Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom dessa stulna fröjder utvecklades tidigt hos henne det förstående af folkets lif, som ger Ernst Ahlgrens folklifsbilder den geniala, omedelbara, hvarken på »herrskaps»-språk eller i »herrskaps»stämning omsatta uppfattningen af folkets skaplynne.
Hon behöfde ej idealisera bort råheten, för att kunna framkalla äkta medkänsla med det äkta mänskliga hos folket, emedan hennes sympatiska blick hade upptäckt det väsentliga, som andra förbise för det oväsentliga, – Hon ansåg själf, att utan denna barndom och ungdom på landet, där de fåtaliga intrycken bli så mycket djupare, och utan dessa ströftåg till folkstugan skulle hennes diktning saknat ett af dess mest kännetecknande drag.
Och ej blott hennes diktning, utan hela hennes skaplynne, nämligen dess äkta folkliga riktning.
Hon kunde vinna småfolkets hjärteförtroende, hon betraktade icke deras förhållanden ofvanifrån; hon kände sig tvärt om mera andligt slägt med daglönaren än med sin egen samhällsklass.
Dess, särskildt hvad kvinnorna vanligen angår, orkeslösa tillvaro var henne en akut plåga.
Arbete och försakelse, till dess man genom arbetet skaffat sig medel till njutning, sådan var hennes lefnadsvishet.
Hon fruktade njutningslystnaden i samband med ekonomisk osjälfständighet.
»Detta blir den unga generationens olycka», sade hon ofta.
»På den vägen skola de frestas att svika sina åsigter.
Och därför skall jag förfölja denna svaghet ända in i råtthålen – ifall jag får lefva.»
Hon skrifver i ett bref 1887:
Jag känner att jag är underklass äfven när jag minst ser ut så; jag är rå af natur, af böjelse, af opposition emot hela fädernets och mödernets nedärfda embetsmannahögfärd, derför – när jag kommer tillhopa med menniskor som blott älska skönhet och harmoni – så är det något inom mig som reser sig.
I själ och hjerta är jag demokrat.
Om jag utan modifikationer skulle följa mina egna böjelser, så skulle jag vara mycket spartansk af mig; mina rum skulle se ut som klosterlika studerkammare.
Men nu är det inte så.
Jag har händighet att arrangera, och jag söker göra allt så prydligt, så mjukt och så inställsamt jag kan.
Jag har färgsinne och allt det der.
Jag afskyr lyx, och ändå skulle jag kunna omge mig med den, om jag hade råd.
Det är en liten inkonseqvens, som jag ler åt sjelf.
– Jag hatar att höra sidenet frasa på min egen kropp – och jag bär det ändå.
Jag har ett sådant behof att göra det behagligt för dem jag håller af.»
Hon skulle icke varit en konstnärsnatur och icke häller kvinna ifall hon saknat nämnda »inkonsekvens».
Att det icke var råheten i och för sig, som drog Ernst Ahlgren till folket och för henne stälde dess lifsförhållanden i ett så vackert ljus, behöfver väl knapt sägas.
Det var naturligheten, sundheten och enkelheten, det var framför allt arbetslifvets härlighet, som grep henne.
Ty hon älskade arbetet ej blott emedan det gaf lifvets bröd, nej, som själfva lifvets bröd.
Arbetet var för henne den stora, allvarliga uppfostraren till en äkta lifsglädje.
Hon har förhärligat arbetet öfverallt, men ingenstädes så som i Fru Marianne, en bok som hon diktat mindre till kärlekens än till arbetskärlekens ära.
Hon låter visserligen kärleken till Börje drifva Marianne in i arbetet, men det blir detta själft, som omedvetet men säkert öfvar sitt pånyttfödande inflytande.
Denna bokens underströmning har endast af fåtalet blifvit nog beaktad.
Samarbete i kärlek – sådan var Ernst Ahlgrens uppfattning af lyckan i äktenskapet.
Och hon var i detta afseende framom flertalet i sitt kraf på omdaning af det närvarande.
Hon hoppades att mycket af den gamla romantiken i förhållandet mellan könen skulle vika för en verklig gemensamhet i sträfvanden.
Arbetet skulle varda denna omskapare af äktenskapet.
»Jag önskar er», skref hon till en ung författarinna före hennes giftermål, »en sund, stark, inre lycka, som tål både det fula, det prosaiska, och som ändå frodas så fort solen skiner.»
Ahlgrens tro på arbetets makt gränsade nästan till öfvertro.
»Du blir säkert lycklig, ty du älskar arbetet»; »du kan icke vara helt olycklig, ty du orkar arbeta» – sådana ord yttrade hon ofta.
Och om hon själf fått bevara arbetskraften, hade hon också bevarat nog mycket af lifslusten för att kunna lefva.
Detta nu antydda grunddrag i Ernst Ahlgrens skaplynne – hvars utveckling längre fram i tiden jag i det ofvan sagda sökt följa – tedde sig på ett ovanligt bestämdt sätt redan vid hennes utträde ur barnaåren.
Hon ville hafva ett eget arbete, ett lifsmål.
För tjugu år sedan var en sådan önskan ännu mycket ovanlig hos unga flickor i välburgna hem.
Utom det inneboende konstnärsanlaget och den energiska arbetshågen var det också andra förhållanden, som bidrogo att så tidigt rikta hennes håg utåt.
Hon drömde ej som andra flickor om hemmets och kärlekens lycka.
Ett hems glädje och ro hade hon aldrig känt; hon hade ju fått själfva föräldraömheten vanstäld af splitet och af dubbelheten.
Kärleken trodde hon icke skulle komma på hennes lott.
Hon var uppfostrad i den tron att hon var frånstötande ful; hennes långa, magra företeelse i de smaklösa drägterna – under barndomens halft goss-, halft flickkläder – var henne en ständig plåga, som ökade hennes ytterliga skygghet och slutenhet, egenskaper, hvilka följde henne genom hela lifvet.
Hon skref (under sitt längre besök i Stockholm 1885):
»Jag lider under en verklig olycka: jag kan inte tala.
Ja, ni skrattar, men det är minsann icke narri för mig detta att jag aldrig kan uttrycka mig muntligt.
Ni kan icke tro hvad ett sådant der naturfel kan isolera en menniska; men vore det ett naturfel, så vore det kanske drägligt, ty då skulle det troligen öfverensstämma med min karaktär.
Nu är det i stället så, att denna pinsamma skygghet, som kommer mig att se så handfallen ut, endast är en ymp, som grott fast i min varelse under en särdeles olycklig barndom.
Och denna ymp strider emot min öppna och oförskräckta karaktär.
Men» – slutar hon – »hvem vet om icke min tungas lyte gör mig till författare?
Denna aldrig besegrade skygghet var i de första ungdomsåren så ytterlig, att sällskapslifvet var henne en tortyr, och ehuru hon lidelsefullt kunde längta efter att få vara glad och fri som andra unga flickor, föll det henne icke in att hon någonsin skulle komma att känna sig fri och lycklig genom något annat än det, som dag och natt sysselsatte hennes tankar: konstnärsbanan.
Sina unga, naiva drömmar har hon själf skildrat i Pengar, där Selmas brutna förhoppningar äro tecknade efter hennes egna erfarenheter.
Ty när Victoria Bruzelius kom till sina föräldrar med bönen att få utbilda sina anlag för teckning vid målarakademien eller åtminstone i slöjdskolan i Stockholm, då mötte hon åter det hinder, som hon så väl kände sedan barndomen, det hinder, som rest sig mellan henne och så många oskyldiga glädjeämnen: hon var en flicka.
Och hon var dertill en flicka af god familj, i en förmögen ekonomisk ställning.
I sådana familjer bruka döttrarna ej bli artister.
De bruka göra hemmet behagligt för sina föräldrar, tills de själfva bilda ett nytt hem.
Detta var det passande, därför också det rätta för en flicka; således äfven det naturliga och lyckliga för henne.
Men denna unga kvinna hade inga förutsättningar till att bli en familjeflicka.
Hon svarade sina föräldrar att, då de nekade henne pängar för sin utbildning, skulle hon själf förtjäna medel till sina studier.
Ty hon hoppades ännu, att motståndet väsentligen berodde på pängar och på tvifvel om allvaret i hennes vilja.
Hon skaffade sig plats som guvernant i en bekant familj, och började med friskt mod arbeta för sin konstnärsframtid.
Under dessa tre år – från sjutton till tjugu – började hennes ungdom.
Hon gjorde nu en och annan erfarenhet, som rubbade hennes uppfattning af sig själf.
Så t. ex. berättade hon, huru hennes själfleda fick den första lindringen, när hon en gång vid ett besök i Malmö hörde ett par förbigående ynglingar hviska:
»En sådan vacker flicka!»
Hon kände sig yr, som om gatan gungat, som om husen dansat omkring henne.
Var kanske hela hennes pinsamma känsla af att sakna allt kvinligt behag en följd af ett bland de många misstagen i hennes uppfostran?
Var hon värkligen inte olik andra kvinnor?
Skulle också hon kunna inge kärlek, kunna meddela lycka?
Från den stunden hade hon liksom flyttat in i en varmare zon.
Hon började bli något mindre skygg; vågade, på sitt blyga sätt, visa sin ungdomliga håg för glädje och vänlighet.
Under denna tid genomlefde hon en erotisk erfarenhet, som slutade i missförstånd och utan att någondera kom till klarhet om den andras – kanske ej heller om sin egen – känsla.
Han for till Amerika; hon trodde – som alla flickor i tonåren vid deras första steg inom förgårdarne till Eros allra heligaste – att hon hade för alltid afslutat sin kärleks historia.
Och så mycket fastare samlade sig nu åter hennes håg kring konstnärsbanan.
Men när hon ånyo kom till föräldrarne och visade dem, att hon värkligen själf förtjenat medel till första årets vistelse i Stockholm, samt uttalade sitt hopp att de genom detta skulle bli öfvertygade om allvaret i hennes beslut, mötte hon alldeles samma svar som första gången.
Skulle hon således aldrig få ett mål för den arbetshåg, den handlingskraft, hvilka svälde inom henne?
Jo, hon skulle till hvad pris som helst skaffa sig ett lifsmål, hon skulle nå friheten.
Och båda delarne trodde hon sig vinna, då en enträgen friare åter bjöd henne sin kärlek och sitt hem.
Han var 28 år äldre än hon, enkling med fem barn; och han ansågs allmänt som en hederlig och duglig man.
Hans ålder och erfarenhet hade säkert imponerat på den unga, i full utveckling stadda lärarinnan, som slöt sig till honom med ett verkligt förtroende.
Och mot familjens invändningar – som orsakades af åldersskilnaden – gaf hon honom slutligen sitt ja.
I ett fall hade man hindrat henne att bestämma öfver sin framtid och sin utveckling; nu ville hon själf afgöra.
Hvad som framför allt sysselsatte fästmöns tanke under den korta förlofningstiden, var att hon nu skulle bli fri från allt det tryck hennes eget hem öfvat, att hon skulle få en rik verksamhet, ett varmt hem och hon var full af de innerligaste föresatser att bli god och nyttig.
Att äktenskapet skulla medföra en annan art af tvång tänkte hon icke på, så mycket mindre, som hon ej hade någon föreställning om äktenskapet.
Hon var uppfostrad i den vanliga, som oskuld ansedda, okunnigheten om lifvets stora, naturliga vilkor.
Och då hon ingen ärlig upplysning fått om detta, som ej kunnat undgå att bli ämne för hennes eftertanke, hade hon gjort upp för sig en fantastisk förklaring, som föga motsvarade värkligheten.
Hösten 1871 gifte sig
Victoria Bruzelius med då varande bankdirektören och postmästaren Ch.
Benedictson i Hörby.
Hennes själstillstånd efter erfarenheten af äktenskapet, utan fullt personlig hängifvenhet, kännetecknas af det sakförhållandet, att hennes första själfmordsförsök inträffade under de tidigaste åren af hennes äktenskap och af hennes yttrande att, då hon begrof det ena af de två barn, hon födde i sitt äktenskap, kände hon ingen sorg – endast lättnad.
Ernst Ahlgren kunde aldrig beröra ett ämne, som gränsade till området för dessa personliga erfarenheter, utan att stämman fyldes af en så intensiv lidelse att den nästan slocknade; blicken svartnade och läpparnes linier blefvo järnhårda.
Hela hennes varelse syntes i sådana stunder vara hat: hat mot det konventionella pryderi, som kunnat möjliggöra ett lifsöde som hennes, och detta hat fick sitt starkaste uttryck i Pengar, en bok, som hvarken skildrar författarinnans skaplynne eller hela lifshistoria, men som utan denna historia ej kommit till.
Slutet af Pengar fann hon längre fram okonstnärligt och ämnade – i fall af en ny upplaga – omarbeta det.
Men själfva den indignation, som där bryter fram ur Selmas stelnade väsen, var det samlade uttrycket af författarinnans djupaste lidande, var en så stark lifsvärklighet som någonsin pulserat i en dikt.
För en engiftesnatur – och så kallade sig Ernst Ahlgren – är det emellertid omöjligt att finna sig ha gifvit någon del af sin personlighet utan att söka bringa samlifvet i harmoni med aningen om hvad ett äktenskap borde vara.
Ett sådant bemödande är ofta grunden till troheten i mången oriktig förlofning, som slutar med äktenskap, månget äktenskap, som ej slutar med skilsmässa.
Oftast är det kvinnan som i det längsta håller fast möjligheten att omdana ett förhållande, i hvilket hon finner sig ha inlåtit sig utan att få eller ge en hel kärlek.
Och Victoria Benedictson sökte, äfven hon, att få ett rikare samlif till stånd.
För att åvägabringa åtminstone något slags gemensamt intresse tog hon sin tillflykt till sitt universalmedel, arbetet.
Hon blef mannens medhjälpare i hans befattning som föreståndare för Skånes enskilda banks filial i Hörby, och hon vann genom detta en mångsidigare människokännedom och en insigt i praktiska förhållanden, som sedan kom hennes diktning till godo.
Men annars blef allt sig likt.
Oförenliga motsatser kunna icke af en god vilja sammansmältas.
Hade någon enda anknytningspunkt funnits för förstående och sympati, skulle kanske dock den ena partens energiska bemödanden småningom förvandlat förhållandet.
Nu ökades i stället afståndet år från år.
Victoria Benedictson fylde tomheten med arbete, studier, förströelser – allt var bättre än att ha tid att sitta och grubbla på det allt mer aggande medvetandet af förnedring, den allt jämt växande upprorskänslan.
Styfbarnen voro dock den bästa hjälpen.
Hon var deras vän, kamrat, uppfostrare, hon sökte göra hemmet gladt och godt för dem och deras vänner; hon var ännu själf så ung, att hon också för egen del kunde med lif och lust deltaga i de enkla nöjen hon hjälpte dem att ordna.
Hon målade och ritade fortfarande, ehuru det började bli henne klart, att det icke var åt detta håll hennes egentliga anlag visade.
Hon ansåg sig dock sedan ha haft gagn för sin diktning af målningen, emedan den utbildat iakttagelseförmågan.
Den stora landsbyn Hörby, med flera herrgårdar i närheten, medförde en hel del sällskapligt umgänge.
Hvar den ståtliga fru Benedictson visade sig, ingaf hon respekt och undran.
Hon var ej blott i yttre mening hufvudet högre än allt folket, äfven i inre mening måste människor se upp till henne, en situation, hvilken inger vissa naturer tillgifvenhet, men åter andra motvilja.
De, som vid ett ytligt sammanträffande i sällskapslifvet hade dömt Victoria Benedictson som stel, stolt och kall, blefvo emellertid genomvärmda af hjärtegodheten i hennes väsen, ifall de bragtes i beröring med henne genom någon deras sorg eller glädje, som hon kunde dela.
Skvallerintressen däremot delade hon aldrig och hon brukade på bjudningar rädda sig undan fruarnas, af dessa intressen lifvade, krets ut till ungdomen.
Hon slog sig då ned vid pianot och spelade oförtrutet dansmusik, under ungdomens glada tacksamhet.
Glad satt hon då själf i ungdomsskaran, som flockades kring henne och täflade i att visa henne sin beundran och tillgifvenhet.
Hennes makt öfver ungdomen var obegränsad.
Hennes styfbarn dyrkade henne och voro stolta öfver henne.
Hon var en, genom själfva sin slutna hemlighetsfullhet tjusande varelse, som kunde styra med ett ord, häjda med en blick och väcka lycksalighet genom ett af sina sällsynta loford, eller sina ändå sällsyntare smekningar.
Hennes misshag var förkrossande; hennes godhet rörde alltid på ett innerligare sätt än andras.
Det var icke blott barn och ungdom, som kände detta stilla, djupa väsens oemotståndliga dragningskraft.
Den unga hustrun till den åldrade mannen blef ofta mål för andra mäns hyllning, en hyllning, som åtminstone en gång stod på gränsen till en allvarligare känsla.
Denna vänskap bragte en rikedom af sympati, af utvecklande tankeutbyte, af värme in i hennes lif.
Då svårigheter uppstodo var det icke mannen, som gaf hjälp vid pligtuppfyllelsen – en antydan därom finnes i Ur mörkret.
Och denna erfarenhet vidgade som genom en jordbäfning klyftan mellan man och hustru.
Ännu ett annat ämne hade börjat att starkt uppröra samlifvet.
Diktarhågen hade brutit fram hos hustrun.
Och den mötte nu, men förstärkt, hindret från barndomen och ungdomen.
Var hon icke hustru och mor?
Borde en kvinna försumma sina närmaste pligter för en okvinlig ärelystnad?
Skrifveriet var i allmänhet opassande för en kvinna, och det var ovärdigt den kvinna, som hade en makas kall.
Hon borde ej söka en blåstrumpas utmärkelser.
Hon skulle kanske dessutom bli en misslyckad författarinna, som endast gjorde sin man löjlig och hemmet otrefligt, utan att dock uppnå en enda literär framgång.
Och så kämpade hon för andra gången sin frihetsstrid, en hårdare strid än den första, men en slutligen segerrik.
Konstnärspersonligheten hade nu funnit sitt rätta uttrycksmedel och därmed också nya krafter till själfhäfdelse.
Här börjar Ernst Ahlgrens egentliga lifshistoria och det är den jag nu skall söka skildra.
I samma låga, den tiden halmtäckta envåningshus, där Hörby postkontor var inrymdt, fans, afskildt från den öfriga lägenheten genom en trång förstuga, ett litet rum, som allt ifrån början visat sig ega en stark dragningskraft för den unga frun.
Det var Hörby boklåda, en filial af den Cronholmska bokhandeln i Malmö.
Den sköttes af familjens kvinliga medlemmar; framför allt var husfrun en nitisk föreståndarinna, ty hvad hon själf under årets lopp skulle få rekvirera af sådana böcker, till hvilka det icke fans mer än en enda köparinna i Hörby, berodde på hur stor procenten blef af försålda almanackor, katekeser och annat i landsorten mer gångbart literärt gods.
I detta landtliga diminutivum af en boklåda, som fick sin prägel af de med ett par enkla hyllor täckta väggarne, stod vid ena fönstret ett uppslaget spelbord, och där var den unga postmästarfruns älsklingsplats.
Här kände hon sig som herskarinna öfver alla bokskatterna, här öppnades begärligt hvarje nyanländt bokpaket – det kunde redan då hända att en eller annan mindre säljbar bok kommit med.
(Sedermera blef det regel att ett exemplar af hvarje nyutkommet skönliterärt arbete medföljde.)
Slutligen och icke minst: här kunde hon i ostörd ro egna sig åt de språkliga och literära förstudier, som sedermera möjliggjorde hennes – autodidaktens – uppträdande i literaturen.
Hur väl Victoria Benedictson trifdes i detta oansenliga krypin har Ernst
Ahlgren sedermera skildrat i de två småberättelserna Efter torgdagen (Berättelser och utkast) och Storhandel (Folklif och småberättelser).
Särskildt den senare af dessa berättelser meddelar en interiör, lyckligt gripen och kastad på duken med få penseldrag, en genretafla, där stämningen är återgifven med finhet och där hufvudfiguren är själfporträtt.
Alla Ernst Ahlgrens första skönliterära arbeten ha kommit till i bokhandeln.
Där vid det uppslagna spelbordet äro de flesta af berättelserna Från Skåne och största delen af Pengar skrifna; här äro de första häftiga striderna mellan tanken och språket utkämpade; här har under spännande hjärnansträngning alstrats en otrolig mängd af de förstlingsförsök, som icke nått målet inför hennes själfkritik och därför aldrig publicerats, eller som under den literära jäsningstidens famlande osäkerhet på måfå kastats ut i världen för att underkännas af en okänd och sträng domare.
Den ihärdiga motgång, som mötte Ernst Ahlgrens begynnande författarskap, har blifvit utförligt skildrad2 i sina yttre drag.
Det är otvifvelaktigt att dessa motgångar lämnat efter sig djupa spår i Ernst Ahlgrens utveckling.
Den konstnärslängtan, som halft omorgnad sträckt på sig under de åren, då hon växte ut från barn till kvinna, och som då kväfdes af faderns maktspråk, kom nu igen, endast starkare, mera intensiv och mera medveten.
Också nu stötte den på motstånd utifrån, men lika litet nu som förr lät hon motståndet nedslå sitt mod.
Det var en tid full af felslagna förhoppningar, men också en tid af energisk viljeuppfostran och sträfsamt arbete, och det var under dessa motgångens år, som Ernst Ahlgrens diktargry mognade, genom arbete, själskamp och lidande.
Under detta lifsskede inträffade också den sjukdom, som skulle bli af en så genomgripande betydelse för Ernst Ahlgrens framtid.
En knäskada, som hon själf trodde föranledd af en stöt, utvecklades på våren 1881 till en farlig åkomma, som två år band henne vid sjukbädden, först i Hörby, sedan i Lund och Malmö.
Hon uthärdade under dessa år mera af fysiska plågor än de flesta andra genomgå under ett helt lif.
Gång på gång underkastades hon de smärtsammaste operationer; läkaren tillrådde kloroformering, men hon ville – på grund af en viss idiosynkrasi emot konstlade bedöfningsmedel – aldrig tillåta det; och medan knifven förrättade sitt arbete låg hon stilla, med sammanbitna tänder, utan en klagan.
Gång på gång bragte febern henne i dödens närhet, men hon bibehöll samma lugn inför det stora mysteriet, som sedermera, under den långa konvalescensen, gaf hennes lynne sin grundton af undergifvenhet och jämnmod.
Dödens närhet kom henne att älska lifvet varmare än förr.
Det finnes i vår yngre literatur en liten skizz:
Lycka3, som utan tvifvel är en skildring från denna period af Ernst Ahlgrens lif.
Där ligger en dödssjuk kvinna på sin bädd och ser genom fönstret ut i den gamla, halft förvildade trädgården där utanför; och i dessa trötta ögon speglar sig naturen med en glans som aldrig förr.
Hvarje solstråle, hvarje färgskiftning, hvarje välbekant kontur i denna trädgård, som i många år varit hennes lifs horisont, insuper hon nu med en så intensiv förnimmelse af naturens fägring, som hon aldrig förr erfarit.
I denna förnimmelse finnes endast ett litet stänk af förgängelsens vemod; den enda svaga disharmonien i hennes sällhetskänsla är tanken på att denna naturens skönhet skall dö med henne själf, ty ingen annan skall kunna känna den så djupt, så befriande som hon, den döende.
Öfver hennes af lidande härjade drag ligger det dock ett skimmer af stilla lycka.
Hon har gjort upp räkningen med tillvaron: sjukdomen har gifvit henne hvad hon törstat efter, frihet, och nu kommer döden i rättan tid som afslutning på ett misslyckadt lif.
Hon drömde, också hon, en gång om en lifsgärning, något att lefva för eller, i brist därpå, något att dö för, men hon fann hvarken det ena eller det andra, och hon kunde aldrig finna det: hon var ju kvinna.
Det blef emellertid icke blott frihet sjukdomen skulle gifva Victoria Benedictson.
Den utvecklade till ett personligt ömhetsförhållande tillgifvenheten mellan henne och hennes yngsta styfdotter, som var hennes sjuksköterska, och detta förhållande fylde sedan delvis tomheten i styfmoderns lif.
Sjukdomen var det också, som bragte hennes diktargry till mognad; det var den, som gaf hennes diktning en resonansbotten, gaf den lidandets djupa, stämningsfulla underklang.
Nu vaknade skaparkraften som aldrig förr, med en rikedom af nya ämnen, uttrycksfulla scener, bilder, som osökt togo form och färg.
Detta var själslifvets vårbrytning; från denna tid var hon diktare.
Hon arbetade under sjukdomen just så som hon sedermera medvetet alltid arbetade: inom sig klargjorde hon sina personligheter, samtalade med dem, försatte dem i alla slags situationer – för att i grund lära känna dem – målade för sig episod efter episod, knöt replik till replik, koncentrerade skildringen, så att hon fick fram det mäst kännetecknande, innan hon satte pennan på papperet för att utarbeta stoffet.
Pengar i allt väsentligt färdig under själfva sjukdomen, fast den nedskrefs senare.
Det var sålunda först sedan sjukdomen gifvit henne ro att finna och utveckla sin egendomliga, ytterst långsamma arbetsmetod – hvars synliga resultat ibland kunde vara fem till sex rader om dagen – liksom den åt själfva diktarbegåfningen gaf en, af personliga konflikter ostörd, tid att mogna, som Victoria Benedictson blir Ernst Ahlgren, författarpersonligheten med det starkt utpräglade skaplynnet.
Det namnet blef sedermera för henne själf och hennes vänner den käraste benämningen; och det var endast inför främmande människor, som hon var fru Victoria Benedictson.
Det namnet betecknade för henne kälkborgerligheten och småsinnet; Ernst Ahlgren däremot var friheten, den vida andliga horisonten, diktarkallet.
År 1883 återvände hon till Hörby som konvalescent, men med en i flera afseenden bruten helsa och bunden vid kryckorna, dem hon blott under de sista åren för kortare tider kunde undvara.
Hon hade nu samlat hela sin kraft till en uppgörelse angående sin personliga ställning i hemmet.