Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man således redan under de första månaderna, som denna bana varit öppnad, kan påräkna en sådan inkomst, så hemställer jag om detta företag kan kallas för ett vådligt företag.
I)å här icke något bestämdt yrkande blifvit gjordt, utan jag förmodar att de åsigter. sorn de uttrycka, komma att söka göra sig gällande vid pröfningen af hvarje punkt särskildt, så anhåller jag att till dess tå uppskjuta vederläggningen.
För närvide tror jag det skulle leda oss för långt från ämnet, om vi nu skulle taga denna fråga i sin helhet under öfverläggning.
Jag tror det vara nödvändigt alt pröfva hvar och en bana särskildt.
Detta anförande framkallade äfven bifallsyttringar.
Hamilton, Malkolm Walter: Gr.
Anckarsvärd har yttrat, att lian skulle stå ensam och höja ett varningens rop mot att alltför hastigt öka landels skuldsättning.
Jag har derföre ansett det vara min pligt, då min öfvertygelse i det närmaste öfverensstämmer med hans och Frih. Hamiltons, att här offentligen uttala att det icke är ett halfgjordt arbete att hafva fullbordat en stambana från Stockholm till Götheborg och från Fahlköping till Malmö.
Frågan är blott att under denna statsregleringsperiod icke använda mer än 10 å 12 millioner, för att göra den södra stambanan färdig och fullborda arbetet vid slutstationen.
Utsk-.t har deremot föreslagit påbörjandet af tre nya stambanor, men har försigtigtvis icke uppgifvit huru långa rle skulle blifva eber huru mycket de skulle kosta.
Jag vill icke vidare uppehålla R. o. Ad:s tid, utan blott hembära min tacksamhet lill Gr.
Anckarsvärd och Frih.
Hamilton för de varnande ord de här yttrat.
Det finnes i vårt land många personer, för hvilka ordet sparsamhet låter oangenämt, och det är säkert att vid detta tillfälle, mer än någonsin, måste detta ord hafva ett skärande missljud.
Församlade från H. IV. II 162 Den 9 Maj f. m. alla väderstreck, är mången tillkommen för att söka få någon del af den stora utdelning, som man väntar, särdeles till förmån för önskade jernvägsanläggningar.
Det kan då icke vara angenämt att höra uttalas något, som skulle kunna göra fruktlösa både resekostnad och dagunderhåll.
Frih. af Ugglas har sagt, att han uppträdde egentligen för att vederlägga de vådliga satser, som Frih.
Enligt min tanke har hvarje sats den natur att öfverensstämma med en persons uppfattning och strida mot en annans.
Jag för min del länn Frih.
Hamiltons satser vara välbetänkta oell med fäderneslandets sanna väl öfverensstämmande, oell dessutom fann jag dem vara satser; men jag kan icke tillerkänna den värde talarens framställning samma egenskanp.
Ar frågan att afkunna en dom lör alltid öfver alla jernvägar?
Nej, frågan är om man icke skulle kunna möjligen sansa sig en liten tid och se hvad de nuv:de jernvägarne inbringa och i sammanhang härmed huruvida staten kan hära bördan af ytterligare utgifter för flera dylika vägars tillkomst.
Jag får påminna de
Hrr, som nu ifra för sådana vägars fortsatta, rastlösa byggande, och hvilka nästan alla voro ledamöter vid förra riksdagen, att det då framställdes, som ett axiom, hvilket ock har en viss sanning för sig, att man borde låna upp 35 millioner, eller den summa, som erfordrades för att fullborda den södra stambanan, och sedermera, sade dessa Hrr, skola vi hvila oss; men nu låter det icke så, som om dessa
Hrr vilja hvila sig.
Men frågan om jernvägars tillkomst är icke hufvudsaken, utan liufvudsaken är den att man skall låna utomlands.
Hade vi än aldrig så mycket medel inom landet, kunde vi årligen anslå 9 å 10 millioner till jernvägsbyggnader, så varén förvissade, att dermed vore man ingalunda belåten.
Man kan nemi. icke, som sakerna nu stå, hade man också millioner papperslappar, bestrida importen.
Dertill erfordras klingande mynt, och derföre måste vi låna utom landet, sedan vi vant oss att importera för 20 å 30 millioner, utöfver den tillgång, exporten lemnar.
Det är nu fråga om alt på en gång börja 3 nya stambanor.
Men det är icke nog med det, utan vi skola äfven på det varmaste strida om, huruvida det icke skall blifva två norra stambanor i st. f, en.
Mig förefaller det såsom ganska visst, att den sansade delen af Svenska folket med glädje skulle godkänna, om vi nu beslutade att icke anslå medel till påbörjande af någon annan ny stambana, än den nordvestra, hvilkens politiska vigt är alltför väl insedd, och sålunda ej beliöfver mitt lörord.
Från synpunkten af jordbrukets intressen är det ock af stor vigt att alltför stora arbetskrafter ej användas vid jernvägsanläggningar, enär kändt bör vara att, i vårt folkfattiga land, finnas socknar, hvarest det vissa tider är nära omöjligt att få lega en enda karl.
Underligt nog tyckes man tro att låneutvägen aldrig skall sina ut; men, Mina Hrr! det kommer snart nog en tid, då utlänningen icke blir så blind för vår ställning, Dea 9 Maj f. m. 163 sorn den nu tyckes vara.
I detta afseende erinrar jag mig en berättelse, hurusom en Svensk, vid ett besök lins Salomon Heine i Hamburg, befann sig uti stor förlägenhet att kunna redogöra för till hvad ändamål Svenskarne använde de stora penningebelopp, som upplånas.
Vår landsman svarade, i sin nöd, att anledningen vore Svenska allmogens vana att förse sig med allahanda silfverpjeser, och det lörinäles att förklaringen för tillfället antogs för god, men det är stora skäl att förmoda att tider äro snart i analkande, då så beskaffade ursägter ej förmå vilseleda de långifvande.
Vi deremot, som känna rätta förhållandet, måste hoppas på oell fodra uppfyllande af de försäkringar, som vid förra riksdagen lemnades af inflytelserika personer, att vi nu skulle la pusta ut något.
Huru besluten uti dessa frågor nu må komma att utfalla, skall framtiden utvisa; jag hoppas ej i den vägen det hästa, men jag önskar åtminstone att få i protokollet förvaradt, att jag med min röst sökt förvara fäderneslandet mot de olyckor, som Hrr:ne, om ock i god afsigt, dock ofelbart draga öfver detsamma till följe af den fortsatta, ohejdade, utländska skuldsättningen.
Några ledamöter hördes yttra bifall och häri instämma.
Man har här talat om vårt lands ekonomiska ställning.
Enligt min tanke är den i väsendtligt afseende ganska god och mycket lyckligare än den varit under någon föregående tidpunkt, ty hvart vi kasta våra blickar, se vi huru vår industri, vårt jordbruk så väl som öfriga näringar i hög grad hafva utvecklat sig.
Men jag kan dock icke heller neka till, att denna vackra tafla har en skuggsida, och den är att vi under arbetet på vår industriella utveckling alltför mycket hafva litat till andras hjelp, och derigenom belastat både oss sjelfva och än mera våra efterkommande med en skuldbörda, som är på god väg att snart blifva oss alltför tung och tryckande.
Jag tror, att om vi ansträngde våra krafter mer än vi göra, lemnade större egna bidrag och lånade mindre, så skulle vi sjelfve bättre kunna utlöra de stora företag, som vi hafva för oss, utan att fortfarande behöfva gå till utlänningen, lör att erhålla förlag dertill.
Jag tror väl icke, att vårt samhälle i denna stund är i en sådan ställning, att vi behöfva frukta för den utländska skulden, om den också nu uppgår till 200 millioner; men om vi skulle fortsätta att låna, under ännu en och annan riksdagsperiod, i samma stora skala, som vi gjort under de sednaste 5 å 6 åren, då kommer upplåningen att ske hastigare än alt landet kan hinna i samma grad utveckla sig, och innan vi kunna så kraftigt befrämja vår produktion, att den förmår fylla de högst betydliga, ständigt stigande räntor och amorterintisbidrag, som vi få att utgöra — och jag fruktar då, att faran af en ekonomisk och financiel omstörtning skall komma oss närmare i samma mån, som vi ohejdadt hafva kastat oss i armarne på utlandet.
Jag tror der - 164 Dea 9 Maj f. m. före, i afseende på de förslag, som innehållas i det nn föredragna Betänk:t, att Stats-Utsk:t icke väl vägt våra krafter, då det föreslagit att vi till nästa riksdag skulle göra en upplåning af ända till 35 millioner och med möjlighet att den kanske kommer att gå ännu högre.
Då man bestridt denna alltför starka upplåning, har dock frågan blifvit ställd på en oriktig ståndpunkt, derigenom att man å andra sidan yrkat, att vi vid denna riksdagen skulle blott bevilja medel för södra stambanans fullbordande och icke för någon annan.
Det tror jag är att begära för mycket, men de 35 millionerne kunna väl tåla vid en betydlig nedprutning, och det bör man under Betänk:ts föredragring noga iakttaga vid hvarje särskild punkt, så att till iner än 20 å 25 millioner sammanlagdt tror jag ej att man bör uppgå.
Hufvudsaken vid alla ekonomiska företag är att man icke arbetar allt för hastigt, ty då hinner ännu icke frukten efter den förut gjorda sådden blifva mogen, innan man genast vill göra en ny sådd, i större skala än förut, och fortare än nödigt förråd dertill kunnat insamlas.
Vid denna punkt kan man emellertid, såsom jag redan nämnt, icke yrka något särskildt, men man kan framdeles för hvarje gång, vid hvarje bana, för hvilken anslag begäres, val betänka, om man icke dervid kan göra någon besparing, och till framtiden uppskjuta det som icke är alltför angeläget.
En talare har sagt, att man för jernvägsbyggnadens behof icke borde söka göra någon upplåning inom landet; men jag är ölvertygad att man handlar illa mot vårt fädernesland, örn man icke ju förr desto heldre började med försök till upplåning här hemma, ty skall man alltid gå till utlandet och låna, ända till dess alla tillernade jernvägar blifvit färdigbyggda, då störtar man sig ovillkorligen förr eller sednare i förderfvet.
Man bör ställa så till att de, sorn göra större eller mindre besparingar, må kunna utan svårighet placera dem på ett så lämpligt sätt, som i lätt säljbara statsobligationer; derigenom leder man vårt folk in på den riktiga vägen, att genom noggrann sparsamhet hopsamla egna tillgångar för utförandet af de stora allmänna eller enskilda företag, hvaraf så mångå finnas att i vårt hand utföra.
Det är för att få göra dessa begge erinringgar, som jag egentligen vid detta tillfälle har begärt ordet; — att man må akta sig att låna hastigare än landets utveckling hinner följa med — samt bemöda sig att inom landet skalla tillräckliga tillgångar för alla tillernade arbetens verkställande, utan behof af utländsk hjelp.
Hr Cederschiöld, Robert Theofron: Hvar och en, som lika med mig icke har någon egendom på något af de håll, som jernvägen är föreslagen att framgå, och som således fullt oväldigt kan fatta sitt omdöme i saken, skall säkerligen, om icke hissna, dock stanna och betänka sig något, innan han iemnar sin röst.
Frih. af Ugglas har visserligen förespegla! att dermed icke vore någon fara, emedan fastighetsvärdet är 2,000 millioners öfverskott, men deri värde talaren har icke upplyst, huru myc - Den 9 Mnj f. m. 165 ket det är intecknadt, och det är säkerligen ganska betydligt.
Jag är öfvertvgad att ganska många egendomar äro iritecknade till f, och ganska många till och med öfver taxeringsvärdet.
Hr Frih:n har älven sagt, att de jernvägar, som redan äro byggda, skola lemna 5 proc.
Oin han kan gå i borgen derför, så skulle jag gerna gifva min röst till huru många millioner som helst; men det tror jag han icke kan.
Hr Tornerhjelm har i en flödande rikedom af ord framställt landets blomstrande ställning, och jag vill icke draga i betviflande Hr Tonerhjelms insigter som statsekonom; men jag åberopar i detta fall Hr Akerman, som nu har R. o.
Ad:s förtroende att vara fullmäglig i Banken och förut i Riksgäldskontoret.
Han har vid riksdagens början i en motion framställt landets ekonomiska ställning och sagt, att om vi fortfara, som vi börjat, en oundviklig ruin inom kort står för dörren, och vid sådant förhållande torde det vara skäl att något hejda sig, innan man fortgår i den riktning, som blifvit föreslagen.
För min del finner jag Frih.
Raabs förslag särdeles välbetänkt, nemi. att vi skola fullborda de påbegynta och börja den nordvestra stambanan; det blir ändock 10,000,000 för den södra och 5 å 6,000,000 för den sednare banan.
Den som, lika med Hr Tornerhjelm, anser 10,000,000 som en pris snus, tycker visserligen att det är ringa; men för den, som icke så betrakter millionerna, måste dock 16,000,000 vara af någon betydenhet, och då man vid de föreg:de riksdagarne beviljat så betydligt, så borde man stanna dervid.
Dessutom finnes ett annat skäl för mig, nemi. att, om man skall bygga nya banor, så bör man åtminstone vara enig om, hvar den nya banan bör läggas; men då man står nästan med knilven mot strupen, om den skall gå öster eller vester, är det då skäl att nu göra det?
Är det icke då skäl att hejda sig 3 år?
Dessutom hafva vi begått ett stort misstag, då vi läto intressena få öfverhand genom jernvägens dragande söder om Mälaren.
Det hade då icke kommit i fråga någon sammanbindningsbana genom Stockholm.
För dem, som tro att ejt misstag då begicks, är det skäl att nu stanna.
Af dessa skäl skall jag med min röst biträda Frih. Raabs förslag; men om på detta icke kan framställas någon propos., så möter alldeles icke något hinder för att nu afslå de iöreslagna banorna, på det att partierne måtte hinna lugna sig till nästa riksdag.
Den lifliga strid, som här börjat, kunde föranleda mig att tro, att här vore fråga om något som skulle afgöras, men denna punkt kan icke leda till något resultat.
Yrkande om propos. har icke blifvit begärdt.
Jag kan för min del icke fatta hvad som är ändamålet med denna diskussion, som icke kan tjena till någonting.
Jag har här hört talas om utländsk skuldsättning, om sättet att upptaga inhemska lån, m. fl. saker, som icke stå i ringaste sammanhang med nu föredragna punkt.
Diskussion derom kunde sparas till de punk - 166 Den 9 Maj f. m. ter, der en propos. och ett resultat kan följa.
Jag hemställer derföre, om icke denna särdeles resultatlösa diskussion kunde ju förr dess heldre afslutas.
Hufvudsakligen instämmer jag i det yttrande, Hr Mannerskantz afgifvit, emedan jag tror att han har rätt håde i sin uppfattning af den närv:de ställningen och af framtiden, ehuru jag älven tror att han missräknat sig i fråga om möjligheten att bringa sitt förslag till utförande.
Då jag betraktar den olika fysionomi, som Riddarhuset i dag företer, mot hvad, som synts lör dem, som förut under riksdagens lopp mera träget bevistat ölverläggningarre härstädes, har jag föga anledning förmoda, att bemödanden i en sådan riktning skulle vinna framgång.
Att nu föredragna punkt icke skulle kunna leda till något resultat, derom är jag af olika åsigt med den siste värde talaren, ty då motionären gjort ett bestämdt förslag, kan detsamma antingen bifallas, afslås eller återremitteras.
Jag har, misströstande om framgången, emellertid endast velat i R. o. Arks protokoll få förvarad den åsigt, att äfven jag delar de betänkligheter, som den närv:de ställningen icke kan undgå att ingifva.
Då vi nu redan i (lera år haft en mindre god skörd, är det temligen osäkert, om det är den rätta tidpunkten att nu inlåta sig på en så stor skuldsättning, som här är i fråga.
Jag har begärt ordet för att yttra några få ord om den nu föredragna punkten.
Jag vill nämna att jag instämmer med Hr Mannerskantz i afseende å granskningen af hvarje stambana särskildt, men jag vill derom tala vid Stats-Utsk:ts Utlåt.
Hvad denna punkt beträffar, vill jag fästa uppmärksamheten på, huruvida Statsverket skall bygga alla stambanor eller blott den södra och nordvestra.
Då jag till alla delar gillar Utsk:ts motiver och anser det omöjligt att här i landet på alla punkter åstadkomma bolag, oell då jag äfvenledes anser det vara olyckligt för vårt jernvägssystem — som då icke kleive något system — om icke staten bygger alla våra stambanor, så anhåller jag att få yrka bifall till Utsk:ts framställning i denna punkt.
För min del tror jag att Frih.
Raab är berättigad att begära propos. på sitt förslag, ty när ett sådant är Iramstäldt, så mäste det vara grundlagsenlig!, att motionären får sitt förslag afgjordt; men då jag icke kan gilla denna motion, anhåller jag om bifall till denna punkt i Utsk:ts Betänk., och hoppas att de Hrr, som uttalat en så stark förkastelsedom olver vår djerfhet, måtte fästa sin uppmärksamhet på, att de statsanslag, som förut blifvit beviljade och nu äfven föreslagna lör den södra och den Wermländska banan, uppgå till 66,000,000, då deremot för trakterne i öfre Sverige blifvit beviljadt — noll och intet.
Jag hemställer, oin det kan vara rätt, att södra Sverige, sedan det fått 66,000,000 till jernvägsbvggnader, säger: nu kan det vara nog med stambanor.
När Den 9 Maj f. m.
167 jernvägarne förut ansetts så nödvändiga för det södra Sverige, skulle de då icke älven vara nödvändiga för det nordligare Sverige?
Jag anhåller om bifall på punkten.
Med anledning af denna punkt, hafva åtskillige talare redogjort för sina åsigter rörande den finaneiella och ekonomiska ställningen i landet.
Jag tror icke att en granskning al allt detta och en närmare utredning af dessa förhållanden kan vara af något värde, så vida den icke stödjer sig på en mängd af fakta, och för tillfället har jag icke dessa uppgifter till hands; men jag anser mig dock vara skyldig att yttra några ord med afseende å den hufvudsakliga tanke, som genomgår dessa yttranden, nemi. huruvida de företag, som man begynt och hvilkas fortsättning nu är i fråga, skulle öfverstiga landets krafter.
I detta afseende har man inblandat åtskilliga omständigher, som, enligt min tanke, dermed icke ega sammanhang, nemi. om den enskilda hushållningen, orri handelsbalans, med mera dylikt.
För min del tror jag det vara nyttigt, att vid detta, som vid andra tillfällen, göra en bestämd skillnad mellan den enskildes och statens hushållning.
Man måste särskildt taga i betraktande de tillfällen, då staten handlar som en solidarisk enhet, och de fall, då hvar och en handlar enskildt för sig.
I sednare afseeridet är det visserligen sannt, att det vore mycket önskligt, om menniskorna alltid handlade klokt och rätt.
IJet har också funnits tider, då man för sådant ändamål, i nästan alla riktningar, sökte utöfva ett förmynderskap på den enskildes verksamhet, och då man velat binda, ej blott handlingens, utan äfven tankens, och framför allt yttranderättens frihet.
Men, likasom man lyckligtvis numera i allmänhet frångått denna falska riktning i afseende på andliga förhållanden, bör man äfven öfvergifva ett sådant försök i afseende på de materiella.
Hvarje enskild måste ansvara för sina enskilda handlingar, och det är icke blott omöjligt, utan äfven orält och obehörigt, att staten genom lagstiftning bjuder till att hålla hvar och en på den stråt, som han bör följa, vare sig i sin hushållning eller i sina öfriga åtgärder.
Deremot är det otvifvelaktigt en skyldighet för hvar och en, som har rätt att yttra sig öfver statens angelägenheter, att, så vidt på honom ankommer, tillse att dessa på ett klokt och värdigt sätt handhafvas, och frågan blir då i iörev:de fall: hafva de förbindelser, som staten åtagit sig och som den är på väg att ytterligare ikläda sig, öfverskrida de resurser, hvaröfver staten kan disponera ?
Det är snart 6 år sedan, då denna fråga för första gången på allvar förekom, och jag yttrade då den öfvertygelse, att landets förkofran i materielt hänseende numera lyckligtvis så framskridit, att statens tillgångar voro fullt tillräckliga att utan öfveransträngning utföra det ifrågav:de företaget.
Jag sökte då genom någorlunda fullständiga uppgifter ang:de alla de förnämsta näringarnes ställning 168 Den 9
Maj f, m. och framsteg framlägga skälen för denna öfvertygelse, och för den förhoppning, jag äfven yttrade, att utan något landets betungande med ökade skatter, blott genom den naturliga tillvexten i statsinkomster, medel skulle, så att säga af sig sjelf, uppkomma för att uppfylla de förbindelser, hvilka staten för ett sådant ändamål behöfde åtaga sig.
Jag minnes mycket val — och många af eder, Mina Hrrl minnas det säkert också — huru dessa åsigter, och i allmänhet hela min uppfattning af det s. k. »fattiga» landets ställning (hvilken uppfattning den tiden var nästan ny) möttes med misstroende och klander, ja! stundom med hån.
Men jag har, Gudskelof! haft den tillfredsställelsen att numera se dessa åsigter och förutsägelser så bestyrkta af erfarenheten, att frågan härom väl kan anses så godt som afgjord.
Det är nu den tredje statsregleringen som af K.
M. blifvit till R.
Stms bepröfvande framlagd, deruti — utan att ett öres förhöjning i skatleerna varit nödvändig, men väl i stället betydliga eftergifter och nedsättningar kunnat medgifvas — tillgångar visats vara för handen, att med rask fart kunna fortsätta våra jernvägsarbeten, och det synes mig under sådana förhållanden omöjligen kunna sägas att dessa gagnande arbeten på något sätt öfverstiga våra krafter.
Man har visserligen sagt, att det vore bättre och försigtigare, om detta företag fortsattes endast i den mån, som våra egna tillgångar, utan behof af någon upplåning, medgåfvo.
Men då en sådan upplåning — om också summorna förekomma mycket betydliga — likväl ej medför någon annan förpligtelse, än att, under en viss tid, ansvara för en viss årlig afgäld; då medel härtill, utan den ringaste särskilda uppoffring, äro tillgängliga, och enligt allt förutseende statens inkomster för framtiden icke kunna komma att förminskas; då de stora förmåner, som i så många riktningar, genom dessa kommunikations-anstalter, tillskyndas landet, skulle, i händelse den omnämnda grundsatsen tillämpades, under en lång tid fördröjas; och då derjemte genom ett sådant förfarande arbetet blefve vida kostsammare än eljest; så torde det svårligen kunna förnekas, att en dylik anordning vore föga välbetänkt.
Min tanke är således, att R. o.
Ad. eller R.
St:r icke behöfva sträcka sin försigtighet ända derhän, att nu blott en bana skulle fullbordas och sila andra tills vidare få anstå, utan att man kan med full tillförsigt och i landets välförstådda intresse gå så långt som K. M. föreslagit, nemi. att man för statens egna banor gör en ny upplåning af 20 millioner, och derutöfver hvad som för de enskildta banorna erfordras.
Jag tillstyrker således bifall till Utsk:ts förslag i denna punkt, och hemställer, att Frih.
Raabs framställning icke må leda till något generelt beslut, utan att man vid hvarje särskild punkt måtte bestämma hvilka arbeten som nu skola företagas och hvilka belopp dertill böra anvisas.
Den 9 Maj f. m. 169 Frih.
Raab: Frih.
Gripenstedt har visserligen nyss gifvit oss den förhoppning, att staten, utan ökade skatter, skulle blifva i tillfälle att erlägga den ökade räntan och amoteringen; men det gifves ett sätt, hvarpå dessa upplåningar trycka industriidkaren ännu högre.
Den ökade upplåningen kommer nemi. säkert att minska sillverförrådet och öka penningebristen.
Då jag första gången hade ordet, yttrade jag att jag icke hade för afsigt att begära någon propos.; men då jag blifvit uppmanad af det understöd jag fått, anhåller jag att Hr Gr. o. Landtm, framställer propos. i frågan.
Jag hemställer till Frih. Raab, om en sådan propos., som han begärt, kan framställas.
Utsk:t. har ju i den Öde punkten icke afgifvit något särskilt yttrande om Frih. Raabs motion, utan yttrat att sådant skulle ske i afseende på hvarje punkt särskildt.
Om nu här skulle framställas propos. på Frih.
Raabs förslag, så kunde ju hända att R. o.
Ad. a priori skulle med ett streck skära af alla banorna på en gång.
För min del tror jag att något annat icke kan vid denna punkt ega rum, än att lägga den till handlingarne.
Raab får ju tillfälle att vid hvarje särskild punkt framställa propos. derpå.
Hr Cederschiöld: 1 motsats till hvad den siste värde talaren anfört, kan jag icke fatta annat än att det är Frih.
Raabs grundlagsenliga rättighet att få propos. framställd på en af honom afsifven motion.
Enligt Retänk:t är det i öde punktan som Frih. Raabs motion, såvidt den afser blott fullbordandet af den södra och påbörjandet af den nordvestra stambanan, blifvit besvarad.
Således är det val vid denna punkt sorn propos. skall, om någonsin, kunna framställas.
Det är gifvet att, om Frih.
Raabs lörslag bi fa lies, så har man sagt att man icke vill gifva några medel till den norra och de öfriga banorna; men i annat fall går man öfver till de särskilda banorna.
Sparre: Angående Frih.
Raabs rättighet att yrka propos. på det af honom framställda förslaget, vill jag icke här yttra mig om.
Det tillhör Hr Gr. o. Landtm, att derom afgifva svar.
Jag ber blott att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på beskaffenheten af Frih. Raabs yrkande.