Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta anslag skulle visserligen, på sätt Frih. Cederström, Jacob, yttrat, redan vid denna riksdag kunna beslutas, genom en återrcmiss af betänk, och sammanträde af LagUlsk. med StatsUtsk.; men, äfven under medgifvande af möjligheten och lämpligheten 548 Den 28 Ja n ua i i. af en sadan utväg, innan Ulsk:n fått från Regeringen emottaga några upplysningar till ledning för sitt omdöme, bör dock härvid erinras, alt delta blott utgör den ena sidan af saken, och att man således icke ens dermed kunde blifva fullkomligen hulpen, enär det alltid återstår den andra sidan, hvilket jag förut sökt framställa.
Lagerbjelke har åberopat siffror, till stöd för den satsen, att lagmansrätterne icke skulle särdeles verka till hejdande af rättegångars fullföljd i hofrätterne, samt att förstnämnde rätters borttagande således icke skulle betydligen öka hofrätlernes arbete, emot hvad det hittills varit.
Grefven har nemi. uti Just.Statsministerns underd. berättelse trott sig finna anledning till det antagande, att utaf de mål, som nu årligen stanna vid lagmansrälternes beslut, endast omkring 1600 skulle komma att frän häradsrätt fullföljas lill hofrätterne, i fall lagmansrätterne borltogos, och denna tillökning af 1,600 mål på ett antal af något öfver_ 8,000 ansåg den värde Grefven vara af mindre betydenhet.
Afven med godkännande af den siffra 1600, som Grefven härvid uppgifvit, ehuru den synes vara till det minsta beräknad, ber jag honom likväl besinna, alt bland det antal af 8000 mål, som hofrätterne årligen afgöra, är den vida största delen af den beskaffenhet, alt de icke hafva något inflytande på frågan om hofrätternas tillräcklighet för det egentliga arbetet; ty de bestå af expedierade bref och förordnanden, svar på K. remisser och ex incommunicato afgjorda besvärsmål, m. fl. dylika ärenden, som alltför obetydligt lynga på vågskålen för hofrätlernes göromål.
Det är hufvudsakligen de vädjade målen, som medföra det största besväret och upptaga den mesta tiden, och man måste således, för alt i den framställda frågan kunna domina sä säkert, som möjligt, jemföra de omniimde 1600 målen, hvilka alla skulle såsom vädjade gå till hofrätterne, med de öfriga vädjade målen, som der afgöras.
Men nu har Gr.
Lagerbjelke sjelf upplyst, att ifrån alla lagmansrälterne i Riket vädjas icke mer än 1,193 mål årligen, hvilka således utgöra högsta antalet af de mål, som för närvar, från landet inkomma såsom vädjade lill hofrätterne.
Detta antal skulle alltså ökas med 1600 mål lill, eller blifva vida mer än fördubbladt, och då torde man finna den uppgifna siffran vara af någon större betydenhet, oberäknadt hela den tillökning, som skulle tillkomma frän stadsdomslolarne.
— Slutligen vill jag blott, i anledn. af Frih. Cederslröms, Anders, yttrande, ali frågan blifvit sä grundligt behandlad tillförene, att man icke nu borde så särdeles mycket sysselsätta sig dermed, eller vara bekymrad öfver att den icke blifvit tillräckligen utredd, hafva äran svara, alt denna grundlighet bestått deruti, alt man hvarje gång man förehaft frågan kommit lill olika resultater, och att således med grundligheten icke torde hafva varit särdeles mycket bevändt.
Spens: I händelse alla meningar skulle kunna för enas till ett beslut, i läll återremiss beviljades, på grund af de Den 28 Januari. 549 anmärkmr, som nu blifvit gjorde emot Utsk:s betänk., så vill jag icke ytterligare fortsätta den af mig gjorda hemställan om bifall lill den Utsk:s betänk, bifogade reservationen af Frih.
Jag är fullt och fast öfvertygad, att, vid en förnyad behandling inom Ulsk., de skäl, sorn förra gången, då målet förevar inom Utsk., icke fullständigt kunde göra sig gällande, nu skola blifva ånyo pröfvade, äfvensom alt det förslag, som blifvit jemte reservationen afgifvet, skall vid en närmare granskning, genom nödiga rättelser, i åtskilligt vinna och derigenom fullständigare och lämpligare till antagande lill RiksStiu återkomma.
Jag skall nu endast anhålla alt fä till besvarande upplaga några anmärkn:r i afseende på den otillräcklighet i hofrättens nuvar. personal och arbetsförmåga, som förmenas skola uppkomma, i händelse lagmansrälterne indragas.
Logmansrätlerne lyckas dervid vara de, som vunnit mest afseende.
Vid frågan om en af stadsdomslolarncs indragande tyckes man icke så mycket hafva fästat sig, visserligen derföre, att man från de flesta städer erfarit, att det går an att vara belåten med blott en instans, och att det således syntes vara allt skäl att antaga, att det borde blifva lika för alla städer.
Vid lagmansrälterne har man deremot, såsom jag nyss nämnde, synnerligen fästat sig, och dervid sökt enligt statistiska beräkningar visa, hvad sorn skulle uppstå, om hela antalet af de mål, som icke nu vädjas från lagmansrälterne, utan stanna vid dessa jätters beslut, komme att öka antalet af de mål, som hofrällerne för närvar, upptagit lill pröfning.
Man har sålunda trott, att hvarje mål, som nu vädjas från häradsrätt till lagmansräll, ovillkorligen också skulle vädjas till hofrätt, ifall oftanämnde mellaninstans blcfve borttagen.
Jag hemställer till dem bland eder, mine Hrr, som äga någon kännedom om förhållandet i landsorten, huruvida sådant der i allmänhet skulle blifva förhållandet.
Min erfarenhet är åtminstone den, att en stor del mål vädjas, och fullföljas lill och med, till lagmansrätlen, endast för att vinna det uppskof, som denna instans anlitande förorsakar; hvartill äfven bör räknas de fäll, dä fullmäktig icke så gerna vill släppa ifrån sig en rättegång, oaktadt han väl vet alt talan icke möjligen kan göras vid lagmansräll gällande.
Delta skulle han dock vara nödsakad att göra, till stor afsaknad för honom sjelf, men lill vinst för parten, om dylika mål borde directe fullföljas lill sistnämnde rätt från lista instansen.
När man vidare lager i betraktande huru många mål, som verkligen gå till hofrätten frän lagmansrätteu, endast derföre alt lagmansrättens dom af en eller annan orsak blifvit olika med häradsrättens beslut, att således den part, som vunnit i häradsrätten icke kan anse sig hafva orätt, derföre att han tappat i lagmansrätlen, och följaktligen icke släpper saken; så skulle jag tro, att man mäste finna antalet af de tillökta mål, som skulle komma att gå frän häradsrätterne till hofrälterne, i st. f. att de nu gå dit från lagmansrälterne, icke skulle blifva så fasligt stort.
Hvad del vidkommer, ali det skulle vara för sent, att efter ett experimeu - 550 Den 28 Januari. teraude i saken laga sitt beslut ang:de hofrätternes personal, i händelse den, i anseende lill den förespeglade tillökningen i göromålen, skulle behöfva förstärkas, och att en sådan tillökning skulle komma att bero på en votering i förstärkt SlalsUtsk., så tror jag, alt den förändring, som skulle kunna blifva nödvändig, till följd af sålunda ökade göromål för hofrätterne, vida lämpligare, och ulan någon förstärkta StatsUtsk:s åtgärd, skulle kunna åstadkommas genom förändring i hofrätternes arbetssätt, då kanske den nuvarande personalen skulle blifva tillräcklig, icke blott för de närvarande utan äfven för betydligt tillökade göromål.
En sådan förändring kan dock icke beslutas i sammanhang med den förändring, som nu är i fråga.
Dylika förändringars vidtagande kan ej eller tillhöra lagstiftande maktens allri b ut ioner, utan till de administrativa och reglementariska åtgärderne.
I den delen torde också någonting blifva åtgjordt, såsom för någon lid sedan yttrades, då en dylik fråga var å bane.
Nu synes meningen blott böra vara, att R.
St. mätte vidtaga de hufvudsakligaste förändringar i Rätteg.b:n, som skulle blifva en följd af instansernes förminskade antal.
Detta torde vara i det närmaste iakttaget i det förslag, som i Frill.
Stjernstedt reservation blifvit framsläldt.
Jag yrkar på dessa grunder återremiss af betänk., med anhållan, att
Utsk. måtte laga samma förslag i noga öfvervägande.
Sedan jag sist hade ordet, liar Hr Glin ther sökt att med argumenter vederlägga de skäl, på grund af hvilka jag yrkat återremiss, oell visa lämpligheten af alt bifalla Utsk:s förslag.
Hr Gunther har medgifvit (såsom förhållandet också verkligen är), att nu icke vore någon strid om sjelfva saken, utan att frågan blott vore om sältet alt tillvägabringa denna sak.
Hr Gunther har ansett det vara oundgängligen nödvändigt, att Sländerne inginge lill K.
M. med en und. anhållan, ali till nästa riksdag få emotse en nådig propos. i ämnet, eller, såsom det heter i Utsk:s förslag, ”så fort ske kan”, hvilket antyder, att man icke gör sig förvissad, att detta kan ske vid nä sta riksdag, utan kanske möjligen först vid en påföljande.
Vi deremot, som yrkat återremiss, hafva önskat, alt saken redan vid deuna riksdag kunde blifva afgjord.
Men hvilka äro dä de skäl, på hvilka Hr Gunther grundar sin förmening, alt saken fördrar uppskof.
Hr Gunther har ansett, alt man icke kunde på förhand beräkna huru många af de mål, hvilka nu stanna vid lagmansrätternes beslut, skulle komma att öka hofrätternes göromål.
Men Hr Gunther har på samma gång antvdt, alt Släiiderue kunde, efter ett hållet sammanträde meilau Lag- och StalsUtskin, komma i tillfälle att meddela anslag till förökande af de nuvar. hofrätternes personal eller antal, redan vid denna riksdag.
Således finnes äfven deruti en utväg alt komma lill målet.
Spens har redan före mig förklarat, all det är san nolikt att tillökningen för hofrätterne icke på långt när skulle blifva så stor, som det efter siffran vill synas.
Dessutom böra i)en 28 Januari.
S51 vi besinna huru många det är, som blott derföre vädja till lagmansrätten, att de hysa förhoppning att derigenom kunna vinna uppskof i en sak, som de dock sjelfva veta vara orättvis; kanske att mången icke skulle bry sig om att fullfölja ett mål från häradsrätten, utan hellre godvilligt godtgjorde sina förbindelser till annan person, om han visste, att han icke kunde få draga ut saken pä långmål.
Återstå således utaf de skäl
Hr Gunther anfört endast anmärkn:ne emot Frih.
Det var ronde verkställighet af underrätts dom och summa appellabilis samt i afseende på hvad jag tog mig friheten yttra, nemi. att den tappande parten alltid borde betala rättegängs koslnaderne, som Hr Gunther anförde betänkligheter emot nyssnämnda förslag.
Jag hemställer likväl, om det icke lätt later sig göra för LagUlsk. alt, på grund af dessa anmärkn:r och upplysningar, göra nödiga förändringar i förslaget.
Mine Hrr! det är nu 30 år sedan Lagcomiteen väckte denna fråga, och 16 år sedan Ständerne första gången hos K.
M. begärde att dessa räller må försvinna, utan att något dervid blifvit vidgjordt!
Nu då man har förslag lill förändringens verkställande, då man har förhoppning att saken skulle kunna gå fram, dä framställer man betänkligheter alt antaga det, och sokcr alt draga ut på långmål.
Bättre vore, enligt min tanka, att nu vid denna riksdag afgöra saken och icke för någon obetydlighets skull låta saken bero till en kommande tid, utan söka att vidtaga den förbättring, som är till hands.
Jag yrkar åtcrremiss.
Jag vill endast med några få ord besvara Frih.
Ifaahs sednaste anförande.
Så väl Frih:n, som Gr.
Spens hafva sökt ådagalägga, att det icke vore så farligt med målens öfverhopande i holrätterne, när man beräknar siffrorne rätt, och när man tillika måste medgifva, alt många af de mål, som nu gå till lagmansrätten, icke skulle komma till hofrätten, ifall de direele borde dit ingå från häradsrätt.
Men mine Hrr! vi böra besinna, alt det är omkring 5000 mål, som årligen vädjas lill lagmansrätterne, ehuru endast 3000 der fullföljas.
Skillnaden utgöres således af de mål, deruti man endast söker tidsutdrägt, hvaremot det visar sig, att de af mig förut beräknade 3000 målen äro af den beskaffenhet, att man på allvar söker ändring i första instansens beslut, och att de sålunda skola komma alt fullföljas, ehvad andra instansen blifver lagmansrätt eller hofrätt.
Enligt mine värde motståndares eget medgifvande, böra af dessa 3000 mål minst 1600 anses hafva hittills stannat vid lagmansrätternes beslut, och således omkring halfva antalet.
Men då man nu vet, alt hofrättcrnes närvar, personal jemnt och nätt är tillräcklig för de mål, som från lagmansrätt dit fullföljas, huru skulle den då blifva det för ett dubbelt större antal mål?
Raab har vidare sagt, alt då man lätt skulle kunna, genom att besluta ett sammanträde emellan Stats- och LagUtsk:n, häfva de olägenheter, som berodde på bristande statsbidrag; så återstode endast att afhjelpa de mindre bristerne i Frill.
552 Den 28 Januari.
Sljernstedts förslag.
Men mine Hrr! dessa brister, eller de omständigheter, som göra förslagets antagande betänkligt, äro icke blott några obetydliga redaclionsbrister, utan de utgöra sjelfva de hufvudsakliga grundsatserne i förslaget, hvilkas obetingade förkastande lika lätt kan medföra olägenheter, som deras obetingade godkännande.
Så t. ex. skulle man, i fråga om summa appellabilis, råka ut för åtskilliga svårigheter, om man, i stället att Frih.
Sjernstedts förslag helt och hållet borttager alla hithörande stadganden, ville oförändradt bibehålla deni och tillämpa dem på första instansen i st. f. den andra, der de hittills endast ifrågakommit.
Ty ett sådant stadgande vid den första instansen skulle medföra stora olägenheter för alla rättsökande, hvilket LagUlsk. i sitt betänk, sökt ådagalägga och just sökt undvika, genom det förbehåll, som i den föreslagna und. skrifvelsen finnes intaget.
Hvad verkställighet af underrätts dom beträffar, så innefattar äfven den frågan en sådan hufvudgrundsats för bela reformen, alt om den helt och hållet borttages, finnes alls icke något correctiv qvar emot hofrätternes öfverhopande med arbete; och förökade statsanslag skulle då blifva nödvändiga till det belopp, att det är lemligen ovisst, om SlatsUtsk. och alla de, som nu yrka på förändringen, äfven skulle vilja tillstyrka Ständerne att bevilja de ökade anslag för hofrätterne, som i sådant fall blefvo erforderliga.
Saken fordrar således, från hvilken synpunkt den än betraktas, en noggrann pröfning, för att kunna afgöra hvad som är det lämpligaste och bästa deruti; och jag har för min del, såsom ledamot af LagUlsk., icke blott velat erkänna min och Utsk:s oförmåga alt med tillräcklig sakkännedom uppgöra ett fullständigt detaljförslag, utan äfven trott, alt R.
St. jemväl borde erkänna sin oförmåga härtill, och att det just derföre vore bättre, att bos K.
M. anhålla, det Han täcktes låta utarbeta ett sådant förslag.
Det är på denna grund, som jag fortfarande yrkar bifall till Utsk:s betänk., och derpå begär propos.
Slutligen vill jag blott anhålla att få fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet derpå, i hvad skick frågan skulle komma i de båda fallen, antingen LagUtsk:s betänk, bifölls eller återremissen beviljades.
I förra fallet skulle, då nu 2 Stånd antagit Frih.
Stjernstedts reservation och PresteSt. deremot bifallit betänk., i händelse R. o.
Ad. följde PresteSt:ns exempel, 2 Stånd stanna emot 2, och följden deraf blifva, att frågan måste gå till förstärkt LagUtsk.; hvarefter, i händelse Utsk:s förslag der skulle segra, en skrifvelse, i den syftning Utsk. önskat, kom alt lill K.
M. afgå, men vid motsatt utgång af voteringen reservationen blifva R.
I sednare fallet åter, eller i händelse R. o.
Ad. skulle återremittera betänk., så enär reservationerne redan utvisa, att den' verkliga pluraliteteu inom Utsk. är obetingadt för antagande af Frih.
Stjernstedts förslag, synes mig att frågan derigenom blott skulle komma i en svår ställning.
Utsk. skulle nemi. sannolikt biträda den af 2
Stånd redan antagna reservationen, som således skulle få Den 28 Januari.
553 få ännu mera hopp om framgång för sig, utan alt den modificalion i förslaget, som man med återremissen tyckes åsyfta, ändock skulle kunna vinnas. R. o.
Ad. skulle då som nu endast hafva alt välja emellan Frih.
Stjernstedt förslag, eller det af Utsk. redan afgifna, så framt ej R. o. Ad. ensamme ville fatta ett tredje beslut, olika med alla de öfriga Ståndens, hvilket sannolikt skulle blifva utan all verkan.
Deremot, ifall Utsk. endast får sig å lagd t att jemka de olika besluten, är det icke omöjligt att, om R. o. Ad. bifaller LagUlsk:s förslag, något af de begge Stånd, sorn nu lemna!, sitt bifall till reservationen, skulle blifva benäget att frångå delta sitt beslut och förena sig med R. o. Ad. och PresleSt. om en und. skrifvelse, hvarigenom frågan icke behöfde underkastas votering i förstärkt Utsk.
I alla afseenden anser jag således frågan komma i en bättre ställning om R. o. Ad. nu fattar sitt beslut, än om Ståndet skulle återremittera betiink.
Cederst röm, Jacob:
Den method för ärendets slutliga afgörande, som den siste värde talaren framställt, kan jag icke för någon del godkänna.
Han har åberopat, all 2 Stånd anlagil Fril).
Stjerusledts förslag.
Det hafva vi visserligen genom prot.utdr. fått erfara; men dessa beslut slå i rak strid med 87 § Reg.F., enär Utsk. aldrig blifvit bordt öfver detta förslag, och lagfrågor icke få upptagas i Stånden i annan ordning, än den nämnde § bestämmer.
Att dessa 2:ne
Stånd bifallit ofvannämnde förslag kan omöjligen leda till ett sådant resultat; ty då nu PresteSt. bifallit LagUtsk:s förslag, så skulle, i händelse R. o. Ad. äfven gjorde det, frågan komma att förfalla, emedan de begge olagliga besluten aldrig kunna komma under omröstning.
Men jag skulle tro, att del icke vore skäl alt låta frågan förfalla.
Om R. o. Ad. återremitterar betänk., så kommer Utsk. i tillfälle alt med moditicationer tillstyrka bifall till reservantens förslag samt, efter sammanträde med SlalsUlsk., föreslå det anslag, som kan blifva nödvändigt för dess verkställighet.
Jag begär propus, pä äterreiniss.
Cederström sista gången anförde, nemi. att denna fråga borde anses förfallen, får jag blott hänvisa Frih. till 73 § Riksd.- Ordn.
Ty om R. o. Ad. bifaller Utsk:s förslag, så hafva alla 4 Stånden, både de som antagit Frih.
Stjernsledls förslag, och de som gillat Ulsk:s betänk., instämt i den hufvudåsigt, alt lagmansrätlerne borde upphäfvas och således ali en förändring borde ske.
Del är endast frågan om sältet, hvarpå denna förändring bör äga rum, som numera skiljer Stånden ål, hvilket således, oberoende af likstämmigheten i hufvudfrägau, bör blifva föremål för votering i förstärkt Utsk.
Att återremittera detta betänk., blott för ali förekomma del frågan icke mätte förfalla, torde, såsom icke behöflig t, ingalunda böra ifrågakomma.
Med G H. 70 554 Den 28 Januari. förklarande, att jag i allo förenar mig med Hr Gunther, får jag vördsamt yrka bifall till LagUtsk:s ifrågav. betänk.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad hemstälde H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärkn:rne emot Ulsk:s tillstyrkande om aflåtande af en und. skrifvelse till K. M. i fråga örn lagmans-, kiimners- samt riddaresynerätterues indragning m. m. föranleda till ålerremiss.
Denna propos, besvarades med starka ja, blandade med mångå nej; hvarpå H. Ex. förklarade, det han trott sig finna, att ja öfverröstat nej. Gr. af Ugglas begärde votering.
Den som bifaller LagUtskts i dess betänk.
N:o 52 gjorda tillstyrkande om aflåtande af en und. skrifvelse till K.
M. ifråga om lagmans-, kämners- och riddare-syne-rätters indragning m. m. voterar ja; den det ej vill, voterar »ej; Vinner nej, kommer Ulskts betänk, i denna del att återremitteras.
Föredrogs ånyo Const.Utsk:s nedannämnde den 11 dennes f. m. på bordet lagde utlåt.:
N:o 20, öfver K.
M:s nåd. propos., ang:de tillägg och ändringar i 6, 15 och 43 §§ Reg.F.; samt N:o 21, i anleda, af K.
M:s nåd. propos. ang:de ett tillägg vid 1 § 9 mom.
Ex. Hr Gr. o. Landtm:s framställning, fann R. o. Ad. att berörde nåd. propos:r, lill följd af 81 § Reg.F., borde hvila till nästa riksdag, då R.
St. skola derom besluta.
Föredrogs ånyo Consl.Utsk:s d. 11 dennes f. m. på bordet lagda mein.
N:o 22, med förslag aug:de tillägg till 72 § Reg.F.
Gr. Lagerbjelke
Gustaf: Const.Utsk. har genom den föreslagna förändringen velat stärka Rankens credit.
Jag tror äfven, att ett dylikt förslags införande i grundlagen skulle verka nyttigt i det afseendet, om man nemi. ville inskränka sig till den förra delen deraf; ty att i grundlagen införa ett inom., hvar - Den 28 Januari.
555 lili man förutsätter möjligheten alt i ett föregående mom. gifvet stadgande icke skulle efterkommas, eller att Banken icke vid anfordran skulle inlösa sina sedlar med silfver, det anser jag vara att borttaga den garanti, man genom förslaget sökt gifva Banken, .lag får derföre hos Hr Gr. o.
Landtm, anhålla om propos. till afslag å den sednare delen, men till bifall å den förra delen af Coust.Utsk:s ifrågavar. betänk.
Raab, Adam Christian: Const.Utsk. har här fö reslagit, ali till 72 § Reg.F. skulle läggas dessa ord: ”dessa sedlar skola vid anfordran, efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas”.
Efter nu gällande banklag åligger just R.
St:s Bank en sådan skyldighet.
Men händelser kunna inträffa, då denna skyldighet icke lill fullo kan fullgöras.
Det. är i allmänhet orätt att i en lag, och i synnerhet i en grundlag, föreskrifva hvad som förulsätles möjligen icke kunna verkställas.
I detta afseende anser jag hvad R.
St. vid förra riksdagen i denna fråga beslutade vara vida bättre.
Det dåvarande ConstUlsk. föreslog, alt tili 72 § Reg.F., skulle läggas den bestämmelse, alt Bankens sedlar skulle såsom mynt gälla, ”så länge de, efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas”.
Jag vågar derföre hemställa, om det icke, så väl med afseende pä bancoscdlarnes credit, sorn på möjligheten att kunna uppfylla eli dylikt stadgande i grundlagen, vore vida lämpligare, att R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke anloge det tillägg, sorn vid sislförflulne riksdag af dåvarande Ständer beslutades.
Och anhåller jag vördsamt, om Hr Gr. o. Landtm:s propos. derå lill Ståndet.
Utsk:s afsigt med detta förslag har ingalunda varit alt stärka Bankens credit, ulan egentligen blott alt söka förmå dem, som hafva Bankens förvaltning om händer, alt vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom dess sedlar alltid kunna med silfver inlösas.
Sl:s Bank är en anstalt, som innehar det privilegium ali utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännass.
Dä man ensam äger ett sådant privilegium, bör man också kunna till för bi n das att vidtaga sådane åtgärder, alt Bankens sedlar alltid kunna med silfver inlösas.
Af denna orsak har Utsk. l:o ansett, att Banken borde genom ett grundlagssladgande lillförbindas, att alltid med silfver inlösa sina sedlar, och 2:o tillstyrkt det ytterligare tillägg, som Gr.
Lagerbjelke ansett öfverflödigt och skadligt.
Med detta tillägg har meningen varit, att Bunken skulle beröfvas sitt privilegium att utgifva sedlar, hvilka som mynt i Riket må erkännas, när den icke fullgjorde sin inlösningsskyldighet.
Hvad beträffar det förslag, som Frih.
Raab framställt, så medför det den olägenhet, att då Banken, i anseende till försummad inlösning af sina sedlar, en gång förlorat sin rättighet att utgifva sedlar, så skulle alla då utelöpande sedlar icke mera behöfva alt såsom mynt i riket erkännas.
Detta kunde blifva följden af den redaction, som antogs vid förra riksdagen; hvilket äfven in - 556
Den 28 Januari. om Utsk. varit föremål för en noggrann pröfning.
Utsk. har, som jag' förut nämnt, ansett ändamålet med ifrågavar. stadgande böra vara det, att
Banken skulle -beröfva* sitt privilegium alt ulgifva sedlar, i händelse Banken icke vidare inlöste sina sedlar; utan att derföre de redan utgifna oell utelöpande sedlarne derigenom betoges deras egenskap af mynt.
Jag förenar mig till alla delar uti del. yttrande, som Gr.
Gyldenstolpe nyss afgaf.
Jag hade visserligen önskat, alt det sednare mom. bade blifvit något annorlunda, men i sak gör det icke mycken skillnad.
Jag hade hellre önskat, att, i stället för den närvarande redaclionen, det hade stålt: ”skulle, emot förmodan, Banken komma i den olyckliga ställning, alt icke kunna fullgöra denna inlösen etc.”
Dä man nödgas antaga möjligheten af att en sådan händelse kan inträffa, sä är det rätt och nödvändigt, att ett sådant stadgande finnes.
Det ligger olyckligtvis inom möjlighetens gräns, alt Stockholm af fienden kan varda öfverrumplad och myntet samt Banken fälla i dess händer.
Staden kunde visserligen snart återtagas, men intilldess vore Banken försatt ur stånd att kunna uppfylla sina förbindelser.
Jag skulle således tro, alt det varit bättre att antyda på möjligheten af att en olycka kunde inträffa.
I sak ser jag dock ej att det finnes någon skillnad, hvarföre, jag för min del icke har något emot att antaga detta Utsk:s förslag.