Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var en man mellan sextio och sjuttio år — närmare sjuttio —, men han hade ända till det sista en så kraftig kroppskonstitution och hade hela sitt lif varit så fri från allt slags svaghet och sjukdom, att man tyckte, att intet kunde ha hindrat honom från att bli hundrasjuttio år.
— Det samma tyckte han visst sjelf, ty han tog icke den minsta hänsyn till väder och vind.
Hvad skulle det göra honom?
Då han nu nyligen hade svårt förkylt sig på en längre körtur, ignorerade han alldeles detta lilla illamående, som dock snart visade sig öfvergå till en fullt utvecklad lunginflammation.
Han låg sjuk endast en fem, sex dagar, behöll sitt medvetande till det sista och dog med sina affärer i den fullkomligaste ordning.
Han efterlemnade blott sin hustru.
Det var hans hustru i andra giftet, som var omkring fyrtio år yngre än han och som nu satt ensam inne i det rum, der hennes man stod lik.
Det var ett högt, rikt utstyrdt rum, den dödes arbetsrum, och grosshandlar Curtmann låg i den öppna, sammetsprydda kistan.
Han hade icke förändrat sig mycket i döden.
Han låg der med sina breda skuldror på de hvita spetsarna, och med de kraftiga händerna i kors öfver bröstet.
Det stora hufvudet var omgifvet af ett tjockt hvitt hår, som var struket bort från pannan och föll i vågor ned mot halsen.
Pannan var hög och rynkad i stora, böjda linier.
De infallna ögonen hade buskiga, starkt framskjutande hvita ögonbryn.
Näsan var bred och krokig, munnen var böjd långt ned i munvinklarna och uttryckte ännu så mycken bestämdhet, kraft och sjelftillit, att man nästan kunde tänka sig, att den döde hade bevarat sin fulla viljekraft och ännu skulle kunna resa sig upp, om han hade lust.
Men det såg icke ut, som om han hade lust, ty han låg alldeles hvit och stilla i sin praktfulla kista.
Rundt omkring honom voro en mängd växter uppstälda.
Stora solfjäderspalmer stodo i grupper upp emot de svarta draperierna på väggen.
Hvita callablommor, rikt blommande rosenträd, gula jasminer och en mängd hyacinter voro ordnade i en krans omkring den döde.
Också de stodo alla så underligt tysta och döda.
Den kalla luften i rummet gjorde, att de icke doftade.
Man kunde ha trott, att de blott voro konstgjorda blommor, så liflösa sågo de ut.
I en länstol icke långt ifrån kistan satt den unga enkan och såg oafvändt på den döde.
Hon hade en fyllig, välbildad figur, som stod i sin fulla blomstring.
Hon hade mellanbrunt hår, som var vridet högt upp i nacken i en lös knut och föll mjukt ned öfver den lilla pannan.
Näsan var kort, ögonen små och gråblå, med ett lugnt, själfullt uttryck.
De sågo på en gång goda och bestämda ut.
Munnen hade en mängd små muskelfördjupningar vid sidorna, som kommo den att se förunderligt lefvande och mild ut, när den log.
— Nu var den sluten och allvarlig.
Hakan var rund och stark, och hela ansigtet uttryckte en mogen qvinnas sjelfständighet, något värdigt, personligt och dock innerligt och mildt.
Hon satt tillbakalutad i stolen i sin svarta drägt, hvarifrån de hvita, fylliga händerna med sina välbildade handleder stucko af, som om de hade varit formade af snö.
Hon hade suttit der länge, och hon fortfor att sitta der, orörlig, som om intet väntade på henne längre, och såg, blott såg på sin döde man.
Medan hon satt der, gled hennes och hans förgångna lif förbi henne — — — —
Grosshandlar Curtmann hade varit gift som ung man med en kusin till sig, och hade med henne tre söner, men två af dem dogo i den första ynglingaåldern, och mellan den tredje och fadern uppstod en långvarig oenighet, som slutade med att de skildes åt som fullständiga ovänner.
Modern var då redan död.
Denne son reste till Ryssland, der han med tiden blef chef för ett större handelshus, gifte sig rikt och försvann för alltid ur sin fars tankar.
Den, som Curtmann en gång hade förkastat, blef aldrig tagen till nåder mera.
Då Curtmann nu hade blifvit en ensam man — han var då omkring femtio år — gick han mer än någonsin upp i sina affärer.
Han ansågs af alla affärsmän för ett geni, och han hade också en öfverlägsen förmåga att af hvilka svåra situationer, af hvilka invecklade förhållanden som helst alltid draga den största möjliga fördelen för sig sjelf.
Ingen kunde juridiskt beskylla honom för något slags orättvisa, han höll mycket på rätten och fick alltid rätten, den juridiska rätten, på sin sida.
För det ordspråk, som säger: »Man skall låta nåd gå för rätt», hade Curtmann aldrig något ögonblick i sitt lif funnit någon tillämpning.
Han ruinerade inga menniskor, men han drog sin säkra fördel af deras ruin.
Han jagade sjelf icke bort någon från hus och hem, men han sörjde för att rättens tjenare gjorde det — kort sagdt, han var en klok och rättvis herre, som år från år endast ökade sin stora förmögenhet.
— Också var han högt ansedd i staden.
— Han var direktör för banken, hade de flesta aktierna i jernvägen, egde tre gårdar i staden och ett par herregårdar i olika delar af landet.
Han hade stora inkomster af sina sågverk i Norrland, der han befriade jorden från alla onödiga utväxter, och hans tegelbruk, en mil från staden, gick bättre år från år.
Då han var bort emot sextio år, fick han lust att gifta om sig.
Han hade låtit bygga och inrätta ett ovanligt vackert hem, der han hade öfverlemnat dekorering och möblemang till insigtsfulla personer.
Han fuskade aldrig sjelf i en sak, som han icke fullkomligt förstod, och han hade klart för sig, att konstnärer och handtverkare skulle förstå bättre än han att arrangera ett smakfullt hem.
Då allt var färdigt, såg han sig om efter en hustru, eller han hade kanhända redan sett och valt henne, fastän han icke gaf det till känna förrän nu.
Nina Selmer var anstäld i banken, der hon skötte sin plats till sina förmäns fullkomliga belåtenhet.
Hon var den pålitligaste och mest energiska arbetare, och fastän hon aldrig felade i den lydnad och vördnad, som fordrades af de underlydande, märkte de styrande personerna snart, att hon hade ett ovanligt klart förstånd, en personlig, snabb uppfattning af det väsentliga vid allt, som gjorde, att hon sparade mycken tid och alltid använde sin tid väl.
Grosshandlar
Curtmann hade ofta sett henne sitta vid arbetspulpeten, när han passerade förbi.
Han såg alla och allt under sina framskjutande, buskiga ögonbryn, men man märkte icke att han iakttog en.
Han såg hvilken vacker form Ninas hufvud hade, hvilken kraftig och graciös böjning det var på den fina nacken.
Han märkte, att hon hade ovanligt vackra händer, och framför allt observerade han det uttryck af fasthet och godhet, som lyste från hennes ansigte.
»Ah!» tänkte han för sig sjelf. »Det der är en personlighet, men en hängifven, uppoffrande personlighet.
Hon är vacker, så som en qvinna skall vara vacker.
Hon ser god ut.
— Jag skulle vilja ha henne till hustru.»
Nina hade gått in i banken för att bidraga till att underhålla sina föräldrar, hvilkas enda barn hon var.
Fadern var en afskedad kapten med en liten pension, en man som hvarken hade förmåga eller energi till något som helst arbete.
Men han var en af dessa älskvärda, sympatiska menniskor, som alltid vinna sin omgifnings hängifvenhet.
— Han hade nästan en qvinnas finkänslighet och led af hvarje smärta, som drabbade dem han älskade.
Men han förmådde hvarken att hjelpa dem eller sig sjelf.
Hans vilja och handlingskraft voro alldeles outvecklade organer, om det för öfrigt kunde vara fråga ens om deras tillvaro.
— Han hade en lång tid af sitt lif varit sjuklig, och då han lemnade militärtjensten, företog han sig icke vidare något.
Han satt i ett soffhörn och läste, gjorde små promenader, tittade in på klubben, der han alltid var mycket måttlig vid allt hvad han förtärde, och så gick han tidigt till sängs och vaknade till en ny dag, lika verksam som den förra.
Hans hustru var en dugtig och kraftig qvinna, men utan anlag att kunna förvärfva något till hjelp för familjen.
Hon skötte sitt hus med största ordning, och hennes bidrag till familjens uppehälle låg i den negativa hjelp, som hennes sparsamhet åstadkom.
Hon lagade sjelf maten, god mat och för godt pris.
Hon strök tvätten sjelf, sydde och lappade, till långt in på natten och höll ihop smulorna med så mycken duglighet, att folk trodde, att det måtte finnas någon dold källa af tillgångar hos Selmers, der allt var ordnadt med så mycken smak i den lilla våningen.
— På intet ställe fick man ett sådant te, ett sådant rostadt bröd, ingenstädes var det så trefligt vid brasan, när den upplyste det lilla smakfulla förmaket.
Hur gick detta till?
Man kunde icke svara derpå, ty man förstod icke att bedöma, hur litet det alltsammans hade kostat.
När Nina växte upp, blef hon sin mors högra hand.
Också hon kunde göra hvad som helst med sina raska händer, antingen det gälde att sy en hatt, ändra en gammal klädning, så att den såg ut som spritt ny, eller sätta öfverdrag på en soffa, så att man kunde tro, att den kom direkt från tapetseraren.
Då hon var tjugo år, lärde hon sig bokhålleri och fick kort derpå anställning i banken, der hon snart förtjente mer, än hvad faderns pension gick till.
Nina hade all respekt för sin mor.
Hon förstod tidigt, att det var hon som höll familjen uppe, att det var hennes förstånd och duglighet, som fick det hela att gå.
Dessutom var fru Selmer en glad, god qvinna, som aldrig beklagade sig, aldrig lät sin omgifning veta, hvilket makalöst stöd och hjelp hon var för dem, utan gick lugn och frimodig och skötte sitt arbete.
Nina höll mycket af sin mor, men hvad var det emot fadern.
Hon tillbad sin far.
Hon såg i honom inbegreppet af allt som var fint och älskvärdt.
Läste hon om någon ridderlig, intagande man, då tänkte hon honom alltid i faderns skepnad.
— Ingen kunde som fadern förstå allt hvad man tänkte och kände, ingen hade som han alltid ett ord i rättan tid.
Hans svårighet att finna sig i sina knappa förhållanden var ju naturlig.
En man med hans generösa natur, hans stora begåfning, borde ha fria händer att röra sig med, icke vara tryckt och bunden af inskränkta omständigheter.
— Hans ömtålighet för hvad han hade på sig, — det måste alltid vara af bästa sort, — hans fordringar på maten, — den skulle alltid vara af ett särskildt slag och tillagas på ett särskildt sätt för att smaka honom, — detta visade bäst hvilken fin natur han hade, och Nina skulle aldrig ha kunnat uthärda att se sin far tvungen att bära grofva skjortor eller deltaga i den tarfliga måltid, som hon och modern åto med god aptit.
Han var en finare, bättre varelse än de, och deras pligt var att behandla honom derefter, — en kär, dyrbar pligt!
Nina skulle gerna ha tagit sig för att bli kokerska för att kunna skaffa fadern goda dagar, och då hon efter sin anställning i banken hade ganska goda inkomster, som hon sjelf kunde ha rätt att råda öfver, var det hennes ständiga studium att uppfinna alla möjliga sätt att glädja, öfverraska och göra det trefligt för denna tillbedde far, som alltid var så god att med vänlighet taga emot den hyllning, som hans hustru och dotter visade honom.
Nina kunde undvara hvad som helst, nöja sig med det allra minsta, när hon blott kunde skaffa honom det bästa och vackraste; när han då såg på henne med sina milda, blå ögon och sade: »Tack, min unge», så stack det till i hjertat på henne.
Det var en belöning, som skulle ha uppvägt och lönat ännu mycket större ansträngningar än dem hon hade gjort.
Ingen visste rätt, hur länge grosshandlar Curtmann hade gått och sett på Nina med den föresatsen att taga henne till hustru, men då hans nya hus var färdigbygdt och inredt, framstälde han ett formligt frieri till kapten Selmer.
Selmer var både öfverraskad och smickrad af den rike mannens anbud, men han tog emot det med en så kylig öfverlägsenhet, som om det icke på minsta sätt förvånade honom.
Han yttrade, att hans älskade dotter var honom utomordentligt kär, och han visste icke hur han skulle kunna undvara henne.
Hon var ju en mycket begåfvad, sjelfständig flicka, som nog hade tänkt skapa sig en framtid sjelf, och han, Selmer, visste icke alls, om hon egentligen hade någon lust att ingå i äktenskap, men han skulle tänka på saken, – tala med sin dotter derom, han skulle verkligen göra sitt bästa.
Han talade också samma dag både med sin hustru och sin dotter.
Fru Selmer blef i högsta grad hänryckt.
Att få sin dotter gift med stadens rikaste man, en man, som många ansågo för att vara millionär, en man som hade ett hus der en prins kunde bo, — jo det var något!
— Hon hade nästan icke tålamod, tills Nina kom hem från banken, för att tala med henne derom.
Vid middagstiden kom Nina.
Hon kom som alltid med raska steg uppför trappan, och innan hon ännu hade gifvit sig tid att taga af ytterkläderna i tamburen, kom hon in i rummet med hatten i handen, lade sig på knä vid faderns soffa och kysste hans hand.
Han klappade henne på hufvudet.
»God dag, min unge!
Gå ut och tag kappan af dig, jag har en vigtig sak att tala med dig om.»
»Vigtig!» upprepade Nina och satte sig med det samma.
»Ja, gå nu först och klä af dig!»
»Det gör ju detsamma.
Kära, söta pappa, hvad kan det vara!
Du ser så allvarlig ut!»
Modern stod vid ena ändan af soffan med händerna i kors och ett leende på ansigtet, som lofvade stora och oväntade nyheter.
»Det är också en mycket allvarlig sak, men hufvudsakligen något mycket glädjande, mitt söta barn», sade hon.
»Nå pappa, hvad är det då?» frågade Nina och böjde sig öfver fadern.
Han strök sakta hennes hår ur pannan med sina fina, hvita fingrar och sade med sin melodiska, dämpade röst:
»Jo, ser du, mitt barn, du har haft en friare.»
»En friare?
Jag?» sade Nina och log.
»Hvem kan det vara?»
»Jo, ingen annan än din högste förman, bankdirektören, grosshandlar Curtmann.»
»Bankdirektören!» sade Nina och reste sig hastigt.
Hon hade blifvit alldeles blek, och hennes ögon sågo ut, som om de voro fästade på något obestämdt och främmande, som förskräckte henne.
»Nå, hvad säger du om det?» frågade fadern mildt.
»Hvad säger du, pappa?» frågade hon och blef stående med sänkt hufvud och drog i banden på hatten, som hon höll i handen.
»Det skulle vara min, — vår räddning», svarade fadern lugnt.
Det var det svar hon hade väntat.
Det dröjde litet, innan hon svarade, men då sade hon sakta:
»Och Fredrik?»
»Ni äro ju inte förlofvade», frågade fadern.
»Nej, visst inte», sade modern ifrigt.
»Nina har aldrig gifvit honom något bestämdt löfte.
Fredrik var en ung sjöman, en kusin till Nina, som blott var ett par år äldre än hon.
— Han var en föräldralös, fattig pojke, som sedan han var fjorton år hade varit till sjös.
Så ofta han var hemma, uppsökte han Selmers och tillbragte så många aftnar, han fick, i deras familj.
Från det han var en liten pojke, hade han varit förälskad i Nina, eller rättare, han hade alltid tillbedt henne som ett högre väsen.
Hon var i hans ögon inbegreppet af allt hvad en qvinna, hvad en menniska kunde vara.
Han beundrade hennes utseende, denna blandning af mjukhet och viljekraft, som han aldrig hade sett hos någon annan. — »Andra flickor äro antingen söta som socker, så att man får qväljningar af dem, eller också äro de så arga och egensinniga, att man inte kan komma dem nära.
Nina är god som en engel, men hon har sin egen vilja, och hon vill alltid hvad som är rätt», tänkte han.
Fredrik beundrade hennes förmåga att arbeta, hennes glada, frimodiga sätt.
Han såg med rörelse och en del afundsjuka hennes hängifna svärmeri för fadern, han böjde sig för hennes klara omdömesförmåga, hennes snabba uppfattning, — kort sagdt, han såg i henne ett ideal, till hvilket ingen egentligen hade rätt att sträfva, men som han dock hade lysande för sig, liksom han hade polstjernan, när han var ute på hafvet.
Han hade visserligen aldrig sagt henne rent ut, att han hoppades att en gång få henne till sin hustru, men Nina visste, att det var hans hemliga tanke, och han förstod att Nina visste det.
Han var hennes ödmjuke tjenare, som sprang till stadens yttersta ände och gerna skulle ha sprungit till verldens ände för att göra henne en tjenst.
Han hängde vid det minsta ord, som utgick från hennes läppar.
När hon var vid godt lynne och skämtade, skrattade han åt hennes infall, som om det vore höjden af all qvickhet, och när det låg den minsta skugga öfver hennes panna, satt han tyst, med tårar i ögonen, och följde hvarje vexling i hennes ansigte.
Hon visste, att hon i honom hade den mest trofaste, hängifne vän.
Ja, han var emot henne som en slaf, en trofast hund, som blott lefde af hennes vänlighet och gerna skulle offra sitt lif för henne.
Nina missbrukade icke den unge mannens hängifvenhet, men den tröttade henne något.
Det intresserade henne icke att bli beundrad.
Hon var sjelf så full af intressen och lifslust, hennes ögon voro så öppna för att iakttaga allt, som möjligtvis kunde försiggå i verlden och lifvet omkring henne, att hon blott tyckte att det hindrade henne att egna någon särskild uppmärksamhet åt sig sjelf, hvartill hon blef uppmanad genom den ständiga hänryckning öfver henne, som Fredrik icke kunde dölja.
När han beundrade hennes förmåga att lära sig fort och lätt, just när hon tyckte att det gick allt för långsamt för henne, kunde hon bli riktigt otålig.
»Du måtte bara ha sett förskräckligt dumma menniskor, Fredrik», sade hon och skakade på sig, »när du kan tycka, att jag är något märkvärdigt.
Jag har haft skolkamrater, som skrefvo främmande språk felfritt, alldeles felfritt, förstår du, och i jemförelse med dem var jag en riktig dumbom, ett tjockhufvud af första slag.»
Fredrik teg och suckade.
Han hade inga medel att öfvertyga henne om, att hon ändå var mycket bättre än alla andra, och det pinade honom.
När hon lätt och snabbt packade in och expedierade något, och Fredrik utbröt i förvåning öfver hvilket handlag hon hade, fick han ofta det svaret:
»Det tycker du bara derför att du sjelf är så långsam», och Fredrik suckade och teg igen.
— Han måste erkänna, att han var trög och långsam.
Nina visste, att hon var honom öfverlägsen i många saker, men hon skulle ha tyckt mera om, att han icke hade vetat det.
— En man skall dock vara den förste, den som befaller och bestämmer, den som man skall se upp till och stödja sig vid.
Ja, det sista kunde hon, stödja sig vid honom, tv han var troheten och ärligheten sjelf, en menniska gjuten i ett stycke, som aldrig skulle svika i någon nöd och sorg.
Nu var han på en lång resa till Rio Janeiro, och innan han hade rest, hade han sagt henne ett innerligt och ömt farväl, på sitt lugna sätt.
»Om du vänder mig ryggen, stannar jag derute på hafvet», sade han.
»Hvad bryr jag mig om allt det andra.»
Och Nina hade svarat honom: »Jag skall alltid vara din vän, din trofasta bästa vän, men jag lofvar dig ingenting.
Jag tycker mest om min frihet.»
Fredrik såg kanske i dessa ord mer än hvad de innehöllo, som olyckliga älskare gerna göra, och han hade en stor förhoppning i Ninas frihetskänsla.
Så länge som hon i alla fall icke höll af någon annan så — —
Nina deremot ansåg sig icke bunden vid något löfte, och då Curtmanns frieri framstäldes för henne, var det icke tanken på, att hon svek något sådant, som kom henne att först tänka på Fredrik.
Det var endast medlidande med den gamle ungdomsvännen, som hon hade så innerligt kär, och som hon visste att hon med sitt giftermål skulle bereda en stor sorg, en sorg, som kanske skulle kosta honom hela hans lifs lycka.
Hon stod i valet mellan att göra sin far eller sin vän emot.
Hennes eget, innersta hjerta hade ingenting att göra vare sig med det ena eller det andra.
— Hon hade aldrig hyst någon kärlek, icke ens något tycke för sin kusin, — och hvad grosshandlar Curtmann angick!
— Skulle det vara henne möjligt att gifta sig med honom?
Hon, gifta sig! — och nu, snart!
Och med denne man, som var henne alldeles främmande?
Hon visste väl hur han såg ut.
Hon hade ofta, med en främmandes kritiska, kalla ögon, sett på hans stora gestalt och hans markerade ansigte, när han kom in i banken.
— Men skulle denna store, stränge, främmande man bli hennes man?
— Hon stod ännu alldeles blek och tyst.
Hon såg honom för sig, och så såg hon ned på sin far, sin älskade, tillbedda far.
Han såg i dag så lidande ut.
Han var tydligen gripen af den afgörande fråga han hade gjort henne, och hon förstod ju, hur mycket det gälde för honom.
Det skulle vara befrielse från alla bekymmer, det skulle vara en sorgfri, lycklig ålderdom.
— Hon skulle kunna skaffa honom allt, allt som kunde göra lifvet godt och vackert för honom.
Han kunde få all den hjelp för sin helsa, som menniskor kunde gifva, han skulle kunna resa hvart han ville, få andas bergsluft, hafsluft, börja en ny, sorglös tillvaro, som skulle försona honom med allt hvad han hade lidit, och det skulle vara hon, hon som skaffade honom allt detta!
Hon bredde ut armarna och sjönk ned på knä vid soffan.
»Hvad önskar du, kära pappa?
Säg mig, hvad du vill?»
»Jag önskar naturligtvis innerligt, att du skulle ta emot Curtmanns anbud, ett så utomordentligt hedrande, smickrande anbud— — — Men min lilla flicka får ju göra, som hon sjelf vill», tillade han och såg på hennes panna, medan han åter strök bort håret från hennes tinningar.
»Nej, som du vill, som du vill, älskade pappa», sade hon.
»Säg till, till — honom, att jag skall gifta mig med honom ..»
Hon dolde hufvudet vid faderns bröst och låg alldeles stilla.
Kapten Selmer underrättade grosshandlar Curtmann om, att han var mottagen som friare i familjen och kunde infinna sig när han önskade för att tala med hans dotter.
Då han kort derefter kom, lät man honom och Nina träffas ensamma, men tio minuter efteråt öppnades dörren, och Nina kom ut.
»Pappa!
— Mamma!» sade hon.
»Vill ni inte komma in till oss.
Min tillkommande man vill gerna helsa på er.»
Nina var fullkomligt lugn.
Hon såg hvarken glad eller upprörd ut, endast allvarlig och stilla.
Det var, som om hon, från det ögonblick hon ingick en förbindelse med en gammal man, kände sig eller hade blifvit äldre.
Hon behandlade Curtmann med en vänlig värdighet, och han visade henne en faderlig uppmärksamhet, fri från hvarje spår af kurtis.
Han var klok nog att förstå, att sådant gör ett komiskt och obehagligt intryck hos en gammal man, och han såg lugn och beherskad ut, som om han hade afslutat ett fördelaktigt köp, hvars fördelar han förut hade väl öfverlagt.
— Som vanligt kastade han blott en och annan flyktig blick på sina omgifningar.
Man såg nästan aldrig hans ögon, men skulle någon ha iakttagit honom, när han visste sig vara obemärkt, skulle han ha sett ett plötsligt uttryck af en häftig, nästan afskräckande glöd i dessa skarpa små ögon under de buskiga ögonbrynen.
»Man måste förhålla sig lugn, man möste vara försigtig, men ger man sig bara till tåls, blir hon ju snart min», tycktes dessa oroliga glimtar säga.
Förberedelserna till bröllopet voro icke långa.
Huset var ju fullkomligt i ordning.
Till allt, som för öfrigt kunde behöfvas, öste den tillkommande äkta mannen ut pengar med fulla händer, och hans ålder lemnade intet öfrigt att önska; man kan ju gifta sig när som helst.
Curtmann hade sagt Nina, att han på deras bröllopsdag ville sätta in 100,000 kr. till hennes enskilda förfogande.
Det kunde ju vara angenämt för henne att ha en bestämd årlig penningsumma att tillgå.
Naturligtvis skulle hon dessutom ha sina toalettpengar o. s. v. — och kunde komma till honom och begära allt, hvad hon ville.
Denna gåfva gjorde
Nina en stor glädje.
Det var just hvad hon önskade, att ha något att råda öfver, som var hennes, något som hon, utan att göra räkenskap för, kunde använda hur hon ville.
— Hvad hon ville använda det till, hade hon också klart för sig.
I vissheten om, att hon nu kunde göra hvad hon ville, hyrde hon för våren en ny våning åt föräldrarne, en liten ovanligt vacker bostad mot solsidan med utsigt öfver stadsparken.
Allt blef der inrättadt efter faderns smak.
Hans färger, hans älsklingsblommor, ett litet bibliotek med ett urval af hans favoritböcker.
— Ninas tankar voro så upptagna af att inrätta detta lilla hem på det mest tillfredsställande sätt, att man snarare skulle ha trott, att det var hennes föräldrar, som skulle hålla bröllop och sätta bo, än att det var hon sjelf som stod i begrepp att gifta sig.
I början af april flyttade hennes föräldrar in i den nya våningen, der allt var en öfverraskning för fadern.
Han uppfattade också allt.
Icke den minsta lilla uppmärksamhet från Ninas sida undgick honom, och han tackade henne, tackade henne med varma tårar i ögonen, som gjorde henne obeskrivligt lycklig.
Fjorton dagar senare hölls Ninas och Curtmanns bröllop.
Vigseln skedde i kyrkan, och efteråt följde en stor och elegant frukost.