Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När ryttmästare Hoving nu stod i dörren till stadens apotek, frågande om han här kunde få upplysning om någon passande lägenhet, blef den nye allvarsamme apotekaren Horné så stött öfver ryttmästarens oartighet att hålla handen för den af de olika lukterna generade näsan, att han helt bistert svarade:
”Här står icke mer än en upplysning till tjenst, och det är den att apoteket icke utgör någon kommissionsbyrå!”
”Det var väl fan så hett!” svor ryttmästaren.
”Man hade sagt mig ...”
”... att det kanske fordom varit så – möjligt – men jag nöjer mig med ett yrke.”
”Björn!” mumlade den främmande, i det han helt och hållet igenslog dörren ... ”Jag hoppas att jag icke blir sjuk här – den der karl’n vore i stånd att förge mig.”
”Högfärdige grin-olle”, mumlade å sin sida apotekaren, ”om du blir sjuk, så skall du få betala medikamenterna!”
Diktare och drömmare
Till “Naturens Epos“.
Hur människans ärelystnad växlar!
Hela tjugoåldern syntes mig det mest afundsvärda, som kunde förunnas en skald, att en gång i sitt lif hafva diktat en af dessa inspirerade små visor, som två älskande samfäldt minnas och recitera i sommarskymningen, och som knyter i hop deras hjärtan liksom en silkesända två utslagna rosor.
Jag menar sådana verser som »Ueber alle Gipfeln ist Ruh» eller, »Otaliga vågor vandra», strofer, sprungna som sång ur öfverfyllda bröst men bevarade för evigt i det aldrig domnade eko, som är oförgänglig konst.
Så drömde jag en gång, och nu är det redan länge, som jag tyckt det vara än mer afundsvärdt att kunna dikta vore det också bara en eller par af de rader, hvilka som ett lifs resultat komma på tänkarens tunga, när han står ensam i sitt fönster och betraktar stjärnvärldarna längs vintergatan.
Ty det finns sådana rader, samlande i sin korthet en andes hopp och resignation.
För dem, som tänka så, är Lucretius den äkta mandomsdiktaren, ty i hans verk finnas strödda, ej med lyckträffens gleshet, men i slösande rikedom dessa lapidarrader, mot hvilka år och sekel intet mäkta.
Hela hans dikt »Om
Naturen» – så två tusen år gammal den snart blir – är fortfarande ett evangelium för alla, som vilja förklara världen ur världen själf.
Den är en helig skrift för dem, hvilka förmena, att intet är stoltare än den känslans resignation under tanken, som vill finna plats för alla drömmar inom själfgifna gränser, och som ingen annan oändlighet vill veta af än ett mekaniskt världssystems.
Sedan Lucretius lefde, hafva hans tankar tallösa gånger upprepats och varierats.
Hela den moderna forskning, på hvilkens verk vi trampa för hvart steg vi taga, utan att ens tänka därpå, har fortgått just i den riktning som han drömde.
Oräkneliga ämnesvenner af forskare och diktare hafva smidt färdiga de vapen, som den stolte romaren begynte härda i sin spekulations eld – ingen har fått eggen skarpare än han: ingen tolkat teorien så stolt som han.
I denna lära med dess förnekande af alla utomstående och ingripande makter och dess tro på alltets lagbundna själfutveckling ligger den moderna tidens lifsnerv, och ändock har ingen modern man tillnärmelsevis nått sådana sublima uttryck för denna tankegång och dess känsloföljder som Lucretius.
Tusentals andar hafva lika lidelsefullt trotsat den gamla gudatron, men när han i två på hvarandra följande radslut talar om motståndet mot dess läror »tollere contra, obsistere contra» verka orden som två knutna händer kring ett höjdt svärd.
Tusentals grubblare hafva som han i de ensamma studiekamrarnes tystnad känt meditationens majestät, men hvem har som han besjungit den svala ro, som sväfvar kring den fria tankens tinnar?
Hvem har så tolkat fröjden i att nå människospekulationens Herculesstoder, extasen vid att följa världsdaningen från den tidlösa begynnelse, då atomerna hvirflade i tomrummet som dammkorn i solen, till den stund, då den jord och himmel, som de bildat, åter skola lösas upp och hvirfla bort genom rymderna liksom de torra agnarne ur vannan en isklar höstdag.
Men detta förhållande, att en sådan åskådning, med sina konsekvenser omfattande hela den moderna tillvaron, aldrig tecknats som af denna för så länge sedan fallna romarstilus, låter oss röra vid en företeelse nogsamt känd inom civilisationshistorien, men dock alltid ägnad att förvåna.
Det drefs härom året – som en och annan kanske erinrar sig – en kuriös sport.
Meningen var att sätta upp en förteckning på »de tjugu eller femtio bästa böckerna».
Detta gaf anledning till många vanligen mer eller mindre likgiltiga försök till en litterär rangordning.
Men i denna tanke fanns en kärna.
Det kan bildas ett litet bibliotek af de bästa, de oförytterliga, de heliga, ja man kan gärna säga de inspirerade böckerna.
Litteraturen har en rad paläotyper, som mänskligheten icke kan tänkas undvara, men som själfva lätteligen ersätta otaliga andra.
Det är som hvar sida af lifvet och hvar tids innersta sätt att koncipiera världen blott en enda gång skulle få det monumentala uttryck, i jämförelse med hvilket alla andra behandlingar nedsjunka till bleknande kopior eller förtydligande varianter.
Jobs bok, Kristi Efterföljelse, Divina Commedia äro exempel på sådana paläotyper.
– Så länge människohjärtat känt olyckans förtviflan och plågans skam, har det klagat, hädat och inför sin jämmers obegriplighet bytit ord med »Gudarna» eller »Ödet», men hvilkens tal har därvid i tidernas tider nått en storhet, som kan jämföras med den skabbslagne judens i hans växelspråk med Jehovah.
Hela tidsåldrar hafva haft klosterisoleringens uppgående i Gud till ideal och törstat efter rökelselågans doftande undergång i andakt, men endast i Thomas a Kempis är den religiösa själfförbränningens sötma helt och fullt uttryckt.
Alla på en gång högdragna och fromma naturer med rättfärdigheten till lifspatos hafva drömt om den upptäcktsresa genom vedergällningens, luttringens och belöningens trenne riken, som Dante verkställde, men han ensam kom tillbaka och gaf oss den stora, underbara resebeskrifningen.
Detta gäller intill våra dagar.
– Pascal och Swift, Hamlet och Faust, hur ensamma stå ej trots alla tidsdrag andar och verk som dessa?
Vi kunna klarlägga dessa mäns förutsättningar, följa dessa arbetens utveckling, och ändock, när de stå färdiga, skilja de sig från andra varelser och plantor.
Dessa skrifter äro de oersättliga verken, som gifvit den mänskliga odlingen det grundkapital, på hvilket den ständigt tär och tär, och man darrar för hvar slump, som kunnat beröfva oss ett enda af dem.
Hur mycket fattigare skulle vi icke hafva varit, om t. ex.
Pascal före sin död rifvit sönder de papperslappar, på hvilka han i ångestnätterna kastat ner sina »Tankar»?
I verk som dessa är den estetiska storheten mindre viktig än den moraliska.
Det är råd mer än skönhet, svar mer än bilder, som vi i sådana arbeten söka.
De äro drömböckerna, som vi slå upp, när världen ikring oss förmörkas till febersyn och marridt och hjärtat ängsladt söker efter en ledtråd.
Det är lärarna, med hvilkas hjälp vi hoppas också få en tydning af vårt eget inres hieroglyf-skrift.
Vill man hafva ett bevis för, hur afgjordt dylika verk skilja sig från andra, iakttag blott det intryck deras ord göra, när man hittar dem som lösryckta citat i andra arbeten.
Ögonblickligen märker man artskillnaden.
Litteraturvännen igenkänner blott ett par ord ur en världsdikt, som astronomen urskiljer kosmiskt stoft från vanlig sand.
Äfven lösryckta ur sitt sammanhang hafva sådana rader meteorskärfvornas hårda styrka; äfven i fragment bära de spår af att hafva tillhört en klippfast världsbyggnad.
I all synnerhet gäller detta en dikt som den här är fråga om:
Lucretii De Rerum Natura.
Det är naturens enda stora epos, aldrig öfverträffadt, i hvilket dess drifter och lagar skildras i ord lika oförgängliga som dessa: »Vivida vis», den outrotliga innersta kraften i allt, »æternum vulnus amoris», det eviga kärlekssåret, för hvilket människosläktet blöder, »fatis avolsa potestas», viljan, som den »makt, som människan slitit från ödet», dessa och hundratals andra uttryck af samma art skola citeras, så länge föreställningar som dessa bilda mönstret för garnen på lifvets väfstol.
Så är den gamla lärodikten om naturen en gång i hvar grubblares lif texten, vid hvilken han söker kämpa sig till klarhet.
Många hafva också skrifvit om Lucretius – flera mästerligt – så Lange i sitt kända arbete öfver materialismens historia, Sellar och Symonds i England, Sainte-Beuve och Martha i Frankrike.
I Sverige hafva vi nyligen i Emil Fehrs studie öfver Lucretius erhållit en samvetsgrann och kärnfull redogörelse för hans dikts tankeinnehåll, nerskrifven med en ungdomlig oförskräckthet, som tilltalar.
Hvad här följer, är blott ett par anspråkslösa aforismer, fria drömmerier öfver det stora verket.
Lucretius föddes i Rom mellan 99–94 och dog vid ungefär 44 års ålder.
Det enda vi veta om hans lefnad berättas af Hieronymus och låter i första ögonblicket blott som en legend, uttänkt till varnagel och uppbyggelse.
Kyrkofadern påstår nämligen, att den djärfva gudsförnekaren blifvit vansinnig af en kärleksdryck, och att hans dikt skrifvits under sjukdomens ljusa mellantider.
Vid närmare eftertanke är man med många kommentatorer böjd att tro på berättelsens kärna.
Den som en gång insupit den brännande luften i de verk, hvilkas upphofsmän haft själssotens gnista i sitt väsen, den igenkänner temperaturen i Lucretii dikt och den till bristande spända strängens genomträngande musik.
Det tyckes, som det fanns ett spekulationens sömngångarskap, som vandrade med vidöppna ögon och säker fot sin farliga bergstig upp mot toppen, på själfva själsjukdomens rand, – läsningen af Rousseau meddelar ej sällan detta intryck – och ur flera siares lif känna vi den tankens exaltation med profetiska fjärrsyner och ord, som föregår geniernas andliga sammanstörtning.
Är man mystiker, kan man kalla en sådan själsförmörkning efter synen från Horeb en bländning af oändligheten, det samma, som bibeln menar, när den talar om, att den, som sett Jehovah, dör.
Dömer man som psykolog, är det explosionen efter öfverhettningen, naturnödvändigt sprängande maskineriet.
Lucretius antyder icke blott direkt genom den märkliga roll, drömmar och hallucinationer tyckas hafva spelat i hans lif, den ytterliga spänning, i hvilken hans inbillning lefde, men hela hans dikt bär en gripande prägel af själfförsvar.
Så kämpar man blott med mörkret, när man själf ryst för dess furier, så passioneradt talar man blott om den vises molnlösa himmel, när ens egen tanke oroas af mörka ovädersskyar.
På en djup inre motsats mellan åskådningens klara fattning och temperamentets förbränningsbegär tyder allt i denna dikt.
Analysera exempelvis fjärde sångens storartade teckning af kärleken.
Sällan har någon – själf i antiken – så hårdhändt ryckt slöjan från könslifvet, med så rasande hat skildrat, hur den erotiska lidelsen förlöjligar och förintar, med sådant förakt ställt Venus Vulgivaga öfver Venus Urania, reducerande kärleken till en rent animal funktion.
Och dock framträder ur hvarje rad af denna skildring mannen, som själf känt passionens feber och förödelser: skammen att se sitt lif hänga vid en kvinnas vink, tortyren af svartsjukan med dess förgiftade pil djupt i hjärtat, blott ögat ser skuggan af ett leende, som den älskade ämnat åt en annan.
Ensamt Spinozas beryktade definitioner i Etiken öfverträffa dylika ställen i förfärande energi.
Men högst når Lucretius, när han visar själfva famntagets besvikenhet, njutningens bitterhet och det ensamma, mörka svårmodet, när begäret rasat öfver och pannan dignar tung mot det hjärta, man velat äga in i hvarje slag, men som nu åter klappar lika ensamt och främmande som någonsin.
Den platonska mytens könsliga enhetsdröm finnes blott i sagan.
Aldrig skall en man i kvinnans sköte finna läkedom för den blinda drift, som rinner i hans ådror.
Och skalden upprepar sitt dofva älsklingsord:
Nequiquam – förgäfves.
Men denna dubbelhet af genomlefda kval och frigörande öfverlägsen lära erbjuder alla sidor hos Lucretius.
Grundändamålet med hela hans dikt – hans fasta beslut att utrota sina landsmäns vidskepelse och dödsfruktan – är på samma gång, man märker det öfverallt, en själfuppfostran.
Hans eget hjärta har känt den ängslan, om hvilken han talar, ångesten att vara ett byte för osynliga makter, mot hvilka intet svärd hjälper, men som lömskt öfverfalla, när man själf är obeväpnad, i mörkret och bakifrån, och som till sist trots det tappraste motstånd skola slita klingan ur ens hand.
Och Lucretius hatade dessa makter och gudar, som aldrig kommo till ärligt envig, med en romersk krigares hat.
Så blef Epikurs’ filosofi, som utmönstrade ur världen denna här af oridderliga motståndare, för hvilkas illslughet man måste duka under, hans lifs lära, och till stöd för sig och andra utropar han dess lösen.
Dag och natt, under krigslifvets mödor, i fält och vid bokens ensamhet, under dryckesgillets skratt och på nattliga båtfärder utefter Tibern, ständigt samlar han bevis för Epikurs’ satser.
Det var icke han, som tanklöst skulle låta timmen gå med att lyssna till Bandusias kristalliskt sorlande flöde, eller i höstens skog, då bladen föllo gyllene som tunt, hamradt guld, tänkte på att rista hetärens namn i barken.
Utan frist arbetar hans tanke för att magasinera in rön, bevis att människan intet hade att frukta och intet att hoppas, men lefde sin korta bröllopsdag, atom själf i atomernas hvirfvelvärld.
Molnen, som gingo förbi marmorterrassen på hans villa under de långa sommaraftnarna blefvo med sina former af fabelaktiga djur bevis för, hur inbillningen skapade gyckelbilder, som kunde oroa och skrämma.
Fårahjorden, som betade i solskenet med sin eclog-stämning i det daggiga gräset, men som på afstånd blott syntes som en stel, hvit snöfläck på den blekgröna kullen, blef en jämförelse, lärande, hur föga atomernas eviga rörelse stod i strid med världens föregifna hvila.
Årans brutna utseende under vattenytan, barnens ringdans, regndroppens himmelsspegling, stoftgrandets lek, allt gaf bilder och skäl, och när natten kom, då stridshästen drömde om skogsridten, jakthunden om lukten af villebråd känd genom snåret, ynglingen om flickans bröst, drömde han om Epikurs sanningar eller hölls vaken af sina ideers oro, vaken som skalden, hvilken under natten ej får frid för ordmönstret i sin halfskrifna sång, eller den äregirige, som vrider sina händer efter makten, medan han memorerar talet för Forum.
Men hur säker Lucretii tanke än är, hur ofta han upprepar trosbekännelsen på sitt system:
Nu all själens förfäran och alla skuggor de måste
skingras och jagas sin kos, ej af solens ljus, ej af dagens
strålande pilar, nej, af naturens blottade väsen,
när han ånyo från den mörka jorden ser upp mot vinternattens konstellationer, darra inom honom barndomskänslor och vanetankar om gudarna, som länkande planeternas banor, och åter en gång måste han försänka sig i sin lära och i naturens fenomen finna bestyrkt de idéer, som framställts af Epikur.
Men inför denna ständiga kamp är det han som en salighetens nirvana skildrar gudarnas eteriska luftvärld, där all fejd är förlikt och alla uddar brutna, och azuren lyser utan längtan och utan begär:
Gudarnas himmelska väsen sig ter och tryggande bergen,
hvilka ej skakas af stormande vind, ej fuktas af molnens
störtande skurar och ej af snö och bitande frosten
höljes i gråhvit skrud, nej, molnfri eter för evigt skyddar
dem, glittrande klar, och vida sträcker sig glansen.
Så sjöng också i vår tid med snarlika ord en stolt germansk yngling och drömmare, om en elysisk Olymp,
Ihr Seligen wandert droben im Licht,
och äfven i den berusadt strålande dager, hans vers göt öfver gudarnas kamplösa sollif, låg ångesten hos en människa, kastad utan rast likt vatten från klippa till klippa; genom ordens passioneradt höga stråkdrag skälfde också i Hölderlins ödessång den oro, för hvilken en själ brister.
Det ligger intet osannolikt i att Lucretius kunnat sluta som vansinnig.
En tanke, som utan hvila arbetade inför hvarje intryck och företeelse, de djupaste som de flyktigaste, och som i drömmen själf fortsatte att spinna sin starka tråd, en dygnslång kamp med en natur, hvilken från början hade visionärens skräckfyllda öfverretning, och som han blott med krigarens makt tvang till sträng andlig själftukt, kunde vara i stånd att spränga den starkaste.
Annulus in digito subtertenuatur habendo,
Ringen af guld själf förbrukas på fingret, som bär den.
Klingan nöter sönder skidan, och äfven järnekens hårda ved kolnar i lågan.
Lucretius har själf talat om själarnas olika sammansättning.
Är den kalla ångan den öfvervägande beståndsdelen i en ande, är ängslan dess härskande makt.
Bildar elden hufvudmängden af dess partiklar, är det lidelsen och vreden, som styra den.
Blott när dess grundval danats af luftens lugna elixir, kan den andas i harmoni.
Hos Lucretius brottades den bäfvande fantasimänniskans och den heroiska kämpens naturer, skräckens och eldens.
I Epikurs lugna lära, stammande från en tänkare, som verkligen hade den klara blå luften till element, sökte han jämvikt och fann den i dagligt envig med sig själf.
Men den innersta hemlighetsfulla dragningen i de atomer, som bilda ens själ, den kan en dödlig väl tygla, men aldrig öfvervinna, det har Lucretius själf sagt, och deras dragning, deras »clinamen», som han kallar det, gick mot det feberlif, som han själf sökte betvinga, mot alla lidelser, som förbränna, mot den ojämna strid med världen och ett allt för passioneradt jag, för hvilken undergången på förhand flätar segerpalmen.
Hela Lucretii originalitet som skald och tänkare strömmar ur hans temperament och dess kraft att assimilera en främmande världsförklaring.
Heine har på ett bekant ställe kallat romarspråket ett tungomål för lagstiftare och krigare, och lika klart som detta betecknar det stora eröfrar- och statbildarfolkets innersta lynne, lika eget är det att se, i hvilken ringa grad denna virtus speglat sig hos dess poeter.
Gå igenom dem i minnet och knappast någon utom just Lucretius är som personlighet en handlingens man, hvilken lika väl kunnat föra svärd och spira.
Hvad är Catullus annat än en latinsk Musset, en romersk dandy, gömmande som den parisiska under sitt lifs eleganta och planlösa njutningsfeber ett aldrig torkande källsprång af brusande och äkta känsla, helt visst improviserande sina vackraste verser i örat på Lesbia, utan att gitta nerskrifva dem.
Hvilken rent litterär typ var däremot icke Virgilius, en skaldisk vis, formande med långsam hand och öfvertänkt filosofi sina stora epos i den fridfulla tillbakadragenhet, i hvilken han lefde, ungefär som en godsbesittare långsamt och pietetsfullt ordnar en trädgårdsanläggning, en kontemplatör, för hvilken en mild lifsspekulation växte upp som af sig själf under de jämna på hvarandra följande dagsresorna mot ålderdomen.
Och Horatius till sist, hvad var han annat än en lifsdilettant, vän af korta vägar och små konceptioner, lekande med dikt och tillvaro, tro och teorier, ett klokt, skeptiskt världsstadsbarn med litet fronderi och litet frihetssvärmeri, just så mycket som behöfdes för att ej blifva borgerlig och få spets på tillvaron, en nihilistisk och älskvärd njutningsepikuré, som utan för stor öfverraskning skulle kunna flyttas från Via Appia till Boulevard des Italiens.
Fortsätter man mönstringen med Roms elegi- och satirdiktare, blir resultatet enahanda: sällan finner man bakom poeten den historiska Romartypen, krigaren och organisatorn.
Lucretius har i ovanlig grad denna läggning.
Sellar slutar sin utomordentliga skildring af skalden med det stora slutfallet: det fanns hos skalden något af Cæsars själ.
Det är fråga om, huruvida uttrycket är så lyckadt, och om icke den största Romarens världskloka öfverlägsenhet, praktiska genialitet och öfverlägsna sinnesro ej ligga allt för långt från Lucretii upprörda och patetiska själ, för att jämförelsen skulle träffa.
Men den egendomliga stämning, som susar genom verk, skrifna af män, hvilka känt en djupare tillfredsställelse i handling och lefvande organisation än i ord och skrift, omsväfvar trots all spekulation också hans dikt.
Det är en stämning af andligt äfventyr och andlig batalj, en tankens bravur, som låter orden blänka med svärdsglans och klirra med ryttarsporrar, en smärtsam intensitet i uttrycket, som försloge ej det inre lifvets drabbningar och de intellektuella ansträngningarna för det brinnande uppsåtet, och handen knyter sig hårdt kring pennan.
I modern tid finner man ett exempel på hvad jag menar, i Vauvenargues.
Hos Lucretius bär detta krigardrag hela verket.
Som gällde det att lägga under Rom en okänd och rik provins drar han ut på sitt andliga härtåg, och fäktarhumöret lämnar sällan hans sinne.
Men efter eröfringen kommer turen till organisationen.
Det nya territoriet skall läggas under romersk makt.
Den flytande, ordrika hellenska filosofprosan, som formar sig efter alla spekulationens inkast som en lera efter modellörens fingrar, och som i sina mjuka satsfogningar med de många villkorliga bisatserna kan gömma så mycket af tankens förbehåll och advokatyr, ersätter han med ett dynamiskt lagspråk, hvilkets satser kunna ristas på koppar.
Äfven en oerfaren latinare märker lätt, att det icke är nyanseringens finhet, ordens clair-obscur eller strukturens sirlighet, som utmärker dessa verser.
Lagstilens tyngd och minnesbindande skärpa är det dessa massiva hexametrar eftersträfva med sina starka cesurer, sina allitteration er och assonanser, sin djärfhet i hopfogningen af skarpkantade ord.
Sten murad vid sten med hård och obetvinglig styrka, så byggde Lucretii landsmän de hvalf, som stått i sekel.
Sådan är också Lucretii konst i den oförgängliga akvadukt, på hvilken han ledde till sin hembygd dricksvattnet från den grekiska naturspekulationens källor.
Men om det var denna äkta romerska karakter, som gaf hans dikt dess hänförelse och styrka, var det en för Lucretius specifik gåfva, som förlänade verket lefvande blod och kolorit.
En naturkänsla, som i bilder af prædiluviansk friskhet tolkar elementernas lif, är intet sällsynt i antik poesi.
Dess mytväsen med sina naturpersonifikationer, skapade af en ännu ung och inbillningsyr värld, skildrar stjärnbildernas vandringståg genom zodiaken, årstidernas ringdans, himmels och hafs lif med långt mer lefvande saga än någon teleologiskt bunden tanke.
Men hos Lucretius hade dessa kosmiska skaldefantasier en stor vetenskaplig karakter.
Han ägde denna kunskapsbegärets kombinerande inbillning, som lefvandegör lagar och teorier och ur de ringaste fenomen spinner förklaringarnas guldtråd.
Åter och åter fattas man af häpnad för den aldrig sinande ström af iakttagelser, som fylla hans dikt, och man vet icke, hvad man här skall beundra mest, skönhetsintryckets sublimitet eller den sinnrikhet, med hvilken betraktaren använder som filosofiskt material alla dessa syner från natur, djurlif och samhälle.
Jag vet blott en enda människa, som så underbart förenat outsläcklig skönhetskänsla och outsläcklig kunskapstörst, och på hvilkens själ världen också ständigt spelat i samma dubbla tonarter – det är Lionardo da Vinci.
Den som läst hans stora traktat om målarkonsten, den förstår min jämförelse.
Konstnärens mening var blott att gifva en samling lärosatser för de unga artister, som samlat sig kring honom.
Men utom den underbara storhet, med hvilken Lionardo här visar sig bemästra sin konsts alla problem, och på egen hand – ty hur ringa voro ej förarbetena – tydt perspektivlärans och clairobscurens hemligheter – hvad väller icke allt genom denna bok!
Hvilket flöde af iakttagelser från alla naturens riken, hämtade af ett öga, som ser allt, det universella och allmängiltiga likaväl som individens mest kuriösa enstöringsdrag, den vida linje, som innesluter en värld, och den karrikerade, som kännetecknar det monstruösa undantaget, allt ända till stämningens och belysningens flyktigaste spel och den mjuka drömform, som en florentinskas ansikte får, då hon vandrar utefter gatan en disig skymning!
Och detta är blott ett enda af hans verk – bläddra i de stora folianter, i hvilka Ravaisson publicerat hans efterlämnade manuskript, och du förstummas.
Alla vetenskaper och discipliner har han dyrkat.
På egen hand har han sökt lösa alla gåtor, och ständigt är det genialitetens fjärrsyn i hvad han antecknar i sin mystiska spegelskrift.