas, att ju tydligare, klarare, lifligare mitt begrepp är om delarne och det hela, desto större är min förtjusning.
De små förstånden klyfva, skingra; de stora förstånden förena.
– I det nu sagda ligger, på samma gång, grundtanken af och försvaret för all äkta Konstlära.
Denna består ej blott och bart af Theori.
Sedan hon framställt Theoriens principer, åligger henne ännu att visa, huru dessa skola användas i Kritik.
Kritiken är theorien använd –såsom pröfvande urskillning; är den skådande betraktelsen (θεωρια) tillämpad såsom dömmande.
Och emedan de lagar, som gifvas dels emot Snillets oordningar, dels emot dess misshandlingar genom härmning och annat oförstånd, endast kunna gifvas af Snillets egna krafter: så följer, att den enda domsrätt inom Snillets verld är deras; vid hvarje tillfälle, då njutningen af ett Skönt, eller onöjet af ett Oskönt, vill yttra sig såsom Omdöme.
Hvilket, när det framträder med afsigt att vara offentligt skipad rättvisa, heter Granskning.
Göra rättvisa! är gudomligt: det är egenskap af en hög menniska; det är ock första lockande villkoret för hvarje uppstigande Snille och Förtjenst.
Afunden är låga själars förträfflighet; är vanmaktens styrka.
Krukmakarn kan hata krukmakarn; den lilla själen den lilla.
Men det äkta Snillet, som ser Naturens skönhet strömma till alla varelser, hvad skulle det missunna?
Hvilken uselhet, om en Skald ej kunde hedra en Skald, af godt hjerta! om den, som föddes med lifligaste känslan af skönhet, skulle ha lättast att förneka den!
Snillet kan ej äga någon ljusare kännare än Snillet, och ej heller någon större beundrare.
Välsignelse öfver den, hvars själ Naturen ej tillslöt för någon skönhet!
Som, hög och rättrådig, kan hedra, som, upp till Gud lycksalig, kan njuta – allt!
I hans ädla hand är ock Granskningen ingenting annat, än Sanningens fackla, förd öfver vigtiga föremål; för att uppdaga skönhet och fel, värde och slätthet.
– Minst hälften af läsare inbilla sig, vid ordet ”Granskning” eller ”Kritik”, att dermed ej annat betecknas, än konsten att tadla; helst med bitterhet och qvickhet.
Någre små-män, utan snillets upplyftning, utan hjertats och karakterens värde, hafva med sina gäckande och låga exempel kommit dem att så tro.
Dessa trånga och kalla själar, oförmögna till enthusiasm för det Sköna och kärlek för Förtjensten, hafva aldrig dervid kännt annat, än tillfället att roa sin lilla arghet och producera sitt vetts små harlequinader.
Af dem hafva födts hundrade andra små härmande bytingar; och packsnillet blef snart ett mode.
Men detta land, detta Manhem, hvarom Rudbeck säger att det fordom kallades ”de Heliges och Rättfärdiges land”, skall åter blifva Förtjensternas, och då heta ”de Upplystes och Ädles”: om Sanningen kan der göra sig gällande såsom en Granskning, som rent uttrycker all sann gransknings högsta mening:
Rättvisa skipad i Snillets verld; skipad med all den ”urskiljande” kraft, hvilken det från Grekiskan lånta (och föröfrigt liktydiga) namnet Kritik betecknar.
Detta är således, med närmaste afseende på vårt ämne, jemväl den genuina definitionen på all vitter Kritik.
Att i Vitterheten granska eller kritisera, är, att i Vitterheten skipa rätt; och vara Granskare, eller Criticus, är, att der vara – på ett stort och högt sätt rättvis.
Men det är ett särdeles ord, detta rättvis! ty det betyder vis på Rätt; och fordrar derföre nödvändigt att känna de Lagar, efter hvilka man skall dömma.
Bristande kännedom om dessa lagar har gjort, att öfver
Vitterhetens hela rike ligger, i allt hvad Granskning beträffar, ett töcken af barbari, en allmän vildhet.
Åt denna förbistring hafva äfven de ”vackra”’ snillen så hängifvit sig, att de, å ena sidan, slagit Kritikens fackla in i synen på dem, som den skulle förelysa på vägen till Ära; under det de, å andra sidan, förgätit Svaghetens rätt till skoning, och gifvit den till spillo åt ett gäckspel för sin grymhet.
Hvilken är då här den enda, eviga grunden för allmän Rättvisa?
– Den Grundsanning, hvars följder alla Kritikens Lagar äro: att hvar sak skall tagas för hvad den är.
Lika enfaldig, som gudomlig, kan denna Verklighetens lag ändock, just derföre att den är sådan, aldrig klart inses utan ett verkligt mått af högt förstånd och hög redlighet.
Om nu det första och största misstaget på det
Verkliga består deri, att taga en sak för hvad den alldeles icke är: så består, inom Vitterheten, detta misstag ögonskenligen deri, att taga en sak för vitter, som till Vitterheten icke hörer.
Här möter oss alltså nu, såsom den första följden af vår eviga Grundsanning, denna första lag i rättvisa: att veta, hvad man skall dömma.
– Detta är lika nödigt i Vitterheten, som det i vårt allmänna borgerliga samhälle är nödigt för en vanlig domare, att veta hvar hans lagsaga är.
Saken är nämligen denna.
Allt hvad som talas, allt hvad som skrifves, allt hvad som tryckes, är icke derföre Vitterhet, att det har, i någon grad, formen deraf, – eller lånar, så godt det förmår, i en bit vers eller en bit prosa, Vitterhetens uttryckssätt.
Det gifves dertill i vårt samhällslif, så i vårt enskilda som offentliga, mången oundviklig, mången loflig, mången till och med öm och vacker, anledning; utan att man genom dess åtlydnad hörer, i egentlig mening, under Vitterhetens domstol.
– Det, som, långt ifrån att tänka på Snillets täfling och ära, skrifves endast för vänners nöje, eller endast för en mindre krets, i anledning af någonting gladt, högtidligt eller rörande, hvilket för denna krets har betydelse, eller hvarmed den sympathiserar, – det är icke, i egentlig mening, Vitterhetsalster; icke ens derigenom, att det tryckes; ty klart bör vara, att, om det ej är sådant i sig sjelft eller i kraft af sin egen natur, det icke blifver sådant genom trycksvärtan.
Denna anlites, i dylika fall, vanligen blott af inga andra skäl, än att man har färre renskrifvare, än vänner som önska att läsa och äga ens tal eller vers; eller ock, att tryckningen hör till fullständigheten af tillfällets ceremoni o. s. v.
– Hvarvid äfven bör besinnas, att vissa grader af alla de sköna konsterna redan hafva nedstigit, från mästarne, till hvar och en, som njutit en uppfostran.
Tala något artigt, skrifva något täckt, göra en liten nätt vers, är nu allmänt.
Och att genom en kritisk förfärlighet, såsom en vitter buse, skrämma godt och älskvärdt folk från den lyckliga friheten att äga och njuta dessa små behag, är ett litet tyranni, ej mindre otidigt, skamlöst och dumt, än det påbud skulle vara, att numera ingen finge dansa, som icke vore dansmästare, ingen göra en uppvaktning, som icke vore hofjunkare, ingen nämna Gud, som icke vore Biskop.
Den lättaste lilla mamsell begriper, att man kan slå på sitt clavér och teckna sin syblomma – just som man behagar, utan att med det ena förtörna Gluck, eller med det andra förtörna Raphael.
Hvad man skall dömma, är endast Det, som rätt instämmes till Vitterhetens domstol: d. ä. som sjelft, rent och offentligen, bjuder sig till Snillets strid och ära; det, som omisskännligt röjer, att dess författare gjort – eller ämnar göra – Vitterheten till sitt yrke.
Om allt annat bör Granskaren – af det enkla skäl, att det icke angår honom – antingen tiga; eller tala väl; eller ock anföra dess blotta lydelse ; hvilket sista dock (som naturligtvis bör ske redligt) ej är ”granska”.
Skulle verkligen någon ren mening, någon pädagogisk välvilja, något nit af en mot det Icke-goda ifrande kärlek för det Goda, vara i den kritiska grymhet, som vi bekriga: så glömmer den, att lika litet i Vitterheten, som i andra vackra konster, någonsin en ny skönhet uppsteg genom en skräck för fel, eller genom något annat, än en glad tjusning för det Sköna.
Så snart en större skönhet uppstigit, falla de mindre, – eller inses i sitt ringare värde, – utan någon grymhets minsta skrämsel.
Sådan är Naturens milda ordning.
Det, som upphöjer Vitterheten, är alldeles ingen pädagogisk förfärlighetskraft; det är endast den tjusning, som Snillets nya skönheter gifva.
Tyranniet upplifvar ingenting.
Tyranniet är intet annat, än det pedantiska i makt; om man icke uthärdar att förakta det, så tjenar det endast att gifva död och raseri.
– Men den vittra Granskning, som hos oss är bruklig, hvad har den i allmänhet varit?
Förgrymmade mesars triumf öfver svagheten; ett herradöme af vittert pack, der den ene stackaren förlustar sig att topprida den andre; eller, med sitt okynne vändt mot verkliga Snillen, en högtid för qvicka och halfqvicka nidingar.
Detta om betydelsen af vår första lag: att ”veta, hvad man skall dömma”.
De närmaste lagarne komma att bestämma, huru det, som skall dömmas, dömmas bör.
Och om detta, såsom gifvet är, bör ske enligt Naturens sanna ordning: så blifver, i vår lagstiftning, den andra lagen denna: att dömma allt efter sin grad och sin art.
Man har glömt denna lag med ett qvickt vanvett, som åstadkommit ofantlig förvirring.
Man dömmer lampan efter måttet af en sol, och solen efter måttet af en lampa; rosen efter måttet af en ek, och eken efter måttet af en ros; åskan efter en luta, och lutan efter en åska; styrkan efter det täcka, och det täcka efter styrkan; – vanligast likväl, i allt, det stora snillet efter det lilla.
Men det gifves äfven i en fattig och föraktad enfald mycket, som kan vara både Vackert och Heligt.
Dit höra de Sagor och Visor, hvilka, – emedan de verka på folkhopen, – utöfva, så i grad som i vidd, den mest in- och omgripande verkan af vitter skönhet; dit hör enhvar bondflicka, som är naiv och söt, ehuru icke gjord för assembléen eller couren.
En herde, som spelar sin flöjt på sin tufva, vill ej derför rycka lyran ur Apollos hand; en son kan gråta vid sin fars graf på ett sätt, som väcker vårt deltagande, utan att i sin sorg böra tillvitas för brist på nog tragisk sublimitet; en bard i Skara, eldad vid en högtid, kan hålla ett tal på vers, som är skönt – icke för Stockholm, icke för Paris, men för Skara.
Måttet för hvar skönhet ligger inom dess grad och dess art: lagen, hvarefter man dömmer, bör fördenskull just i detta mått tagas.
Folket säger, så vist som ömt, att ”hvar fågel sjunger med sin näbb”.
Hvem bör ej vara glad, att få krypa inunder detta ringa ordspråks skydd?
Ni sjelf269 – huru skulle det väl gå, om man finge dömma ”Mina Löjen” efter Ariosto, och en fattig liten ”Prolog” efter Shakspeare?
– Låt oss icke höra ett ord om den allmänna ”tukt”, som säges vara i Vitterheten så nödvändig.
Äfven denna bör vara i Naturens sanna ordning.
Ofvanifrån, icke nedanifrån, måste hvarje förbättring begynna.
Hvad vore en Kyrko-reform, som började – med Klockaren?
Konung hos oss ville väl börja en revolution i seder och lagar – på Packartorget?
Och hvilken Vis, om han tillämnar en ny epoch i Snillets verld, vill låta den frambryta med att ljunga mot några de svagaste själar i hopen?
Nej! med de största och bästa börjar, enligt Naturen, allt bättre; och desse verka sedan ned på alla lägre ordningar af Menskligheten, genom det Godas och Sannas gudomlighet: så, som solens stora eld och ljus hinner i sin mån också ned till det minsta grand vi se glittra i stoftet.
Tills vidare gifvas i Vitterheten höge fånar, som, antingen i enskildt envälde, eller förente i små herravälden, våga fördömma det starka derför att det ej är nog sött och svagt, det vigtiga, att det ej är lätt, det allvarsamma, att det ej är leende; eller tvärtom.
I mening att skymfa, kalla de det ”deklamation”, som just är gjordt för att anropa; kalla det ”emot reglorna”, som just är gjordt i trots af dessa, för att finna något större.
Slik vitter fånighet kröna de med denna oredans heliga dom: att det stora och nya ej har de små och kända behagen; hvilken dom ock, understundom, så omkastas, att de små och kända behagen ej hafva det stora och nya.
På allt sådant vanvett skall ett allmännare begrepp om den sanna och vackra lag, att ”dömma allt efter sin grad och sin art”, göra slut.
Men ännu återstår en tredje lag, utan hvars kännedom man är långt ifrån att fullt inse, huru man i Vitterheten bör dömma.
Denna tredje lag är: att, emedan ingenting göres för sina fels skull, utan för sitt värdes skull, så bör allting, först och främst, behandlas med afseende på dess värde.
– En sanning och en lag, förvånande enfaldig, men genom sina stora följder dödande för allt kritiskt tyranni; en sanning, den man inom Snillets verld, i alla grader och arter, genera och species, bör ständigt minnas.
Ingenting göres för sin slätthet, utan för sin merit; ingenting för sina fläckar, utan för sin skönhet.
Och likväl – beter man sig icke så, som vore förhållandet just det omvända?
Vid hvart och ett vittert alster, är den enda naturliga frågan om, hvad som der är gjordt; och således icke om, hvad det kunde vara (efter vår föreställning eller de högaste mönster), utan hvad det är.
Genom tanken på allt det högre, som saken möjligtvis kunde vara, får den visserligen ett ringare värde; men den får sitt värde.
Hos ett slägte, sådant som menniskornas, som börjar från intet och med alla sin styrkas stora försök stannar vid litet, måste det Ofullkomliga vara så naturligt, att det icke kan annat än finnas i alla grader och arter.
Men Naturen – sjelf, eller genom Menniskans snille – gör icke något, för det, som deri felas; utan för det, som deri är eller som det har.
Eken har icke rosens behag, rosen har icke ekens kraft: en sådan kritik är oändlig, men oändlig i villervalla.
Ty uti Naturen är det likaså naturligt för något att vara mindre, som för något att vara mer.
Alltså bör aldrig om någonting frågas, hvad det icke har? utan, hvad det har; aldrig, hvad det icke är? utan, hvad det är.
Sätter en liten dödlig sig ned att skrifva, med fullt allvar eller uppsåt att skrifva det mest sanna och sköna, det mest ljufva och höga, det hans lilla verld mest värdiga, som han förmår: så är det första, som vid hans verk bör tagas i betraktan, just det, hvari hans afsigt är uttryckt.
Det är omöjligt för någon dödlig, i sin krets (eller i förhållande till denna), att vilja göra en skönhet, och dock göra en fulhet.
Äfven en ursinnig, fastän i en verld af vilda inbillningar, gör ingenting litet, när han vill göra något stort.
Bjugg sökt det Majestätliga och Vigtiga; och funnit det på ett sätt, i sin art så både originalt och fullkomligt, att alla verldens genier förenade ej skulle kunna göra en enda Bjugg.
Men allt detta är misslyckadt! ropar man.
Ja! men då bör åtminstone sägas, på hvad sätt, och i hvad mening.
Ty här gifvas fel vida märkligare, större, vigtigare för både vår upplysning och vårt nöje, än många dygder.
Bjugg, i det märkvärdiga både för skaldekonsten och för menskliga snillet, är någonting vida högre och derför mera värdt odödligheten, än kanske hälften af von Dalins octav-band och hela qvartluntan af Fru Nordenflychts Tankespel270.
Don Quixote är i högsinnighet så långt öfver Cervantes, att detta qvicka hufvud visst aldrig hade mäktat dikta honom, om det ej ur Riddarsagorna tagit allt, hvad i dessa tider inbildningen hade romantiskt och hjertat stort.
De små granskarne fästa sig evigt vid det löjliga af några irringar; hvad de aldrig ana, är det för menniskoslägtet vigtiga i alla höga villfarelser.
Just stora villfarelser väcka till stora sanningar.
Fel af ett stort slag kunna blott uppkomma, när man söker en merit af ett stort slag.
Alle dödlige, börjande från intet, uppstiga genom grader af svaghet.
Huru skulle då annat inträffa, än att något Misslyckadt kan upptäckas i allt på jorden; till och med hos Homerus, ja hos Shakspeare, som var större än han?
Men just det misslyckade i det Stora har, i alla skepnader och tider, djupast rört och rönt det menskliga deltagandet; och ingenting kan vara misslyckadt ”i stort”, utan att uttrycka närvaron af en storartad kraft, – om än förvillad, eller förstörd.
Ett poem, sådant som Bjuggs, visar oss Menniskosnillets missöden, i ett skådespel af åtminstone samma förfärande höghet, som ett Messina störtadt af en jordbäfning.
Ser man dylika skådespel från den komiska sidan: så är dock det i dem löjliga endast det Stora Löjliga; som ock endast på detta sätt uppkommer, och endast af Naturen sjelf, då och då, frambringas.
Blott detta Löjliga, som är något helt annat än det af en liten arglistig konstens narr ihopgjorda, har den naiva, äkta och originala art, som ger oss högtider af skratt, och som med fullt skäl gör oss ett rarare och lifligare nöje, än allt hvad felfritt qvädes och talas i sekler.
Men ett gäller om alla slag af Mensklighetens fel: att de oskyldiga och små felen förtjena ömkan; de oskyldiga och stora, vördnad.
Allt detta vill endast säga: att, då i Snillets verld något har nio grader af fel (låt dessa fel ock stiga upp till vidunder), men en enda grad af stor merit, så bör man se först, och af rent val, denna enda graden; ty endast för denna gjordes det.
Der en ärlig domare ser afsigten vara god, der dömmer han allt det felaktiga icke som brott, utan som våda, samt mildrar allt hvad mildras kan.
Det mest misslyckade har något godt och stort, för hvilket det gjordes: detta är dess mening; detta bör ni först se.
Ni bör anse för en klar maxim: att ett styckes merit är dess mening.
Säger ni, att ett gothiskt tempel är en ofantlig massa af vidunder och stor löjlighet: så skulle ni dock fåfängt neka det majestät, som det har.
För detta gjordes det; i en tid, då denna smak var den högsta; och är ännu, genom sjelfva storheten af sina fel, för Konsten och Snillet mera vigtigt, än tio gånger ett nätt och välbyggdt Trosa.
– Emedan ingenting göres för sina fels skull, så bör ock ingenting efter sina fel dömmas.
Och, som det Bästa icke är utan sina fel, så har ock det Sämsta sin merit.
Jag tillägger: att i allt är denna merit det enda, som interesserar.
Något nytt är gjordt i den vittra verlden. ”Der är fel!” ropar ni.
Ja! hvem förmodar icke det?
Det är ju ett menniskoverk.
Men är der någon merit? det vill säga: är der någon sanning, antingen ny eller mera rent och lifligt sagd, – någon vacker tanke, – något skönare uttryck? eller, är der något märkligt, i ett sannt eller misslyckadt stort?
Detta är hufvudfrågan; detta interesserar verlden.
– Att endast eller företrädesvis söka, endast eller företrädesvis förlusta sig af felen och det fula i allting (äfven om slik förlustelse skulle vinnas blott genom den pinsammaste möda att förvända och ljuga): det är, att bygga sin kritiska thron på en sophög; det är, att se sina skönheter i ä–n i stället för i ansigtet, eller att titta folk i ä–n för att finna dem stygga.
Man förlåte denna tanke: den är vida mindre skön, än klar.
Men man bör icke säga något skönt om det gemena.
Besinnar man dessutom, att ingen dödlig är, som icke ryser för att utvisas inför verlden i sin svaghet och sina fel, – äfven de verkliga (för att ej omnämna de genom kritisk förvändhet och lögn tillskapade); besinnar man, att således ingens fel och svagheter böra onödigt blottas: så följer, af vår tredje lags hela uttydning sammanlagd, att i vitter granskning böra inga andra fel för verlden blottas, än de, som hafva en verklig vigt för sjelfva det Sanna och Sköna.
Och denna lag kan anses antingen för en närmare bestämning af vår tredje, eller ock för en särskild fjerde.
Men dessa fel, som böra blottas, – hvilkas äro de?
Icke de svaga författares: ty desse hafva i sin svaghet sin förlåtelse, och böra, i allt fall, dömmas endast inom (eller i afseende på) sin egen krets.
Icke heller de vidunderliga snillens, hvilka ju sjelfva blotta sitt ofantligen löjliga på ett långt klarare vis, än någon kritik förmår – särdeles en kritik, som äfven i det Löjligas uppfattning är småaktig.
Hvilkas då?
Just – alla Mästares, och (framförallt) alla Pretendenters i Snillets verld.
Ty endast desses fel komma i en glans, som kan förvilla; i en höghet, som bjuder vördnad.
Endast desse kunna gifva vilda och förtryckande lagar, kunna skapa sekter, dyrkare och trälar.
Och endast desse – hafva i sitt större snille och sin större ära styrka nog, att härda ut en sträng och offentlig pröfning; äfvensom endast deras verk hafva nog högtidlig vigt, att genom en sådan pröfning gifva åt alla en allvarlig och rätt vördnad för det, som i konsten är sannt och skönt.
Våra vanliga granskare göra dock tvärtom: de väpna sig blott mot det Svaga, och förfärligast just emot det, som är mest svagt; deremot kusa de, i en feg mildhet, för alla Mästare eller Pretendenter af någon större styrka.