Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppställdes nu fotfolket i tvenne linier å ömse sidor om Kyro elfven, som var tillfrusen, och halfva delen af kavalleriet på hvardera sidan af elfven, men bakom var forssen, som den skarpa kölden ej mäktat isbelägga, utan gick den öppen.
I tre dygn stodo vi så, väntande ryssarne, i full slagtordning.
Att vi i denna stränga kölden icke fröso oss förderfvade, var ett Guds under, men alla brunno af ifver att få slåss, och så tänkte ingen på hur kölden i rocken knep.
Ändtligen sågo vi fienden i full marsch emot oss, långs isen på elfven.
Öfvergeneralen red fram och uppmuntrade folket att förtrösta på Guds bistånd och för fosterlandet manneligen strida.
Tvenne skott gåfvo till slagtningens början signalen.
Mitt hjerta klappade häftigt när kanonerna började spela, och det med sådan god verkan att ryssarne tvenne gånger måste taga till fötterna och i brådskan sjelfva sina fältstycken quittera.
Hastigt kunde vi med dessa deras kanoner våra egna sekundera, och allt lofvade fullständig victoria.
Nu flög Meurlingen som en il emot kavalleriet till General-Major de la Barre, medförandes förnyade ordres att framåt rycka.
Men desse fördömde hästgråtare suto som stockar på sina krakar, och endast halfva Åbo läns kavalleri högg sig några gånger fram och åter; allt medan högra och resten af venstra flygeln stod orörlig, betraktande slaget.
Denna fördelen lät sig furst Galitzin icke tvenne gånger visa, utan lät han fyra regimenter dragoner sitta af och de våra i ryggen falla, just då vi redan började öfver segern jubilera.
I ögonblicket kommenderade Armfelt höger om, och med våra bajonetter togo vi de framträngande dragonerne lustigt emot.
Men nu samlade sig det redan skingrade fiendtliga fotfolket i vår rygg, och vi stodo omringade som en mask i en myrstack, så många de mot oss få voro.
Seger var icke mera att påtänka, nästan alla våra officerare föllo döda; men de la Barre hade sig i god tid undan jemkat.
Slutligen måste ock General Armfelt lemna stridsfältet, men då voro alla vägar redan af fiender fyllda, att han endast med svårighet undkomma kunde.
Imellertid hade jag så alldeles på villostråt kommit, att jag de mina ej mera hinna kunde.
Bortom forssen lågo dock vidsträckta kärr, och som de voro frusna kunde jag öfver dem vandra.
Och var jag tre dagar utan föda och led mycket af några sår som jag fått; ty fastän icke varande betydliga så svedo de af kölden.
Kom jag väl ock flere gånger till ställen, som varit bebodda, men som nu lågo öde; fann jag dock slutligen på ett hemman en gammal gumma, som delade med sig af det lilla, hon i behåll hade, och dröjde jag sedan hos henne, hjelpandes henne att hugga ved och bära vatten och dylikt, hvarföre hon gaf mig mat, till dess jag åter tyckte mig vara så återställd, att jag kunde försöka att vandra bort.
Detta var dock icke lätt, isynnerhet som fienden hade gräseligen härjat, och allt folket bortfört ifrån alla de socknar, der karlarne hade gripit till vapen emot dem, och jag nu icke visste hvartåt jag skulle mig bäst vända, utan vandrade på måfå norråt.
Den högste Guden lät mig dock nådeligen så reusera, att jag stötte på en liten trupp af våra, som marscherade till Kajaneborg.
Och slöt jag mig så till dem, och. var denna nejden då ännu icke alldeles så härjad som efter belägringen, då i hela länet endast fem hus qvarstodo.
Kom jag så att ligga i garnison, hvilket ej just var efter mitt sinne.
Men som kriget gick lamt på alla håll, så måste jag mig äfven med detta lättjelif contentera.
Låg jag så i Kajaneborg, som var den sista fasta plats, vi i landet innehade.
Hela garnisonen var 100 man.
Men just som vi till ingen fiende i nejden anade, och 50 man af det bästa manskapet hade blifvit på annat håll afsända, så att endast 50 man, mest invalider, lågo i fästningen qvar, kom ryssen för att belägra oss.
Fem hela veckor stodo vi mot, men nu var all proviant förstörd, och sade Commendanten Major Fieant till mig:
„Malm,“ sade han, “hvad ha vi nu annat råd, än slå eld i det krutet, vi ha qvar, och ge oss af med puffen?“
„Ja, herr Commendant,“ sade jag, „så godt förr som sist, ty undsättning är ej att vänta på, och vi ha ej en enda man oblesserad numera.“
Och hade Commendanten allt arrangerat om att spränga fästningen i luften, men gick han så in till sin hustru, hvilken satt med sin lilla dotter i famnen, den under belägringen blifvit född, och hade hon redan under detta kriget haft stor sorg, då hennes förre herre stupade.
Nu sade Major Fieant: „bed ännu en bön för oss och för barnet der, det är allt slut nu.“
Men började hon så att bedja för det lilla barnet och för alla de arma menniskor, hvilka undan krigets förödelser i fästningen sökt skydd; och så veknade slutligen hans hjerta, att han började om kapitulation afhandla, och afslöts den ännu samma dag sålunda, att vi under flygande fanor och med klingande spel skulle få med hela garnisonen uttåga, och alla stadens innevånare hafva frihet att begifva sig bort.
Det klingande spelet låg dock ingen makt uppå, och hade han gerna, der ej krigsbruk så fordrat, kunnat underlåta att sig sådant betinga, ithy att vi inga musikanter hade, ja ej en gång en katt, som kunnat för fronten jama.
Klockan 10 på förmiddagen tågade vi ut.
Först skulle garnisonen utmarschera.
Främst gick med stolta steg Commendanten, näst efter honom tågade hans fru, bärande på armen sitt lilla barn, som skrek och tutade af alla krafter, utgörande sålunda vårt klingande spel, och sist kom jag, bärande vår fana.
Derpå kom trossen bestående af vårt blesserade manskap, de värst sårade på några kärror, och de öfrige sig, så godt de förmådde, på sina fötter eftersläpande.
När ryske befälhafvaren, General Tshekin, såg detta vårt tåg, blef han så uppretad af att se med hvilken ringa styrka vi honom emotstått, att han gaf befallning att allesamman nedhugga.
Men då framträdde öfverste Mannstein till honom, kastade sin värja ned framför honom och sade, att han aldrig skulle tjena tillsamman med en man, hvilken sålunda bröte ed och fördrag.
Besinnade sig så Generalen annorlunda, men blefvo vi dock alla, emot hvad öfverenskommet var, till Rysland släpade, dit jag sålunda, liksom ock fallet var med Commendanten sjelf, nu för andra gången fördes.
Denna gången bar det dock långt in i Rysland, 30 mil bortom Moskva, och hade vi der stort elände, ägande intet annat att lefva af, än hvad vi med våra händer förtjena kunde, och lärde vi oss af Majorens fru att sticka strumpor och vantar, hvarmed vi mesta förtjensten hade.
Blef oss tiden dock sålunda för lång, och fastän vi hörde huru olyckligen många af de våra blifvit ertappade och med bojor och hiskeligt fängelse straffade för det att de sökt att med flykten eschappera, så kunde vi dock icke emotstå frestelsen att vår lycka försöka, fästandes vårt hopp vid
Herren, att han oss nådeligen ur detta eländet och fångenskapen förlossa ville.
Ställde vi nu så till att vi allt småningom bytte med bönderna, som till staden kommo, och fingo emot våra vantar, som vi med granna färger utsirade, än en bit tyg, än en kjortel, än en tröja och så vidare, fastän det måste ske försigtigt och småningom, för att icke uppmärksamhet väcka.
Så jemkade och ändrade Majorens fru, att alltsammans passade oss, och vi fingo småningom fullständiga kläder, Majoren som en rysk bonde, frun som en bondeqvinna och jag som en något långlagd bondefänta, den der skulle bära och sköta barnet.
Sedan vi oss ock med litet matsäck försett hade, lyckades vi oss på flykten begifva en dag, då folket i nejden hade prasnick, och talade vi nu alla så skäligen ryska, att oss denna kunskapen ur många frestelser förhjelpte, och gick allt väl så länge vi oss på smärre vägar fortskaffa kunde.
Men nu skulle vi en flod öfvergå och passera, och der fanns på flere mil endast en bro, och på denna bron var en vakt.
Hoppades vi dock förbi denna postkarlen komma kunna, och gingo dristeliga på, förmenandes reda oss nu som förr.
Ropade han oss dock an, frågandes hvadan vi kommo och hvart vi skulle, och tycktes han draga misstanke på oss.
Började jag så att kråma mig och ställa mig liksom ville jag draga hans uppmärksamhet på mig, och då jag märkte att han började någon skämtan med mig, troendes mig vara en fager jungfru, så drog jag mig småningom allt närmare till Fieanten, liksom jag hade velat göra mig till och låtsa dra mig undan; och när han följde efter mig och räckte ut handen för att taga mig fast, bockade jag mig neder liksom för att undvika honom, men grep honom härvid om benen i det jag ropade: „Major, hjelp mig af med kurtisören!“
Och så nappade vi båda honom oförseendes, och vroko honom i ett tag öfver ledstången i floden, och tagandes så till fötterna lupo vi allt hvad löpas kunde, och kommo så ock ur denna farligheten.
Hunno vi ock slutligen hem igen.
Och foro vi så till Sverige, ägandes ingen ro hemma, sedan nu ryssen öfver hela landet grasserade, och ville Majoren återfå sin gamla tjenst, men var den bortgifven, och sade Hans Majestät vår allernådigste konung och herre då, att det väl kunde gå an att två majorer vid ett regemente engagera, och blef det så ock för denna dugliga Fieantens skull.
Påföljande våren träffade jag Löfvingen.
„Nå, Magnus,“ sade han, „jag far hem till Finland för att speja på hvad ryssarne förehafva, vill du ej komma med?“
„Ja,“ svarade jag, „mycket lär man väl ej kunna uträtta, då landet är helt och hållet i fiendens våld, men jag vill dock vara med.“
Följde jag så med Löfvingen, som kände alla vägar och stigar, så att, sen vi engång kommit öfver sjön, förde han oss nog fram.
Var dock nu folket öfverallt så försagdt vordet för att herbergera någon svensk spejare, sedan ryssen så stränga förbud härom utgå låtit, att det ofta var svårt nog om att få qvarter, men Löfvingen var så full af påhitt, att vi nog stodo oss ändå.
Och var jag så med honom i många galna praktiker, der ryssarne fingo sitta imellan, men kommo vi dock alltid helskinnade undan.
Kommo vi så ock den gången lyckligen till Stockholm åter, medhemtandes allehanda importanta notiser om tillståndet och ryssarnes styrka i landet.
Var jag så resten af denna vinter i Stockholm, och skulle der varit godt att vara.
Dansa och roa sig fick man der.
Såg jag der ock många vackra fruntimmer, men ingen behagade mig dock så som Maja Stina Hermolin, och var jag en tid förälskad i henne; men som jag inga tidender hörde från Finland, hade jag ingen ro, utan längtade till det kära landet.
Om våren, sedan
Löfvingen sig som vanligt åter på egen bekostnad utrustat hade, skaffade jag mig ock en båt, och lejde tre man till mig och for öfver för att göra parti på ryssarne, men höll mig mest till skärgården utanför Åbo och snappade, när tillfälle gafs, opp en och annan rysk farkost, den jag med folk och last till Stockholm förde.
Äfven lyckades det mig att afskära ankartåget på en galèr, så att den dref på grund, och kom i stor vedermöda, och var detta mig synnerligen kärt, emedan jag sålunda fick någon hämnd taga på en af de galèrer, som så hårdt ansatte Ehrensköld, och ville jag gerna hämnas denne landsman och tappre krigare.
Det var nu par år sedan han blef tagen, då han var Schoutbynackt och commenderade skottpråmen Elephanten, som jemte sex galèrer stod emot en hel flotta af ryska galèrer, med Zaren sjelf ombord.
Sedan nästan hela besättningen på Elephanten fallit, äntrade ryssarne.
Så hände att Ehrensköld, som ännu med brända kläder och många sår försvarade sig, slutligen föll för två nya sår, och stupandes öfver relingen i tågverket fastnade, hvarifrån han sanslös blef af ryssen borttagen.
Sjelfvaste Zaren kysste hans blodiga panna och berömde denne tappre mannen, men fången i Ryssland är han allt ännu, som väl på en sådan hurtig sjöman och Kongl.
Majestäts trogne tjenare torde kosta.
Nu fick jag så ge en minnesbeta åt en af de galejor, som honom värst ansatte.
Medförde jag ock till Sverige allehanda underrättelser om landet och fienden, och var Herren Gud mig så nådig och beskyddade i alla faror, att jag lyckligen undkom och allehanda skada fienden tillfoga kunde.
Kom jag dock snart åter öfver till Finland och började mina gamla praktiker.
Gick slutligen upp från sjökusten och in åt landet, hvar jag i en liten skärmytsel ett sår undfick, och måste stanna på Kangasala prestgård, der prestfrun skötte och vårdade mig som eget barn, och utgaf mig för sin systerson.
Och var det mig, äfven sedan jag tillfrisknade, omöjligt att komma dädan, utan måste jag der dröja vintern om, och biträdde jag pastorn uti sådana af hans förrättningar, der jag det kunde.
Var ock väl nödigt att han någon hjelp fick, ty i hela socknen fanns icke någon annan prest än han.
Men sedan prosten Rietz, som i Åbo biskopens syssla skötte, af Furst Galitzin erhållit uppmaning att så vidt sig göra läte landet förse med prester, hade han dertill ordinerat många djeknar, ty andra funnos icke att tillgå, sedan alla studier i landet så länge varit afbrutna, och så kom en pojke äfven hit såsom hjelpprest.
Imellertid hade jag fattat kärlek till Pastorns yngsta dotter, Lena Lisa, men när den unge presten kom, ville han göra mig företrädet stridigt, och höll häraf på att en svår handel uppvexa.
Hände sig dock så att en dag till prestgården kom rysk inqvartering, och för att undgå alla förfängliga frågor angående min person, beslöts att jag på en tid skulle bege mig bort, och hade jag redan förut tänkt mig på en färd längre uppåt, för att skaffa reda på hurudan sinnesstämningen var hos folket der i trakterna.
Och fann jag dem der som annorstädes i hjertat Sverige trogna, ehuru de måste visa sig fienden undergifna, ty hvad kunde de annat göra.
Dessutom fanns nu som alltid de, hvilka sålde ära och fädernesland blott för att sig sjelfva fördelar förskaffa.
Kom jag så en afton sent till Mickel Käskises, och sutto der flere karlar vid bordet.
Sade en: „kom hit, så kan du få dig öl,“ ty jag var klädd i bondekläder och utgaf mig för pastorns dräng från Kangasala.
Sade jag: „åhå har ni öl att dricka här i socknen, har ej ryssen hittat det?“
Sade han: „bättre hålls ölet nu i tunnan, när ryssen är vår herre, än när han var vår fiende, och ingen vår vän.“
Af denna hädelse gäste mig sinnet så öfver, att jag kastade honom ölkannan i hufvudet.
Flög han så till och skulle slå mig med ett trä, men tog jag i honom och klämde honom emot väggen och sade: visserligen hafver jag två pistoler under jackan, men icke vill jag göra dig något ondt; men eho af eder som här inne ären, och som rörs för att komma mig när, den skjuter jag, och honom här först.“ Icke hade jag några pistoler, men något måste jag säga, för att hålla karlarne i styr.
Derpå började jag förehålla honom hans otillbörliga utlåtelser och den trohet, han vore sin lagkrönte herre och konung skyldig, och sade jag honom, att när vår tappre konung blott skulle få tid att återta Finland, då skulle väl de som fört upproriskt tal få se annat; och blef han slutligen så mjuk, att han bad mig om förlåtelse, och blef jag sedan der öfver natten.
Men kom nu så följande morgon några kosacker, och berättade jag för dem en saga, så att de kommo här samman, ty jag kunde nu på intet annat sätt komma åt dem.
Men så märkte de slutligen att jag bedragit dem, och började misstänka att jag var en herre, och så skulle de taga mig fast.
Kom jag dock, Gudi vare lof, unnan på en af deras egna hästar, ehuru med ett sår i sidan, så att jag, när jag par mil hunnit, måste stanna i ett torp.
Detta torpet lydde under Hattanpää gård, och när herrskapet der hörde af den sårade vandraren, som låg sjuk hos deras torpare, skickade de mig mat och förbindning, och kom så frun sjelf jemte hennes äldsta dotter att se efter mig.
Frågade mig frun huru jag blifvit sårad, sade jag: „i strid mot ryssar.“ Sade hon: „hvad hjelper spjerna, sådant gör det onda värre.“ Sade jag: „men skall dock detta ju engång upphöra; och om ingen håller oppe det svenska i landet, så går det under.“ Suckade hon och gick bort, men kom sen alla dagar en af döttrarna, åtföljd af en piga, för att se om mig och hemta mig mat.
Jag hade icke sagt hvem jag var, men dock hade ej den tjocka vadmalsjackan kunnat skydda mitt hjerta för den kärlek, den äldre dottren, Margaretha, hos mig upptände.
Fastän jag alla dagar sade mig huru fåvitskt det var att älska henne, så kunde jag det dock icke ändra, utan tog denna kärleken allt djupare rot.
Kunde jag mig ock icke alldeles förställa, utan märkte hon, att jag icke var någon bondedräng, och frågade hvem jag var, och måste jag det slutligen säga, ehuru det sen gick som jag fruktade, att hon ej mera kom till torpet.
Måste jag ock snart derefter laga mig bort.
Frisk hade jag ren länge varit, fast jag ställde mig sjuk för att kunna få se henne; men nu, sedan hon ej mera kom, kastade jag bort det tvånget, och för att icke blottställa dem, som hyllat mig, gick jag hädan, men märkte jag mig ej vara rätt säker, utan gick jag tvärs igenom landet till Wasa, fick mig en liten båt, hvarmed jag några dagar for ut att fiska, sålde fisken åt ryssarne i staden, lagade mig så ett litet segel på min båt, passade på god vind och styrde öfver Qvarken till Sverige, dit jag med Guds nåd lyckligen anlände.
Bad jag ock sedan der att blifva anställd, tänkte tjena mig upp under kungens ögon och kunna fria till Margaretha; men ville de ej ge mig mer än underofficers grad vid ett garnisonsregemente, och sade jag pass, och smög mig åter en gång till Finland, ty mitt hjerta brann af längtan att få se den jag kär höll.
Har jag nu länge ströfvat omkring här i nejden och ej fått se henne.
Väl har jag ett temmeligen säkert boningsställe hos samma min befrierska ur den första fångenskapen, men det är ej mycket, då mig icke lyckats att få se Margaretha.
Jag vaktar hennes hem som en fågel sitt bo, ty jag har hört allehanda, som gjort mig orolig, då jag färdats omkring här i nejden.
Hade jag mig så hos mina kunder från Petersburgska tiden, Pecka och Elli, en tid uppehållit, utan att några ströfverier företaga, ithy att de det uttryckeligen af mig fordrat, om jag hos dem skulle bo och säkerhet hafva af deras papper, som de fått af Zaren, sysselsättande mig endast med tanken på Margaretha och huru jag henne skulle få se och träffa.
Besöka henne ville jag dock icke, emedan jag som ofrälse hos denna förnäma slägten väl skulle blifvit surt sedd, viljandes jag icke heller ådraga hennes hus någon fara, i det man lätteligen kunnat få reda på att jag varit der, då ryssarne, om de fått höra deraf, lätteligen tagit slikt till förevändning att af dem, som rikt folk, åtminstone penningar utprässa, om icke värre.
Dock hade jag icke lyckats hvarken att henne se eller träffa.
Började nu rykten höras om huru ryssar hitåt marcherade, och huru de allehanda ofog bedrefvo, och sade man att de denna gången ernade sig till Hattanpää, emedan de hört att Löfvingen skulle husera ditåt, som väl var en blandning med mig.
Så ville jag icke lemna allt vind för våg, utan höll jag mig så mycket möjligt var i nejderna ditåt.
Hade jag nu gömt mig i skogen icke långt derifrån, då jag såg rök uppstiga och, skyndande ditåt, märkte att den kom från Hattanpää gården.
I detsamma seende min älskade Margaretha, som flydde undan en kosack, den der redan utsträckte armen efter henne, betog jag honom med några hugg lusten till detta fagra rofvet.
Hade hon dock redan af förskräckelsen afsvimmat, hvarpå jag tog henne på mina armar och bar henne bort genom skogen, vågande icke ens att stadna för att söka vederqvicka henne.
Vaknade hon ock snart af sig sjelf och stirrade mycket förskräckt på mig, icke vetande hvad som föregick.
Men hastigt, rodnande och ljufveligen blygselfull, bjöd hon till att göra sig lös och gaf sig ock ingen ro, innan hon på egna fötter kom.
Måste jag så ställa henne ned, påskyndandes vår gång, emedan de andre kosackerne, när de sin döda kamrat hittade, väl skulle förfölja den, som slagit honom, för att hämnas.
Tyste gingo vi sedan med hvarandra, endast hastande framåt, till dess vi kommit till ett öde hemman, der jag lemnat min häst.
Här kunde vi icke dröja, der om sommaren gräset växt i stugan, som stod taklös, och nässlorna trifdes på muren i stället för barnen, som väl redan voro i elände förgångna.
Väl hade ock detta stället varit ett förmöget hemman förr, men här hade det skett liksom på de flesta andra ställen, att sedan alla karlar, som efter pesten voro qvar, hade blifvit utskrifna att hären förstärka, så hade qvinnorna och barnen måst lemna det, emedan de omöjligen kunde sammanskrapa medel att utskylderna betala, hvilka nog strängt indrefvos, fastän Hans Majestät, vår nådige herre, ända från Bender skrifvit, att folket skulle skonas, så vidt möjligt vore.
Nu började litet yrsnö att falla, och glädande mig öfver att våra spår sålunda skulle vara bättre dolda för förföljarena, bad jag Margaretha sätta sig i slädan, lofvandes henne att skaffa henne säkert tillflyktsställe, till dess jag hunne hemta henne underrättelse om när hon skulle kunna sig hem åter begifva, velandes hon icke genast dit, emedan hon af sin mors och systers öde intet visste.
Lofvade jag henne så, att om dem skaffa underrättelser, hvaremot hon sjelf för dem intet göra kunde, utan endast sig sjelf för stor fara blottställa.
Ville jag nu föra henne till ett ställe, der hon skulle hafva säkerhet, och der äfven jag nu vistades, mot löfte att mot ryssarne intet ondt företaga, hvilken öfverenskommelse jag dock i dag hade brutit, som icke kunde hjelpas.
Kommo vi så till Pijala, der nu Pecka och Elli köpt sig hemman, och stod Elli på trappan oss till mötes sägande: „åh hå, vacker reskamrat har Serjeanten fått i sin fula släda.
Hvar har Serjeanten nu varit på parti, som fått så rart byte?“
Sade jag: „ja, ser ni, mor Elli, visst är bytet fagert, men så skall ni ock vårda det derefter.
Tag nu på det bästa emot den här unga fröken; Ryssarne ha i dag brännt hennes hem.“ Sade hon: „stackars unga fröken, vill hon vara nöjd i vår stuga, visst skall jag bjuda till att ställa så godt jag kan för henne.“
Medan Elli nu på allt sätt försökte att denna rara gästen uppvärma och välfägna, afskickade jag ett bad till Hattanpää, och lyckades det sent omsider Elli att få Margaretha att bege sig till ro i ena kammaren.
När hon nu följande morgon uppsteg och icke gaf sig fred, innan hon skulle få bege sig hem, då måste jag henne säga, att hon intet hem hade, utan vore bäst att hon ville dröja här, der hon vore väl skyddad, emedan värdsfolket hade skyddsbref af Zaren, seendes hon dervid ut, som om hon just ej på det bästa ville tro dem, som hade bref och papper af Zaren.
Sade jag henne då, att vår värdinna vore en sådan bjesse, den der tagit löst två fångar ur sjelfva storryssens händer, och på köpet fått säkerhetspass af honom; men tycktes Margaretha just ej särdeles derefter lyssna, utan frågade hon allt mera efter de sina, så att hon slutligen måste få veta, att hennes mor och syster blifvit bortsläpade; och var det bedröfveligt att se, huru hon denna olyckan hårdt på hjertat lade.
Bjöd jag till att, så godt jag kunde, trösta henne och henne föreställa, att Furst Galitzin som en hederlig herre omtalades, så att hon väl snart skulle få de sina igen.
Slutligen måste hon dock finna att hon ingen annan utväg hade, än att, så som jag bad, stanna qvar här, hvilket ock Pekka och Elli gerna tillstadde.
Gick så Pekka åter för att skaffa underrättelser och kom nu med gladare budskap, sågandes, att en förnäm herre hade på landsvägen de bortförda fruntimren mött, låtit dem i hans egen släde sig sätta, och med mycken artighet bemött; och blef Margaretha nu något lugnare, och tycktes börja finna sig någorlunda, varande Elli som vanligt en glad och hjerteligen välmenande värdinna.
Och sydde sig nu Margaretha något kläder af tyg, som hon af Ellis fina väfvar hade köpt, och gick hon deremellan och sysslade med Elli i allehanda göromål, slöjdande jag under tiden med Pekka på hans tyg och don.
Och var denna tiden mycket angenäm och agreabel.
Också syntes
Margaretha finna sig bra, sjelf undrande huru hon så kunde.
Men gladde sig mitt hjerta mången gång med mycket hopp.
Det var en söndag, och Elli och Pekka hade farit till kyrkan, der nu för första gången på sex år hölls gudstjenst.
Vi andre höllo vår högmessa hemma, läsande Margaretha upp evangelium för mig och värdsfolkets två större barn och de två pigorna, och så sjöng Margaretha och jag tillsamman psalmen ur psalmboken.
Men pigorna, som ingen bok hade, sjöngo ur minnet, och tackade jag Gud, att vi så ljufligen denna Gudstjensten hålla fingo.