Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfverflödigt vore nemi,, att här framhålla, att denna verksamhet icke är eller bör vara inskränkt till vissa påbudna religionsförrättningar; att det är uti umgänget, under de enskildta samspråken, der, lämpade efter hvar och ens sinnesförfattning, råd, tröst, varningar och upmaningar kunna lemnäs, som samma verksamhet, på en gång mildt och allvarligt utöfvad, blifver mest välsignelsebringande, öfverflödigt; att slutligen tillägga, att der prestens kall så uppfattas och redligt bedrifves, den snart sagdt tager hvarje dagens stund i anspråk.
Men, om så är, huru med denna verksamhet förlika de mångtaliga bestyr oell omsorger, som åtfölja boställen af den storlek många prestbohl förete, dessas bruk och vård, äfvensom ett förmånligt afyttrande af deras produkter.
Allt detta kräfver en tid, en omtanka, som presten icke eger att åt dem lemna, såvida det icke skall ske på bekostnad eller med försummelse af högre pligter.
Ingen torde bestrida, att ej presten bör hafva sig försäkrade icke allenast bostad, utan äfven åtskilliga tunni, jord, hvilka sednare odlade, eller till trädgårdsskötsel använda, kunna skänka honom en stundom under mödosamma pligters fyllande väl behöflig förströelse och hvila.
Men att så ordna prestens aflöning, att nödvändig omsorg för egen bergning skall inkräkta nppå fullgörandet af pligter, hvilkas missfyllande ingenting kan godtgöra, är af samhället, lindrigast sagdt, föga välbetänkt.
Bredvid ofvananförda, i och för sig, eill. min förmening, ensamt afgörande skäl för indragande af alla de boställen, som äro större, än att de med föga besvär och omtanka kunna skötas, finnes ett annat, äfven af icke ringa vigt.
Utan denna åtgärd torde nemi. någon mera ingripande lönereglering svårligen kunna komma till stånd, enär, förutom öfriga hinder, de stora utgifter, den ovilkorligen måste föra med sig, skulle ytterligare lägga svåra sådana i vägen för densamma.
Man må icke föreställa sig en lönereglering för presterna såsom en lätt sak.
Alser man med den någonting annat, än att genom en mindre jemukning afhjelpa de svåraste missförhållandena, ser man icke blott på beredandet af en hjelp åt de uti ekonomiskt hänseende mest vanlottade prester, utan önskar man, att med denna åtärd förena möjligt tillförsäkrande af sann själavård åt församlingarne, blifver denna lönereglering en af de svåraste reformer att väl genomföra.
Redan bestämmandet af ett minimum och maximum af lön för de olika graderna af presterlig befordran, och dessas någorlunda jemna tillämpning uti jemkadt förhållande efter större eller mindre besvär vid själavården, mera eller mindre dyra lokaliteter, kräfver ett ganska mödosamt arbete.
Församlingarnas ordnande så — genom delning af de för stora, genom sammanslagning möjligen af några för små — att presterna kunna medhinna rätt sköta hvar sitt kall inom desamma, 214 Den 19 November e m. fordrar ett annat, sorn först småningom kan tråda uti tillämpning, men som dock till hufvudplan och bestämmelser måste vara undan, gjordt och upmärksammas vid upgörande af löneregleringen, på det att icke medel en gång skola saknas till dess fulla utförande.
Oell dessa medel sedan.
Af dem, med hvilka presternas aflöning bestrides, tiouden, enskildta donationar, jord och räntor af Kronan anslagna, kunna vid löneregleringen tionden icke, och donationerna endast uti ett fall användas, — såvida icke donationens ordalydelse äfven härför lägger hinder uti vägen, — det nemligen, att sedan donationen blifvit gjord, församlingen behöft delas, eller flera prester vid densamma anställas, uti hvilken händelse afkastningen af den för den ursprungliga församlingens själavård bestämda^ donationen möjligen på det ökade antalet af prester kan delas.
Återstå således endast af kronan anslagna räntor och boställen.
Besinnar man nu att med dessa skola bestridas: dels den lönefyllnad, som erfordras för att försäkra hvarje prest anständig bergning, dels de utgifter, som tillkomma genom pastoratens delning och anställande vid dessa af nya prester, der förvandling af Komministrar till Kyrkoherdar med thy åtföljande lön; dels ytterligare kostnader för indragning af prsebenden — hvarom mera längre fram, — finner man lätt, att nödvändigt är, om icke bristen skall blifva allt för betydlig, att af ofvannäronde inkomstkällor söka draga möjligen största vinst.
Medel härtill kunna uti temligen riklig mån beredas genom utarrendering af boställena.
Det är nemligen gifvet, att ingen innehafvare af boställe, det må vara presten eller en af honom antagen arrendator, som endast på obestämd tid brukar detsamma, kan våga att till updrifvande af dess afkastning nedlägga några större kostnader.
Helt annorlunda blifver förhållandet om arrendet för en lång bestämd tid tillförsäkrades.
Pet tjenar föga till att gissningsvis anföra siffror; men utan tvekan kan man antaga att boställenas afkastning med många proc. skulle förhöjas.
Huruvida beloppet dock blifver tillräckligt att fylla de behof jag förut framställt, torde likafullt vara ovisst.
Men om så icke blifver förhållandet, måste Staten fylla bristen.
För högre ändamål har statsutgift aldrig blifvit gjord.
Innan jag lemnar detta ämne, önskar jag blott få tillägga, att om bostället, till följd af dess egenskap af donation, icke för gemensam aflöning kan utarrenderas, innehafvaren derutaf — der bostället är af ett visst bestämdt större omfång än att presten utan vanvård af sina öfriga åligganden anses kunna sköta detsamma — alltid skall vara förpligtigad att för egen räkning utarrendera dess jord.
På grund af allt hvad jag här ofvan, rörande aflöning och löningssätt, anfört, får jag vördsamt föreslå: det K. St:r hos K.
M. uti underd. må begära, att den Kommitté, som till följd af förra St:rs anhållan torde i och för löneregleringen blifva tillsatt, må förständigas att äfven noga pröfva och öfverväga nuvarande aflöningssättets och särskildt boställslönernas lämplighet och yttrande deröfver afgifva.
Jag öfvergår till befordringslagarne.
Behofvet för församlingarne att erhålla själasörjare, till hvilka Deri 1TI November e. m„ 245 de med odeladt förtroende kunna vända sig, och hvilka sjelfva, icke allenast fullt hemmastadda uti den läras bokstaf, de hafva att förkunna. utan älven genomträngda af hennes anda, kunna verka hade genom ordet och egen lefnadsföresyn, torde för alla vara klart.
Ett erkännande härutaf återfinnes äfven på flera ställen, såväl uti kyrkolagens grundtext, sorn uti de förordningar och bref, hvilka åtfölja och fullständiga densamma.
Så bjuder 1086 års kyrkolag uti 19 kap. 2 § att »Den som vill betjena Guds församling uti PresteSt., skall vara gudfruktig och af ärbart, stilla, nyktert och tuktigt lefverne, samt obefläckadt namn och rykte» Sålunda läser man uti inledningen af ett K.
Bref 1748 rörande deras förhör, som till Prest-enrbetet kallade blifva, följande: då till vår Evangeliska läras bevarande uti sin enhet mycket ankommer derpå, att lärarne, jemte det de sjelfva föra ett gudfruktigt lefverne, ega en grundlig lärdom och kunskap uti Guds Heliga
Ord — samt således äro i stånd, att både sjelfva göra reda för det hopp, som uti dem är, och att kunna för andra rätteligen uttyda och förklara Skriften, derur bevisa lärans renhet samt salighetens grund — alltså m. m.
Men bredvid denna riktiga uppfattning af lärarens kall och af de egenskaper, som borde utmärka honom, finner man stadgauden innehållande ett frö, hvilket utveckladt måste för kyrkan, för läran, medföra förfall och förderf.
Jag menar dem. som röra klassifikation af församlingarne.
Författningarne hafva nemi., i st. f. att söka så ordna, att inom hvarje församling presten kunde se sig tillförsäkrad en anständig bergning, infört en klassifikation, dervid mindre afseende fastades på församlingarnes behof och bästa än på de större och mindre anspråk man ansåg de olika qvalificerade prester kunna hafva.
Sålunda erhöllo
Konsistorierna rätt: att vid ansökningar, sorn ske tili de minsta och svagaste pastoraten (3:dje klassens), mindre strängt förfara uti de försök och förhör, som föregå förslaget.
Långvarig tjensteutöfning vägdes emot större kunskaper vid tillsättande af andra klassens pastorater; och till de största, de af lista klassen, så ock till alla regala, hade lärdomen — och detta icke blott den Theologiska — obestridlig företrädesrätt.
Afven anslogos, under namn af praebenden, till löneförbättringar åt åtskilliga lärare vid rikets högre läroverk flera församlingars kyrkoherdelöner.
Den tanke, som låg till grund för dessa anordningar, ursäkten för densamma, återfinnes uti åtskilliga KonungaBref, uti hvilka det heter, dels: »att K.
M. gerna ser gamla välförtjenta prestmän hugnade med hopp om en mera ledig och bekymmersfri ålderdom»; dels: »att afsigten med den högre lärdomens företrädesrätt vore tvennehanda: att leda det tjenstgörande presterskapet till det fortsatta bemödande i studier, utom hvilket utmärkt lärdom aldrig vinnes, och utan hvilket, oaktadt en i yngre åren lagd god grund, man går tillbaka, i stället för att framskrida, samt att med Preste St. vid yppade ledigheter förena sådana män, hvilka, ehuru icke öfvade i presterliga förättningar, genom en vidsträckt lärdom, en förvärfvad menniskokännedom, genom det behof Theologien eger af andra vetenskaper, kunna göra Ståndet och församlingen heder och nytta.»
Åtskilligt af hvad här ofvan anförts kan vara 246 l>en 19 November e. m. godt, och så länge åtskilliga andra stadganden uti KyrkoLagen och uti flera K.
Bref, vitsordande omsorg om församlingarnes bästa och nit för bibehållande af gudsfruktan och kunskaper hos lärarne, dels qvarstodo, dels efterlefdes, bar denna klassifikation möjligen mindre menliga frukter.
Några af dessa stadganden vill jag anföra.
Så bjuder
KyrkoLagen uti dess 19 kap. 8 g, att vid tillsättande af prester »församlingarnes gagn och goda förnämligast och för all ting sökes oell anses»; sålunda läser man uti 7:de mom. af K.
Kungörrn 1780 att »det skall åligga Konsistorierna först och främst, att hafva afseende uppå de sökandes gudsfruktan samt ett dygdigt och stadigt upförande, hvarförutan andra goda egenskaper föga iiro att anse»; äfven finner man, för förslags upgörande till regala pastorat, uti Presterskapets Privilegier af 1723 följande, som visar det afseende, man fästade vid församlingarnes bästa och förtroende : »När något sådant gäll blifver ledigt, skola Biskoparne och Konsistorierna afsända, att sig der höra låta, några skickliga och välförtjenla prestman, hvilka för deras embetsgåfvor, lefverne och välförhållande kunna vara befordring värdiga.
Af dessa, eller andra personer, om hvilkas skicklighet och lefverne församlingen underrättad är, utvälja församlingens ledamöter trenne, till hvilka de hafva största förtroendet, att lemna dem sin själavård.»
Slutligen vill jag tillägga, för att visa huru angeläget man fordom lät sig vara att försäkra församlingarne en värdig lärare, att så väl 1693 års Förordn. ovilkorlig! för besättande af regala pastorat, som 1748 års Förordn. för pastoraten uti Biket i allmänhet, föreskrefvo: att vid ny befordran äfven ny examen borde anställas »för att göra sig förvissad om de sökandes kapacitet, lärdom och goda gåfvor till embetets behöriga utförande.»
Men tider förgingo.
De stränga reglorna förföllo, uphäfdes eller kommo utur helgd.
Församlingarnas inflytande på valen förlorade mer och mer i betydenhet.
Huru stort detta ursprungligen var, torde vara svårt att fullt utreda.
Fullständigt synes det dock aldrig hafva varit
Men då man granskar nyss anförda utdrag ur Presterskapets Privilegier; då man läser uti KyrkoLagens 19 kap. 7 g följande: »Sedan må församlingen, så framt gället icke är regatt, inom 6 månaders förlopp välja en annan kyrkoherde.
Om valet faller på någon, som icke är dess värdigare, och Biskopen finner att uti stiftet andra äro, som de icke känna, hvilka för sin lärdom, långliga tjenst, goda gåfvor och skicklighet, böra framför den de åstunda med befordran ihågkommas, de der gifva det säkra hoppet, att församlingen genom dem skall märkligen kunna uppbyggas och förkofras, då böra de uti det skäligt är och till deras bästa länder, låta rätta sig, och åtnöjas med Biskopens och Konsistor» förordn.»; då finner man lätteligen att samma inflytande fordom var vida större än nu.
Länge fortfor likväl icke detta förhållande.
Redan uti 1739 års föiordn. finner man föreskrift om uprättande af förslag uti närmaste likhet med hvad nu eger rum, dock med det tillägg uti 4:de mom. af samma förordn.; »att derest församlingen icke med förslaget var nöjd, den egde att hos K. M. deruti söka ändring.»
När till denna ytterligare inskränkning uti, Den 19 November e. m. 247 — att icke säga förintande af —, valfriheten kom den genom de K.
Förordmne af 1786 och 1813 fastställda klassificationen, när slutligen vid förslagens uprättande mindre afs:de fastades vid kyrkolagens och flera förordmrs på många ställen uprepade bud »att ingen må till prest vigas, eller sedermera befordras, som icke för gudfruktighet, goda kunskaper och vandel är väl bekant»; och kyrkodisciplinens tuktan öfver den försumlige eller lastfulle stundom blef öfverseende och slapp, då må ingen undra, om mången församling med sin prest kunnat och kan finna sig missnöjd, och om, allt efter beskaffenheten af församlings-medlemmarnas sinnelag, desse vända sin håg ifrån läran eller läraren.
Jag vet att hvad jag sist anfört, rörer en ömtålig punkt, men då uti flera af de KungaBref, som äro bifogade kyrkolagen, klagan föres deröfver att, såsom det heter, »mången prest slagit sig på goda dagar, till verldsligt bekymmer, ja det som ännu oanständigare är», då uti den funnits nödigt att allvarsamt anbefalla de kyrkliga myndigheterna att vaka deröfver »att presternas straffbarhet icke må åstadkomma förargelse»; då slutligen uti ett K.
Bref af 1816 ett Konsistorium tillrättavisas derföre, att det på förslag till ett ledigt pastorat upfört en prestman, flera gånger dömd för fylleri, och vid förslagets uprät.tande sub reatu, torde det omdöme, jag fällt, att prestmän finnas, ovärdiga församlingarnas tillit och förtroende, och att vid förslagens upgörande icke tillräckligt afs:de fästes vid församlingarnas bästa, vid lärans tillvext och helgd, icke befinnas obefogadt.
A andra sidan måste man medgifva, att äfven med samvetsgrannaste vilja att på förslagen endast sätta män, värdiga att fylla det ansvarsfulla kall, de kunna komma att bekläda, lägger den fastställda klassifikationen väsendtliga hinder i vägen för Konsistorierna.
Den sofring af personer, denna klassifikation ovilkorligen måste förutsätta, derest kyrkolagens föreskrifter ronde egenskaper och förmåga hos läraren skola kunna blifva sanning, är icke allenast obehaglig, den är ytterst svår, ja stundom omöjlig.
En sådan, icke stödd på bevisade fakta, gifver rum åt reklamationer, svåra att afvisa.
Uti de flesta fall blifva sålunda, äfven om motvilligt, de för klassifikationen gällande föreskrifter den bestämmande regeln.
Och ännu en gång, hvad bjuda dessa.
Att till 3:dje klassens pastorater tjensteåldern, oberoende af förtjenst, ja stundom saknande all sådan, uteslutande tages i beräkning; att — förbigående 2:dra klassens pastorat, de vid förslagens upgörande bäst lottade — till
Usta klassens pastorat högre lärdom har ostridigt företräde; en lärdom ofta främmande för religionen, för kristen tro, af hvilken dock läraren sjelf måste vara djupt fattad och genomträngd, om han skall förmå ingjuta den uti sina åhörares hjortan, en lärdom, för sin nya riktning endast pröfvad uti det flyktiga förhör, vid vissa grader t. o. m. alldeles befriad från ett sådant eller, såsom föreskrifvet är för professorer vid alla Fakulteter, Bibliothekarierne, ja äfven lilleratai Academice Räntmästare, — se K.
Förordnin 1825, — endast underkastad försvaret af några utgifna religionstheser.
Då man allvarligt begrundar denna lagstiftning, då man härtill fäster upmärksamhet vid praebendena, om den del af hvilka, 248 Den 19 November e. m. med akademiska löner förenad, Konsistorium uti Lund kunnat (uti fråga om inkomsten af ett sådant under inträffad ledighet) yttra, att den borde förliknas »med andra akademiska sysslor, hvilkas löner gingo uti cirkulation»; då man slutligen ser de frukter, ofvannämnde lagstiftning ofta bär uti förslagen, månne icke den tanke påtränger sig, att många församlingar blifvit förvandlade till pensionsanstalter för ålder och en lärdom, med hvilken de hafva föga att skaffa, och att åt person blifvit upoffrade menigheters dyrbaraste angelägenheter, deras frid och sanna lycka på jorden och deras eviga salighet.
Att ett förhållande, sådant som det ofvan skildrade, mer och mer betänkt, inom församlingarne mäste väcka missnöje och verka menligt för kyrkans inflytande, är gifvet.
Vill man åt kyrkan bevara hennes lifskraft, hennes förmåga att lifva och befästa tron, att segrande bestå sina strider; vill man under tider af andligt behof och andliga sträfvanden - förekomma söndringar inom hennes skote, måste nu gällande ordning förändras.
Det är förtroendet, som banar väg till hjertat, och den lärare, som genom församlingens förtroende är kallad, skall otvifvelaktigt kunna vida mera verka än hvilken annan som helst, äfven om denne med högre kunskaper och gåfvor är utrustad.
Vigter) af ett sådant förtroende är vid vissa förslag icke heller förbisedd.
Den ligger till grund för, åt regala pastorat medgifven, rätt att kalla 4:de profpredikant, såsom uttryekeligen synes af ett Kungabref af 175 5, förevitande Konsistorium uti Strengnäs, att, inkräktande på församlingarnas rätt, vilja utse denne.
Nå väl, medgifven alla församlingar samma rätt och icke denna allenast, utan låten förtroendet ännu mera obegränsadt få inverka på valet af själasörjare.
Ett inkast kan göras.
Man kan tänka sig att, om valet lemnäs fullt - fritt, bearbetningar af någon utaf de sökande, sjelf eller på bivägar, skulle kunna låta detta val väga till förmån för en antingen icke skicklig att bekläda sitt ansvarsfulla kall, eller åtminstone mindre värdig dertill, än åtskilliga af de medsökande.
Detta inkast är icke utan vigt.
Dock torde den framhållna vådan kunna, om icke fullkomligt förebyggas, dock uti de flesta fall aflägsnas.
Först och främst, då meningen icke kan vara att genom valet göra någon oberoende af de prof, så till kunskaper som till tro och lefverne, som för rättigheten att som lärare förestå en församling, kyrkan anser sig böra bestämma, ej heller att uphäfva straffen för vårdslösande af kall eller förfall uti kunskap och lefverne, torde på Konsistorierne sjelfva bero, att ingen oskicklig kan ifrågakomma.
För bevislig röstvärfning åter stadgar kyrkolagen visligen uteslutande ifrån val.
Att en sådan likväl kan gifvas, oåtkomlig genom bevis, må icke förnekas; och exempel under nuv:de befordringslagar bestyrka det.
För att förebygga sådana, torde vigtigt vara att förslag och val icke läggas uti en hand.
Men derföre behöfver icke församlingarnas valfrihet så som nu inskränkas.
Ett sätt finnes att under kontroll temligen fullständigt bevara henne, ett sätt som redan nu tillämpas.
Några regala pastorat
Den 19 November e. m. finnas nemi., der församlingen eger att kalla oell efter aflagdn prof upgöra ^förslag, uptagande de 3:ne, som erhållit de flesta rösterna; varande K.
M. bunden, att en af dessa tre utnämna.
Genom detta satt, äfven om den som fått de /lesia rösterna icke skulle blifva utsedd, — hvilket dock, med ett undantag, alltid lärer hafva varit förhållandet —, är församlingen likväl säker att erhålla en prest, för hvilken åtminstone en större elier mindre del af densamma hyser förtroende, då deremot, under nuvule befordringslagar, mången prest blifver tillsatt, hvilken, om valet varit fritt, icke skulle hafva erhållit någon enda röst.
Anmärkningsvärdt är äfven, att de församlingar, hvilka blifvit hugnade med detta undantagsprivilegium, nästan alltid med utmärkta prester äro begåfvade.
Hvarföre skulle nu icke samma privilegium förvandlas till en alla församlingar tillkommande rättighet.
Hvad som blifvit ansedt såsom ett godt, ett önskvärdt, för dessa få, måste väl icke allenast äfven så vara för de öfriga, utan t. o. m. dessa hafva anspråk uppå, uti en angelägenhet, den dyrbaraste för dem af alla.
Kommen ihåg det tunga ansvar ett förmynderskap uti en sådan medför.
Uphäfven då detta.
Förvandlen den nu endast skenbara valfriheten till en verklig, lii k välsignelse skulle derutaf upstå för församlingarne; stödd på det förtroende, som möter honom, skulle möjligheten för läraren af verksamt inflytande mångdubblas; kyrkans enhet skulle befästas; presterna, som för sin befordran icke mera kunde ensamme påräkna tjensteår, verldslig lärdom eller blott dogmatiska studier, men som sage det beroende af det anseende och det beröm för kristlig lära och lefverne, de kunna sig förvärfva, skulle mer och mer vinnlägga sig om denna, deras enda sanna prydnad.
Slutligen skulle ock Fosterlandet skörda den lycka, dygd, seder och framförallt kristendom alltid bereda ett land.
Sammanfattningen, slutledningen af de tankar, jag nu framställt.
, är uti korthet följande: att, med uphäfvande af nu gällande ordning för förslags upgörande, så ock af alla praebenden, — för hvilka, der så pröfvas skäligt, vederlag lemnäs —, hvarje församling skall ega vid prestledighet- kalla, och af dem, som emottagit kallelsen och prof aflagt, på förslag till ny prest upställa de trenne, som vid valet erhållit de flesta rösterna; varande, sedan Konsistorierna pröfvat, huruvida någon för oskicklighet eller röstvärfning bör ifrån förslaget utgå, — uti hvilket fall, genom nytt val, dennes rum fylles —, uti regala pastorat Konungen, uti konsistoriella pastorat Konsistorium, och uti patronella pastorat Patronus, skyldig en af dessa 3:ne utvälja.
Då man, såsom jag, inser angelägenheten af nu föreslagna förändring, är gifvet, att man äfven skall önska dess genomförande inom kortaste möjliga tid.
Enär likväl en fråga af så genomgripande natur väl bör besinnas, då den dessutom medförer en inskränkning uti Konungen, nu genom grundlag tillförsäkrad rätt, och under sådant förhållande — om Han godkänner den ifrågasatta förändringen — de densamma befordrande lagförslag lämpligast ifrån Honom utgå; då slutligen en Kommitté snart torde blifva satt, med updrag att pröfva åtskilliga ecklesiastika förhållanden, 550
Den 10 November e. m. vid hvilken pröfning såväl de nu af mig framställda, som möjligen äfven andra, lätt kunna komma under granskning, inskränker jag mig till att vördsamt föreslå: det K. St:r måtte hos K.
M. uti underdrhet anhålla, att ofvannämnde Kommitté förständigas till granskning uptaga såväl nämnde förslag, som öfriga ecklesiastika förhållanden, hvilka på trons kraft och kyrkans befästande kunna utöfva inflytande, samt betänk:de och förslag deröfver afgifva.
Till sluts några ord, afsedda att framkalla allvarlig besinning, icke allenast hos dem, hvilka djupare fatta religionens välsignelserika inflytande, utan äfven hos de mera uteslutande verlds- och stats kloke.
De angå nuv:de tids tecken.
Denna tid har uti visst afs:de en storhet, med hvilken, uti samma, ingen föreg:de tid kan förliknas.
Snillet, vetenskapsmannen, trädande utur deras tysta studerkammare, ställande sig uti beröring med, inverkande uppå, och åter emottagande inverkan af det praktiska lifvet, hafva frambringat under och en utveckling, sådan att forntid om en dylik icke ens kunnat drömma.
Men utur denna snart sagdt med elektrisk snabbhet fortilande rörelse, utvecklas ämnen, hvilka lätt kunna hopa sig till olycksdigra moln uti en kanhända ej långt aflägsen framtid.
Den industriella verksamheten i och för sig ensam, det är, der andra inflytande icke stå bredvid och afväga den, har uti sin natur en materialiserande kraft.
Dess sträfvanden, rastlöst fortskridande, och ifrigare ju mera dess lopp fortgår, uptaga lätt sinnet och lemna föga tid åt andra tankar än beräkningens.
Bikedomen blifver då dess lösen, och njutningslystnaden — ett annat ord för egoismen — dess driffjäder.
Der denna njutningslystnad herrskar — och att den under nuv:de tid mer och mer inkräktar sinnena, torde ingen förneka —, der står samhällsuplösning för dörren och den moraliska kraften förblöder.
Hvarje upoffring blifver tung och afvisas, hvad möjligt är; den rike vill hafva mer att kunna mera njuta och lägga mjukare hyende under sin fåfänga; den fattige knotar öfver nödvändigheten att arbeta, förslösar sin, om äfven rikliga, dagspenning, och afundas den rike, sorn utan möda kan öfverlemna sig åt njutningen.