Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksd.Ordn., och till bevis har jag blott hållit mig dervid, att icke någon §, sorn handlar om statens ordinarie inkomster, finnes enligt 7.5 §.
Riksd.Ordn. undantagen från de ärender, till hvilkas afgörande Konungs och Ständers gemensamma samtycke erfordras.
Samme talare har fästat sig vid min tolkning af det i 57 §. förekommande ordet: beskatta.
Denna tolkning var likväl endast i vilkorliga ordalag framställd och ingalunda åberopad såsom något cardinalskäl, och då talaren likasom företrädesvis fästat sig vid detta conditionella uttryck , ådagalägger detta, att han ej uppfattat min mening i sin helhet.
Den värde ledamoten har äfven sagt, att om åt 57 §., efter hans tillämpning, skulle gifvas en sådan utsträckning, att den kom i strid med 16 och 114- §§•> ansåg han en tillräcklig garanti mot ett slikt missbruk ligga i dessa sistnämnda §§.
Jag åter skulle för min del tro det vara bättre att på förhand undvika antagandet af sådana principer och uppställandet af sådana grundlagstolkningar, att vid deras tillämpning i framtiden ett förnärmande möjligen kunde inträffa af så stora och magtpåliggande interessen som de, hvilka utgöra föremålen för ifrågavar. §§., dem man måhända efter öfverträdélsen för sent och derföre förgäfves skulle åberopa.
I anledning af min argumentation, grundad på 10g §.
Reg.F., har sarbina talare sagt, att ordinarie skatterna äro inbegripna bland dem, som enligt §:n skulle komma att fortfara.
Jag begär att här få åberopa talarens eget, nyss emot mig använda argument, nemi. grundlagens ordalydelse, ty i denna §. står endast, att den gamla bevillningen skall fortfara, men de ordinarie inkomsterna äro icke nämnda ; och det vore väl den största af alla anomalier, om, sedan en riksdag blifvit afblåst på sätt 10g §. förutsätter och den gamla bevillningen fortforeatt utgå intill nästa riksmöte, R.
St. möjligtvis, under utöfning af den nya rättighet, man nu vill tillägga dem, hade före afblåsningen borttagit och afskaffat
Rikets ordinarie, stadigvarande intrader, i stället för att sysselsätta sig med bevillningens uppgörande.
Hr Gr:n har vidare omnämnt praxis och föreslagit att alldeles utstryka, hvad vid 1812 och 1828 årens riksdagar sig tilldragit; och detta yttrande må gerna qvarstå för hans räkning.
Jag skulle åtminstone ej tro det vara mig tillständigt att ur beräkningen utstryka praxis från någon riksdag, ehvad det är fråga om de riksdagar, då R.
St. instämt i mina åsigter, eller då de handlat ur en motsatt synpunkt; och jag anser talarens framställning i detta hänseende såsom, minst sagdt, förhastad.
Den värde ledamoten måste likväl medgifva, att vid 1823 års riksdag, hvars praxis ej skulle utstrykas, alla då borttagna ordinarie skatter afskaffades i följd af derom gjorda K. propostr.
Detta öfverenstämmer äfven med
Den 28 April f. m. 363. livad jag sagt, och min mening dermed har varit att ådagalägga, att ingen ordinarie skatt eller inkomsttitel hittills blifvit afskalTad, utan på grund af antingen K. propos. eller K. sanction, samt att salunda ådagalägga, det man hitintills alltid ansett, att de begge Statsmagternas samverkan härtiff erfordrades.
Jag anhåller, att äfven dessa mina anmärkningar få åtfölja till Utsk., i händelse återremiss skulle beslutas i ett ämne, som jag likväl för min del anser alltför klart för att densamma skulle vara behöflig.
Cronhjelm förklarar jag, att jag icke anser mig bunden af någon praxis; ty jag känner ej annat band än grundlagen, men grundlagen, tolkad efter 83 §., d. v. s. ordalydelsen, icke efter enskilda ledamöters ensidiga och förvillande grundsatser.
Jag skall således tillse, hvad 57 §. och andra, som hafva samma helgd, i sjelfva verket innehålla. 57 §. säger:
Svenska folkets urgamla rätt, att sig beskatta, utöfvasafR.
St. allena vid allmän riksdag; icke säger denna §, att beskattningsrätten skall på sådant sätt utöfvas, att R.
St. äga vid hvarje riksdag bestämma hvilka ordinarie skatter de vilja afskaffa eller bibehålla.
Men endast i sådant fall hade Gr. Cronhjelm rätt.
Jag vill för öfrigt, emedan mantalspenningarna onekligen utgöra en ursprunglig beskattning, ej nu ingå i skillnaden emellan skatter och statsinkomster; ty då skulle man slutligen kunna komma derhän att, såsom fullmägtigen för Borås, Hr Rydin, kalla återbetalning af erhållna lån för skatter.
Men ehvad första anledningen till mantalspenningarna varit en temporär utgift, eller hvad vi nu för tiden kalla bevillning, hafva de likväl redan under Drottning Christinas tid blifvit förklarade för en ständig inkomst, och de tillhöra således statens ordinarie inkomster.
Nu säger vidare 5g § : Efter Rikets och statsverkets tillstånd och behof late Konungen till U t s k : s öfverläggning framställa, hvad staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster, och hvilka behof genom bevillningar böra fyllas.
Ilär nyttjas således orden: utöfver de ordinarie inkomster, samt: bevillningar, och utom det att nästföljande §. bestämmer, hvad till bevillning räknas, kunna vi, utan att gå till 1812 och 1828, årens riksdagar, se af den första riksdagen efter grundlagens stiftande, eller densamma, vid hvilken denna §■ sammanskrefs, hvilka afgifter man då räknade sorn bevillningar.
Vidare säger 60 §.:
Till dessa sednare (eller bevillningarna) räknas sjö- och landttulls- samt accisafgifter na, postmedlen, ch ar tse-sig illa t ae-a fgi fte n, h us be h o fs b rä n n e ri m e d 1 e n samt hvad R.
St. dessutom särskildt hvarje riksdag som bevillning sig åtaga; och i 6r §. stadgas:
Alla afgifter, som R.
St. under de i föregående §. nämnde titlar bevil - 364 Den 28 April f. a. ja t, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
St. fast-, ställd blifver; d. y. s, att alla de i 60 §. uppräknade afgifterna skola beräknas från riksdag till riksdag, men de ordinarie skatterna äro derifrån undantagna- Vidare hafva vi en ytterligare förklaring i en annan §., sorn har, jag upp-, repar det, samma rätt att hållas i helgd sorn 57 5-, och vida stöyre ratt dertjll, än ensidiga tolkningar af den sistnämnde.
Den 64 §. säger nemi,: Såväl
Rikets ordinär rie statsmedel och inkomster, som hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extraordinarie utlagor eller be v i 11 n i n g ar til l stats verket af R.
St. anslås, vare under Konungens dis posi tio n, a 11 till de af R.
St. pr öfva de behof och efter den upprätt tade staten anordnas.
Här säges således bestämdt, alt de ordinarie statsmedlen äro under Konungens disposition, och då lära de icke heller kunna utan Konungens samtycke borttagas.
Cronhjelm lika orätt, då han påstått, att man velat åt ordet beskatta, i 5y §■, gifva en sådan tolkning, att det skulle innebära rättighet för R.
St. att blott öka, men icke minska skatterna; tv ehuru statens, behof böra fyllas enligt 59 §. (och jag hoppas, att efterkommande Ständer aldrig skola vägra uppfyllandet af denna pligt,, hafva likväl skatterna i sjelfva verket allt ifrån i8i5 års riksdag blifvit minskade.
1812 utgjorde allmänna b.evilfningen flera millioner mera än nu, oaktadt inkomsterna under tiden blifvit ökade genom ökad population och deraf följande ökade capitationsafgifter, samt oansedt flera ordi~. narie skatter blifvit borttagna.
Den bevillning deremot, sora blifvit ökad och isynnerhet gifvit högre inkomst, är egentligen tullen, dock icke på sådant sätt, att man pålagt allmänheten högre afgifter, utan derigenom, att man delat med lurendrejareu.
Detta hör nu likväl icke till saken, och jag har endast anfört det för att visa oriktigheten af Gr.
Grönli jelms påstående.
Slutligen får jag förklara, att jag icke vet, hvartill en återremiss skall tjena, i händelse man vill, såsom Utsk. hemställt, att beslutet om mantalspenningarna skall underställas Konungen; men då jag hört den förste talaren, som yttrat sig för denna åsigt, tillika förklara sig icke vara emot en återremiss, vill jag ej heller bestrida den.
Vore frågan, såsom den siste talaren förmenat, nu ingen annan, än huruvida beslutet om nedsättning i mantalspenningarna bör underställas Konungen, så vore återremiss öfverflödig; men första frågan är, om den af Utsk. föreslagna nedsättning bör äga rum.
Jag instämmer för min del uti hvad en värd ledamot ganska riktigt anmärkt emot detta förslag.
Man har väl sagt, att denna skatt isynnerhet drabbar den arbetande classen; men förhål - Dsn 28 April f. m. 3fi5 landet är icke sådant, ty den drabbar alla, oell hvad man bär i främsta rummet bar att iakttaga, är alt tillse, det ingen orättvisa emot någon blir begången.
De ledamöter, som, ehuru de yrka på Ständernas rättighet att ensamma borttaga större eller mindre del af de ordinarie skatterna, men tillika förklara , att de ej vilja gå så långt, att äganderätten frädes för nära, förbise, att i hvarje sådant fall rättvisan blir för nära trädd; ty det faller af sig sjelft, att i samma mån en ordinarie och af ålder bestämd skatt borttages eller förminskas, måste bevilluingen af alla öfriga blifva större, och i samma mån begår man en orättvisa.
Oni man skulle fullfölja den grundsats, Gr.
Cronhjelm famställt, att R.
St. obegränsadt äga beslutande-rätt angtde beskattningen, så har man med det samma beträdt en bana, som leder rakt till den, åtminstone här i landet, ännu icke antagna satsen, hvilken jag icke heller tror i andra länder hafva visat några lyckliga följder, att Representationen skulle äga att ensidigt upplösa samhällscontractet; ty R.
St. skulle då, på sätt den värde ledamoten äfven yttrat, hafva rätt att afslå alla skatter.
De lagstiftare, som fastställt vårt statsskick, voro likväl icke af den mening; de ville i främsta rummet hafva garanti fölen stadigvarande styrelse, och de stadgade derföre, alt statens behof utöfver de ordinarie inkomsterna skola genom bevill— ningar fyllas; hvarjemte de för det speciella fall, alt R.
St. vid någon riksdag icke kunna komma öfverens om ny bevillning, bestämde, att den gamla skall fortfara.
Detta bevisar, att meningen Varit, att ordinarie skatterna alltid skulle linnas, och att endast sättet, huru behofven derutöfver skola fyllas, beror på R.
St. enligt 57 §, som endast har afseende på tillfälliga afgifter för tillfälliga behof.
När behofvet upphört, kunna och böra dessa afgifter upphöra, och coDtrollen linnes hos Konungens rådgifvare, i hvilkas ansvarighet lag» stiftarne nedlagt säkerheten, att icke bevillningsafgifter utfordras för längre tid eller till högre belopp, än R.
St. fastställt, likasom de äfven å andra sidan lagt band på anarchisters försök att upplösa samhället.
Jag begär återremiss af ifråga var. betänk., emedan jag afstyrker den af Utsk. föreslagna nedsättningen, Gr.
Jag gillar Utskts betänk, i afseende på förflyttning af åldern för mantalspenningarnas erläggande till fyllda 17 år, emedan jag tror mig veta af de förhållanden, sorn äga rum på landet, att allmogens barn af i5 år i allmänhet icke kunna föda och underhålla sig sjelfva, J)et är således icke i denna del, som jag vill yttra mig emot Utsk., men deremot biträder jag reservanternas mening, att beslutet om denna nedsättning ej behöfver underställas Konungens sanction, De talare, som här yttrat sig i motsatt riktning, hafva gjort sig mycken möda att framlägga skälen för sin åsigt och att ådagalägga deras öfverensstämmelse med 366 D e n -i8 A p r il f. m grundlagen.
Jag finner likväl icke i deras yttrande någon sann conslitutionel anda; ty efter min tanka fordrar den con-> stitutionella jemnvigten nödvändigt, att beskattningen ensamt beror af den ena Statsmagten.
Man har sagt, att grundskatterna vore att anse såsom Kronans egendom, och jag medgifver till en del, att grundlagen ger anledning till ett sfi-, dant uttryck; men Ilr Rosenblad har åberopat 64 §, sorn lyder: Såväl Rikets ordinarie statsmedel och in komster, som hvad, på satt 0111 förmä 1 dt är, under namn af extra ordinarie utlagor eller be vill ni ngar till statsverket af R.
Der står således tydligen, att det är R.
St., som pröfva behofven.
Dessutom, i fall de ordinarie skatterna hade blifvit ansedda såsom Kronans egendom, hvarföre hafva de ej blifvit intagna i 77 § , der det heter:
Kungsgårdar och Kungsladugårdar med dertill lydande hemman och lägenheter, Kronoskogar, parker och djurgårdar, Krono- och stallängar samt laxfisken och andra Kronans fisken samt Kronans öfriga lägenheter, må Konungen icke utan R.
St:s samtycke genom försäljning, förpantning eller gåfva, eller på något annat sätt, Kronan afhända.
Här är således sagdt, hvad som utgör Kronans tillhörighet i fastigheter, räntor eller dylikt; och om nu meningen varit, att de ordinarie skatterna ej skulle kunna förminskas efter R.
St:s pröfning af behofven, utan orubbadt bibehållas såsom Kronans egendom, hade ju de ordinarie skatterna äfven bort vara omnämnda i 77 §.
Man har äfven sagt, att den åsigt, till hvilken jäg bekänner mig, skulle förnärma äganderätten.
Men denna kan då lika väl förnärmas genom Ständernas rätt att bestämma bevillningen, ty intet hinder finnes för R.
St. att genom bevillning pålägga den ena corporationen högre skatter än den andra; oeh jag inser således icke, huru de ordinarie skatternas bibehållande skulle kunna bevara ägande-rätten.
På dessa skäl begär jag återremiss, med anhållan, att Utsk. ville fästa mera uppmärksamhet vid frågans betraktande, icke efter föregående riksdagars praxis, som aldrig kan af efterkommande Ständer godkännas, utan från den synpunkten, att en eftergift i denna del å R.
St:s sida vore att frånsäga sig all betydenhet i constitutionelt hänseendeHr Lagerhjelm:
Måhända är mitt yttrande vid detta tillfälle opåkalladt.
Jag tillhör ingendera af de stora magterna; Styrelsen eller Oppositionen; men för att motsvara R. o, Ad's mig vid flera riksdagar visade förtroende anser jag mig böra tillkännagifva min tanka i den principfråga, som nu är föremål för öfverläggningen.
Jag utber mig att härvid få åberopa den jemnförelse, som redan blifvit gjord emellan flera paragrapher i grundlagen, samt åter - Den aS April f. m. 3S7 lalla i minnet, att §. icke bör läsas ensam, utan i saminanliang med 5g, 64 och 109 §§.
Alla dessa gifva tillkänna, att grundlagen afsett en noggrann afvägning emellan Konungens och folkets magt samt för sådant ändamål tillsett, att, huru än R.
St. eller en viss afdelning af R.
St. befunnes sammansatta, den andra Statsmagten aldrig skulle komma i förlägenhet att få statens behof fyllda.
Detta har varit en af de vigtigaste omständigheter för de lagstiftare, sorn sammanskrefvo vår grundlag, och för de folkets ombud, som antogo den.
Skulle man föreställa sig, att R.
St. kunna förändra de ordinarie skatterna, så kunna de äfven upphäfva dem helt och hållet, och jag vill för ett ögonblick föreställa mig, att så verkligen förhölle sig.
Yi kunde då komma att här få se samma händelse som en i Europas inägtigaste stater , eller en förening för att hindra alla skatters utgörande.
Dertill erfordrades blott, att R.
St. borttoge de ordinarie skatterna och gjorde en beräkning af bevillningen, som ej vore annat än slott i luften.
Reg.form har likväl förebyggt sådana händelser genom en noga skillnad emellan statens ordinarie och extraordinarie inkomster samt genom en bestämd föreskrift, att hvad sorn i beliofven fattas utöfver de ordinarie inkomsterna skall genom bevillning fyllas.
Som nu de ordinarie inkomsterna alltid äro till beloppet bestämda, har grundlagen äfven förutsett den händelsen, alt R.
St. icke komma öfverens om bevillningens belopp.
Man kan nemi. föreställa sig, att R.
St. icke inom den i grundlagen bestämda tiden för en riksdags fortfarande stadgat någonting om de extraordinarie inkomsterna; och hvad föreskrifver i sådant fall 109 §.?
Jo, att Konungen skall kunna R.
St. åtskilja och att den förra bevillningen skall intill nästa riksdag fortfara.
En sådan magt hos Konungen vore helt och hållet eluderad, örn R.
St. ägde rätt att efter godtfinnande upphäfva de ordinarie skatterna; ty om Ständerna vid en riksdag afsade sig alla dessa skatter, som uppgå till flera millioner, utan att ny bevillning, innan de åtskiljdes, hunnit att bestämmas, skulle den säkerhet gå förlorad, sora 109 §. uppenbart åsyftar, att Konungen i alla händelser icke skall sakna medel för statens behof).
Blott den omständigheten synes således utgöra ett tillräckligt skäl.
Ilvad åter beträffar frågan, huruvida en riksdag skulle kunna utsträckas så långt på tiden, att Konungen skulle finna nyttigt och nödigt att åtskilja R.
St., innan ny bevillning blifvit bestämd, så är möjligheten deraf ganska tänkbar.
Det beliöfdes blott, alt en hvar ledamot pä detta rum funne sig uppkallad att tala och flera gånger tala i hvarje sak; ty följden blefve en sådan vidlyftighet, att R. o. Ad. aldrig skulle uthärda att under en sådan behandling af ärenderna följa dem till slut, och äfven Konungen kundo tröttna.
— Jag tillstyrker bifall till Utsk:s betänk, i både form och sak. 3GS Den 28 Apri 1 f. m.
Af de båda bevisningar, som Frih. v. Schulzenheim och Hr Rosenblad framställt, kan jag ej annat an lemna företrädet åt Frih. v. Schulzenheims, ehuru jag icke heller af densamma funnit mig öfvertygad.
Hr Rosenblad har nemi. genomgått åtskilliga §§. i grundlagen och likaledes per analogiaru velat visa, att beskattningsrätten ej så uteslutande tillhör R. St.; roen Hr Rosenblad har tillika nämnt 83 §., ai:g:de grundlagarnas tolkning efter ordalydelsen.
Om vi således, i stället för att genomgå bela grundlagen för att uppsöka bevis, hålla oss till ordalydelsen i ,5j §., attSvenska folkets urgamla rätt att sig beskatta utöfvas af R.
St. allena vid allmän riksdag, så kan jag omöjligen, efter denna ordalydelse, finna annat, än att hela beskattningsrätten är öfverlernnad åt R.
Jag omvänder således Hr Roseribladsi yttrande och förklarar, att jag ej kan medgifva Styrelsen beslutande-rätt i någon del af beskattningen, förrän raan visar mig, att i 5 står: dock bör Konungen höras i frågor om minskning af de ordinarie skatterna.
Frih. v. Schulzenheim
Viar ej velat ur beräkningen utstryka 1812 års riksdagspraxis, och Hr Rosenblad har gått så långt, att han ansett oss böra i främsta rummet se på denna, om jag rätt fattat hans uppmaning att se på praxis vid den riksdag, som följde näst efter grundlagens stiftande.
JDå vi således nödvändigt skola se på 181 a års riksdag, ber jag att få hänvisa till den händelse, sorn är allom bekant, att grundlagen då våldsamt kränktes genom ändring af tryckfrihetslagen i annan väg, än grundlagen tillåter; och jag tror, att efter sådana exempel ingen praxis från den riksdagen bör åberopas.
Hvad Hr Rosenblad för öfrigt nämnt om ensidig tolkning af 57 §. har jag redan besvarat, då jag upprepat, att jag endast håller mig till ordalydelsen, och att det är efter denna, som ingen möjlighet finnes för den andra Statsmagten att äga någon del i beskattningsrätten.
Hr Rosenblad har slutligen, då han omtalat, att skatterna blifvit sedan 181 o ansenligen förminskade, sagt oss en nyhet, som beklagligtvis icke är sann; ty Hr Rosenblad har ulstrukit tullintraderna och sagt, att de blifvit tagna från lurendrejaren.
De äro likväl consumlionsafgifter , tagna icke af lurendrejaren , som tvärtom betalar ingen tull, utan af hela folket; och om man, som sig bör, inberäknar dessa afgifter, äro skatterna visserligen icke förminskade.
Cederström har bestridt den ifrågavar. nedsättningen i mantalspenningarna derföre, att afgiften drabbar alla.
Det är just af detta skäl och derföre, att denna skatt drabbar den fattige lika med den rike, som jag önskar den föreslagna nedsättningen; och Frih. lärer dessutom icke hafva besinnat, att de rikare samhällsclasserna redan åtnjuta en särskild befrielse för sina söner, under det dessa idka sina studier.
Cederström har vidare sagt, att andan af vår grundlag - Don qS April f. m. 36p lag vore den, att Styrelsen aldrig skulle befinna sig i förlägenhet om medel till behofvens fyllande, oell Frih. har derpå grundat sitt påstående om ordinarie skatternas orubblighet.
Men om man närmare granskar, huru härmed sig förhåller, finner man, att Styrelsen ändock kan komma i förlägenhet, emedan behofvens fyllande i allt fall alltid beror på bevill— ningen; och således blir den satsen riktig, att det öfverensstämmer med ett constitutionelt samhällsskick, alt beskattningsrätten hvilar ensamt hos Representationen.
Den siste talaren har gjort hänsyftning dels på Styrelsen och Oppositionen, såsom tvenne stora magter, och dels derpå, att jag olyckligtvis här ofta måste uppträda för att tala.
Hvad de tvenne magterna angår, synas de mig begge vara allt för små och svaga; den förra väl fulltalig, men svag genom sin sammansättning, den sednare svag genom sin fåtalighet.
Jag erkänner, att jag här talar alltför ofta, och kan ej annat än finna det beklagligt.
Jag får likväl tillika förklara, att jag ej skulle se någonting hellre, än att de Hrr, som dela åsigter med mig, i stället ville hafva den godheten att yttra sig något oftare, på det jag mätte slippa att, såsom man säger, ligga ständigt i selen.
Jag har egentligen be gärt ordet för att erinra, att jag icke, såsom en värd talare trott sig höra, yrkat återremiss, utan blott medgifvit den, och skälet dertill har varit en skyldig grannlagenhet för den tredje meningen, som begärt återremiss på en helt annan grund, än för att bestrida Utsk:s åsigt i sjelfva principfrågan.
Jag anhåller likväl att få begagna detta tillfälle för att äfven besvara några yttranden af Hr Gr. Horn.
Den värde talaren har sagt, att jemnvigten Statsmagterna emellan skulle rubbas, öm ej Ständerna ägde illimiterad beskattningsrätt.
Den jemnvigt, Gr. åsyftat, synes mig tillräckligen bevarad derigenom, att bevillningarna äro beroende af R.
St. ensamt, ty de ordinarie statsinkomsterna kunna aldrig göra tillfyllest för behofven; bristen måste alltid fyllas genom bevillningar, och der finnes tillräckligt utrymme för R.
Att ■ åter tolka 57 §. såsom Gr.
Horn, skulle efter min tanka vara, icke att bereda jemnvigt emellan Statsmagterna, utan fastmera att gifva öfvervigt åt den ena.
Horn har äfven, likasom jag, åberopat 64 §• och sagt, att enligt samma §. skulle Rikets såväl ordinarie som extraordinarie inkomster användas till de af R.
St. pröfvade behof.
Jag får härvid först anmärka, att ordet: behof här refererar sig till utgifterna, icke till inkomsttitlarna; men jag utber mig tillika att få uppläsa hela §. och fästa uppmärksamheten vid dess ordalydelse och commatering.
Den lyder: Såväl R.ikets ordinarie statsmedel och inkomster som hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extra ordina 5 H. 47 3^0 Den 28 A p r i 1 f. in. rie utlagor eller bevillningar till statsverket af R.
St. anslås, vare under Konungens disposition &c.
Här är således ej fråga om, att R.
St. kunna anslå något annat än de extraordinarie inkomsterna.
De ordinarie äro deremot här, likasom i 59 §, ansedda såsom före grundlagen preexisterande.
Vidare har samme talare sagt, att de ordinarie skatterna, om min åsigt vore riktig, hade bort vara omnämnda i 77 §.
Jag tror mig med mera skäl kunna yrka, att i händelse det skulle bero af R.
St. ensamt att förminska eller borttaga de ordinarie skatterna, hade dessa bort vara uppräknade i 75 §.
Riksd Ordn. bland de ämnen, deri en sådan beslutande-rätt blifvit R.
St. tillerkänd.
Slutligen får jag tillägga, att jag visserligen, lika med Gr.
Cronhjelm, tror hvarje §. i grundlagen böra tolkas efter ordalydelsen, men icke, att hvarje särskild §. härvid får uppfattas på sådant sätt, att den kommer i strid med andra §§., hvilket likväl sker genom Gr.
Cronhjelms extensiva tolkning af 57 §.
Då här af en talare blifvit omnämnd en så väldig utstrykning som af tvenne riksdagar, åt hvilket utstrykningsproject talaren sedermera gifvit sådan utveckling, att jag icke för närvarande anser af nöden att följa honom, emedan jag förmodar, att vid ett annat tillfälle vi få mötas inom detta område, så skall jag inskränka mig till den tidsvinnande åtgärd, att jag, från hvad jag ämnat anföra, skall utstryka allt, som R. o. Ad. redan hört sägas och hört sägas på ett bättre sätt, än jag kunnat framställa det.
Jag förenar mig således med Frih. v.
Schulzenheim och anhåller blott att ur ett af sista riksdagens Constit:sUtsk:s betänkrn, som angår samma principfråga, som nu är föremål för öfverläggningen, få inför R. o. Ad. uppläsa en mening, som ytterligare kan lägga sin vigt till de skäl Frih. v. Schulzenheim så väl framställt.
Dåvarande Constit.Utsk. yttrade: