Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De har hemställt att domare i vissa fall skall äga att döma till skillnad i äktenskapet, när den ena maken är dömd till livstids fängelse eller gått i landsflykt, eller att ha stämplat mot sin äktenskapspart, fallit i fullständig galenskap som varat i 3 år och utan läkares förhoppning om bättring.
Den maka som fått skilsmässa får inte träda i nytt äktenskap förrän den tid gått som anges i giftermålsbalken av den 23 mars 1807 Samma regler gäller för hävdad fästekvinna, där vigsel ännu inte blivit fullbordad.
Ansvarighetslag för Riksens Ständers Fullmäktige i Banken.
Stockholm den 1 maj 1810.
Om Riksgäldskontoret utsätter annan riksdagsort än huvudstaden skall fullmäktige iaktta vad som för det allmänna är mest lämpligt.
Rikets ständer kan pröva om en eller flera fullmäktige gjort sig oförtjänta av deras förtroende och bör rannsaka och ställa dem till svars.
Betalar fullmäktige ut pengar innan Konungen förklarat att han oundvikligen behöver summan till rikets försvar eller andra högst viktiga ändamål och statsrådens åsikt är klar, är den eller de som deltagit i beslutet förlustig så väl Riksens ständers som allmänt medborgerligt förtroende.
Brytes Riksens ständers anordning och pengar utbetalas av fullmäktige innan Riksdagskallelsen kungjorts i kyrkorna kommer de att brottsligt dömas till fängelse i två år.
Är han tjänsteman skall han skiljas från ämbetet och tjänsten utan att han den eller annan publik befattning kan återfå.
Beträdes fullmäktige att med försummelse eller egennytta ha underlåtet, överskridit eller avvikit från de föreskrifter som bankoutskottet eller revisorerna meddelat må han genast till justitieombudsmannen anmälas.
Han skall undersöka om den anklagade kan fällas.
Fullmäktige får inte lyda någon annan än Riksens ständer, bankoutskottet eller revisorerna.
Fullmäktige får inte överlägga i närvaro av ombud från Konungen eller regeringen.
Infinner sig inte ledamot utan giltigt förfall till fullmäktige bötar han 10 riksdaler för varje gång.
2 / 3 av fullmäktige måste fatta giltiga beslut.
Stockholms slott å Rikssalen den 1 maj 1810.
Förordning angående förbud att, vid köp eller skifte av fastighet, förbehålla sig att egendomen framdeles återvinna; Stockholm den 1 maj 1810.
För att undvika den skada både enskilda och allmänna kan drabbas av, då vid försäljning av fastighet, säljaren betingar sig rätt till återköp efter längre tid förlopp.
Detta är nu förbjudet och lagfart på sådant köp är inte tillåtet.
Kungörelse angående räntetagares och räntegivares ömsesidiga rättigheter vid indelta räntors utfordrande och utgörande.
Stockholm den 3 maj 1810.
Då penningmarknaden ändras och det kan påverka räntorna för längre kontrakt har frågan om tillåtelse att betala in natura uppstått.
Räntegivaren har rätt att få räntan in natura om det är förmånligast för honom.
Kungörelse angående inrättning av ett nytt Landshövdingedöme under namn av Jämtlands län.
Stockholm den 7 maj 1810.
Då Jämtland och Härjedalen är avlägsna från Västernorrlands och Gävleborgs län, vilket hindrar framgången av deras hushållsanstalter, har Vi beslutat att Jämtland som hör till Västernorrland och Härjedalen som nu hör till Gävleborgs län kommer att från den 1 augusti bilda ett eget län under namn av Jämtlands län.
Detta kommer att främja i synnerhet Jämtland som är stort och där kronan har stora skogsområden.
Här kan uppodling ske.
Stockholms slott den 7 maj 1810.
Kungörelse angående Västerbottens läns fördelning i tvenne särskilda hövdingedömen, under namn av Västerbotten och Norrbottens län.
Stockholm den 21 maj 1810.
Västerbottens län lämnar ypperliga tillfällen till nyttiga och betydliga uppodlingar, vilka kan medföra stora förmåner för landet.
Då styrelsen av detta vidsträckta län omöjligt kan hinna med att genom resor, personligen, vilket är helt nödvändigt, för att bereda önskad framgång för att verkställa dessa hushållsanstalter, har Vi beslutat att flytta landshövdingeresidenset, som nu är beläget nära gränsen till Västernorrlands län till ett lämpligare ställe.
Västernorrlands län skall klyvas i två.
Det östra i namn av Norrbottens län innefattar Över - och Nedertornå, Carl Gustafs, Över - och Nederkalix, Råneå, Luleå, Piteå, med Torneå och Luleå lappmarker.
Det andra heter fortfarande Västernorrlands län och omfattar Umeå, Åsele lappmark, Skellefteå, Burträsk, Lövångers, Bygdeå, och Umeå - och Nordmalings pastorat.
Från den 1 september kommer det nya länet att ha egen landshövding.
Stockholms slott den 21 maj 1810.
Varning emot äventyrliga spel.
Stockholm den 24 maj 1810.
Vi har med missnöje funnit, att äventyrliga spel, som genom den Kongl Förordningen av 2 augusti 1792, varit förbjuda, trots det tid efter annan i synnerhet i huvudstaden inrotat sig.
Vi är angelägna att förekomma de vådliga följder dessa spel har på sederna och framför allt på den uppväxande ungdomen.
Alltså har Vi i nåder velat varna Våra trogna undersåtar att ta sig till vara för dessa spel och återuppliva den förordning, som förbjuder dem.
Det är strängeligen förbjudet att på källare och kaffehus eller på andra ställen spela på det så kallade BIRIBI och PHARAO eller andra äventyrliga spel med kort eller tärning, vilket namn de än ha.
Böterna är 25 riksdaler så väl för värden som för var och en av de spelande.
De pengar som vid tillfället vågas och utsättas konfiskeras och tillfaller angivaren.
Böterna delas mellan angivaren och Stora Barnhuset här i staden.
De dubblas varje gång någon ytterligare påträffas.
Det åligger Överståthållaren i Stockholm och landshövdingarna i orterna att genom sina ämbetsmän och fiskaler hålla allvarsam tillsyn så att detta Vårt nådiga förbud efterlevs.
Till yttermera vissa har Vi detta med egen hand underskrivet och med Vårt Kungliga Sigill bekräftat.
Stockholms slott den 24 maj 1810.
Brev och påbud till samtliga Riksens ständer angående urtima riksdag den 23 juli 1810.
Stockholm den 1 juni 1810.
Vi vill med största smärta meddela Eder den stora förlust som drabbat Oss, vid Vår kärälskeliga son, kronprins Carl August hastiga frånfälle.
Av den sorgliga anledning och för att stadga tronföljden är det nu av största vikt att kalla Eder samtliga Rikets ständer till urtima riksdag.
Vi bjuder och befaller Eder att komma till Vår residensstad till den 23 juli 1810.
Stockholms slott den 1 juni 1810.
Kungörelse angående fortfarande lindring i tullen på utländsk saltad sill.
Stockholm den 4 juni 1810.
Tullen på utländsk saltad sill, med undantag för den holländska, är även i år till seglationens slut nedsatt till 12 skillingar tunnan.
Kungörelse angående brännvinsbränningen i riket.
Haga slott den 13 juni 1810.
En ny förordning, som avser själva bränningsfriheten och den därför belöpande bevillningen och härmed sammanhängande omständigheter, skall hädanefter iakttagas.
Brännvinsbränning må ske alla tider på året och med vad redskap som helst.
Undantag mjölnare, torpare och krigsmän, som måste ha sin jordägares tillstånd.
Detsamma gäller ämbets- och tjänstemän, ståndspersoner och hantverkare vare sig de äger jord eller inte.
Arrendatorer måste komma överens med jordägaren innan de tar skog till vidsträcktare bränning.
Tull för varje kanna brännvin betalas med 2 skillingar i Stockholm och 1 skilling i övriga städer.
Från och med nästa år kommer införsel av brännvin att vara fri utom i Stockholm och Göteborg.
Dock får den som tillverkar utöver sitt eget behov inte sälja mer än ett halvt stop.
Då ett större parti brännvin säljs till flera köpare får det inte ske från torg eller marknadsplats.
Krogar på landet får inte inrättas utan jordägarens tillstånd.
De skall vara belägna efter allmänna landsvägar som är öppna både sommar- och vintertid.
De får inte ligga närmare kyrkor, gästgivargårdar eller odalkrogar än ¼ mil.
Brännvinsminutering är tillåten endast på källare, traktörställen, gästgiverier, värdshus, marketenterier, och näringsställen där spisning gives.
Brännvinsskatten erläggs på landet med 2 riksdaler för helt hemman, mindre i proportion till hemmansdelarna, dock inte mindre än 8 skillingar.
Vid mantalsskrivningen skall den som önskar bränna uppge rymden av pannan.
Han får då tillståndsbevis av befallningshavaren.
I städer räknas 12 mantalsskrivna personer som ett helt mantal.
Krogar taxeras efter deras mer eller mindre förmånliga läge.
Den som tillverkar brännvin utan tillstånd eller med större panna än tillåtet har varje gång förverkat redskapen.
Den som säljer brännvin utan tillstånd bötar 3 riksdaler 16 skilling.
2 / 3 tillfaller angivarn och 1 / 3 fromma stiftelser i den socken där överträdelsen skett.
Den som nyttjat för stor panna skall dessutom betala skatt för det han försökt undansnilla.
Vem som helst kan ange någon för brott, utom husfolk och tjänare.
Förbrytelser döms i städerna i domstol och på landet av häradsrätten.
Besvär skall dragas inför hovrätten.
Tabell på tariff för brännvinspannor.
Kungörelse om vissa föreskrifter och underrättelser till vaccinationens allmännare och säkrare främjande i riket.
Stockholm den 14 juni 1810.
Flerårig och mångfaldig erfarenhet, både inom och utom landet, har visat att den äkta vaccinationen mot smittkoppor hittills uppfyllt vad som vid dess upptäckt förväntades.
Men då å ena sidan inte svenska allmänheten på alla ställen använder detta prisvärda räddningsmedel, som varje öm och förståndig förälder borde, för att barnen skall undgå den förfärliga smitta, som vanställer deras ansikten och undergräver deras hälsa och då det å andra sidan vaccinationen inte på alla ställen utförs med urskillning och noggrannhet, har Kollegium Medicum kungjort vissa ledande föreskrifter och underrättelser, som här följer: Ingen person, som inte är läkare, får vaccinera förrän han kan förete ett betyg, att han säkert och beprövat kan bedöma och urskilja så väl den äkta vaccinen från den falska och verkliga smittkoppor från vatten- och svinkoppor.
Ett sådant betyg skall utfärdas av läkare och ingen person utan detta betyg får antagas som vaccinatör i socknarna.
Erhåller man ett sådant betyg av någon annan läkare än ortens provinsialmedicus, skall man genast insända en bevittnad avskrift.
Provinsialmedicus är skyldig att till kollegium insända förteckning på varje person som antas till vaccinatör.
Vem som än utför vaccinationen skall han återse sin patient i synnerhet mellan det 7: de och 9: de dygnet för att avgöra om vaccinationen är äkta eller inte.
Efter genomgången vaccination skall han utan betalning till föräldrarna ge ett skriftligt betyg, där det står tiden för vaccinationen och att han anser barnet var säker för koppsmitta.
Varje husfader, som har under sin vård personer som inte haft smittkoppor eller är vaccinerade bör vid varje års början anmäla dessa hos vaccinationsföreståndaren.
Vaccinationsföreståndaren i varje socken för en bok på alla personer som inte är vaccinerade och insänder den till provinsialmedicus.
Han skall antingen själv eller genom behörig vaccinatör ombesörja dessa personers vaccination.
Vaccinationsämnet, som provinsialmedicus är skyldig att förse sig med, tas av fullkomligt friska vaccinerade barn den 7: de eller 8: de dagen efter skedd vaccination.
Vaccinationsämnet kan om det genast läggs mellan två glasskivor överdragna med guldslagarhinna, oxblåsa eller ägghinna hållas friskt och kraftigt länge, om det glaset förvaras i fin kolstybb.
Vaccinatören är skyldig att hålla journal över de vaccinerade, med namn, ålder, föräldrars namn och stånd, boställsort, när vaccinationen ägde rum, besiktningsdagen och hur gammalt vaccinet var.
Dessa journaler insänds till Kollegium Medicum.
Där antecknas om någon blivit skadad eller dödad på grund av vaccinationen och om vaccinerade personer ändå fått smittkoppor.
Skulle så vara fallet skall läkare eller vaccinatör genast besöka den sjuka för att konstatera att det är koppor och av vem han blivit vaccinerad.
Han ser till att barn som riskerar smittas vaccineras vilken årstid det än gäller.
Den normala vaccinationstiden är annars under sommarhalvåret.
Denna kungörelse gäller inte i Nyköpings län förrän efter detta år.
Där utfärdas särskilt reglemente.
Kollegium skall anse som en ämbetsnit att till Kongl Maj: t anmäla de läkare och vaccinatörer som utmärka sig genom berömlig nit och noggrannhet till vaccinationens allmänna och säkra befrämjande.
D von SCHULZENHEIM.
Kungörelse angående förbud mot s k extra stämpling i Chartaesigillataekontoret.
Stockholm den 29 juni 1810.
Den s k extra stämplingen i Chartaesigillataekontoret kommer att upphöra.
Sådana handlingar som skall stämplas skall skrivas på stämplat papper.
Stockholm den 29 juni 1810.SAMUEL af UGGLAS
2 juli - 5 december 1810
Brev och påbud till samtliga Riksens ständer att urtima riksdagen den 23 nästkommande juli skall, i stället för Stockholm, hållas i staden Örebro.
Stockholm den 2 juli 1810.
Sedan Vi utfärdat Vår kallelse till urtima riksdag den 23 juli för att säkra tronföljden, har oroliga uppträden förekommit i huvudstaden.
Blod har flutit och Vi har varit tvungna att inkalla en betydande militär styrka för att stävja det våld och laglöshet som rått.
Även om våldsamheter blivit hindrade och avböjda är jäsningen fortfarande stark och hotelser om våld förnyande.
Vi har insett att huvudstaden ännu inte återfått sitt lugn, trots Våra kraftiga åtgärder och att ett utbrott skulle kunna äga rum.
Vår huvudstad inte är lämplig för den urtima riksdagen, som är så viktig för Vårt fädernesland.
Efter samråd med Riksbanken och Riksgäldskontoret har Vi funnit att Örebro är den lämpligaste platsen för riksdagen att samlas på.
Därför bjuder och befaller Vi att Rikets ständer infinner sig i Örebro den 23 juli 1810.
Stockholms slott den 2 juli 1810.
Kungörelse angående de våldsamma uppträden, som den 20 sistlidne juni uti huvudstaden förefallit.
Vi vill i sammanhang upplysa Våra trogna undersåtar om de våldsamheter som hände i Stockholm den 20 juni.
Genast efter den oersättliga förlust Vi och riket lidit genom kronprinsens bedrövliga frånfälle uppkom bland allmänheten de mest förklenande rykten om orsaken till hans död.
Att Vi sände läkare härifrån för att öppna tronföljarens lik är kända.
Under den djupa sorg som Vi som Fader och Konung drabbats av på Vår ålderdom, skulle den rysliga misstanken att gift skulle ändat kronprinsens liv ännu kraftigare verka på Vårt redan nog upprörda sinne.
Vi trodde till en början att det rykte kom av den oskrymtade kärlek Hans Kungl Höghet tillvunnit sig och den sorg i varje redig mans hjärta som hans hastiga död framkallade.
Men då ryktena mer och mer tilltog lät Vi redan den 7 juni justitiekanslersämbetet anställa undersökning, i avsikt att straffa den avskyvärda brottslingen om han fanns eller genom sanningen uppdaga det rätta förhållandet.
Vi måste avvända en för Svenska Folket i alla tider outplånlig vanära.
Vi hoppades att genom dessa åtgärder Vårt trogna folk skulle stilla avvakta upplysningarna, som denna undersökning kunde lämna.
Vårt hopp har inte infriats, utan då kronprinsens lik infördes i staden har ett brott begåtts som varit kränkande för Vår person, vådligt för det allmänna lugnet.
En av Våra högsta ämbetsmän Riksmarskalken greve von Fersen blev i sin ämbetsutövning på blotta misstankar av en tygellös och uppretad folksamling mördad.
Han blev tvungen att lämna sin vagn, ryckt från den fristad han sökte, misshandlad, släpad och slutligen på ett gruvligt sätt mördad.
Döv för alla medmänskliga känslor ville den uppretade folkmassan inte lämna honom till lagens prövning och hägn, som varje medborgare har rätt till.
I stället utvecklades vidsträcktare våldsamheter med för hela samhället vådliga avsikter.
Hot om att hus skulle plundras, flera personer offras och den allmänna ordningen kränkas.
Efter flera timmar av tålmodiga anmaningar till lugn, måste den militära styrkan på Vår befallning, sedan folkmassan dragit sig mot slottet och kastat sten, avlossa några skarpa skott.
Våra trogna undersåtar förstår säkert den vånda under vilket detta beslut fattades.
Det var dock nödvändigt för att visa att Konung och Lag fanns inom Riket.
Vi måste kväva Vår medfödda ömhet för var och en av Våra undersåtar, för att övertyga en förvillad menighet, vad som gäller i landet.
Vårt beslut hade också önskad effekt, folksamlingen skingrades och lugnet återställdes.
Detta lugn har sedan rått, men jäsningen finns kvar och kan ännu en gång blossa upp.
Sådant kommer att straffas och beivras.
Av bilagda berättelse av Vår tjänstgörande generaladjutant kan ni närmare läsa om förloppet av denna bedrövliga dag.
Må den bli en varning mot illasinnades planer, som endast under de ädlaste
förevändningar, vill dölja den lust till allmän plundring och oordning, för att få samhället på fall och kränka äganderätten.
Följ däremot Edra plikter mot Gud och överheten, så skall ni vinna kraft under livets vidriga öden, tröst och samvetsfrid när döden nalkas.
Förlita er på er Konungs verksamma åtgärder att bringa lugn och personlig säkerhet.
Split och tvedräkt förlamar den allmänna kraften, som förr eller senare bidrager till Statens undergång.
Enighet befäster ett samhälle.
Om de råd er åldrige Konung lämnar er skulle förfela sin verkan på era hjärtan och ni hellre lyssnar på illasinnade personer, så skall ni en dag få uppleva, hur detta urgamla rike förlorar sin självständighet och dess missledda innevånare genom sina våldsamheter påkallat främmande härars intrång, då skall ni fälla blodiga tårar över er villfarelse och förgäves minnas det lyckliga tillstånd, som ni förlorat.
Vi ryser vid denna tanken och uppmanar er att i fast förbund med Oss skapa lugn, så att vi kan leva och dö som självständiga svenska män.
Vi befaller Våra befallningshavare att allvarligt vaka över den allmänna ordningen och vara rättvisa och hulda mot alla redliga och laglydiga män, skonsam och mild mot dem som inte felat, men sträng och kraftfull mot de brottsliga och illasinnade.
Slutligen är justitiekanslersämbetets berättelse ett bevis, som kan trösta och upplysa Våra undersåtar i avseende av det beklagliga dödsfallet som bortryckt Oss en älskad son och Riket en ädel furste på vilken varje redlig svensk man satt sitt framtida hopp.
Stormäktigste allernådigaste konung.
På Konungens befallning får jag avge följande berättelse över upploppen i huvudstaden den 20 juni, då kronprinsens lik kom hit.
Sedan det olyckliga ryktet att kronprinsen skulle blivit förgiftad allt mer får överhand, märktes hos allmänheten, som kände den älskade furstens förlust, en jäsning, som den illasinnade (Gud vet varför) ville begagna.
De ville åstadkomma oroliga uppträden och började med att rikta sitt missnöje mot vissa personer, som de utpekade som delaktiga i förgiftningsbrottet.
Man kunde därför förutse att det skulle bli obehagliga uppträden vid det sorgliga tillfälle, då kronprinsens lik skulle komma till huvudstaden.
Jag har tjänstgjort som generaladjutant i 1 1 / 3 år och aldrig märkt minsta upproriskhet hos Stockholms allmänhet.
De har alltid uppträtt lugnt och följt Konungens befallningar och militären har alltid haft order att bemöta allmänheten med hövlighet och foglighet.
Jag kunde inte förutse de våldsamheter som inträffat, men hade dock en känsla att någon oordning skulle kunna förekomma.
Efter slutad konselj på Haga skyndade jag därför till staden.
När jag anlände till Kungl Stallet fick jag underrättelse om att ett upplopp var för handen och att Hans Excellens Riksmarskalken var i fara.
Jag red genast över Riddarhustorget till Stora gatan, där en stor mängd folk samlats.
De skrek och bullrade.
Jag såg Riksmarskalken som fick hjälp av generalmajor Silversparre, vilken med fara för sitt liv försökte skydda honom mot slag av käppar och paraplyer.
Riksmarskalken var mycket blodig och syntes svag.
Jag talade till folket och bad dem att i Guds och Konungens namn sluta och inte dra vanära över nationen.
De lyssnade med välvilja och upphörde med misshandeln.
Silversparre lyckade då ta Riksmarskalken till porten i Bergstralska huset och flera välklädda personer kom och sa att om generalen ber folket följa sig skulle de genast skingras.
Jag antog deras råd och började rida fram åt Nygatan.
En stor folkmängd följde mig.
Vid Kornhamnstorg stannade jag och uttalade min erkänsla till folket som följt mig.
Jag trodde då att upproret var över och lovade att hos Konungen ursäkta deras olagliga beteende.
Jag försökte sedan genom omvägar skilja mig från mängden, som med hurrarop följde mig till slottet.
Jag red tillbaka till Riddarhustorget där jag mötte Silversparre, som talade om att Riksmarskalken var död.
Trots att en folkmängd avlägsnat sig hade en annan tillstött, som med yttersta raseri fullbordade mordet.
Fler och fler kom till platsen under skrål och oväsende och
ville föra Riksmarskalkens lik till avrättningsplatsen.
Från många håll hördes att flera högre ämbetsmän skulle offras, förmögna hus plundras, brännas och nedrivas.
Jag förstod nu att man inte kunde uträtta något med foglighet, utan befallde en division 6-pundiga kanoner till Riddarhustorget och satte all militär under gevär.
Jag uppmanade folket att lämna torget, vilket de inte lydde.
Då satte jag Kungl Livgardet till Fot under marsch, varvid folket måste dra sig undan.
Det skedde med knorr och hotelser.
Allt blev sedan stilla till klockan 4 på eftermiddagen.
På alla ställen försökte befälet få folket lugnt och att skingras, men allt förgäves.
Eder Kongl Maj: t ankom nu till staden och sammankallade statsrådet, då jag avlämnade en kort rapport.
Konungen ville skona folket så långt det gick och en proklamation skulle utfärdas.
Innan den tryckts tilltog dock folkets djärvhet mer och mer.
De drog sig mot slottet och förolämpade både befäl och manskap.
Jag blev tvungen att låta ladda skarpt och drog fram 2 trepundiga kanoner och förklarade att jag skulle använda dem.
Inga demonstrationer verkade dock på deras raseri.
Då jag föreställde dem hur olämpligt deras uppträdande var denna sorgens dag, sprang en fram och ville slå mig i huvudet med en käpp.
Jag fattade honom i kragen och med hjälp av en officer förde honom till arrest.
Flera gjorde utfall mot kanonerna med blev arresterade.
Folket började nu kasta sten på de ridande patrullerna.
Vid Gustaf Adolfs torg var handgemäng i gång och jag red dit och försökte förmå folket till lugn och besinning, men allt förgäves.
Otidigheterna och djärvheten tilltog och folkmassan ökade mot kvällen.
Jag återvände åt slottet då jag märkte att både befäl och manskap var ordentligt uppretade, sedan de skymfats av folket och jag hade all möda i världen att avhålla dem från utbrott.
Då jag återigen försökte övertala folket att skingras blev både jag och befälet mött med åtlöje och stenar under ständiga hurrarop och skrål.
Folkmassan försökte nu tränga sig mot slottet.
Med tungt hjärta såg jag mig nu tvungen att enligt order göra slut på upproret och en sista gång bad jag folket upphöra med sina oanständiga rop mot Konungen, som nu befann sig på slottet.
Befälet bad mig använda några druvhagelsskott, med jag ömmade vid tanken på den skada detta kunde åstadkomma och sände en liten skvadron av Livgardet till häst att göra chock.
Stora Kyrkobrinken blev rensad men snart började stenarna hagla och brinken fylldes med folk.
Jag beordrade en pluton av Svea Livgarde att ställa sig vid gatumynningen och att möta våld med våld.
Folket fortsatte sin stenkastning och jag kunde inte hindra den misshandlade och uppretade soldaten att ge eld.
Med några skott var lugnet återställt.
På norr fortsatte upploppet och jag beordrade det förstärkta kavalleriet att göra chock på alla folksamlingar, vilka ej genast efter tillsägelse skingrades.
På detta sätt återställdes lugnet ganska snart, men beklagligen har det inte avlupit utan blodsutgjutelse.
Jag hoppas att inte många blev dödade även om ett stort antal blev skadade och att Konungen ger mig och militären en rättvis bedömning av vårt handlande.
Nu återstår för mig att upplysa varför militären inte nog verksamt sökt avböja det grymma mordet på Riksmarskalken.
Ingen kunde föreställa sig att något sådant skulle kunna hända en av rikets högsta ämbetsman, som deltog vid det högtidliga införande av kronprinsens lik till staden.
Den allmänna sorgen som varje redlig man kände vid detta sorgliga tillfälle, lämnade ingen förmodan att denna procession skulle få ett sådant mottagande.
Silversparre som förde befälet och försökte rädda Riksmarskalken kunde inte för trängseln av vagnar och folk få från några trupper till hjälp.