Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En hund hoppade småkurrande och gnällande af glädje uppåt dem, och hushållerskan stod i den öppna förstugudörren, belyst af det irrande, skiftande skenet, som fladdrade och flög på hennes spetsnästa fysionomi med dess tandlösa, hopknipna leende.
För Mariannes uppskrämda inbillning fick hon utseendet af vakterskan till ett fängelse.
»God afton, god afton!» ropade hon gladt, men med en viss försynt diskretion, i det hon med ena handen förde undan hunden, som nu hoppade uppåt henne med ett ifrigt huttrande, liksom för att tala om för henne att hans herre var hemkommen.
Det var ljust i hvartenda fönster, raden långs efter, hela huset tycktes stirra med vidöppna ögon på Marianne.
»Det ha de sjelfva gjort, alldeles sjelfva», sade Börje helt tyst till sin hustru.
Det hördes att han var rörd och belåten.
»Tack för skjutsen, Ola», ropade han derefter åt drängen och så gingo de in.
I det lilla ytterrummet pelsade de af sig.
Alla dörrar, ända in i sängkammaren, stodo öppna, och öfver allt var det tändt ljus och lampor.
Börje gned sina händer, han riktigt strålade.
»Tack, jungfru, tack, tack!
Det riktigt gör godt i själen att komma hem.»
»Åh för all del!» afvärjde jungfrun gladt smickrad», det var ju rakt ingenting.
Det var väl det minsta en kunde göra.
Hon samlade omsorgsfullt tillhopa sin matmors öfverplagg och tittade med beundran in i den lilla kappans silkesfina pelsfodring, då hon drog den af.
Marianne tog hattnålen ur och lade sin lilla barett ofvanpå allt det andra, som jungfrun stod och bar.
Så kände hon efter om håret kommit i oordning, och de gingo in i förmaket; detta afskyvärdt stela furmak, som Marianne hade sådan fasa för och som var alldeles oförändradt.
Lampan i taket var tänd, och Marianne gick fram till spegeln.
Hon såg sitt ansigte endast i skugga, men det syntes att hon var blek och att ögonen hade röda kanter.
Det hade varit en förskräcklig färd.
Sedan jungfrun hade ordnat pelskläderna på en hängare ute i det yttre rummet kom hon in och slog ned rullgardinerna för alla fönstren, med ett surrande, taktmessigt ljud för hvar gardin.
Efter en sista lång blick på ryggen af sin matmors svarta atlasklädning gick hon ut i köket, slutande sina iakttagelser inom sig sjelf.
Hon hade denna isolerade ställning, som makten medför, och att meddela sig med pigorna skulle för henne ha varit att sänka sig under sin rang.
Men hennes ansigte hade förlorat sitt glada uttryck, när hon gick ut.
Icke ett ord – icke ett ord af den nya matmodern för allt hennes besvär, och ändå hade hon tagit nätterna till hjelp den sista tiden, och ändå visste hon, att om man också sökte med ljus och lykta, så skulle man icke vara i stånd att finna en spindelväf i hela huset, och hon visste att ...
Här förlorade det sig i obestämda och bittra reflektioner.
En piga stod i köksdörren och hviskade med drängen som varit vid stationen.
Jungfrun gick dem förbi utan ett ord eller en anmärkning.
Om matmodern var stolt och om det kändes tungt, så inte rörde det dem!
De kunde gerna stå der och hviska, hon skulle ingenting säga.
När Marianne vände sig från spegeln, mötte hon Börjes blick; han stod och såg på henne med ett slags vemodig ömhet.
Han visste att hon skulle komma att finna det så tomt den första tiden, men han var också säker på att det skulle gå öfver.
»Marianne», sade han, och hans ansigte fick åter sin trygga belåtenhet, »nu önskar jag att jag kunde tala och säga dig om det så vore bara tiondedelen af hvad jag tänker.
Jag skulle säga dig, att jag önskar du måtte trifvas hos mig, och att du för hvar dag måtte komma att hålla mer af vårt Tomtö.
Jag skulle säga mycket mer, men det värsta med mig är att jag har så svårt att uttrycka mig.
Den enda menniska i verlden jag har kunnat tala med, så var det Pål ... ja och så mor, förstås.
Men till mor får man tala på ett alldeles eget sätt: rätt fram och hvarken åt höger eller venster.
Det är mycket som man tänker, som inte kan talas om på det viset, men du, Marianne – som aldrig saknar ord för hvad du vill säga, du får ta hand om mig.»
Han såg på henne med ett sjelfironiskt, godmodigt leende.
Marianne hade ingenting att svara.
Hon lade sin arm om hans nacke och borrade in sitt ansigte vid hans rockuppslag, som en tam kattunge när den söker efter värme.
Börje skulle önskat att hon sett honom i ögonen och sagt något af hvad hon sjelf tänkte.
Det undrade han alltid öfver.
Det föreföll honom som måste hon gå och ha en egen verld för sig, en som var rikare än hans, och han önskade att han icke vore uteläst derifrån.
Han tyckte i detta ögonblick att han egde allt hvad han kunde önska sig i verlden, utom just denna menniskovarelse, som så hängifvet tryckte sig in mot hans bröst.
Han kände det som en instinkt, att nu borde hon hjelpa honom.
Men hon teg och endast smekte hans nacke med sina mjuka händer.
Och han var icke den natur, som mer än en mycket kort stund kunde ge rum för en dylik stämning.
»Nej, nu gå vi och se oss om i rummen», sade han muntert i det han lade Mariannes hand på sin arm, »det är inte så utan, att vi känna oss en smula främmande, eller hur? – om vi ska vara riktigt uppriktiga.»
Marianne skrattade.
Det låg någonting frigörande i, att han så der tog sanningen vid hornen.
»Ja – men det är ju tokigt», sade hon.
»Ja, visst är det så.
Jag känner det som om jag borde vara något slags värd, och det är ju bakvändt, när du är fru i huset.»
Det gjorde honom ondt att hon skulle känna det tomt efter alla de sina.
Men också han kände ett liknande tryck på sin sinnesstämning.
De gingo genom alla rummen.
Så fort de tego, blef det en sådan underlig tystnad rundt omkring.
Börje kände att det, så länge de två gingo här ensamma, aldrig skulle komma lif i detta hem.
De hade ingen förmåga att fylla upp i det.
Men det skall bli bättre, tänkte han för sig sjelf och skådade med en viss otålighet fram i tiden.
Och så höll han på att skratta.
Det är precis som om jag ville barnen skulle stå högtidsklädda och ta emot mig på min bröllopsdag!
– Men det kunde han inte säga till Marianne.
Det skulle stöta henne, och hon skulle rodna så der som det var honom en pina att se.
»Hvad går du och myser åt?» sade hon.
»Jo, jag menar bara att det här duger inte, vi få det just så trefligt som vi göra det för oss sjelfva, och inte mer.
Kom ut i förmaket, Marianne, och spela någonting rigtigt med kläm i!
Och fast det annars inte kommer att drickas mycket vin i vårt hus, så kunna vi väl göra ett undantag på vår bröllopsdag.»
Börje reqvirerade in vin och »studenthafre», och så slog man sig ned i förmaket.
Börje kände att stämningen behöfde muntras upp och att
Marianne hade fullgörandet af denna skyldighet på honom.
Han slog an en forcerad munterhet och pratade jemt.
I början koketterade
Marianne med sin nedslagenhet som ett bortskämdt barn, men småningom rycktes hon med, och bådas munterhet blef naturlig i stället för spelad.
Börje hade smugit sig i kläderna och vankat kring i stall och ladugård för att fördrifva morgonen, och Marianne sof ännu, fast klockan var nära nio.
Han var så otålig att han icke visste någon råd, ty han hade ett alldeles förträffligt förslag att göra henne, något som hon bestämdt skulle ha nöje af, men han ville icke störa henne.
Den sista halftimmen hade han bara gått fram och tillbaka i matrummet och längtat att hon skulle komma.
Frukostbordet var det mest inbjudande man kunde tänka sig, och kaffet stod på glöder, doftande af värme.
Det var ju högt upp på förmiddagen, det närmade sig middagen.
Hur kunde hon sofva ännu!
Börje kunde icke tygla sin otålighet längre.
På tå smög han till sängkammardörren och gläntade på den, som han gjort flera gånger förut, men ännu sof Marianne.
Det kunde icke hjelpas, han måste gifva henne del af sitt förslag!
Och han smög sig fram till hennes säng och satte sig på kanten, utan att hon märkte honom.
Han riktigt lyste och sken.
Inte var det tid att sofva bort hela denna härliga dag!
Han fattade Mariannes lilla hand, som hvilade på täcket och såg ännu mjukare och vackrare ut än eljest.
Han lyfte upp den och bet henne i pekfingret helt sakta, så att hon vaknade.
Det första hon fick se, var hans skrattlystna ögon.
»Usch dig, du skäggiga odjur, du hade så när skrämt ihjäl mig», skrattade hon, god och nymornad som ett barn.
»Du är då den förskräckligaste sjusofverska jag sett i mitt lif», bannade han, »har jag inte gått här som på nålar i tre timmar och längtat att du skulle komma upp!»
Hon sade ingenting, bara låg och såg upp på honom med ett sjelfsvåldigt löje.
Det tunna håret hängde ned i pannan och slog sig i mjuka slingor kring öron och hals.
Börje var så lycklig, så öfverdådigt lycklig.
Redan i dag ville han göra Marianne hemmastadd med Tomtö; sen skulle tvånget vara borta och hela lifvet bli bara sötesbrödsdagar.
Marianne låg och såg sig omkring.
Detta rum hade hon inredt efter sin egen smak, här var lyx och komfort, som hon åstundade.
De mjuka mattorna, marmorlavoiren, målningarna i taket, allting förtjuste henne, och nu vid fulla dagsljuset, som dämpadt trängde in genom gardinerna, nu var hon färdig att skratta vid tanken på hemfärden och dess onödiga ångest.
Hon hade fattat
Börjes hand med båda sina och lekte med den.
Hon fann det så roligt att hennes voro så hvita och hans så brun.
Hon fann allting roligt.
Tänk, att detta var hennes eget hem!
Och med dessa förfärliga penningbekymmer var det slut.
Hon kände en öfverströmmande tacksamhet emot Börje.
Det sorglösa bekymmerslösa lif hon nu skulle föra, det var hans gåfva till henne.
Och så var det något mer, som hon kände när hon solade sig i hans blick.
Det var att för ingen hade hon någonsin varit så vacker, som hon nu var för honom.
Hon såg sig genom hans blick, hon beundrade sig med hans ögon.
Gränserna för hennes behagsjuka hade vidgats: allt var tillåtet.
»Nej, skynda dig upp, du latmask!» sade
Börje under det han sjelf satt och icke kunde motstå frestelsen att breda ut hennes små medgörliga fingrar i sin ena hand för att riktigt få betrakta dem.
Det var så vackert att se denna runda handled, infattad i det fina spetsbroderiet, och man kunde se armen ett stycke upp i den hvita tröjärmen.
Han var förhexad af denna aptitliga linnelyx.
Marianne visste det, hon visste hur täck hon måste se ut omgifven af allt detta hvita med sina lätta spetsar och hålsömsmönster brytande sig mot detta glänsande röda atlastäcke, som kom hudfärgen att synas genomskinligt hvit, när handen och armen hvilade derpå.
Börje betraktade allting med nyfiket intresse, hans förra anstrykning af skamsenhet var borta.
»Nå, vill du inte upp med dig!
Vi ha någonting för oss i dag, som du inte vet om ännu.»
»Hvad då?»
Hon spände upp sina ögon med en teateringenues hela naivitet.
»Det får du inte veta förr än du kommer till frukostbordet, derför raska nu på.»
»Ja, gå du bara!»
»Och om du inte skyndar dig, så bultar jag i dörrn.»
»Ja, seså!»
Med svängande gång, ja till och med smågnolande, gick han ut och stängde dörren efter sig.
Han gick genom det lilla eleganta arbetsrummet, der stegen icke hördes på den mjuka mattan och der en nytänd brasa sjöd i ugnen.
Rummet hade varit färdigt en veckas tid före bröllopet, men han hade icke förmått sig att gå dit, icke heller i sängkammaren.
All denna förfining hade stött honom, som någonting han ej hade rättighet till.
Men nu kände han det icke längre så, och när han kom till tröskeln mot matrummet vände han om och började gå fram och tillbaka, väntande på Marianne.
Hans sinne sög in dessa mjuka färger, strök sig mot denna varma komfort, njöt denna qvinliga försköningslusta, hvilken låg som en grundton öfver allt.
Detta var honom icke längre främmande och icke längre frånstötande, tvärtom, det gaf honom en alldeles ny besittningsfröjd.
Ty allt var honom nu blott ett appendix åt Marianne, och Marianne var hans.
Med händerna på ryggen gick han fram och tillbaka utan att höra sina egna steg.
Han kände en andlig och lekamlig frihet som aldrig förr, ty nu visste han att han var lycklig.
Och det var icke en lycka som skulle slå ut för en minut och så vissna bort, utan det var en lycka för hela lifvet, en lycka att blomstra, utvecklas och tillväxa, en lycka att slå rot och skott för dagar som skulle komma; – det var hans egen sunda naturs stora lifskraftiga lycka.
Det hade kommit någonting alldeles nytt i hans rörelser.
Han var icke längre den tafatte Börje Olsson, som alltid kände sig generad när han kom bort från sitt arbete och sina hvardagsintressen.
Han var ingenting nu annat än en nygift äkta man, som på andra sidan dörren der hade en liten hustru i hvitt – i spetsar och hvitt från hufvud till fot – en liten hustru, för hvilken han icke längre var ful eller tafatt eller karg.
Han var omskapad nu: han var sådan han sett sig genom strålande stora ögon, som ömsom drogo sig tillsammans och ömsom vidgade sig, alltid med en aning om tårar kring kanterna, men också med lena långa fransar att sänka ned emot kinden, – vackra varma qvinnoögon, som sade att man kunde älska Börje Olsson.
Och derför kände han sig icke torftig längre, derför var han icke främmande i denna omgifning, derför hade han icke en tanke öfrig för splittring och kompromissförslag, derför endast njöt han af att gå omkring i denna madrasserade yppighet.
Det passade honom nu.
Ty nu ville han stilla sin hunger efter lifvets härligheter, lika godt om efter hennes sätt eller sitt.
I den nya stämningen väcktes det åter en erinran om barndomsvännen.
Börje tyckte sig ha gripit något af det han afundats Pål.
Han visste icke hvad det var, det var en dunkel förnimmelse af att i något ha kommit på samma plan som han.
Men midt i allt detta sköt det fram en ofullbordad tanke: – en enkel gammal qvinna i mörka kläder.
Han strök undan bilden som en onödig varning.
Han såg det så klart, att allt detta icke gjorde honom sämre, utan tvärtom rikare, bättre.
Han skulle visa det – längre fram.
Så gick dörren upp.
Marianne stod der.
Hvit morgondrägt med krus af spetsar och med blekblå rosetter, blekblå atlastofflor med kantning af svandun mot hudfärgade silkesstrumpor, – icke skor, utan tunna böjliga små tofflor, med släpande gång som i ett harem.
Och så ett nymorgnadt, blondt litet ansigte, smeksamt, förälskadt.
Börje greps af en blixtsnabb impuls att stänga dörren mot de andra rummen, för att hålla henne gömd härinne som en okänd prinsessa.
Han skyggade till för att som hon gick och stod leda henne ut i dagligdagslifvet, för allas ögon.
Hon var som en hans hjertas hemlighet, hon var som den illusion man söker dölja för andra, derför att man behöfver tro på dem.
Marianne fångade upp den snabba glimten ur hans ögon och den fylde henne med lycksalighet.
– Älskad just som hon ville! – som qvinna, uteslutande som qvinna – som viljelöst, motståndslöst ting.
»Frukosten har väntat», sade Börje.
Det var som om ljudet af hans egen röst gjort honom nykter.
De gingo ut i matrummet och satte sig till bords.
Här i vinterdagens kalla belysning, mot dessa stela, tunga ekmöbler utan snidverk, stack den hvita spetsdrägten besynnerligt af.
Det var att frysa vid att se den.
Och Börje kände sig brydd vid tanken på att någon bland tjenstefolket kunde komma in.
Han kände att de skulle uppfatta det som om hon satt sig till bords nära nog i blotta linnet, samt att det skulle stöta dem för hufvudet som oskickligt.
Börje var mån om sina tjenares goda tanke, han kunde icke komma ifrån sin känsla af obehag.
Marianne ansåg det höra till sin roll att hon skulle servera kaffet.
»Nå, hvad var det så jag skulle veta?» sade hon och tog kannan.
Börje dröjde ett ögonblick.
»Jo, jag ville att vi skulle bjuda statkarlarne och deras hustrur till middag i dag.»
Marianne höll inne med upphällningen och såg förfärad på honom.
»I folkstugan, naturligtvis», tillade han och skrattade.
»Javisst», svarade hon och satte sig ned med synbar lättnad.
»Helst skulle jag velat bjuda barnen med, men det fins inte plats för dem, de äro en sådan välsignad hop.»
Han såg upp från sin kopp ett ögonblick.
»Men så tänkte jag vi kunde skicka någonting hem till dem i stället.»
»Det var snällt af dig», sade Marianne med lamt beröm, som om det hela varit något man icke kunde vänta att hon skulle intressera sig för.
»Jag ville att det för folket skulle bli en minnesdag, då du kom hit till oss.»
Marianne kände sig förlägen.
Hon visste inte hvad han ville att hon skulle svara.
Men så sträckte hon sig bort och klappade honom på handen.
»Och så ville jag så gerna att du vore med om det och delade ut hvad de skola ha till barnen.
»Jag skall hjelpa dig.
Jag vet på pricken hur många ungar hvar och en har.
Det är annars ingen lätt sak: man får ändra siffror så ofta.»
Marianne höll på att skratta.
»Ja, det är förskräckligt», sade han godmodigt, man får väl hoppas att det ändrar sig, annars öfversvämma de jorden som gräshoppor.»
»Hur dags är middagen?»
»På punkten klockan tolf.
Vill du då vara klädd?»
Efter frukosten hade Börje räkenskaper och dylikt att syssla med, och Marianne skar upp ett par nya böcker, som hon skulle ha att fördrifva de första dagarne med.
Hon satt i sitt arbetsrum, beqvämt uppkrupen i soffan och med fötterna på en pall.
Hon stördes af att hushållerskan kom in och helsade sitt god morgon med på en gång vänlighet och värdighet.
Det var alltid bäst att vara försigtig i början, menade hon.
Hon hostade dämpadt och diskret.
Det var en grannlagenhet emot matmodern, att hon kom in just nu medan Börje var ute.
Man borde naturligtvis inte vänja herrar vid att ha sin näsa i alla hushållsbestyr.
Unga frun kunde naturligtvis inte vara så van ännu, när det gälde sådana ting, det måste derför vara bäst för henne att få sköta de husliga öfverläggningarna när herrn icke var tillstädes.
Det är lätt att göra ett litet mankemang.
»Ja, jag har ju inte kunnat fråga frun på förhand om maten, så att i dag får jag väl laga middag så som jag sjelf hade – – – hm – bestämdt den?»
»Kära jungfrun, det får jungfrun alltid; det bekymrar mig inte det ringaste hvad vi skola ha till middagen.»
»Ja, men nog – – – »
»Åh, det är jungfrun ju så van vid!»
»Ja men – – – »
»Inte vet jag hvad här fins!»
»Frun kommer väl ut sedan i källrar och spiskammare?»
»Hå ja, det hastar inte.»
Jungfrun gick med en omätlig förvåning i sitt hjerta.
Det var en underlig matmor!»
Marianne fann tiden lång medan Börje var ute, och då hon icke hade vidare lust att läsa, gick hon och klädde om sig.
»Du ser så god ut», sade Börje en stund derefter, då han kom in.
Han strök med sin hand längs hennes rygg för att känna tygets mjuka ylle.
Och han tyckte så mycket om mörka färger.
Börje kastade sig på soffan och ögnade i en tidning, Marianne satt vid pianot och spelade.
Plötsligt for hon upp, en ringklocka lät höra sin malmlåt, så att det darrade i takställningen.
»Hvad är det!» ropade hon.
»Det ringer ju bara till middag.»
»Usch, är det bara en vällingklocka?
Det var ett otäckt ljud den har», sade Marianne och strök sig öfver tinningarna med båda händer, liksom för att utplåna ett obehagligt intryck.
Börje hade en stor förkärlek för den klockan, hvars djupa malmklang drog långt ut åt slätten med ett helt annat ljud än en vanlig middagsklocka.
Han blef nästan stött.
»Nej, Marianne, den är inte ful, kom ut på gården så skall du få höra.
Han tog henne i handen och drog henne med sig genom rummen och ut på stenläggningen längs terrassen.
»Nå, är den ful?»
»Ne – åhnej.»
»Åh, vet du, jag tycker den är så vacker», sade han och lade armen omkring henne som för att värna henne mot blåsten», jag tänker alltid på hur mycket godt arbete den ringt ut och in.
Den är liksom hela gårdens husbonde.
När den ringer, få vi alla lyda, jag med.»
De gingo långsamt in igen medan han sade det.
»Det har varit en skeppsklocka», fortsatte han då de kommit in i förmaket, »jag har köpt den på en strandningsauktion.
– Han stälde sig vid fönstret med ryggen åt Marianne. – »Två man hade gått öfver bord den natten fartyget körde fast der nere på Skanörs ref.»
Så teg han en liten stund igen.
»Jag tycker att det är någonting högtidligt med henne», fortfor han.
»Jag vet inte hur det kan vara, men ibland när jag hör henne ringa så der, käns det så besynnerligt inom mig.
Det är som om hon hade något att berätta.
Och ibland om nätterna, när det blåser så att det brakar i trävirket, då kan det hända att vinden kastar kläppen mot klockan, så att det en gång emellan hörs ett svagt litet slag.
Då kan jag ligga och få tanken på alla sjöfarande, som äro ute på hafvet, medan jag ligger i min goda säng, och jag tänker på hur det måtte vara när dimman står så tjock att inte ens lyktorna kunna bryta igenom, utan allting är svart som i en säck, så att man inte kan se en hand för sig och skeppsklockan klämtar, och hvar man af besättningen går med sitt lif i sina händer.
– – – Och så tänker jag på dem två, som gingo öfver bord den natten.
Unga, raska karlar, liksom jag.
Och de tänkte väl att de skulle lefva många år ännu.
– – – Den klockan var det sista de hörde.»
»Hu, Börje, – jag kommer att bli mörkrädd här bara för det!»
Börje vände sig om med förvåning.
Marianne hade slagit händerna för sina öron och såg afvärjande på honom, i det hennes ögon rödkantades.
Att han kunde skrämma henne hade han icke tänkt.
Han hade bara tyckt att uttrycket »vällingklocka» lät så föraktligt, och han ville försvara hvad han sjelf tyckte om.
Det var alldeles omedvetet han talat med något af folkets vilda, mörka pathos, – den, som diktat alla spökhistorier.
»Inte skall du bry dig om det; det är ju bara mina egna dumma tankar», sade han.
Marianne var tyst, det hade kommit en sådan underlig stämning öfver henne, något af gårdagens ängslan.
»Sätt ett förkläde för dig, så gå vi ut till folket», sade Börje raskt, »nu lära vi ha dem här.»
Marianne gick och kom strax igen, klädd i ett hvitt, spetsprydt plagg, som skulle föreställa köksförkläde.
Det fans ett slags breda, hemväfda förkläden med brokiga ränder, som Börje var förtjust i.
Det skulle gladt honom om Marianne hade haft ett dylikt på, det skulle gjort henne så varmt och lugnt hemtreflig, just att passa tillsammans med honom, men det ville han icke säga.
Inte skulle hon förändra sin smak efter hans!
Och så gingo de ut i köket.
Der var stor plats och varmt, en lätt imma slog emot dem då de närmade sig spiseln.
Jungfruns ansigte klarnade.
Det var bra att de kommo nu, medan koppar och tenn ännu var som mest skinande och det taggade papperet på alla hyllor var riktigt hvitt och vackert.
Hon var stolt, hon visste att det icke kunde finnas ett vackrare kök.
Och pigorna voro glada att inte ha gjort sitt arbete förgäfves.
Marianne såg sig omkring.
Det var en förfärlig massa pannor och grytor och formar.
Börje gick och myste.
Mor och han hade låtit utvidga och förbättra kök, spiskammare och allting sådant strax han tagit emot gården.
Hans unga hustru, när han fick någon, skulle åtminstone icke ha något att klaga öfver!
Och nu gick hon der bredvid honom.
»Kom, Marianne, så titta vi in i folkstugan», sade han.
Och de gingo dit in.
Der var ett långt bord dukadt, betäckt med en underligt lång och smal duk. som hade en bred konstmessig flätning för ena ändan, ett slags frans, som genast fäste’Mariannes uppmärksamhet.
Börje gaf akt på det.
»Det är riktigt på gammaldagsvis», sade han leende.»
Det roade mor att taga af ett par sådana dukar på ändarne af sina räcker.
Vi begagna dem alltid om julen till folket.
Nå, hvad tycker du?»
Ja, hvad skulle hon tycka!
Det var ett långt stort rum med bänkar vid väggen och bänkar vid bordet, och på bordet lågo stora brödkakor och simpla hornskedar.
Hvad ville man att hon skulle säga?
Det var henne så underligt främmande alltihop.
Så groft och klumpigt.
»Joo», sade hon blott.
Det kunde tydas till allting.
Hvar gång hon vände ryggen till, passade pigorna på att se på henne.
Och hennes vana att sänka nacken tillbaka samt skjuta fram läpparne till ett behagsjukt litet missnöje, gåfvo dem den föreställningen att hon var högfärdig, fast hon endast var generad.
Hon visste icke alls hur hon skulle ta allt detta, eller hvad man fordrade af henne, eller hvad som var lämpligt.
De gingo ut i köket igen, der jungfrun och en af pigorna öste upp mat i stora skålar, så att imman stod omkring dem.
»Men, Marianne, jag tror aldrig du har sett spiskammaren!» ropade Börje, »säg – jungfrun – jag kan väl för en gång skull få slippa in i det allra heligaste?»
Jungfrun stälde fatet ifrån sig och sprang fram för att öppna dörren.
Hon var alldeles förtjust i sin unge herre.
Det var en karl det!
Det var något annat än den der porslinsdockan.