Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon nästan sprang längs gången genom köksträdgården och ut på vallen bakom häcken.
Der kastade hon sig raklång ned i gräset och snyftade med ansigtet mot jorden – våldsamt, nervöst, i ursinnig, rasande förbittring.
Ändtligen saktade då paroxysmen småningom af; snyftningarne blefvo längre, uthålligare, djupare; hon reste sig på armbågen, och med ögonen nedslagna ryckte hon matt och sorgmodigt upp grässtråna – ett för ett – medan hon, ömmande sig öfver sig sjelf, förlorade sig i en lång rad trista och öfvergifna tankar.
– Det var tonen, hans ton, som hade kränkt henne så blodigt, och så uttrycket i modrens leende – – O, hvad hon blygdes!
Öfver sig sjelf, som hade kunnat tro!
– – Åhnej – hon smålog bittert och hånfullt.
Saken i och för sig var ju icke så farlig – inte alls – en något hasarderad komplimang till hennes mor bara, det hade hon hört så många gånger.
Men nu, kanske nu, när de visste hon var borta.
– – Hon knöt händerna i ångest, reste sig halft, som för att springa upp och föll så slapt tillbaka på ryggen.
Hennes inbillningsförmåga var i detta speciella fall ända från barndomen så fruktbar och så ömtåligt känslig, att blott vid allra minsta tanke eller häntydning, kunde den ögonblickligen jagas upp till att alstra de mest ångestfulla och fantastiska föreställningar.
Med händerna hopknäpta under nacken och ögonbrynen smärtsamt hopdragna, låg hon alldeles orörlig på den smala gräsvallen, som jemte häcken skilde trädgården från åkrarne, och stirrade stelt framför sig.
Rågaxen, ljusgröna, svagt silfverhvita i topparne, tecknade sig böljande mot den tungt violblå himlen, som långsamt mörknade och mörknade.
Så – med ens – var det som der föll tusen glimtande ljusblink öfver fältet, axen stodo skarpa och blanka invid hvarandra, – himlen var ständigt mörk, skifferviolett, – och lika plötsligt blef det skumt igen.
Stora, tunga regndroppar började falla, en och en – hon kände dem, en i mungipan en annan på armleden – – Regnet strömmade ned, grått och mörkt, det böjde sädesaxen ned, så att de lågo som mejade öfver hvarandra.
Men Alice låg stilla, utan att röra sig, det kändes så svalkande, så lättande – bara att se de stora sneda regnstrålarne, som slogo ned i marken – – –
– Fröken Alice då!
– Är ni då ändtligen der!
Hon reste sig hastigt till hälften, ännu med ena handen stödd mot jorden, och såg sig skrämd omkring.
– Ni! sade hon bara, då hon fick se Georg.
Jag har letat efter er öfverallt, jag vet inte hur länge.
Men stig då upp, ni blir ju genomvåt.
Hans ton, upprörd i början, var nu lugn som vanligt.
Hon blef liggande som hon låg.
Jag är redan genomvåt, sade hon trotsigt, utan att se på honom, och vände bort hufvudet.
– Men er klädning, försökte han.
Ni förstör ju rakt er klädning.
– Bah! franskt bomullstyg – det kan tvättas, sade hon lika buttert.
– Nå, då!
Han satte sig ogeneradt bredvid henne på marken och sträckte ut benen framför sig.
Alice låtsade icke märka honom.
Der var alldeles tyst, de hörde bara regnets plaskande, som småningom mattades och tog af.
Men då hon en sekund kastade en kort, förstulen sidoblick bort till honom och såg hur vattnet rann som från en takränna baktill på hans hattbrätte och dröp nedåt hans kläder, blef hon plötsligt öfverväldigad af det abnormt löjliga i hela situationen och – med en af de häftiga nervösa öfvergångar, som så påminde om fadren – brast hon ut i ett konvulsiviskt, hysteriskt skratt.
Han skrattade också.
Men hvad är der då med er i dag, Alice?
Och för hvar gång de mötte hvarandras blick föllo de på nytt i skratt – ohejdadt, oemotståndligt, medan de fåfängt försökte artikulera ord och meningar, som strax kväfdes.
– Men hvad i all verlden kommer der då åt er?
Hon satt nu upprätt med fötterna indragna under kjolen och torkade ögonen med sin näsduk.
Ja, Gud vet! sade hon suckande.
Jag begriper verkligen inte, hvad der står på med mig.
Det var som om regnet och skrattet hade rensat luften omkring dem.
De kände sig båda så märkvärdigt otvungna.
– Var ni ond på mig derinne nyss?
Han böjde sig framemot henne och såg henne in i ögonen.
Hvarför i all verlden?
Hon märkte, att den tunna klädningen, genomblött af regnet, slankigt föll ihop omkring hennes kropp, och när han på samma gång såg på henne kände hon sig plötsligt full af blygsel.
Det våta tyget satt som klistradt intill bröst och skuldror och föll tungt ned öfver höfterna – hon kände sig som naken, hon önskade blott hon hade haft en sjal eller kappa att dölja sig med.
Och brådskande, förvirrad, upprepade hon igen:
Låt oss gå –
Han såg hennes förlägenhet, och med den lugna ridderlighet som tycktes falla honom så naturlig, sade han enkelt:
– Jag går hem längs genvägen.
God afton, fröken Alice.
Han böjde sig ned och kysste den – varmt och vördnadsfullt.
– Och så är ni ju inte ond på mig? hviskade han bedjande.
Ni vet nog, att der var intet, intet, af det ni trodde – – Jag menar, det ni – – –
Han såg upp och mötte hennes blick.
De tego båda i förvirring.
De hörde Evas röst bakom häcken:
Alice, då!
– God natt, herr Lexow!
Hon hviskade och ryckte brådskande sin hand ur hans.
Anna Saxe var inbjuden att tillbringa sommaren på Vårnäs och efter första badterminens slut kom hon.
Alice mottog hjertligt sin “bästa vän“ med många omfamningar och många välkommen, men redan första kvällen, då de hade föresatt sig att “ligga och prata“, blef hon förvånad öfver så litet hon hade att säga Anna, fastän de nu varit skilda åt i öfver två år.
Anna var ungefär vid samma ålder som sin kusin Alice, men hon föreföll betydligt äldre; dels för det, att hon alltid klädde sig en smula gammaldags, dels derför att hon i hela sitt sätt var så ytterst tillbakadragen och stilla.
Det händer ibland, att man i en skogsdunge kan träffa på en enstaka björk, som står påfallande allena, liksom genom en trollring skild från de öfriga träden, smärt och högstammig, med långsmalt afrundad krona, hvilken ej sträcker ut en enda gren åt sidorna, blott med all sin växtkraft skjuter uppåt i en riktning.
Om en sådan ung björk påminde Anna von Saxe.
Der var öfver hela hennes långa smärta figur något egendomligt reserveradt och oåtkomligt, på samma gång som något sökande längtansfullt i hennes sätt att föra hufvudet en smula framskjutet på den smala, böjliga halsen.
Hon var mycket blond; håret, mjukt och lingult, skiftande som silfver i solsken, föll halflångt i oregelbundna vågor kring hufvudet.
Ögonen voro blå, mörka, mycket klara; munnen, oftast sluten, var på engång känslig och energisk och leendet soligt blidt.
Der var något mjukt och rent öfver hela hennes åsyn, något, som påminde om snö, men en snö man tänkte sig ljum.
Genast, då hon första gången träffade samman med herrarne Lexow, tyckte hon inte om dem.
Häradshöfdingen gick väl an, han var ungefär som andra, hvarken bättre eller sämre (Alice anmärkte, att Anna ännu yttrade sig i “Reformatorernas“ absoluta stil, när det gälde att bedöma män) – men den andre!
En “bildhuggare“, som utan spår af ändamål flackat Europa rundt, sedan han först skickat hem två omöjliga arbeten – – –
– Omöjliga!
Hur kan du veta det, när du inte ens har sett dem? afbröt Alice häftigt.
– Man kan väl ha lof att kalla ett konstverk omöjligt, här det är så – så – naturalistiskt, att det sårar blygsamheten.
– Jag trodde verkligen du var alltför emanciperad för att hålla på gamla fördomar.
– Emancipation är, så vidt jag vet, inte det samma som oblyghet i något afseende, svarade Anna värdigt.
Alice teg; men i sitt sinne tyckte hon der var något borneradt och nästan löjligt i denna indignation, och hon undrade på om Anna, som “ändå hade så godt hufvud“, verkligen kunde taga alla deras deklamationer i Reformförbundet på allvar.
Anna i sin tur tyckte, att Alice hade blifvit bra ytlig och fåfäng och fullständigt mist allt intresse för de stora och allvarliga frågor, hon först tagit så liflig del i.
Och när hon ännu någon gång försökte tala och diskutera som förr i verlden, så undgick det icke väninnans misstänksamt skärpta blick, att det egentligen blott var ett artigt bemödande för att göra henne till viljes.
Följden var, att flickorna i sitt umgänge med hvarandra blefvo kyligare och ömsesidigt mera försigtiga.
Anna, som höll innerligt af sin vän, var både stött och sårad och slöt sig dag för dag mera till Eva, under det hon på samma gång med harmsen och nästan svartsjuk ängslan gaf akt på, huru oroande snabbt förhållandet mellan Alice och Georg Lexow utvecklade sig.
Der var ändlösa samtal, som började om ett intet och fortsattes i småleenden, hviskningar och halfhöga skratt, utan att någon annan kunde komma underfund med, hvarken hvad de talade om eller hvad de skrattade åt.
Icke en timme på dagen kunde man vara säker för herr Lexows besök, och alltid var Alice klädd med en utsökt elegans och ett näpet koketteri, som man aldrig på Vårnäs sett maken till i landtligt hvardagslag.
Och alltid var hon så leende, sjungande glad, märkvärdigt nöjd med allting, som hon förr brukade vara missnöjd med, smeksam och vänlig så att hon ofta, utan någon som helst förnuftig anledning, rigtigt kunde öfverfalla sin far och flickorna – ja, ibland till och med modren – med kyssar och ömhetsbetygelser.
– Men Alice, då!
Hvad i all verlden står på med flickan? kunde Brandt ibland fråga henne.
Hon är som bara sol och vind sedan hon kom hem.
Aldrig har jag sett dig så häftig och glad sedan du var liten och vi lekte “Amerika“ i skogen – – –
När hon satt för sig sjelf och arbetade eller läste, kunde hon med ens komma till att le, – ett alldeles omotiveradt, hemlighetsfullt och skälmaktigt blidt löje, hvilket liksom solsken lyste upp hela hennes ansigte och icke ens när hon försökte kunde tvingas till allvar.
Det var isynnerhet detta leende, som alltid irriterade och oroade Anna.
– Hvad i all verlden sitter du nu och skrattar åt igen?
Man blir ordentligt nervös af det.
Du har blifvit en sådan grinola på sista tiden, att jag rakt inte känner igen dig.
Du, som minsann annars tog saker och ting allvarligt nog,
– Ja, och du har fått en så moraliskt högtidlig likbjudaremin, att jag nästan kunde tro du vore Emilie Lundin i egen hög person.
– Gör inte narr åt henne!
Hon tar lifvet allvarligt – som det skall tagas – och försöker göra en smula nytta medan hon lefver.
Här är minsann inte mycket att skratta åt här i verlden.
– Hon suckade.
Då var det Alice engång tog mod till sig och sade – skenbart lätt, men med en oroligt forskande sidoblick:
– Du – tror du ändå inte det var några öfverspända fantasier af oss – de der reformidéerna?
Anna såg upp, och Alice gaf åter akt på, hur märkvärdigt starkt det der fanatiskt-energiska draget kring hennes mun nu framträdde och allt mer och mer började beherska det annars så milda ansigtsuttrycket.
– Jag kan inte förmå mig att tro, att det skulle vara några blotta “fantasier“, som tusentals de noblaste och mest begåfvade kvinnor rundt om i Europa nu göra till hela sitt lifs sträfvande och mål.
Förresten – hon sänkte rösten och såg ned – du har aldrig känt den tunga och orena atmosfär en utsväfvande man alltid har omkring sig.
Alice hade ofta hört, att farbror v.
Saxe skulle ha varit en stor Don Juan, och misstänkte starkt att detta mer än allt annat hade haft inflytande på Annas utveckling.
Men hon låtsade naturligtvis, som hon inte förstod antydningen.
– Du har också adopterat Emilies språk, tror jag, sade hon lätt.
Du uttrycker dig så högtidligt och öfverdrifvet!
Der var i tonen något ofrivilligt högdraget, som påminde om den förnämt konventionela Alice från konfirmationstiden.
När de – som det brukades på Vårnäs – alla tillsamman gingo ut en tur efter kvällsvarden, befans det ständigt, hur sällskapet än var grupperadt från början, att Alice och Georg voro ett stycke bakefter de öfriga.
På Evas retsamma frågor, hvad nu detta var för en besynnerlig tillfällighet, förklarade Alice öfverlägset, att hon icke orkade gå så fort som de andra, och dessutom tyckte både hon och herr Lexow det vara mera “stämning“ i att gå sakta om aftonen.
Eva svarade naturligtvis, att det voro de allesammans med om; och ett par kvällar gjorde hon dem troget sällskap, i det hon hela tiden höll systern under armen.
“Det var så festligt att se, anförtrodde hon sedan Anna, hur innerligt retad herr Lexow var.
Han molteg nästan hela vägen och gick bara och slog blommor af med käppen.
Men jag var ju förfärligt oskyldig och låtsade om ingenting, förstås“.
Anna afbröt henne kallt med att detta var något, som icke intresserade henne.
Det gjorde hon alltid, då det blef fråga om Alice och Georg.
Men en eftermiddag, då Alice, fastän hon lofvat att komma ned i trädgården till flickorna, helt enkelt försvann, utan att någon visste hvar hon hade gått, då kände Anna, att hon måste tala med Eva.
De hade båda två länge suttit och väntat med sitt arbete i syrenlusthuset.
Anna var orolig och nervös hela tiden och höll stilla med virkningen hvarannan minut för att lyssna om icke Alice skulle komma snart.
Slutligen kunde hon icke hålla ut längre.
– Eva, hon såg allvarligt på kusinen.
Hvad tror du om detta?
– Ja, något är der emellan dem, det är säkert.
Jag tycker verkligen, tillade hon indignerad, att Alice kunde anförtro oss det – det är då inte mer än hennes skyldighet.
Anna suckade.
Om jag ändå kunde begripa, hvad hon ser på den karlen!
– Ååh – Eva drog på det, förvånad.
Han är då verkligen rätt stilig, vet du.
– Stil och stil!
Men om du vore mera erfaren, kära du, skulle du se, hur depraverad han ser ut.
Der är inte spår af kraft eller sedligt allvar.
– Ja, sade Eva eftertänksamt, inte är der mycket med honom.
Men pappa tycker ju också om honom.
– Morbror har naturligtvis samma smak som Alice, det tycker jag du borde veta.
Hon steg upp och började gå fram och tillbaka på sandgången.
Jag ville hellre hon skulle tycka om häradshöfdingen – eller hvilken annan som helst – om nu galet engång skall vara.
– Ja, det vore förstås ett mycket bättre parti.
– Och en mycket bättre karl, ifrade Anna.
Kan väl vara, att han har måne i hufv’et, men han är då åtminstone öppen och upprigtig.
Tror du – hon lade handen på Evas skuldra – tror du, att de äro förlofvade?
– Nej, sade Eva bestämdt och skakade på hufvudet.
Icke ännu.
Men Gud vet, tillade hon mystiskt, hur det kan gå.
– Tror du inte det?
– – Åhnej, då skulle hon väl ändå sagt det.
Måtte det bara inte bli af! – det blir hennes olycka.
Men just den eftermiddagen blef det af.
Alice hade inte hemligen smugit sig till något öfverenskommet rendez-vous, som Anna i sitt innersta fruktade.
Hon hade helt enkelt gått till stationen med ett bref, så som hon och de andra flickorna brukade göra nästan hvarenda eftermiddag.
I dag hade hon blott icke bedt dem göra sällskap – hon ville verkligen helst gå ensam.
På sista tiden hade deras umgänge blifvit så tvunget, tyckte hon; Anna hade lagt sig till med en slags moderlig högtidlighet, som var pinsamt tryckande, och Eva var verkligen alldeles outhärdlig med sina retsamma, impertinenta häntydningar och anmärkningar på de allra oskyldigaste saker.
Att ingen af dem kan taga saken, som den är! tänkte hon förbittrad inom sig, då de hvar för sig plågade henne.
Helt naturligt bara!
Men antingen skall det vara det blodigaste allvar, en hög-moralisk fråga, som för Anna, eller också skall der fnissas och lefvas i alla vrår, som om det vore den största fjollighet och skämt i verlden.
Jag vet inte hvilket som är fånigast.
Detta gick hon nu och tänkte på – och en hel del andra saker, i sammanhang dermed – då hon helt oförmodadt mötte Georg.
Han ämnade sig till Vårnäs det kunde hon se.
– Väl mött!
Han smålog, när han helsade, och vände strax om, liksom det föll af sig sjelf.
Och ensam!
Hvad står på!
Tycker ni, jag är så bevakad?
– Ja, alltid för mig åtminstone.
För mig är ni aldrig ensam nog.
Vägen krökte sig nu in i skogen – der var inte en menniska att se, bara de smala björkarne längs dikeskanterna och vidare inåt med snår och ungskog.
Och plötsligt – med ens – kände Alice med en besynnerlig bäfvan, att hon var “ensam“.
Utan att tänka på det gick hon ovilkorligen fortare.
– Hvad är det för ett bref ni har?
– Kallas det att vara discret – hvad?
Nej min herre, det får ni inte se!
Hon viftade skälmskt med brefvet i luften.
Han försökte gripa efter det – ögonblickligen gjorde hon vigt ett språng till sidan och sedan snabbt baklänges, på tå, framför honom på landsvägen, ständigt gäckande vikande undan för hans hand.
Han hade alldeles uppgifvit att få henne fatt.
Midt på vägen stod han stilla, som förtrollad, och bara såg på henne.
I den slankigt mjuka, blommiga yllecrèpe-kjolen, rynkad omkring midjan, med långt snibblif, den spetsiga babyhatten af samma slags tyg som en skärm öfver den tjocka, rödbruna luggen och de stora ögonen, alltjemt sjelfsvåldigt figurerande framför honom med armarne bakom sig på ryggen och hufvudet på sned mot axeln – hade hon något af en Kate Greenawayfigurs nyckfulla och naiva grace.
I ett språng nästan kastade han sig öfver henne och grep henne med båda händer om lifvet.
Hon studsade tillbaka, och en sekund – med nacken djupt bakåtböjd – mötte hon på nära håll hans blick.
Utan att säga ett ord tryckte han henne tätt intill sig och kysste henne stormande på ögon och läppar.
Hon hade blifvit förfärligt blek med slutna ögonlock och stödde sig tungt emot honom.
Der hördes aflägset vagnsbuller och dubbelt, bjebbande hundskall – med ens mindes de båda, att de voro midt på öppna landsvägen.
Nästan instinktmessigt drog sig Alice hastigt ur hans famn och såg sig förskräckt omkring åt alla håll, under det han, utan att rigtigt släppa henne, vred hufvudet om och lyssnade.
Der kan ingen ha varit, sade hon högt.
Hon såg blygt upptill honom, och de kommo båda att småle.
Bullret och hundskallet hördes nu framme vid vägkröken; de vågade icke tala, han släpte Alices hand, och hon slog upp sin parasoll utåt vägsidan.
Vagnen rullade förbi dem i ett moln af dam; Alice tittade skyggt under parasollen – det var bara några bönder som skulle till tåget!
De gingo och sågo stelt framför sig, ända tills vagnen var ur sigte.
Så drog han sakta hennes arm in under sin och böjde sig smekande fram emot henne.
– Är du ond på mig? frågade han lågt, inte riktigt säker.
Hon smålog; hon kunde inte låta bli det, fastän hon var retad på sig sjelf.
– Svara Alice.
Jag hade ju lof till det?
Hon bara tryckte hans arm mycket lätt och lade sakta hufvudet intill hans skuldra.
Det var hela hennes svar.
– Om du bara visste, hvad jag har längtat efter den kyssen! hviskade han ned emot henne.
Om du bara visste!
– – Hundrade gånger, då vi har suttit och talat samman och du – som du brukar – så förtroendefullt böjde dig framemot mig, – – – Åh, jag hade lust att ta dig, ta dig på mina armar och bära dig långt, långt bort.
– Ha dig helt för mig sjelf.
– Men, visste – hon tvekade litet.
– Älskade – – älskade – – lilla barn!
Nej, hvad det klär dig att säga “du“.
– Men du är ju barnslig.
– Och så våldsam!
Hon började nu känna sig helt ogenerad och säker på sig sjelf igen.
Det föll sig så naturligt allt detta, alldeles som om det skulle vara så.
– Ack Alice! – De hade gått tysta litet.
Jag önskar, jag vore tjugo år!
– Så sentimental du kan se ut!
– Hon stödde sig tungt mot hans arm, medan hon böjde sig fram och leende, från sidan, med en blick som en glimt, såg honom in i ögonen.
Hvarför önskar du nu det?
– Så vore jag närmare dig, sade han allvarligt.
Han sänkte rösten.
Der voro då mycket borta ur mitt lif – förstår du? – – som nu – skiljer oss åt ...
Hon förstod, hon såg på hans blick, hvad han menade.
Och med kärlekens högsinthet lade hon tystande sin hand på hans läppar.
– Tyst Georg – det var första gången hon kom sig för att säga hans namn.
Hvarför skall vi tala om det?...
Det är ju gömdt och glömdt alltsammans – nu.
Han kysste handen och förde den sedan smekande öfver sina ögon och sin panna.
Vid denna rörelse kom hon plötsligt ihåg afskedet i Basel.
Der gick först som ett sting igenom henne – så smålog hon.
– Jag har förresten också en liten bekännelse att göra dig, hviskade hon skälmaktigt – men sedan!
Nu måste vi gå ordentligt – hon drog sin arm ur hans och rätade på sig.
Vi är strax framme vid byn.
Han stannade midt på vägen och såg stort på henne.
– Hör!
Är det fasligt vigtigt med det der hemlighetsfulla brefvet?
– Nej, inte en smul.
Det är till en af mina pensionskamrater.
– Ja, jag är inte en sådan melodramhjelte, att jag nånsin misstänkt det var till en hemlig älskare.
Men – då är det väl inte så noga om det kommer åstad i dag eller i morgon?
– Åh ne–ej.
Men, hvad vill du?
– Jag vill tala med dig, kan du väl förstå.
Jag har ju hundrade saker att säga och fråga om.
Kom låt oss gå inåt skogen litet.
Han hoppade raskt öfver diket och räckte handen utemot henne.
Vill du?
– Men så måste vi tala hela tiden ...
– – Åh, min fot! – –
– Trampade jag dig? gjorde jag dig illa?
– Visst trampade du mig.
Hon såg mycket lidande ut.
Nå, never mind!
Bara der ingen ser oss, du?
Inte en själ att ögna.
Hvad är det för något ondt i det förresten, att vi gå ut i skogen?
Det har vi då gjort hundrade gånger.
Inne i skogen, så långt från vägen, att de inte längre kunde se den, medan de gingo sakta – mycket sakta –, började han allvarligt och tvekande:
– Alice! – vill du lofva mig en sak?
– Hvad då?
Han tog båda hennes händer, bedjande:
Att jag slipper för officiel förlofning.
– Men Georg – man kan då väl inte?
Jag menar, man måste väl vara förlofvad?
– Nej! – det är der ingen lag om, det jag vet.
Naturligtvis skall alla menniskor, under de tre veckor det lyses för oss från predikstolen, veta, att jag tänker gifta mig med dig, men förr kan jag inte inse, att de har med det att göra.
– Jag tycker du har rätt, förstås.
Men hvad skall de andra säga, tror du?
– Hvad de behagar.
Var nu förnuftig, Alice, och tänk litet.
– – Tänk bara, du!
– Jag skulle aldrig kunna förmå mig bara att kyssa dig, när någon såg det – det skulle synas mig en profanation – – Och gjorde jag inte det, så blef det förstås skvaller och prat, om hur kallsinniga vi voro.
Nej, nej, det blef vämjeligt ...
– Men, entre nous – – – hon såg på honom med hufvudet på sned – småleende – och klippte med ögonen mot solen.
– Vill du låta bli att kokettera, unge.
Så vet du ju jag inte kan tala en smula förnuft.
Och det var vi ju så bra i tagen med nu – – –
– Du behöfver alldeles inte se på mig.
Hon satte parasollen för ansigtet.
Nå, gå på!
– Jo, ser du, det var bara det jag ville förklara dig, att – – – ser du – – – då förhållandet mellan man och kvinna är det mest privata af alla förhållanden – så – så – intimt, att jag inte ens här på tu man hand med dig, som jag ändå ville ge hvar tanke jag äger, kan tala om det.
– – – Ja, så kan du nog förstå, att jag finner det upprörande, att göra vår kärlek till en expositionsartikel för alla våra nyfikna bekanta, till en offentlig händelse, till ett allmänt samtalsämne.
Begriper du mig, Alice?
Jag ville så gerna, att du just i denna sak skulle förstå mig rigtigt, och ändå kan jag inte förklara mig tydligare.
Hon vände sig helt emot honom och såg honom upp i ansigtet – rodnande, med fuktiga ögon.
Jo, Georg, jag tror, jag begriper dig – – –
Sommarnatten var ljus och ljum.
Alice hade släckt ljuset och öppnat fönsterna medan hon klädde af sig.
I sin långa hvita peignoir satt hon nu uppkrupen i sjelfva den breda fönsterkarmen och flätade sitt hår.
Hon höll hufvudet litet tillbaka, vändt utåt, och, i det hon, med ena tåspetsen mot golfvet sjelfsvåldigt gungade den andra fram och åter under kjolen, gnolade hon svagt – nästan utan att veta om det – på en gammal slagdänga från pensionen.
Et le premier qui passa
Ce fut le roi d’Angleterre – – –
– Hör på, Alice! – Anna låg redan, hon reste sig nu på armbågen och böjde sig fram ur sängen medan hon talade – långsamt och tvekande.
Hör Alice, jag skulle gerna vilja fråga dig rent ut om en sak.
Alice spratt nervöst till, och vände sig hastigt om – så, att hon kom att sitta med ryggen mot fönstret.
– Jo – Är du förlofvad med Lexow?
Alice höll på att stänga igen fönsterna, hon skramlade länge med hakarne, innan hon fick dem rigtigt.
Du tror kanske inte jag har haft ögon på sista tiden?
– – – Men, Alice – mins du, att vi en gång lofvade alltid att ha fortroende för hvarandra i detta.
Alice kunde bara icke begripa, hur hon någonsin kunnat lofva något så obetänksamt.