Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der sprang gesvind en hind, att buskan sveg derved.
För Adams mynd’ och makt, och vördnads-pligt tillfyllest,
Der trädde lejon fram, att te sin Konung hyllest;
De tigrar sammaleds; den vilda leopard,
Af menskans ögonstrål, blef ock, från fjerran, snard.
Från hidet funno sig de rambeväpnad’ björnar;
Från högsta himmelsflygt, de sol-motstarrand’ örnar;
Och satte, båda två, med samma åtrås brunst,
Sitt angenämsta rof i enda Menskans gunst.
All verldens ögonmål, allt lifs och lefnads nöje,
Var: söka Menskans lust, dess muns och hjertans löje.
Hon alltings art förstod, i grund, och alla djur
Hon nämnde först vid namn, hvart efter sin natur.
Det allt, den Mannens mod till sådan glädje rörde,
Att han, i mensko-hamn, en engla-lefnad förde!
En fröjd den andra bar, en lust den andra dref;
Att aldrig någon dag för Adam sorgse blef.
Oss synes bär ådagalagd en skildrings-förmåga, som allsicke är föraktlig.
Än bättre anstår den rena lyriken hans sångmö.
Till bevis må lända följande fyra prof.
KÄRLEKENS PRIS.
All lifs och lefnads springekälla,
Jag menar dig, o Kärlek ren!
Hur skall jag ditt beröm framställa?
Ditt mesta lof är dock ditt men.
En himmelsk tunga borde mig,
Om dig att sjunga värdelig.
Då ett oskapadt hisligt öde
Var, det dock slätt alls-intet var:
Gud, just af Kärleks öfverflöde,
Den fagra verlden skapat har.
Af Gud blef Kärlek först utsänd;
Till Gud bör han ock blifva vänd.
Hvem är, som än ditt lopp förmenar?
Hur är din makt så underbar!
Jord, himmel, vatten du förenar,
Att det får lif, som lif ej har;
I elden är ditt hem förvisst:
Du äst i verlden först och sist.
Förutan dig, är allt i tystnad,
Ohyggligt, mörkt, iskallt och dödt;
Med dig, är allt i ljuflig lystnad,
Fröjdsamligt, täckt, ånyo födt:
Som Norden för all segel-nål,
Äst du för all natur ett mål.
Du äst, som ädla hjertan adlar;
Hvar nedrig tanka, är din sot;
Förutan dig man bittid’ sadlar,
Men kommer aldrig fot om fot;
Du, höga drift uti vårt blod,
Du yrker, styrker allt vårt mod!
Till dygd och ära du oss böjer,
Gör konst och lära till vår ro;
Allt hjerte-gnag ur vägen röjer,
Som plär hos arga sinnen bo.
Du äst det starka verldens band,
Som sammanhåller folk och land.
All skönhet snart sitt värde miste,
All’ ögons strålar vorde stum’;
Hvad gåfvor är, snart ingen visste:
Men får blott Kärlek minsta rum, –
Som blixt och åska genomslår,
Slik kraft man genast känna får.
Förruttnelsen du evigt trotsar,
Din är, och blir, ju segren än;
Hvad tid och ålder sönderkrossar,
Hopsamlar du till lifs igen.
Hvad jordiskt är, till jord förgås:
Af Kärlek åter vederfås.
I solen blott, är elden finer;
I jorden, är han stoft-bemängd:
I Gudi blott, ren kärlek skiner;
I syndigt hjerta, är han vrängd.
Dock, om förnuft oss råda får,
Blir oss en stadig Kärleks vår.
Ty älskom nu, hvart redligt sinne,
Det vackert, godt och ärbart är!
Hat, afund, ondska, sorg försvinne,
Som blod och mod förtära plär!
Då sannas våra hjertan vid,
Att ock vår tid är gyllen tid.
Af samma stroph-byggnad, tonart och (nära nog) värde, är hans sång till ”Äkta Ståndets Pris”; vid hvilken Erik XIV:s visa om sin Catharina tycks föresväfvat hans minne.
NATURLIG DÖDSBETRAKTELSE.
Hvad är det åt, att jag mitt sinne qväljer,
För fåfäng vinst min ädla frihet säljer,
Förgäfves mödar hufvud, hand och läpp?
Jag pine, plåge, qvälje mig framhärdigt;
Dock kommer den, som gör mitt verk ej värdigt
En fingerknäpp.
Har jag engång ur menskors samfund farit,
Blir se’n med mig, som jag had’ aldrig varit:
Jag blir uti det långa tysta bragt;
En långlig natt har stillat ben och länder,
En långlig sömn har ögon, fötter, händer
Tillsammanlagt.
Ett annat folk då solens klarhet skådar,
Min lägerplats en ann’ med föttren trådar;
Ack! att jag sjelf blir sinnelös till mull!
Jag har spelt ut, min vandring har en ända,
Mitt glas65 är tomt, min trå är af, min slända
Är spunnen full.
Jag har nu lärt, invärtes verlden känna,
Hur fåfängt är allt, hvad vi efter-ränna,
Hur lyckan sjelf hon ställer oss försåt.
Gif Gud, min verld med äran genomvandra!
O! mycket fik och släp om allt det andra
Är intet åt.
Träd, Frihet, fram, i dina sanna smycken!
Träd fram, och bryt mitt ok i tusen stycken,
Mitt ok, med allt sitt träle-likt besvär;
Mitt ok, det jag sjelfvilligt på mig lade,
Då jag af oförstånd till skuggan sade:
Du äst mig kär.
LUSTVINS GAVOTT MED DE FEM SINNENA.
Synen.
Ingen må mig det förneka, att jag Vackert älska må:
Vackra rosor, vackra liljor, leker ögat gerna på.
Vackra seder gör jag heder,
Vackra later, vackra dater,
Vacker fågel, vacker fjäder,
Vacker flicka, vackra kläder.
Hörseln.
Ingen må mig det förneka, att jag Lustigt älska må:
Lustig sång och lustig skämtan, lyder örat gerna på.
Frisk trummeta, puka, trumma,
Lustigt om min öron brumma;
Clav-cymbal, fiol och luta,
Hvem kan vilja dem förskjuta?
Smaken.
Ingen må mig det förneka, att jag
Ljufligt älska må;
Ljuflig mat och ljufva drycker, spelar tungan gerna på.
Kokadt, lagadt, stekt och sudit,
Har mig aldrig än motbjudit:
Ljufligt vin derpå att taga,
Kan min maga ock fördraga.
Lukten.
Ingen må mig det förneka, att jag Vällukt älska må:
Vällukt hjert’ och hjerna styrker, friskar mod och blod också.
Oliban, jasmin och ambra,
Friskar kistor opp och kamrar;
Rosen-Benzoe-tinctura
Hand och kinder lifligt skura.
Känseln.
Ingen må mig det förneka, att jag Kärligt älska må:
Kärlig lek, och kärlig skämtan, sigtar all Natur uppå.
Lärke-kirr och dufve-putter,
Tuppe-knorr och orre-kutter,
Gå dock ändtlig’ ut derpå:
Att hanen hönan nalkas må.
LUSTVINS VISA,
Lustvin sjelf.
Musikanter, speler opp,
Som J kunnen vackrast låta!
Stränga-klang gör mod i kropp;
Hvad kan tvist och oljud båta?
Lilla gosse! stäm väl in;
Låt din skära röst oppgälla:
Hur en pilt hos vännen sin
Allrafogligst sig skall ställa.
Med en skön och prydlig drägt
Våren jorden öfverkläder;
Deråt lärkan spelar täckt,
Lid och lund sig kampvis gläder,
Stränge Cato misslynt går
För sig sjelf, och illa tyder,
Om jag i min ålders vår
Unga lemmar fagert pryder.
Svarta natten slår sin råck
Ut, med fållar bred’ och sida;
Med sin skugga, mörker-tjock,
Skygger, skyler landet vida:
Hvirfvel-sväfvand’ tanke-svärm,
Vidt och hårdt och svårt bekymmer,
Är den svarta sky och skärm,
Som vår glädjesol oss skymmer.
Sand i sko, gör känseln agg;
Sting mot hjertat, bära fara;
Svartesjukans törnetagg
Låter aldrig rolig vara;
Lyster skalken gör’ ett puss
Och med list sitt fång betrakta,
Argus samt Acrisius
Fåfängt vaka, fåfängt vakta.
Dock, den frukt är alltförsvår,
Som för högt i luften hänger;
Man ock lättlig’ den försmår,
Den i mark ett väder slänger.
Men, ho låter se sitt kort,
Han gemenlig’ spelet tappar:
Gjordt i tid, är mycket gjordt;
Ryck på refven, när det nappar!
Lustvin.
Lustigt, Gossar!
Denna dag
Gladeligt till slutet qvädom!
Visan har ock vackert lag;
Nu välan! vi sammanträdom
Uti Floræ rosengål,
Medan vädret så vill skicka;
Alla vackra flickors skål
Vill’ vi der i afton dricka!
Af Columbi samtida voro äfven hans ”Epigrammata eller Öfverskrifter” mycket värderade.
Man har efter honom många sådana, dels på Svenska, dels på Tyska.
Några kunna jemväl inför nutidens smak ganska väl bestå.
T. ex. dessa bägge:
Hvad hulpe mig, om ock jag Doctor Faustus vore,
Om jag, till ett beslut, dock sist till Fanders fore?
Man och Hustru, ett.
Att man och fru är’ ett, det tros; förutan då,
När de sins mellan slåss: då känns, de äro två.
Han har ock både i svenska och tyska verser besungit sin mästare Stjernhjelm; med rättmätig försäkran, att denne varit en man, ”den aldrig döden blir mäktig att plåna ur faderlandets minne, så länge verlden ser solen upplysa sina dagar och månan sina nätter”.
Öfverhufvud skref han den tidens Tyska så, att få infödde Tyskar skrefvo den bättre eller jemngod.
Bland de många qväden, som i hans samling finnas diktade på tyskt mål, träffa vi ett och annat af hans mest poetiska.
Här angår oss dock endast hans förhållande till det svenska.
Lustvins dans med de fem
Sinnena möter oss i både svensk och tysk skepnad.
Onekligt är, att i den sednare rör sig hans sångmö till och med ledigare och sirligare.
Detta kan förklaras blott af det främmande språkets då redan uppnådda högre odling.
Columbus tillhörde en ästhetisk slägt.
Brodern Johan, som – enligt titeln på trenne ’”herde-visor”, dem vår skald insände till hans bröllopp – var ”Professor uthi Poeterij vidh den Kongl.
Academien i Vpsala”, högaktades allmänt såsom latinsk poet; förenade, med förtrolig kännedom af Grekiska, Hebräiska och Arabiska litteraturen, en stor beläsenhet i den Tyska, Fransyska, Italienska, hvilkas tungomål han ock talade med mycken färdighet; samt var derjemte en varm musik-älskare.
Fadern Jonas, likaledes latinsk poet, hade någon tid i Upsala innehaft samma Professors-befattning, sedan han förut varit anställd vid Vesterås Gymnasium såsom på samma gång Lector i Grekiskan och Musik-Directör.
Såsom Poeseos Professor höll han tillika föreläsningar öfver Musik.
Såsom Prost i Husby, lät han i sin kyrka genast uppsätta ett ”dråpligt orgelverk”, med en inskrift i latinsk vers, om orgelns införande i kyrkomusiken genom Påfven Vitalianus.
Bägge dessa sistnämnda Columber skrefvo, utom latinska verser, äfven svenska.
– Till vår skald, ehuru icke prest, öfvergingo i arf både den presterliga och den musikaliska stämningen.
Båda igenkännas i den fromma naturglädje och njutning af sitt kortvariga lif, hvarmed han i ett af sina sångstycken utropar:
Ack Himmel! hvi är dock vårt lif så stackot blifvit?
Hvi har Naturen oss ej tusen år medgifvit,
På hvilka vi Guds verk å jorden måtte se,
Allt till den Högstes lof och vår förnöjelse?
Dessa ”Odæ Sveticæ eller sång-vis författade Verldsbetraktelser”, dem han sjelf 1674 utgaf särskildt och dedicerade till M.
De la Gardie, äro alla beledsagade med melodier af hans vän Kongl.
Capell mästaren Düben.
Angenämt vore, att öfver dem, såsom minnen af den tidens svenska tonkonst, höra musik-kännares omdöme.
Ännu i begynnelsen af 1700-talet söngos de allmänt.
Samtidig med Columbus, men öfverlefvande, qvad i samma rigtning, med lika omsorg och närbeslägtad röst, brodern Johans lärjunge och efterträdare såsom ”Professor i Poeteriet”, Lagerlöf66.
Stor egentligen såsom latinsk talare, är han ock både såsom latinsk och svensk poet aktningsvärd.
I sednare afseendet kan han betraktas såsom en fortsättning af Columbus; dock synes han granskat sina skaldefoster ännu strängare.
Samlingen af hans latinska tal och skaldedikter är känd; och bland det vackraste, som någonsin blifvit oss bekant af romersk vers, är det derstädes förekommande grafqvädet öfver en gammal rättskaffens Capellan.
Af hans svenska stycken deremot äro blott få tryckta och allmännare tillgängliga.
Jemte den stora sorgfälligheten om språket och versen, samt herrskande benägenhet för ett på den tiden älskadt herde-maner, utmärker dem naturlighet, täckhet, ljufhet, stundom ljufmatthet; egenskaper, hvilka man ock alla igenfinner i den behagliga ”Herdeklagan”, som Dalins vän Carleson förvarat i sin ”Samling af utvalda Svenska Rim och Dikter till Svenska Skaldekonstens upphjelpande (1737–38).
Verserna öfver Friherrinnan Rosladin har Blom med förtjent beröm omnämnt.
Deremot meddelas hos Hammarsköld hans ryktbaraste och mest omtyckta qväde, den i flera decennier allmänt förtjusande Visan:
Ifrån den dag jag
Elisandra
Den första gång med mina ögon såg m. m.
Hon har visserligen det grundfel, att vara för lång: dock äro ännu hennes tio tolfradiga stropher läsbara, och några deribland vackra.
Ända intill Fru
Nordenflychts dagar var hon ett föremål för alla vitterlekanes härmning.
Man lånade af denna visa stroph-byggnaden och melodien, äfven till gudeliga sånger.
Fru Nordenflycht sjelf har gjort likaså; i ett qväde, som har till öfverskrift:
”det högsta nöje, känna och ära Skaparen”.
Grefvarne Gyllenborg.
Af Lagerlöf bildades de bägge poetiska Grefvarne Gyllenborg: bröderne Olof67 och Carl68.
De studerade i Upsala under hans professors-tid, och tillhörde hans förtroligare umgängs-krets.
En poetisk natur gick inom denna slägt länge i arf.
Deras farfader, Apothekarn i Upsala Simon Wolimhaus, hade åtminstone så till vida haft en sådan, att han varit en ifrig kabbalist.
Derigenom hade han ock råkat i en besynnerlig tvist med Buræus.
Denne lät nämligen, till allmän bestörtning och med många förmaningar enkom till de syndiga Upsala-boerne, under sommaren 1647 den förkunnelse utgå, att Yttersta Domen skulle komma just det året, på hösten; till och med dagen var beramad.
Då framträdde Wolimhaus med den upplysning, att man ägde något längre beredelsetid, emedan Buræus missräknat sig på flera månader; så att
Domens ankomst ej kunde väntas före nästföljande vår.
Buræus blef förargad, och framdrog nya bevis för sina uträkningar; men Apothekarn gaf ej heller efter.
Ändtligen slogo de vad.
Buræus uppsatte sin gård; som skulle afträdas till motparten, om dennes calculer befunnos rigtigare.
När på den bestämda dagen ingen Yttersta Dom hörts af, anmälte sig Wolimhaus med anspråk på gården, och stämde omsider Buræus in för stadens Magistrat: som likväl fann skäl i Buræi anhållan om uppskof till våren, då man finge utröna tillförlitligheten af Apolhekarns räknesätt.
Våren kom – och jord och gård förblefvo in statu quo 69.
Blandningen af poetiska och financiella böjelser öfvergick från gubben på sönerne, hvilka båda blefvo adlade och högt uppsatta män:
Rådet Grefve Jacob Gyllenborg, och Riksrådet Grefve Lejonstedt.
Bägge dessa bröder författade i sin ungdom, med Stjernhjelm i sigte, åtskilliga hexametriska tillfällighets-stycken.
Den sednare, i ett lofqväde vid Carl XI:s anträde till regeringen, synes varit den förste, som i stort införde seden att rimma hexametrerna, både vid slutet och inuti.
Olof och Carl Gyllenborg voro den förres söner.
Det är en i vår vitterhets häfder egen företeelse, denna grefliga skaldeslägt; af hvilken fem medlemmar der förvärfvat sig rum.
Den siste och ryktbaraste, Gustaf Fredrik – sångaren af Själens Styrka, Årstiderna, Tåget öfver Bält, – var Olofs och Carls broderson.
Af dessa sistnämnda bröder förekomma qväden i Carlesons och Sahlstedts samlingar.
Carleson har upptagit fem: fyra af den äldre, och ett af den yngre; alla öfver och till Carl XII; alla visande i poetisk förklaring tänkesättet hos den tidens ädlaste Svenskar, de Carolinske eller ”Konungske”; alla utmärkande sig lika genom ett omisskännligt skaldeanlag, som genom en glödande kärlek till Konung och Fädernesland.
Flere ha redan anfört stropher ur Carl Gyllenborgs Sång öfver Segern vid Narva; äfvensom af Olof Gyllenborgs ”Nyårs-Lyckönskan” (1718) det glädtiga slut, der ingen annan önskning säges återstå, än att, som Hjelten sjelf är ”en makalös Kung i nåd, i vett och strid”, så må ”hans läger väl i krig bli makalöst bland alla, men ej hans läger dock bli makalöst i frid”.
Deremot har man med tystnad förbigått hans trenne fröjd-qväden öfver Konungens hemkomst från Turkiet: af hvilka det sista här må införas i sin helhet.
De Nordiska Länders Högstönskeliga Nyårs-fägnad på den 1 Januarii 1715.
Himmelens yppersta ljus, som menniskors tider och stunder
Delar i nätter och dar, i veckor, i månar och år,
Vexlar om sommar med höst, och vinter förbyter i vår,
Pryder med blomster och löf de vissnade fälter och lunder;
Solen, hvars herrliga glans och brinnande rörelses makt
Lockar ur jorden fram så dyrbara skatter och håfvor,
Solen, som dagelig-dags utdelar otaliga gåfvor,
Nalkas nu, åter igen, den nordiska verldenes trakt!
Solen nu nalkas, att allt sin lifliga trefnad beskära;
Nalkas, att muntra oss upp, då mörkret allt ängsligit gör;
När allt bleknar af köld, när grönskan på markene dör,
Isiga vätskor och snö båd’ jorden och luften besvära,
Solen då vänder sig om, och skyndar till Norden sitt lopp,
Tjockaste mörker och köld förvänder i ljusesta dåsar;
Gifver ock rundelig allt, hvad öga och öra behagar,
Tidernas sorger och qval beblandar med ljufligit hopp.
Nordiska folken likväl, som pläga sig högelig glädja,
Årligt ock fira den tid, då dagarne stiga i höjd,
Komma nu föga ihåg den vanliga solenes fröjd;
Gud har behagat, att en mer hugnelig glädje tillstädja:
Glädje, som lefvande gör de halfdöda hjertan och bröst;
Glädje, som lofvar ock ut all önskelig fägnad på jorden;
Glädje, som vinteren gör till herrligste sommar i Norden,
Sommar, som aldrig skall bli förmörkad af tidernas höst.
Hjelten, som himmelens Gud begåfvat med tappraste mandom,
Kongeligt hjerta och mod, med vittraste klokhet och vett,
Hjelten, hvars like af dygd i verlden man aldrig har sett,
Bland dem, som Konunga-namn fått bära af folkom och landom,
Hjelten nu kommer till oss, som Gud har utkorat till vän;
Ypperst i gudeligt nit, som kättja och flättja nerdämpar,
Ypperst i örlog och strid, bland modige, blodige kämpar:
Hjelten nu kommer, och för till oss Guds bistånd igen.
Vore nu alle, som Han: så trägne i gudliga tankar,
Alle så faste i hopp på Herrans oändliga nåd,
Litandes ej på sin makt och mennisklig vishet i råd;
Vore ej någon, som mer på samvetet lastar och sankar;
Bodde Gudsfruktan hos oss, och Rättvisan uti vårt land;
Älskade alla sin Kung, som Konungen älskar oss alla:
Skulle vi intet så lätt i plågor och olyckor falla;
Skulle Gud aldrig från oss mer taga sin nådiga hand.
Evig’ Allsmäktige Gud! odödlig, de dödligas Fader!
Tidernas början och slut!
Du slutar nu åter en tid,
Sorgelig, ängslig och mörk, af menniskors blodiga strid;
Börja den tiden, o Gud, som Hjelten i Norden gör glader!
Börja den tiden, som frid och sällhet allena tillhör;
Tiden, som länger Dens tid, som fostrat upp tidernas ära;
Tiden, som gifver en fröjd, hvars minne all tid skall sig lära!
Börje den tiden, o Gud, som alla lycksaliga gör!
I allmänhet kan om dessa bröder sägas, att Lagerlöfs poetiska förtjenster återupplefva hos dem i en manligare skepnad.
Ämbetsmanna- och statsmanna-pligter förde dem ifrån skaldebanan, eller bragte dem att sluta den såsom poetiska dilettanter.
Bägge upplefde Dalins tidehvarf. – Carl Gyllenborg vinnlade sig mycket, under sednare delen af sin lefnad, om skapandet af en Svensk Theater.
Bland annat, öfversatte han från Engelskan
en Tragedi ”Andromache”, och bibehöll der originalets orimmade jamber; de första sådana, som blifvit försökta i Svenskan.
Han var en man af lärdom, angenämt umgängssätt, tillvinnande, äfven bländande egenskaper.
I striden mellan de splitflockar, hvilka såsom ”Hattar” och ”Mössor” vunno en olycklig namnkunnighet, tillhörde han de förra, blef deras hufvudman, besegrade Arvid Horn, och var, – dårad af fantastiska förhoppningar om återvinning af Sveriges carolinska makt och ära, – förnämste tillställaren af den förunderliga krigsfanfaronnaden mot Ryssland 1741.
Fostrad af Görtz, trodde han, att i vissa conjuncturer allt borde vågas; men han ägde hvarken dennes politiska snille, eller någon Carl XII att påräkna till verktyg.
Han var ej bättre profet, än hans farfader Apothekaren.
Det skulle alltså för Sverige varit en tvåfaldig fördel, om den poesi, som han på ett så vådligt vis inmängde i sina statsmanna-värf, hade fått uttömmas i tragedier och hjeltedikter.
Spegel.
Vida större skaldefrejd omgaf mellertid ett namn, som äfven i vår Kyrkas tideböcker är outplånligt: den såsom Psalmist ännu vår gudstjenst förskönande Spegel70.
Efter Stjernhjelm var han den bland tidehvarfvets vittre grundlärdaste och äfven i all poetisk litteratur mest mångbeläste.
Hans rum bland Parnassens sångare motsvarar likväl icke på långt när det, som han evärdligen innehar bland Sions.
Han är – kort sagdt – det sjuttonde århundradets Wallin.
Dennes ära, då han såsom Psalm-skald täflar med alla tiders yppersta, kan ej förringas genom den sanning, att han – deri från sina medtäflare Franzén och Hedborn fullkomligt åtskild – nästan blott såsom sådan är poet.
Likaledes återstår ock for hans föregångare Spegel en oförkränkt rättighet till vår vördnad, oaktadt mycken sanning ligger i hans blygsamma sjelfbekännelse:
Jag hafver önskat stiga
Med min ostämda giga
Uppå Parnassi klint;
Och lära der så spela,
Att jag ej skulle fela:
Men si! jag har ej hinnt.
Afräknar man från Wallins verldsliga poemer den öfvervigt, som en stegrad vältalighet och öfverhufvud en större språkets och smakens odling skänka, så äro Spegels dem i allt annat jemnlika; ty äfven i Spegels kunna vi uppleta spridda smärre bitar och drag, som emotsäga den dom, hvilken icke dessmindre ovederläggligt gäller om det hela.
Långt annorlunda skulle vårt omdöme bestämmas, i fall hans digra och öfvermåttan långsläpiga arbeten, om ”Guds Verk och Hvila”, om ”det Tillslutna Paradiset”, om ”det Återvunna Paradiset”, mäklat bibehålla samma anda, som lifvar det Företal och den Hymn till Gud, med hvilka det första begynnes.
Både företalet och hymnen äro nämligen sannt poetiska: det förra, genom sitt brinnande nit för Poesien och sitt värdiga, med all dess värma tolkade begrepp om hennes väsende; den sednare, genom sin verkliga och höga skönhet.
Hvad kan man ej hoppas, när man läser följande inledning, ställd ”till Poesiens rättsinnige Älskare”?
”De Gamle hafva sagt Poesien vara den första vaggan, i hvilken Vishet hafver hvilat, och är så dejlig, men så oförmärkt uppvuxen, som perlan uti perlemor.
Hedningarne hafva ment Poesien vara Gudarnes eget tungomål, det menniskorna ej kunna lära, med mindre dem gifs en synnerlig beqvämlighet ifrån Himmelen.
Thy hafver
Ennius kallat Poeterne helige, sägandes dem genom Gudarnes besynnerliga nåd sändas hit på jordene.
I lika måtto betygar Ovidius det vara en gudomelig ande, som uppväcker sådant lif och ljus i förståndet, att man i korta verser kan sammanfatta så åtskilliga ting.
Thy äro ock alla de gamlas lagar, alla sibyllina oracula, samt de äldsta sede-läror, på det sättet beskrefna; och fördenskull så mycket mer utaf gemene man trodda och vördade.
Ja! ingen vill eller kan vägra Poesien sitt rätta beröm, utan den, som är så vrång och afvog, att han ej kan lida, det der är sommar uti året och ungdom uti menniskans lefverne.
”Men ingen vardt fordom dagar hållen för Poet, med mindre han var utöfvad i all Philosophi och Verldslig Vishet, kunnandes densamma på ett konstigt sätt och med beqväma ord ljudligen utföra.
Den, som till det namnet rätteliga svarade, han vardt hållen i största värde och anseende.
Agamemnon, då han reste till Trojanska kriget, allrahelst lemnat sin gemål Clytemnestra en Poet till tuktomästare; och Aegistheus kunde ej öfvertala henne till någon odygd förr, än han listeliga hade samme poet ihjälslagit.
”Det är fördenskull intet under, att alla nationer, som hafva älskat
Dygd, hafva jemväl älskat Poesien.
Huru högt Götarne hafva skattat sina Skalder, huru hjerteliga de kunde fröjdas och uppmanas utaf ett drottqväde, och huru sämliga de belönte den, som uti dylika snilleverk var en konstnär, det betyga nogsamt våra sagor och gamla skrifter.
När Romarne hörde
Virgilii verser uppläsas, då stodo de alle upp så månge som voro tillstädes, och ärade den fattige Poeten nästan så högt som sjelfve den mäktige Kejsaren.
”I synnerhet är Poesien tjenlig till Guds lof och pris, ty Andakt synes uti densamma så fager, som Aron uti sina silkes-kläder, eller som Förbundsens Ark öfverdragen med klart guld.
Fördenskull hafva ej allenast Fäderne i den första Kyrkan, Ambrosius, Prudentius, Sedulius, Bernhardus, med flere, så utsatt sina anderika tankar, att deras upplyste själar hafva både från Helicon och Siop utspridt många klara strimmor; utan den Helge Ande hafver ock sjelf esomoftast, så på Mosis svåra tunga som på Davids ljufliga harpa, lärt oss, huru vi med Rim och Psalmer skolom lofva Gud; ja, den trösteliga Jobs bok, och andeliga Salomons brudevisa, äro skrefne med poetiskt ordalag.
Man må fördenskull intet undra, att jag i lika måtto hafver fattat lust till Poesien, och vinnlagt mig om att blifva kunnog uti den konsten; som ingen hafver hatat utan de, hvilkas arghet varit lika stor som deras oförfarenhet.
”Dock består den ingalunda uti, omskönt man ock tager anledning utaf andras arbete, att ej töras gå med mindre man ser andras fjät och fotspår framför sig.
Ty hvad konst är det, att göra en stor väf utaf andras garn?
Sannerliga: jag finner intet så ljuflig smak i det Grekiska vinet, att jag hafver lust till att dricka sjelfva dräggen; ej heller så sött ljud i den toscanska gigan, att jag girnas dansa efter hvar sträng”.
Nekas kan likväl icke, att detta, i sin prosa, är ett vida bättre poem, än det efterföljande rimverket är i sina verser.