Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr v. Qvantens stilistiskt glänsande och i sak förkrossande genmäle till justitieombudsmannen har helt och hållet, eller åtminstone i utdrag, passerat hela den skandinaviska pressen, hvarför vi icke anse oss behöfva upptaga ämnet.
Hr v. Qvantens porträtt åter g ifver hans utseende vid ifrågavarande tid; under det fjerdedels sekel, som sedan dess för-Jlutit, ha dragen helt naturligt blifvit något förändrade.Konung Karl XV!
unionsförslag.
En episod ur Nordens historia.
Belyst or minne och korrespondens.
Emil v. Qvanten.
För några ar sedan förekom i Ur Dagens Krönika en uppsats benämd » Hamiltonska sagan », författad af pseudonymen Anti-Marcellus.
Den var föranledd af en förut i tidskriften influten uppsats om Henning Hamilton, författad af pseudonymen Marcellus.
I » Hamiltonska sagan » beröres grefve Henning Hamil-tons diplomatiska verksamhet som Sverige-Norges sändebud i Danmark åren 1861 — 1864.
Marcellus hade, med af-seende härpå, i sin uppsats yttrat, att, om » Hamilton fått rada, så skulle han otvifvelaktigt kommit att intaga en ytterst framstående plats icke allenast i Sveriges historia, utan kanske i verldshistorien ».
Men, anmärker Marcellus vidare, Hamiltons » storpolitik » framkallade hemma i Sverige en ministériel opposition, hvilken slöts med att Hamilton återkallades från sin post i Köpenhamn, sedan han der nere » genom det spel, med konungens begifvande, han på egen hand dref, förorsakat den svenska konseljen många både svårigheter och obehag ».
Efter att hafva citerat dessa ord, gör Anti-Marcellus följande tillägg: » Men spelet slutade icke med rapellen, utan Hamilton fortsatte att vara konungens illegitime rådgifvare och tillika i politiska frågor handsekter.
Den som önskar inhemta hvad som under mars — maj 1864 förekom mellan Karl XV och hans förtrogne å ena sidan samt konseljpresidenten Monrad och öfverhofjägmästaren Carlsen å den andra, hänvisas till Revue des deux Mondes febr.
1870, der
35den utmärkte fransyske historieskrifvaren M.
A. Geffroy behandlar denna korrespondens, hvilken äfven delvis åter-gifves i Norsk Rigstidende den 6 maj (1864).
Innehållet af de bref konungarne vexlat sig emellan var honom icke bekant.
1 Karl XV hade i sina bref fram stält forslag om att Danmark skulle afstå från anspråk på hela Slesvig och åtnöja sig med den del, der danska språket talades.
Han sände äfven ett kortfattadt förslag till familjepaktum för att reglera successionen.
De bref som konungarne utvexlade sig emellan ha senare blifvit bekanta *.
Anti-Marcellus redogör fortsättningsvis för underhandlingarna om unionsförslaget år 1864, och meddelar ordagrant, utan att angifva någon källa, danska konseljpresidenten Monrads (icke kung Karls) utkast till ett familjefördrag mellan svenska och danska konungahusen.
Har, såsom det vill synas, hufvudafsigten med Anti-Marcellus ’ framställning af » konung Karl XV: s unionsförslag » varit den att ytterligare öka dunklet i grefve Henning Ha-miltons lefnadssaga, så är hans framställning fullständigt förfelad.
Han har riktat en blindstöt mot en mant som redan betäckes med en sköld af fem fot tjock jord.
Det är ett faktum, att Henning Hamilton ingenting haft att skaffa med uppkomsten af ifrågavarande förslag.
Förslaget var ej ens i egentlig mening kung Karls.
Han endast adopterade detsamma.
För alla hithörande omständigheter skall jag i det följande lemna redogörelse med bifogande af autentiska handlingar.
Anti-Marcellus yttrar, att » den som önskar inhemta hvad som i mars — maj 1864 förekom emellan Karl XV och hans förtrogne å ena sidan och konseljpresidenten Monrad och öfverhofjägmästaren Carlsen 2 å den andra hänvisas till Revue des deux Mondes febr.
1870. » Detta innebär, såsom det tyckes, två saker: dels att man i februarihäftet af Revue des deux Mondes 1870 får reda på underhandlingar, sora fördes mellan Stockholm och Köpenhamn i mars — maj 1864, dels att der inhemtas att dessa underhandlingar fördes mel-
1 Motsatsen framgår ur Geffroys uppsats.
a Carmen var hofjagmästare.lan Karl XV och hans förtrogne, d. v. s., enligt Anti-Mar-cellus, Hamilton, â ena sidan, och Monrad och Carlsen â den andra.
Men den som går till Revue des deux Mondes finner ej der ett ord om, att grefve Hamilton var konung Karls förtrogne i denna sak.
Icke ens Hamiltons namn förekommer i Geffroys uppsats.
Deremot läses der i redogörelsen för de » outgifna aktstycken », som Geffroy fått stälda till sin disposition, bland annat följande: » Efter brefvet af den 13 maj (från Monrad till konung Karl) träffa vi endast på en skrifvelse från hr von Qvanten till hr Carlsen, dansk hoQägmästare, väl bekant för sina skandinaviska åsigter, på grund af hvilka han blifvit indragen i denna förtroliga bref-vexling.
Han hade nyss trädt in i det danska kabinettet som inrikesminister, och Karl XV: s förtrogne skref till honom » etc.
Det är ju tydligt hvem Geffroy angifver såsom Karl XV: s förtrogne.
Ett misstag begår Anti-Marcellus ock, då han yttrar, att författaren i Revue des deux Mondes tyckes » på diplomatisk väg ha fått del af skriftvexlingen ».
Geffroy erhöll, efter många om och men, del deraf genom danske skandinaven dr Karl Rosenberg, sedan jag af konung Karl utverkat tillstånd dertill (se bilagorna).
Exakt deremot är texten till det af Anti-Marcellus meddelade utkastet till familjefördrag.
Den är aftryckt ur det bekanta memoararbetet » Ur minnet och dagboken om mina samtida » af Posthumus, elfte delen, 1874, sid. 121 — 122.
Ett litet igen-känningstecken har följt med.
Posthumus anför nämligen i sammanhang med hvad han meddelar om de skandinaviska förslagen 1864 ett yttrande, som en officer i konung Karl XV: s svit skall hafva fålt i anledning af de förmodade öfverenskommelserna mellan konung Karl och Fredrik VII af Danmark under deras sammankomst på Beckaskog sommaren 1863.
Samma anekdot i samma sammanhang förekommer äfven hos Anti-Marcellus.
Posthumus vet emellertid ingenting om, att Hamilton haft med ifrågavarande sak att skaffa.
Grefve Henning Hamiltons syn på skandinavismen var ej heller den radikalt nationella, från hvilken förslagen 1864 utgingo.
Hamilton har sjelf dragit försorg om att ej lemna någon i okunnighet om sin uppfattning.
Efter Danmarks sönderstyckning utgaf han två politiska broskyrer: » Kriget i Tyskland år 1866 » samt » Frankrike och Tyskland åren 1870 — 1874 ».
I hvardera berör han, såsom naturligt är,den dansk-tyska frågan, hvars utgång gaf uppslag till kriget mellan Preussen och Österrike 1866, som åter innebar ett af fröna till kampen mellan Tyskland och Frankrike 1870.
I de skarpa förebråelser, han riktar mot Tyskland för den » våldsbragd, hvarigenom Slesvig, Holstein och Lanenburg lösrycktes från danska kronan », lager Hamilton hänsyn endast till » kronan », icke till folken, nationerna.
Han vill den traditionella Eider-danska staten plus de tyska hertigdömena i personalunion.
Förslagen 1864 deremot förutsatte som oeftergifligt vilkor för en skandinavisk union, att de tyska hertigdömena helt och hållet skildes från Danmark och att Slesvig delades efter nationaliteterna, den danska delen åt skandinaverne, den tyska åt tyskarne.
Hamilton kunde också af många andra skäl ej sympatisera med de danska förslagsställarne 1864, han en konservativ aristokrat, desse liberala bondevänner.
Intog han någon verksam ställning till förslagen, var den säkert icke vänlig.
Antagligen stälde han sig i vägen för dem.
Hans planer att förverkliga skandinavismen voro helt andra.
Hvarifrån har då ett motsatt rykte kunnat utgå?
Jag träffade en gång för flera år sedan numera aflidne
C. F. Ridderstad, den begåfvade skalden och publicisten, bekant äfven som ifrig samlare af alla slags » historiska dokument ».
Ridderstad ledde samtalet på tilldragelserna 1864, och yttrade i en oförmodad vändning: » Jag skall säga, att jag har reda på rätt mycket som rör eder sändning till Köpenhamn.
Ni kan derför gerna berätta, huru dermed förhåller sig ».
Jag svarade genast: » Alltför gerna!
Om ni först säger mig, hvad ni anser eder veta, så skall jag säga, hvad deraf är sant eller icke ».
Men på det örat ville Ridderstad ingalunda höra.
Han endast upprepade hemlighetsfullt, nästan hotfullt: » jag vet mycket, jag! » Och som jag ingen lust hade att låta skrämma mig till förtroenden, af-bröts samtalet.
Skulle möjligen Ridderstad trott sig veta, att unionsförslagen 1864 sattes i scen genom trådar, som mellan kulisserna höllos i grefve Henning Hamiltons hand?
Och skulle möjligtvis Anti-Marcellus fått del af någon anteckning bland Ridderstads efterlemnade papper, något out-gifvet ark af hans » Regnbågen »?
Jag har anledning förmoda, att det i de sist tryckta, men af Ridderstad sjelf makulerade arken af » Regnbågen » förekom någonting rörande min » sändning » till Köpenhamn.
Jag har ock påvederbörligt håll sökt få tillgång till dessa ark, men misslyckats.
Kanske har Anti-Marcellus varit lyckosammare, hvilket dock ej varit alldeles lyckosamt för honom sjelf.
Kanske har en förvexling egt rum mellan grefvarne Henning Ludvig Hugo Hamilton och Gustaf Axel Knut Hamilton, den senare professor i Lund, och utgifvare af » Nordisk tidskrift för politik, ekonomi och litteratur », åren 1866 — 1870 skandinavismens hufvudorgan i Sverige.
Professor Hamilton stod i mycket nära personlig beröring med skandina-verae i Köpenhamn.
I 1864 års unionsplaner egde han dock ingen ael.
Men jag lemnar nu detta.
Må det först och främst tillåtas mig i några drag teckna bilden af en man, som eger den vigtigaste andel i de till-skyndelser och tilldragelser, som skola upprullas i det följande.
Denne man var dr Karl Rosenberg, fullmäktig i danska kyrko- och undervisningsdepartementet.
Rosenberg, hvars fader var militär, öfverste vid ett landtregemente, hade gjort grundliga både lärda och embetsraannastudier.
Hans mångsidiga beläsenhet, lätthet att arbeta och stora flit voro utomordentliga.
Han var ämne till en professor eller president i ett regeringskollegium.
Tyvärr blef han ingendera, ehuru han någon tid vikarierade för en professur, sedan utsigterna på embetsmannabanan alldeles förmörkats.
Tidigt gaf han fosterlandskärleken sin gärd, tidigt egnade han sin uppmärksamhet åt brödrafolkens kultur, tidigt slöt han sig till den skandinaviska rörelsen, hvilken han sedan, åfven under pröfningens tid, förblef trogen i lif och död.
Redan vid sjutton års ålder student, drog han två år der-efter ut i Slesvig-Holsteinska kriget 1848.
Endast tjuguett år gammal, vann han Köpenhamnuniversitetets guldmedalj för en afhandling om Bellman.
Senare skref han monografier öfver Gustaf IH och Svenska akademien samt Leopold, hvilket tillskyndade honom stor ynnest hos Svenska akademiens dåvarande sekreterare, friherre Bernh.
von Beskow, Med understöd af stats- och universitetsmedel företog han sig en resa i Sverige, vann många vänner här och faste sig sjelf med stark sympati vid vårt land.
Rosenberg beun drade Sveriges forndater — hans bok om Gustaf II Adolf är, bland många andra, ett talande bevis derpå — och han litade på Sverige för framtiden.
Sverige, så ville, så hoppades han, skulle träda i spetsen för brödrafolken.
GenomSveriges klokhet och mod skulle den nordiska enhetstanken förverkligas och Skandinavien inträda i de moderna folk-förbundens led.
Och oaktadt han måste se sitt fädernesland bloda och stympas, under det att Sverige och Norge höllo sig stilla, blef han trofast vid kärleken till Sverige och hoppet på framtiden.
Han endast ökade sina ansträngningar, sitt arbete.
Han strödde omkring sig broskyrer, folkblad, veckoblad, uppsatser i tidningar och tidskrifter, alla med ett enda ämne, alla med samma mål: skandinavismen, Skandinavien.
Han bedref stiftandet af föreningar i hela Skandinavien, med uppgift att befordra enhetsverket Innan kort uppstodo: » Skandinavisk Selskab » i Kristiania, maj 1864, » Nordiska nationalföreningen » i Stockholm, september 1864, » Nordisk Samfund » i Köpenhamn, januari 1865.
Derefter föranledde han en tidskrift, i hvilken skandiuaverne i alla de tre landen skulle ega ett gemensamt organ.
Den började utkomma i april 1866.
Det var den redan nämda » Nordisk tidskrift för politik, ekonomi och litteratur », ut-gifven och redigerad af professorn grefve G.
K. Hamilton
i Lund.
När genom Pragfredens 5: te paragraf, augusti 1866, en utsigt öppnades för Danmark att återfå norra delen af Slesvig, lifvades ånyo Rosenbergs förtröstan och stegrades hans verksamhet.
Några månader derefter, i november 1866, kallas Rosenberg upp till h. ex. Rosenörn-Teilmann, dåvarande chef för danska kyrko- och undervisningsdepartementet.
H. ex. tillsäger honom, att han måste antingen afstå från att befatta sig med politik eller taga afsked från sitt embete.
Man önskade visserligen hvarken tvinga honom till det förra eller ge honom det senare.
Han finge sjelf välja helt fritt.
Det förra alternativet innebar en förolämpning mot Rosenberg som sjelfständig menniska och medborgare.
Det senare var en grymhet mot honom som familjefader; ty Rosenberg var obemedlad, och hade hustru och sju barn i uppväxande ålder.
Han tvekade dock icke.
Han lät familjefadern träda tillbaka för medborgaren och fosterlandsvännen och tog ögonblickligen afsked från departementet.
Han gjorde som finske bonden Pavo, när frosten härjat hans teg: han endast mångdubblade sin arbetsamhet.
Han slog sig äfven med seghet och kraft igenom de ekonomiska svårigheterna.
Men den skandinaviska politiken bragte honom numeraendast sorger.
Han måste se, huru den hoppets eld, som upptändes åren 1863 — L864 och trots olyckorna och missräkningarna flammat högre och högre, så småningom började slockna.
De skandinaviska föreningarna upplöste sig eller dogo bort.
» Nordisk tidskrift » upphörde.
Danmark förföll i inre partistridigheter.
I Norge täflade alla partier om att motsätta sig hvaije naturlig utveckling af föreningen med Sverige.
I Sverige talade man ens icke längre om skandinavismen.
Bankrutt öfverallt!
Blott aska och utbrända kol efter hela elden.
Slutligen måste han ock bevittna att Pragerfredens 5: te artikel en vacker dag ströks, utan att ha blifvit uppfyld.
Men Rosenberg var ingalunda den man, som lät sin öfvertygelse brytas ned.
Han stängde sig in i sitt arbetsrum med sina böcker, sina tankar.
Han uppgjorde en plan och samlade material till ett kulturhistoriskt arbete, som han benämde » Nordboarnes själslif från fornåldern till våra dagar ».
Omfattningen af detta verk var tilltagen lika stort som uppfattningen var storslagen.
Genom en i detalj ingående framställning af svenskarnes, danskar-nes, norrmännens och isländingarnes folkkarakter, språk, religion, poesi, seder, lagar, vetenskap och konst från äldsta till nyaste tider ville Rosenberg bevisa, huru enhetligt i sjelfva verket de skandinaviska nationernas andliga lif alltid varit, trots den yttre söndringen dem emellan, och på grund af detta faktum ville han, såsom ett logiskt korollarium, låta inse förnuftigheten af en ändtlig sammanslutning äfven i yttre måtto.
Det var en långsträckt väg Rosenberg valde för att närma sig målet; men valet ådalägger på det skönaste hans brinnande entusiasm för detta mål.
Han utskickade två digra volymer.
Den första af handlade » Fornåldern », den andra » Medeltiden »; men då han höll på med tredje volymen, rycktes för alltid pennan ur hans trägna hand.
En bokkännare yttrade till mig en gång om Rosenbergs tillämnade stora verk: * Det hör visserligen icke till de nödvändiga; men der klappar ett hjerta! » Ett hjerta!
Ja, det är just det nödvändiga i allt!
Rosenberg afled den 4 dec.
Jag gjorde Rosenbergs personliga bekantskap vid skandinaviska studentmötet i Köpenhamn 1862.
När de svenska mötesdeltagarne en härlig juniqväll landstigit på Qvsest-husbryggan i Köpenhamn och namnuppropet på gäster och värdar begynt, och turen kommit till mig och min värd,steg Rosenberg fram och tog mig under armen.
Under uppmarschen till staden tittade han på mig en smula från sidan och yttrade nästan motvilligt: » Jag hade gjort mig en helt annan föreställning om er.
Jag tänkte mig er som en särdeles lång och groft bygd man ».
Jag tittade tillbaka och svarade: » Ja, jag medger att jag illa motsvarar de fördelaktiga tankar, ni tyckes ha hyst om mig, ty jag är sannerligen knappast hufvudet längre än ni sjelf ».
Mannen vid min sida var nämligen ovanligt kortväxt, med tindrande ögon och rödt skägg, en förverkligad typ af den godmodiga danska Nisse god dräng.
Rosenberg såg mig nu plötsligt rätt i ansigtet och brast ut i ett hjertligt skratt, i hvilket jag instämde.
Från den stunden blefvo vi emellertid goda vänner.
När mötet var slut och jag tog afsked af Rosenberg, kunde dock ingendera af oss drömma om att vi innan koit skulle mötas i planer och arbeten för Skandinaviens politiska enhet.
Böljeslagen af den polska nationalresningen 1863 framkallade Rosenbergs varmaste sympatier och förde helt oför-modadt mig in bland konung Karl XV: s personliga om * gifning.
Rosenberg och jag korresponderaae i anledning af de öden, som, fbrst i Köpenhamn och sedan i Malmö och Klintehamn, drabbade den polska expeditionen under Demontovicz och Lapinsky.
När sedan, i början af 1864, den danska frågan trädde fram allt mera ödesdiger, kommo Rosenbergs bref tätare och tätare, nu uppfylda af farhågor och förhoppningar för hans eget fädernesland.
Snart kunde jag ej undgå märka, att innehållet ej var afsedt för mig allena.
I brefven förekommo antydningar, utläggningar och uppmaningar, som påtagligen voro framkastade för att de skulle bringas till kung Karls kännedom.
Och karaktären af, syftet med dessa antydningar blef allt märkligare.
Vid den tiden, då det måste vara danska regeringen fullt klart, att Sverige-Norge (grefve Manderströms depesch den
2 dec.
1863 till svensk-norska sändebudet i Köpenhamn) begynt draga sig tillbaka från den tilltänkta alliansen, skref Rosenberg, den 9 dec.
1863: » Huru förhåller det sig väl med den nordiska alliansen?
Vi äro naturligtvis mycket oroliga, icke blott för sjelfva den tyska krigsfarans skull, utan äfven för de ryska intalningarna, hvilkas bästa motvigt blefve Sveriges öppna uppträdande ».
Efter att hafva antydt, attredan då planer uppgjorts om giftermål mellan Kristian IX: s andra dotter, Dagmar, och ryske tronföljaren, fortsätter Rosenberg: » Hvad säger nu konung Karl om ställningen?
Jag antager, att du stundom hör honom uttala sig ».
— » Kunde icke kung Karl sjelf göra slag i saken, genom en sammankomst med Kristian IX? » (Bil.
Den 13 febr.
1864, då Monradska miuistéren kommit till styret, kriget redan var i full gång och Dannevirke utrymdt, skrifver Rosenberg: » Ännu är kungen, efter allt hvad man vågar antaga, af fri vilja och öfvertygelse konstitutionel, ännu är han besluten att föra krig till det yttersta och, om det är möjligt, befria Slesvig; låt honom få hjelp att vidmakthålla denna politik, låt honom få det på ett sätt, som öfvertygar det danska folket om, att det under alla förhållanden kan lita på att icke svikas af det svenska och norska, och den Glucksburgska dynastien skall oemotståndligt föras in i en nordisk politik; en union, kanske äfven en dynastisk, skall kunna förberedas och genomföras, utan brott mot den lagliga ordningen, utan att någon dynastisk eller politisk rätt kränkes. » (Bil.
Tio dagar senare, den 23 febr., återkommer Rosenberg till samma ämne, samma förslag i ändå mera bestämd form.
Han skrifver: » Det skulle ju stå eder konung fritt att uppställa hvilka vilkor han behagade.
Han kund$ ju fordra icke blott löften om en framtida eiderdansk och skandinavisk politik, utan också, t. ex., att han erhölle högsta befälet öfver de förenade nordiska härarne i striden mot tyskarne, att Danmark ingår en union med Sverige-Norge, med ett unionsparlament så snart den svensk-norska representationen samtyckt dertill, med förenadt om än icke gemensamt försvarsväsen och dito diplomati.
Han kunde fordra, att ett familjepaktum blefve upprättadt, h vil ket gåfve utsigt att den danska kronan öfverflyttades på Bernadotter-nes hufvud, kort sagdi, allt som med säkerhet kunde leda till enhetens förverkligande ».
(Bil.
Innehållet af dessa träget upprepade framställningar var af allt för allvarsam art för att jag kunnat tro, att det uttryckte endast Rosenbergs egna tankar och önskningar.
Han var embetsman i ett af de danska regeringsdepartementen.
Han stod, såsom jag visste, i förbindelse med det national-liberala och det nationelt bondevänliga patiets ledare.
Hans ord måste der-for till en viss grad fattas som uppmaningar * och erbjudanden på fleres vägnar.För egen del var jag mycket lätt antändlig af idéa om upprättandet af ett skandinaviskt unionsparlament och en gemen sam förvaltning af gemensamma angelägenheter.
Jag hade nämligen förut sjelf vid tvenne tillfallen förfaktat liknande eller samma idéer.
När år 1860 den s. k.
Norska frågan väcktes och debatterades på svenska riksdagen, yltrade jag på Riddarhuset följande i samband med en återblick på den svensk-norska unionens historia: » Unionen fick en gemensam konung, i vissa fall en gemensam regering, men icke någon institution, genom hvilken också folken kunnat föras samman, i hvilken de kunnat förena sig som ett lef-vande helt.
Ty huru unionelt sinnad, huru upplyst och välsinnad en regering öfver två olika folk än månde vara, ligger det dock i sakens natur att, om de unionella angelägenheterna förekomma endast i och genom regeringen, folken som sådana ej kunna synnerligen närma sig hvarandra.
I en unionsrepresentation deremot skulle de båda nationerna träffat samman; der hade fördomarne, misstroendet, rangsjukan, isoleringssjukan nödgats gifva vika för den beständiga beröringen, de oundvikliga förklaringarna, den lagliga rätten, den gemensamma nyttan ».
Och: » Unionsrepresentation är sjelfva hjertpunkten i de förändringar, som äro nödiga att företaga i föreningsfördraget, emedan unionen först genom henne kan bli hvad den bör och längesedan bort vara ».
1 Samma grundidé, samma slags förslag utvecklade jag redan 1855 ij broskyren Fennomani och Skandinavism, som föranleddes af Krimkriget, då förbundet mellan Europas tvänne mäktigaste och mest frihetsälskande folk lofvade att frigöra Finland.
2 Hufvudpunkterna i mitt förslag voro:
Sverige och Finland, hvardera en sjelfständig stat, förena sig, tül inbördes skydd och gemensamt basta, om att styras af samma konung.
Konungen eger handhafva vården och makten öfver armén och flottan, hvilka, likformigt organiserade i båda länderna, böra hafva gemensam budget.
Det samma gäller om de bäda ländernas förhållanden till
1 Ridderskapet och adelns protokoll for den 27 mars 1860.
9 Kort efter Krim krigets slut skrefs från Finland, att deras antal i landet » ej varit så alldeles litet » som vid detta krig faste förhoppningar om att tiden nu ändUigen var inne, då deras älskade fosterland skulle » fritt få återgå till sin gamla bepröfvade vän på andra sidan hafvet, om också ej uti alldeles samma förhållanden som då man senast skildes ».
(Uppsatsen » Freden och det nya systemet », 1857, i Finska förhållanden, l: 8ta häft., sid. 7, 8.; utländska makter, stater eller statsförbund, d. v. s. de diplomatiska angelägenheterna.
Gemensamma böra äfven vara tull- och postlags tiftnin-gen och förvaltningen, hvilka sålunda kunna bäst handhafvas i följd af de båda ländernas nära beslägtade naturförhållanden, behof och afyttrings-produkter.
Oberoende af hvarandra vare deremot de förbundna ländernas be-skattningsväsende samt alla öfriga ekonomiska förvaltnings- och lagstift-ningsförhållanden.
Hvardera landet skall hafva sin särskilda riksdag, inför hvilken konungen, genom sin regering, är konstitutionelt ansvarig för alla ären-der, som särskild t angå det ena eller det andra riket.
Ur de båda ländernas särskilda riksförsamlingar väljas ombetrodde män till en gemensam förbundsförsamling, som sammanträder på lagstadgade tider.
Inför förbundsförsamlingen är konungen genom sin regering ansvarig för alla angelägenheter, som äro gemensamma för de båda rikena.1
Längre fram tilläde jag: » Det är tydligt att, om äfveu de öfriga skandinaviska staterna, Norge och Danmark, på likformiga vilkor inginge i förbundet, detta då finge, jemte en behöflig, mångdubbel styrka, sin naturliga såväl inre ekonomiska och kulturliga som yttre politiska utsträckning och begränsning ».
Jag har tillåtit mig dessa erinringar för att från första början hafda min moraliska och personliga sjelfständighet i den sak, hvarom här är fråga, och dermed äfven, jag inser det väl, stå det moraliska ansvar, som åtföljer min andel deri.