Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag i hufvudsaken instämmer i hvad Hr von Troil yttrat ang:de behandlingen af denna motion, skulle jag icke hafva mycket att tillägga, om det icke vore en vigtig omständighet, som jag icke hört omnämnas, nemi. att städernas rätt att fortfarande komma i åtnjutande af en stor del af bränvinsutskänkningsmedlen grundar sig på gammal häfd och är mycket äldre än den lagstiftning ang:de bränvinsafgifterna, som nu är gällande i Sverige.
Redan i mina unga år bodde jag en tid i Christinehamns stad, och der gick det så till, att då magistraten skulle meddela rättighet att hålla krog (denna rätt tillkom då magistraten och stadens äldste), så meddelades icke denna rättighet på annat vilkor, än att krögarne måste åtaga sig stora onera.
Sålunda måste krögarne i Christinehamn utgöra hela skjutsningsbesväret för staden, mot det att de fingo utskänka bränvin.
De hade sål. redan då en bränvinsskatt, fast det icke var reglbmenteradt som nu.
Denna stad är icke det enda exemplet; jag skulle kunna åberopa liknande förhållanden i många andra.
När det nu är en så urgammal häfd, torde det vara skäl, att betänka sig noga, innan man täger bort dessa medel, då mångå städer, med beräkning på dem, inlåtit sig i företag,|som de icke skulle kunna fullborda, om denna rättighet blefve dem fråntagen.
Att fördelningen af bränvinsmedlen, sådan den nu är, till en betydlig grad är obillig, vill jag icke förneka, ty den bränvinsskatt, som utgöres på landet, är beroende af flera tillfälliga omständigheter än i städerna, och då betydligt mer bränvin konsumeras i somliga städer än i andra, få dessa städer en större inkomst, synnerligast när de hafva liflig trafik genom sjöfart och passerande ångbåtar.
På samma gång jag sålunda förordar en billigare fördelning, än som nu eger rum, bestrider jag högeligen det vara rättvist att gå ut från den grundsatsen att fråntaga städerna och hushållnings-sällskaperna alltsammans och gifva det till landstingen.
Hvad landstingen vidkommer, är jag icke den, som vill förneka att de böra hafva tillgångar; men jag tror att landstingen, såsom ännu en ny institution, kunna jemföras med en menniska i ynglinga-åren.
Det är icke klokt att sätta i en 164 Den 26 November f. m. ung persons hand en alltför stor summa penningar; det är bättre att han får små tillgångar, till dess han hinner bereda sig kanaler för dessa penningars nyttiga användande, ty annars blifver han lätt antingen en slösare eller en girigbuk.
Vi hafva exempel i våra hushåjlnings-sällskaper, som på en gång fingo stora medel, och råkade i förlägenhet huru de skulle använda dem, till dess förberedande beslut och åtgärder blifvit vidtagna.
Så komrne det älven att gå med landstingen.
Jag är nästan säker att de första landstingen icke skola använda stora summor; men jag anser nödigt att de få något att börja med; — jag hoppas nu hafva tillkännagifva min åsigt, huru Utsk:t bör taga denna sak.
Den siste värde talaren började att framlägga en, om man så vill, ganska intressant historik om vår ekonomiska lagstiftning och dess inflytande på städerne. men huru intressant den än må hafva varit för en och annan, som förut ej känut till densamma, kan jag ej inse, att det hör till närv:de fråga, huru städerna kommit i tillfälle att föröka sina områden.
Och för öfrigt, icke bör närvide generation plikta lör det, att förståndet med alside på den ekonomiska lagstiftningen då icke var så utveckladt som nu, eller för de misstag, som då möjligen blifvit begångna.
Men huru besynnerligt det än kan synas, är det dock en sanning, att våra städer till en stor del uppkommit såsom drilhusplantor, derföre att de blifvit anlagde af enväldiga Regenter,- ofta på grund af utländskt intresse.
Men derföre kan jag icke inse att man bör företaga någon strypande åtgärd mot städerna.
Jag medgilver gerna hvad den föregide talaren sagt om »ruttna byar»; de finnas otvifvelaktig!, och många städer äro så anlagde, att de omöjligen kunna upprätthålla sig, oaktadt den betydliga utveckling, handel och näringar på sednare tider lätt genom förbättrade kommunikationer m. m.; men om så är, icke är det derför skäl att genast strypa dem och beröfva dem det lif, de ännu hafva qvar.
Man måste gifva dem tillfälle att söka en annan verksamhet, hvarigenom de måhända kunna höja sig såsom byar eller fabriksplatser, om icke såsom städer.
Man bör gifva grenarne af stadsbestyret en sådan utveckling att det går naturligt; men att nu, sedan vi i många år gett städerna en stor inkomst, säga »i morgon är det slut», är en åtgärd, sorn jag ej kan godkänna.
Dessa omständigheter göra, att jag befarar, det Utskit skulle taga det allt för tvärt, om det tillstyrkte att fråntaga städerna de ifrågavide medlen.
Städernas vara eller icke vara torde få hero på andra förhållanden.
Hvad för öfrigt vidkommer bränvins-utskänknings-skatten och de lörebråelser, den värde talaren gilvit städerna för dess användande, så tror jag att det är ganska svårt för en eller annan individ att bedöma de motiv, som föranledt städerna att använda inkomsten så eller så; och i alla fall kan det icke nekas, att större delen blifvit använd till allmänna behof.
Jag minnes icke bestämdt författning ordalag, men vill påminna mig Den 26 November f. m. 165 att föreskriften är teml. rymlig, nemi. »att medlen skola användas till allmänna behof», och städerna kunna säl. säga sig hafva användt dem enl. föreskrift.
Emellertid har förhållandet ådragit sig den uppmärksamhet, att Chefen för CivilDep:tet infordrat uppgift på huru hushållnings-sällskaperna och städerna användt dessa medel, sannolikt i den afsigt, att hos R.
St:r föreslå en reglering af de i detta ämne nu gällande föreskrilter; sålunda är det icke skäl att förhasta sig.
Jag anhåller att Utsk:t måtte fästa behörigt afs:de på detta mitt yttrande.
Det är svårt att höra, att möjligen begångna misstag, derföre att de en gång fått inrota sig, fortfarande skola ega bestånd.
I 1855 års författn., ang:de bränvinsutskänkningsafgiftens fördelning, var meningen, efter hvad jag föreställer mig, att dessa medel skulle fördelas på det efter dåvarande förhållanden lämpligaste sätt, eller så, att hushållningssällskaperna skulle bekomma ^ af samtlige såväl från landet som staden inflytande utskänkningsmedel, samt städerna behålla de inom deras områden inflytande återstående §:delar.
Afven kan man skönja afsigten att så mycket som möjligt hejda bränvinsutskänkningen på landet.
I städerna deremot blef bränvinskonsumtionen jemförelsevis många gånger större än på landet, och städerna förvärlvade sig stora tillgångar derigenom att utskänkningsrätten måste betalas med ständigt högre belopp.
Men om nu städerna i många år fått åtnjuta dessa förmåner, hvad rättighet hafva de att fordra att blifva dervid bibehållne?
Staten måtte val icke hafva alstått från rättigheten att förfoga öfver dessa medel, derföre att den under någon tid låtit städerna uppbära dem.
Jag skulle tro att man icke begår någon orättvisa mot städerna, om dessa medel, på sätt förslaget innehåller, ingå till landstings-kassorna; så mycket mindre som städerna, lika så väl som landet, komma att representeras i landstingen, och således lika mycket som länet böra intressera sig för denna institutions framgång.
Att något våld mot städerna skulle begås, genom den föreslagna användningen af bränvinsmedlen, kan jag ingalunda finna, utan anser förslaget grundadt på rättvisa och billighet.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte få åtfölja remissen.
Hr De Maré, Anders Balzar:
Jag ber att i alla delar få förena mig i de yttranden, som af Hrr von Troil och Nordenfelt blifvit afgifna med afseende på det olämpliga och orättvisa i att beröfva städerna och hushållningssällskaperna hela de andelar af bränvinsutskänkningsmedlen, som dem hittills tillkommit.
Onekligen hafva städerne under de sednare åren gått framåt, och hafva härför i betydlig mån att tacka det understöd, de bekommit af dessa medel.
Hafva dessa på ett eller 166
Den 26 November f. m. annat sätt blifvit oriktigt använda, kan detta förhållande ingalunda anses som regel.
Beträffande hushållningssällskaperna, hvilkas verksamhet man i allmänhet velat under de sednare åren gilla och godkänna, så vore det, enligt min uppfattning, att dekretera deras död, om man undandroge dem denna del af deras inkomster.
Jag har föreställt mig att dessa hushållningssällskaper på de flesta ställen innan kort komma att försvinna och sammansmälta med landstingen; men detta torde icke genast kunna låta verkställa sig, och, intilldess en sådan förändring sker, anhåller jag, att dessa medel måtte fortfarande komma dem till godo.
Man har fästat min uppmärksamhet på nyligen inträffade förhållanden, som ådagalägga af hvilken vigt det är för städerne att icke beröfvas den tillgång, som genom 1855 års författning blifvit dem tillförsäkrad.
Christianstad har nyligen, såsom bidrag för anläggande af en jernväg derifrån till södra stambanan, tecknat sig för ett belopp af icke mindre än 600,000 rdr; och staden hade naturligtvis icke kunnat åtaga sig en så betydlig summa, derest den icke haft att påräkna de medel af bränvinsutskänkningen, som den hittills varit tillförsäkrad.
En öfverläggning egde rum med bolaget för utskänkning af bränvin i Christianstad, och resultatet häraf blef, att bolaget förband sig att till stadens kassa lemna en betydlig del för detta vackra ändamål.
St:r nu skulle borttaga denna inkomst från städerne, så korame ovilkorligen detta företag att afstadna; och äfven på många andra ställen torde företag, som blifvit påbörjade med beräkning på dessa tillgångar, svårligen kunna fullföljas.
Men det finnes ännu ett skäl, som jag, då jag förra gången hade ordet, glömde omnämna, och som jag nu anhåller med några ord få vidröra.
Detta skäl är, om jag så får säga, politiskt.
Jag tror det är af stor vigt att icke landstingen, redan från första början af sin verksamhet, uppträda på ett sätt, som skulle framkalla missämja emellan dess elementer.
Vi veta att ett stort flertal af städerne gjorde ganska många invändningar mot att inträda i landstingen
De befarade att de härigenom skulle betungas med utgifter, utan att hugnas med motsvarande bidrag.
För min del har jag dock aldrig befarat någon olägenhet häraf.
Jag har dels såsom ordförande i komitén, dels sedermera såsom landshöfding, afgifvit underdåniga yttranden och förslag, och då alltid lifligt förordat att städerne skulle ingå i landstingen, derföre att jag anser denna allmännyttiga institution förfelad, om så icke skett. K. M. har äfven, oaktadt städernes motstånd, ålagt dem ingå i landstingen.
Derigenom skall icke Svenska folket framdeles blifva söndradt i 2:ne klasser med möjligen stridiga intressen: stadsinvånare och landinvånare, utan de skola alla blifva och kallas Svenska med - Den 26 November f. m. 16T borgare.
Då förhållandet är sådant, och vi känna det motstånd, författningen rönt från städernas sida, skulle jag tro att man icke bör öka städernas misstroende, genom att utstryka, den tillgång, de nu i 6 år uppburit.
Med ani. af de fortsatta anm:r, som blifvit gjorda mot denna motion, anser jag mig med några ord böra bemöta vissa åsigter, som sökt göra sig gällande.
Den siste värde talaren har något för bestämdt yttrat sig, då han sagt att dessa tillgångar fortfarande äro städerne tillförsäkrade.
På så sätt har icke jag uppfattat saken.
Om hushållningssällskaperne under loppet af många år varit i åtnjutande af en förmån, böra de derför vara tacksamma.
Och de hafva bort visa sin omtänksamhet genom att, såsom jag vet förhållandet hafva varit i flera län, samla kassor, för att af räntan derå kunna åstadkomma ett fortsatt gagn.
Jag tror icke det vara skäl att föreställa sig, att allt, som blifvit gjordt af föregående riksdagar, är för everdeliga tider faststäldt, så att det icke kan ändras af någon efterföljande.
En sådan princip förkastar jag helt och hållet.
Då en annan talare erkännt orättvisan i fördelningen af bränvins-minuterings-afgilten, sådan den nu utgår, meri på samma gång motsatt sig ändring härutinnan, måtte jag otydligt hafva uttryckt mig och beklagar högeligen att så skett.
Min mening var icke att alla dessa medel skulle anslås till landstinget, utan blott att en annan och rättvisare fördelning skulle ega rum.
Alven deruti att jag anser medel böra lemnäs landstingen, så att det kan blifva något af dem, finner jag ett skäl till att en stor del af denna afgift dit bör ingå.
Det ser ut sorn om man fruktade landstingen, men jag tror det är orätt att hysa någon sådan känsla för dem.
Denna fruktan är enl. min öfvertygelse alldeles grundlös; och jag tror att våra städer, sedan do ingått i landstingen, der kunna bevaka sin rätt och framhålla sina behof, såvida de icke blott afse minskning i skattebördorne.
De sättas tvärtom i tillfälle att använda sina gemensamma krafter till stora och allmännyttiga företag, och just derför anser jag det vara särdeles lämpligt, att en ganska stor del af den nu städerne tillförsäkrade bränvins-bevillningen användes för att redan från början skaffa landstingen tillgångar.
Jag kan nemi. icke anse det vara annat än i sin ordning att dessa inkomster användas på kommunikationer, och att fördelningen af bränvins-minuterings-afgiften följaktligen bör lämpas härefter.
Oaktadt nu redan ganska mycket blifvit yttradt i denna fråga, anhåller jag få tillägga några ord.
Det vore efter min tanke särdeles olyckligt för städerne. om bränvins-minuterings-afgiften fråntoges dem.
Visserligen är det en möjlighet, och kanske en sanning, att dessa afgifter, i en del mindre städer, blifvit mindre väl an - 168 Den 26 November f. m. vände.
Men i de större städerne hafva allmännyttiga företag af stort omfång med dessa medel blifvit utförde eller påbörjade; och dessa sednare företag skulle på ett betänkligt sätt afbrytas, om städernas inkomster af bränvins-utskänknings-medlen dem fråntoges.
Härmed vill jag dock icke hafva sagt att deri fördelning af bränvins-medlen, som nu eger rum, är den rätta, och att icke föreskrifter kunna och böra meddelas till förekommande af deras oriktiga användande.
En särskild omständighet, som borde böra tagas i betraktande, är att, sedan bränvinssupandet numera hufvudsakligen är förlagdt till städerne, tarfvas derstädes betydligt större och kostsammare polis än tillförene, och härtill eller till den genom bränvinssupandet störda ordningens upprätthållande böra väl bränvins-utskänknings-medel i första rummet anslås.
Städerna hafva ock framför andra rätt till andel i dessa medel, då de af ålder haft en påräknad inkomst af sina krogar.
För öfrigt tror jag att, med en annan fördelning af dessa medel, de kunna blifva tillräckliga både för städerna, landstingen och hushållnings-sällskapen.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., biel' motionen jemte yttrandena remitterad till Bevilln.- Utsk:t.
Föredrogs och remitterades till Stats-Utsk:t Gr. Mörners, Carl Göran Detlof, d. 22 dennes bordlagda motion N:o 57, ang. alla de till särskilda verk, stater, inrättningar, stiftelser och kyrkor indelade räntors och tionde-anslags uppbärande och redovisning af kronans uppbördsmän, m. m.
Hr Adlersparres, Rudolf, d. 22 dennes bordlagde Mern., med anhållan att få, med bibehållande af sin riksdagsmanna-rätt, afsäga sig befattningarne att vara Bänkman och Suppleant i Bevilln.-Utsk:t.
Då jag vid sednaste plenum begärde afslag å Hr Ramsays anhållan att, med bibehållande af sin riksdagsmanna-rätt, få afsäga sig sin plats som suppleant i Lag-Utsk:t, bifölls ej denna min begäran, hufvudsakligen på den grund att Hr Ramsay var tjensteman, och det ej ansågs rätt att hindra tjenstemän i utöfvandet af sin tjenstemanna verksamhet.
Förhållandet är nu annorlunda.
Hr Adlersparre är ej tjensteman, utan helt och hållet fri och ledig, samt torde således längre än ett pär veckor kunna egna sig åt det en gång åtagna uppdraget.
Säväl på grund häraf, som af det jag vid sednaste plenum hade äran yttra, anhåller jag om Hr Gr:ns o. Landtmms propos. å afslag å Hr Adlersparres begäran.
Den 96 November f. m. 169 Frih. Stjernstedt, Joli. Wilh.:
Jag vill icke yrka afslag å ifrågavarande Mein., och tror mig icke eiler ega rätt att bedöma de motiv, som föranledt Hr Adlersparre att afsäga sig sin plats.
Men Hr Adlersparre är en i pekunier! afseende oberoende person, och jag tror icke han kan hafva så mycken sysselsättning, att han icke godt skulle kunna egna sin tid åt Utsk:t.
Afven förmodar jag att de personer, som tillsatte honom, på förhand förfrågat sig, hnruvida hans tid kunde medgifva honom att vara närvarande under en del af riksdagen.
Vore han här närvarande, skulle jag således hemställa till honom, om han icke skulle vilja återtaga sin ansökan.
J viss mån biträder jag hvad Hr von Francken yttrat; och granskar man listorna på R. o.
Ad:s Utsk:s-ledamöter, skall man finna att Utsk:n vid riksdagarnes slut vanligen äro besatta med en mängd andra personer, än deni, som vid riksdagens början der tagit plats.
Det är således så mycket mera skäl att önska, att de, som åtagit sig en dylik befattning, dermed fortfara och icke lemna riksdagen redan i dess början.
Man har således att befara att de, som under riksdagens lopp der inträda, icke skola vara så skicklige, som sina föregångare, emedan de sakna den erfarenhet, de förra hunnit förvärfva.
Skulle min farhåga i afseende på dessa förhållanden vara öfverflödig, vore så mycket bättre.
Dessa voro också de hufvudsakliga skäl, Hr von Francken i sista plenum anförde, hvarföre han icke ville att man alltför lättsinnigt bifölie sådana afsägelser, som kanske rätt ofta kunna komma i fråga
På denna grund anser jag att hvarje sådan afsägelse bör öfvervägas, och derför har jag velat ytlra dessa ord.
Frih. Cederström, Rudolf: Då Hr
Adlersparre icke för tillfället är här närvarande, anhåller jag, som hans frände och vän, att få yttra några ord i ändamål att, om möjligt, utverka bifall till hans anhållan.
Jag delar den siste värde talarens åsigt, alt det varit önskvärdt för det allmänna, om Utsk:t fått åtnjuta Hr Adlersparres insigter och tillgodogöra sig hans värderika erfarenhet.
Ur denna synpunkt skulle jag således icke önska annat, än att han måtte stadna qvar.
Man då R. o. Ad., vid sitt sista sammanträde, tilllåtit en här bosatt tjensteman att, med bibehållande af sin riksdagsmanna-rätt, få afsäga sig sin plats sorn suppleant i ett Utsk., så hemställer jag, om man icke äfven borde göra afseende på en annan ledamots ställning, ithy att lian i en aflägsen landsort innehar en vidsträckt ekonomi, som han sjelf sköter, och att det således måtte honom förunnas att under en kort tid af riksdagen få lemna densamma.
Han har framställt denna sin ansökan så i början af riksdagen, att han ännu icke varit inkallad i Utsk:t.
Jag vet väl att det varit det rättaste, om han, vid erhållen kunskap om det skedda valet, då genast och på grund af Riddarh.-Ordn. afsagt sig 170 Den ?6 November f. m. bänkmansbefattningen, om lians enskilda förhållanden icke tilläte honom att dermed fortfara.
Men det bör likväl låta tänka sig, att det låg honom om hjertat att vid början af riksdagen gifva den riktning åt densamma, som var öfverensstämande med hans åsigter.
Jag tror således att man kan betrakta hans afsägelse såsom skedd under riksdagens första dagar.
Afven önskade jag att R. o. Ad., när frågan i allmänhet betraktas, icke så strängt behandlade sina ledamöter.
Det kan icke vara angenämt att i en så beskaffad anhållan, som den nu gjorda, framlägga sådane, ofta talande, skäl och bevekelsegrunder, som föranleda en sådan anhållan.
Jag tror att man bör hysa så pass förtroende tiilR. o. Ad:s ledamöter, att man, åtminstone icke straxt i början af riksdagen, afslår deras anhållan.
På grund af hvad jag nu i korthet anfört, och med åberopande af hvad jag sednast hade äran andraga, att om en sådan anhållan afslås, detta ganska lätt kan gifva anledning till att en till utsk:s-ledamot utsedd person, heldre än att sedermera röna ett afslag, genast säger »nej», hvilket kan åtstadkomma storskada, får jag anhålla om bifall till Hr Adlersparres begäran.
Hittills har det varit vanligt att då någon af detta Stånds ledamöter alsagt sig någon honom uppdragen befattning vid riksdagen, hans anhållan blifvit bifallen på den rättvisa grund, att hans skäl utan vidare blifvit antagne giltige.
Nu har Hr von Francken uppträdt och synes för hvarje gång, en sådan fråga förekommer, vilja bringa den under öfverläggning.
Jag tror dock, att man bör respektera de motiv, som kunna föranleda afsägelsen, och det vore ganska vådligt att afslå en sådan anhållan, när man tager i betraktande att R. o. Ad. infinner sig här för det allmämma bästa utan någon sin fördel, blott för att uppfylla sin pligt.
Man kan en längre tid lemna det enskilta lilvet, då affärsförhållanden sådant medgifva, men andra förhållanden kunna inträffa, och af en eller annan orsak kan man finna nödigt att under någon tid återgå till sin enskilta plats. l)å blifver jag hindrad på den grund, att jag icke får bibehålla min riksdagsmannarätt, om jag något vill vårda mina enskilda affärer; eller också skall jag noga göra reda för dessa förhållanden, innan min ansökan beviljas.
Jag tror, att det för framtiden skulle afskräcka mången af landtadeln att deltaga i riksdagsförhandlingarne.
Eller är det kanske meningen förhindra landtadeln att för framtiden uppkomma till riksdagarne?
I så fall har man lyckats påträffa ett ganska verksamt medel.
Men är det meningen, att landtadeln skall komma upp och verka för det allmänna, utan att alltför mycket åsidosätta sina intressen, så tror jag konseqvensen fordrar, att man, utan att allt för noga behöfva redogöra för sina enskilta förhållanden, bör få afsäga sig en plats, dit man blifvit invald.
Hvad Hr Adlersparre beträffar, så kan han ej uppoffra sina enskilta affärer för att arbeta vid riksdagen, och jag får sålunda tillstyrka, att Hr Adlersparre, med bibehållande af sin riksdags - Den 26 November f. m. 171 mannarätt, får afsäga sig sitt uppdrag att vara suppleant i BevillnUtsk:t.
Derjemte begagnar jag mig af detta tillfälle lör att uttala den åsigt, att det äfven för framtiden vöre önskvärdt, om dylika uppträden icke förnyades vid hvarje afsägelse; eljest torde ganska många draga i betänkande, innan de åtaga sig dylika uppdrag.
Hr Lagercrantz, Jacob Adolf:
Med den största tillfredsställelse erfor jag, hurusom R. o. Ad. vid ett föregående plenum, då en dylik fråga förekom, vid voteringen, väl genom en minoritet, men med en ganska aktningsvärd minoritet, tillkännagaf sitt rättmätiga missnöje deröfver, att ledamöter af R. o. Ad., åt hvilka det blifvit uppdraget att vara Utsk:s-ledmöter eller suppleanter, i tid och otid afsäga sig sina platser.
Sådana ständiga ombyten af Utsk:s-ledamöter måste naturligen inverka menligt på riksdagens gång.
Vid val af ledamöter kan man väl icke gå och fråga hvar och en särskildt om han vill åtaga sig en plats eller ej, hvadan också lätteligen kan inträffa att valet infaller på personer, hvilka af en eller annan orsak äro förhindrade att emottaga ett dylikt uppdrag.
Sådant har lagstiftaren förutsett och derför hafva de valde rätt att i samma plenum då vallistorne öppnas eller ock i näst derpå följande plenum, icke begära tillstånd, utan helt enkelt anmäla, att de icke vilja mottaga förtroendet.
Då nu en person icke gjort en sådan anmälan, bör väl kunna antagas att den valde icke blott är oförhindrad utan villig att bibehålla sin plats.
Vid sådant förhållande och om en afsägelse sedermera ifrågakommer, fordrade väl billigheten och den uppmärksamhet en hvar är skyldig
Ståndet, att man för sin afsägelse uppgifver något skäl, och icke blott säger: »Jag anhåller att, med bibehållande af min riksdagsmanna-rätt, få afsäga mig min plats i det eller det Utsk;t».
Jag tror icke att R. o. Ad. så noga kommer att pröfva hans skäl eller fordra något läkarebevis.
Då Hr Adlersparre icke ens uppgifvit, än mindre styrkt, någon giltig anledning till bifall för sin afsägelse, nödgas jag för min del sålunda yrka afslag å mem:t.
Jag anser att R. o. Ad. bör bifalla Hr Adlersparres anhållan.
Enligt mitt sätt att se saken, vet jag icke något, som hindrar honom, att inlemna sin pollett och efter några månaders frånvaro ånyo uttaga den.
Hr von Francken :
Bennets yttrande, ber jag att få upplysa om 23:dje §:ns i Riddarh.-Ordn. lydelse: »Den som blifvit vald till ledamot af Utsk. eller till suppleant derstädes, ege rätt att i samma plenum, vallistan blifvit öppnad, eller i det näst följande, denna befattning sig afsäga.