Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett sådant förfarande kan aldrig läggas privatbankerne lill last, ty de veta hvad deras frid tillhörer, och jag anser deras tillvaro nödvändig för vårt land emedan om de skulle försvinna, så hade vi ingen styrelse, som droge in på sedeltillgången i det ögonblick, när Bankoluckan stormades.
Det är privatbankerne, som stå på förpost i landet och göra den tjenst som vi, lagstiftare för R.
Sirs Bank icke hafva mod att med bestämda ord ålägga vår Bankstyrelse, och det är derföre jag ifrar för dessa Bankers fortfarande existence.
Jag har anfört detta, för att i allmänhet uttala en åsigt öfver denna fråga och för att serskildt ställa Frih.
Raab på den punkt från hvilken han bör bedöma mina åsigter.
Hr Bog eman:
Raab har mot mig anmärkt, det jag klandrat honom derföre att han afvikit från formen för betänk:ts föredragning i det fall, att jag ansåg honom hafva vidrört frågan, som icke ingingo i den föredragna punkten: jag måste vidblifva denna min mening, ehuru jag medgifver att då ett större, mera omfattande förslag framställes, man icke kan, under diskussionen derom, undvika att beröra flere punkter på en gång; men som jag upfattade Hr Frihms förslag, så afsåg detsamma frågor, som icke egde sammanhang med den punkt, som föredragits, hvilken angår huruvida Sländerne skola på Riksg:s-kontoret öfverflytta fastighetsbelåningen eller icke.
Raab har vidare sökt vederlägga mitt yttrande, att Utsk. för afslag af Prosten Almqvists motion anfört goda skäl, genom att upläsa några rader i betänk., af hvilka skulle bestyrkas att Utsk. icke varit så säker på sin sak; men Frilen stannade för hastigt i läsningen.
Hade han i stället fullföljt raisonnemenlet och läst några rader vidare, så hade han funnit att Utsk. sagt, alt ehuru fastighetsbelåningen icke vore lämplig för en Banks rörelse, så, då likväl efterföljande omständigheter togos i betraktande, fann Utsk. det oaktadt icke lämpligt vara, eller fördelaktigt, att på Riksg:s-kont. öfverflytta denna lånerörelse, hvaraf endast nya göromål och nya förvaltningsomkostnader, som nu vidlåda Banken, skulle komma att drabba Riksg:s-kont. 1 afseende på Gr.
Liljencrantz yttrande om Hypotheks-föreningarne och den prophetia han uttalat, så måste jag ogilla den; jag är icke delägare i någon sådan förening, känner icke heller närmare deras tillstånd, men kan ändå icke tro att de gå så lättsinnigt till väga, att deras eget och alla provinsers väl sättes på spel, tvertom synes deras verksamhet mera afse framtiden, hvadan de ingalunda kunna påbördas beskyllningen att vilja blottställa landet.
Detta är min enskilda tanka; saken hörer egentligen tillden 29 punkten och icke till den nu föredragna.
Den 12 April f. m. 333 Gr. Liljencrantz:
Jag ber att få fästa Frih:ne Raabs och Fleetwods, äfvensom den siste talarens upmärksamhet derpå, att de egentligen svarat på hvad jag icke haft för afsigt att uttala.
Jag betviflar ingalunda, utan är tvärtom fullt säker att hypoteksföreningarne f. n. fullgöra sina åligganden, såväl i afseende på kapital, som ränte-inbetalningar; jag har talat om en tid, då i följd af den utrikes skedda skuldsättningen rörelse-kapitalet måhända nedbringas så lågt, att det blir omöjligt för delägarne i dessa föreningar, alt fullgöra sina pligter.
Detta var det förhållande jag afsåg såsom möjligen inträffande.
För öfrigt får jag förklara, det jag icke är fiende till Hypotheksföreningar, eller anser dem för landet skadlige, så framt de fortgå på ett förståndigt sätt, äfvensom att jag varit långt ifrån, att deltaga i åtgärden vid sista riksdagen att nedsätta kreditiv-rätten för desamma, hvaremot jaglverlom stridde, samt slutligen, att jag ganska väl vet, att den Småländska Hypotheksföreningens
Direkt, gått litet lindrigare och skonsammare till väga, i fråga om uplåning än andra; men att detta förhållande icke hindrar mig att inse det hotande för landet, som skuldsättning medför.
Instämmande i hvad Hr Lefrén yttrat i afseende å det, som vore önskligt för Svenska nationen, beträffande hushållning och sparsamhet, hvarom jag hört talas i långliga tider, och säkert får höra än ytterligare omtalas, ber jag att få rätta ett misstag, som den värde ledamoten begått, då han sagt alt räntan blifvit nedsatt från 6 till 4 proc., ty sådant är ingalunda förhållandet.
Räntan har gått från 6, upp till 8 i st. f. ned till 4, hvilket jag fått höra af dem, hvilka, i behof af penningar, derom vändt sig till mäklare.
Liljencrantz nu yttrat, får jag tillkännagifva, att jag är delägare af Ilypolheksförening, hvaraf jag är Direktör, och om jag icke än vore delägare, påslår jag proc. vara för hög ränta, då nationen behöfver större rörelse-kapitaler, hvilket icke lärer kunna förnekas, för utvidgade odlingsföretag, förbättring af sin jernlillverkning och sina smiden m. fl. ange lägna ändamål.
För att vinna denna lägre ränta, är det just som man vänder sig lill utlänningen.
Beträffande anspelningen på 21 § Bankoreglemente! och myntvärdets uprällhållande, så tror jag att det endast är Sveriges näringar, som kunna uppehålla detta värde, men ingenting annat.
Hr Bogeman har mycket rätt i den anmärkn. att diskussionen gått vida utöfver den punkt, som är föremål för öfverläggning och detta gör också att jag ej nu vill uptaga Hr Lefre'ns anmärkn. ehuru jag förklarar det jag i mycket med honom instämmer rör:de gamla tiders missbruk i Bankslyrelsen och Bankens förvaltning, äfvensom deri, att oaktadt på senare tider vidtagne förbättringar deri, man icke kan åt Bankstyrelsen ensamt updraga hela pennihgerörelsen i landet, hvarföre jag anser det vara af stor nytta att Privatbanker finnas, som kunna sköta sig. 334 Den 13 April f. m.
I afseende å hvad som blifvit yttradt om Hypoth.fören:rne och deras rörelse, vill jag derom upskjuta allt yttrande, intilldess vi komma till den punkt af betänk., som afhandlar den frågan, och endast nu hålla mig lill den föredragna punkten, som angår öfverflyltuingen af Bankens lånerörelse till Riksg:s-kont.
Då fråga härom förekom vid 1844 års riksdag, var jag en ibland de ifrigaste motståndarne dertill, varande detsamma än i dag på grund af det förhållande, alt om giltiga anmärkn:r kunna framställas mot flere af Riksbankens nuvarande lånerörelser, och önskan, i följd deraf, upstå att en del af dem successive mätte komma alt öfverflyttas pä lämpligare anstalter, så skulle sådant ega rum i ännu högre grad då fråga vore, att verkställa öfverflyltningen till Riksg:s-kont. eller just det verk, som har att skaffa med rikets gäld.
Hvilka voro väl de gamla stora missbruken af Bankens sedeltillverkning?
Jo, alt man dermed bedref en olämplig rörelse, för hvilken inga tillgångar funnos, och hvad skulle vara sämre än att sammanblanda detta med rikets skuld.
Jag afstyrker en sådan öfvertlyttning, utan att vilja ingå i vidare diskussion derom.
Åtskillige ledamöter ropade på propos.
Det händer ofta att man vid öfverläggningen om frågor, kommer från sak in på principen.
Principer hafva här blifvit uttalade, dem det torde tillåtas mig att närmare skärskåda.
En talare har antydl, att de framsteg, som jordbruk och näringar i allmänhet på senare tider vunnit, icke gjorts på naturlig väg, och derföre icke hafva samma välsignelse, som om de gått långsamt framåt, och om man genom besparingar, i st. f. skuldsättning, småningom förbättrat både jordbruk och näringar.
Jag ber att få fästa upmärksamheten på, att detta låter mera säga än göra sig; icke är det tänkbart att jordbrukaren, hvars belägenhet i allmänhet varit sådan, att, sedan han betalt sina skatter och framfödt sitt hushåll, han sällan egt någon behållning, snarare kommit i behof att låna sig fram, så snart missgynnande skördar inträffat — icke är det tänkbart att han, som måste anstränga alla sina krafter alt vidmakthålla sitt åkerbruk i dess gamla skick, skall kunna, genom ytterligare försakelser eller ytterligare ansträngningar, åstadkomma stora förbättringar lill updrifvande af jordens afkastning.
Den omsorg och omtanka han derpå nedlägger, är icke tillfyllestgörande utan kapital, derom eger hvar och en erfarenhet, som haft eller har jordbruk; om jordbrukaren har dåliga redskap, och lärt sig inse att han med bättre redskap skulle bättre kunna drifva sin jord, till vinnande af bättre skördar, fordras förlag — vill han förbättra sin kreatursrace, fordras förlag att inköpa nya djur.
Har han odlingsbar mark, som genom bearbetning kunde gifva mångfaldigt högre afkastning, än i sitt obrutna skick, fordras för odlingens verkställande förlag — men hvar taga penningar till allt detta?
Det är ju genom anskaffande af de bättre redskapen, förbättrande af kreatursafveln, verkställandet af odlingar Den 12 April f. m. 335 o. s. v., lian kan åstadkomma en högre produktion, som gifvetöfverskott, men förlaget måste han först låna.
Den åter, som arbelar med machiner, huru skall han kunna följa med sin tid och tillegna sig alla de upfinningar oell förbättringar, som göras oeh komma i besittning af dem utan genom lån?
ArhetsBiten ensam är icke tillräcklig der icke kontant tillgång äfven finnes, ty under det den fattige fabrikanten slräfvar att med sina gamla methoder tillverka en dyr vara, förstår nog utlänningen, som tillverkar samma varor med förbättrade melhoder för vida billigare pris, alt på loflig eller oloflig väg införskaffa dem och dermed förse hans gamla kunder, som köpa af den, som lemnar bästa priset.
En skuldsättning, som gått ut på produktionens förökande, vårt åkerbruks och öfriga näringars förbättring, anser jag sålunda icke blott kunna försvaras utan vara nyttig.
Det är vidare sagdt, (och måhända har man syftat på mig i min egenskap af Direktör i en Hypotheks-förening), att den, som ställt sig i spetsen för ett enskildt företag, har dubbel förbindelse att tillse, alt icke statskroppen försvagas: jag ber den värde tälaren vara fullkomligt öfvertygad derom, att jag känner hela helgden af de förbindelser, hvari jag står till dem, som skänkt mig förtroende, men att jag anser dessa vara af beskaffenhet i detta fall, att ej kunna infrias annorlunda än genom befrämjande af näringarnes tillvext, hvarförutan det blir omöjligt alt underhålla Stalsbankens förmåga alt städse hafva silfver till hands för realisationens bevarande.
Jag är öfvertygad, att intet annat medel finnes än ökad produktion, för alt derigenom och med öfverskotten derå, bli satt i tillfälle att tillbyta sig varan silfver, som utifrån skall importeras.
Realisationens uprätthållande har numera blifvit af lika varmt inlressse för den skuldsatte, som för kapitalisten; ty — och detta beder jag
Eder bemärka mine Hrr! hvar och en, som tagit lån i hypotheksföfeningar, hvilka hafva utrikes skuld, har de facto skrifvit sin förbindelse i silfver, samt måtte sålunda dela kapitalistens intresse, att Banken må kunna upfylla sin förnämsta bestämmelse — vidmakthållandet af realisationen.
Slutligen ber jag att få vända mig till Hr Lefre'n, som måtte helt och hållet hafva missförstått mina ord; hvilket missförstånd jag måste antaga sorn grund för hvad han direkte behagat ställa till mig.
Jag trodde mig säga en compliment, ty mina ord voro: ”att om det icke vore den utmärkte mannen, (som fört yttrandet), så skulle jag trott att han haft de obotfärdigas förhinder.”
Jag kan ej finna annat, än att i dessa mina ord låg en berömmelse snarare, än de gåfvo någon anledning för den värde talaren alt med något sken af lämplighet begagna uttrycket:
"att jag funnit del mig tillständigl” alt yttra hvad jag nu ånyo citerat.
Som jag föreställer mig att ifrågavar. punkt tål en närmare utredning, hoppas jag att R. o. Ad. icke vill neka min anhållan om återremiss å densamma.
Uppå härefter framstäld propos. blef Utsk:s uti den förevar. 8:de punkten afgifna utlåt, af R. o. Ad. bifallet. 336
Den 12 April f. m. 9:de punkten.
Stjernstedt, Theodor:
Jag anhåller att den reservation emot 9, 10 och 11 punkterna, som åtföljer betänk, må få upläsas, emedan jag deruti instämmer.
Sedan härefter ifrågavar. af Hr Lagergren afgifna reservation blifvit upläst, yttrade:
Jag får hemställa om icke 10:de och ll:le puukterna torde pröfvas i sammanhang med den 9:de, emedan de med denna punkt stå i så nära förbindelse, att de svårligen lära kunna åtskiljas.
Hr Frih. o. Landtm, lät i anledn. häraf upläsa 9 och 10 punkterne af förevar, betänk, för att i sammanhang med den 9:de punkten till pröfning företagas; hvarefter Hr von Hartmansdorff anförde:
Till de skäl mot Utsk:s betänk., hvilka Hr Lagergren i sin reservation anfört, anhåller jag att få lägga tvenne.
Del ena är, att om ränteafbetalningar å Bankens fastighetslån, skulle infordras tillika med kronoupbörden, så komme del penningebelopp, hvilket samtidigt utginge från landsorterna att blifva så mycket större och den tryckning så mycket svårare, hvilken man redan alltför kännbart erfar på rörelsen, derigenom att kronoupbördens indrifvande sker på en gång i Sverige, under det i andra länder, t. ex. Frankrike, upbörden göres 12 gånger om året.
Hvad staten beträffar, (jag vill icke tala om Banken, derom har Hr Lagergren redan yttrat sig) anser jag orätt att göra Kronans tjenstemän till ombud för enskilda låntagare.
Dessa tjenstemåns befattning med upbörden är redan öfverdrifvit betungande, i förhållande till de ringa löner de åtnjuta.
Den ersättning, som här lofvas, blefve förmodligen icke tillfyllestgörande för det besvär, som häraf skulle följa.
Mitt andra skäl är betänkligheten att i upbördsmannens händer förena både enskildta och allmänna medel.
Hvarje tillkommande upbörd, som icke är kronans, leranar honom tillfälle alt med densamma betäcka de brister och de försnillningar, som kunna ega rum i afseende på kronans medel.
Derigenom blifver osäkerheten för henne större och deri indragas tillika jemväl Bankens medel.
Om balance inträffade och Bankens medel derigenom ginge hos Fogden förlorade, borde icke Staten vara skyldig att hålla Banken skadeslös?
Kronan skulle icke blott förlora sina egna medel, utan jemväl få betala Bankens.
Jag anser alltså förslaget vara onyttigt, och tillstyrker derföre R. o. Ad. att icke återremittera dessa punkter, utan afslå dem genast, hvarigenom man slipper att ånyo med denna sak be svära både Utskott och Ständer.
Till de förut anförda skäl, torde jag få äran yttra, att jag i allo instämmer uti Hr Lagergrens reservation, som är så väl utförd.
Som jag hoppas att R. o. Ad. deruppå fästat lill - Don 1 2 A pri 1 f. m. 337 tillbörlig upmärksamhet, vill jag icke vidare uplaga densamma, utan får blott till de skäl Ur von Hartmansdorff nyss anfört, lägga några ytterligare.
Jag anser lika med Hr Lagergren det icke vara omöjligt att på ett annat sätt bereda den åsyftade lättnaden för bankens låntagare utan denna omgång, men jag anhåller att få fästa upmärksamheten på, att bela denna åtgärd icke innebär den fördel för låotagarne, som man tror.
De skulle derigenom vara skyldiga att verkställa inbetalningen med en bestämd summa, d. v. s. hvarken mer eller mindre för året.
De hafva nu visserligen skyldighet att icke betala mindre än dessa 6 proc., men de hafva också rättighet, att när de vilja inbetala så mycket de vilja, så att de kunna begagna banken såsom en sparbank för sig, derigenom alt så snart de ega det ringaste öfverskott, så kunna de, genom detsammas inbetalande genast, mycket förr minska sina skulder.
Hr von Hartmansdorff har redan nämnt, alt genom det sätt Ulsk. föreslagit, nemi. att inbetala räntorna vid kronoupbördstiden, lingö de just göra utbetalningarna på den mest olämpliga tid, då både den allmänna penningerörelsen är minst, och hvarje fastighetsägare har den stora utbetalningen af alla sina hemmansräntor.
Vidare förekommer den omständighet, att om af en försummelse, som ofta ganska okyldigt kan inträffa, de försummat att verkställa inbetalningen inom den första årsdagen, så hafva de hittills fått betala mellan årsdagarne hvilken dag de behaga, de hafva tre månader på sig att fullgöra sina inbetalningar innan de få en anmaningsräkning, och inom de andra 3 månaderna säges visserligen lånet upp, men de hafva den utvägen att gå till Fullmäglige och med omnämnande af skälen till försummelsen begära anstånd.
Så åtminstone har under de 17 a 18 år jag varit Bankofullmägtig ägt rum, och aldrig inträffade att icke Fullmäglige medgåfvo, att mot det att den försummade inbetalningen verkställdes, lånet då det var säkert, fick slå qvar.
Jag får vid delta tillfälle erinra om en casus, som inträffat under den tid jag varit BankoFullmäglig, alt då ett lån på en betydlig egendom, som delades på flera händer, öfverflytlades på flera låntagare, sä hade den visserligen stora försummelsen ägt rum, att man försummat att taga serskilda lånedokumenter förde öfverflyttade lånen, utan hela skulden stod på det gamla dokumentet.
Den, som hade det lånet, som det gamla dokumentet rätteligen hörde till, hade försummat att verkställa ränle-inbetalningarna, och detta lån blef då förfallet och egendomen skulle säljas på exekutiv auktion.
Hade då egendomen gatt på exekutiv auktion och Banken följaktligen haft rätt alt få sina skuldsedlar tillbaka, så bade Banken i sin band icke ägt ett enda giltigt dokument, lill säkerhet för de i de andra egendomarna qvarstående lånen, d. v. s. genom den först begångna förförsummelsen hade banken blifvit försatt i den ställning, att aldrig kunna strängt förfara utan egen skada.
Jag vill tro att denna casus icke mera skall inträffa, men den har likväl en gång inträffat, och det med en man, som var känd för sin småaktiga noggrannhet, hvarföre det äfven kan än en gäng inträffa, och då skulle det icke ligga i Bankens egen förmåga, att hjelpa ett så5 H. 22 338 Den 12 April f. m. dant förhållande.
Dessutom finnes det ett slags fastighetslån, som kallas silfverlan, der låntagarne hafva rättighet att inbetala sina ränteafbetalningar till Banken, i silfver, och dessa ränteliqvider besörjas då kostnadsfritt för låntagarne.
Dessa lån begagnas så sällan att, enl. de uplysningar jag för 2:ne dagar sedan i lånekansliet erhöll, så lärer på flera år det icke varit mera än 2me personer inom Gottlands län, en inom Skaraborgs län, och en inom Westmanlands län, som deraf begagnat sig.
Jagiustämmer med Hr von Hartmansdorff i anhållan om propos. lill afslag å dessa punkter, på det att vi mätte slippa, att ännu en gång sysselsätta oss med dem.
Till de skäl, som dels reservanten, dels äfven flere talare anfört mot antagandet af BankoUtsk:s förslag, vill jag äfven lägga ett, hvilket jag tror icke saknar vigt.
Utsk. har nemi. föreslagit, att genom en lagförändring
Banken skulle hos upbördsmannen erhålla lika förmånsrätt med kronan; men för en hvar ligger det klart, alt ju flere slags medel en upbördsman får om händer, destomindre skall, om han kommer på balance, kronan få i utdelning af hans tillgångar, ty om t. ex. kronan eger 10,000 R:dr, och ett annat enskildt verk jemväl 10,000 r:dr att fordra, så mäste deraf följa, alt kronan får hälften mindre i utdelning, än om den ensamt egt förmånsrätt hos upbördsmannen.
Jag tror för öfrigt det hvarken vara lämpligt eller riktigt, att till Statens upbördsmän öfverlemna medel, som tillhöra enskild inrättning, och såsom sådan betraktar jag R.
St:s bank i förevarande fall.
Under min tjenstetid har jag vunnit erfarenhet om det förhållande jag nu haft äran omförmäla.
En Landträntmästare uti ett af de norra länen, kom på en ganska betydlig balance af allmänna medel, och när utredning af denna balance inträffade, så befanns, att han äfven var upbördsman för 2:ne icke obetydliga kassor, hvilka tillhörde enskilde inom det län, der han var Räntmästare.
Och derföre att K. M:t, ehuru endast i administrativ väg, lemnat tillstånd för länets Räntmästare, att vara dessa kassors upbördsman och förvaltare, fingo kassorna lika förmånsmånsrätt med kronan i konkursmassan.
Beloppet af kassornas fordran, utgjorde ^ eller något mera af sjelfva kronobalancen, och följden var den, att kronan i konkursmassan fick \ mindre än den skulle hafva erhållit, om icke Statens upbördsman tillika hade varit upbördsman för enskilda inrättningar.
Jag kan således icke annat än anse det i högsta grad vådligt att vidtaga den åtgärd, som här blifvit föreslagen; hvarföre jag tillstyrker afslag å dessa punkter.
Det förslag, som Utsk. i dessa punkter framställt, bar af alla föreg:de talare blifvit bestridt såsom onyttigt och onödigt.
Det synes således icke hafva att fägna sig åt något bifall, och på det att icke detta saknade bifall må drabba någon oskyldig, så får jag nämna att den person, som här nämnes såsom motionär, är den, som nu har äran att hafva ordet.
Jag ber likväl få redogöra för aulednm till denna motion, i hopp kan - Den 12 April f. m. 339 bända att omdömet derigenom må något mildras.
Jag hade nemi. lika med flera inom Utsk., vid läsningen af Fnllmågtiges prot., funnit huruledes det visat sig alt faslighelslåntagare, som vanligen hade små lån till ringa belopp, fingo vidkännas ganska betydliga kostnader, dels i följd af anmaniogsbrefvens tillsändande, sorn ofta gått till 5 a 6 r:dr, hvilket var betydligt för ett lån på några 100 r:dr, och deisi följd deraf alt de, obekanta med hvarthän de skulle vända sig, för att få pålitliga kommissionärer, hade vändt sig lill personer här, hvilka i stället att utföra dessa kommissioner hade förskingrat penningarne, och sålunda dessa icke kommit
Banken tillgodo, ulan helt och hållet bortkommit.
Dessa omständigheter syntes mig bevekande, och jag rådgjorde derföre om saken med en af Fullmägtige, som visserligen icke är känd för den minst kunnige i Bankofrågor, och rådförde mig dessutom med insigtsfull personer, och på båda hållen tillstyrktes jag, att framställa denna motion, öm man besinnar, hvad som äfven i reservationen omnämnts, att dessa lån äro fördelade på omkring 8,000 låntagare, skall man finna, att hälften icke kan begagnas till serdeles höga belopp.
Går man igenom Bankens räkenskaper, så skall man finna att minimum för dessa lån är 200 r:dr, och den större mängden under 1,000.
Jag har vid flera tillfällen tillkännagifvit att jag för min del icke är vän af den lånerörelse, som kallas fastighelsbelåning från Bankens sida, men då en sådan rörelse är etablerad, så anser jag det vara en skyldighet att tillse det man icke, genom sältet för afbelalningarnes verkställande, bidrager att stjelpa de låntagande, hvilket man nu kan anse vara händelsen, då man endast betraktar huru stor räntan på ett lån af 2 a 300 r:dr skulle blifva, när man beräknar kommissionsarfvodet, och huru i proportion ändå mycket högre räntan blifver då någon försummelse eger rum, och således anmaningsräkniDgar sändas till K. Bef:h:de, och derifrån till kronobetjeningen, för att de låntagande tillställas, hvilket allt föranleder en kostnad af flera r:dr.
Jag hade derföre trott, att, sedan man en gång utlämnat lån, man äfven borde söka ställa så till, att liqviderna verkställdes utan låntagarnes betungande, ty om låntagarne sättas i förlägenhet för att kunna liqvidera, endast genom sättet för liqviden, så är det gifvit att lånen, i st. f. att gagna, skola skada dem som hafva dem.
De anmärkmr, som här äro gjorda innefattas hufvudsakligen i Hr Lagergrens reservation.
Han säger deruti, att det icke är bestämdt, hvad af dessa 6 proc. som är ränta, och hvad som deraf är kapitalafbetalning, och derigenom upstår en svårighet vid konkursen att bestämdt upgöra räkningen så, att man kan få fastställdt, hvad som är kapital, och hvad som är ränta.
Jag medgifver det visserligen, men det är icke motionärens fel, att i motionen icke finnes utsagdt, alt af dessa 6 proc. skall 4 betraktas som kapitalafbetalning och 2 såsom ränta, och det blir då icke svårt vid inträffande konkurser att upgöra räkningarne.
Fastän delta icke står i motionen, så har det genom en af dessa hastiga vändningar, som ofta inträffa vid justeringen blif 22* - 340 Den 12 April f. m. vit uteslutet, och är således icke mitt fel.
Om denna punkt skulle vinna bifall, skulle jag önska äterremiss af densamma, på det atl ett sådant stadgande deri kunde inflyta.
Reservanten, äfvensom Hera talare hafva vidare anmärkt, att ett indrifvande af dessa afbetalningar på samma tid, som kronoutskylderna, vore ofördelaktigt derföre, att de penningar, som utgå såsom skatter, redan äro tillräckligt betungande för alt nedtrycka rörelsen.
Jag medgifver visserligen att detta är en olägenhet, men jag tror den dock vara af mindre betydenhet, i jemförelse med de fördelar, som skulle tillskyndas låntagarne derigenom, att på det föreslagna sättet alla extra omkostnader skulle försvinna.