Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle derföre ogerna vilja öka antalet här - Den i5 December e. m. af; men öfvertygacl, att det löneanslag jag går att föreslå, är af ett verkligt behof påkalladt, vill jag ej underlåta att derom åtminstone väcka fråga.
De personer, som med tiden skola bekläda de vigtigaste Lärarekallen i samhället, äro de vid Rikets Universiteter anställde Docenter, hvilka, ehuru utan ringaste lön, det åligger att, vid Professorernes tjenstledighet eller förfall, bålla de publika föreläsningarne.
Den tid de borde använda på egen förkofran i vetenskaperne och förnämligast den, uti hvilken de redan äro ' anställde såsom Lärare, måste de nu, högst sällan ägande egne medel, hvilka, om da ägt några, vanligtvis blifvit förtärde under den egentliga Studenttiden, för egen bergning använda till conditionerande i enskildta hus, eller till privata föreläsningar.
Härigenom nedstämmes och förslappas sinnet för ett allvarligare studium af vetenskaperne, och det just vid den ålder, då den unge vetenskapsmannen, efter fulländade förberedande studier, känner en innerlig håg att tränga djupare in uti vetenskapernas helgedom.
Först efter flere års tjenstetid såsom
Docens kan han koppas vinna befordran till Adjunct vid Akademien, hvarmed åtföljer i Upsala 60 å 65 tunnor spannmål, en inkomst alltför knapp, för att tillåta honom att använda sin tid helt Den i5 December e. m. 225 iielt och hållet för egen räkning.
Då befordran sedermera vinnes till Professor med ai5 tunnor spannmål i lön, som vanligtvis ej sker före 4o'de lefnadsåret, saknar han ej sällan den djupare kännedom af sin vetenskap, som erfordras för att uppfylla sitt kall på ett sätt, som motsvarar den studerande ungdomens och allmänhetens hilliga fordringar.
Med smärta måste han känna det sjelf och söka bilda sig till hvad han är.
Én alldeles omvänd ordning.
Men han är nu först i tillfälle att verkligen kunna studera sin vetenskap, dock försent för att blifva hvad han kunnat, om ej ekonomiska hinder legat i vägen.
Vid sådant förhållande är man obefogad att föra klagan deröfver, att våra Professorer så sällan uppträda såsom författare och såmedelst bidraga till vetenskapernas framsteg.
Härmed vore likväl icke sagdt, att de dertill sakna skicklighet och förmåga; ty våra Universiteter äga inom sig namn, hvilka hedra ej allenast Sverige, utan äfven Europa, men härför har man endast att tacka deras utmärkt lyckliga snillen och synnerligen lyckliga omständigheter.
Sedan Gustaf II Adolphs tid har för Upsala Universitet ingen ting blifvit gjordt.
Man har i sednare tider börjat anse de donationer han gjorde för mer än tillräckliga, Professorernas löner för stora o. s. v. 5 H. i5 22Ö
Den 15 December e. m.
Om den stora Konungens anslag lunde för Tvåhundrade år sedan anses rik t borde man dock inse, att det nu åir otilV rael ij,l, sedan under dessa 2:ne Sekler vetenskaperna, synnerligen natur-vetenskaperne, gått och gå med jättesteg framåt, hvarigenom det nu mera är omöjligt för en person att ex professo studera flere vetenskaper.
Af Akademiernas lill Kongl. KammarRätten ingående räkenskaper inhämtas, att, sedan de årliga lönerne till Ordinarie Professorerne och Adjuncterne med flere Tjenstemän utgått, ingen behållning för året finnes, > Med anledning af hvad jag nu haft äran andraga, hemställer jag till IIöglofL Ridderskapet och Adeln samt de öfrige Respective MedStånden, att löner på Stat af Ro tunnor spannmål hvardera mätte anslås till 3:ne Docenter i Theologiska Faculteten, lika mångå i Juridiska och Medicinska, samt 8 i Philosophiska Faculteterne, vid båda Akademierna Om Remiss häraf till StatsUtskottet anhålles vördsammast.
Grefve Gyllenborg , Joli.
Henning, hade inlemnat ett så lydande Memorial:
Den i5 December e. m. 2'i7
Då det är en allmän rätt, lika för de jjjpjlt' ifrån Domaresäten aflägse boende, som de ■ närboende, att, så vidt ske kan, med lika kostnader deltaga i rättegångar, som öfverlemnas till Domstolarnes pröfning; anser jag det vara en pligt för de lagstiftande, att undanrödja så väl de kostnader för rättsökande vid rättegångars utförande, som möjligen kunna undvikas, som ock de svårigheter och hinder, hvilka för desammas behöriga fullföljande skola uppstå; och tror jag mig icke sakna anledning att, i grund deraf, föreslå några ändringar uti elen nu x allmänna Lagen stadgade rättegångsordning, åsyftande hufvudsakligen att, med inskränkning i behof af fullmägtige vid rättegångars utförande, inskränka de icke obetydliga utgifter för aflägse boende, som deraf föranledas, äfvensom att meddela dem större säkerhet att icke, inom korta fatalier för ändrings sökande, förlora utvägen, att draga deras rättegångar till pröfning af en högre instans.
Jag bar trott, att föreskrifterne till personlig inställelse, eller fullmägtigs ställande vid Domstolarne, borde undergå en sådan granskning, att i de fleste fall fullmägtig kunde undvikas, och parterne vid HäradsRätterna vai’a berättigade att, efter af käranden aflemnadt påstående å ena, samt å andra sidan, efter afgifvande af stämning och yttrande deröfver, kunna, om de åstunda, vara frånvarande utan ansvar, med förbindelse likväl
Den i5 December e. m. till inställelse vid Domstolen, dA den linnde nödig anses; lärande hvar och en parts ^ interesse fordra, att han utan förbindelse sig inställer, vid äfventyr att frånvarande möjligen sakna en sådan pröfning af tvistemålet, som dess egen fördel kunde fordra.
I den händelse att vittnens hörande ansågs nödigt, kunde, som nu sker, de antingen genom stämning eller öfverenskommelse kallas till den dag HäradsRätten föreskrifver, då parterna å ömse sidor borde vara tillstädes; äfvensom en tillämpning häraf jemväl synes kunna äga ruin vid LagmansRätterna; men hvad jag i synnerhet skulle anse för de rättsökande af särdeles nytta, vore, om föreskrifterne för rättegångars fullföljande i HofRätt kunde förändras, och all den uppassning vid äfventyr af böter, som i de första §§ i 27 Cap. RältegångsBalken m. fl. föreskrifves, för rättsökande kunde försvinna, i följd af hvilka föreskrifter de rättsökande, som icke äro närboende, nödvändigt måste ställa fullmägtige, hvilka jag tror, i annat fall, icke vore nödvändigare i HofRätt, än i andra motsvarande högre Collegier.
Hos Konungens Befallningshafvande och i Collegierne är man berättigad alt låta ingifva skrifter och uttaga utslag, samt, utan personlig inställelse, skriftligen anföra hvad man nödigt finner, och jag inser icke hvarföre ej samma ordning i civila mål kunde i HofRätt följas; IiofRätten likväl obetagit att, i af - Den i5 December e. m. seende pä vittnens hörande eller nödige upplysningars erhållande, lunna kalla parter, att sig i Hofrätten inställa, då det kunde nödigt anses.
Jag tror alt ingen skulle i sin rätt blifva förnärmad, om bevisligt delfående af en Domstols Dom eller Utslag, som den vinnande parten vöre pligtig att vederparten meddela _, förklarades blifva tiden för beräkning af fatalier, i stället för Doms eller Utslags datum, likasom det tillämpas hos Konungens Befallningshafvande och i KammarCollegium, der ärender behandlas af äfven så stor vigt, som af Domstolarne.
Den rättsökande, i synnerhet den aflägse boende, hade då en trygghet att icke förlora sine fatalier, som nu helt och hållet hero på en fullmägligs uppmärksamhet i anseende till de inskränkta fatalierne, beräknade efter anslag, i synnerhet för ändrings sökande i HofRättens
Dom; vid hvilket förhållande det blifver för de rättsökande nödvändigt att hafva beständigt tillstädes varande fullmägtige, då det beror på IfofRätterne att till afgörande företaga mål då de finna lämpligt, men parterne deremot, okunnige om tiden dertill, måste, för deras säkerhet, hvarje vecka efterse på anslagen, huruvida Domar i deras rättegångar komma att utgifvas.
Då man nogsamt känner, huru ofta den mindre upplysta allmänheten missledes i rättegångar, i synnerhet vid UnderDomstolarne af sakförare, och huru betydliga kostnader tillskyndas 23o Den i5 December e. m. de rättsökande, der fullmägtige nödvändigt måste anlitas, saknar man icke anledning önska dea förändring i rättegångsordningen, som betryggar den rättsökande att icke äfventyra förlusten af fatalier, samt att icke vara af författningars föreskrift tvungen, att öfverlemna deras talan åt fullmägtiges godtfinnande.
Denna nyttiga förändring vore vunnen, om delfåendet af en Dom eller Utslag blef grunden för fatalieberäkningen, i stället för Dom eller Utslags datum, då anslag i detta ändamål icke vore behöfligt, samt att inställelse personlig eller genom fullmägtig, icke fordrades i allmänhet, utan blott i de särskilta fall, då IIofRätten kunde anse en sådan nödvändig.
Jag inser väl, att i sammanhang härmed och på desse hufvudgrunder förändringar i Lagens åtskillige föreskrifter skulle blifva nödige, hvilka jag förbehåller mig att framdeles få framställa; men jag tvekar att några betydliga hinder för en hufvudsaklig förändring skola möta.
Det är förändring uti rättegångsordningen i HofRätterne, och föreskrifter för ändrings sökande i HofRätternes
Domar, med tillräckligt rådrum dertill, jag hufvudsakligen afser;och synes mig, alt detta skulle kunna verkställas utan synnerlig förändring i rättegångsordningen vid UnderDomstolarne; men skulle det medgifvas, att äfven der delfåendet af Dom eller Utslag blef grunden för fatalie-beräkning, kunde kanske förordnas, Den i5 December c. ro. att den vid HäradsRälter vinnande parten så tidigt lionie lemna vederparten del af Utslaget, alt det vid nästa Lagmansting kunde förekomma, den tappande då förbunden att sig yttra, huruvida han ville saken vid LagmansRätten fullfölja.
Vadepenningar för LagmansRätls och HofRätts pröfning» kunde jemväl, kanske något förhöjde, deponeras, och depositionsbevis deröfver, vid talans förlust, åtfölja handlingarne till nästföljande instans; och torde, i afseende på Doms fullgörande, den tappande parten alltid föreskrifvas hvad honom ålåge att fullgöra, innan honom blefve tillåtet, att sin talan emot LagmansRätts och HofRätts
Dom eller Utslag fullfölja.
Jag anhåller vördsamligen att denna Motion må till Lagutskottet remitteras.
Ehuru obehagligt det är att föreslå någon inskränkning i Embetsmäns löneinkomster, anser jag mig likväl föranlåten att, under förmodan af billig lönetillökning för mindre väl lönte Embets- och Tjenstemän, föreslå: att i alla de mål, der Rikets Stän~ der ansett Chartce-Sigillatce-afgiften icke böra fordras j Utslags lösen icke heller må anses äga rumj hälst der Staten icke an - Den 15 December e. m. sett lämpligt att fordra någon afgift, det vill synas som Dess Embetsman icke ägde att någon sådan fordra.
Då jag nu framställer några inom kortare tid inträffade händelser, till bevisande af billigheten i mitt påstående, anser jag mig först böra möta ett inkast deremot, nemligen ifrågaställde utgifters mindre betydliga belopp, med den erinran, att när fråga är om rättsfordran, bör icke utgiftssummans belopp considereras, utan blott principen, samt att utgiftens större eller mindre betydlighet är relatif, och det som betyder intet för den förmögna, kan vara betydligt nog för den fattigare.
Jag får först till bevisning anföra exempel af en jordägare, som äger ett mantal, deri en liten qvarn innebegripen, som väl maler för tull, men är innefattad i hemmanets skattläggning, och collectift med hemmanet till värde för bevillning uppförd, samt utgörande alla vanliga onera af kronotionde, soldat, skjutsning m. m.
För denna qvarn har i KammarRätten, i anmärkningsväg blifvit fordrad mjölnare-afgift af omkring två Riksdaler årligen, och har jag för min del trott, att hemmanet icke kunde på en gång vara qvarn och hemman, och betala afgifter för Bägge; men i alla fall, om ock jordägarens bestridande gillas i högsta instansen, kostar Utslags-lösen der sju Riksdaler, eller den ifrågaställde mjölnare-afgiften för omkring i år, och det kostar jordägaren mera att lösa ett förmod* Den i5 December e. m, 233 ligen gynnande Utslag, än att betala en orättvis mjölnare-afgift.
Ett i det närmaste lika förhållande inträffade, då en ståndsperson anförde besvär deröfver, att han blef pliktfälld för vanvördeligt skrifsätt; hvarvid han väl frikändes i den högre instansen, men Utslags-lösen der uppgick i det närmaste till beloppet af böterna, hvilket oftare skall inträffa vid besvär öfver smärre vitén.
I sammanhang med denna händelse har det förekommit mig, att stadgandet i i4 Cap. 7 §.
RättegångsBalken, hvarigenom Domstol är öppet lemnadt, att för vanvördligt yttrande eller skrifsätt ålägga en part högre eller lägre böter efter godtfinnande, borde så förändras, att pröfningen om ett yttrande, vore vanvördligt eller icke, borde tillhöra en högre instans pröfning, hälst i nuvarande förhållande det vill synas, att Domaren dömmer i sin egen sak.
Ytterligare får jag, till styrka för hvad jag framställt, åberopa förhållandet i mål, som röra skogsåverkan, hvaruti hvar och en landtman känner hvad kostnad och besvär fordras, för att freda sin skog för tillgrepp, då dessa ännu i allmännare omdömet anses innefatta ingen eller föga brottslighet, samt att, när omsidor någon blifvit förvunnen att hafva huggit en stock eller ett vedlass, ersättningen och plikten äro så ringa, att derigenom icke ersättes kostnaderne för bevisning med vittnen m. m., särdeles som det större vite för åverkan, 234 Den i5 December e. m. sora Domstolen, jemlikt 10 Cap. 5 §.
ByggningaBalken, äger att förelägga, icke, såsom kanske vara borde, tillfaller sakägaren, utan Kronan, samt detta oaktadt Ulslags-lösen stundom fordras till högre belopp, än den obetydliga ersättning, sora blifvit jordägaren tilldömd.
Slutligen får jag yttra den öfvertygelse, alt Utslags-lösen icke borde äga rum i rättegångar med Kronan eller sådane parter, som icke sjelfve erlägga Utslags-lösen, hälst rättegångar med Kronan af Dess ombud vanligen fortsättas kostnadsfritt till högsta instansen, och enskilde, hvilka såsom parter måste dit medfölja, icke äga att der fordra ersättning för rättegångskostnad, som i rättegångar enskilde emellan kan fordras och erhållas.
Med afseende å hvad jag nu anfört, för att styrka billigheten af mitt yrkande, föreslår jag, att Utslags-lösen icke må äga rum, der jemlikt författningarne Stämpel-afgiften icke fordras, men i en annan väg vederbörande ersättas:
Anhållande jag, att detta påstående må till pröfning af vederbörligt Utskott remitteras.
Grefve Gyllenborgj Joli Hennings bade inlemnat följande, som upplästes: Vid 1818 års Piiksdag har jag lill Rikets Ständers pröfning framställt 3:ne Motiouer i nedannäjnnde ämnen, hvilka då, Den i5 December e. m. 235 inom motionstiden framställde, äro i Ridderskapets och Adelns Protocoll upptagne, af vederbörlige Utskott behandlade, men afslagne, och hvilka jag härmed får förnya; anseende jag öfverflödigt att dem nu afskrifva, då de i Ridderskapets och Adelns Protocoll äro intagne: 1:0
Om rättighet för hvar och en, att emellan Riksdagarne få inkomma med förslag till ändring i författningar; hvaröfver Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten sig utlåtit i Betänkande af den i4 Februarii 1818, upptaget i yrde Bandet af Bihanget, innefattande LagUtskottets Betänkanden pag. 144* 2:0
Om yrkande, att Konungens Befallningshafvande borde anses pligtige, alt till JustiliasCancelleren och JustitiaeOmbudsmannen insända ett exemplar af de Kungörelser, som af dem utfärdas; att deras obestämda rättighet att kalla Länens innevånare till sammankomster och muntliga förhör måtte inskränkas, samt att utmätning af debiterad afgift må innehållas, då jäf emot behörigheten af krafvet väckes; hvaröfver Lagutskottet sig utlåtit i Betänkande af den 24 Mars 1818, upptaget i ^:de Törnen af Bihanget, innefattande LagUtskottets Betänkanden pag. 369. 3:o
Om sökt företräde för jordägare till säkerhet i liemmansbrukares lösa egen - 236 Den \t> December e. m. dom; hvaröfver Lagutskottet sig utlåtit den 18 Mars 1818, pag. 291, i yrde Tomen af Bihanget, innefattande LagUtskottets Betänkanden.
Då jag nu härmed desse Motioner fördrar, anhåller jag att de må remitteras till Lagutskottet, sorn dem vid 1818 års Riksdag till pröfning förehaft.
Grefve GyllenborgJoh.
Henning> hade inlemnat ett så lydande Memorial:
Då löner och pensioner ifrån förvaltande inrättningar nu directe utgå, men ordningen synes fordra, att sådane icke partielt utgifvas ifrån flere särskilte inrättningar, utan blott ifrån det ställe, der uppbörden ifrån dem alla sammanflyter; få föreslås vördsammeligen, att löner och pensioner vid alla förvaltande inrättningar, såsom Tull- och Postverken m. fl., må anordnas efter Stat ifrån StatsContoiret, så att af den influtna uppbörden vid förvaltande inrättningar endast får, efter särskild räkning och emot särskild redovisning, användas till institutioner och obestämda utgifter, samt att desse Lönestater Rikets Ständer meddelas jämte Pensionsstaterna, med utsättande af dagarne på de Kongl, brefven, i följd hvaraf pensionerna kommit att äga rum, med kort uppgift af skälen, Den i5 December e. m. hvarföre pensionerne blifvit meddelad.
Jag anhåller, att detta anförande må till StatsUtskottet remitteras.
Herr Kuylenstjerna > Otto, anförde skriftligen:
I anledning af en, uti Herr Generalen Hjertås den io December 1828 väckte Motion om hästafvelns förbättrande, föreslagen löneförhöjning för Chefen vid Strömsholms Stuteri, utber jag mig för ett ögonblick Högloft.
Min mening är alldeles icke att bestrida ÖfversteLieutenanten Liljenstolpe de förtjerister, som kunna göra honom berättigad till den ifrågastälde löneförhöjningen; men, mine Herrar, vi äga i Riket en annan Stuterichef, Stallmästaren Ehrengranat vid Flyinge, som under en lång följd af år egnat en odelad möda och uppmärksamhet åt sitt kall, och hvars allmänt erkända sakkännedom och förtjenster — jag är Öfvertygad derom — i ingen mon kunna ställas efter dem, ÖfversteLieutenanten Liljenstolpe på tvenne år kunnat förvärfva.
Stallmästaren Ehrengranats kunskaper och mångåriga erfarenhet i Stuteri-väsendet äro redan, genom flere nyttiga anstalters införande i denna väg, bevittnade.
Han är dessutom.
238 Den i5 December e. m. efter livad ingen lärer bestrida, en skicklig veterinair, äger lika ostridigt en grundlig och måhända öfverlägsen både theori och practik i den högre manégen, och bar deri jemväl nedlagt mycken möda på elevers bildande.
Jag anser det således vara min pligt att vid detta tillfälle föreslå, det Stallmästaren Ehrengranat måtte tilldelas en lika löneförhöjning, som den, hvilken kan blifva ÖfversteLieutenauten Liljenstolpe beviljad.
Jag är öfverlygad, att det hos hvar och en skall väcka håg att förvärfva sig skicklighet och kunskaper för den tjenstebana han ämnar beträda, om han ser, att de personer, som uppoffrat hela sin lefnad åt sitt yrke och äga öfvervägande förtjenster, företrädesvis belönas: de aspirerande hafva då den glada förhoppning, att säkrare motse en framtida ersättning för sitt i ungdomen nedlagde arbete.
Friherre Boije, Fredrik, uppläste följande : Rikets Ständer hafva insett nödvändigheten af en ny Lagbok, och en LagCommission har redan inlemnat förslag till flera delar deraf.
Det torde vara lätt begripligt för hvar och en, att Lagar, som gjordes 1734, i många delar icke mera äro passande för vår tid 5 huru mycket mindre
Den 15 December e. m. 23g Tiassande böra icke de anses, som gjordes nära 5o år förut?
Och lika fullt äga vi en Codex af år 1687, som s*n kraft och verkan ännu är beståndande, jag menar Konung Carl XI:s HofArtiklar af den 16
December 1687.
De fleste Sveriges Konungar hafva utfärdat vissa stadganden till efterlefnad vid deras
Hof, hvilka följde med deras tid, och undergingo de förändringar, som tidens stigande upplysning och hyfsning kräfde.
Man öfvertygas derom genom de skiljaktigheter, som finnas i Konung Göstafs Gårdzrält af den 16 October 1544 med Konung Erik XIY:s Hoffordning och articler af den 19 November i56o; Konung Johan III:s Gårdzrätt afår 1669 och 1573; Hertig Carls Gårdzrätt af den 28 Januarii 1574 och dess Hoffordning samt Gårdzrätt af i5go (i «genskap af Hertig af Södermanland, Nerike och Wermland); Konung Carl X Gustafs Håf-articlar af den i3 Junii i655, samt de ofvannämnde Konung Carl XI:s Håfarticlar af den 16
December 1687, de sista som af Sveriges Konungar blifvit till efterlefnad anbefallde.
Hvad som var nödvändigt eller ändamålsenligt i Carl Xlrstid, tyckes icke mera vara det i vår.
— Jag vädjar till de Herrar, hvilka, lika med mig, varit eller äro Ledamöter i Slotts- och BorgRätterne, huru 24o Den tå December e. m. ofta de blifvit öfvertygade derom, att dessa HofArtiklar vid deras användande stundom äro i det mest ojemna förhållande till vår allmänna Lag, ja! någon gång, efter nutidens skick och begrepp, kunna sägas nästan sätta medborgaren utom Lagen.
Det torde tillåtas mig att i största korthet anföra några exempel, till bestyrkande af mitt påstående.
I 10 §. omnämnes ännu 6 veckors fängelse vid vatten och bröd, hvilket likväl genom 1734 års
Lag icke mera äger rum.
I i3 §. bestämmes straffet för den af ringare betjeningen, som, då någon Sole~ nität för handen är försummar sin tjenstgöring, andra resan till en hel månads fängelse vatten och bröd. 22 §.
Drager någon Page sin värja med vretz vill ja, eller pust med käpp, hand eller fot slår uti vår närvaro , Camrar och Geraaker, plickte med Rfgghuden&ic.&lc.&tc. 32 §.
Utsprider någon, talar eller tecknar thet vår Öfverste Marskalks heder och ära angår, och ej fulltyga kan, eller gifver honom ährerörige ord uti eller utom Embetets beställning, straffas til lifvet. 35 §.
Hvilken som å Vårt Fruentimber utsprider, klagar, talar eller tecknar thet theras
Den i5 December e. m. theras heder eller ära angår, och eij fulltyga kan , vare straffat, om thet om Hofmustarinnan är, till lil vet. 70 §. utsätter döds-straff för den, som med våld inom Borgen tager mer eller mindre.
Utom det tjufnad inom Borgen skall anses som Kyrkotjufnad, ömsom två och tredubbelt högre än efter allmän
Lag bestraffas, dömes den brottslige dessutom till lifstids fängelse, o. s. v. Jag är öfvertygad, att detta besynnerliga förhållande i vår Lagskipning endast undfallit vederbörande, och att man blott be hofver göra Kongl. Mai:t uppmärksam derpå, för att erhålla rättelse i detta missförhållande.
Att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla det Hans Maj:t nådigst ville ■anbefalla ofvannämnde Konung Carl XI:s HofArtiklars öfverseende j och i Nåder låta utfärda andra i öfverensstämmelse med ti■dehvarfvet och i sammanhang med den nja Lagbokj som är att förvänta.
Jag anhåller att detta mitt vördsamma Memorial blir med de andra respective Stånden communiceradt och till vederbörligt Utskott remitteradt.
Lades på bordet. 5 H. 16 ; i\i Den i5 December e. m.
Herr von Vegesack, Achilles, anförde skriftligen:
Den allmännelighet och det förtroende, som Gymnastiken efter ett fjerdedels århundrade omsider tillkämpat sig, oaktadt olla de ensidiga anfall, som bildade och obildade förut riglat emot densamma, bevittna, huru dess elementer äro kraftigt inverkande på menniskonaturen, och alt den icke är blott ett mode, ett oöfvertänkt begär, en flyktig önskan, som ögonblickligt uppflammar.
Många af Gymnastikens fordom bittraste motståndare hafva sjelfmant försonat sig med henne, sedan de antingen sjelfve eller genom andra, på hvilka de kunnat trygga sig, erfarit dess inflytelser.
Jag vågar säga, att, fastän under närvarande tid vetenskap och konst, likasom genom en spännkraft, stigit till en ovanlig höjd, ingen sak, inom så kort tid, nått en dylik grad af utveckling, som Gymnastiken.
Måhända var den mera förberedd af tidens behof, än af tidens verkliga andesyftning.
Och likväl är den långt ifrån sin fulländning såsom vetenskap; ty tanken kan endast hafva oändligheten till sitt mål.
Lättsinnige hafva ansett Gymnastiken som en öfverflöds-artikel, hvilken de icke behöfde, emedan Historien framställer många kraftfulla slägten, hvilka icke ens känt Gymnastik till namnet.
Må Historien då upplysa dem om de tiders uppfostrings - * Den 15 December e. m. 243 och lefnadssätt, från hvilka de vilja hemta sina förhastade bevis!
Men det vore tröttande att återkalla de många förvridna satser, med hvilka man trott sig kunna tillintetgöra sanningen af Gymnastikens inflytelse och nödvändighet; den stödjer sig på så säkra grunder och den är så sjelfständig i sina verkningar, att den icke kan utvexlas mot någon annan kraft, eller rubbas af den ensidige.
Derföre har den också brutit sig igenom alla de hinder man lagt för den, och är numera derhän kommen, att den begagnas af alla olika stånd, kön och åldrar.