Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
a. äfven i " Dagens Nyheter " för den 28 December 1888.
Times för den 22 December 1888 omnämner ett mord af ifrågavarande art, begånget den 20 December, om hvilken händelse dock sedan olika meningar gjort sig gällande.
Äfven om ett mord icke blifvit begånget på den af somnambulen uppgifna dagen, är dock öfverensstämmelsen mellan hennes förutsägelse och notiser i de svenska tidningarna af nästan lika stort psykologiskt intresse.Ännu en gång polemik om vår tid.
Öppet sündebref till Thomas Otrygg.1)
Någon gång händer, att man hälsar sin motståndare välkommen.
Så jag vid läsningen af er » Filippik mot vår tid ».
Måtte ert » väckelserop » höras vida!
Att er » moralpredikan » blifvit hållen, räknar jag mig till förtjänst; ty antagligen var det min » Apologi för vår tid », som framkallade er filippik.
Ni ställer en alldeles riktig diagnos öfver samtidens andliga sjuklighet och angifver exakt de betänkligaste symptomer.
Det torra, snusförnuftiga, åldrade draget i dess fysionomi rättfärdigar benämningen » fin de siècle ».
Märkligaste företeelsen är just den håglöshet, den slöa indifferentism, den » brist på ideal lyftning », Ni framhåller och beklagar, och som Ni med fullt skäl fruktar och hatar mer än alla gröna eller röda förhetsningar.
I religiöst hänseende är likgiltigheten och slappheten nästan större än i politiskt och socialt, åtminstone mer olycksbringande; ty endast i ett vaket religiöst medvetande kan man hoppas återvinna den allmännare entusiasm för ideala sträfvanden, som hvarje högstämd ande saknar hos nutiden.
Men ej blott i denna er grundanmärkning instämmer jag.
Äfven med afseende på mer enskilda frågor delar jag fullständigt er mening.
Jag beklagar lika djupt som Ni det köpslagande, våra politiska partier stundom tillåta sig, samt den högkyrkliga och hyper-lutherska riktning, som motverkar hvarje bemödande att vidga basen för vår svenska statskyrka.
Jag fruktar, att Ni — sorgligt att säga — i det närmaste angifver sanna förhållandet, då Ni påstår, att » statskyrkan uppehälles i stort sedt af indifferentismen ».
Äfven jag tror liksom Ni, att den osunda radikalismen hos vissa unga akademici ej är en tillfällighet.
Jag betraktar den som en följd af djupa religiösa missförhål-enden:
— — — — — — " det förvända får välde därför, att det sanna saknas ".
J) Se Sv.
Tidskr.
häft.
" Filippik mot var tid " .40 8
ÄNNU EN GÅNG POLEMIK OM VÅR TID.
Jag liksom Ni Önskar en själfständigare ställning för den svenska arbetaren och instämmer af fullt hjärta i er klagan Öfver bristen på praktisk riktning vid skolungdomens undervisning och brist på ideal riktning i universitetsbildningen.
Men har Ni varit fullt rättvis, då Per Trygg anklagas för att servera själf belåtenhetens sömndryck?
Har han icke tvärtom bjudit på fyra de mest uppskakande skildringar af nutidens förfall, fast han sökt bevisa, att anklagelserna i vissa fall varit missriktade?
Ni tror, att hans försvar för vår tid » väckt anklang », såsom smickrande själf belåtenheten; han tror, att er filippik skördat mer bifall.
Det är så uppiggande att höra talas illa om sin nästa.
Af ofvanstående synes, att mitt sätt att uppfatta de sidor af nutidslifvet, Ni granskat och dömt, i det närmaste öfverensstämmer med ert.
Men tidsandan är komplicerad och har äfven andra faser än dem, Ni framhållit.
Strömningar finnas i nutiden, hvilka enligt min uppfattning ingifva stora förhoppningar for framtiden.
leke alla samhällets lager äro angripna af dådlös indifferentism, det egentliga folket har aldrig varit så vaket som nu.
Så länge själfva kärnan af nationen, så länge de djupa lederna ej blifvit angripna af andlig förlamning, så länge dessa symptom egentligen framträda inom högre klasser, så länge finnes ännu hopp om nationens tillfrisknande och hälsa.
Att handlingskraften och lifaktigheten hos folket ofta framträdt än yrvaket och ovist, än Öfvermodigt och själfviskt, är alltför sannt; men stundom och i sina mest storartade uppenbarelser bär rörelsen hos oss en idealistisk prägel.
Detta påstående skall sannolikt på vissa håll, där man identifierar arbetare och socialist, väcka liflig motsägelse.
Högre klasser stå oftast främmande för, stundom fientliga mot de religiösa strömningar, som lifva arbetsklassen till stora uppoffringar.
Öfverklassen skänker vanligtvis föga uppmärksamhet, stöd och samverkan åt underklassens sträfvanden att bekämpa samhällets mest för-därfliga laster, dryckenskapen och osedligheten.
Den nation är ej genomför-därfvad, som visar så varm religiositet och så mycken kraft i bemödandena att reagera mot sina invärtes sjukdomar som den svenska.
Vissa klasser hafva måhända dömt sig själfva till undergång, men nationen som ett helt betraktad är ej inslumrad i dödsbådande sömn.
Thomas Otrygg klagar öfver, att ingen numera kan upptaga » en Svedelius ' och Wikners fallna mantlar ».
Finnes då verkligen ingen?
— Säg, hvarför få stora och ädla män icke mottaga mer erkännande, medan de lefva, en smula af den rökelse, som tändes på deras grafvar?
En grym Ödets lek, som, för att hålla oss till ofvannämnda exempel, förde Wikner till död i landsflykt.
Hvarför äro människor i allmänhet så blinda för de lysande sidorna hos sin40 8 ännu en gång polemik om vår tid.
samtids främsta personligheter ?1).
Deras lott har ofta varit smälek, förföljelse, fängelse, marter och död.
Många, de största snillena, i synnerhet om de varit reformatoriska, hafva offrats för mänskligheten.
» Midt i ibland eder står den I icke kännen », sades om den gudasände, som slutade sitt jordelif på korset.
Världshistorien kopierar sig icke.
Samma slag af storhet kommer ej åter, men en storhet af annat slag.
Vår äldre generation kunde med sanning klaga: ingen förmår numera att upptaga en Geijers och Hvassers fallna mantlar.
Men då man så klagade, funnos dock en Svedelius och en Wikner verkande i sin fulla kraft.
Är ej förhållandet detsamma nu?
Storhet finnes, men ej af samma slag som förut.
Än finnas de, som icke böjt knä hvarken for den allmänna opinionens eller den härskande maktens Baal, men som Öppet och manligt uttalat sin mening äfven med risk att förbises eller förkättras, eller båda delarna.
» Fiat justitia pereat mundus. » Än finnas personer, som framtiden skall tilldöma helgonglorian.
Vi, ett yngre släkte, måste försöka att finna dem, ej för att frambära rökelse och myrrha, men lör att stöda dem i deras sträfvanden, stärka dem i deras tillförsikt och vinna åt dem ett erkännande, utan hvilket de ej förmå uträtta allt, hvartill de erhållit kallelse och gåfvor.
Det sympatiska förståndet, den vördnadsfulla tillgifvenheten och det nitiska samarbetet, som skänkes den sanna storheten, äro kraftiga befordrare af allmän välfärd.
Personer af lägre andlig rang kunna ej på ett noblare och verksammare sätt gagna sin samtid.
Johannes döparens uppgift är stor i ali sin anspråkslöshet.
Hvad är orsaken till dessa orättfärdiga domslut, som allmänna meningen under alla tidsåldrar afkunnat öfver många sin samtids största män?
— domslut, som under nästa eller därpå följande generation blifva upphäfda och utbytta mot lofsånger och minnesstoder.
Kortsynhet och afund!
Ja, visserligen, i första rummet.
Men också partiväsen och klassfördomar.
Från misstag af förstnämnda orsak kan man, ifall god vilja finnes, göra sig fri, och hvarje sanningskär person bör sky partiförblindelsen som pesten.
Den som äger vaken känsla för rättvisa och därjämte någorlunda själfständigt omdöme, borde kunna undersöka halten af de opinioner, som rådande partier förestafva, och om man finner dem skefva eller rent af orättfärdiga, åtminstone ej instämma i de obefogade vivat- eller pereat-ropen.
Sådana undersökningar sprida också stundom en förut ej iakttagen glans öfver den mörka tafla, samtiden tycks förete.
Från klassfördomarna torde vara svårare att frigöra sig.
De äro ofta medfödda.
Liksom man är barn af sin tid, så är man det ock af sin sam-
3) En af nutidens inflytelserikaste och ädlaste män kallades härom dagen " en fanatisk puritan " .40 8
hällsställning.
Endast kärlekens nyfödelse alstrar ett broderskap, inom hvilket förhållandena betraktas från rättvisans synpunkt.
Af vikt är att uppmärksamma och understöda tidens bästa riktningar också därför, att det onda kraftigare motas genom ett lif i ädel verksamhet än genom teoretiserande.
Då, såsom nu är fallet, det onda ofta tager form af negation, är det positivt goda särskildt af nöden.
Få tidens ädlaste rörelser, obeaktade och motverkade, resultatlöst utarbeta sig och afrnattas, och blifva däremot de osunda befordrade och gynnade och afsöndringen från statskroppen af gammal förbrukad materia afsiktligt hindrad^ då skall samhället förr eller senare angripas af obotlig sjukdom.
Per Trygg har förut antydt denna » öfverhängande fara » .1)
Nu för tiden är modernt att vid bedömande af brott taga allt för mycket hänsyn till arfsanlag, yttre förhållanden, förmildrande omständigheter m. m. och på grund af dessa frikänna brottslingen från allt ansvar.
Något litet af detta öfverseende torde med fog kunna begäras för den anklagade brottslingen: vår tidy tidsandan, som står inför allmänhetens domskrank och öfverhöljes med tillvitelser af alla slag.
Erkännes, han visar sig ofta som en bestialisk och slö ynkrygg, han har många förbrytelser på sitt skuldregister, det vore orättfärdigt att frikänna honom.
Men allt detta medgifvet, kan dock honom till godo anföras flere förmildrande omständigheter.
Han har från sina förfäder ärft många lyten, som varit svåra att öfvervinna.
Han har haft mera frihet än någon af sina föregångare, men, som vi veta, är friheten, ehuru ett lifsvilkor för hvarje väsen af högre rang — dock en farlig gåfva; — ej ens alla änglar kunde rätt bruka den, — och fast ej eller han kunnat det, har dock gåfvan gifvit upphof åt några af de vackraste taflorna i hans lefnadsaibum.
Skuggor och dagrar falla skarpare.
Hans frihetstid är jämförelsevis ny, han befinner sig ännu i dess slyngelålder; äfven detta bör tagas i betraktande.
Han har, stackars varelse, fått en svår uppgift, en tung börda att bära på.
Honom åligger att lyda, vörda och offra sig för relativa sanningar, fast han ej mer som människor förr i världen kan eller får tro dem vara absoluta.
— Må orden ej misstydas som förnekelse af ali absolut sanning!
Honom är förelagd lösningen af problemet att frigöra sig från de olycksförhållanden, som alltid visat sig åtfölja en gammal civilisation, och hvilka fört många hans äldre bröder till förfall och vanhederlig död: en missriktad kulturs förbannelser: stelnande samhällsformer, Öfverbefolkning, alltför ojämn egendomsfördelning, förvekligande välmåga, förvildande nöd.
Han kommer ofta till korta med sin uppgift, stena honom ej därför!
Än har han dock icke tillgripit utvägen af ett stort, allmänt krig, och man bör hålla honom
*) Sv.
5, 6, sid. 136.40 8 ännu en gång polemik om vår tid.
räkning för, att ban ej sökt böta ett ondt med sjufaldt värre.
Hans föregångare hafva ej varit så humana.
När allt kommer omkring, är han oaktadt alla förvillelser och brott dock ej så djupt sjunken som många hans äldre kamrater.
Bör han ej näpsas och släppas — men ej lifdömas?
Huru skulle vi — vi alla, som på samma gång sitta till doms och stå som anklagade, — huru skulle vi kunna fälla ett rättvist utslag öfver vår samtid?
» Eget beröm luktar illa! » ja väl!
men själfmord, ehuru på modet, kan ej heller rekommenderas.
En allvarlig sträfvan efter rättvisa vid utdelandet af pris och tadel är allt vi mäkta åstadkomma.
• Personer, hvilka som Otrygg och Trygg tänka lika i så många och viktiga fall, kunna ej stå i kontradiktorisk opposition mot hvarandra.
De kunna ju båda hafva rätt, och skiljaktigheten af deras omdömen bero på, att de betraktat frågan från olika sidor och synpunkter.
Skulle de ej kunna räcka hvarandra handen som vänner?
Er uppsats slutar med den förklaringen, att Ni » skulle kunna mycket längre kväda på er litania ».
Jag slutar min med en uppmaning till Eder att snart fortsätta den och att därvid uppmärksamma, förklara och råda bot för den sjukligt hyperkritiska stämningen hos vår tid, detta » nil admirari », som förstorar felen, förringar förtjänsterna, släcker entusiasmen, förlamar handlingskraften samt alstrar liknöjdhet och lifsleda.
Per Trygg.
Replik af Thomas Otrygg.
Något genmäle af mig synes ej vara af nöden.
Våra åsikter syfta nog i det stora hela åt samma håll, ehuru vi belyst frågan från olika sidor.
Att heller ej mina ord varit uppburna af någon pessimistisk misströstan, bör ju hafva varit tydligt.
Väckarerop skulle jag icke hafva uppstämt inför en tidsanda, som jag trott försänkt-i dödssömn.
Jag har intet emot uppmuntrans och bifallets ord, blott ej dessa blifva de enda: äfven klandret och skuldbekännelsen bör få sin plats.
Det var därför jag tog till orda.Ytterligare i judefrågan.
Israeliternas historia från deras förskingring till våra dagar af Théodore Reinach,
öfvers, från franskan af A. F. Åkerberg.
Stockholm 1891.
Sedan min senaste uppsats i judefrågan redan blifvit införd i denna tidskrift, har jag fått göra bekantskap med ofvannämnda arbete, — intressant ur mer än en synpunkt.
Det är först och främst ett stycke kulturhistoria, och redan denna dess egenskap gifver det ett ej obetydligt intresse, införlifvadt som det är med vår på dylika alster allt annat än öfverflödigt rika literatur.
Men det är ett bland oss särskildt föga kändt kapitel af denna, hvari vi här invigas, ett kapitel som dock i mycket sprider ljus Öfver det hela.
Särskildt är detta fallet med vissa partier — t. ex. judendomen under äldsta tider samt dess ställning till franska revolutionen och det napoleonska kejsardömet.
Hvad man måste beklaga är, att författaren ej egnat judarnes öden i Sverige någon egentlig framställning, hvilket dock för flertalet läsare skulle varit af det allra största intresse.
En dylik framställning, hvartill ett rikligt material finnes i de mosaiska församlingarnes välordnade arkiv, svensk författningssamling, statistiska byråers publikationer m. fl.
dylika lätt tillgängliga källor, skulle obestridligen i oerhörd grad höjt arbetets värde och äfven förlänat det ett stadigvarande sådant.
Vi taga oss friheten uppmana den till ett sadant arbete 1 alla afseenden särdeles väl kvalificerade Öfversättaren att inlägga en betydande förtjänst om Sveriges nyare kultur- och rättshistoria genom utarbetandet af ett särskildt, däråt egnadt arbete.
Nu några reflektioner, delvis anmärkningar i sak.
Ett ytterst viktigt » declarandum », kanske det viktigaste för den, som skrifver judarnes historia, är, hvad de själfva fordom kallade » rischesden kristna befolkningens fördom, motvilja, hat mot judarne.
» Risches » har varit, blott för några årtionden sedan och är delvis ännu i dag så faktisk, att den som världshistoriskt faktum tarfvar förklaring.
Författaren söker förklara det uteslutande ur religiös fanatism, men han motsäger sig själf, då han på flera ställen angifver andra förklaringarYTTERLIGARE I JUDEFRÅGAN.
till ej blott enskilda yttringar af företeelsen, utan ock till denna i stort.
En sådan är onekligen rätt genialisk, om den än ej är fullt uttömmande, utan i åtskilligt kan tarfva komplettering af andra hänsyn.
Ocker, hvarmed vi här helt enkelt förstå penningar, utlånande mot ränta, den må nu vara skälig eller ej, var enligt Medeltidens åskådningssätt, som därför åberopade ett ställe i Jesu bergspredikan, den kristne förbjudet.
På själfva frågan om denna tolknings riktighet eller oriktighet är naturligtvis här ej stället att inlåta sig.
Allt nog, den förefanns — men ocker i denna mening är något, som samhället, om det skall vinna en högre ekonomisk utveckling, ej kan undvara.
Judarne måste — om vi något fullfölja författarens endast antydda tankegång — ej blott i följd af kristen zelotism, utan äfven genom hela sin ställning vara från de flesta andra yrken uteslutna.
De utgjorde ett orientaliskt folk, ännu föga vändt vid Västerlandets seder och äfven rent af dess klimatiska förhållanden.
De bildade naturligen ännu ett helt för sig, sammanhållet ej blott af sitt orientaliska ursprung, utan äfven genom de seder och statuariska bud, som utmärkte särskildt detta folk.
Utöfvandet af andra mer produktiva yrken i det nya fäderneslandet blef dem följaktligen svårt.
Ockret stod dem Öppet, och ingen kristlig betänklighet kunde hindra detta.
Det blef därföre deras vanliga lefnadskall, och tilläggom, ett visst anlag åtminstone för handel förefanns nog af ålder hos den gren af den semitiska rasen, de tillhörde.
Vi erinra i detta afseende blott om deras nära stamfränder Fenicierna allt ifrån urminnes tider.
Men ockrarens yrke är och måste i längden visa sig som ett förhatligt yrke.
Till mycket god del ligger motviljan mot judarne just i denna omständighet.
Märk t. ex. binamnet » Schackerjude » och den likställighet man till en del ännu gör mellan jude och girig människa, gnidare.
Annat har naturligen äfven bidragit.
Onekligen har man ali anledning att härvid tänka äfven på religiös zelotism.
Judarne hade förnekat, förnekade fortfarande Jesu messianitet, och genom dem var han bragt till korsets död.
(Man glömde att han själf var en jude, som i djup patriotisk hänförelse gråtit öfver Jerusalem, hvars fall han förutsåg).
De voro naturligtvis därföre för de kristna förhatliga — och detta var nog, näst plundringslystnaden, det, hvaraf man företrädesvis slog mynt, när det gällde att i folkets ögon nedsätta judarne.
Det kan förefalla underligt, att då kättare brändes, judarne intill korstågen intogo en om än prekär dock i det hela tolererad, stundom aktad ställning.
Härvid är dock en sak att observera.
Så svårt man haft i forna tider och delvis ännu har att glömma kätteri och affall, så lätt har man att förlåta förnekandet af den sanna läran, när detta förnekande fått en åtminstone i viss mån laglig sanktion.
Emellertid — judeförföljelserna i äldre tider gåfvo sig dock ett slags sken af att grundas på religiösa motiver.412
YTTERLIGARE I JUDEFRÅGAN.
Den af författaren efter vår tanke alltför knapphändigt afhandlade antisemitiska riktningen i våra dagar har fullständigt bortkastat masken.
Striden framstår nu tydligen som ett raskrig.
Denna skilnad får i hvarje fall ej förbises.
Ändtligen synes oss författaren i hela sin framställning, möjligen ledd af sin motvilja mot den ortodoxa kristendomen, vara väl partisk för judarne.
Han synes glömma, att äfven här den sanningen bekräftar sig: » Det är ej ens fel att två gräla. » Att allt det hat, som under årtusenden (vi tänka här äfven på tiden före Jerusalems fall) drabbat judarne, skulle vara alldeles oförtjänt, vore en historisk vidunderlighet.
Äfven judarne hafva haft och hafva sina stora fel, och däri ligger nog till god del anledningen till hatet och förföljelserna.
Först deras starka tendens till isolering J).
Snikenhot är visst ej ett särskildt utmärkande drag hös juden, snarare tvärtom efter hvad hans ofta storartade nit för välgörenhet och mæcenatisk verksamhet visa, men han har fått det ryktet om sig, därföre att han är hänsynslös — efter regeln — och därföre, att denna hänsynslöshet i följd af det yrke, hvartill han länge varit hänvisad, företrädesvis yttrat sig på det ekonomiska området2).
Ännu ett ord.
Författaren säger, att de blandade äktenskapen undvikas och att deras olämplighet erkännes.
Hvad det första angår, så hafva vi i vår föregående artikel genom statistiska fakta sökt tvärtom visa deras stigande frekvens, åtminstone i vårt land, hvilken stigning inom några få generationer måste hafva med sig, att de nu här bosatta judiska släkterna spårlöst försvinna.
Hvad deras » erkända » olämplighet angår, så får den stå för författarens räkning.
Apo-steriori och med utgångspunkt från enskilda fall kunna vi naturligtvis ej diskutera frågan utan att träda den personliga grannlagenheten allt för nära.
Men att amalgameringen af det judiska elementet är önskvärd, lär ingen tänkande fördomsfri människa förneka.
Och verksammare medel gifves ej än » consangv-initas ».
Härvid hålla vi fast, och häri vida mer än i riksdagars dekreterom judars rättigheter in.
m. se vi judefrågans slutliga lösning.
*) Nationàlhat behöfver i allmänhet ingen annan förklaring än den, som ligger i oviljan mot det för oss själfva främmande.
Och däri torde ock helt enkelt den allmänna förklaringsgrunden vara att söka till judehatet, där ett sådant funnits och finnes.
Judens utseende, hans sätt och, djupare sedt, hans rättsbegrepp och hela världsåskådning hafva stämplat honom mångenstädes såsom en främling och redan därigenom gjort honom antipatisk.
Kommer så därtill, att denne främling vanligen väl förstått att ställa sig särkildt i den ekonomiska kampen för tillvaron och därigenom ofta förvärfvat en ej ringa medelbar makt i det samhälle, hvars son han dock ej fullt kunnat blifva, så är den ovilja, som uppväxt omkring honom, räknadt med vanliga mänskliga faktorer lätt förklarlig.
2) Ingen tage hvad vi nu sagt åt sig personligen.
Vi tala här om nationella drag, ej om individer.
Individen är naturligtvis blott relative bunden vid sin nationalkarakter.Literära notiser.
Trenne svenska original-romaner, utkomna nästan samtidigt — detta tyder på en betydande lifaktighet inom vår berättande litteratur, helst då de alla tre äro rätt betydande konstalster.
Ty det erkännandet måste man gifya åt Mathilda Roos ' nutidsskildring » Genom skuggor » (Stockholm, Alb.
3: 75), Victor Hugo Wickström ' s roman » Sådan var vägen, några själars historia » (samma förlag.
3: 50) och Sigurd ' s berättelse » Komministern i Qvislinge » (Stockholm, Hugo Geber.
3: 25).
Det är för den nutida tidsandan egendomligt utmärkande, huru likartade i ämne och tendens alla dessa tre arbeten äro.
I dem allesamman spelar en präst en af hufvudrollerna, och alla tre författarne teckna dennes karakter med stor sympati och med varm aktning för ' hans kristna lefnadskall.
Kärleken till de ringe och fattige och sträfvandet att minska klyftan mellan de olika samhällsklasserna är därjämte ock hufvudtendensen i alla tre skildringarna.
Denna samstämmighet framträder såsom så mycket mera betydelsefull, då man betänker, huru olika de författareindividualiteter äro, som i de skilda böckerna stå bakom orden.
A ena sidan den kvinnlige författaren från hufvudstadens salongsvärld, den aristokratiskt anlagda, estetiskt förfinade belletrister Å den andra den grofkornige, kärnfriske skämtaren från Småland, landsortstidningsmannen i sin prydno.
Och så bredvid dessa på olika sätt konservativa personligheter » Christer Swahn ' s » oroliga fribytarenatur, pamflettisten ocli oppositionsmannen.
Och alla tre dessa blifva dock uttryck för en och samma tidsanda, som därigenom så mycket säkrare konstateras såsom den allmänna kulturströmningen hos oss för närvarande.
Ett återuppväckande af den kristna religiositeten och en allvarlig sträfvan till lösning af arbetarefrågan — så lyder för närvarande den allmänna lösen inom vårt kulturlif.
Bland de tre ifrågavarande arbetena torde det största litterära värdet böra tillerkännas fröken Roos ' » Genom skuggor ».
Man möter där den vane, säkre berättarekonstnären, som ej gärna säger hvarken ett ord för mycket eller ett ord för litet, men med flytande ledighet förtäljer och skildrar.
Mot förfis föregående arbeten har man stundom anmärkt, att kompositionen lemnat något öfrigt att önska med afseende på den stränga konstnärliga enheten.
Skildringen har emellanåt väl mycket upplösts i själfständiga situationsbilder.
Denna brist har förf.
i detta arbete fullständigt vetat att Öfvervinna.
Hvarje enskild situation är visserligen tecknad såsom ett afrundadt helt, men icke fristående för sig, utan organiskt förbunden med det hela.
Karaktersstudien är också allvarligare än i något af förfis föregående arbeten, konflikten djupare och den konstnärliga uppgiften högre.
Inledningskapitlet känner redan förut denna tidskrifts läsare, enär det här införts i ett föregående häfte.
Och ämnet för den följande framställningen kan man ju redan, ana af detta uppslag.
Det gäller nämligen förhållandet mellan414
den där uppträdande unge prästen och flickan, hvilka framdeles förenas i äktenskap.
De konflikter, som helt naturligt uppstå uti en förbindelse mellan så olika individer, äro sedan jämte prästens egen religiösa utveckling bokens hufvud-tema.
Berättelsen härom är alltigenom intressant och den psykologiska analysen träffande.
Det är blott på en punkt, ehuru det en viktig, där man kunnat önska djupare blicka in i den inre historia, hvars förlopp berättas.
Vi syfta på den omvändelse, som prästen undergår på dödsbädden.