Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under föi handlingarne hos Rikets Ständer af ifrågavarande lagstifningsärende har, så vidt mig velerligt är, ingen anledning förekommit, det någon ansett ändamålet med författningen vara att borttaga bysättningstvånget i annat fall, än då konkurs inträffade; och uti underdånig skrifvelse den 30 Januari 1841 yttra Rikets Ständer: ”alt de öfverklagade missbruken af bysättningstvånget, så vidt möjligt är, borde kunna förekommas genom de föreskrifter, hvilka den nådiga propositionen innefattar och hvilka hufvudsakligen öfverenstämma med de i förslaget till allmän civillag följda grunder, B.
Emb-Berättelse den 11 Juli 1844. 55 nemligen: att gäldenär dels skall, om hans egendom afträdes till borgenärerne, befrias från bysättningshäkte, sedan han bouppteckningen besvurit, dels ej kan bysättas för fordran, som blifvit bevakad i hans konkurs eller för hvilken han en gång varit bysatt, derest han med ed betygar, att han ej undanhåller egendom, som honom sedermera kunde tillfallit.” Rikets Ständer föreslogo endast tvenne smärre reduktionsförändringar uti det förslag till författning Kongl. Maj:t framställt, och sedan Högsta Domstolen deröfver den 17 Februari 1841 blifvit hörd och ej haft något emot samma förändringar att erinra, samt Kongl. Maj:t den 8 derpåföljde Juni antagit Rikets Ständers förslag, blef ifrågavarande Förordning den 10 i samma månad å Rikssalen utfärdad.
Den 1 § deruti lyder: ”för fordran, som genom utslag är fastställd, njute borgenär, der han det äskar, bysättning å gäldenär efter thy derom i hvarje fall är stadgadt."
Här står icke: i de fall, hvarom särskildt är stadgadt, hvilket torde böra hafva varit ordalagen, i fall endast vissa fordringar varit afsedda.
Orden "i hvarje fall” utmärka deremot, efter mitt omdöme, tydligen att Lagstiftaren ansett, att i hvarje fall funnes särskildt stadgadl, huru bysättning borde äga rum, således äfven då gäldenären saknade åtkomlige tillgångar till skuldens betalande.
Då nu hvarken Kongl. Maj:ls till Rikets Ständer framställda proposition eller Rikets Ständers underdåniga skrifvelse gifver minsta anledning dertill, att bysättning för saknad tillgång till gälds betalning skulle försvinna i annat fall, än alt gäldenären afträdde sina tillgångar till borgenärerna och beedigade bouppteckningen, samt det icke torde böra förutsättas, att Lagstiftaren velat antaga andra lagbud, än de, för hvilkas stiftande skäl och grunder blifvit anförde, anser jag mig äga fullkomlig anledning att hemställa, det Kongl. Maj:t måtte låta utfärda den förklaring öfver ifrågavarande Förordning af den 10 Juni 1841: att då olika meningar hos domare uppstått derom, huruvida de uti rubriken till samma Förordning förekommande ord, ”med upphäfvande af 10 § i 5 Kap.
Ulsökningsbalken” böra så förstås, att nämnde § vore till all vidare kraft och verkan upphäfven, eller icke, och angeläget vore att Förordningen blefve öfver allt lika tillämpad; hade Kongl. Maj:t ansett sig böra fästa afseende derå att, då Förordningens egentliga syftemål vore, att gäldenär, som medelst beedigande af den till konkurs afgifna bouppteckningen styrkt, att han saknar andra tillgångar till gäldens betalning, än dem han till borgenärerne afträdt, icke vidare vore underkastad bysättningstvång såsom dåmera utan ändamål, för att förmå gäldenären att betala sin skuld, kunde det deremot icke vara Lagstiftarens afsigt, att gäldenär, hvilken icke begagnade den ut - 56 B.
Enil/.-Berättelse den 11 Juli 1844. väg, lagen lemnar honora, att genom konkurs undvika bysättning, jemväl skulle derifrån vara befriad, hvadan Kongl.
Maj:t funne skäligt förklara, att hvad rubriken till förordningen innefattar derom, att 10 § i 5 Kap. Utsökningsbalken vore upphäfven, endast bar afseende å de uti 3 och 4 §§ af Förordningen förekommande stadganden, så att, i afseende på de deruti förekommande fall, tillämpning af 10 § 5 Kap. Utsökningsbalken ej vidare kan äga rum.” Stadgandet uti 4 § af Förordningen, ”att för fordran, sorn i gäldenärs konkurs bevakad blifvit eller för hvilken han en gång varit bysatt, bysättning ej må kunna honom sedan åläggas,” instämmer fullkomligt med de motiver, som legat till grund för Förordningen, nemligen att det då bör antagas, att tillgång till gäldens betalande verkligen saknas; hvadan bysältning ej vidare kan eller bör i något fall såsom tvångsmedel användas.
Något undantag innefattas icke uti §, och ordet ”fordran” utmärker, enligt min tanke, bokstafligen all slags fordran, af hvad namn och beskaffenhet den vara må.
Lagbudet härutinnan synes mig vara tydligt och klart.
— Sedan jag således yttrat mig angående de förklaringar af lag, sani äro i fråga, anser jag det vara min pligt, alt derjemte fästa Högsta Domstolens öfrige ledamöters uppmärksamhet på det särskilda förhållande, som i afseende på detta ärendes behandling uppstått.
De lagstadganden, som skola förklaras, hafva blifvit af Högsta
Domstolens ledamöter afstyrkte, och då ej heller det af kommitterade afgifna förslag till författning oförändradt blifvit af Kongl. Maj:t godkändt, synes mig, att Högsta
Domstolens ledamöter äro satte utur tillfälle att kunna med full tillförlitlighet bedöma syftemålet med ett lagförslag, som blifvit af Kongl. Majit i Statsrådet antaget.
Det naturligaste hade väl i sådant fall varit, att Högsta Domstolen öfverlemnat till Kongl. Majit, att ensam meddela den förklaring, Kongl.
Majit funne lämplig, men sådant öfverensstämmer icke med 19 och 21 §§ Regeringsformen.
Det åligger Högsta
Domstolens ledamöter att yttra sine meningar.
Då hvar och en Ledamot för sig yttrar sig i enlighet med den åsigt, han fattat af ämnet, kan likväl det besynnerliga förhållande uppstå, att rösterna utfalla så, att frågan vore uti Högsta Domstolen slutligen afgjord, utan att Kongl. Majlis röster deruti kunde göra någon ändring, och Kongl. Majit derigenom blefve betagen möjligheten att förklara rätta förståndet af ett beslut, som är Hans Eget och icke Högsta Domstolens.
Skulle det inträffa, att, Högsta
Domstolens pluralitet misstagit sig om hvad som verkligen varit
Konungens mening med lagförslaget och hvilket då äfven torde få antagas hafva varit R.
Just. 0mbiulsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 184-4. 57 varit Rikets Ständers mening, så vore det att förmoda, att vid nästkommande Riksdag både Konungen och Rikets Ständer skulle blifva ense om att enligt 88 § Regeringsformen upphäfva den af Högsta Domstolens pluralitet beslutade lagförklaring och utfärda en motsatt.
För mig synes det såsom önskligt, att en sådan sakens utgång kunde förekom mas; och jag tror mig således hafva allt skäl att framställa denna fråga: finnes det någon laglig utväg att förekomma densamma?
Hade det inträffat, att, då ordningen kommit till mig att yttra mig, fyra Ledamöter redan hade biträdt den mening, som jag anser vara den rätta, så skulle jag hafva ansett det vara min pligt att förklara, att ehuru jag funne de skäl antaglige, som för en sådan mening blifvit yttrade,ansåge jag likväl det åligga mig att med min röst biträda den motsatta meningen, på det att Kongl. Maj:t måtte äga öppet att meddela den lagförklaring,som närmast öfverensstämde med den mening, Kongl. Maj:t sjell haft vid lagens stiftande.
Ett sådant förklarande hade jag ansett mig så mycket mera kunna med godt samvete göra, som här icke är fråga om något domslut, hvarå enskild parts rätt är beroende, utan om ett allmänt lagstadgande.
Då nu nämnde förhållande icke inträffat, utan deremot fern Ledamöter yttrat en emot min olika mening, återstår mig icke annat, än att till desse Ledamöter hemställa, huruvida icke någon bland dem skulle finna den af mig nu framställda åsigt riktig, och på grund deraf begagna den i 23 Kap. 6 § Rättegångsbalken domaren medgifna rätt att sin mening ändra eller förklara.’’
I anledning häraf yttrade Hrr JustitieRåden Bredberg, Engelhart och Grefve Gust.
Sparre, ”att de, — af hvilka Sparre icke deltagit i de Högsta Domstolens utlåtanden, som blifvit i ämnet afgifna, innan Förordningen af den 10 Juni 1841 utfärdades, och Bredberg dervid gillat åsigter, som afveko från dem, hvilka blifvit i Förordningen följda, samt Engelhart endast bidragit till det sednare af berörde utlåtanden, hvilket afsåg de uti Rikets Ständers lind. skrifvelse föreslagna tvenne redaktionsförändringar, — väl insågo, att svårigheter för dem kunnat möta, derest de skolat bidraga till en sådan förklaring öfver nämnde Förordning, som varit påkallad af deri gagnade uttrycks otydlighet eller mindre fullständighet, eller någon motsägelse emellan stadganderne i samma författning, eller emellan dem och annorstädes meddelade, till efterlefnad ännu gällande föreskrifter, så att forskas bort, hvad som rätteligen, och möjligen mer eller mindre i strid med författningens bokstaf, må hafva varit Lagstiftarens mening och afsigt; men bemälde Ledamöter, hvilka, innan de fullgjort den dem, enligt 19 § Regeringsformen, R.
St, Just.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1844. 8 58 IL St.
Emb.-Berättelse dea 11 Juli 1844. ovilkorligen åliggande pligt att i ämnet sig utlåta, noga öfver vägat icke allenast författningens innehåll och hvad sorn förekommer i de förhandlingar, hvilka föregått och grundlagt densamma, utan äfven de, under nu förehafda öfverläggningar, af Högsta Domstolens öfrige Ledamöter framställda åsigter, hafva destomindre uti uppställningen och ordalagen i denna af Konung och Rikets Ständer vidtagna författning funnit någon sådan otydlighet, ofullständighet eller motsägelse, som det bud, hvarom nu är fråga, efter deras omdöme är tydligt och bestämdt uttryckt och icke motsäges af eller står i strid med något annat stadgande.
— Efter det bemälde
Ledamöter hos sig stadgat en sådan öfvertygelse, har det för dem icke varit behöfligL, eller ens tillständigt, alt genom jemförelse af de grunder, hvarpå författningen hvilar, och framställning af deras enskilda omdöme, angående det ifrågakomna lagbudets större eller mindre gagnelighet och öfverensstämmelse med andra stadganden, söka vägleda sig till en förmodan, att Lagstiftaren möjligen kunnat mena något annat, än orden i författningen tydligen utlocka, helst en förklaring med denna syftning komrae att innebära en verklig ändring i författningen; och bemälde Ledamöter skulle icke kunna för sig sjelfve dölja, det de, genom bidragande dertill, öfverskrede den rätt, dem, enligt 19 § Regeringsformen tillkommer, och tilläto sig att ingripa i den Konung och Rikets Ständer förbehållna lagstiftningsmakt.
På dessa skäl förklarade bemälde Ledamöter sig icke kunna, i anledning af JuslilieRådet Stråles i ofvanberörde måtto gjorda uppmaning, frånträda deras redan i saken afgifna yttrande.”
Äfvensom Hrr Justitie Rihlen Grefve Snoilsky och Grefve Carl Sparre > under förklarande, att de icke eller ansågo sig kunna lagligen ingå på Hr JustitieRådet Stråles ofvanberörde förslag, yttrade: ”genom de särskilda åtgärder, som föregått Kongl. Majrts beslut angående utfärdandet af Förordningen den 10 Juni 1841, rörande bysättning, har den fråga, som nu är under afgörande, kommit i det invecklade skick, att lösningen deraf, på ett för alla tillfredsställande sätt, svårligen torde numera vara möjlig.
Uppmanade ej mindre af frågans egen vigt, än af vår pligt i allmänhet såsom beklädde med Konungens dyrbara förtroende att vara ledamöter i Högsta Domstolen, bafve vi åt berörde grannlaga ämne egnat all den uppmärksamhet och det begrundande, som stått i vår förmåga.
De betänkligheter, som dervid mött, hafva således icke kunnat undfalla oss; ock vi hade gerna sett oss frikal lade från skyldigheten att lemna ett direkt yttrande, om sådant kunnat med lag förenas, och i stället öfverlemnat frågans afgörande jR.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 59 till Konungens högre vishet.
Men då ett sådant undandragande skulle, enligt vår åsigt, innefattat ett uppenbart fel emot 19 § Regeringsformen, som förmår, att då ”till Konungen inkomma förfrågningar om Lagens rätta mening i sådane fall, som till domares åtgärd höra, Högsta
Domstolen äger att de sålunda sökta förklaringar gifva,” har för oss ej återstått annat, än att, efter sig företeende omständigheter, pröfva frågan och efter bästa förstånd deröfver oss utlåta.
Det hafva vi gjort, och i den stund, vi afgåfvo våra meningar, kunde majoritetens lanke och den utgång, målet derigenom skulle erhålla, icke vara för oss känd.
Visserligen medgifver 23 Kap.
6 § Rättegångsbalken den rättighet åt domare att, sedan omröstningen i ett mål är slutad, sin mening ändra eller förklara, dock endast när goda skäl och orsaker dertill sig förete.
För domarens sjelfständighet och anseende bör likväl en sådan rättighet med största urskiljning och varsamhet af honom begagnas; och lill närmare upplysning om rätta meningen af ett sådant lagens medgifvande torde äfven böra anföras hvad ett Konungabref redan af den 21 September 1688 stadgar: ”att en sådan ändring må ske icke af lust eller benägenhet att infalla i andras röster och meningar”.
Slutligen anse vi oss böra förklara, att fastän vi, och måhända flera med oss, icke torde kunna förutsäga hvad Konung och Ständer vid en kommande Riksdag finna för godt besluta; skall dock medvetandet af våra afsigters renhet och att hafva följt vår öfvertygelse låta oss ulan fruktan motse stundande lider.” Ärendet har slutligen blifvit uti Statsrådet den 29 Oktober 1842 i underdånighet anmäldt, dervid de då närvarande Hrr JustitieRåclen Bredberg och Grefve G. A. Sparre åberopade deras i Högsta Domstolen afgifna utlåtanden, hvaremot Hans Exellens Hr JustitieStatsministern och StatsRädets öfrige tillstädesvarande Hrr Ledamöter enhälligt förklarade sig biträda den af Hr JuslilieRådet Nyblaeus i Högsta Domstolen utvecklade mening, hvilken jemväl till det hufvudsakliga instämde med hvad Hr JustitieRådet Stråle derstädes, samt JustitieKansleren, uti afgifvet utlåtande, i underdånighet yttrat, och öfverlemnade Stadsrådets ledamöter till Kongl. Maj:t, om icke, i fall Kongl. Maj:t bifölle denna åsigt, ärendet, såsom ändock genom Högsta
Domstolens majoritet på motsatt sätt afgjordt, kunde, i likhet med de mål, som angå af Högsta Domstolen afgjorda fideikommissfrågor, expedieras under Kongl.
Maj:t Sekret, då det ock syntes lämpligast, att expeditionen skedde genom bref till rikets HofRätter samt Öfre BorgRätten.
Maj:t gillade Statsrådets omförmälda yttrande och hemställan, samt behagade i nåder tillägga: ”enligt 21 § Regeringsformen har Konun - 60 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. gen tvenne röster i Högsta Domstolen.
Jemlikt 19 § tillhör det Högsta Domstolen alt gifva lagförklaringar, och Konungen har icke i dessa frågor rätt till veto.
Domstolen i detta hänseende iklädd en myndighet utöfver Konungens och utöfver den, som Grundlagen tillerkänner Rikets Ständer.
Maj:t har fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten att ändra dessa stadganden, genom nådiga propositioner vid Riksdagarne år 1823, 1829 och 1840.
De tvenne förra propositionerna hafva icke blifvit antagna.
Nationen finnér sig således ännu fortfarande i samma ställning, som hittills, till följd af ordställningen i denna §, som tillägger Högsta
Domstolen en uteslutande rätt att meddela lagförklaring, en rättighet, som Rikets Ständer icke ä?a utan Konungens sanktion.
Emedlertid och oaktadt de fel och miss O o tag, som kunna ägt runi vid Grundlagens redigerande, vill Kongl. Majit likväl, nu såsom alltid, gifva exempel af aktning för denna lags helgd.” Efter dessa förhandlingar i ämnet, utfärdades Kongl. Maj:ts, under Dess SekYet expedierade, Bref lill Svea HofRätt af den 29 Oktober 1842, hvilket äfven finnes i Författningssamlingen för samma år under N:o 39 infördt; varande uti detta Kongl.
Bref den förklaring öfver förrberörde Kongl.
Förordning af den 10 Juni 1841 meddelad, ”att, sedan, genom nämnde Förordning, 10 § i 5 Kap. Ulsökningsbalken blifvit upphäfven, bysättning ej må ådömas på den grund, att, vid utmätning hos gäldenär, tillgångar att gälda med saknas, samt att följaktligen stadgandet i Förordningens 4 § ej har afseende på fordringar i allmänhet, utan endast på sådana fordringar, för hvilka, efter särskilda författningar, bysättning äger rum.” Jemte anmälan om den sålunda meddelade lagförklaringen och då jag äfven bör "tillkännagifva, om jag finner en sådan förklaring vara olämplig, eller, under namn af förklaring, ny lag stiftad;” får jag i detta hänseende vördsamt anföra.
Regeringsformen, som i 17 § stadgar, att Konungens ”domsrätt” skall utöfvas af Dess Högsta Domstol, innehåller vidare i 19 §, att, om till Konungen ifrån Domstolar och Embetsmän inkomna förfrågningar om lagens rätta mening i sådana fall, som till domares åtgärd höra, Högsta Domstolen ock äger att de sålunda sökta förklaringar gifva; i sammanhang hvarmed 21 §, som tillägger Konungen tvenne röster i de mål, hvilkas föredragning och afgörande
Han för godt finnér att i Högsta Domstolen öfvervara, äfven bjuder, att alla frågor om förklaringar öfver lagen skola hos Konungen anmälas och Dess röster deruti inhämtas och beräknas, änskönt Han icke i Hö?- B.
Emb.-Berättelse den ii Juli 1844. 61 sta Domstolens öfverläggningar derom deltagit; äfvensom och sedan i 87 § sagdt är, att Rikets Ständer äga gemensamt med Konungen makt att stifta, förändra eller upphäfva civil-, kriminal- och kyrkolag, men att ej Konungen utan Rikets Ständers samtycke, och icke Ständerna utan Konungens, må ny lag göra eller gammal afskaffa, 88 §, deri tillägges, att med förklaring öfver lag (af beskaffenhet som nyss nämnd är) skall förhållas som med sådan lags stiftande, slutligen bestämmer, att de förklaringar, som lill svar på inkomna förfrågningar om lagens rätta mening, Konungen genom Dess Högsta Domstol emellan Riksdagarne gifver, kunna af Rikets Ständer ogillas, hvarefter de icke längre äro gällande eller af Domstolarne iakttagas eller åberopas må.
Dessa stadganden, med hvarannan jemförda, utvisa nogsamt, att den rättighet, Grundlagen velat uppdraga åt Högsta
Domstolen att gifva lagförklaringar, är af annan beskaffenhet och mindre vigt, än den som i detta afseende tillkommer lagstiftande makten sjelf.
Då nemligen en lagförklaring, af Konungen och Rikets Ständer meddelad, icke kan ändras eller upphäfvas annorledes, än med Deras gemensamma bifall, kan deremot en af Högsta
Domstolen gifven lagförklaring af Rikets Ständer allena ogillas.
Föreskrifterna, huru en sådan förklaring må af Högsta Domstolen fattas, antyda ock, att det är, icke Konungens lagstiftande rätt, utan egentligen Hans ”domsrätt, ” som dervid utöfvas på det sätt, att, under det lagstiftande maktens funktioner hvila, lagens rätta mening urskiljes af bemälda Domstol, såsom lagskipande maktens högsta organ, för att i tvifvelaktiga fall bereda enhet i lagskipningen ej mindre derstädes, än vid öfriga domstolar; och att sålunda Högsta
Domstolen äger rätt och behörighet att rörande en fråga i allmänhet stadga efter enahanda grund och på lika sätt, som den angående samma fråga skulle i särskidt förekomna fall anse sig böra döma.
Häraf lärer ock ostridigt följa, att en af Högsta
Domstolen meddelande lagförklaring, utan befogenhet att vidröra eller motsäga hvad lagen med bestämda ord uttalar, måste inskränka sig till att, i öfverensstämmelse med dessa, ”förklara”, hvad lagen för öfrigt må finnas mindre bestämdt uttrycka.
En vidsträcktare rättighet, som Grundlagen visserligen icke åsyftat att åt Lagskipande makten anförtro, skulle ock lätteligen kunna ingripa i Lagstiftande maktens egen, utan tvifvel oinskränkta rätt att förklara, ändra eller upphäfva hvad lagen innehåller.
Det måtte således hufvudsakligen vara lagens ordalydelse, sorn Högsta
Domstolen äger alt taga i öfvervägande, ehuru, om tillfälligtvis förhandlingarne vid lagens stiftande äro bekanta, äfven dessa kunna rådfrågas; 62 H. St.
Emb.- Ber ätt else den 11 Juli 1844. men om än detta tillfälliga förhållande äger rum, torde ändock, i valet emellan beggedera, de sistnämnda böra vika för den förra, som måste anses utgöra sista uttrycket af lagstiftarens mening och vilja.
Enligt sådana åsigter, hvilka Högsta Domstolen, vid ifrågavarande tillfälle, tvifvelsutan velat iakttaga, visar det sig, huruledes Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, ”angående förändrade stadganden rörande bysättning, ” i sin inledning lillkännagifver Konungens och Rikets Ständers beslut att, med ändring af åtskilliga föreskrifter i 8 Kap.
Utsökningsbalken samt ”med upphäfvande af 10 § i 5 Kap. samma Balk och 50 § Konkurslagen,” meddela allmänna lagbud i samma ämne; hvaraf måtte följa, att dessa laghud äro satta i stället för dem, som blifvit ändrade eller upphäfda.
I stället för 10 § af Utsökningsbalkens 5 Kap., — hvilken, efter det förut i detta Kapitel blifvit afhandladt, huru utmätning för domfäst skuld skall ske, ändlligen stadgade, att ”gäldenär, som ej har något att gälda med, må bysättas, der borgenär det äskar; sedan pröfve domaren huru hans fattigdom tillkommen är, och gånge derom som i Handelsbalken sagdt är,” — finnes sålunda det allmänna lagbud genom 1 § i Kongl.
Förordningen meddeladt, att ”för fordran, som genom utslag är fastställd, njute borgenär, när han det äskar, bysättning å gäldenär, efter thy derom i hvarje fall är stadgadt;” hvarjemte i 2 § medgifves visst anstånd med bysättning för löftesman, som borgat för löpande förskrifning eller invisning.
Efterföljande 3, 4 och 5 §§ åter innefatta de stadganden, som, i stället för 50 § Konkurslagen, hvilken äfven blef upphäfven, samt de likaledes ändrade föreskrifterna i 8 Kap. Utsökningsbalken, skulle gälla, nemligen dels om gäldenärs lösgifvande ur bysättningshäkte, då konkurs yppas, dels huru bysättning å gäldenär, som gjort konkurs eller förut varit för samma fordran bysatt, må äga rum och dels i hvilket fall gäldenär kan redan under lagsökning bysättas; hvarefter slutligen 6 § omtalar bysättnings fortfarande lill dess gäldenär rätt för sig gjort, men upphörande, derest borgenär försummar att bysältningskostnaden förskjuta.
Om dessa ”förändrade stadganden rörande bysättning” i sammanhang betraktas och om tillika innehållet af de laga stadganden, som derigenom blifvit ändrade eller upphäfda, öfvervägas, måtte det förekomma otvifvelaktigt, att den nya Författningen åsyftar att mildra och inskränka de äldre stadgandena.
Emedlertid och då Förordningen ”upphäfver 10 § af 5 Kap. Utsökningsbalken”, eller det enda lagrum, hvilket i allmänhet tillät gäldenärs bysättning för domfäst skuld, dock under vilkor, att han ej hade något att R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 63 gälda med, men uti sin 1 § förmår, att borgenär, för fastställd fordran, äger njuta bysättning å gäldenär, efter thy derom i hvarje fall är stadgadt, skulle sistnämnda lagbud, i allmän bemärkelse taget, synas föranleda derhän, att gäldenär alltid kunde bysättas för domfäst skuld, ehvad han ägde tillgångar eller icke, helst till denna händelse ej torde böra lämpas lagens ännu qvarstående föreskrift i 2 § af 8 Kap.
Utsökningsbalken, hvilken blott afser den, äfven i Förordningens 5 § särskildt afhandlade, preliminära bysättning, som genom lemnande af pant eller, såsom i 4 § samma Kap. säges, till och med endast genom ställande af personel borgen, kan återgå.
Om det nu, å ena sidan, antages, att det lagbud, 1 § innefattar, icke må, emot Förordningens åsyftning, tolkas så ovilkorligt och vidsträckt, som nämndt är, torde jemväl, å den andra, medgifvas, att samma lagbud, hvars tillämpning icke kan bero af ett annat, förut eller1 samtidigt med dess stiftande upphäfvet, måste ti 11- lämpas ”efter thy derom i hvarje fall är stadgadt”, genom Lag eller Författningar, som ännu gälla.
Under förutsättning häraf och då numera icke någorstädes i Lagen igenfinnes stadgande om bysättning för domfäst skuld i allmänhet, men deremot särskilda Författningar föreskrifva sådan påföljd för gäldenär i vissa fall och äfven utan afseende å hans förmåga att göra rätt “ O O för sig, vill det äfven synas, att, emot hvad ifrågavarande Kongl. Förordning med uttryckliga ord uttalar om uppliäfvande af 10 § i 5 Kap. Ulsökningsbalken, stadgandet i dess 1 § icke må betraktas såsom angående bysättning för domfäst skuld i allmänhet och af den? orsak att tillgångar bos gäldenär saknas; Äfvensom och så vida detta lagbud innefattar en allmän bestämmelse för bysättnings erhållande, det sedermera i 4 § förekommande stadgandet, hvars ordalydelse ej heller står i strid med en sådan tolkning af det förra, således torde hvarken böra eller kunna annorledes än i öfverensstämmelse med detta tillämpas.