Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domhafvande i Sollefteå tingslag, för försummelse och fel . . i behandlingen af ett ägodelnings-ärende 39. 7) Domhafvanden i Harjagers härad, för oriktig förvandling af tjufvaböter . . 40. 8) Rådstufvu-Rätten i Upsala, för dröjsmål med expedierande af utslag rörande häktad person 41. 9) Rådstufvu-Rätten i Wisby, för dröjsmål med afgörande af konkursmål . . — 10) Rådstufvu-Rätten i Oskarshamn, för dröjsmål med afdömande af ett konkursmål. 42.
11) en tillförordnad
Domhafvande i Nordmarks härad, för oriktig bötesförvand ling m. m — 12) en Domhafvande i Umeå Tingslag, för felaktig bötesberäkning och oriktigt em betsbevis 45. 13) en Notarie vid Stockholms Rådstufvu-Rätt, för obehörig vägran att utlemna protokoll — 14) en Polis-Ofverkonstapel, för olaga häktning 46. 15) Sekreteraren vid Akademie-Kanslers-Embetet för oriktigt påförd lösen å en Akademie-Adjunkts fullmagt 46. 16) Rådstufvu-Rätten i Upsala, för oriktig sammanläggning af straff 52. 17) en tillförordnad
Domhafvande i Himble härad, för det att gemensamt bötesansvar blifvit ådömdt två, för särskilda förbrytelser men i ett mål tilltalade, personer 55. 18) en tillförordnad Domhafvande i Uppvidinge Härad, för oriktig bötesförvandling 56.
19) en tillförordnad
Domhafvande i Hammarkinds härad, för en persons olagliga inmanande i häkte — 20) en tillförordnade
Domhafvande i Handbörds härad, för oriktig bötesförvandling 58. 21)
Domhafvanden i Siende härad, för oriktig straffbestämning i ifråga om andra resan stöld — 22) Rådstufvu-Rätten i Säther, för oriktig bötesförvandling 59. 23) Domhafvanden i Gottlands Södra härad, för oriktig straffbestämning i .
. fråga om andra resan stöld — 24) Domhafvanden i Leufsta tingslag, för oriktig straffbestämning, i fråga om in brottsstöld, då det tillgripna godsets värde icke uppgått till Tio DalerSilfvermynt — 25) Landshöfdinge-Embetet i Westmanlands län, för oriktig tillämpning af I kap. 9 § U.-R., i fråga om tredskande persons hämtning 60.
Anmälan rörande
Domstolarnes olika beslut, i fråga om försäljning i minut af Sprit, innehållande större alkoholshalt än aderton grader 62 Tryckfel och rättelser: dan 7 raden 28 uppifrån » 9 JO 4 nedifrån » 40 ö 8 uppifrån » 44 » 35 )) » 46 » 15 » » — » 17 » » 55 » 16 » » 58 » 62 » Rättegångsbalken med sina läs och derom » Ledamöter, dömdes för » Dombok, destomera » men, som ifrågavarande » utslag, hvaremot så väl » Börje Andreasson » godtgjord » Rättegångsbalken, med sina och bevis derom Ledamöter dömdes, för Dombok och destomera men som, ehuru ifrågavarande utslag, så väl Börje Andreassons godtgjorde.
Dessutom förekomma några bokstafsfel och oriktigheter i kommatering, hvilka, såsom icke vållande otydlighet i meningen, torde af läsaren benäget öfverses.
5 Aflidne Justitic-OmbudsmanncH ni. ut. Carl Westers efterieninadc Embetsberättelse för år 1860. jj ti min till Riksdagen Ar 1859 afgifna Embetsberättelse, omfattande den tid, som förflutit från 1858 års början till den 14 Oktober förstnämnda år, har jag sökt redogöra för de åsigter om Justitie-Ombudsmans-Embetets ändamål och betydelse, som jag byste, och hvilka vid Embetets utöfning tjenat mig till efterrättelse.
Så vidt jag förnummit hafva dessa åsigter, med nedannämnda undantag, icke varit föremål för anmärkning, ännu mindre för ogillande.
Jag vågar tvärtom, på grund af deri omständighet, att Rikets
Ständer ånyo hedrat mig med förtroendet alt vara deras Justitie-Ombudsman, antaga att min uppfattning af embetets pligter och utöfningen deraf blifvit hufvudsakligen godkände.
I)å jag går att närmare vidröra ofvanomförmälda undantag, sker det icke i ändamål att tvista om anmärkningarnes behörighet, utan för att genom en omständligare utveckling af mina åsigter söka visa, att de i det väsendtligaste öfverensstämma med anmärkarnes.
Den första anmärkningen förefinnes i det utlåtande (M 4), Höglofl.
Lag-Utskottet vid sistförflutna riksdag till Rikets Ständer afgaf, i anledning af verkstäld granskning af Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans Embetsberättelser, Diarier och Registratur.
Efter att hafva utur min sista Embetsberättelse återgifvifc följande yttrande: »gäller en vid »granskning af Fångförteckningarne förekommen anmärkning ett oriktigt domslut, hvarigenom »likväl endast en eller två dagars fängelse blifvit, utöfver hvad vederbort, ådömdt den, som »eljest på lagliga skäl varit i häkte insatt, har jag, äfven om sådant inträffat med fängelse»straff vid vatten och bröd, så snart klagan af den förorättade icke varit anmäld och felet »af ovarsamhet synbarligen tillkommit, trott mig kunna låta bero vid en sådan min erinran »om förhållandet, hvarigenom den tilltalade blifvit gjord uppmärksam på det begångna miss»taget.
Om äfven dagarnas antal, vid begånget misstag af ofvannämnda slag, någon gång »stigit öfver det nämnda, dock icke med många dagar, och den, som dertill varit vållande, »sedan felet blifvit antydt, frivilligt godtgjort både Kronans kostnad och den enskildes lidande, »så har jag ansett saken dermed kunna afslutas» — — fortsätter Utskottet: »Något afvikande från ofvan antydda uppfattning af Justitie-Ombudsmannens verk»samhet förefaller dock den i berättelsen influtna sats, att anstälda åtal kunna» »vinna den »åsyftade utgången att gillas, äfven om de icke alltid medföra för den åtalade något ansvar; »ty», »heter det vidare,» »då, såsom oftast händer, det är en oriktig åsigt om lagtillämpning, som »skall tillrättavisas, har man uppnått syftemålet med åtalet, sä snart domstolen förklarat, »att den bekämpade åsigten saknar stöd af lag, eller att den tilltalade domaren, exsekutorn »eller förvaltande myndigheten har uti det ifrågavarande fallet oriktigt förfarit.» »—
Så vidt »dessa ord må innebära något omdöme om lämpligheten, att genom, åtal mot domare söka »få en princip faststäld och således åstadkomma enhet i lagsliipningen, kan dock Utskottet G »icke instämma deruti.
För uppnående af ett sådant mål, hvilket visserligen kan vara af »vigt, anvisar Instruktionen i 15 och IG §§ åt Justitie-Ombudsmannen andra utvägar, och »i allt fall torde
Domaren kunna äga billigt anspråk derpå, att icke såsom tilltalad ställas »inför rätta för andra fel eller misstag än sådana, som lagen belägger med straff.
Ehuru »således intet itai torde böra anses hafva vunnit åsyftad utgång, der ej ansvar blifvit den »tilltalade ådömdt, så måste dock å andra sidan medgifvas, att ett misstag af åklagaren väl »äfven kan var aförlåtligt; och Utskottets anmärkning gäller icke någon Justitie-Ombudsmannens »åtgärd, utan har endast afsett att förekomma en irring, som, tillförene spord, redan vid ett »föregående riksmöte blifvit inom Utskottet angifven.»
Det bör ej förnekas, att mitt anmärkta yttrande, att åtal kunna vinna deri åsyftade utgången att gillas, äfven om de icke alltid medföra för den åtalade något ansvar, kan synas i viss mån afvika från den regel, att för mindre förseelser åtal icke böra anhängig göras; men jag hade velat uttrycka den åsigt, att det med,.ett dylikt åtal hufvudsakligen afsedda ändamål likväl kunde betraktas såsom vunnet, då Öfverrätt bekräftat, att underdomaren oriktigt förfarit.
För den rättrådige domaren anser jag nemligen en dylik utgång af ett åtal innebära en moralisk tillrättavisning lika kännbar som förpligtelse!] att utgifva några Riksdaler i böter.
Ty det måste dock medgifvas, att den högre
Domstolens sålunda uttalade omdöme, att fel blifvit begånget i ett kall, så vigtigt som det att döma öfver medborgares väl och ve, i sjelfva verket utgör tyngsta delen af den straffpåföljd, utslaget i ett ringare aktionsmål vanligen stadgar, och det är farhågan att än vidare utsätta sig för ett sådant omdöme, i förening med det väckta medvetandet, att genom det begångna felet skada eller lidande oförtjent tillfogats en eller flera medmenniskor, som, enligt min uppfattning och erfarenhet, kraftigast verkar hos domaren en ständigt vakande uppmärksamhet, den der betryggar samhället för dylika felstegs förnyande; hvaremot böterne antingen ringaktas eller väcka förargelse, och i hvilketdera fallet som helst icke, ensamt för sig, medföra någon sann och verklig nytta.
Dessutom är det i flera fall icke så mycket för det begångna felet som åtal emot domare anställes eller för det ansvar, som derpå kan följa, utan fastmera för att åt någon orättvist lidande bereda skälig ersättning och skadestånd; och i dessa fall må med skäl sägas, att ändamåiet är vunnet, när den lidande fått sig tillagd den ersättning, honom bort tillkomma.
Då jag vidare, i sammanhang med det nyss anförda, yttrar, »oftast händer, att det är en oriktig åsigt om lagtillämpning, som bort tillrättavisas, och att syftemålet med åtalet vore uppnådt, så snart domstolen förklarat, att den bekämpade åsigten saknade stöd af Lag eller att den tilltalade domaren, exsekutorn eller verkställande myndigheten uti det ifrågavarande fallet oriktigt förfarit-;» anmärker Utskottet, att »så vidt dessa ord skulle innebära något omdöme om lämpligheten att genom åtal emot domare söka få en princip faststäld och således åstadkomma enhet i lagskipningen, kunde
Utskottet icke instämma deruti, ty för uppnående af ett sådant mål, hvilket visserligen kunde vara af vigt, anvisade Instruktionen i 15 och 16 §§ ät Justitie-Ombudsmannen andra utvägar; och att i allt fall domaren torde äga billigt anspråk derpå, att icke såsom tilltalad ställas inför rätta för andra fel eller misstag än sådana, som lagen belägger med straff.»
Att såsom giltig anledning till åtal i något fall antaga endast önskan att, såsom det någon gång blifvit kalladt, framtvinga prsejudikater i tvistiga rättsfrågor för att såsom lag lända domaren till framtida efterrättelse, har aldrig varit eller kunnat vara meningen med hvad jag på anförda stället yttrat.
Då jag der uttryckligen förklarat, att frågan vore om en oriktig, icke om en tvistig eller tvifvel underkastad, åsigt, synes mig någon tvetydighet ej hafva varit för handen.
Men till ytterligare utveckling af mina tankar i denna punkt börjag förklara, att jag aldrig förordnat åtal, då jag hyst minsta tvifvel örn lagstridigheten af den åtgärd, hvars beifrande varit i fråga.
Den enhet i lagskipningen, som kunnat uppkomma derigenom, att de, hvilka åtalen träffat, eller som genom mina embetsberättelse! om dem 7 fått kännedom, genom dessa åtals utgång, blifvit öfvcrtygaae om lagslridigheten af de sålunda bekämpade åsigterna, och för framtiden derefter rättat sig, är den enda enhet i lagskipningen, jag på denna väg förväntat att uppnå.
Men att jag genom åtal emot domare icke sökt att lå någon tvistig princip faststäld, för åstadkommande af en dylik enhet, eller dragit domaren inför
Rätta för andra fel och misstag än sådana, som lagen, efter min uppfattning, belägger med straff, derom är jag förvissad, att mina embetsdiarier och registratur burit vittnesbörd.
Jag förmodar äfven, att mina tankar i ämnet skulle hafva framstått i en bestämdare dager, derest det anmärkta yttrandet blifvit jernfördt med hvad som, å sidan 172 i min förberörda lill Riksdagen afgifna Embetsberättelse, förekommer.
Jag har der anfört, att »om ock syftemålet härmed» (med en fullständigare redogörelse för åtalen, i afseende såväl å grunderna för Justitie-Ombudsmannens ernbetsåtgärder, som ock å de tilltalades försvar och domstolarnes beslut) icke får vara att inskärpa »ofelbara lärdomar eller »inkräkta på den fria pröfningens område, lärer det dock icke kunna förnekas, att lagski»paren kan hafva både behof och nytta af att erfara andras åsigter i förekommande äm»nen och af skiljaktiga meningars strid hämta stadga för sin åsigt i ämnet eller luta den »rättas.»
— Annu mera uttryckligt har jag framhållit denna min öfvertygelse, då jag uti Tillägget till min sistnämnda Embetsberättelse, innefattande förslag till några ändringar i Kongl. Förordningen angående inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818, för att vinna enhet i tolkningen och tillämpningen af nämnda Lag, yttrat: att »det ingalunda vore min »åsigt, att en underdomstol skulle i sin fria pröfning af lagens innehåll bindas genom högre »Rätts lagtolkning — — —.»
Visserligen har jag vid åtals anställande äfven åsyftat, att det anmärkta embetsfelet skulle medföra böter eller annat ansvar.
I andra fall, än der sådan utgång kunnat väntas, har jag, såsom redan sagdt är, icke beslutat åtal.
Men om ock Ofverdomstolen, der åtalet blifvit pröfvadt, haft annan åsigt, (hvilket, såsom Embetsberättelserna utvisa, likväl endast i några få fall inträffat, hvarvid icke destomindre mina åsigter i sjelfva saken förklarats vara riktiga), har jag icke räknat detta såsom någon synnerlig motgång, helst den i dessa mål alltid åberopade 12 § i 1 Kapitlet Rättegångs-Balken med sina, i temligen allmänna ordalag uttryckta bestämningar, icke kan undgå att olika tydas och tillämpas.
En annan fråga, som i följd af min hemställan blef föremål för Lag-Utskottets och Rikets Ständers behandling, har äfven föranledt en anmärkning såväl emot min nyssnämnda Embetsåtgärd som emot mig såsom innehafvare af detta embete; och det torde derföre vara tillåtet att till mitt försvar densamma här vidröra.
Jag hade nemligen, uti nyssberörda Tillägg till min vid Riksdagens början afgifna Embetsberättelse, hos Rikets Ständer framstäf förslag, bland annat, om en till enhet i lagskipningen verkande ändring af 23 § sednare mom. uti Kongl.
Förordningen angående inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818, så vidt nämnda § afsåg vilkoren för förnyelse af inteckning i de fall, då den intecknade handlingen uppvisas vid annan Rätt, än deri, der förnyelse skall ske.
Denna min hemställan understöddes af Lag-Utskottet i dess Betänkande N:o 43, och blef äfven af samtelige Riks-Stånden antagen.
Vid behandlingen hos ett Riks-Stånd rönte emedlertid detta förslag ett särdeles ogunstigt bemötande af en rättslärd och högt upplyst representant, som med oförskyld bitterhet klandrade företrädesvis det sätt, hvarpå mitt förslag blifvit framstäldt.
Då jag emedlertid velat finna grunden till detta klander endast i en oriktig tolkning af de uttryck, jag begagnat vid motiveringen af mitt ofvannämnda förslag, och ett lika oriktigt begrepp om mina åsigter i ämnet, har jag känt mig uppmanad att genom en närmare förklaring i båda dessa afseenden söka undanrödja åtminstone allt missförstånd.
För detta ändamål blifver det af nöden att i det väsentligaste återgifva så väl min hemställan till Rikets Ständer, som den värde Representantens yttrande derom.
Sedan jag tillkännagifvit, att inkomna klagomål uppdagat det förhållande, sorn icke förr 8 var mig bekant, att vid tillämpningen af ofvan berörda § olika åsigter hos
Domstolarne sig yppat af den betänkliga art, att jag ansåg nödigt derom göra anmälan hos Rikets Ständer, under yrkande om en till enhet i lagskipningen verkande förklaring eller ändring i den ifrågavarande lagparagrafen, lät jag densamma ordagrannt inflyta, och upprepar den äfven här sålunda: »Då inteckning förnyas skall; uppvise borgenär inför
Rätten den intecknade handlin»gen i hufvudskrift, och skrifve Domaren intecknings-förnyelsen derå.
Ar borgenärs hemsvist utom det härad eller den stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett; må »han dock inför Rätten i den ort, hvarest han bor, förete intecknings-handlingen, att i dess »intecknings-protokoli införas; och varde borgenärs ansökning om intecknings-förnyelsen af »Domaren å handlingen tecknad; sedan gifve borgenär bevis härom in till den Rätt, som »inteckningen beviljat, inom den tid, som i 21 § sägs; och vare detta så gildt, som om »handlingen der företedd varit.»
Derefter sökte jag att redogöra för skiljaktigheterne i lagtillämpningen, kiagandernes anförda skäl till angifvelsen samt mina egna åsigter i ämnet; och slutade med hemställan, att Rikets Ständer måtte antaga, i stället för nyss anförda §, ett sådant stadgande, som lagberedningen föreslagit.
Det är nu genom uttalandet af dessa åsigter, som jag skall hafva så oförlåtligen felat.
Hvad jag i förevarande hänseende yttrade uti ofvannämnde Tillägg till min Embetsberättelse, hvilket utdelades till samtlige representanterna, var ord för ord följande: »Skiljaktigheten vid tillämpningen af detta lagrum (23 § Inteckningslagen) angår allenast frågan om vigten och betydelsen af deri förekommande ordet: -»inforas.» »Ofvannämnda klagomål afse nemligen de förhållanden: att sedan Styrelsen för Försäkrings-aktie-bolaget Skandia låtit den 9 Augusti 1858, för erhållande af inteckningsförnyelse, inför Stockbonäs Rådstufvurätt förete fem särskilda, i fastigheter inom Götheborgs stad intecknade skuldebref, och den 4 pålöljda Oktober till Rådstugurätten i Götheborg ingifva Stockholms Rådstufvurätts öfver företeendet derstädes utfärdade särskilda bevis, innehållande, bland annat, att å originalskuldebrefven blifvit tecknade intyg om ändamålet med uppvisandet, Rådstufvurätten i Götheborg sistnämnde dag förklarat, att då de ifrågavarande skuldsedlarna icke, enligt hvad de företedda utdragen af Stockholms Rådstufvurätts intecknings-protokoli utvisade, blifvit, på sätt i 23 § af Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818 föreskrifves, i protokollet införda, kunde de sökta inteckningsförnyelserna då icke meddelas; — samt att, efter det Styrelsen hos Kongl.
Maj:ts och Rikets Götha Hofrätt öfverklaga t Rådstufvurättens omlörmälda Beslut, och Kongl. Hofrätten genom särskilda Utslag den 15 Mars innevarande år sig utlåtit, att enär den omständighet, att ifrågakomma förskrifningar icke blifvit vid uppvisandet inför Stockholms Rådstufvurätt uti dess protokoll ordagrannt införda, ej utgjort hinder för Rådstufvurätten i Götheborg att den sökta inteckningsförnyelsen bevilja, blefve, med undanrödjande af öfverklagado Besluten, målen visade åter till sistnämnda Rådstufvurätt, som hade att, derest ansökningarna inom viss stadgad tid fullföljdes, öfver desamma nytt laglikmätig! utlåtande meddela, Rådstufvurätten val den 28 i sistberörda månad uti ifrågavarande fem ärenden de sökta förnyelserna, »i följd af Kongl. Hofrättens Utslag,» beviljat, men icke desto mindre, då Styrelsen ånyo förfarit på samma sätt med fem andra inteckningsärenden, åter af enahanda skäl, som finnas ofvan anförda, afslagit ansökningarna tili dess Styrelsen äfven i dessa ärenden tillvunnit sig Kongl.
Hofrättens föreskrifter af lika lydelse, som i de förra, samt än ytterligare, sedan Styrelsen för icke färre än sjutton andra inteckningars förnyande vidtagit enahanda åtgärder, på lika sätt förfarit.» »Styrelsen har till utveckling af sin talan anfört: att af ordalydelsen i ofvanberörda 23 §, borde ostridigt följa, att det åliggande borgenär, i fall som förevarande, hade vid den Rätt, som inteckningen beviljat, endast vore att dit ingifva den andra Rättens bevis derom att inteckningshandlingen blifvit inför sistberörda
Rätt i hufvudskrift företedd, och att för - 9 nyelse-ansökningen blifvit å handlingen tecknad; — att det väl vore stadgadt, att intecknings-handlingen skulle företes att i intecknings-protokollet införas, men deremot saknades all föreskrift om att det bevis, borgenär till
Domstolen, som inteckningen beviljat, skulle ingifva, borde innehålla en ordagrann afskrift af skuldsedeln; — att om således ock meningen, i strid mot hvad de Svenska Domstolarna med sällspord enstämmighet antagit, verkligen skulle varit, att inteckningshandiingen borde i den Rätts protokoll, der uppvisandet sker, ordagrannt intagas, — något som mer än 40-årig stadgad praxis för en motsatt tolkning ensam gåfve rätt att betvifla, — så vore dock tydligt, att intet berättigande blifvit den ena Rätten gifvet att, till förnyelse-sökandens förfång, söka påtvinga öfrige Under-rätter en annan form för de af dem utfärdade »bevis,» allenast dessa innehölle hvad lagen stadgade eller att inteckningshandiingen blifvit i hufvudskrift företedd och förnyelse-ansökningen derå tecknad; — samt att i detta afseende Stockholms Rådstufvurätts ifrågavarande bevis icke lemnade något öfrigt att önska, helst skuldsedlarna funnos i desamma införda till alla de delar, som för inteckningens förnyande och till undvikande af förblandning med andra i samma fastighet intecknade skuldsedlar kunde behöfva anmärkas.» »Nu torde väl icke böra förnekas, att, enär författningen i ordalagen innehåller, att borgenär skall inför Rätten i den ort, hvarest han bor, förete intecknings-handlingen att i dess protokoll »införas,» det skulle vara härmed närmast förenligt, att, såsom Rådstufvurätten i Götheborg fordrat, bela bandlingen i protokollet intoges; men, mig veterligen, har åt denna föreskrift icke af Domstolarna i allmänhet gifvits en sådan tolkning, utan har vanligen
Domstolen i borgenärens boningsort i stället uti sitt protokoll anmärkt ändamålet med intecknings-handlingens företeende i hufvudskrift samt i öfrigt alla de omständigheter, hvaraf den Domstol, som beviljat inteckningen, kunnat med erforderlig visshet utröna, att denna varit samma handling, på grund hvaraf inteckningen blifvit faststäld, hvarjemte bevis å inteckningshandiingen skrifvits och anmärkning derom uti protokollet ägt rum.
Härmed synes mig ändamålet jemväl vara vunnet, och då Lagstiftaren icke ansett nödigt föreskrifva, att när omedelbart till
Domstolen, inom hvars domvärjo intecknade fastigheten är belägen, inteckningshandiingen för förnyelse ingifves, den skall ordagrannt införas i protokollet, så kan jag icke tinna någon giltig grund, hvarföre detta mera skulle fordras, om bandlingen i berörda ändamål företes inför
Domstolen i borgenärens boningsort, och detta så mycket mindre, som den ena
Domstolen i allmänhet måste anses lika skicklig som den andra att bedöma, huruvida en handling blifvit i hufvudskrift uppvisad, samt urskilja och beskrifva de omständigheter, hvarpå densamma med säkerhet må kunna igenkännas.
Det ordagranna införandet i protokollet af intecknings-handlingen leder äfven ofta till en vida högre expeditionslösen, än annars kunnat påföras, så att åtminstone icke vinningslystnad kan vara bevekelsegrunden för ett motsatt förfarande uti ifrågavarande hänseende.» »Frågan har emellertid jemväl varit föremål för pröfning hos Konungens Högsta Domstol.
Sedan uti likartadt fall ett Götheborgs Rådstufvurätts Utslag den 29 December 1841 blifvit af Kongl. Götha Hofrätt den 18 Februari 1842 faststäldt, har Kongl. Maj:t, uppå underdånigt ändringssökande af Advokat-Fiskals-embetet i Rikets Ständers Rank (efter nedsatt revisionsskilling), medelst Dom den 28 Juni 1843, förklarat: att enär Kansli-Kommissarierne i Rikets Ständers Rank, med företedda bevis från Stockholms Rådstufvurätt styrkt, att de för då ifrågavarande två lån utgifna original-skuldsedlar blifvit, i afseende på tillernad anhållan om inteckningarnes förnyelse, den 20 November 1841 uppviste hos Rådstugurätten och derom vid samma
Domstol påtecknade i öfverensstämmelse med 23 § i Förordningen den 13 Juli 1818, funne Kongl. Maj:t den omständighet, att bevisen ej utmärkte, det inteckningshandlingarna blifvit i sistnämnda Rådstufvurätts protokoll införda, icke hafva utgjort binder för Rådstugurätten i Götheborg att den å ifrågavarande inteckningar derstädes sökta förnyelse meddela; hvadan, med undanrödjande af Hofrättens och Rådstufvurättens sammanstämmande Reslut, ärendet yisades åter till Rådstugurätten i Götheborg, som 10 hade att, såvida sökanden inom Tre månader efter utgifvandet af Kongl.
Dom sig anmälde och ansökningen fullföljde, deröfver sig laglikmätigt utlåta.» »Detta Högsta Domstolens Beslut fattades utaf Justitie-råderne Isberg, Bredberg, Nybteus, Nordenstolpe och Grefve Snoilsky, hvaremot Justitie-råderne Themptander och Grefve G. A. Sparre voro från Beslutet skiljaktige samt gillade Nedre Revisionens i underdånighet afgifna betänkande, hvarigenom hemställts, att