Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Åh, Jesses, det är väl nu . . . ja, låt mig se . . . han var sju år samma år grefvinnan dog, och det är tio år se’n.
– Det skulle då vara sjutton år.
– Ja ja, herr Edvard är väl nu sjutton år . . . herre Gud, hvad tiden går . . . jag tycker det är som i går, han kom om qvällen med Larson, det var jemt fjorton dar efter se’n Larson reste, han var inte borta längre, den lilla stackarn, jag tyckte just det var synd om honom, för det syntes grant att han icke höll mycket af hofmarskalken, som ändå ofta haft honom qvar hos sig i Stockholm.
För si, hofmarskalken var väl just icke stygg riktigt, men han retades med honom och förargade honom jemt, tills gossen började gråta, och det gjorde att lilla Edvard alltid var rädd för honom och sprang till mig i stället.
Nå, det var då icke så länge hofmarskalken var qvar här, för han reste till Stockholm en månad derefter, och se’n har han inte varit här mer än tre gånger på de här tio åren se’n grefvinnan dog, utan jag har fått ha Edvard om händer alldeles som en mor; han bara skickade honom en informator någon tid derefter, och det var då gudskelof en beskedlig och förnuftig menniska, som inte bråkade så mycket med lilla Edvard, som de annars bruka.
– Och har nu inte hofmarskalken sett sin fosterson under hela denna tid? – afbröt Didrik.
– Jo, Gubevars, Edvard har varit i Stockholm hos honom flera gånger, sedan han kom till Upsala, och nu tyckte jag
Larson sa’, att hofmarskalken väntade honom hit till grefvens bröllopp, som väl skall bli snart, det vet väl herr Didrik det – och fru Bergs ansigte antog en mycket intresserad och frågande min.
– Jo, det skall lysa om söndag, och brölloppet blir så snart det är utlyst.
– Åh, herre Gud, bevare mig, så snart! . . . och den hofmarskalken, som icke säger mig ett ord derom; hur skall jag så burdus få i ordning – och brölloppet som han fått i sitt hufvud skall firas här – han tycker väl att han icke vill bevista ett bröllopp vid det lilla Krösarp, kantänka – och de nygifta, som skola bo här en hel månad innan de resa.
– Nå ja, men hela öfra våningen står ju alldeles tom och i ordning.
– I ordning, det vet jag visst; hur skall der kunna vara i ordning, som aldrig någon menniska går?
– Kära fru Berg, säg snarare, hur skall der kunna vara i oordning.
– Nå nå, det är detsamma, det var i alla fall för väl att jag fick vetat af herr Didrik, jag tänker den unga grefvinnan är väl icke så noga af sig, en fattig prestdotter, som knappt någon menniska sett, jag undrar just hur hon ser ut, – sade fru Berg med en ton, som om hon sjelf varit en furstinna.
– Hur hon ser ut, – afbröt Didrik, – jo, det skall jag säga frun, att fast jag rest så mycket med grefven och sett så många vackra fruntimmer, så har jag ändå icke sett hennes make.
– Nå det måtte jag säga, hon är väl ett riktigt underverk af skönhet då, – sade fru Berg med en fnysning, som bevisade, att hon icke riktigt tyckte om Didriks yttrande.
– Inte så mycket af skönhet, nej bevars, nog har jag kanske sett vackrare, men af . . . af . . . ja ja, fru Berg får väl sjelf se; aldrig i verlden kunde man tro då man ser henne, att hon är en simpel prestdotter.
– Ja ja, det är så med våra unga herrar nu för tiden, de se bara på ett fagert skinn, och bry sig för resten om ingenting; men att grefve Edvard, som ser så högmodig ut, skulle göra ett sådant gifte, det kunde jag väl aldrig tro.
– Ja, han ser högmodig ut, ja; men i grunden så är han alldeles för stolt att vara högmodig, och det är just hans stolthet, som gör att han följer sitt hjertas val i fråga om maka.
– Hvad är det herr Didrik pratar? att vara stolt och högmodig, det måtte väl komma på ett ut kan jag tro, – sade fru Berg, som var sysselsatt att rödja af thébordet
, och satte kopparne i hvarandra – med en tvärsäkerhet i tonen som icke tålte någon motsägelse, och det var derför helt sakta för sig sjelf, som Didrik sade:
– Hm, det är en stor skillnad på att vara stolt och högmodig, – i det han steg upp och ställde sin stol till rätta efter sig.
– Lisa ber hon ska få tala vid frun, – sade i detsamma en pojke, som stack in hufvudet genom dörren ifrån köket.
– Ja ja, jag kommer nu, – sade fru Berg, som, belastad med thébrickan, gick emot dörren.
– Se så, nu ringer hofmarskalken så att ringsträngen gick af, – sade pojken som ännu icke hunnit stänga dörren efter sig.
– Hvad i herrans namn är det nu då, det måtte väl aldrig vara någon olycka med maten, – sade fru Berg i yttersta ångest och skyndade ut.
En söndagseftermiddag.
– Hvart går du nu så bittida, min gosse? vänta ett ögonblick, så kan du få en kopp kaffe först, det är icke bra att gå ut i dimman, innan man ätit något förut.
– Nej tack, tant Lovisa lilla, jag vill icke ha något kaffe i dag, – sade Konrad, som med bössan på axeln, och den hoppande Ajax vid sin sida, stod färdig att gå genom den lilla grinden utåt hagen.
– Bevare mig, vill du icke alls ha’ något kaffe?
Prostinnan och Anna äro straxt klädda, och då ska vi dricka tillsammans; du vill väl icke gå din väg, innan du gratulerat
Anna på hennes första lysningsdag, se der är hon redan; dröj nu, min gosse, så få vi kaffe straxt.
Anna syntes i detsamma verkligen i förstugan, och vid denna syn vände Konrad ovilkorligt om, ställde bössan emot grinden och gick emot henne.
– Det var bra du kom, kära barn, för att förmå Konrad bli qvar, och inte alldeles fastande drifva af utåt skogen nu igen, som han brukar, – sade tant Lovisa och vände om in igen.
– Ack, se så sköna blommor, och en så vacker vas; hvar har tant fått dem ifrån? – sade
Anna lifligt, då hon fick se mamsell Lovisa, och äfven Konrad märkte nu först, att gumman bar i sin famn en stor vas af den klaraste kristall, fylld med röda och hvita löfkojor af sällsynt skönhet.
– Ja dem skall jag just nu sätta på kaffebordet, de ha’ kommit ifrån din fästman till dig, här var en betjent nyss dermed ifrån Belle-Cottage, som hade helsningar, att grefven skulle sjelf straxt komma efter, – sade mamsell Lovisa och gick förbi Anna in i salen.
– Ack, men tant lilla, låt mig då åtminstone få se på dem, efter de äro mina, – sade
Anna leende, sprang efter tanten, tog vasen mellan sina händer och förde de friska, daggiga blommorna intill sitt ansigte, lika friskt och blomstrande som de . . .
En lycklig kärlek gör en ful qvinna vacker, och en skön gudomlig, säger en namnkunnig författare; och något sådant tänkte förmodligen äfven Konrad, der han stod vid dörren och betraktade stum och orörlig, hur Annas små hvita fingrar, med dess ovala ljusröda naglar, slöto sig omkring krystallen, hur hennes tjocka glänsande lockar föllo ned öfver blommorna, hvars fina, sammetslena blad och rena färg täflade med hennes runda kind; de halföppna läpparne, de sänkta ögonlocken, mjukheten och den naturliga och sällsynta grace som hvilade öfver hela denna sköna varelse, kom
Konrad att glömma allt för nöjet att betrakta henne; han skulle i detta ögonblick gifvit sitt lif, för att vara föremålet för den suck af kärlek och längtan, som höjde hennes barm, och den varma djupa rodnad, – emot hvilken blommornas färg var matt och kall, – som nu flög öfver hennes ansigte, vid upptäckten af ett litet hopviket papper, doldt mellan blommorna, som hon tog, förde till sina läppar och sedan gömde vid sitt bröst, med en blick af så brinnande passion, att ett ovilkorligt utrop af smärta undföll Konrads sammanpressade läppar.
Anna såg upp, betraktade honom bestört och uppmärksamt, och i det uttryck hans ansigte antagit då hon kysste den lilla biljetten, måtte legat en upplysning, mer klar och tydlig än alla ord, ty Annas kinder miste hastigt den varma färgen och en skymt af blekhet flög öfver dem.
Men – hvar finns en känsla mer egoistisk, och ändå mer sublim i sjelfva sin egoism än kärleken?. . .
Det är den, och endast den förbehållet, att af alla de känslor, ett menniskohjerta kan hysa, fylla det helt och hållet att förjaga allt . . . låta oss glömma allt; hat och vänskap, tacksamhet och medlidande fly som skuggor, då glansen från de ögon, som blifvit våra solar, möta strålen i vara egna . . . då närvaron af den enda älskade låter tiden stå stilla, minne och framtid försvinna, och det närvarande, på en gång en evighet af sällhet och en sekund i snabbhet, lik den klara solbelysta ytan af en källa, – ligga stilla darrande inom oss, för att, under några korta ögonblick af lifvet, låta oss blixtsnabbt kasta en blick bakom förlåten till himlen . . .
I samma ögonblick hördes hofslagen af en häst, en ovilkorlig sprittning genomfor
Annas fina gestalt . . . dörren flög upp, och – utan en tanke på den bleke Konrad, som osedd smög sig ut – sjönk Anna i Edvards armar.
– Se så, nu gick Konrad ändå . . . det är för besynnerligt att han nu för tiden ständigt och jemt hålls i skogen . . . jag begriper icke hvar den välsignade jagtlusten kommit ifrån på en tid . . . – sade mamsell Lovisa förtretad, under det hon ställde kaffebordet i ordning.
Anna svarade ingenting, hon begrep nu allt för väl Konrads jagtlust, och denne, som utan ett ord till afsked, smugit sig bort, kastade bössan på axeln, hvisslade åt Ajax, och gick med snabba steg gångstigen framåt genom hagen.
Det brusade inom honom, han gick som en drucken, utan mål, utan egentlig eller redig tanke.
Konrad var ännu så ung, och utan att egentligen ega ett lifligt lynne, hade han tillräckligt djup och varm känsla för att anse sig förfärligt olycklig.
Den första motgången i lifvet är vanligen det prof hvarigenom vårt verkliga lynne uppenbarar sig.
Han älskade Anna, och skulle, i fall han någonsin varit älskad tillbaka och öfvergifven, kanske aldrig kunnat glömma; men obesvarad kärlek är i sjelfva verket endast en chimèr, man tröstar sig öfver förlusten af hvad man aldrig egt, då deremot saknaden öfver en förlorad sällhet – en sällhet som varit värt hjertas lif, – först med lifvet upphör.
Det var med denna djupa nedslagenhet, denna bergfasta öfvertygelse, att nu icke ega något vidare att göra här i lifvet, denna dödande, plågsamma tomhet, som vid en grusad illusion så qväfvande lägger sig öfver vårt hjerta, och med denna beslutsamma känsla, att genast vilja dö, hvarmed vi ständigt mottaga den första stöten i verlden, som Konrad – sedan han gått sig trött, utan att veta hvar han befann sig – ändtligen nedkastade sig i skuggan på sluttningen af en kulle i skogen.
Han kände hela bitterheten af den kaotiska tomhet, som intar vårt inre, då den idé, som varit det hemliga drifhjulet till alla våra handlingar, den tanke, den känsla som uteslutande beherrskat vår själ, på en gång försvinna; vi ha’ icke förut anat hvilken väsendtlig del den var af vårt lif, förrän omätligheten af det tomrum, den lemnat, kommer oss att inse, att ett lif utan mål, utan en lifgifvande känsla, hvaromkring alla de andra samla sig . . . utan en passion, eller en idé, den må vara god eller ond, verklig eller inbillad – är intet lif, utan blott en tynande, eländig och förfärligt plågsam känsla af vår existens – en smärtsam öfvertygelse att själen i vårt lif är borta . . .
Då denna förlorade själ kan ersättas, då ett nytt intresse kan återlifva vårt mod, en ny passion intaga vårt hjerta – då har den fordna endast, varit en chimèr – ett fantom uppkalladt af vår inbillning, ty när det verkliga vilkoret för vårt lif är borta . . . kan endast idéen om döden, längtan efter grafven intaga dess plats, och hela det vegeterande lif, som återstår oss, blir – blott ett liktåg . . .
Klockornas ljud väckte Konrad ur den dvala, den modlöshet, hvari han nedsjunkit; han fann att ehuru han gått otaliga krokar, var han nu blott på andra sidan om hemmet, der den lilla kyrkan speglade sig i sjön vid kullens fot.
– Nu!. . . just nu lyses det kanske för
Anna och honom, – sade han halfhögt och sprang upp; – ja, jag vill gå dit . . . jag vill höra det, och derigenom kanske finna bot för min galenskap . . . – fortfor han häftigt, med denna barnsliga lust att göra sig sjelf så beklagansvärd, som möjligt, denna sinnrikhet att plåga sig med sjelfskapade lidanden, som bäst bevisar att sorgen blott ligger på ytan af vårt hjerta.
Konrad skyndade utan betänkande ned för backen och kom till stranden.
Solen glittrade på den småkrusiga vattenytan och båtarne, som kyrkfolket begagnat, gungades upp och ned af de sqvalpande vågorna.
I en af dem låg en pojke med öppen mun, utsträckt på botten i solbaddet och sof; några gubbar stodo pratande på kyrkogården, och snusade ur blanknötta messingsdosor, och tvenne bondhustrur, den ena af dem med ett grannt utstofferadt kristningsbarn på armen – hvars gälla skrik tvungit dem att gå ut – kommo nu ifrån kyrkan.
Konrad gick in och stannade nere vid dörren, lutad mot en af trädpelarne, som uppbar den lilla orgeln.
Kyrkan var full af folk; värmen och prestens entoniga röst, i förening med slappheten i hans eget sinne, försatte honom i ett slags tanklös dvala, hvarur ljudet af Edvards och Annas namn, högt och tydligt uttalade af presten vid lysningen, först väckte honom.
Tanken att den första stjerna som lyst på hans himmel nu försvann, att Anna för alltid var förlorad för honom, grep honom nu med mer skärande smärta än förut.
Om vi alltid kunde se klart, kunde lugnt dömma om hvilka af våra obehag och sorger i lifvet som äro verkliga, och hvilka en missledd känslas eller inbillnings skapelser, så skulle våra ledsamma stunder kanske betydligt minskas . . .
Konrad led nu af ett misstag, som nästan alla vid hans ålder begå, att hänföra den naturliga instinkt, som första gången för oss emot en varelse af det andra könet, till hjertats känslor, då det likväl sällan så är, ty – liksom det är en årstid för blomman, en annan för frukten, likså är det icke förrän inbillningens blommor börja falla af, som hjertat mognar till de passioner, hvilkas föregångare inbillningen är.
Konrad stod ännu qvar några minuter, och lät sina blickar långsamt sväfva öfver denna anspråkslösa kyrka, detta altare, der han knäböjt med henne – som han då älskade endast som en syster, – försjunken i denna barndomens poetiska och svärmande andakt, framkallad af den blinda tro, som ännu icke blifvit underkastad ett oroligt, vaknande förstånds alla spetsfundigheter och villande hugskott; tårarne kommo omedvetet i hans ögon, han kände dunkelt att fallet af hans första illusion bortsopade de sista bladen af barndomens blommor i hans sinne, och med en känsla, som visade att lifvets prosa, den tunga grå verkligheten, nu tagit hand om honom, och tryckt sin pregel på hans panna, lemnade han kyrkan, gick öfver den med sina små trädkors och kransar prydda kyrkogården – i motsatt rigtning till den han kommit, – och var snart ute på landsvägen.
Med sinnet uppfylldt af tankar, alla bleka, matta och dufna – så olika dem, hvilka, varma och lifliga, fordom med sin brokiga skara uppfyllt hans själ, vandrade han vägen framåt, och hade väl gått en half mil, då skuggan af några stora ekar vid vägen bjöd honom att hvila sig i gräset på dikeskanten derunder.
En känsla af odräglig ledsnad, af passiv likgiltighet, hade efterträdt den första bestämda smärtan inom honom, och med matta blickar betraktade han hur trädens skuggor blefvo allt längre, och solstrålarne lekte på några blåklockor, – som bugade sig sakta för vinden i gräset – och belyste ett potatisland, omgärdadt af en stenmur, här och der bevext med frodiga hallonbuskar, en liten stuga straxt bredvid, på hvars trapp en gubbe i skjortärmarne och med en väst, som tycktes färgad i blåbärssaft, satt med armbågarne stödda emot knäna och sjöng halfhögt ur psalmboken, en gumma, som aftagit kyrkhabiten och nu presenterade sig i blotta linnet, omknutet af ett randigt förkläde, samt håret rätt uppstruket, ombundet med ett eldrödt ylleband, stod, helt okonstladt, med ena foten på det inskjutande låga taket öfver gubbens hufvud, och den andra på en gren af ett gammalt körsbärsträd, hvars bär hon höll på att afplocka.
En halfstor flicka kom nu ut ifrån stugan, med en mjölkbytta på hufvudet, nickade åt gubben som såg upp ur boken, då hon gick förbi honom, öppnade grinden utåt landsvägen, och väckte dermed ett par grisar, som sofvo i solskenet utanför, och först efter otaliga kraftiga påstötar kunde förmås att lemna sin plats, för att sedan gnällande följa henne till gärdesgården midt emot, der hon klef öfver, utan betänkande att visa sina bara solbrända ben högt öfver knäet.
Men Konrad, som med denna fredliga tafla framför sig, der söndagseftermiddagens tystnad, sysslolöshet och dödande mjeltsjuka låg utbredd – var i den sinnesstämning då man ser ingenting af hvad man har för ögonen, väcktes likväl i detsamma af en gäll barnröst, som på andra sidan muren straxt bredvid honom utropade:
– Se ormen! akta dig . . . der slank han in mellan stenarne . . .
– Åh, jag är inte rädd för en sådan der liten en, – svarade en annan röst lika fint och pipande, men med en besynnerlig främmande brytning, som bjert afstack emot den småländska dialekten i den första, – Min pappa hade en orm som var så lång som den värsta karl, och så tjock som fars orm derinne . . .
– Åh, nu ljög du allt lite ändå . . . återtog den första, i det ett rammel af stenarne på insidan antydde att han klättrade upp på muren.
– Ljög jag, säger du . . . nej, du kan fråga mamma när hon kommer igen, men se han dog när vi . . .
– Ja ä inte rädd för ormar heller . . . för mor har sagt, att bara man nämner Guds namn, så kan de inte röra en, – afbröt en ännu spädare röst än de förra, med ett ljud, hvars oredighet bevisade att talaren hade munnen full.
– Stina!
Gud trösta dig om du äter upp hallona, – inföll den första hotande, öfvertygad om brottet genom Stinas grötiga röst.
Dunsandet af något som föll ned, ett gällt skrik, stenar som rullade om hvarandra, och de båda talandes röster, förenade i en chorus af utrop och beklagelser, förmådde Konrad att resa sig upp och titta öfver muren.
Stina, en liten flicka om 4 år, nedsmord i synen af bär och smuts, hade fallit utför muren ned i åkern och dragit korgen med de nyss plockade hallonen med sig.
Två små pojkar, högligen förgrymmade, höllo på att hopsamla bären, och med förebråelser öfverhopa lilla Stina – som med benen i vädret skrek som en döende gris; – den ena af gossarne med sitt fula och besynnerliga ansigte och sina långa armar väckte genast Konrads uppmärksamhet, ty han igenkände i honom den samme, som han sett i den gamla förfallna bastun, tillsammans med djurföraren och den vansinniga qvinnan som skrämt Anna.
Utan att egentligen veta hvarför, kände han sig intresserad att veta hur denne, som påtagligen hörde till den resande menageri-egaren, nu kunde vara så hemmastadd här, och gick derför omkring muren, genom grinden in på gården.
Det första, som här mötte hans syn, var hustrun, som klifvit ned ur trädet, och med den gråtande lilla Stina vid handen, följd af de båda pojkarne med korgen, kom på renen utmed potatisåkern fram till stugan, dit
Konrad också ställde sina steg, och frågade gubben, som ännu satt qvar på trappan, om han kunde få köpa litet mat; ty han hade gått i skogen hela dagen, och kände sig nu oaktadt sina bekymmer ganska hungrig.
– Åh, Jesses, hvad skulle vi ha’ te ge en så fin herre? – sade hustrun, som framkommit och svarade i sin mans ställe.
– Ni ha’ väl mjölk och bröd, och dermed är jag fullt belåten, – försäkrade Konrad leende.
– Ja bevars, om herrn vill stiga in så länge, till Fia kommer hem . . . hon ä just nu åt hagen å mjölkar.
Konrad satte sig på trappan jemte gubben, som nu bortlagt psalmboken och påtändt en liten qvarterslång pipnubb, ur hvilken han blossade med ett så skrytsamt välbehag, att man tydligt kunde se att denna njutning förekom endast hvar söndag.
– Äro de edra, alla tre de der barnen? – frågade Konrad, och rigtade sin blick på den grupp framför honom, som utgjordes af lilla Stina, hvilken med fingrarne i mun glömt sitt lidande, vid den sällsamma uppenbarelsen af en bättre klädd främmande person, och de tvenne gossarne, som stumma och storögda betraktade honom.
– Åh nej . . . den der längsta ä fälle inte min . . . men si mor hans kom hit en qväll och tiggde, och så blef hon så sjuk på natten, så vi fick lof att låta henne ligga qvar här en tid.
– Nå, hvar har hon nu tagit vägen då?
– Ja, Gud vet . . . hon skulle gå i bygden och skaffa sig lite . . . för hon vill ge sig af åt sin hemort, kantänka . . . och emellertid, så lemnade hon pojkkräket qvar här så länge . . . och som han har en liten apinna te visa, som barna tycka så förgrufveligt mycke om, så ville mor att han ändtligen skulle få vara qvar tills mor hans kom igen.
– Men hvar äro de hemma då? – frågade Konrad nyfiket.
– Åh, det lär väl vara långt bort det . . .
Gud vet hvar, för hon talar lika konstigt som pojken, hon med.
– Var hon ensam, när hon kom hit med honom? – frågade Konrad förundrad.
– Ja, bevars, hon säger att hon har hvarken hem eller slägt, eller någonting i verlden mer än pojken.
Konrad ropade gossen till sig, och sökte af honom få någon närmare upplysning om honom sjelf och hans mor; men, antingen han icke förstod honom, eller icke
ville säga något, skakade han blott på sitt fula hufvud, grimaserade som en apa och visste ingenting.
– Han är visst icke riktigt klok, – sade Konrad, sedan gossen gått sin väg.
– Jo, jo, men, nog är han klok, men si ibland så kommer det på honom en sådan illmarighet; om en bara vill fråga honom något om hans mor, eller hvarifrån han har kommit, eller så der, så gör han sig straxt så der vårdslös och funderlig.
Nu öppnades grinden och flickan med mjölkbyttan kom tillbaka, och straxt derefter kallade hustrun in Konrad, ty anrättningen var färdig; ett rent lakan var bredt öfver bordet som duk, och Konrad gjorde heder åt hafrebrödet med smör, mjölk och de tillrättakomna hallonen, samt kände sig vid betydligt lättare sinne då han vände sina steg hemåt.
Spöket.
På gården vid Belle Cottage stodo tre af hofmarskalkens bästa vagnar förspända.
Det syntes på hästarnes otålighet, den uppskrapade sanden omkring deras fötter, kuskarnes kraftiga pisksmällar och betjenternas sömniga miner och vårdslösa ställning, att de redan väntat länge.
Vid köksfenstret i flygelbyggningen stod fru Berg, rödstekt i synen, med uppvikna klädningsärmar och försökte varligt, att ifrån formen förflytta en à la daube på dess fat, allt emellanåt kastande en blick utåt gården.
– Det är då alldeles terribelt, hvad den hofmarskalken är långsam med sin klädsel . . . nu slog klockan 5, och klockan 6 skall vigseln ske . . . det blir ackurat som på hans eget bröllop, der jag fick springa ifrån grefvinnan minst tio gånger och fråga om han icke var klädd, och alla gästerna väntade så att de kunde somna.
Ja, herre min Gud, det var ett annat bröllop det, – fortfor fru Berg, vändande sig till en piga, som stod bredvid henne och var sysselsatt att proppa persilja i en hop kycklingar, som, plockade och urtagna, lågo upplagda på ett bräde framför henne.
– Gud, min Skapare, sådant väsen och stök, och så mycket folk, så en kunde bli tokig . . . det firades i Upland det, hos sal. grefvinnans föräldrar, på Stora Nyberga, der jag är född . . . det var skillnad på bröllop emot detta . . . men, är du rasande, menniska?. . . du kör ju ut tummen i ryggen på kycklingen, – afbröt hon hastigt och gaf pigan en knuff i sidan, då hon, med ögonen fästade på betjenter och vagnar utanför fenstret, blindt anfäktade den olyckliga kycklingen.
– Ja, jag säger att jag aldrig i mitt lif varit med om så underligt bröllop som detta.
Ingen främmande menniska fick hofmarskalken bjuda hit; om icke händelsevis öfverste Myldorph kommit i går, så hade det inte blifvit fler än brudens mor och den gamla mamsellen och den der unga herrn, studenten, som är prostinnans systerson, tror jag.
– Ja, och så brukar väl alltid ett bröllop ställas till hos brudens föräldrar, vet jag, – inföll pigan, – men se det var väl också grefvens upptåg kan jag tro, att de skulle vigas i kyrkan och se’n komma hit.
– Ta hit fatet, Lisa, med pastejfyllningen . . . nej, det andra, – afbröt fru Berg.
– Ja, alltsammans det här, – fortfor hon, – kan ingen bli klok på . . .
För grefven är allt en bra underlig menniska ändå; hr Didrik må säga hvad han vill, och prisa honom aldrig så mycket, så var det bra besynnerligt att gifta sig så här.
– Ja, men vet frun, – inföll Lisa mumlande, ty hon höll mellan tänderna en tråd, hvars andra ända hon surrade omkring kycklingens ben, – att mamsell Anna är för rysligt vacker; men se om det är sannt hvad de säga, så är det allt underligt att hon får en grefve till man ändå.