Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är dock förenadt med ej ringa svårigheter att lägga kapson på deras pratsjuka.
Bäst är, att denna får bryta ut vid tillfällen, då den icke kan skada. »
Ibsens » Peer Gynt » skall uppföras nu i vår i Göteborg och troligen i Stockholm af August Lindberg och hans sällskap, till hvilket förutom dirigenten och hans fru höra sådana förmågor som fru Håkansson, hrr Axelsson och Svennberg m. fl.
— Öfversättningen är utförd af Gustaf af Geijerstam, och önskvärdt vore, att den utkomme i bokform, ty detta Ibsens djuptänkta idédrama förtjänade att tränga fram äfven till den stora publik hos oss, som ogärna läser norska och danska böcker på originalspråket.
Om Nordisk Familjebok infördes i förra numret af denna tidskrift en notis, hvari i största korthet omnämdes den kritik, som på senaste tiden inom pressen framstälts särskildt mot redaktionen af bokstafven S. i detta konversationslexikon, och instämndes i fordran på tillägg och rättelser till ifrågavarande del.
Med anledning häraf har redaktören af nämda afdelning i » Familjeboken » begärt införande af följande genmäle:
“ Till redaktionen af Svensk Tidskrift, Upsala.
Härmed ber jag att med några ord få bemöta det omnämnande, som ni i första häftet af er tidskrift egnat den af mig redigerade afdelningen af Nordisk familjebok.
Ni stödjer er hårda dom dels på en kritik i Upsala-tidningen Fyris, där vissa på min afdelning förekommande artiklar skarpt kritiserats, dels på den omständigheten att jag med nya och mindre kompetenta medarbetare skulle ha ersatt flere bland de personer, som förut medverkat vid arbetets utgifning.
Men borde ni icke, då ni stödjer er på kritiken i Fyris, tillika ha nämt att jag i denna tidning fått infördt ett utförligt genmäle, i synnerhet som detta genmäle väl ej torde varit alldeles kraftlöst, då ju ej något försök gjorts att vederlägga detsamma?
Och låter det inte tänka sig att jag varit alldeles tvungen att vända mig till några nya medarbetare?
Det är för det första, hvad detta sista vidkommer, ej fullt öfverensstämmande med verkliga förhållandet att jag vändt mig ifrån flere bland de äldre medarbetarna, ty dessa “ fleres “ antal är i själfva verket icke stort.
Och för det andra: den omständigheten, att dessa få äldre medarbetares signatur ej förekommer på min afdelning, beror med något undantag därpå, att de för tillfället varit hindrade att medverka.
Så är t. ex. förhållandet med den äldre medarbetare, som enligt er mening rätteligen borde skrifvit artikeln Sigurd Ring, och den af er klandrade författaren af denna artikel har jag ej själf uppsökt, utan han har i stället blifvit rekommenderad just af sin företrädare.
Ni finner det klandervärdt att “ den bekante fritänkaren “ A. F. Åkerberg skrifvit artiklar på min afdelning.
Han har dock skrifvit en mängd artiklar jämväl i föregående band, senast på R, men äfven t. ex. på B, på en tid, då hans “ fritänkeri “ helt säkert var mer oomtvistligt än nu, enär han ju numera betraktas som en af den kristna religionens mest framstående kämpar mot fritänkeriet här i landet.
Ni klandrar mig därför att jag låtit hr Branting skrifva om socialism.
Men då t. o. m. en så konservativ tidning som Vårt Land anser mig ha på ett tillfredsställande sätt motiverat mitt tillvägagående här vid lag, bör ni väl ej ha skäl att inför allmänheten fördöma mig som ni gjort.
Man kan ju ha olika mening om hvem som rätteligen borde behandlat en så viktig fråga — och min mening kan ju vara lika god som er.
Bernhard Meijer. “
Ehuru åtskilligt härtill kunde å vår sida replikeras, vilja vi ogärna upptaga utrymmet med dylik polemik, utan inskränka oss till att nämna, det skälet, hvarför vi ej omnämnde Dr. M: s i » Fyris » införda artikel var det, att densamma enligt vår uppfattning ej i en enda punkt vederlade invändningarna (om ej möjligen i afseende på stafningen af namnet Tschedrin).
Och vår åsikt i hufvudfrågan: behofvet af rättelser och tillägg till 14: de bandet af » Nordisk Familjebok » — är ej heller i ringaste mån rubbad genom de ursäkter Dr. M. här sökt anföra.
Å andra sidan skola heller inga anmärkta detaljbrister hindra oss att vidhålla, hvad vi i samma notis yttrade om värdet i det hela hos detta literära nationalverk, för hvars åstadkommande, trots ekonomiska och andra svårigheter, vårt folk bör vara utgifvarne tacksamt.
Men just därför att det hela är så mycket värdt, bör man göra allt för att korrigera upptäckta detaljfel.
Oscar Bensow, som redan förut publicerat en Wagner-monografi, en diktsamling, ett drama » Nero » och en dramatisk dikt » Birgitta », har nu nyligen utgifvit ytterligare en dramatisk dikt » Anthropos », (Stockholm, R. Blædel &amp; C: o 1891).
Den inledes med en prolog, » I Eden », som emellertid utgöres af ett enda, långt bibel-citat, nämligen berättelsen om syndafallet från 1 Mos.
Sedan innehåller dikten tre afdelningar med de kulturhistoriska rubrikerna: » Egypten », » Grekland » och » Roma ».
Att klart uppfatta den grundtanke, som skalden i detta idédrama velat åskådliggöra, öfverstiger dock tyvärr vår förmåga.
Redan de omväxlande på hebreiska, grekiska, latin och tyska affattade motton, som pryda diktens skilda afdelningar, äro egnade att förvirra en ej allt för djuplärd läsare.
— Arbetet är tillegnadt friherre Gustaf Armfelt.
Cohr ' s Atlas öfver Sverige är en reskarta i fickformat, som nyligen utkommit på Nordins &amp; Josephsons förlag i Stockholm, och som innehåller ett dussin kartor öfver olika svenska landskap, sex större och flera mindre specialkartor öfver städer och deras omgifningar samt därjämte en hel del geografiska och statistiska uppgifter.
Så vidt vi haft tillfälle att pröfva kartornas riktighet, äro dessa i ovanlig grad pålitliga.
Deras utseende är synnerligen prydligt och redigt.
Denna praktiska hjälpreda under resor erhålles för endast kr.
2,50 och detta i ett bekvämt och elegant klotband.
Å redaktionens bord ligga därjämte:
Två föredrag å Vetenskapsakademiens hörsal, af Sven Palme.
— Stockholm, C.
E. Fritze i distrib.
0,75.
Det nittonde århundradets historia i öfversiktligt sammandrag af Otto Sjögren.
E. Fritze 1891.
16 häften à 90 öre.
Om disputationen med Herr V. E. Lennstrand i Malmö den 7 Jan.
1891, af Ludvig Meijer, stadskomminister.
— Malmö, Envall &amp; Kull 1891.
I artikeln " Rysslands Orientpolitik och Sverige " i sista häftet af " Ny Svensk Tidskrift " sid. 547. rad.
13 nedifrån står: Dnestrs; — läs: Dneprs.
Lärdomar från Finland.
S. Palme: Ställningar och förhållanden i Finland.
Två föredrag å Vetenskapsakademiens hörsal den 22 och 26 Januari 1891.
Stockholm, C.
E. Fritze, 1891.
Det förefaller, som om Finlands öde i våra dagar har äfven i vidsträckta kretsar hos oss väckt vissa känslor, som förut liksom slumrat eller kanske rent af tynat bort af brist på näring.
Man har så länge predikat för oss, att vi hafva platt intet att skaffa med andra folks förvecklingar, och att vi uteslutande böra sysselsätta oss med våra egna inre tvister och de » fredliga värf », som allena anstå ett litet och undangömdt folk.
Mången har till och med prisat denna tillbakadragenhet och intresselöshet såsom betecknande ett glädjande omslag i det svenska folkets.
sinnesstämning.
Det är ju icke längre den fåfängliga ärelystnaden, krigets blodiga lagrar, som locka vår håg.
Fast mer äga vi rätt att med öfverlägsen medömkan - se ned på de folk, som midt i sin yttre storhet hängifna sig åt » militarismens » villobilder, under det att vi, nöjde med vår obetydlighet, inrätta oss, som om den eviga freden åtminstone för vår räkning re$an vore högtidligen och orubbligen bekräftad.
Då kommer plötsligt det oväntade budskapet, £tt våra finske bröder känna marken svikta under sina fötter.
De gamla konstitutionella märkena hålla icke längre streck.
» Kejsarorden » visa en underlig bräcklighet, och beställsamme lagtolkare i Petersburg och Moskva uppsöka allt jämt nya luckor i den författning, som Alexander » den högt älskade » skyndade sig att bekräfta, sedan de ryska vapnen med Napoleons tillstånd underkufvat Finland.
Den finska troheten börjar dragas i tvifvelsmål af närgångne ryske forskare, som satt sig in i Sprengtportens och Anjalaförbundets historia för att däraf hemta varningar till tjänst för sitt •eget fäderneslands regering.
Själfva Borgå landtdag, där den främmande - eröfraren under brinnande krig mottog sina tacksamme undersåtars hyllning, frånkännes ali epokgörande betydelse, och finnarne hänvisas att lefva blott och bart på samma nåd, som den ryske själf herskaren består alla sina underlydande folk från Turkestan till Warschau.
Och sådana omstörtande teorier röja sina frukter i kejserliga förordningar af högst tvifvelaktig formell giltighet och i olycksbådande kommissioner, som i de petersburgska kansliernas hemlighetsfulla tystnad utarbeta organisationsförslag i den rysk-finska amalgamationens intresse.
För att sätta grundlig
Svensk Tidskrift i8pz.
LÄRDOMAR FRÅN FINLAND.
skräck i den finska » separatismens » anhängare suspenderar helt enkelt ett kejserligt ryskt påbud en af Finlands ständer och storfurste i vederbörlig ordning antagen strafflag.
Den allmänna bestörtningen i Finland har uppskakat många sinnen äfven här i Sverige.
Det lär nog icke vara månge, som kunna bilda sig en fullt säker åsikt om den finsk-ryska » unionens » rättsliga beskaffenhet.
Därtill tarfvas ett studium, som visst icke hittar sin väg ur dessa sällsamma politiska irrgångar allenast med tillhjälp af några moderna finska stridsskrifter.
Men därom är icke heller fråga för den svenska allmänheten.
Vi känna instinktlikt, att det här icke gäller blott en torr och spetsfundig » konstitutionell konflikt », utan ett helt folks nationella tillvaro, som är på det närmaste förknippad med svensk bildning och svenska minnen.
Utan att fördjupa oss i de mörka tilldragelserna under vårt sekels första årtionde hafva vi gladt oss åt det nu lefvande Finlands inre •trefnad och framsteg inom * alla kulturens områden.
När dess lycka nu hotas af ett gåtfullt öde, far en skugga öfver vår egen frid, och vi påminnas om alla mänskliga illusioners förgänglighet.
Hr Palme har gifvit ett varmhjärtadt uttryck åt dylika känslor.
Han vill icke veta af, att vi svenskar skola af världsliga beräkningar undertrycka vårt deltagande för finnarnes lidanden.
Men han är på samma • gång en af dem, som afsvurit » alla storpolitiska drömmar ».
Han vill » lefva i fred med hela världen », och han hoppas tydligen att det oaktadt få gifva luft åt sina finskvänliga känslor, blott han försäkrar sig vara » utan en tanke på att bispringa » finnarne, afsky » alla storståtliga alliansfunderingar », ja, till och med finna » den gamle s. k. arffienden långt mera sympatisk än vårt frändeland Tyskland, trots allt hvad hof och generalstab m. fl.
göra för borussianismens framsteg i vårt land ».
Efter så bindande garantier därför, att värmen aldrig kommer att gå längre än till ord och åter ord, bör det ju vara tillåtet att uttala de mest oförblommerade omdömen om det ryska folkets och dess kejsares beteende mot Finland, om den nu tjänstgörande generalguvernörens och hans frus besynnerliga hållning m. m.
Det kan väl icke heller falla någon svensk in att förmena honom hans rätt till sådana meningsyttringar.
Den svenska tryckfriheten betraktas med skäl såsom en gyllene klenod jämte våra öfriga friheter.
Vi kunna af Finlands exempel lära, huru det måtte kännas att lefva under kejserlig censur.
Men, ty värr, sia g sitter i spjutstångs ände », såsom hr Palme själf säger.
Hvartill båta alla lagliga friheter, om det ej finnes män, som äro redo att försvara dem, ej med klingande och varma ord, utan med kraftigare bevisningsmedel, öfvertygande äfven för frihetens argaste vedersakare, när de komma med kanoner?
Ett folk har nätt och jämnt så stor yttrandefrihet, som det tror sig om att kunna häfda med vapenmakt emot en ömtålig granne.
Det är förödmjukande, men det är sant, att vår militäriska svaghet, vår isolering i Europa, faktiskt måste hindra oss att i fulla drag njuta af den frihet, som vi proklamerat i våraLÄRDOMAR FRÅN FINLAND.
grundlagar.
I Finland är visserligen tvånget omedelbart mera tryckande, men det lönar icke mödan att dölja för sig, att äfven Sveriges press ej får yttra sig om främmande makter lika fritt som den engelska eller den tyska, att obefogade reklamationer ej kunna mötas med samma obesvärade lugn i Stockholm som i London.
Det finns blott en väg att något så när afhjälpa detta missförhållande, men den vill förmodligen hr Palme icke vandra.
Omsorgen om vår nationella värdighet torde således ålägga oss någon måtta i våra känsloutbrott.
Men det lär ej förmenas oss att » med kallt blod » betrakta hvad som är på färde i Finland och däraf hämta vissa nyttiga lärdomar för oss själfve.
Hr Palme har för dem, som icke äro i tillfälle att studera professor Danielsons bok om Finlands förening med Ryssland, på ett ganska tillfredsställande sätt utvecklat den finska uppfattningen af storfurstendömets konstitutionella rättigheter.
På grund af sina finska källor har han likväl yttrat sig med något större devotion, än hvad en svensk författare behöfver göra, om de olikartade kejserliga manifest och utlåtelser, som spela en så betydande roll i den finska statsrättens ursprungshistoria.
Det är också skada, att han utan närmare pröfning obetingadt underskrifva (sid. 56) finnarnes allt för nedsättande omdömen om ryssen Ordins arbete.
Ordin är visserligen ingen mönstergiltig forskare, och han skrifver med en skarpt utpräglad tendens, liksom för öfrigt äfven Danielson å sin sida.
Men Ordins bok är i hög grad lärorik för den, som vill göra sig förtrogen med ryskt åskådningssätt.
Han meddelar också en hel mängd förut obekanta fakta, i synnerhet rörande 1808 — 9 års händelser.
Danielson har ingalunda tagit vederbörlig hänsyn till dessa fakta, som, det må medgifvas, böra vara mer välkomna för svenske läsare än för finske.
Här är dock icke stället att redogöra för det historiska innehållet af Ordins framställning.
Hvad åter angår den politiska tvistefrågan emellan de ryske och de finske publicisterna, så finns det alis intet skäl för oss svenskar att utan förbehåll ställa oss på de senares ståndpunkt.
Det är något haltande i den bevisning, som afser att göra 1772 års regeringsform och 1789 års säkerhetsakt till det från Sverige afsöndrade Finlands arfvedel.
Finnarne hafva aldrig haft någon rätt till dessa grundlagar annat än såsom medborgare i Sveriges rike.
Låt vara, att Alexander I bekräftade Finlands » konstitution » (oclr att han gjorde det med berådt mod, kan ej af ryssarne vederläggas), så är det lika säkert, att han icke kunde i denna konstitution inbegripa de förut gällande grundlagarne under andra förutsättningar än sådana, som öfverensstämde med de förändrade politiska förhållandena.
Olyckligtvis kom det aldrig till en tydlig och bestämd utredning af de grundlagsstadganden, som kunde anses fortfarande gälla, i motsats till dem, som voro antikverade genom föreningen med Ryssland.
Kejsar Alexander var med ali sin liberalism ett allt för oklart hufvud, hans ryske rådgifvare antingen allt för ovillige eller allt för ovane vid68
sådana statsrättsliga frågors behandling för att denna oundgängliga revision skulle hafva kunnat komma till stånd.
Finnarne åter hade goda skäl att frukta en undersökning, som kunde rubba den af dem åsyftade kontinuiteten i deras konstitutionella utveckling, och de måste föredraga att åt en framtida praxis öfverlemna de kvarstående oklarheternas stilla utjämning.
I själfva verket utbildades också ett styrelsesätt, som trots alla mindre slitningar och med alla sina afvikelser från den svenska grundlagstillämpningen likväl förskaffade den finska autonomien ett slags erkänd häfd Alexander II: s landtdagsordning satte liksom kronan å verket, och den finska parlamentarismen kände sig för hvarje år, som gick, allt tryggare i sin förvärfvade maktställning.
Men en- annan sak är, om en grundlagsrevision, som nu påyrkas från ryskt håll, kan af böjas med hänvisning till Alexander I: s högst sväfvande » kejsarord ».
I hvarje händelse förringas icke därigenom finnarnes moraliska rätt att få lefva under en inhemsk styrelse, som bättre tryggar deras normala kulturutveckling än hvad den ryska byråkratiens våldsamma införande skulle kunna göra.
Från rysk synpunkt är det dock mindre fråga om att uttyda allehanda gamla handlingar än att häfda den ryska statsmaktens obetingade suveränitet.
Hr Palme antyder denna kardinalpunkt, då hän (sid. 3.0) omnämner sitt samtal med en » bildad rysk man af hög samhällsställning », ehuru han eller hans interlokutör icke synes hafva insett, hvari saken egentligen består.
Har Rysslands själfherskare eller har han ej rätt att en gång för alla afhända sig och sina efterträdare den obetingade myndighet, som han är skyldig att utöfva till den ryska statens gagn inom hela dess maktområde?
Det förnekas af det ryska nationalpartiet.
Däraf följer, att kejsaren blott kan gifva en del af riket en oktrojerad författning, som i händelse af behof utan rättskränkning när som helst kan återkallas.
Intet annat land kan vara förenadt med det ryska riket på sådana villkor, att » det ryska folkets högste ledare », såsom slagordet lyder hos Aksakov, Katkov och deras lärjungar, inskränkes i själfherskardömets fullhet.
t Han kan ej ålägga^sig några andra förpliktelser mot t. ex. Finland än sådana, från hvilka han äger att lösa sig själf, ty eljes skulle lydlandet binda Rysslands själfständighet, som endast representeras af kejsaren.
Det må vara en underlig lära, och finnarne må ursäktas^ om de icke vilja finna sig däri.
Men det är äkta rysk statsåskådning, och hvarje folk, som kommer under rysk spira, bör veta, hvad det har för trygghet atfc vänta för sin häfdvunna rättsordning.
Den ryska ^tätens idé ligger bortom lag och rätt, liksom den store tyske siaren Nietzsches moral ligger jenseits von Gut und Bose.
Det är något naivt i finnarnes tro på sin rätt, liksom en sådan förtröstan kunde göra något intryck i Ryssland.
För ryssarne äro konstitutionella tvistefrågor tämligen likgiltiga och i det hela nästan obegripliga.
De hafva blott sinne för sociala motsatser och partier, men inom detta område äro de fallne för en långt gående radikalism.
Det finska samhället med dess stadgade egendomsrätt och därpå grundade klasskilnader är för dem likaLÄRDOMAR FRÅN FINLAND.
förhatligt som det tyska i Östersjöprovinserna.
Helt nyligen jämförde en rysk tidning de själfägande bönderna i Finland med de där » baronerna », hvilkas blotta titel i Ryssland är ett slags symbol å germanskt öfvermod och egensinne.
De finske torparne skola » befrias » liksom esterna och letterna, och såsom upphetsningsmedel förespeglas äfven för de förre den bekanta moskovitiska agrarkommunismen.
Huru dessa försök lyckas, får framtiden utvisa.
Men, såsom det synes, har den ryska absolutism en äfven sin demokratiska sida, och man afvärjer icke » dess * angrepp med liberalismens lättköpta fraser.
Olyckligtvis är det finska folket inom sig söndradt i partier, som äfvenledes grunda sig på sociala motsatser, ehuru icke af samma art söm ryssarne förmoda.
Språkpartierna förfäkta visserligen icke olika uppfattningar af jordäganderätten, men de hemta sin styrka af skilnaderna i bildning och lifsintressen.
Suecomanerna äro ett intelligensparti, hvars frisinne i allmänhet är något ytligt och abstrakt, såsom vanligen är fallet, när det politiska lifvet i ett land icke erbjuder ett tillräckligt rikt konkret innehåll.
Öfver hufvud stiga liberalismens aktier i den allmänna meningen, ju mer de verkliga statsintressena förflyktigas eller förkväfvas.
Den ryska intelligensen är den liberalaste i Europa, och den svensk-finska har, äfven den, i sin mån af hämningen i sin politiska själfständighet drifvits ut på de » moderna idéernas » vaggande böljor.
Därigenom har dess inflytande på folket blifvit försvagadt.
Den finska allmogen är strängt kyrkligt sinnad och kan icke följa med på en stråt, som afvikèr från dess gamla traditioner.
Under prästerskapets ledning har fennomanien konsoliderat sig till ett uttryck för den nationella konservatismen och afsön-dringsböjelsen.
Dessa djupare motsatser torde betyda mer än de evin-nerliga språktvisterna, som upprört så mycket dam på ytan.
Men det är att hoppas, att landets påträngande fara skall gifva de olika klassernas vexelverkan kraftigare och sundare impulser, alstra en samkänsla, som visar sig mäktig af den fäderneärfda kulturens försvar mot de främmande upplösningssträfvandena.
Ty det är i grund och botten en kulturstrid, som förestår, och ingen vet, huru långt dess verkningar skola sträcka sig.
Men kulturen försvaras i sista hand icke utan verkliga uppoffringar.
Det tillkommer dem, som ännu lyckats bättre bevara sin själfständighet, att beställa om sitt hus, medan tid är.
Dit hör, att man lemnar de små och fåfängliga omsorgerna å sido, att hindrande fördomar undanrödjas och det ena nödvändiga får komma till sin rätt.
Äfven det svenska folket behöfver samla och organisera ali sin kraft.
Det väntar på de statsmän, som kunna leda ett sådant verk med befriande djärfhet, obekymrade om konservatism och radikalism, om protektionism och frihandel och alla andra dygnets vedermödor.
Om den ryska maktens utveckling, såsom stundom sker, jämföres med de gamla asiatiska eröfringsmonarkierna, så innebär detta intet förklenande omdöme.
En viss ursprunglig, nästan elementär kraft röjer sig70
i det oafbrutna framträngandet, som icke erkänner några skrankor, uppdragna af bestående rättsförhållanden eller historiskt utbildade egendomligheter.
En af Rysslands mest uppburne författare, Gogol, slutar sin berömda skildring af sitt fäderneslands sociala och administrativa missförhållanden med en storslagen bild, hvari hans nationella själf känsla framträder på ett fantastiskt, men därjämte imponerande sätt.
Ryssland liknas vid ett eldigt och ädelt spann, som till de andra folkens häpnad stormar fram öfver alla hinder mot ett okändt mål i fjärran.
En sådan trängtan ut i det oändliga påminner om de fornpersiska ryttarskarornas och nomadhärarnes oemotståndliga anlopp, tills de invecklades i en världshistorisk konflikt, hvars betydelse och följder icke kunna misskännas af den senaste eftervärld.
Vi minnas alla, huru det gick, när Darius, Hy-staspesV son, den store restauratorn af Achæmenidernas välde på de nationella traditionernas grundvalar, började sina nya eröfringar med att upphäfva de underlydande ioniska städernas själfstyrelse och ställa dem under sina satraper.
Harald Hjärne.Sonja Kovalevsky.
» — -- Det föreföll dem, som om en flik af det förhänge, som
dolde framtiden, blifvit upplyft för dem, och de genomträngdes af öfvertygelsen att något nytt, stort, ovanligt väntade dem.
En känsla af gränslös, oförklarlig lifsglädje grep dem.
Hvad detta okända lif, som låg framför dem,v uppfyldt af så många okända löften, lockade och fängslade!
Hvad det tycktes dem hemlighetsfullt, härligt, oändligt! »
Det är med en känsla af vemod man nu läser dessa ord, slutorden i » Systrarna Rajevsky », och med hvilka Sonja Kovalevsky skildrat sin egen sinnesstämning, då hon, fjortonårig, återvände till hemmet .efter sin första utflykt därifrån, sin första bekantskap med den värld af intressen, sträfvanden och tankar, som snart helt och hållet skulle eröfra henne.
Väl icke det slags vemod, som uppfyllde författarinnan^ då hon nedskref dem, då hon mätte sin erfarenhet med sina förhoppningar och i minnet återkallade de tjugu åren, som .ßkillde henne från den fjortonåriga flickan; ty för oss, som blott kunna se resultatet, synas dessa tjugu år som en tid af rikt uppfyllda löften, af framgångsrikt arbete, som en vacker och genom det redan vunna stor lifsgärning.
Men vemod vid tanken på, hur-tillämpliga de ännu voro på henne, som skref dem, — tillämpliga icke i hvad de uttrycka af barnslighet, men väl af ungdofai.
Ty de, som kände henne under de sista åren af hennes lif, veta hur ung hon ännu var, hur full af intressen, så friska och lifliga, som om de nyss vaknat, af förhoppningar och planer för framtiden.
Hon var visst icke färdig med lifvet, hon var snarare färdig att nu med samlade krafter, på fast botten, begynna lifvet i den rikedom och omfattning, som hennes lifliga natur och stora gåfvor kräfde.