Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Peo förre kan sålunda något minska sitt pris å produkten; den senare måste, om täflan ur fri, äfven sänka sitt pris, hvarigenom dennes behållning än mera minskas, dä deremot den andres ökas.
På sådant sätt stiger den enes välstånd på samma gång som den andres sjunker, tills denne icke längre kan bestå.
Hvad blir dä dennes lott?
Jo, att medtagande en hand full jord till minne från sine läders land vandra ut att blifva den andras tjenare, — med arbetaren går ock näringen.
Hvarthän den fria täflan leder, har jag genom detta exempel visat och dess verkan blifver ständigt lika.
Allt som icke alstras af den råa naturen i dess vilda tillstånd, utan skall framtvingas medelst mensklig intelligens, liknar i mer eller mindre mån en ädel planta, som måste skyddas, omhuldas och vårdas, för att slå rot, ftodas och trifvas, och sällan är det som offret af detta skydd icke mer än ersättes af tillfredsställandet at sina behofver, af det. bildande, af det förädlande, sorn omvårdaren, skyddaren häraf njuter.
Skydd, sade en talare på förmiddagen, är ett förföriskt ord, som systemets vänner sätta framför sig för att vinna sympatier; men skydd, sade han, är icke annat, än en skatt på konsumenten.
Men, huru är verkligen förhållandet?
Är icke skydd grundadt i samhällets idé?
Är det icke en följd af samhällets natur?
Skyddar icke lagen individen, den ene den audre, och allt detta, Mine Hrr, med upoffriugar?
Kan man då, med den värde talaren, säga att det skydd, som lagen skänker, är en orättvisa, en beskattning?
Nej, det är icke någon orättvisa; ty skyddar lagen mig, så skyddar den äfven andra, och skyddas den ena näringen, sfi eger samma förhållande rum med den andra.
Men, säger den värde talaren, vi tjenstemän, sorn icke producera sådant arbete, på hvilket vi kunna sätta exporttull, vi blifva lidande.
Om detta innebär någon sanning, så må man väl säga att för detta lidande hafva 11.
St:r med stora upoffringar och skatter ganska frikostigt skyddat dem.
I Sverige är det få näringar, som icke alstrats 48 Den 2 Juni e. m. genom skydd, och många hafva deraf ännu behof; — några gifvas dock, hvilka icke behöfva detta skydd och på dem kan möjligen talarens tankegång ledas — och hvilka äro de?
Jo, de som icke behöfva tänka på någon konkurrens med utländningen, de som med ringa eller ingen konst ur jorden och elementerna framdraga råvaror, som fiska på våra kuster, bryta malm ur våra berg och hugga ved, samt i 'åra skogar jaga villebråd.
Dessa behöfva icke något skydd.
Men huru skulle Sverige se ut, om här icke producerades något annat, än sjelfva råvaran?
Förädlingsprocessen blir här alltid underlägsen de mera lyckligt lottade länderna.
Men just derför behöfver den skydd, och den högre kultur, som alltid medföljer en utvecklad industri, måste väl vara en ersättning för detta skydd.
Ty menniskans mål är icke att samla rikedom, utan att bidraga till slägtets förädling.
Det är naturligt, att man noga måste afväga detaljerna och de förhållanden, som bestämma skyddets storlek, och så varm vän jag än är al skyddssystemet, finner jag dock, att tullen aldrig bör sättas så hög, att den befordrar lojhet hos arbetaren, utan så låg, att denne känner behof af att arbeta för sin industris utveckling.
Detta om systemet i allmänhet.
Mina åsigter om tulllagstiftningen för jordbruket och våra spanmåls-förhållanden har jag uttryckt i min, tullbetänkandet vidfogade reservation; jag öfvergår derföre till besvarande af några talares anmärkningar.
Jag får då fästa Gr.
Lagerbjelkes upmärksamhet på, att när jag begär tull på de ädlare sädesslagen, så är det derföre att vi icke befinna oss i något (med afseende å dessa sädesslag) spanmålsexporterande land, hvadan också hela Grrns derpå grundade deduktion förfaller.
Hr Printzensköld har besvarat den fråga, angtde spanmälsförbudets inverkan, som Gr.
Hr Fåhraeus har ansett min beräkning med afseende å export och import i så måtto oriktig, att jag afdragit gryn af ris och andra slag.
Men det är ju gifvet, att när jag ville bedöma landets förhållande med afseende å export och import af lefnadsför nöden heter och jag importerar en vara, sorn surrogerar exporteradt korngryn, så måste jag ju beräkna, att exporten af den senare blifvit så mycket mindre som importen af den förre blifvit större; ty om vi icke importerat risgryn, så hade vi i stället konsumerat korngryn, och förhållandet hade således blifvit detsamma som nu.
Med afseende å sjelfva tullbestämmelserna, har jag visserligen i min reservation yrkat en annan tullsats, än den Gr.
Liljencrants begärt; men då BondeStrt antagit dessa senare, så vill jag frångå mitt yrkande och anhålla om bifall till hvad Gr.
Liljencrants föreslagit, nemi. 12 öre pr kubikfot råg och hvete och 30 öre pr cent. mjöl.
Jag skulle önskat, att få till besvarande uptaga åtskilliga af de anmärkningar, som Hr Lagerhjelm framställde i förra plenum; men då han icke nu är närv:de, anhåller jag blott att få nämna några få ord.
Såsom ett bevis på landets välstånd anförde han den tillökning i lästetal, som handelsflottan erhållit.
Detta kan bevisa något; men kan också bevisa ingenting; ty om man t. ex. vill exportera en mill. )>en 2 Joni e. ui. 4M mill. tunnor hafre, hvartill erfordras 1.000 fartyg, så kan jag, om jag vill förvandla dessa tunnor till smör och ost tn. in., exportera samina värde på 200 fartyg, och således använda mycket mindre transport-medel, hvilket alltid är en fördel för landet.
Adam Smith upställde också såsom ett vilkor, att man alltid borde förvandla råvaran i sådana, som fordra minsta transportkostnaden.
Hr Fåhraeus har anfört åtskilligt, som visserligen förtjenade att, så vidt det står i min förmåga, bemöta.
Han har i sitt sätt att citera Carey tillåtit sig förlöjliga författaren, derföre att denne yttrat några oriktiga fakta om Svenska förhållandena.
Men jaghoppas, att då Carey i alla fall är en författare af Europeiskt rykte, den frejdade talaren skall något närmare studera hans sednast utgifna arbete, emedan der finnes sanningar, som icke kunna jäfvas.
Då Carey säger, att England går barbariet till mötes, så gör han det på den grund, att han säger, att detta land nu mer och mer öfvergår till frihandels-systemet, som han visar förr eller senare leder till barbari.
Hr Fåhraeus yttrade vidare på f. m. i dag, att hvad de Svenska näringarne göres behof af, icke är det af tull, utan af stadga i tulllagstiftningen.
Detta är en sanning; men jag hemställer, huruvida stadga i tull-lagstiftningen varit gällande, eller huruvida den ännu grundar sig på något fast system, eller om icke ombytlighet egt rum under loppet af 10 å 12 år, sedan Hr Gripenstedt å ena sidan och Hr Fåhrieus å den andra inverkat på densamma?
Jag liar såsom särskildt exempel härpå framdragit jordbruks-tulltaxorna, och det är visserligen en sanning, att de konseqvent gått utföre; men icke har det visat någon konseqvens att man hvart tredje år eller ock hvarje riksdag tagit bort den ena tullen efter den andra.
Kan sådant utvisa någon stadga?
Den långa tid, jag redan tagit husets upmärksamhet i anspråk, tvingar mig att afbryta granskningen af föregide talares yttranden, utan beder jag nu att få uptaga till besvarande den frågan huruvida Sverige verkligen befinner sig i den lyckliga ställning, som man här så ofta i hänförande färger hör afmålas.
.lag vill i detta afseende upställa en liten kalkyl öfver jordbrukets för* måga, att med föda förse landets innebyggare.
Det visar sig då, att vi exporterat spanmål och andra jordbruksalster till ett värde ' af 36 å 37 millioner.
Men se vi på utgifterna, fiuna vi, att vi importerat för öfver 3,338,000 rdr mera, än vi exporterat.
Besultatet, häraf är att inkomsterna understiga utgifterna.
Vi måste också härvid ihågkomma, att vi årligen importera ett solvelsurrogat, nemi. sill, som bör-tilläggas utgifterna för jordens förmåga att föda Svenska folket.
Då i andra länder födan mera består af fläsk och kött m. m., så har Svenska allmänheten icke råd att äta sådant, utan måste ersätta det med sill.
Lägger jag värdet af importerad sill tillsammans med de föreg:de utgifterna, så komina dessa att belöpa sig till öfver 44 mill., hvilket resultat åtrninstore för mig är ovedersägligt.
Jag har hedt andra visa, om dessa siffror liro oriktiga; men de hafva icke kunnat det.
Dertill kommer att fordom begagnades talg till lyse, hvaremot nu en betydlig qvantitet olja imporH.
VII. * 4 so Den 2 Juni e. tn. terås för detta ändamål, sorn tillförene ansågs böra utgå från ladugårdsprodukterna.
Sådan är jordbrukets ställning.
Taflan är nedslående, emedan Sveriges välstånd ytterst hvilar på dess jordbruk.
Är nu detta icke blomstrande och förmår det ej alstra rikedom, så frågar jag, hvarifrån välstånd och rikedom skola komma?
Ej äro de heller att vänta från jernproduktionen, ty exporten af jern har föga ökat sig.
Eti statsekonom, som Hr Fåhraeus icke gillar, ehuru han säger sig icke läst den, men som åberopar en annan, skall jag be att få citera.
Hume säger: »ingenting anses för ett sakrare tecken till en nations blomstrande tillstånd än en låg ränta, eller, med andra ord, en billig hyra för begagnande af detta det vigtigaste af alla samhällsredskap, som vi kalla penning.
En låg penningeränta utvisar nemi. tillvaron af denna känsla af trygghet, som alltid är en fortskridande hyfsnings följeslagarinna; ty räntan är alltid mycket högre i alla länder, i hvilka osäkerhet till egendom råder, och faller oafbrutet i alla sådana, i hvilka menniskorna mer och iner komma i tillfälle att förena sina bemödanden till befordrande af allas väl, i hvilka folkmängd och välstånd tillväxa, i hvilka jorden blir allt mer och mer bördig, i hvilka prisen på råalstren visa benägenhet att stiga och prisen på slöjdalstren benägenhet att falla, och i hvilka, följaktligen, förmågan att köpa de ädla metallerue ökas med hvarje år.»
Om i dessa ord ligger sanning, så frågar jag, om välståndet hos oss har förbättrats.
Om vi granska tiden efter realisationen, då skydds-systemet i Sverige icke ännu lidit intrång på onaturligt sätt af frihandeln, så fortgick all utveckling harmoniskt; räntan tenderade så ouphörligt att falla och vi gingo framåt i civilisation.
Sr det deremot nu pä de sednaste tiderna?
Jo, räntan är 14 å 20 % i närv:de stund.
De säkraste papper kunna icke belånas, och osäkerhet råder öfverallt.
Hr Björnstjerna talade i ett föreg:de plenum om den skuldsättning, hvaruti vi satt oss på de sista tre åren.
Om jag ser efter, huru det förhåller sig med export och import under åren 1850 —1858, så visar sig att värdet af den förra upgår till 203 mill. och af den senare till 244 mill.
Det är dock svårt att i detta läll framdraga positiva bevis; men det ligger likväl i känslan hos landets innevånare någonting, som öfvertygar dem, ehuru de icke hafva det klart för sig, att vi lefva i en kritisk tid.
Man vågar icke entamera någon affär, emedan förtroende saknas.
Ar sådant välstånd?
Visar det välstånd, när både stat och individer öka sin utländska skuld, när konsumtionen är större än produktionen, när real-säkerheter icke kunna användas, när, oaktadt ständigt inköp af vexlar i silfver pä kredit, banken blir allt fattigare på ädla metaller?
—jag tror motsatsen.
Hr Gripenstedt har i ett föregide plenum sagt, att han lefver och dör i den tron, att han har rätt i sin upfaitning af Sveriges lysande ställning.
Detta yttrande innebär en stor själs högsinthet, och skänker en stark förtröstan åt dem, som tro på honom, utan att sjelfva kunna göra sig reda för verkliga förhållandet.
Yttrandet ökar ock hans snilles glans med martyrens skimmer, då man betänker det stora ansvar han bär inför konung och folk, inför samtid och efterverld, då han åtagit sig att styra statsskeppet iian 2 Juni fe in. 51 fram pä finansernas, af otaliga skär upfvllda liaf.
Om jag säger, att jag lefver och dör i den tron, att han far vilse, så kan detta yttrande af mig icke förläna något skimmer, då jag icke bär ansvar annat än inför mitt eget samvete, .lag begagnar också icke den utmärkte talarens egna ord, för att på något sätt jemföra storhetens af lians och ringheten af min individualitet; men jag gör det, för att med hans jemlöra värman af min öfvertygelse.
Ja, M. Hrr! vi må lefva och vi må dö, men må vi, medan vi lefva, lagstifta så att medborgares ekonomiska välstånd befordras, och, när vi en gång gå ur tiden, vi i efterkommandes minne må njuta någon tacksamhet derföre, att vi lort lagstiftningen in på en väg. som leder till det gamla Svenska folkets välstånd, lycka, ära och storhet!
Hr Brakel, Mauritz; Jag ber att få gifva tillkänna, det jag icke varit i tillfälle att deltaga i R. o. Ad:ns debatter i tullfrågan, och kommer ej heller att vidare vara det.
Men vid detta tillfälle kari jag icke underlåta, när så väldiga talare upstått emot den fria handeln, att utbedja mig att få tor några ögonblick taga R. o. Adrns tid anspråk.
När jag upkom hit, hade Hr Printzensköld ordet och yttrade bland annat, att de enda länder, som icke hade tull på spanmål, voro England och Sverige, men att alla andra länder, Schweitz, Spanien, Portugal, Italien etc. hade tull å densamma och att dessa länder dock voro gynnade med ett mera lyckligt klimat än vi.
Utom förhållandet med Schweitz, som ej har någon spanmålstull, käuner jag ej till tullförhållandena i de öfriga af Hr Printzensköld nämnda länder, och kan således ej bestämdt kontrollera sanningen af hans upgift, men troligtvis är den icke tillförlitligare än hans upgifter om Schweitz, som icke har spanmålstull, och om England, som deremot har en sådan.
T den Engelska nya tulltaxan ar tullen för spanmål upförd till 1 sh. qvartera.
Spanmålstull finnes således i England, men denna tull är icke på något sätt en skyddstull, utan man har blott åsatt densamma för att förskaffa Staten en inkomst.
Hr Wolffelt har i sitt långa föredrag yttrat åtskilligt rörande England och dess fordna välgörande spanmålstull.
I afseende på detta land och det af Hr Wolffelt omtalade välgörande inflytandet af spanmfilstullen der. är jag i tillfälle att uplysa, huru dermed förhåller sig.
Under de sista åren af det stora kriget med Napoleon stod spanmålen i England från 106 ända till 122 sh. pr qvarter; men straxt efter krigets slut år 1815 föll den till 63 sh.
Då blefvo de Engelska landtbrukarne, aristokraterna, förskräckta och säde: »vi måste stifta en lag, hvarigenom spanmålspriset hålles uppe.»
Då gjordes 1815 års lag, som bestämde, att införsel icke fick ske, om spanmålen föll under 80 sh. qvartera.
Följden häraf blef, att alla möjliga slags kapitaler lockades, af utsigten om stor vinst, till jordbruket.
Alla ville odla jorden, konkurrensen om densamma blef allt större och större och dess värde likaså.
Det utlofvade höga priset på spanmål, icke regleradt efter landets behof, gjorde »2 O en 2 Juni e. m. att allt sämre och sämre jord odlades,, att man gödde och brukade ljunghedar och kärr.
Men hurudan blef till följe af denna lagstiftning
Engelska jordbrukets ställning.
Först betalade det tillkonstlade högre räntor till landtlorderna, jordegarne, så lånade det kapitalen till hög ränta för att nedläggas på all slags jord.
Följden af allt detta blef att spanmålsproduktion updrefs till den höjd att spanmålen inom England föll 1819 till 72 sh. per qvartern 1820 » 65 » 1 8 X? i »54 » 1$22 » 45 »
Och märken, Mina Hrr! att produktionen af denna spanmål, som man var nödsakad att nu sälja till 45 sh. qvartera, stod jordbruket ytterst högt till följe af jordvärdets konstlade stigande och den oerhörda kostnaden för ytterst dålig jords brukande.
Allt slutades med en förfärlig jordbrukskris.
Arrendatorerna blefvo ruinerade och lorderna kunde ej få ut sina räntor.
Man förbannade hveteodlingen, man började lägga den plöjda jorden till betesmarker, man nedref till och med hela byar och förjagade dess innevånare för att substituera fårslägtet i ställe för menniskoslägte!.
Företagsandan fick en hel annan rigtning.
Kapitalet flyktade i massa fråu jordbruket till industrien.
Man kastade det i Mexikos grufvor och andra obetänkta företag, i hvilka det ofta för alltid gick förloradt.
En reaktion följde naturligtvis.
När kapitalerna blifvit dragna från sädesodlingen, minskades spanmålsproduktion och denna steg äter allt efter som brist på densamma mer och mer upstod, 1823 till 51 sh. per qvartera 1824 » 62 » 1 8 2 5 » 6 6 » vid hvilket pris den bibehöll sig till 1831.
Priset hade således åter betydligt stigit; men var det till fördel för Engelska jordbruket?
Det nya höga priset hade upkommit genom kapitalernas dragning från jordbruket och genom den derigenom upkommande minskning i spanmålsproduktion och behof af spanmål.
Utländniugen gjorde sig till godo det höga priset, ty under åren 1829, 1830 och 1831 importerades till England spanmål för 350,000,000 francs, under det att under åren 1821 och 1822, då spanmålen stod så lågt i pris, det endast importerades 6 hektoliter.
Sorn spanmålspriset under en längre tid nu hållit sig kring 66 sh., bestämdes dessa 66 sh. till dess normal-pris, d. v. s. till det pris, vid hvilket och derunder spanmål icke skulle få importeras.
Samma fenomen, som jag nyss omtalat, inträffade ånyo.
Kapitaler började ånyo dragas till jordbruket under förhoppning att 66 sh. per qvartern skulle blifva ett beståndande pris, men 1832 föll spanmålen till 58 sh. 1833 » 52» 1834 » 46 » 1835 » 30 ...
Den 2 Juni e. m. iVy jordbrukskris, nya bankrutter, nytt ruinerande, kapitalets förnyade bortströmmande från jorden till industrien, öfverdrifna jernvägs- och andra industri-spekulationer.
Spanmålen började åter att stiga 183li till 48 sh. 1837 » 55 » 1838 » 64 » 1839 » 70 ».
Importen af spanmål upgår under 1S3S—1839, när spånlinden stod ända till 70 sh., till 4,500,000 qvarter, under det att importen under 1835 och 1836 endast varit 95,000 qvarter.
Nu ingicks i Manchester en förening af 7 personer, sorn beslöto att trots lagstiftning, parlament, bördens och rikedomens och troslärans makt, trots aristokrati, presterskap och den allmänna opinionen, tiphälva spanmålslagarna och det endast under de vapen, som heta sanning och talang.
Man vann mer och mer terräng, mer och mer opinionen inom landet och, inom tio
Ar efter föreningens ingide, måste de onaturliga Engelska spanmålslagarna uphäfvas.
Hr Wolffelt har äfven mycket vackert och bevekande talat om huru i Sverige den jordbrukande befolkningen förhåller sig till landets öfriga innevånare och det såsom 9 till 1.
Och deraf vill han förmodligen draga den slutsats att det iir billigt att genom spaumålstullens tillhjelp de 9 få plundra den ena.
Till börja med måste jag utbedja mig att något litet få korrigera hans upgift om förhållandet, 9 till 1.
De, hvilka en förhöjd tull på spanmål kommer till godo, måtte väl icke vara andra, än de sorn ega jord och de, till hvilka jord är såsom lön anslagen, ty arbetaren, den som grafver, plöjer och sår för jordegarens räkning, han kan väl icke lika litet som rikets öfriga innebyggare hafva någon fördel deraf.
Då visar sig förhållandet så, att de, som ega jord i Sverige utgöra ungefär 200,000, och de, som äro boställshafvare emellan 4 och 5,000, således omkring 205,000.
De som icke ega jord, äro till antalet 3,300,00u och således blir förhållandet emellan dem sorn hafva fördel af en spanraalslag och dem som icke hafva det, icke som 9 till 1, utan som .2 till 33.
Det är i de förras, fåtalets och den förmögnaste delens intresse, som Hr Wolffelt vill genom en spanmälstull roffa från rikets öfriga innevånare, från flertalet, som äro oberaedlade och fattiga, en del af hvad de genom flit, omtanka och arbete kunna förtjena.
Hr Wolffelt har äfven talat om klädesfabrikationen i Sverige och jemfört den med samma fabrikation i Tyskland, hvarjemte han fästat upmärksamheten på huru, till följe af åtskilliga förhållanden, klädestillverkningen är billigare i Tyskland och att derföre en klädestull bör finnas, som bidrager att utestänga Tyskt kläde och hålla det Svenska i högt pris, hvilket höga pris var nödvändigt i och för att kapitalen med fördel skulle kunna nedläggas på klädestillverkning.
Mina Hrr! att man kan göra kläde for bättre pris i Tyskland än i Sverige, men är det derföre skäl för Sverige att säga: »Ehuru vi kunna få kläde utifrån för vida bättre pris, vilja vi dock icke begagna oss deraf, utan köpa det inhemska klädet Den 2 Joni e. m. till vida högre pris oell derigenom endera locka kapitalen till en industri, som icke af sig sjelf bär sig, eller ock på vår egen bekostnad oskäligt rikta några kapitalister, sorn lyckats att lura oss.»
Jag kan icke förstå, att man genom en lag, det må vara hvilken som helst, kan göra ett land rikare, utan det måste vara kraften, arbetet, ihärdigheten, o tu tankan, förståndet, välberäknad företagsamhet, som gör det.
Jag tror att den person, som sjelf vill nedlägga kapital och arbete på något företag, också förstår att sjelf bäst bedöma, om det lönar sig eller icke.
Hr Wolffelt lia jemväl talat om tredäckare och en amiral, som styrer utan kompass.
Jag vet icke, Mine Hrr! hvilken han egentligen menat härmed; jag har någon gång här på detta rum sökt efter bästa förstånd och öfvertygelse betrygga Sveriges sjöförsvar, och är det således kan ske mig som Hr Wolffelt åsyftar.
Om så är, skall jag gerna medgifva, att, ehuru Hr Wolffelt ej skulle lyckas att lura kompassen från mig, jag dock skulle vara en dålig amiral.
Jag har aldrig gjort anspråk på att vara amiral, men jag gör anspråk på att vara så mycket aristokrat, att jag aldrig skulle gifva någon skäl ait utbrista:
Hr Brakel säljer smör, ost, spanmål m. m. och bestämmer sjelf i den lagstiftande församlingen för höga priser derå, samt tvingar sedan hela det öfriga Sverige att betala dessa nödvändighetsvaror mera, än de äro värda.
Vidare har Ilr Wolffelt utbredt sig vidlyftigt öfver skyddssystemet och den lycka, som samhällena deraf i allmänhet njuta, hvarvid han sökt vederlägga Hr Gripenstedts anförande i förmiddagens plenum.
Jag hyser i detta fall fullkomligt samma öfvertygelse, som Hr Gripenstedt.
Skydds-systemet är helt och hållet grundadt på egennyttan, på individens fördel, — frihandels-svstemet deremot på mensklighetens fördel; ty enligt detsamma har hvar och en rätt att få förtjensten af sitt eget arbete.
Skydds-systemet vill, till producentens bästa, brist; frihaudels-systemet, till konsumentens bästa, öfverflöd.
Konsumentens fördel är mensklighetens fördel och detta i allt.
En läkare t. ex. är producent af hälsa.
Hans fördel är att menniskorna skola vara sjuka och att så få läkare som möjligt finnas.
Men denna läkarens, producentens fördel, är icke mensklighetens.
Den konsumerar läkarens arbete och vill och bör ega det för så godt pris som möjligt.
En soldat är producent af ett lands försvar, hans fördel är att så ofta som möjligt hafva krig, men icke är det mensklighetens, som viii konsumera resultatet af soldatens arbete eller freden.
Så i allt annat.
Spanmålsproducenten vill ha höga priser på spanmål, konsumenten, menskligheten, låga.
Brukspatronen, jernproducenten, höga pris å jern, menskligheten, konsumenten, låga.
Jag har hört berättas, att en talare på f. m. har varit nog djerf att påstå, det den berömde Eranske national ekonomen Bastiat allenast är en simpel frasmakare.
Jag anser hans förmenade fraser vara obestridliga sanningar, och hvad Hr Ehrenhoff, sorn gjorde detta påstående, anser vara sanningar, tror och vet jag vara blott fraser.
Jag utbeder mig att få för Eder, Mina Hrr! förtälja om ett litet stycke af Bastiat, som han kallar »Lhndiscret.» J k unnen deraf döma, hurudana denna författares fraser äro och om icke I) eii 2 Juni «. m.
Hr Ehrenhoff skulle vinna på bytet, om lian ville låta sina egna sanningar få leka låna eld med Bastiats fraser.
»L’ind*scret», deu ogranlaga pratmakaren, yttrar sig ungefärligen som följer: »Efter att hafva mycket studerat, djupt begrundat, ordnat talrika iakttagelser, följt vecka för vecka de vexlande prisen i min hembygd, flitigt brefvexlat med hundrade handlande, har jag kommit till den bestämda öfvertygelsen att följande sats är sann: »När det är brist på en vara, höjer sig dess pris.»
Från denna sats har jag trott mig kunna utan all för stor djerfhet draga denna slutföljd.
»Priset höjer sig på en vara, när och emedan det är brist på denna vara.»