Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det går igenom mig en klang, ett tonande skimmer, såsom när den första svaga, knappt hörbara tonen af en gammal visa, hvilken vi icke längre kunna minnas när och hvar den sjungits, men hvars eko ännu vibrerar i oss, plötsligt tränger fram till oss från fjerran; och jag håller andan och lyssnar.
Det är något som nalkas mig, något som jag gått och väntat på i åratal, så som flickan på sin hjertanskär, hvilken dröjer borta, något som en gång varit mitt, men för så länge länge se’n ...
Jag sitter stilla som en mus, och rör icke ett finger, och håller andedrägten, tills det anstränger mig, och lyssnar med hvarje nerv spänd ... men så tiger alltsammans med ens, är stumt.
Jag stryker mig med handen öfver ansigtet och ser mig omkring, som om jag sökte ett eller annat som jag förlorat.
Stämningen är i ett nu som bortblåst; och inför mig ligger det vida landskapet igen, det samma som förr, men så slutet och uttryckslöst; och jag känner en stor saknad i själen.
I den börjande skymningen stiger jag ned utför berget mot gården till, hvilken från denna höjd synes ligga tätt vid sjön.
Dörren till stallen står öppen, och jag går den vägen in.
Derinne sitter en af pojkarne och mjölkar korna; och ett par af småbarnen stå bredvid med glas i händerna och vänta på att få dricka af den spenvarma mjölken.
Jag blir också stående: det käns så varmt, när man kommer direkt in från den kalla kvällsskymningen, lyktan sprider ett sådant hemtrefligt, obestämdt sken öfver korna i båsen och fåren borta i fållan i hörnet, och luften är stark af ammoniak.
Samma stämning som nyss deroppe griper mig, ännu djupare, ännu innerligare, — stämningen af ett minne, som icke helt kan utlösas.
Mor kommer i detsamma in uppe från gången, hvilken leder tvärs genom huset från ingången ner till kostallen; och när hon får syn på mig, tager hon glaset från det ena barnet och frågar, om inte jag också vill smaka på.
Och jag säger ja, och den feta, gräddgula mjölken skummar i en rak stråle ned i glaset, och jag dricker den varma kraften ut i ett drag.
Derpå går jag upp till mig, ömsar skor, kastar några vedstycken in i den gröna kakelugnen, samt sätter mig hän till fönstret att drömma i skymningen.
Himlen ofvanom bergen, bakom hvilka solen gått ned, är kall och nästan hvit, och kammarne teckna sig emot denna bakgrund i skarpa linier, nästan svarta, sedan den mesta snön smält undan i den heta vårsolen.
Midt å den vågräta, småtandade linien reser sig en hög och dunkel skepnad opp i aftonljuset; det har varit en stentagg i hvardagslag, men jag skönjer nu, att det är en mensklig gestalt.
Jag skymtar till och med anletsdragen rätt tydligt, när gestalten lägger hufvudet tillbaka och den skinande dagern faller in öfver dem; och undran griper mig, ty de förråda en märklig likhet med mina egna.
En mensklig skepnad är det, och dock icke en vanlig menniskas, utan större och overkligare.
Och den växer och växer, det är som komme den allt närmare — med ens märker jag, att det beror derpå, att den rörer sig.
Den står en stund upprätt i hela sin fulla längd, med fötterna på bergskammen och hufvudet högt uppe i den genomskinliga etern, — derpå skrider den långsamt ned utför tvärbranten, en rese, hvilkens steg ljuda tunga i kvällens dunkel och tystnad.
Och han vandrar och vandrar, och solen rinner opp igen och det blir åter kväll, och århundraden gry och skymma, och för hvarje gånget sekelhvarf ljuda hans steg allt mera trött tunga och blir hans anlete anletet hos en man, som söker sitt hem och icke mera känner sig till rätta på egen mark och går vilse på egna tegar.
När solen bländar på tegelstensgul-och-röda husräckor af nya städer, söker han ned i afsides skogsdälder och sätter sig att drömma utanför värdshuset i en liten svart by i Thüringen; och då på hans vandringar genom bälmörka nätter fabrikseldar plötsligt flamma opp framför honom och färga natten röd, viker han af inåt Fichtelgebirges oigenomträngliga skogar och låter sig susas till sömns eller sätter sig ned vid stranden af Nordsjön att lyssna till vågsvallet, hvilket sjunger för honom om, hur hans ättefar var landsbygdsbarnet inom familjen, hur hans fäder alltid haft hemma i skogarne och på hafven och på de vida slätterna, och hvarför nu han sjelf vankar kring med en känsla af att ingenstädes höra hemma, — han, den siste germanen, på vandring efter Arkimedes’ punkt ...
Ljud näraifrån nå mitt öra: skära ljud af cittra och guitarr.
Skymningen står tät omkring mig och fyller hela rummet; och derute är himlen full af stjernor.
Dernere spelas det.
Det är med ens, som om väggarne glede undan; och jag ser framför mig hela stuginteriören i den osäkra belysningen af aftonlampan.
Bland ödebygder och skär
BLAND ÖDEBYGDER OCH SKÄR.
BERÄTTELSER FRÅN FINLAND
Daniel Sten Ina Lange.
Först publicerad av Albert Bonniers förlag 1884.
Hårda sinnen.
Gamle Erkko uppe på Salmi gård kallades vanligen, eftersom han var den äldste husbonden i hela socknen, »Salmen Ukko».
Åttiofyra vintrar hade snöat in hans egor, dem han redan i vaggan ärft af fadern, och den åttiofemte sommarens varma augustisol höll just på att röd och strålande gå ned öfver hans åkrars gula, böljande sträckor.
Det var en vacker syn att från gårdens trappa se ned åt fälten.
Stora skylar reste sig längs hela gärdesgården, och midt på åkern såg man, huru en skara män i hvita skjortärmar, höga stöflar och snäfva byxor skar rågen allt hvad de förmådde, medan qvinnorna i sina röda och brokiga drägter bundo ihop kärfvarne.
Den gamle stod med pipan i munnen och blickade dit ned.
Fem söner, af hvilka fyra med hustrur och barn, sträfvade der borta i sitt anletes svett med skördearbetet och biträddes af gårdens trenne drängar och pigor.
Det gick flinkt undan, men rynkorna i Salmen Ukkos panna blefvo ej jemnare.
Hans bruna, fårade ansigtes skarpa drag fingo ej ett vänligare uttryck, fastän solen lyste derpå med sina rödaste strålar, och hans tunna läppar hopknepos än fastare, då han observerade, att qvällen led och ännu en tredjedel af åkern stod oskuren.
-- Mor, -- ropade han, vänd åt stugan, -- mor, du behöfver inte ge dem morgonmjölk till qvällen; mindre duger åt sådana der odågor!
Lata ha de varit och styfva i armarne!
Gud vet, huru du fostrat dina barn, då du inte fått folk af dem, fast jag hjelpt till och lärt dem det lilla de verkligen kunna!
Hör du, ställ fram surmjölk i muggarne, väl påspädd med vatten...
Sådant arbete, sådan lön!
Hon hörde från den öppna dörren alltsammans, men fortfor tyst och stilla att derinne syssla med grytor och fat.
-- Mor, -- ropade Ukko ännu en gång, -- det är ju lördagsqväll, eller hur?
-- Så är det, -- svarade gamla Annika med sin låga basstämma.
-- Och det är min åttiofemte födelsedag, är det inte så?
-- Den åttiofemte, ja, -- hördes det inifrån.
-- Och de vänta sig kalas i dag, kan jag förstå? -- frågade Ukko vidare.
-- Nog göra de det, -- bestyrkte mor.
-- Ha, ha ha, -- skrattade gubben, -- då ska de bli långa i synen.
Gröten går nog ned ändå och strömmingen likaså.
Koljan är så färsk, att längtan efter mjölken skall bli dubbelt stor.
Sådana latvargar!
Svält skulle de ha, barkbröd och källvatten!
Du ringer inte ännu på en halftimme, mor!
Mor bara teg.
Hon öste en skopa vatten i kitteln, der den svarta rågmjölsgröten kokade, rörde hårdt i bottnen, satte slefven på kant och skyndade till bordet.
Der, längst inne i stugan upptog det hela långväggen.
Det var ett stort bord, groftimradt och starkt.
Renskuradt och snygt bar det för tillfället sin börda af fjorton kuvert, hvart och ett bestående af en mjölkstäfva, en lerskål afsedd för gröten, en träsked, ett litet fat rågadt med salt strömming inlagd i saltlake, och ett duktigt, svart hålbröd.
För resten hvarken knif eller gaffel, onödig lyx för dem som ha både tänder och händer, tyckte man.
Mor tog mjölkkärlen, såsom det befalts henne, bar ut dem två och två i boden och återkom med stora trästånkor fylda med af humle och malt starkt doftande, men ännu ojäst svagdricka, vattenhaltigt och sötaktigt oaktadt sin bruna färg.
Så skyndade hon så fort hon förmådde tillbaka till grötkitteln, lyfte den af trefoten, fastän lågan från en väldig stockända slog henne nästan upp i ansigtet, skakade kraftigt om grytans rykande innehåll och började ösa upp den i väldiga portioner, hvar och en kryddad af en god nypa salt.
Aftonsolen kastade ett rödt skimmer genom det dunkla, med tjocka spindelväfvar behängda lilla dubbelfönstret åt vester och färjade röken inne i stugan i en skiftning af rödbrun koppar.
Det svarta bjelktaket framstod i denna belysning så tydligt: man kunde inne mellan brödspetten se, huru de bruna torrokanerna1 vandrade af och an deruppe eller stodo i grupper, medan de yngre exemplaren af detta i Finland så rikligt förekommande husdjur kilade fram och åter mellan takspringorna eller gåfvo sig af längs väggarne på promenad ned till golfvet och derifrån upp på bordet, på bänkarne och öfverallt.
1 Kakerlackorna.
Mor torkade med sitt tjocka, randiga bomullsförkläde soten från ansigtet.
Hon jemkade in sitt gråa hår under sin hufvudbonad af blommigt svart siden, rättade på halsduken och gick ut.
-- Får jag ringa nu? -- sporde hon ödmjukt sin make, der denne, sysselsatt med att stoppa en ny pipa, alltjemt stod på trappan och småputtrade sitt missnöje för den svala och doftande qvällsbrisen, som kom ifrån ungskogen bredvid.
-- Ring! -- svarade Ukko och vände ryggen till, sålunda visande sitt förakt för qvinnokönet, representeradt af hans hustru.
Mor Annika skyndade till fähuset.
Der bredvid i sin höga rödmålade stapel hängde matklockan, hvars klara malmtoner genast ljödo ut öfver nejden.
Vid deras klang slutades arbetet på skördeåkern, männen torkade svetten ur sina ansigten med skjortärmarne, qvinnorna jemkade sina dukar, och allesammans begåfvo sig upp längs ledet till gården.
Om en stund vore de i stugan.
Tysta och vördnadsfulla nalkades först alla den gamle, nickade halfskygt och stälde sig framför sina platser vid långbänkarne, som voro flyttade på ömse sidor om bordet.
Ukko sjelf hade en stol vid bordets smala ända, »äiti»1 deremot satt nederst, sist på bänken.
Närmast husbonden stod en tom stol.
Men par vid par hade de fyra gifte sönerne tagit plats bredvid sina hustrur; den femte, en tjuguårig ljuslockig bondpojke satt och småskrattade under lugg, han plirade förnöjdt på en rödrosig piga, skyddad nere i skuggan för Ukkos blickar, och när han kom åt, kittlade han henne på hakan med ett rågax, en kurtis, som den tjocka flickan besvarade med att kasta halft ihjelklämda torrokaner rakt i ansigtet på sin beundrare.
1 Mor.
-- Sågs der eld i smedjan? -- frågade Ukko, vänd till sin äldste närvarande son, en mörkhyad man på några och fyrtio år.
-- Inte, -- svarades honom från flere munnar.
-- Har ingen sett till Ella? -- frågade gubben ånyo.
-- Har han varit ute ända se'n i middags? -- ljöd ännu en gång gubbens röst.
-- Farbror
Ella gick upp på loftet strax på eftermiddagen, -- förklarade en liten flicka, som i spiseln stod och slickade gröten från slefven, -- och der klädde han sig och tvättade sotet utaf.
Sedan gick han och tog en stor tulpan i trädgården, och med den gick han in i Toimilas hage, men hvart han se'n tog af, det vet jag inte, för jag måste rensa potatesåkern och hann inte gå efter längre.
Efter denna förklaring gjorde Ukko ett tecken, att man skulle sätta sig till bords.
Ingen gjorde någon anmärkning öfver att den väntade kalasmaten, födelsedagen till ära, förbytts, ingen talade ett ord.
Man förstod
Ukkos mörka miner, hans illa dolda missnöje.
Man högg med de starka tänderna i brödet, som stålbakadt och hårdt skulle hafva trotsat andra än finska bondtänder, och tog med fingrarna i strömmingen, hvars skarpa sälta utgör en onödig törststegrande, men oumbärlig ingrediens i alla måltider i denna trakt af landet.
När skålarnes innehåll tömts och allt ätbart försvunnit, steg man upp efter en tyst bön.
Återigen gingo männen till Ukko, nickade makligt och begåfvo sig bort.
Hustrurna likaså.
Barnen, som ätit här och der i knutarne, satte sig på det svarta golfvet och begynte leka med hvarandra.
Mor tog kärlen och begynte sin diskning.
Ollis hustru satte sig i väfstolen och började i den tilltagande skymningen att sortera sina spolar.
Ukko satt qvar vid bordet, han tuggade på en rulle tobak och var mörk som ett åskmoln, vresig och stum.
Nu var mörkt i stugan.
Mor tände på en perta och stack den i en af springorna vid spiseln.
Den flammade upp litet, halfslocknade åter, putsades och brann så med osäkert, darrande och rödt sken, lemnande hela det stora, svarta rummet i en tjock skymning.
Man kunde höra flugorna slå mot fönsterrutorna och torrokanerna krafsa i väggspringorna.
Utifrån gården ljödo slagen af Ollis yxa, der han högg ved, och den entoniga klangen af skärorna, som slipades nere vid brunnen.
Längst borta förnams koklockornas pinglande läte, fårens bjellror och kornknarrens sång.
Men derinne tänkte man icke på allt detta.
Ukko var tydligen vred, och man afvaktade under oro och fruktan ett utbrott af hans mörka lynne.
Ändtligen öppnades dörren, och den saknade inträdde, Ella, husets äldste son.
Han var en redan femtioårig man, men såg ut, som hade han varit på sin höjd ett par och trettio.
En kraftig gestalt, ej så hög som fadern, men dess mer axelbred och muskulös.
Hans gula hår, benadt midt i pannan, föll ned öfver nacken rikt och alldeles rakt.
Hyn var ljus och ögonen blå, hans näsa rak och välbildad.
Men hakans kraftiga form antydde faderns karakter och der lågo drag af på en gång despotism och vekhet kring munnen, drag, som allt efter hans sinnesstämning vexlade om och gjorde ansigtet tilltalande och behagligt eller frånstötande och strängt.
Han satte sig vid bordet och gaf modern en vink att framsätta mat.
En flygtig, halft ödmjuk och halft trotsig helsning på fadern visade, att Ella stod på annan fot än de öfrige till den gamla.
Ukko rynkade pannan i än djupare veck och tog sin pipa.
Ella åt, efter det han kastat sin helgdagsrock upp på bänken.
Om en stund gick mor ut, sägande till den vid väfstolen sysselsatta unga qvinnan att komma med henne för att ripa enris till morgonen samt att iordningsställa badqvastarne.
De båda qvinnorna aflägsnade sig, de små följde dem i kjolarne, och far och son stannade ensamma qvar i stugan.
Ukko fick ändtligen eld på sin pipa, hostade litet och började samtalet med sin äldste son på detta sätt!
-- Lefver Salmen Ukko ännu, eller är han redan död, hvasa?
-- Han lefver, men hans son Ella, smeden, likaså...
Ukko är gammal han, men Ella är ung...
-- Är Salmen Ukko så gammal, att han intet mer har att säga i sitt hus, eller är han ännu husbonde i egen gård?
-- Ukko är åttiofem år i dag och behöfver hjelp af sex söner och fyra arbetsamma sonhustrur; annars ginge det honom illa och gården likaså.
När stugan hotar att falla, behöfver hon stöd.
Och ni far må tacka Gud, som gaf er söner och deras unga armar!
Men det fins fullt upp med arbete, det är sant.
-- Det fins arbete att göra och många munnar att mätta.
Det är jag, som mättar de hungriga i mitt hus, och när de icke lyda min vilja, få de gå till främmande och skaffa sitt bröd...
Är det så eller icke?
-- Dina söner arbeta som drängar, dina sonhustrur som pigor...
Öfver hvem klagar du, far?
-- Öfver den, som löper kring byn, då han skulle arbeta!
Öfver den, som låter elden i smedjan slockna, medan han gnor omkring på främmande åkrar, der han ser en utpyntad kjol.
Öfver den, som går i kyrkan för synds skull och inte för Guds, öfver den, som, likt Salmen Ella, ämnar lefva på sin fars mat utan att göra nytta, medan han friar efter dåliga och odugliga qvinfolk, somrarne igenom.
-- Dåliga och odugliga!
Är ni döf och blind, gubbe?
Är Toimila-Hedda oduglig?
-- Hon passar inte för dig.
-- Men hon skall passa för mig, for mig och ingen annan.
Är hon dålig?
Jag tror ni är ifrån er, far!
-- Du har varit gift en gång förr, Ella.
Om du tar dig ny hustru, så inte blir det Toimila-dottern, det vet jag!
Ella bleknade.
Men han sträckte fram sin breda, trotsiga haka och log sitt hånfulla löje.
-- Hvarför blir det ej hon? -- sade han slutligen, till det yttre helt lugnt.
-- Derför att hon inte kommer i mitt hus.
-- Men jag vill veta hvarför, säger jag er far, hvarför och hvarför?
-- Derför att hon är stursk.
Derför att hon är lat.
-- Far, hvad menar ni med dålig?
Säg det fort, ut med det, jag vill veta det genast.
-- Toimila-dottern är en dålig qvinna, vare det nog sagt!
Har jag inte sett henne hundra gånger?
Hon styr hemmanet, hon styr fadern, bröderne och alltihop.
Hon styrde sin förre man, tills hon styrde honom i grafven.
Hon har satan i kroppen, och djefvulens eld lyser fram ur hennes ögon.
I mitt hus sticker hon inte in sitt hufvud.
På min gård träder aldrig hennes fot.
Vet du min vilja nu, eller hur?
-- I mitt hus skall hennes hufvud med myrtenkrona på, och det snart.
Hör ni det, far?
På denna min gård träder hennes fot, och här skall hon herska som värdinna.
Ni kan höra nu, hvad ni har att rätta er efter!
Salmen Ukko steg långsamt upp, sparkade undan sin tunga, klumpiga stol, tog pipan från munnen, knöt sin bruna, seniga hand, slog den i bordet, så att de der befintliga kärlen flögo högt upp, och sade med en röst, skroflig och hes af sinnesrörelse, men stark som en åska:
-- Nej, det blir inte af.
Elias bleka kinder flammade till, hans blå ögon sköto blixtar.
Också han steg upp från bordet!
-- Beror det på mig, så kommer hon här in som värdinna, och ve den, som icke lyder henne!
Ukko blickade på en gång upp.
Hans äldste son stod der framför honom, glödande och passionerad, stark och ung, oaktadt sina femtio år, hotande och mörk.
Han visste, att detta lynne ej var att leka med.
Han förstod, att det var hans eget blod och hans eget ungdomsmod, som gick igen i sonen.
Det blef en stunds djup tystnad.
Man hade kunnat höra de begge männens häftiga andedrag.
Pertan i spiseln höll på att slockna, hon kastade sitt sken öfver åttiofemåringens långa hvita hår och raka, uppsträckta gestalt.
Slutligen kunde han så mycket hemta sig, att han förmådde få fram några ord.
-- Det blir inte på Salmi du kommer in med den hustrun, Ella, -- sade han, -- ty jag har ännu fem par armar, som skola försvara min gård för skojare som du och trollpackor som hon.
På ett ögonblick vexlade hans lifliga ansigte uttryck.
Borta i hörnet hördes ett litet halfqväfdt klagande.
Det var hans lilla sjuka dotter, som låg der borta i mörkret, hon, hvars lif för två år sedan kostat moderns.
Hans trotsiga min försvann och gaf rum för det der veka melankoliska draget.
Han satte sig ned på bänken, böjde hufvudet mot händerna och förblef så en stund alldeles stilla.
Ändtligen lyckades han rycka upp sig ur sina tankar.
Han såg på gubben länge och allvarsamt, återtog så småningom den förra stränga minen, och sade slutligen fast och bestämdt:
-- Nåväl, far, jag lyder er!
Jag skall icke taga min hustru hit till ert hus.
Gården är mig kär, det vet ni, smedjan med, mor och bröderne likaså.
Men om ni tror, att jag ämnar gå brödlös härifrån, så har ni räknat fel.
Ni vet, att jag kan skrifva, far, ni vet, att jag kan räkna.
Jag har fört bok i tjugufem år.
Jag vet, hvad jag på min smedja förtjenat och hvad mitt arbete inbragt.
Ni kan räkna af mitt underhåll!
Återstår dock på kistbotten af mina penningar ett par tusen silfvermark.
De äro mina, och dem tar jag igen.
Jag går, far, och tar med mig Erkko, yngste bror, som vill ut i verlden.
Ni vet, att jag har rätt.
Ni har natten på er ... tänk öfver saken!
På måndags morgon kan ni gifva mig svar.
Ert jaord för Hedda eller ock ... mina penningar!
Sof godt, Salmen Ukko, sof godt på er födelsedag, men kom ihåg, får stugan ej stöd, när hon är öfverårig, så faller hon, faller till jorden!
Ella gick.
Gubben blef ensam derinne.
På gården var det nu lif och rörelse.
Inom inhägnaden mjölkades korna af pigorna och yngsta värdinnan, och de äldre qvinnorna kommo från bastun, skämtande och glada, eldröda i sina ansigten.
Utan att i ringaste mån genera sig öfver den fullkomliga bristen på hvarje beklädnad gingo de med sina barn på armarne upp på loften, män och hustrur, pigor och drängar om hvarandra, alla i paradisisk oskuld, nakna som Adam och Eva och utan tanke på ormen, som i kunskapens träd kanske sätt och lurade på tillfället.
Ella såg som i drömmar framför sig.
Här hade han blifvit född, här vuxit upp, här arbetat, här gift sig efter faderns val med en förmögen hemmansdotter, som han älskade lika mycket som de kor hon medförde, här hade hans lilla dotter efter 12 års äktenskap blifvit född, här hade hon dött, den stackars hustrun, här hade han lefvat en hel mannaålder, tills han nu slutligen känt uppvakna inom sig denna känsla, som aldrig dör hos lynnen sådana som hans, här hade han känt kärleken, denna farliga, sena kärlek, som gör af mannen en dåre, och här, här hade han tänkt sig att få lefva med henne, den älskade!
Men allt skulle han således nu lemna ... för hennes skull, denna qvinnas, som icke älskade honom så, som han ville, så som han älskade henne.
För hennes skull!
Ty hon hade ju, ehuru motvilligt, gifvit honom sitt ja-ord.
Och dock, henne skulle han ha, kosta hvad det ville!
Henne och ingen annan.
Han hade dessutom redan gått för långt; hela socknen visste, att han gick i friareärenden till Toimila, och att Hedda skulle besluta sig för Ella, tog man för gifvet; han var välbergad och kunde föda en hel familj; det var bara gubben, som var i vägen, och han skulle väl dö snart, annat kunde man ej vänta sig.
Ella stod der och stirrade utåt fälten, blind och döf för allt omkring sig.
Skulle han verkligen så snart lemna sin hemgård och allt hvad han varit van att anse som sitt?
Skulle han söka ett hem i fjerran, han som skrämdes af allt nytt, som liksom en gårdvar oåtskiljaktigt var fäst vid det hus, der han bodde, och den jordtorfva, der han födts, han, som älskade denne stränge fader såsom ett högre väsen, mot hvilken han endast, då hans sinne kommit på, vågat sätta sig upp, denne fader, som i femtio år varit hans försyn, hans domare, hans förebild, hans herre!
Och nu skulle han lemna allt detta med denna qvinna, som han ännu aldrig rätt kunnat lita på, som oaktadt sin ungdom var starkare än han, klokare än han.
Gjorde han rätt?
Erkko kom ifrån boden med en stor så på armarne.
-- Kom till brunnen, så få vi lite mer väta -- ropade han -- och så i bastun med dig!
Det är icke vinterväder derinne!
Kom, Kajsa och Leena, Anni och Wiisu äro inte sena och späda på om du vill hafva mer bad, kom så tvättar du sotet af dig smed, -- och kärleken likaså!
När jag får frossan, så går jag på lafven, gör du så med, ty kärlekssjukan är bara frossa, den går sin väg, när det riktigt svider i skinnet.
Så kom, ruska på dig ... upp och med!
Men Ella var icke vid det humöret.
Han hörde icke mer på.
Han tänkte på annat.
Han längtade bort till henne som han nyss lemnat.
Han gick öfver gärdet och tog vägen rakt åt Toimilas hage.
Efter en half timmes vandring kom han till stranden nära granngården.
Der stod en gammal ria, tom och stor, och der bakom var den plats, på hvilken Toimila-ungdomen brukade samlas om lördagsqvällarne för att språkas vid efter bastun.
Äfven nu stod der en grupp drängar och pigor.
När Ella kom så nära, att han märktes af dem, såg han hånande miner i alla ansigten och hörde spefulla anmärkningar.
-- Elden är lös på smedjetaket -- sade en -- och sjön är för torr för att släcka den ... men hon som tändt halmen, hon håller nu på med bättre fiske.
-- Vill granngårdssmeden sko Uutila-sonens nya häst, så må han gå till hagen tillbaka; finner han icke hästen, så finner han väl husbond', och syns icke husbond', så är han väl gömd i nya kärestans förklädsfåll, kan en tro.
-- När man går och söker fästmön sin, är det bäst man spelar på dragspel hela vägen menade ännu en af pigorna -- annars vet hon inte akta sig...
-- Eller skulle han hafva koskälla kring halsen till medalj åt sig -- gycklade en annan.
Utan att hafva velat det hade han hört alltsammans.
De hade talat till hvarandra utan att låtsa se honom och hade gjort det så högt, att intet ord skulle kunna undgå honom.
Han vände om hemåt, och för att visa sig glad och lustig började han hvissla en dansmelodi, som ljöd gält i den tysta skogen.
Hade de sagt sant?
Var hon verkligen i qväll i annat sällskap, hon som nyss lofvat honom tro och huld?
I alla fall beslöt han att låta henne hållas.
»Hon tar nog mig ändå», tänkte han och hvisslade det bästa han orkade.
Då han gått ett stycke, kom han till byvägen.