Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sen fyra ho tå bak mä halmen i stacken
å Däng-Jan han domp som en mjölsäck i backen,
han slog sä i nacken,
å Kvennfôlks-Pälle han stöp.
Di dog å stog ôpp, di ble skenske i bena,
di tängde, di gne, satt dä ella tå stena,
för skôte va bare tå krut.
Å senna ä Däng-Jan å Kvennfôlks-Pälle
just itnô så rogat te gå te nô ställe
å donke små jäntonger ut.
Å Britta ho satt sä på jola å skratta,
å vre sä å va sôm en sjuke fått fatt’a,
kröp senna i sänga igän,
men langt bål i Eda å langt bål i Köla
geck eko tå sköte i bärga å töla
å langt bål i Nôrge
geck skratte å går fälle än.
Bolaggsvinsta.
Te rep ihopp så mö en kan ôt sä sjôl å barna, å ställ dä klokerst en kan för framtia, dä gär fäll hôriveli männisch, sôm har nô vet i skael.
Ja, dä gär te å mä sômma tå djura, sôm itnô vet har.
Men d’ä sômma, sôm ä kloker än di are å te dôm hör sômma tå brukskäran.
Te äxämpel når ja va stater unner Björkstaförs, så hadd vi en fôrvalter, sôm va så övverhôvvlianste klok, satt vi bruksfôlk ble jämt skamnôm för’n.
Nu vet en hvalls dä ä, når dä ska bli tocka där bolaggsvinst.
Dä går te på dä vis, att en tar så mö arbett ur arbeterskrôttan, sôm står te, å gir så litta lön, sôm kan dras ihopp.
Dä sôm da blir övver åttå dä di vell gi för di sakan, arbetran ha gjort, når di drar den minst möjli löna iffrå, å dä förvaltern å kôntorshärran ska ha å unnerhôllinga tå bruke å ann tock där, bolaggsvinsta.
Men nu va dä tocken ve Björkstafôrs, att där ågd bruke ôm mäst hel sockna å allt fôlk, sôm va, så va di född å ôppfödd på brukes mark.
Nu tänkt bruksfôrvaltern sôm så — »ôm atte ja slör tå tjufem ör på löna, så blir dä litt mer pänga, å ifall atte sågran å smean mocker, så sier ja bar, att di kan få flött sin väg, ôm att di int kan li sä i stôga di har tå bruke — å senna får vi se, hvalls di gär», ment’en.
Ja, di ôppstinnér sä fäll e ti, men hvalls dä nu va, så feck di allt gi mässä, för di töckt dä va för ledt te gå iffrå stôga å di tänkt fäll att di skull dra sä fram i all fall.
Når en da la tehoppers tjufem ör på hôr kär å hôrt dagsverk för ett år, så ble dä e litta bra bolaggsvinst, dä åg.
Men fôrvaltern va allt kloker än så.
Han satt ôpp e handelsbo, för han sa att vi fôlk skull ha’t litt bekvämer, satt vi int behöfd gå så lang väg, når vi skull köp mjöl å kaffi.
Han skull bar dra å på löna, sa’n, för hôr gang vi köfft nô.
Å så gjord’en ett kuntrakt mä ôss, att vi int skull ha handel på nô ann ställ — den, sôm dä hadd, skull bli ôppsagd, sa’n.
På dä vis feck’en mä en gang mäst hel sockna te köp allt di behöfd i bolaggsboa.
Dä ble e ny bolaggsvinst.
Men fôrvaltern va int nöjd ända han.
Han satt ôpp prisa mä ett ör mer per skålpunn än di hadd hällers i handelsboan, å på dä vis feck statran å sågran betal mer för sett husbehof mä minner lön än ann fôlk.
Dä ble åg e bolaggsvinst.
Ja fôrvaltern hadd fäll allt mang fler sätt te gär bolaggsvinst; å sågran bynnt allt å flött iffrå bruke å far te Amerka.
Å når dä le på, så gjord allt bolagge kôllbôtt, fastän att en skull töck, att mä ett tock rejment å tocka go bolaggsvinst skull dä allt gå bra.
Mällerti va int just fôrvaltern nô fatti, når’n flött iffrå Björkstafôrs, men han hadd fäll funn på nôa snudi metod ôt sä — för te gär ny metoder dä va just fôrvalterns sak dä, å en övverhôvvlianste klok kär va’n, dä va int en ve Björkstafôrs, sôm vell nek för dä, fast att di int hadd just nôn fördel tå’t.
En sôm va langhört å högtänkt.
Dä va en gôbb, sôm va langhört å högtänkt hemm i sockna, där ja va.
Han hörd te dôm, sôm int kan lätt bli te tänk högt, fast att di tror, att d’ä invartes å töst, di tänker.
Å så va dä dä unnli mä’n, att’en kunn hör på langt hôll dä ann folk tänkt å sa ôm’en.
Mä däsamm gôbben feck se en, bynt’en på å mommel te exämpel så här, ifall dä te exämpel va ja, sôm mött’en:
»Håja den där ha ja allt sett fôr — d’ä vesst en tå di lömmlan där väst — han vet’el ing, han vet’el ing — hvalls skull den kunn vet nô — han va fäll int född den gangen fäll.»
Allti va dä nô ôm nô en int skull vet.
Men en feck allt vet ända, hva dä va, för dä tart’en allt ôm sjôl.
»Nä, dä kan fäll ingen vet,» sa’n, »för d’ä för langsenna — å int kan ja tro att dä va nôn, sôm såg’e häller — mässé klocka kunn var åtta på kväel å da ä folk för dä mäst hemm å äter aftan — men nock kan dä fäll gå fôlk ômkring å stryk ända ve den tia, å jänta skrek allt, dä gjord ho allt — men ätter dä inge tal ble ôm’et, så tror ja vi kan lätt den saka få var sôm ho ä — å int va dä fäll häller så jävvlitt te gär tocken mä’a häller, fast nock va ho imot’e — å nock sa di senna att ho hadd gått i sjögen — men dä va fäll för ongen ho hadd, å den ä fäll int så innlitt evitt sanningans sagdt, att dä va min — fast nock stämd dä fäll nôglunda på tia, mässé, åja nock stämd dä allti — men d’ä langsenna å dä ä fäll kansch ingen sôm mins’e, ifall så skull var, att jänta int ôrk hôll käfft mat — ja tror att vi kan lätt saka var sôm ho ä, ja,» sa gôbben å geck å neck å titt ôt sia å gjord miner för sä sjôl.
Dä va ännsôm han skull vell rå å öfvertal sä sjôl att dä inge va te ha bekommer för, å så frest’en fäll å karsk opp sä, men så kom dä allt tebakas igän dä där mä jänta å så bynnt en å mommel igän ôm att dä va, langsenna å ingen sôm i all fall vest å’t äll kunn mins’e.
Men når att en slog sä i tal mä’n, va’n i förstninga sôm e anna männisch å sa tock sôm ann fôlk sier.
Men rässôm dä va, kunn dä händ, att’en ännsôm sack ihopp å ble sôm’en skull var esam.
Å han stog ännsôm å lydd invartes å så bynnt’en å mommel för sä sjôl: »mässé, jo ve tvärvägen ôt Skoga,» sa’n — »dä kan fäll int var länsman sôm sa’t — åjo dä kan fäll allt var länsman i all fall — å den are kan fäll möjlivis var prästen — hm, hm, hm, så di taler — dä här kan vesst bli ledt för mäj dä — hm, hm, hm, töcker länsman dä — å nännä — ånä d’ä för langsenna.
Å så vacktn’en ôpp å bynnt tal sôm ann folk igän.
Men når en hadd gått iffrå’en ett stöck, kunn en allt hör att’en geck å grönna, ôm att’en hadd gjort nô sôm kunn förfall te var misstänkt.
»Må tro pôjken kunn märk nô — ånä, dä kan fäll int sess uttapå så här langt ätter — för d’ä mang, mang år senna nu,» sa’n — »langsenna, langsenna, d’ä för langsenna,» môttra dä e lang stönn iffrå gôbben, senna en hadd skerts ve’n.
Att gôbben hadd gjort nô ondt fôr i vala, dä trodd all männischer, för hvafför skull’en hällers gå å säj tocken för sä sjôl å int ôrk lätt bli.
Men dä va ingen sôm vell gär nô ve’t, för di töckt att gôbben va för gammel.
I all fall ä dä unnlitt mä di här, sôm ä langhört å högtänkt.
D’ä sômma, sôm tror att en blir tocken, ôm att en ha gjort nô ondt å int ha komm te stå för’t.
Dä ä sôm dä onn skull vell gi sä ut ännsôm ett utslag i en sjuke å sôm att di, sôm ha ondt gjort skull få straff, gômmen dä att di ä pocka te hör invärtes allt ondt, sôm ä sagdt ôm onnheta derses äll bol ha blitt sagdt, ôm ho hadd vôr bekant.
Frimureran.
Ôm att d’ä sant nu för tia, dä vet int ja.
Men på far mins ti va dä allt si sôm så mä frimureran.
Far min va ingen rädd kär, men nog ble’n unnli, når de ble tal ôm den tia han va gårsdräng när källmäster Lunngren ve Låsen i Kallsta.
Skrömt å ilänn lär dä ha vôr för jämnan därôpp i frimurstehôlla i Låsen.
Far min va pocka te gå ôpp på vien iblann å da feck’en lôf te gå förbi di utäck dôran sôm va därôpp.
Dä tass å tass å host å skrömtulér sä därinn, sa’n, för jämnan, å en gang sa dä »Jan» te’n iffrå e dörr.
»Akt dä, Jan,» töckt’en dä sa.
Å tocka liklockt, sôm dä va.
Men varst va dä, når frimureran skull ha storkalas, för da kom dä tock i dagen, sôm int kan utsäjs af en kristen mans tunga.
Men hvalls han först feck nys ôm barnätinga, dä ôrk’en int hôll töst mä.
Dä va en gang di hadd en tocken där stor kanaljation därôpp.
Dä hadd komm storfôlk dit iffrå Örbro å Stockhôlm — å tjock å bre va di, sa’n — å fäll vet en hva den välmåga kom iffrå, välgödd onger ä inga fattimanskôst.
Di, sôm ha bynnt på mä den matårninga, kan fäll int lätt bli, men urätt ä å förblir dä te ät barn.
Far min feck förståss spring te källern ätter putäler — kônsti putäler va dä, sa’n, gammel å nersmord va di, å far min trodd att dä va svafvelsyr å amoniak i dôm, sa’n, för tocker vinputäler hadd’en för sin del allri sett.
Men så kom Lunngren å sa te’n, att’en skull tull fram en kagg, sôm stog bål i a vrå. »Tull fram den där kaggen,» sa Lunngren han.
»D’ä litt salta fårkött — frimureran ska allti ha salta fårkött, dä hör te frimurerlagen.»
Kônsti lag, tänkt far min han, men han sa itnô, utta han tull fram kaggen, sôm han va tesagt.
Men da händ dä int bätter än att den en botten valt iffrå å da rann dä ut armer å ben tå små barn.
Va’ke dä dä ja tänkt, tänkt far min han, men sa itnô den gangen häller.
Men Lunngren ble hvit sôm ett lakan i syna å sprang fram å feck fast bôtten igän på kaggen.
»Ja ska tull in kaggen sjôl,» sa’n.
»Ja, den kaggen får allt Lunngren tull in sjôl,» sa far min, »Mä tock fårkött vell ja han nô te skaff,» sa’n.
Men senna va dä ett steken å fräsen därinn i köke, satt far min feck kvalm, når’n tänkt på hva dä va di stekt.
Å når tia kom, att meddan skull bli, va dä ett sôl å kakkalorum därôpp, sa far min, satt han kunn hör att frimureran hadd’et bra.
Där satt förståss all diss stor maktkannibalan å slök issä den en välgödd barnongen ätter den are å bälj issä all den sur svafvelsyra å ammoniaken.
Tocken geck dä te när frimureran fôr i vala.
Hvalls dä nu kan var, vet int ja.
Studentjakta.
Studentan va i trakta
når jäntan va i vall,
studentan va på jakta,
dä vren å dä small.
Dä flisa sönner tôppan,
där skôta sköt blindt,
di uvôrne krôppan
sköt skackt å sköt vindt.
Å ôrran å tjädran,
sôm mälla träa flög,
slapp unna, fast fjädran,
kom ner sôm en snög.
Men tackan å kalfvan
di va i stora nö,
di ôrk int stå för salfvan,
di feck en blodi dö.
Å varst di stackers jäntan
geck krigerfala ôt,
når di åttå studentan
feck kälekens skôt.
Di satt å töt i backan,
når jakta va förbi,
ôt kalfvan å ôt tackan
å allt di sjôl feck li.
Feck li så tongt tå kälek,
sôm feck så dålitt slut,
å all den nö å smälek,
studentan hadd bredt ut.
Melangtäras intåg i Kallsta.
Melangtära får se Kallsta.
Se Kallsta, se Kallsta, se Kallsta sta!
Guda!
Se sola, se sola i Kallsta store sta!
Se högt skiner Kallstas domkörktorn
i tôpp!
Spel ôpp
ett klangsens guda! mä trompeter å horn!
Se älfva, se broa, se bispens gål,
hur skön
står grön
den stôlta staden Kallstas potatis och kål!
Se fanornas vaj uti solas ljus,
för bra
å go å fin trakterning uti Kallstas fine hus!
Så fram
I tappre gossar, uti lonk, lonk, lonk,
gå på,
I blå,
i takt ätter donk, ätter donk, ätter donk, donk,
donk.
Befäle.
Befäle, befäle för tam-tam-tam,
befäle mä makt drager fram.
Herr öfversten kumderer,
majorn han exerer
sin stôlta bataljon i den stôlta staden in,
kafftinen han ä barsker,
lyttnánten han ä karsker,
han sträcker så stôlt på den stôlta ryggen
Å fanjonkerbaken, för bom-bom-bom,
sig breder så granner å grom,
säschanten gör sig raker,
han kan allt sine saker,
det vet herr säschanten allt af,
korpralen gör sig bister
och bär i sin tornister
en generalfältmarskalkstaf.
Så följa vi kafftinera å lyttnantera,
vi dra
i ra
att Värmland bevara,
för hej tranterara,
med hvassa bajonetter, för tjong hej trantera!
Vi hörna dä lyser tå jäntekjolera,
vi ser
på Er,
I fina kjoler alla,
mä tacksamhet för vackerlek, för hej, tjoh-lera!
Dä drar ôss, dä drar ôss i skosulera
te gå
å få
en köss bak mä knuta
på truta, på truta,
för ptuttu, för ptuttu, för ptutulera!
Ve husa står civilera, di trinnskallera,
på lur
mä sur
å le å better galla,
för domses fästmör alla,
för domses fästmör alla
gir kärleken åt kongliga armén, trallera!
Se dombom ve dombom står dombommera,
jo jo,
må tro
dä känns i en dombom
tå bombom på bombom
på bombom, på bombom, på bombommera.
Å jasså, må dä?
Dä va en gammel såger ve bruke, sôm hett Annersch, å han va tocken, att inge bet på’n.
»Å jasså» äll »å må dä» va allt han sa, hur ill dä än va för’n.
Når di fôr i vala kom te’n å sa, att koléra hadd komm te sockna, sa’n bar »jasså, må dä, ha ho dä?»
»Ja, men ho ä allt i granngårn när släkta di,» sa di.
»Å jasså,» sa Annersch han.
»Ja, bror din ä allt när ve te dö han, Annersch,» sa di.
Å »jasså, må dä» feck’en allt hett åg.
Men når di tart ôm för’n att di kall’en »jasså, må dä», tog’en allt åssä mössa å ref sä i skael.
»Å jasså, må dä,» sa’n.
Da va dä en gang, att Annersch kom unner ett bräras, satt di feck lôf å ha in en te lasarätte i Kallsta, å dä va allt ja sôm feck frakt in’en.
Dä va int mö lif kvar i Annersch.
En öre va åslet ätter rota på’n å hang mä nö fast.
Hôvvsvårn va te hällta årefven å i halsen bakte va dä a stor grop.
»D’ä allt slut mäddä nu, Annersch,» tänkt ja, för Annersch låg sôm han va dö.
Men dä va int fritt att ja int tänkt, att Annersch skull res sä ôpp å säj: »å jasså».
Ja så kom vi te lasarätte å feck ôpp Annersch i sael, där di skull bese’n, ôm dä va nô te gär ve’n.
Å så la vi Annersch på ett bol, å lasarättskvennfôlka kom in mä all lavmanger å varktyg å bôrker mä ôljer, som di skull begagn på Annersch.
Mällerti bynnt allt doktarn vräng ôpp ärman å ställ mä bôrkan å klepp å lef mä Annersch, å da bynnt allt Annersch å vackten ôpp.
»Hur står dä te mä gôbben, har gôbben mö plager,» frågt doktarn.
»Ånä,» sa Annersch han — »fast nock känns dä litt unnlitt.»
»Ja, ja ska allt säj gôbben, att dä ä allt allvarlitt dä här,» sa doktarn.
»Han har ett stort hôl i hôvve å hôvvesvårn ä allt mäst åsleten den på’n.»
»Å jasså?» sa Annersch han å drog allt på’t.
»Å ena örat ä åsletet,» sa doktarn.
»Å jasså ä dä dä, ja dä va allt könstitt,» sa Annersch han.
»Å en kan se in i svalje på’n gômmen nacken.»
»Ja dä va allt besönnli, hocken skall ha trott tocke,» sa Annersch han.
»Å d’ä allt frågan, ôm gôbben kan bli bra,» sa doktarn.
»Vi vet int om dä int kan te å mä bli dön.»
»Å jasså,» sa Annersch han å gjord ett litt fresten te få ôpp näfven te nacken.
»Ja dä blir allt varst för kärnga dä,» la’n te, når’n hadd grönn ätter e stönn.
»Men ja ska allt gär ett försök te lapp ihopp gôbben ja,» sa doktarn, för han ble änn sôm rasen för dä, att inge bet på Annersch, å så bynnt’en sy å plåstre på’n igän.
Å han lapp allt ihop Annersch, å Annersch han lefver allt än han å ä ve go häls, fast att han ser allt litt skarfvat å lagat ut.
Men når han blir dö en gang å kommer te hemmel å änglan sier te’n: »nu ä du allt sali, Annersch,» så ä dä int fritt att ja int tror att Annersch sier: »å jasså, ä ja dä, hocken skull ha trott tocke!»
E gökvis.
Så môrk va mi stôge
å hemmalens bôge
i väst langt i skyan va rö,
da hörde ja nôge,
som skrek bål i haga: ko dö!
Da sa ja:
»du västgök
ä bästgök,
hva spår du för löcke?»
— käpp å kröcke,
ondt ôm brö!
Sen spord ja: »du östgök
ä tröstgök,
så si, hôr ä tröst, du?
— natt å höst, du,
svält å nö!
»I ljuger, ja tror inte på,
hva göker kan spå,
min skog å min sjö vell ja fråge om rå.»
Da svara dä så:
Se, gräse dä tôrker
å löfgrönska ôrker
i hösten int länge bestå,
I fôlk ä sôm strå,
I fôlk ä sôm kôrker
på böljan di blå.
Så sa dä, så sang dä frå skog å frå sjö,
når mörk va mi stôge
sôm skrek bål i haga: ko dö, ko dö!
Mä sjôl.
Ja vell int var strå äll kôrk,
int hö äll vesne bla,
i blåsten på sjön, i het å tôrk
ja vell vare mä sjôl ändá,
Å fäll kan dä händ, att ja dör,
å fäll kan dä händ, att för vinn ja far,
å fäll kan dä händ att e våg mä för
å tôrken den siste krafta tar.
Men tôrken må bränn mä å blåst på sjön
hantér mä varr än ja tôl,
når lifve mä släpper te sist ve dön,
så vell ja höll fast i mä sjôl.
Stôlliheta i vala.
I ska vänje er å mä te skratt,
för en lefver bar för te dö,
ôm dan ska en tänke på natt,
i sol ska en tänke på snö,
du ska gråte, når lifve ä gladt,
å int ska du vell dä du vell,
dä ä allt så stôllitt, satt
en allt vell skratte lell.
Pengar
Byn egde icke mer än en enda gata, om den ens kunde hedras med detta namn, ty den var helt enkelt en mindre väg, utan spår af stenläggning, och oförsvarligt illa hållen.
Vid ena sidan lågo en fem, sex dåliga hus i en rad, vid den andra sågos några bondgårdar, på så långt afstånd ifrån hvarandra, att en temligen stor trädgård fick plats emellan dem.
Dessa gårdar kunde vara respektabla nog, med sina breda längor och sin regelbundna fyrkant, men mot den, som vandrade framåt vägen, sågo de rätt ovänliga ut, ty alla vände de ryggen till, d. v. s. de lågo med uthusbyggnaderna utåt.
Endast på ett ställe, der man lemnat porten öppen, kunde man se in på gårdsplatsen, der icke en lefvande varelse syntes, utom en hönsfamilj, som gick och sprätte i halmen.
Det hade varit en kall och regnig sommar; nu var det också slut med den.
Med händerna nedstuckna i fickorna på sin frånvuxna paletot, kom en ung flicka gående framåt gatan.
Hon såg glad och hurtig ut; gången hade icke en stadsdams trippande behag, snarare en halfvuxen pojkes slängande fasoner.
Med bekymmerslös min granskade hon himlens grå skyar, för att se om det drog upp till regn igen.
Derefter öppnade hon dörren till ett af de låga husen och steg in i förstugan, hvilken var jemt så stor, att dörrarne kunde gå förbi hvarandra.
Hon öppnade äfven nästa dörr, under en ringklockas ursinniga skrammel.
Detta var byns enda diversebod, det enda ställe der man kunde köpa tobak, kaffe och socker.
Ett riktigt kyffe för resten – lågt, mörkt och nedrökt – och så denna obeskrifliga lukt af gråpapper, såpa och hvad det är allt för något!
En ung man stod bakom disken, med armbågarne på den och hufvudet lutadt öfver en bok.
Hans utseende var lika ljust och vänligt som bodens mörkt och otrefligt.
Vid den unga flickans inträde rätade han upp sig och bugade.
Han såg ganska godt ut.
Det blonda håret var vågigt, glänsande som silke och alldeles tillbakastruket.
Hyn var qvinligt ljus och det kunde aldrig finnas ett par ögon mer blå än hans.
Det var en viss intelligens, som glänste bakom glasögonen, men det låg någonting förtryckt i hela ansigtsuttrycket, och kring munnen märktes ett drag af vekhet, som, förstärkt med en enda nyans, skulle öfvergå till svårmod.
Det fans ingenting käckt, ingenting manligt hos honom; han liknade en af dessa plantor, som af brist på ljus få hvita blad i stället för gröna.
Det föll icke gerna någon in att säga ett ovänligt ord till Axel Möller.
Det fans detta oförklarliga i blick och hållning, som alltid tycktes be om ursäkt.
Man kände en ovilkorlig medömkan, – och ändå var han hvarken sjuk, eller gammal, eller fattig.
Till och med Selma Bergs pojkfasoner blefvo något dämpade, när hon talade med honom.
»Jag kommer inte för att handla», sade hon i det hon gick fram till disken, »jag kommer för att be er om någonting.»
»Mig?» upprepade han gladt, och en svag rodnad rann upp på hans kinder.
Hon kände sig förlägen.
De hade ju visserligen träffats några gånger i prestgården, men det var väl i alla fall rysligt påfluget, dethär.
Hans skygghet meddelade sig åt henne, och hennes fingrar lekte nervöst med den lösa tråden på segelgarnsrullen.
»Richard har talat om, att er morfar har en massa teckningar och utkast af er morbror.»
Det glänste till bakom glasögonen, det var ett slags tyst bejakande.
»Jag ville ... åh jag vore så tacksam, om ni ville be er morfar ...
Jag skulle vara så rysligt glad, om jag finge se dem.»
Den unge mannen teg och tycktes tveka.
Selma rodnade så att tårarna stego henne i ögonen.
– Hon hade väl varit förskräckligt framfusig.
»Eller ni tror inte att er morfar ...?»
»Morfar, jo.
Han vet ingenting roligare än att visa allt det der.
– Han betänkte sig ett ögonblick. – »Jag skall gå in och säga till mor», sade han raskt.
Han gick in i familjens rum och återkom efter några ögonblick.
»Var så god och stig in», sade han och höll dörren öppen.
Selma efterkom inbjudningen och trädde in i ett stort hvardagsrum, med små fönster på båda sidor.
Vid ett af dem sutto mor Möller och hennes dotter, sysselsatta med handarbete.
Selma hade endast sett gumman i kyrkan, men denna skarpnästa fysionomi kom man nog ihåg, sedan man sett den en gång.
Sonen presenterade, och den unga flickan yttrade några urskuldande ord för sin djerfhet.
De upptogos temligen sursött, men Selma brydde sig icke derom.
Hon kände till mor Möller, som man känner hvarandra i en sådan liten by, och hon visste att gumman aldrig brukade vara älskvärd.
Hvad hade hon dessutom med käringen att göra!
Och så stack hon händerna i sina kappfickor och antog en äkta gatpojksuppsyn.
Det var hennes vanliga utväg, när någon visade sig ovänlig.
Hennes nyfikna blick flög kring rummet och stannade så vid en liten tafla, som hängde öfver en byrå.
Det var bäst att se sig om nu: man kom väl inte dit oftare.
»Har er morbror målat den?» frågade hon vänd till den unge mannen.
Men innan han kunde svara, föll modern in:
»Nej, det har Axel gjort.
När han var barn klåpade han med sådant der.»
»Ämnar ni bli målare?»
»Nej, det ämnar han inte.
Vi ha haft en målare i slägten, och det har varit mer än tillräckligt.»
»Hvad det är bra gjordt.
Herr Möller har bestämdt ärft anlagen efter sin morbror.»
»Då är det också det enda han ärft efter honom, och det var inte mycket att ha.
Det vräktes bara ut pengar på honom, och när han dog lemnade han ingenting efter sig annat än skuld.»
»Men tänk – ett sådant namn!»
»Man lefver inte af det, skall jag säga fröken.»
Mor Möller knep ihop läpparne på ett sätt, som ohjelpligt afskar samtalstråden.
Selma kastade en blick på den unge mannen.
Han förstod henne.
»Morfars rum ligger här ute, får jag be er gå den här vägen?
Med en afskedshelsning för värdinnan lemnade Selma rummet, och när hennes ledsagare stängt dörren efter dem, drog hon en lättnadens suck.
De gingo genom ett förmak, – stelt, smaklöst, symmetriskt.
Man kunde komma i frysning bara af att se på det.
Nästa rum bar en helt annan prägel.
»Det är mitt», sade herr Möller.
Selma såg sig omkring.
Hon hade denna vakna blick, som uppfattar allt, ända in i de minsta detaljer.
Det var ett tarfligt rum, men det såg bebodt ut.
Man skulle kunna sitta der timvis och ändå ej känna sig ensam, till den grad hade egarens smak tryckt sin stämpel på allt.
»Ni läser mycket», sade gästen och såg sig omkring.
»På hvar ledig stund.»
»Hvad för något?» frågade hon och betraktade ryggarne af några band, som förskrefvo sig från en landtlig bokauktion, »ah, romaner!
Läser ni ingenting annat?»
»Jo, poesi; det tycker jag bäst om, och så historiska arbeten.
Läser fröken aldrig romaner?»
»Jo, det förstås, men jag läser också filosofi och fysik.»
Hennes oefterhärmliga ton gick alldeles förlorad för honom; han var allt för naiv för att skratta.
Tvärtom, han kände nästan beundran.
»Är det inte svårt?» frågade han skyggt.
»Det beror på hur man tar det», svarade hon lätt.
Hon började redan känna sin öfverlägsenhet.
»Spelar ni fiol?»
»Ja, ibland.»
»Af hvem har ni lärt?»
»Jag har lärt mig det sjelf, mor har aldrig velat kosta på mig.»
»Och det der lilla pianinot, är det också ert?»
»Ja, men det är mycket dåligt, jag önskar jag hade råd att skaffa mig ett nytt.»
»Råd?» eftersade hon.
Man visste ju att mor Möller var rik.
»Ja, råd», upprepade han leende.
Hon nickade för sig sjelf på ett mycket förnumstigt sätt, som tycktes säga: nu förstår jag.
Öfver allt i rummet fans så mycket som kunde locka, allt sådant som skulle förtjusa en skolpojke som »samlar».
Mossor och stenar, stora snäckor, pilspetsar af flinta, och – det bästa af allt! – ett litet aqvarium af primitiv beskaffenhet, med »vattenbusar» och ödlor uti.
Men det kunde icke passa sig att stanna der längre, och så gingo de vidare.
Genom en liten gång eller förstuga kommo de till gubbens rum.
»Morfar, fröken Berg ber att få se morbrors teckningar», sade hennes ledsagare i det han steg in och höll dörren öppen för henne.
Hans stämma hade här en helt annan klang än nyss.
Gubben satt i länstolen vid skrifbordet och läste.
Han reste sig och sköt glasögonen på pannan.
Det var anmärkningsvärdt hvad dottersonen liknade honom, men gubben såg raskare ut.
»Välkommen», sade han hjertligt och räckte henne handen.
»Jag är mycket påflugen», sade hon med en frimodig blick i den gamles ansigte, »men för mig fins ingenting roligare än att teckna och rita; jag är alldeles tokig med det ... och när jag nu visste att här fans så mycket att se ...
Frestelsen blef för stark.»
Hon brast ut i ett omotiveradt litet skratt.
Det klingade friskt och gubben tyckte om henne.
Axel stod midt på golfvet och vägde än på det ena benet, än på det andra, med en min som om han stod och njöt af något.
»Det var så snällt, så snällt», sade gubben och klappade henne trohjertadt på axeln, som om de varit gamla bekanta.