Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var med dem som med människorna.
De betydde föga, om icke i förening med varandra, men när de miste även denna självständighet, när skymningen kom, som förflyktigade deras egendomlighet och gjorde den ena lik den andra, då var även anden borta, som nyss talade utur dem.
Först nu kom Klemens ihåg, att tiden var inne, då han skulle tillföra Simon pelarhelgonet ett bröd och ett mått vin, ty detta var honom sedan gårdagen ålagt som daglig skyldighet.
Ledsen över sin ofrivilliga försummelse iklädde han sig kåpan och gick att hämta korgen, som palatsets köksmästare ställt i ordning för hans räkning.
Det var i detta ögonblick larmet från den folkskara, vars tåg vi skildrat, nådde hans öra.
Klemens aktade ej därpå; han tänkte allena på att uppfylla sitt åliggande.
Men larmet nalkades hastigt, ty Simons bår, som nyss skridit genom dubbelporten, hade ännu icke hunnit samla kring sig en större hop, än den breda Kerameikos gav rymlig väg.
Portvaktaren hade emellertid öppnat dörren till vestibulen och stod nu utanför tröskeln, lyssnande förundrad och stirrande på blossen, som kommo närmare.
- Vänta, sade han till Klemens, vänta, tills vi få se, vad detta betyder.
Låt det stryka förbi, innan du går!
Tåget framträngde nu emellan Teseus' tempel och det biskopliga palatset.
Klemens urskilde allt tydligare ropen:
Död åt giftblandarne, atanasianerna!
Ett par minuter därefter hade spetsen av skaran hunnit fram.
Klemens igenkände i fackelbärarne två äldre ämbetsbröder; han såg båren och, när den hunnit förbi, varelsen, som låg därpå.
Onödigt att spörja vad som hänt.
Klemens såg mängdens ursinniga åtbörder och hörde deras vilda rop: Kättarne ha mördat honom!
Klemens kände sig frestad att sälla sig till prästerna kring båren.
Detta hade varit att bryta mot biskopens bud, men han skulle förgätit sin plikt under inflytelsen av det på en gång rysliga och eggande skådespelet.
Delade han ej de känslor, som genombävade denna massa?
Simon den helige, för vilken han hyste en avgudisk vördnad, Simon, som lagt sin hand på hans huvud och välsignat honom, Simon mördad av dessa kättare, dessa Guds, kejsarens och de rättrognes fiender, som det vore en plikt och en ära att utrota från jorden!
Blodet började koka i ynglingens ådror, han övermannades av den allmänna jäsningen, ropen ljödo som oemotståndliga maningar, han ville varda en droppe i virvlarne av denna brusande flod.
Portvaktaren, som nyss stått vid hans sida, hade gripits av svindeln och försvunnit i massan.
Förstärkningar tillströmmade från alla portar och gränder.
Men då Klemens nedsatt korgen för att blanda sig med hopen, fattades han av en tanke, som förlamade hans beslut.
Vid de förnyade ropen: giftblandare, kom han att tänka, att det var han, Klemens, som föregående afton burit föda och dryck till Simon.
Det visste Klemens.
Han visste däremot icke, att Simon, uttömd av det oupphörliga knäböjandet, då spisade med vargens hunger och slukade allt, som hans fromma beundrare tillförde honom.
Den förgiftade maten kunde således vara räckt av någon annan, som infunnit sig efter Klemens.
Men av en sådan förmodan var Klemens nu icke mäktig.
Han var rov för en hemsk, isande aning.
Han tyckte, att de hotande ropen gällde honom, att otaliga, blodtörstiga ögon voro fästa på honom.
Han tog korgen och ilade tillbaka in i aulan.
Så länge hopens skri ännu nådde hans öra, förmådde han ej samla sina tankar för att söka grunder mot rädslan.
Fången, som försmäktade där i en källare, hade knappt förnummit ljuden av hans steg, förrän han lade ansiktet intill källargluggens galler och frågade:
- Vem är det som kommer?
- Det är jag, Klemens.
- Klemens, säg mig, vad som föregår i staden?
Rop av tusen röster ha trängt hit ned.
- Teodoros, det har hänt något gruvligt.
Jag kan knappt förtälja det.
Jag darrar själv.
- Medan du lugnar dig, så hämta mig något vatten, Klemens.
Min törst är starkare än min nyfikenhet.
Man har alldeles glömt bort mig i dag.
- Teodoros, jag törs icke.
Petros har förbjudit oss att giva dig vatten.
- Jag fick dock några droppar av Eufemios går afton.
Bröt han mot biskopens bud?
- Nej, biskopen har bestämt ett dagligt mått för att läska din tunga.
Du skall icke tro, att han vill låta dig dö av törst.
Han vill endast övervinna din hårdnackenhet.
Han sörjer över ditt avfall, Teodoros.
- Du hör ju, att Eufemios har förgätit mig.
Vid Gud, som lever i himmelen, man har under denna långa dag icke givit mig en droppe vatten.
Hungern har tvungit mig att smaka den.
Skynda dig, Klemens!
- Jag vågar icke, sade Klemens suckande.
- Gosse, jag lider den rike mannens kval i skärselden.
Ve ditt unga, hårdnade hjärta!
Teodoros lämnade gluggen.
Han kastade sig på sin halmbädd och lade, som förut, sin förtorkade tunga intill den kalla källarmuren.
Tystnaden, som följde på fångens ord, verkade överväldigande på den unge föreläsaren.
Teodoros hade stillatigande överlämnat sig åt sina kval.
Klemens hörde en suck, som de avnödgade honom.
Han skyndade till aulan och in i Eufemios' kammare, tog nyckelknippan och kruset, som han fann därinne, fyllde det med vatten och ilade tillbaka till fängelset.
Han öppnade den yttre dörren, steg ned för några trappor och stod framför en inre dörr.
- Klemens, är det du? sade fången inifrån.
- Ja, jag kommer med vatten.
- Lovad vare Gud, som rörde ditt hjärta!
Tryck på en rigel där nere, och dörren öppnar sig!
Klemens trevade och fann rigeln.
I samma ögonblick gick dörren upp, och fången skönjdes i mörkret framför honom.
Han hade, utan att leta, funnit vattenkärlet, som den törstande antilopen vädrar en källa i öknen.
Klemens hörde, hur han drack i långa, djupa drag.
- Härliga Guds gåva!
Jag anar nu, vad livsens vatten är för anden.
Broder Klemens, jag skall aldrig glömma honom, som räckte mig denna dryck.
Broder, du har varit mycket olydig, mycket felaktig, ty du har överskridit det stadgade måttet och läskat ej min tunga allena, utan hela min varelse.
- Aderton år.
- Jag vill icke se dig, när du är så gammal som Eufemios.
Du var nog från början en rak och vacker planta; skada att du skall varda ett krokigt träd.
Men här är kolmörkt ... låt oss gå upp och se, vad som händer i staden.
- Vad gör du? utbrast Klemens och fattade Teodoros' arm.
Broder, minns du ej, att du är fånge?
Vill du lämna fängelset?
- Om fången vill fly?
Vilken fråga! sade Teodoros och fortsatte sin väg uppför trappan.
- I himlens namn ... broder ... kom ihåg, att det är Petros' vilja ... kom ihåg, att du gör mig olycklig ... jag ville räcka dig en dryck vatten ... och du vedergäller mig på detta sätt!
- Du misstager dig, Klemens.
När du hastade efter vatten till den försmäktande, var det icke i hopp om vedergällning....
- Men du gör mig olycklig.
- Bah, jag skulle misskänna dig, om du är olycklig för denna aftons skull, när vi ett år härefter mötas.
Petros' vilja är starkare än dina muskler, men det är min vilja, som skall kämpa mot Petros' vilja och alla andra liknande viljor.
Se, min Klemens, huru lätt jag övervinner dig.
Teodoros lyfte
Klemens på sina armar och bar honom uppför trappan.
Därefter ställde han sin börda åter på egna fötter.
- Jag skulle vilja bära dig vidare, långt härifrån; men bättre vore, att du följde mig frivilligt.
Teodoros gick utan att hindras av någon.
Utkommen på gatan mötte honom en vagn, ledsagad av två fackelbärare till häst.
- Plats för prokonsuln av Akaja! ropades av fackelbärarne till de mötande hoparne.
När vagnen hunnit dubbelporten, svarades på den vaktande legionärens rop:
- Prokonsuln av Akaja.
Folket fick således veta, att prokonsuln lämnat staden.
Biskop Petros och Krysanteus arkonten hade särskilt underrättats, att han av ett viktigt ärende kallats till Korintos.
Innan prokonsuln lämnade Aten, hade han emellertid i biskopens närvaro förhört de i kalkstensbrottet vid pelarfältet fångade atanasianerna och funnit dem skyldiga till det brott, för vilket de åtalats, nämligen hemlig gudstjänst i enlighet med deras bruk och lära.
Deras dödsdom var undertecknad.
När Karmides fram emot midnatten styrde kosan hem, väntade utanför hans dörr en slav, som höll vid tygeln en ridhäst, prokonsulns kappadokiske Akilleus.
Slaven räckte Karmides ett brev, som han läste vid skenet från vestibulens lampa.
»Annжus till Karmides.
Måtte det blida ödet foga, att detta brev råkar i sin ägares hand och vänligt emottages av honom!
De skönaste drömmar, som någonsin genom elfenbensporten gått ut att fröjda en sovande värld, äro kallade att infinna sig vid din bädd.
När morgonstjärnan slår upp ögat, skall hon finna samlade Karmides och Olympiodoros och Demonax och Palladios och Myro och Praxinoa, alla friska, strålande och glada, samlade kring den arme Annжus
Domitius som en skyddsvakt mot de bekymmer, som peka på hans prokonsulariska insignier och anse sig hava rätt att suga hans blod.»
Den homoiusianska befolkningen hade under natten svärmat kring gatorna och hopvis ledsagat de spridda truppavdelningar, som ännu mot morgonen genomströvade stadsdelarne för att uppsöka och fängsla de förnämsta medlemmarne av kättarekyrkan.
Många bland dessa hade emellertid redan lämnat sina hus, och vid morgongryningen stodo mer än tusen anhängare av nicжnska mötet och Atanasios under vapen i förstaden Pirжus.
Så många som kunnat undkomma dit hade samlat sig där med kvinnor och barn.
De befäste sig nu i ett av de oländigaste och bergigaste kvarteren av hamnstaden.
Här var atanasianernas huvudstyrka.
Av de i Kolyttos boende atanasianerna hade en annan, till talet vida mindre skara samlat sig på toppen av den kulle, som givit detta kvarter sitt namn.
Kullen bildade en labyrint av trånga gator, som slingrade mellan höga, ruskiga hus.
De trupper, som, förstärkta av folkhopar, under natten inträngt i denna stadsdel, hade emottagits med stenkast från tak och fönster och med oförrättat ärende dragit sig tillbaka.
Vid morgongryningen förnyade homoiusianerna sitt angrepp på denna skara.
Petros hade sänt hundra legionärer emot den; dessa bildade endast kärnan av anfallsmakten, som för övrigt utgjordes av ett fanatiskt slödder.
Samma rop, som hörts den föregående kvällen, var även här de stormandes härskri.
Å ömse sidor kämpade kvinnor och barn vid sidan av männen.
Å ömse sidor vordo de fångar, som gjordes, utan skillnad till ålder och kön, i ordets egentliga bemärkelse slitna i stycken.
Atanasianernas förtvivlan uppvog deras underlägsna antal.
Legionärerna veko gång efter annan.
Men den homoiusianska pöbeln framstormade vildare efter varje lidet nederlag.
Solen gick upp för att snart dölja sig bakom moln.
Vid denna timme hade en stillhet inträtt i striden.
Homoiusianerna nedburo sina döde och sårade och förde dem genom huvudgatorna.
Deras åsyn göt ny olja på raseriet.
De gräsligaste hämndeskri skallade.
Gatläggningen upprevs; kvinnor och barn fyllde korgar eller, i brist av sådana, sina kitoner och mantlar med stenar.
- Fram! ljöd massans skri till den glesnade soldathopen, som, lutad mot spjuten eller förbindande sina sår, stod i mynningen till en av gränderna.
- Varför dröjen I?--Vilka fega uslingar!--Vi borde stena dem, skreko kvinnorna.
Soldaterna avvaktade förstärkning.
En centurion hade ilat till biskopen för att begära friskt manskap.
Man ville bida ankomsten av dessa fruktade krigare.
De, som voro förlagda till Aten, utgjorde väl endast en handfull män, men de voro gamla utvalda soldater, till största delen högväxta barbarer: göter och allemanner.
När de äntligen visade sig, framryckande från torget i sluten trupp, vars spjut och hjälmar syntes högt över de omgivande hoparne, hälsades de med väldiga bifallsrop.
De fördes av en centurion.
Deras högste befälhavare, tribunen Ammianus Marcellinus, hade för dagen med biskopens samtycke nedlagt sitt befäl.
Under tiden hade de belägrade atanasianerna rustat sig att mottaga ett nytt angrepp.
Kring kullens topp voro högar av sten och tegel uppstaplade; de hitintills vapenlöse voro försedda med järnstörar, lösbrutna från portarne, med stakar, köksknivar och vad helst de kunnat överkomma, dugligt att kasta, slå eller sticka med.
Solen blickade fram mellan molnen, medan alla gränder, som ledde upp till kullen, fylldes av de mörka, böljande massor, som bakom palatinerna och legionärerna skyndade att förnya striden.
Atanasianerna hade uppstämt en av sina krigspsalmer, densamma som Simon en gång hörde från kalkstensbrottet mellan olivkullarne.
Män, kvinnor och barn sjöngo:
Psalmens sista toner förklingade under det allmänna härskri, som uppgavs av de stormande.
Anfallet skedde från alla sidor av ett tal så stort, att ett öga överfarande massan måste vänta att i nästa ögonblick se atanasianernas lilla skara nedtrampad, kvävd under dess fötter.
Och likväl hejdades för en stund de framvältrande hoparne genom det mördande stenregn, varmed de mottogos.
Men blott för en stund, ty om de främste tvekade, återstod dem likväl intet annat än rusa fram eller kasta sig ned och låta trampa sig under den efterföljande, oemotståndligt påträngande mängden.
Kretsen, som omgav de belägrade, vart därför allt trängre, likt en holme som översvämmas av den stigande sjön.
Palatinerna, som icke ett ögonblick låtit hejda sig av stenregnet, ehuru det försatte flera ur stridbart skick, hade redan hunnit fram.
Atanasianerna sågo döden och martyrkronan för ögonen.
Föräldrarne omfamnade sina barn, männen sina hustrur.
Somliga skyndade emot angriparne för att dö i kamp mellan slagna fiender.
De andre kvarstannade bland de sina för att gemensamt med dem emottaga döden.
Barnen gömde sina ansikten i mödrarnas sköte.
En gubbe uppstämde sången om martyrkronan, om deras härlighet, som äro kallade att vittna vid lammets tron.
Striden ändade med homoiusianernas fullständiga seger.
Men många av de högvuxna barbarer, som buro palatinernas vapenklädsel, föllo för slagen av påkar och järnstörar eller dogo en harmligare död under oväpnade händer.
När striden var lyktad, fortfor mördandet, så länge en livsgnista fanns att släcka hos de övervunne.
Deras kroppar krossades eller söndersletos.
Deras huvuden avskuros och fästes som segertecken på spjut och stänger.
Därefter ljöd i den blod- och segerdruckna hopen ropet:
- Till Pirжus!
Ropet upprepades av tusen röster.
Sjungande och skrålande, med de ohyggliga troféerna i spetsen, tågade massan ned för kullen och tog vägen till Pirжus.
Petros, som med det homoiusianska prästerskapet hade valt sitt högkvarter i storkyrkan, emottog underrättelsen om den seger, som hans hjord tillkämpat sig på Kolyttos, just medan han sände två centurior soldater till Pirжus att öppna angreppet på kättarnes där samlade huvudstyrka.
Palatinerna skulle understödja detta angrepp.
Ehuru orkanen sålunda avlägsnade sig från den egentliga staden, var det dock långt ifrån att gatorna där hade sitt vanliga, lugna utseende.
De genomströvades av hopar, mellan vilka man såg familjer, tillhörande den förmögnare befolkningen, som lämnade staden för sina lantgårdar, eller som togo sin tillflykt till Akropolis, på vars kulle en ansenlig hop av den gamla lärans vänner vid middagstiden var samlad.
Hedningarnes läge var fruktansvärt vid sådana tillfällen.
De voro ett utanför stående, men av de båda kristianska flockarne lika hatat eller föraktat parti.
Den minsta anledning kunde rikta emot dem samma raseri, varmed kristianerna söndersleto varandra inbördes.
Medan de nu sökte sin väg bland de kringsvärmande hoparne och bevittnade de blodiga uppträden, vari dessa voro skådespelarne, måste de vara döva för de hånande rop, som följde dem, och tåligt underkasta sig den misshandel, som de ej kunde undvika.
Ropet: till Pirжus! fortplantades emellertid från gata till gata av dem, som hemburo de på Kolyttos fallna eller sårade homoiusianerna, och lockade allt flera stridslystne att skynda efter den avtågande huvudstyrkan.
Andra fortforo att kringströva i den egentliga staden, i avvaktan på klockringningen, som skulle förkunna gudstjänstens början i storkyrkan.
På den öppna platsen framför henne hade alltifrån morgongryningen stått en sammanpackad skara, som för den krigiska delen av skådespelet icke hade förgätit den andra uppbyggligare, och hellre ville försaka den förra än gå miste om den senare.
Ett rykte gick, att de i kalkstensbrottet fångade, till döden dömda atanasianerna skulle föras till den heliga nattvarden.
Man ville skåda detta, man ville höra Petros, och framförallt man ville än en gång se den helige, den av kättarne mördade Simon.
Hans jordiska kvarlevor voro nedsatta framför altaret i koret.
Krymplingar och sjuklingar ville vidröra dem, för att återvinna sin hälsa; andra väntade, att något underverk genom dem skulle ske, såsom skett hade mångenstädes i Egypten och Asien vid andra martyrers; alla hoppades kunna tillägna sig en relik av den helige: några strån av hans skägg, en nagel från hans händer, ett stycke av den björnhud, som i livstiden skylt hans kropp.
Medan denna skara väntar på den stora kyrkoportens öppnande--den andra porten har hela natten varit öppen, men vaktas av soldater, som icke insläppa andra än biskopens budbärare--tilldrager sig följande i grannskapet av Akarnaniska porten.
Den gamle Batyllos, olivhandlaren, hade, medan hans hustru Tabita var borta från hyddan för att mjölka getterna, tagit sin korg på armen och gått in till staden.
Gubben var i dag försänkt i ett slags själsrus vid minnet av det, som han under natten upplevat.
Atanasios hade varit under hans tak.
Alexandrias rättmätige biskop, den trampade sanningens förkämpe, den förtryckta kyrkans hjälte, han som förföljdes av en värld, Atanasios hade gästat hans hus, suttit vid hans bord, brutit hans bröd, druckit hans vin.
Han hade talat till Batyllos som till en jämlike, och de båda gråhuvudena hade funnit sig vara årsbarn med varandra.
Men vilken skillnad likväl i krafter!
I trots av de grå lockarne, det skrynklade ansiktet hade Batyllos tyckt sig se en yngling, och han tillskrev detta Guds andes kraft, som korat Atanasios för sitt stora verk och genomströmmade honom med liv ur livets källa.
De hade vid lampan samtalat om den förföljda rättroende församlingens tillstånd i Aten.
Batyllos hade fått uppräkna de fastare i tron bland männen, Tabita dem bland kvinnorna, och förtälja huru de i löndom samlades för att höra det oförfalskade ordet, huru de levde med varandra i endräkt och fördragsamhet.
Vid många av de namn, som nämndes, hade Atanasios visat, att han kände deras ägare; han måste således hava ett minne, som omfattade hundratusentals vänner, spridda i alla städer över jorden.
Därefter hade Atanasios förtalt, vad han själv upplevat under de två dagar, han vistats i det frejdade Aten.
Han hade vid sin ankomst till staden icke vilat, förrän han hunnit upp på Pnyx' kulle och just till den plats, där aposteln Paulus måste hava stått, när han talade till Perikles' folk om den okände guden; han hade genom strövat alla gator och gränder, besökt både hedningar och kristianer i deras hus.
Han hade bland målningar, blommor och vaser funnit en skön filosofinna och givit henne en vink om nasarensk filosofi.
Och oaktat allt var han likväl icke trött.
Han visste, att hans bröder skulle samlas i kalkstensbrottet, och han ville överraska dem med sin närvaro, tala till dem och mana dem till ståndaktighet.
När tiden var inne, hade han med Batyllos och Tabita gått till de i grannskapet samlade bröderna och systrarna.
Kalkstensbrottet låg, som vi veta, nära Batyllos' boning.
Vad sedan hänt förekom Batyllos nästan som en dröm.
Han hade alltid känt sig underbart fattad av dessa möten, dessa förbjudna, livsfarliga, lönliga, nattliga, men aldrig så djupt som den gången.
Han påminde sig det svagt upplysta valvet, de i dess halvmörker som skuggor skymtande människorna, de med dämpade röster uppstämda psalmerna, det sorl av förvåning, som ledsagade främlingen, när han visade sig på talarens rum, den himmelska vältalighet, som strömmade från hans läppar och kom sorlet att förstummas, tills häpnaden och aningen gåvo sig luft i den från mun till mun flygande viskningen:
Atanasios!
Han påminde sig, huru denna tavla hastigt skiftade, huru män med svärd och hjälmar inträngde i församlingen, huru lamporna släcktes och ökade förvirringen med ogenomträngligt mörker, huru i trängseln en hand fattade hans arm och förde honom ut ur valvet, tills han stod bland sina egna olivträd under den öppna, stjärnströdda himmelen, upptäckande i den man, som så underbart räddat honom och sig själv, Atanasios.
Det förekom
Batyllos som en försynens skickelse, att Atanasios hade visat sig bland de trogne i Aten, just då förföljelsen brast lös.
De tarvade att tröstas, styrkas, uppeldas för att uthärda henne.
Hans många vänners fängslande, pelarhelgonets död, upploppet, som rasade i staden, sällade sina intryck till de förra i gubbens själ.
Han var i ett drömlikt tillstånd, vari hänförelse, lugn och värme blandade sig med obestämd längtan.
Kommen ett stycke innanför den Akarnaniska porten, mötte honom en hop män och kvinnor.
- Där är Batyllos.
Han kommer, som om han vore kallad, hördes en röst i hopen.
- Där är han!
Där är han!
Hopen uppgav ett vilt glädjeskri vid åsynen av den gamle.
- Olivhandlaren och giftblandaren!
- Det var han, som räckte Simon den förgiftade maten.
- Nej, ropade en kvinna, det var icke han ... han bara tillredde den ... men det var Tabita, hans hustru, som lämnade den till Simon.
Jag såg det själv.
- Hören I?
Anastasia har själv sett det!
- Jag såg det själv, säger jag, skrek samma kvinnliga röst.
- Död åt kättaren!
- Håll, gott folk, hördes en karlröst, låt det vara kvinnornas ensak!
Låt kvinnorna också göra något till Guds och homoiusions ära!
Det är just en lämplig motståndare för dem, den här.
- Bra, bra!
Fram med kvinnorna!
Det blir ett lustigt skådespel.
- En mot en! skrek en trasig furie, som tidigare på morgonen hade verksamt deltagit i striden på Kolyttos.
En kan göra't.
- Ja, bara vi se hans pekfinger i luften.1
Men akta dig själv!
1 Vid de romerska amfiteaterspelen var det brukligt, att en gladiator, som dukat under, med uppsträckt pekfinger bad om folkets nåd.
Ville åskådarne, att han skulle skonas, nedhöllo de tummen; i motsatt fall uppräckte de den.
Det plumpa skämtet hälsades med skrattsalvor.
Furien, som hade uppvecklat sin tunik, för att visa sina magra armar, som hon färgat i blodet av de fallna kättarne på Kolyttos, steg fram ur hopen, slängde av fötterna sina spikslagna träsandaler och tog den ena i hand som vapen.
- Giv akt! skrek hon, i det hon närmade sig Batyllos.
Det är icke dig jag vill åt, utan dina oliver.
Denna anspelning på ett bland kämpande gladiatorer hävdvunnet skämt lönades med nya skrattsalvor.
Batyllos hade nedsatt korgen vid sina fötter.
Han stirrade med sina skumma ögon på hopen, som slagit ring om honom, hans läppar rörde sig och gåvo väg åt orden:
- Bröder i Kristo!
Jag är oskyldig i det brott, varom I talen.
Varken jag eller min hustru har förgivit Simon.
- Nu står du icke på talarestolen, ropade det kvinnliga vidundret.
Giv akt! första hugget är mitt.
- Håll! utbrast en karl, skyndade fram och fattade furiens arm.
Låt honom tala ut!
Du har icke förgivit den helige, säger du.
- Vid Gud den Allsmäktige!
- Och vid den enfödde Sonen, av lika väsen med Fadern ...
- Nej, nej, vid Sonen, som är av samma eviga gudomsväsen.
Dessa ord, det förföljda kristianska partiets lösen, väckte en storm av ursinniga rop i hopen:
- Där hör ni det:
Slå ner honom, Kyriaka!
Kyriaka, så kallade sig furien, svängde den tunga sandalen i luften och träffade i nästa ögonblick Batyllos' huvud, så att blodet färgade hans grå lockar och rann nedför hans panna.
Batyllos vacklade mot trappan till närmaste hus.
I trots av Kyriakas gensagor, som ville behålla bytet för sig, rusade nu hopen, som sett blod, från alla sidor fram för att sönderslita den anfallne, som, där han låg, hade knäppt händerna över bröstet och med försvinnande medvetande bad Stefanos' bön för sina mördare.
Under uppträdet hade en man, som var klädd i kristianernas prästkåpa, med hastande steg närmat sig.
Han hade hört de vilda skriken och anat, att något gruvligt förehades.
Nu stod han vid sidan av den fallne, hans stämma ljöd över sorlet, hans armar stötte de ursinnigaste tillbaka.
Hans bråda, kraftiga uppträdande och dräkten, som han bar, lyckades verkligen att vända hopens ögon från offret på honom.
Skaran igenkände i den nykomne en medlem av det homoiusianska prästerskapet, medtävlaren till Petros i kraftig vältalighet.
Man igenkände, oaktat den bleknade hyn och de avmagrade dragen, Teodoros.