Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till vederläggning af hvad den siste talaren anfört får jag, jemte hänvisning till den nu upplästa delen af Hr Holms reservation, tillägga, att då man bibehållit 5 cap. 2 § Missg.btn oförändrad, hvilken stadgar lifvets förlust för förgripliga beskyllningar emot Rikets högsta embetsman, skulle det vara i högsta grad inconsequent och olämpligt att stadga ett mindre straff för enahanda förbrytelser emot Rikets Konung.
Jag anhåller om propos. på återremiss af betänk.
Jag begär att först få yttra mig angrde formen för Utsk:s betänk.
Jag anser Utsk. hafva förfarit oriktigt, då Utsk. ansett sig icke kunna tillstyrka den K. proposm, och ändock icke yrkat rent afslag derå, utan ingått i pröfning af de enskilda motionerna, och på grund deraf inkommit med ett eget förslag af annat innehåll, än den K. propostn åsyftat.
Jag tror för min del, att Utsk. på goda skäl lemnat sitt afstyrkande till den K. proposm; men jag hade önskat, att Utsk. inkommit med ett särskildt betänk, öfver de enskilda motionerna, ty det är möjligt, alt Utsk. då funnit sig af dessa motioner föranledt att inkomma med något förslag öfver Missg.bm i sin helhet.
Min tanka är nemi., att våra nu gällande straffbestämmelser i allmänhet böra mildras; men om de hårda straffen för andra brott skola qvarstå, tror jag, att detta i synnerhet bör gälla för majestätsbrotten.
I politiskt afseende betraktar jag dock frågan från en belt annan synpunkt än en värd talare, som yttrat sig före mig.
Man säger, att det constitutionella statsskicket för bevarandet af majestätets helgd fordrar en sträng beifran af ifrågavar. brott.
Jag bestrider detta, ty i samma mån begreppen om det constitutionella samhällsskicket äro utbildade, kan, efter min tanka, straffet för majestätsbrotten mildras; men så länge dessa begrepp icke äro utbildade, så länge man ej vet att göra skillnad emellan Konungen och Regeringen, är det angeläget att betrakta frågan ur synpunkten af den strängt monarkiska principen.
Vill man äter en gång inse, hvad det constitutionella samhällsskicket verkligen är, så skall äfven jag yrka på en straffnedsättning; men så länge man är till den grad okunnig om hvad constitutionel ansvarighet vill säga, att Konungens rådgifvare kunna uppträda med reservationer och på detta sätt från sig hvälfva allt klander på Konungens person, anser jag riktigt, att det hårda straffet qvarstår för att skydda majestätets helgd.
Från en annan synpunkt betraktad, ser jag äter saken sålunda:
Så länge det icke är ur dagens ordning att angifva ifrågavar. brott, hemtade, snart sagdt, frän luften, enär man dertill vill hänföra klander af regeringsåtgärder eller finner statsbrott i lättsinniga yttranden, som icke varit förenade med någon afsigt, och läster statens bestånd i så lumpna anledntr till åtal, så Den 20 December f. m. 379 långe anser jag vådligt att borttaga den hållhake emot så obetänkta åtgärder, som nuvar.
Iagbud innebär.
Om Utsk:s förslag antages, är det ej otänkbart, att man skall finna sådana angifvelser alldeles öfversvämma landet.
Jag beklagar, att en sådan anda är rådande; den är nedstämmande för hoppet om ett utbildadt samhällsskick.
Men, mina Hrr, det är ej utan exempel, att personer, med högt förtroende att vaka öfver särskilda provinser, tillåtit sig ett hemligt spioneri på enskilda, som bort vara öfver alla misstankar.
Jag skulle kunna åtaga mig att beledsaga denna uppgift med juridiska bevis; och under sådana förhållanden kan jag ej tillstyrka, att man gifver tillfälle åt slika personer att af enskild hämnd eller missräknadt nit göra sig gällande.
Jag tillstyrker således bibehållande af dödsstraff för majestätsbrott, och jag grundar denna min mening på den öfvertygelsen, att om man gör sig reda för den verkan, lastligt tal kan medföra, måste man alltid komma till den slutledning, att antingen är den, som fört detta lastliga tal, från sina sinnen, eiler ock åsyfta hans yttranden en för samhället farlig anläggning.
Inträffar det förra, hvilket oftast händer, anser jag det icke vara förenadt med någon fara, om brottet blir oantastad!; men åsyftas åter en plan emot samhällets lugn, d. v. s. åsyftas dermed någon handling, tror jag, att lagens hela stränghet bör drabba förbrytaren; beroende det dock alltid af Konungen att äfven i sådant fall bestämma, om åtal skall äga runi eller ej.
Då jag således, på nu anförda skäl, afstyrker bifall till den K. propostn, anser jag mig böra yrka återremiss afUlsk:s betänk., hvarmed min mening är att uppmana LagUtsk. att inkomma med ett motiveradt afslag å Konungens propos. och med ett särskildt betänk, öfver de i ämnet väckta enskilda motionerna, då jag förmodar, att Utsk. antingen, med anledn. deraf, skall föreslå en förändring i hela vårt straffsystem, eller ock afstyrka dessa motioner, såsom för tidiga.
Hr Dalman; Jag är till största delen förekommen genom den siste talarens förträffliga anförande.
Hvad formen angår, har också Hr Stuart redan besvarat Frih.
Boye; jag skall derföre blott i största korthet upptaga, hvad en ledamot, 'Hr v.
Stahl, yttrat.
Den värde ledamoten har riktigt börjat med den fråga, som bör vara den första, nemi. om en ändring af nu gällande lagbud är af behofvet påkallad, Jag gör samma fråga, men kommer till ett motsatt svar och anser behofvet ej här påkalla någon ändring.
En reservant inom Utsk. har yttrat sig i samma mening, hvilken, jag medger det, stödjer sig mer på politiska, an juridiska skäl; och i sjelfva verket är ämnet af sådan beskaffenhet, alt det icke kan bedömas efter strängt juridiska principer.
För min del, och då jag erinrar mig, att ingen undergått straff för ifrågavar. brott under mer än ett hundra 38o Den 20 December f. m. år, skulle jag tro, att detta tillräckligt visar, att, då de tillfällen, som påkallat lagbudets tillämpning, varit så ytterst få, något behof af lagförändring icke heller är för handen.
Man har sagt, att lagstiftningens ändamål är att förekomma brott; men jag frågar, om man då, i rak strid med denna sats, bör stifta en lag, som skulle mångfaldiga åtalen och förbrytelserna.
Tvärtom föreställer jag mig, att en constitutionel Konung borde söka att, så mycket som möjligt, minska antalet af politiska brott, och jag tror ock, att man handlar i den constitutionella Konungens interesse, då man yrkar motsatsen.
Samme talare har citerat ett exempel, huru, genom en dömd majestätsförbrytares vägran att emottaga den honora erbjudna mildring af dödsstraffet, Konungens nåd blifvit hånad; men jag hemställer, om ej klandret starkast bör drabba de rådgifvare, som ej afstyrkt anställandet af det åtal, hvarpå talaren syftat, ty helgden af Konungens värdighet är för vigtig för att blottställa densamma för åtal, der ett dylikt förhållande kan komma att äga rum; och jag är öfvertygad, att hvarje gång ett åtal grundas på cn smädelse mot Konungen af sådan beskaffenhet, att den förtjenar beifras, det stränga straffet både bör och kan drabba förbrytaren med nationens bifall, och att han då icke, såsom nu, finner hos opinionen stöd, ja, uppmuntran för sin hårdnackenhet.
Det har vidare blifvit sagdt, att det stränga lifsstraffet förskrifver sig från hedendomens mörker.
Detta är väl en temligen stor anachronism, enär vi icke räkna mer än hundra år, sedan lagen antogs; och nekas kan ej heller, att bland 1734 års lagstiftare män funnos, af vida högre bildning och större lagstiftningsförmåga, än man nu kan uppleta ens i LagUtsk.
Horn, alt de politiska begreppen icke Nro nog utbildade i vårt land, för att medgifva en mildring af den ifrågavar. lagen.
Vi hafva nyligen i ett offentligt blad, som utgifves, efter livad allmänt är kändt, under skydd af en fraction utaf Styrelsen, sett framställas, att Konungens gerningar i Statsrådet böra vara lika fredade från allt klander, som hans personliga gerningar utom Gonseillen, d, v. s. att allt klander af Regeringens beslut skulle vara otillåtet, och jag frågar, hvad vore då tryckfriheten och rättigheten att yttra sig öfver allt, som kan blifva föremål för mensklig kunskap?
Jag bekänner, att då jag först hörde Hr Cederschjöld framställa sin motiou angele tillägg af ordet gerningar, fann jag den riklig, såsom öfverensstämmande med ordalagen i tryckfrtsförordn; men sedan jag hört sådana satser yttras, som den nyss citerade, och derjemte öfvervägat de betänkligheter dervid, Frih. v. Stedingk anfört, linner jag i detta tillägg allenast en farlig snara.
Men jag återkommer till formfrågan, och då jag tror det vara fullständigt ådagalagdt, att Utsk. icke haft någon i grundlagen medgifven rätt att inkomma med sitt Den 20 December f. m.
J8i förslag, hoppas jag, alt Hr Gr. o. Landtm, finnér sig förhindrad att framställa propos. till bifall å betänk.
Jag hemställer derjemte till Frih. v. Stedingk, om Hr Frih. ej skulle vilja afstå från sin begäran om propos. på afslag; ty då jag förmodar, alt Frih., likasom jag, godkänner den del, som angår Konungens propostn,, kan betänk., icke i sin helhet afslås.
Jag fortfar för min del att yrka återremiss.
Hr B e r ge n s c h j ö I d, Erik:
Jag var icke här tillstädes, då den K. proposm förra gången, eller vid remissen, var under discussion; jag skulle eljest då hafva, utan anspråk på talareförmåga, sökt vederlägga de anmärkntr, som emot densamma framställdes, ty jag skall alltid öppet ikläda mig både den moraliska och den juridiska ansvarigheten för denna K. proposm.
Jag finner nu, att dessa anmärkntr blifvit så fullständigt vederlagda i Hr Strussenfelts reservation, att jag anser öfverflödigt uppehålla mig dervid och förenar mig blott med reservanten; men jag vill ändock nu ej vidare yrka på bifall till Konungens proposrn, enär den liufvudsakligaste bristen i nu gällande lagbudet blifvit genom Utsk:s förslag såvida afhjelpt, att för olika grader af brottet olika straffbestämmelser skulle komma att äga rum.
Jag tror således, alt man kan vara belåten med denna af Utsk. föreslagna rättelse, och begär i följd häraf propos. till bifall å betänk.
Hvad formfrågan angår, vill jag blott upplysa, att det icke är första gången, som R.
St. modifiera eu K. propos. om lagförändring.
Följden blir blott en contrapropos. , ty då Konungens propos. icke i sin helhet blifvit antagen, kommer R.
Sl:s contraförslag att föredragas i Högsta Domstolen, och K.
M. lemnar derefter sitt svar antingen till antagande eller förkastande af förslaget.
Så har det tillgått vid flera tillfällen, och bland annat år 1818, då jag bestämdt påminner mig, att concurslagen antogs efter en af R.
St. afgifven contrapropos:n. Hr von Stahl:
Det är icke i anledn. af det klander, man riktat emot Utsk., som jag nu ånyo begärt ordet, utan endast för att bemöta den af Hr Dalman framställda grundsats, att man här icke fick laga så mycket rättsgrunder som icke mer politiska skäl i betraktande.
Jag svarar härtill, att en brottmålslag, som stödjer sig på annat än rätts- och förnuftsgrunder och som är till för enskilda afsigter eller politiska beräkningar, måste vara och förblifva en förderflig lag, hvilken, om den derjemte innefattar grymma och barbariska straff, inom kort skall i sin tillämpning och sina följder visa alla de vådor, hvartill ett sådant, allmän ordning störande oförnuft leder.
En sådan lag vore att likna vid ett vedervärdigt missfoster, ett blodtörstigt vilddjur.
Då jag således ej kan tillerkänna Hr Dalmans yttrande någon juridisk consequens, torde jag ej misstaga mig, om jag härleder rnotiverna derför från annat håll.
Sedan man, genom 33a D cn 20 December f, m. dessa ihärdiga rop om misstag och duglöshet hos Styrelse, corruptibilitet hos domarecorps, servilism hos tjenstemän o. s. v., injagat oro och missbelåtenhet hos den stora massan, som, sage hvad man vill, ändock ej är nog upplyst att sjelf göra sig reda för öfverdriften och falskheten af dessa rop, utan finner det beqvämligare att blindt tro, än att forska sjelf; sedan man på detta sätt underlättat öfverträdelser emot 5 cap. i § Missg.bm eller tilläfventyrs förledt dertill, består dessa Hrrs consequens deri att söka, genom bibehållandet af en overkställbar lag, bereda förbrytaren strafflöshet och i sjelfva lagen hafva ett skydd för denigrationssystemet.
Då jag nu begärt ordet i detta ämne, har det skett med föga hopp att kunna verka på de här samlade ledamöternas öfvertygelse, ty jag vet, att min stämma dertill är för svag.
Men af aktning för det
Stånd, som gifvit mig sitt förtroende att vara ledamot i LagUtsk., och af aktning för de män, med hvilka jag der arbetat, anser jag mig skyldig att till besvarande upptaga de anmärkn:r, som blifvit framställda mot Utskts förfarande.
Dessa hafva i första rummet blifvit riktade mot formen af Utskts betänk., som man sagt vara stridande mot grundlagen.
Det förefaller dock i sanning underligt, att man från samma sida nu hör Utsk. klandras derför, att det skall hafva gått för långt eller utöfver sin rättighet att framställa förslag, då för någon tid sedan Utsk. tvärtom klandrades derför, att Utsk. ej föreslog en förändring, derom ingen fråga var väckt.
För öfrigt får jag anmärka, att den reservant, som nu yrkat, att Konungens propos. blott i sin helhet kunde antagas eller förkastas, sjelf förut deltagit i det beslut, hvarigenom Utsk. med tillagdt vilkor antog Konungens propos. om tysta förmånsrätternas afskaffande.
Dalman har också vid ett föregående tillfälle yrkat, att R.
St. skulle hos Konungen begära en formlig propos., ang:de nya lagen; men om nu en sådan propos. blott skulle kunna i sin helhet antagas eller förkastas, vet jag sannerligen icke, huru frågan om nya lagen skulle behandlas, så att man någonsin kom till ett slut.
Konungens propos. om ny stängselförordning har likaledes vid denna riksdag blifvit behandlad på samma sätt, som Utsk. nu gjort, utan att någon anmärka, då afhördes.
Det är först pu, som man får höra talas om grundlagsvidrigheten af ett sådant behandlingssätt.
Härmed tror jag mig tillräckligt hafva vederlagt de anmärkmr, som blifvit gjorda emot formen af betänk., och jag öfvergår nu till de anmärkntr, som blifvit framställda i sjelfva saken, dervid jag anhåller att först till besvarande få upptaga de inkast, jag funnit i tidningsbladen.
Hr Hjerta har i sitt blad, om än han icke haft uågot att invända mot sjelfva grundsatsen för den fö - Den 20 December f. ra. 383 reslngna Jagförändringen, dock med bitterhet klandrat, att Utsk. ej gifvit någon definition på brottet, som är i fråga, och Hr Hjerla har sagt, att sådana definitioner hittills alltid ansetts nödvändiga.
Jag finner deremot blott få definitioner på brott i vår nu gällande criminallag, och om Hr Hjerta endast flygtigt behagat bläddra i Lagcommitte'ens förslag till strafflag, skulle han hafva funnit, att äfven i detta arbete, der Hr Hjertås åsigt i allmänhet blifvit antagen, finnes ingen definition på laslligt tal.
Så väl Hr Hjertås som Riksdagsm.
Danielssons citationer ur Franska lagen, uti de yttranden som dessa ledamöter afgåfvo vid K. propostns remiss till Utsk., äro ej heller öfverensstämmande med förhållandet, ty i Franska lagen finnes icke någon definition eller några criterier på beskaffenheten af ifrågavar. brott; och Hr Hjerta, som anser Franska lagen såsom ett mästerstycke, ehuru Dupin och andra utmärkta jurister icke äro alldeles af samma tanka, borde dessutom hafva funnit, att der äro åtskilliga brott, för hvilka ingen definition finnes, t. ex. för attentat.
För öfrigt får jag äfven anmärka, att verbalinjurier i allmänhet äro af beskaffenhet att icke kunna definieras, hvilket också visas deraf, att Lagcommitte'en, som annars antagit, att alla brott böra definieras, dock icke gifvit någon definition på dessa.
Utsk. har emedlertid här lemnat en definition, ehuru ofullständig — jag medger det—, och Utsk. har dervid begagnat samma ord, som förut finnas i tryckfrtsförordn., hvartill Utsk. också blifvit särskildt uppmanadt genom Hr CederschjÖlds vid remissen gjorda anmärkn.
, att man icke borde i tvenne Jagbud hafva olika termer för samma brott.
Detta torde vara tillräckligt för att freda Utsk. från alla anmärkntr i denna del.
Jag skall nu till besvarande upptaga några här fällda yttranden.
Frih. v. Stedingk har sagt, att ingen våda ligger i det gamla straffets bibehållande, enär initiativet af dess tillämpn. ligger hos Regenlen.
Detta vill säga detsamma som att ingen våda finnes i ett straff, som icke tillämpas; men consequensen af ett sådant yttrande kan jag ej förstå.
Samme talare har vidare såsom hufvudargument åberopat den sköna benådningsrätten, och äfven detta synes innebära en motsägelse; ty benådningsrättens ändamål är icke att omintetgöra lagen, och en strafflag, som vore stiftad i beräkning på Konungens benådntsrätt såsom medel att göra lagen kraftlös, skulle motsäga sig sjelf.
Deremot har benådntsrätten ett annat ändamål.
Det finnes nemi. förhållanden och omständigheter, då ett strängt vidhållande af lagens absoluta bud vore att uppoffra lagens ändamål för dess form, och det är då, som det tillhör regenten att återställa det jemnvigtsförliällande, som på annat sätt icke kan återställas.
Då är benådntsrätten ett skönt prerogativ; mendet förhåller sig med detta prerogativ likasom med furstekronan, den glänser ej endast, den tynger äfven.
Striden emellan bjertats böjelser
Den ao December f. m. och pligten att upprätthålla samhället är ofta svår och pressar suckar ur det Konungsliga bröstet.
Det har vidare blifvit sagdt, att hundra års erfarenhet skall hafva visat, att ingen våda är förenad med det gamla lagbudets bibehållande.
Till svar härå får jag blott erinra, att straffet på ett sekel icke varit tillämpadt.
Hvad åter angår det klander, som här blifvit framstäldt mot
Konungens beslut i vissa fall att låta anställa åtal, likasom det klander en annan värd ledamot yttrat mot vissa underordnade auctoriteter, som skola hafva misstagit sig i sina angifvelse!1 om brott af ifrågavar. beskaffenhet, är detta allt sådant, som icke hör hit och icke kan blifva föremål för Ståndets öfverläggning i följd af 90 § Reg.F. Gr. Horn har sagt, att det väl kunde vara behöfligt och nödvändigt att mildra vår strafflag, men trott, att en sådan åtgärd skulle fordra och förutsätta ett mera framskridet samhällsskick.
Man har dock sett, att andra länder, der t. o. m. intet constitutionelt samhällsskick finnes, såsom Danmark, betydligen mildrat sina strafflagar, och jag skulle ej tro criminallagstiftningen vara så beroende af det constitutionella samhällsskicket, att ju ej den mildare andan i brottmålslagen kan och bör fortgå äfven hos oss.
Samme ledamot har äfven talat om den ministeriel!» ansvarigheten, hvilken dock synes mig endast aflägset röra detta ämne.
Det har blifvit sagdt, att det bårda straffet borde qvarstå såsom skydd för majestätet, så länge begreppen om den ministeriella ansvarigheten äro så litet utbildade.
För min del skulle jag tvärtom tro, att just det hålda straffet verkar motsatsen och icke blir något skydd; ty då det står i strid med folkets känsla och förnuftets fordringar, är det, som om det icke fanns.
Man har trott, att det skulle vara en hållhake emot angifvelser; men jag kan ej inse detta, då det i sjelfva verket är att betrakta såsom en ren nullitet.
Förutsättom emedlertid, att lagen någon gång i sin stränghet skulle tillämpas, och jag frågar, huru man då kan vilja bibehålla ett straff, om hvilket alla äro ense, att det icke står i förhållande till brottet?
Jag frågar eder på samvetet, mina Hrr, om j väl kunnen försvara eder åtgärd, i händelse framdeles medborgares blod skulle flyta i följd af det beslut, som i dag fattas?
Regeringen har nu tvenne gånger gått de önskningar till mötes, som mägtigt höjt sig för mildring uti den ifrågavar. straffbestämmelsen, och om R.
St. nu för andra gången motsätta sig denna mildring, hvad skall då Regeringen tro annat, än att Nationen önskar, att det nuvarande straffet går i verkställighet på förbrytaren.
Men då kommer det blod, som i sådant fall flyter, ej öfver Konungens eller hans rådgifvares hufvuden, utan öfver de representanter, som envist afslagit hvarje försök att tillvägabringa en mildring.
Utan anspråk på bifall, men ocksåi utan fruktan för dagens fordringar, har jag nu fram - Den ao December f m.
385 framställt min mening för att i min mån bidraga, att man ej må afvisa i från sig, hvad sorn hU blifvit föreslaget för att komma till en humanare lagstiftning. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas i eftermiddag kl. 6.
Jag hade i sanning icke tänkt att vidare uppträda i detta ämne; men då jag finner mig dertill uppmanad af åtskilliga yttranden, anhåller jag att få anföra några ord till svar.
Boye har talat omfors men och ansett Utsk. hafva riktigt förfarit, då Utsk., med anledn. af de väckta motionerna, funnit sig oförhindradt att inkomma med ett från den K. propos. afvikande förslag.
I så måtto anser jag Hr Frih. hafva rätt; men jag hade önskaf, att Utsk. gjort mera afseende på de väckta motionerna.
Detta har emedlertid icke skett, Utan jag finnér i betänk, endast den K. pfopostn behandlad, ehuru på ett eget sätt; och det är denna behandling af frågan, som jag anser oriktig.
Boye har vidare sagt, att det ej vöre passande att här tala om friheten och dess kränkning.
Tvärtom kan jag för min del ej finna annat, än att här just är rälta stället att uttala sin öfvertygelse i dessa ämnen; och jag hemställer, om ej friheten kan sägas vara kränkt, då fråga är om medborgares godtyckliga inspärrande i fängelse.
Hr v. Stahl har på ett mystiskt sätt omtalat en nyligen passerad händelse.
Jag bekänner, att om jag skulle inlåta mig i detta ämne, skulle det ske lika litet till fromma för Konungens rådgifvare som för förbrytaren ; men jag afhållen mig derifrån på grund af 90 § Reg.F. Samma talare har vidare ansett det vara blodtörstigt att anlita det straff, som nu är stadgadt, och Hr Strussenfelt har frågat, om vi vilja taga på vårt ansvar en framtida blodsutgjutelse, för hvilken Representationen skulle komma altansvara.
Jag öfverlemna!- med lugn åt efterverldens omdöme den röst för afslag å den föreslagna lagförändringen, sorn jag går att afgifva, och jag hemställer, om det kan kallas blodtörstigt att anse lifvet för en lumpen skänk mot to års inspärrande i fängelse.
Vi lefva icke, mina Hrr, under en Robespierres spira, och Sverige behöfver inga inquisitiotisdomstolar!
Hr Cederschjöld, Pehr Gust.»
Sällan har inom dessa murar något ämne förevarit, der jag varit mera tveksam och osäker i mitt eget omdöme.
Jag uppträder också nu blott för att uttala denna min tvekan och göra reda derför.
Jag finner nemi. en till sina följder väsendtlig skillnad emellan Utsk:s förslag och Konungens propostn; ty då Konungen föreslagit fästningsstraff från 2 till to år, kan man anse hela straffbestämmelsen delad i 5 lika grader; men då 17 H» ise Den ao December f. na.
Utsk., jemte dessa grader, utsträckt straffet ända till lifvets förlust, kan man anse Utsk. hafva förlängt scalan uppåt med ett visst antal grader, sorn jag exempelvis vill antaga till i5.
Utskrs förslag innefatta]' då 20 grader af straff i stället för 5, som K. propos. innehöll.
Men om man nu sätter scalorna för högsta brottsligheten jemnt med hvarandra, så är det klart, att Utsk. stigit i5 grader lägre än den Ii. propöstn; och jag fruktar, att följden häraf skulle i tillämpningen blifva, att vi finge se brott åtalade af sådan subtilitet, att del fordrades adois glasögon för att upptäcka dem.
Detta anser jag oriktigt, ty majestätets helgd bevaras icke, utan snarare missfirmas, genom mängden af åtal, och om den nu gällande lagen hittills aldrig blifvit tillämpad, tror jag dock, att kronans glans icke deraf lidit, oansedt det visserligen i alla tider funnits personer, oförståndiga nog för att tillåta sig mindre passande yttranden örn regenten.
Jag tvekar således om den föreslagna ändringen är af hehofvet påkallad.
Väl säger man det vara orimligt att bibehålla en lag, som icke tillämpas; men jag bekänner öppet, att jag, för min del, ej skulle tveka att tillämpa lagen, om ett brott beginges, som verkligen påkallade straff.
Konungen smädades på ett sådant sätt, att han alldeles beröfvades folkets aktning och likasom moraliter mördades, borde det hårda straffet, efter min tanka, tillämpas.
Man har frågat, på hvems hufvud det blod skall falla, som framdeles kunde komma att utgjutas i följd af det gamla lagbudet?
Jag svarar, att det beror på omständigheterna.
Utgjules det för obetydliga förbry leiser, så skall det falla på Konungens rådgifvares hufvuden; men tillämpas lagen endast i sådana fall, jag antydt, så må blodet falla på det hufvud, som skiljes från kroppen.