Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Lycko-Pers resa », » Jungfrun från Orléans&gt; och » Som ni behagar » fingo vara med äfven under dessa månader, fastän icke sa ofta.
Mest betydande af de nya uppsättningarna var » Ljusstaken », Alfred de Mussets gamla stycke, som först offentliggjordes i Revue des Deux Mondes 1835, men icke sattes upp på Théâtre-Français förr än många år därefter, jag vill minnas 1851, och nu hunnit till Nya teatern i Stockholm.
» Förskräckligt omoralisk !&gt; utropar en hel mängd folk, som för öfrigt icke säger någonting om åtskilliga, minst lika osedliga operetter.
Sedlig är » Ljusstaken » visst icke.
Man befinner sig i % ett rent af dåligt sällskap, men midt i den dåligheten blomstrar den skäraste poesi.
Det är den poesien som betyder något i Mussets verk, det öfriga angår oss icke.
Det är bra besynnerligt, att människor, som vilja gälla för mycket sedliga och därför skrika värst öfver skaldens framställning i » Le chandelier », fästa sig hufvudsakligen vid det groft sinliga - i förhållandet mellan Jacqueline och Clavaroche och bekymra sig icke om Fortunios poesirika uppenbarelse, denna oförlikneligt sköna hymn till den unga kärleken.
Månne det kan vara af afsky för osedligheten som de oupphörligt taga denna i betraktande, vända och se på den utan att tröttna, men glömma af Fortunios rena, oegennyttiga kärlek?
Den sedlig-hetsifvern förefaller misstänkt.
» Ljusstaken » är ett sällsynt fint arbete, som kanske tager sig allra bäst ut vid läsning, då den läsande har större tillfälle att själf bilda sig en föreställning om den utveckling, som ligger i handlingen, men så som stycket spelas j) å Europas förnämsta scen, Théâtre Français, står det ock tämligen klart för åskådaren, och det måste, till heder för Nya teatern i Stockholm, erkännas, att det äfven där verkar mycket tilltalande.
Spelet är långt bättre än man vågat hoppas.
Jacquelines poetiska förvandling under handlingens fortgång borde visserligen mera tydligt framställas, men det är sannerligen ingen lätt Uppgift för skådespelerskan att på fullt antagligt sätt framhålla, huru en så beskaffad kvinna, som denna onekligen lättfardiga Jacqueline, afstår från den djärfve stor-skrätlaren Clavaroche för att fasta sig vid den visserligen eldige, men dock blyge Fortunio, ocli fru Fa hl nian lyckas föga mindre än hvad vida större skådespelerskor i den rollen kunnat uträtta.För att mäster André skall förefalla riktigt löjlig, måste han visa sig riktigt kär.
Det är ett oeftergifligt vilkor för att åskådaren skall kunna göra sig lustig på hans bekostnad, att André icke gör sig lustig öfver sig själf och icke så att säga drifver med sin egen kärlek.
I det afseendet torde något brista i kr Molknulers framställning, hvilken dock för öfrigt är ganska antaglig.
Hr Engelbrechts Clavaroche, den oförskämde älskaren, är visserligen något för tung, men rollens uppfattning är på det hela riktig, och den plumpa vårdslöshet dragonofficern visar i sitt förhållande till Jacqueline, ett uttryck för den afskyvärda själfvisket som ligger i hans kärleksäfventyr, är ett riktigt användt medel i utförarens hand för att förklara förvandlingen i Jacqueliues känslor och Fortunios framgång.
Utan ett tydligt framhallande af detta verkningsmedel, skulle Fortunios blyga kärlek icke vara i stand att tillräckligt förklara den upplösning, som författaren gifvit den dramatiska handlingen.
Fortunios roll har under en lang följd af år på Théâtre-Français utförts af Delaunay, och det är först pa senare tiden som den åldrande konstnären öfverlemnat rollen i yngre händer.
Mången anser sannolikt, att karaktären fordrar en manlig, hälst ung naturligtvis, framställare, men fröken Lund på Nya teatern liar på ett öfverraskande godt sätt ådagalagt, att den kan framställas äfven af ett ungt fruntimmer i mans-drägt.
Det behag och den blyghet, som på ett for framställa-ren ingalunda lättlöst sätt maste paras med lidelsefull värme i fullständigt vnglingaskick, har den unga skadespelerskan träffat förvänande bra.
Hennes Fortunio är kär och blyg i första akten, öm och melankolisk i den andra och med uttryck af eldig lidelse i den tredje.
Man kan ej gärna fordra mera.
Ocksa liar fröken Lund vunnit enhälligt bifall.
En och annan liten anmärkning kunde visserligen göras mot några småsaker i hennes hållning och åtbörder, t ex. det genom sitt upprepande alt för enformiga i att sätta sig i sned, framatböjd ställning, med hakan mot högra handen, hvars armbåge hvilar pa högra knäet, under det den venstra handen halles afvigvänd mot venstra knäet.
Da den ställningen återkommer oupphörligt verkar den tröttande, ser icke naturlig ut, endast inlärd.
Men jag vill visst icke ingå i någon enskildhetsgranskning mot ett spel, som på det hela verkar så fördelaktigt och äfven i de flesta enskildheter är ganska riktigt.En pröfvosten är den långa monologen i tredje akten, då Fortunio befinner sig ensam i parken.
Denna scen förekommer visserligen i den äldsta upplagan af » Le chandelier », åtminstone i Revue des Deux Mondes för 1835, men är i den senare, af författaren själf öfversedda och rättade upplagan af hans » Comédies et proverbes » utesluten och kunde nog utelemnas på teatern, fastän den onekligen är poetiskt verkningsfull.
I fröken Lunds framställning af denna monolog ligger onekligen mycket af den poesi som stod författaren i så rikt mått till buds.
Däremot gjorde hennes sangföredrag af Fortunios visa icke så stor verkan, som man kunnat önska.
Det hade kanske varit bättre, om visan, hvars poetiska värde är ganska stort, framförts i tal, i stället för i sang.
Öfversättningen af denna \ * isa, hvilken fordrar fint sinne för det sant poetiska, är med stor talang gjord af hr Molaiuier.
Samme man har i uppsättningen af Mussets stycke, liksom ett par andra af teaterns nyheter under detta spelar, visat hvilken stor förmåga han äger på det området.
Han vet huru det bör göras och har stor talang att göra detta gällande, är omsorgsfull och noggrann, vardslösar ingen enda småsak och får något fullt tillfredsställande af det hela.
Nya teaterns senaste nyheter, finder de sista dagarne af januari, ^Hertiginnan Martin » och &gt;Sabinskornas bortröfvande », äro bägge obetydligheter, fastän af olika slag, det ena ganska tråkigt, ovanligt tråkigt för att vara af den kvicke franske författaren Henri Meilhae, det andra ett af de mest skrattretande stycken som väl någonsin uppförts, således ocksa .ovanligt for att vara skrifvet af tyska författare, bröderne Schönthan.
Hr Holmqvists spel i » Sabinskornas bortröfvande » är utmärkt for ' stor komisk kraft och utgör onekligen det väsentligaste bidraget till den succés (le rire som detta stycke vunnit.
På januari allra sista slut kom den, kanske med undantag af ^Ljusstaken », förnämsta nyheten under de två måna-derne, Henrik Ibsens skådespel » Vildanden », lifligt efterlängtad t och redan på förhand mycket dryftadt bland den bildade allmänheten.
När man läser ¿Vildanden », kan det vara förlåtligt, om man, äfven med kännedom om hvad .förf.
förut adagalagt 1 det afeeendet, skulle tvifla på styckets fulla användbarhet for scenen.
Första akten är egentligen öfverflödig, och i de två följande är handlingen ganska tunn.
Det är endast de två sista akterna som äro fullt dramatiskt verkande.
Dahärtill kom en annan, en inre och ganska betänklig omständighet, nämligen farhågan, att det för åskådarne torde vara ganska svårt att komma på det klara med förf: s egentliga mening med stycket, så funnos otvifvelaktigt grundade betänkligheter mot skådespelets upptagande på scenen.
Att det emellertid antogs till spelning länder vår kungl.
teaterstyrelse till heder.
Utgången har visat, att » Vildänden » på scenen förefaller mycket mindre gåtlik än mången fruktat och att, om man äfven fortfarande kan tvista om förf: s egentliga åfsigt, och det lär väl aldrig kunna undvikas med flere af hans arbeten, så synes handlingen dock tillräckligt klar for att väcka intresse, till och med ett mycket stort.
Må man gärna vara af olika meningar, huru vida detta skådespel är ett idédrama eller icke, om det är en pessimismens hopplösa dikt eller om en tröstens tanke verkligen skulle ligga på botten, om förf.
gisslat sig själf i Gregers person eller om hans eget jag skulle vara företrädt af cynikern Relling eller om han velat framställa sig under olika lifs-skeden först som Gregers, sedan som Relling.
Alt detta kan ju vara något mörkt, och de försök till utläggningar, som redan gjorts, samt de många, som otvifvelaktigt komma att göras — knapt någon annan förf.
har väl redan i sin lifstid varit sä utsatt för uttolkares häjdlösa framfart — skola likväl icke gifva saken tillräckligt ljus, så länge Ibsen själf tiger oeli sannolikt inom sig ler åt alla de fåfänga försöken.
Men hvad man vid åskådandet af stycket på scenen finner, det är, ' att » Vildanden », oaktadt det till någon del onekligen drages med en kanske något sökt symbolik.
dock på det hela är ett ganska friskt verklighetsstycke, som ställer för våra ögon icke typer, utan fullt lefvande personer med sådanas alla mångfaldiga skiftningar i karaktären.
När vi sr stycket, borde det icke falla oss in att grubbla öfver, om Ibsen menat det eller det, om han själfironiskt gisslat sina egna föregående arbeten eller om han hånat dem som icke begripa honom.
Hvad man vid framställningen bör kunna finna är, att han som verklig skald står personligt höjd öfver sin skildring och med det sanna skaldelugnet herskar öfver det af honom valda ämnet.
Detta är det klara intrycket man far, och det skulle otvifveläktigt vara ännu klarare, 0111 alla rollerna utfördes så som de borde kunna utföras.Några » abstraktioner » finnas sannerligen ieke bland dessa människor som Ibsen satt pa scenen.
Han har med utomordentlig skarpsinnighet gifvit en träffande psykologisk skildring af riktigt lifslefvande personligheter med alla deras mänskliga fel och svagheter.
Hela historien med vinden och kaninerna och själfva vildanden försvinner i bakgrunden, liksom don ligger på teatern under större delen af föreställningen dold for våra blickar, och vi tänka icke på den dunkla symboliken, hvilken förefaller tämligen oväsentlig, under det vår uppmärksamhet oaflatligt är fast vid den handling, son » utvecklas mellan de lefvande personer, som röra sig på scenen.
Dessa personer äro alla, till och med Gregers, fullständiga hvardagsmänniskor, sådana vi träffa dem i lifvet, sädana som de allra, allra fiästa jordens invånare.
l) et är endast Hedvig som lefver i sin barnsliga romantik, men äfven hon är ju en ur lifvet tagen bild, lika sann som rörande.
Riktigt dåliga människor träffar man ej häller i » Vildanden », om ej med undantag af grosshandlaren Werle, hvilken onekligen är en stygg, men olyckligtvis alt för sann figur, en som lättsinne, i förening med för mycket själfvisk affärsverksamhet, ledt in på en alldeles förkastlig väg.
Själfve Relling, den oförskämde cynikern, menar icke sä illa med sina medmänniskor, och Gina är i all sin obehagliga råhet ingalunda någon riktigt förtappad varelse.
Någon har yttrat, att lbsen har » blott en känsla för människor, och det är förakt ».
Detta är icke blott en öfver-drift liksom så många andra förhastade uttryck om honom, utan äfven en orättvis beskyllning, hvilken ingalunda kan bevisas af hans verk.
Han ställer för oss människorna sådana de verkligen äro, och om det svider att nödgas känna igen oss själfva och våra bekanta, skulle Werle d. ä. äfven befinna sig bland dem, borde vi dock kunna inse, att lbsens skildring icke är föraktets, utan människokännedomens.
Han står som författare alt för mycket Öfrer de personer han framställer för att kunna egna dem en sådan särskild känsla, vare sig aktningens eller föraktets.
Det har också vttrats, att lbsens » människor äro alle-
sammans teaterpersoner, och de få först efter solnedgången sin egentliga tillvaro » ...
Teaterpersoner!?
De äro dramatiskt verkningsfulla och detta just af den orsak, att de förefalla så verkligt lefvande.
Ingen torde kunna bevisa, att Stensgaard, Aslaksen, Hejre, Bernick, Lona Hessel, Stockmann
15och alla de andra Ibsensfigurerna äro » teaterpersoner », det vill väl säga något nästan marionetter, som lefva endast så länge de belysas af rampskenet, och icke ens på teatern skalle uppnå något långt lif.
De äro fullblodiga skapnader, som bita sig fast i åskådarens minne och lefva där för alltid samt kunna hvilken dag som hälst åter uppstå på teatertiljan för att genom framkallande af förnyadt intresse ådagalägga, att deras tillvaro ingalunda är stundens.
Till de redan nämda har nu Hjalmar, Gina, Relling, Hedvig och de andra » Vildandens » figurer kommit med lika kraftiga, personliga lifstecken, inga idealfigurer, ej några vrängbilder, men lefvande just därför att de äro sanna Själfve Gregers, i hvilken man möjligtvis kunde tycka sig finna något af en » abstraktion » och därför ej sä lättfattlig, är dock vid närmare betraktande icke annat än en ungdomlig känslomänniska, med en sådans alla fullt personliga egenskaper, fastän just de göra honom oduglig för lifvet bland dessa » praktiske » män, som hans far och Relling, och den narraktige goddagspilten Hjalmar.
Med dessa fullgiltiga bilder af verklighetsmänniskor, hvilkas särskilda egenskaper här nedan närmare angifvas, har Ibsen nu igen skapat ett mästerligt skådespel, hvilket, oaktad t det i tekniskt dramatiskt afseende kanske icke är så alldeles felfritt, som hans nästföregående verk — jag tänker nu förnämligast på första akten — dock synnerligen genom den utomordentliga styrkan i psykologiskt träffande karaktärsskildring står i jämnhöjd med hans föregående bästa verk.
Att här lemna någon särskild redogörelse för gången i dramats handling anser jag öfverflödigt, enär hela den nordiska tidningspresssen långt förut omständligt redogjort för styckets innehåll, som salunda är fullständigt bekant för hela den bildade svenska allmänheten.
Däremot torde jag få något uppehålla mig vid utförandet på Dramatiska teatern.
För att detta skådespel skall konnna till full verkan på scenen, måste det kanske, mer än många andra stycken, på alla händer utföras i noggrann öfverensstämmelse med de karaktärer, som författaren ganska tydligt skildrat.
Det är icke någon enda af dem som med skäl kan kallas otydlig, icke ens Gregers, om denne också är den svåraste att återgifva.
Fullt tillfredsställande gifvas endast grosshandlar ' NVerles, Hedvigs och Relliugs roller.
Att hr Theycrstrihn skulletriiffa den forst nämdes alldeles riktigt, var att förutse, och den högt aktade konstnären har med denna skapelse gjort ett intressant tillägg till de mycket olikartade Ibsensfigurer han förut framstält, en Aslaksen, en Bernick, en Stockmann, hvar och en något alldeles fristående för sig och vittnande om skarp individualiseringsförmåga.
I hr Thegerströms framställning af Werle finner ’ man den själfviske affärsmannen och lättfärdiga människan, hvilken för att vinna sina afsigter icke ryggar tillbaka för något svek, blott det kan göras så fiffigt, att lagen icke kommer åt honom, en » ärans man » i det yttre, men med maskstunget inre.
Bland de öfriga i » Vildänden » uppträdande är det ingen annan än hr Fredrikson, som äger dylik förmåga att individualisera.
Han har den i hög grad, hvilket dock icke är öfverraskande för den, som haft tillfälle att under en lång följd af år följa den utmärkte skådespelarens sceniska arbeten.
Om det är sant, att hr Fredrikson med stor framgång spelat verldsmannen i franska komedier och den &gt;elegante räson-nören », har han ju också fullkomligt lyckats som Göran Persson, Amaurv, Mereutio, Bolingbroke, Rizzio och Darnlev och sa många andra vidt skilda karaktärsroller.
Bäst af alla är dock hittils, det är onekligt, denne fräcke cyniker Relling, som på botten af sitt förakt för » lifslögnen » likväl har känsla för sina medmänniskor.
Hr Fredrikson har i maskering, hållning, tal och åtbörder på ett så träffande sätt uppfattat och gjort en lefvande figur af denne Relling, att man under framställningen på scenen icke ens tänker pa skådespelaren, utan endast på den person han föreställer, och det är först efteråt man finner tillfälle att göra sina betraktelser öfver den förres utomordentliga konst.
Öfverraskande var att se den unga eleven fröken Seelig i Hedvigs roll, och det må så godt först som sist, äfven med fara att gifva en ung nybörjerska en något för hög tanke om sig själf, erkännas, att väl sällan en sexton års flicka lyckats sä fullständigt på scenen.
Fröken Seelig har också alla yttre vilkor för den fjortonåriga Hedvig och gör först och främst i detta afseende fullständig » illusion », hon å sin sida, lika väl som Jir Fredrikson å sin.
Till det första fördelaktiga intrycket af barnet i det yttre kommer snart den utomordentliga verkan af träffsäkerheten i spelet, där man finner blott natur, alldeles ingenting annat än natur i fullständigast^ mening, konstnärlighetens största triumf.Man ser lilla Hedvig framfor sig, man hör henne, man lär riktigt känna henne, man erfar hjärtligt deltagande for den stackars flickan, som är så sorglöst glad, så innerligt tillitsfull mellan denne egoistiske skräflare till far och denna okunniga och för all högre lyftning otillgängliga jnor.
Huru smärtsamt röres man icke sedan, då Hedvigs stora sorg kommer, ty den sorgen får i fröken Seeligs framställning ett så sant och därför så gripande uttryck, att man måste tro på dess verklighet!
Det är barnets ohäjdade uttryck af gränslös förtviflan, dess illusoriskt återgifna gråt.
Hvilka medkänslor väckas icke därigenom hos åskådaren!
Huru antaglig förefaller icke just därför den sorgliga upplösningen!
Man kan se det flere gånger, och för hvarje gång känner man sig lika djupt gripen.
Huru älskar man för öfrigt icke stackars Hedvigs naivitet, som är så sann och ursprungsfrisk i de många, ganska svåra scenerna!
Granskaren känner sig alt för mycket hänförd som åskådare för att kunna riktigt noggrant nagelfara spelet, men jag trotsar för öfrigt h vil ket af långvarigt granskningsarbete i teatersalongerna uppöfvadt recensentsinne som hälst att finna några luckor i fröken Seeligs framställning.
Denna är hel.
En sådan elev är en ovärderlig tillgång för en teater, något riktigt godt.
att taga vara pa för framtiden, och om det äfven kan vaj * a troligt, att den eleven nog letar sig fram till stor del genom egna, på de goda naturgåfvorna bygda studier, sa ligger det dock vigt på, att studierna verkligen göras och att de ledas i rätt riktning, och därvid har kungl.
teatern ett icke ringa ansvar.
Oaktadt det ser ut, som skulle fröken Seeligs egen begåfning vara den verksammaste drif-fjädern till den goda utgången af hennes öfvertagande af Hedvigs roll, sa har teaterns elevskola dock otvifvelaktigt äfven heder däraf.
Dessutom lär hr Lindberg hafva särskildt inöfvat den unga eleven och förtjänar sannolikt mycket erkännande för det arbetet, allra hälst som i fröken Seeligs utförande af rollen icke märkes några egentliga, hos elever för öfrigt så vanliga och ofta för en naturlig framställning störande spår af själfva inöfningen.
Skulle hr Lindberg vinna sä god framgång med andra föremal för sin instruktörsverksamhet, vore både han och kungl.
teatern för öfrigt att lyckönska, och man måste endast beklaga, att hr Lindberg icke kan tillämpa denna instruktion pa sig själf.
Det lär dock väl vara hos honom, lika väl somhos den unga begåfvado eleven, icke så mycket instruktionen, som den instruerades eget naturel hvilket fäller utslaget.
Denna förmodan tyckes bekräftas af hr Lindbergs framställning af Hjalmar Ekdal.
Meningarne därom äro delade, har man hört sägas, men någon egentlig anledning till en sådan delning linnes väl icke.
Bland öfiiga, till större delen ganska klara karaktärer i » Vildänden », framstår Hjalmars väl allra klarast.
Han är en i grund och botten sorglös och lättsinnig, själfvisk, storskräflande odugling, som sätter mycket värde på detta lifvets goda, men är alt för lat att arbeta sig till det, en stackare som söker tysta sitt eget samvete med detta » Morgen, morgen, nur nicht heute », under försäkran, att han då skall taga riktigt allvarligt i tu med sin stora » uppfinning », för hvilken han icke kan redogöra, emedan han alldeles icke vet själf något närmare därom.
Han är en till utseendet varm och öppenhjärtig natur, men i själfva verket stor egoist, en som kanske inbillar sig själf, att han alldeles gränslöst håller af lilla Hedvig, men egentligen ej älskar någon annan än Hjalmar Ekdal, en beskedlig äkta man, som dock långt ifrån värderar sin för honom trälande hustru, hvilken visserligen haft mindre vackert föregående, men dock varit en honom tillgifven, alltid trogen maka.
Egentligt dålig är Hjalmar, lika litet som de andra, med undantag af gamle Werle, visst icke, men han är en stackare, som söker visa sig präktig och därför vräker sig och vill svnas kvick, hafva stora » vver » och vara utrustad
v 7 *
med alla möjliga förträffliga egenskaper, en som också själf tror, att han är något stort, fastän han genom fadern kommit på obestånd och misskännes af verlden.
En sådan Hjalmar måste verka komiskt, och därför uppträda med storståtliga later, pösa och göra sig vigtig.
Hr Lindberg visar en alldeles motsatt figur, en som öfverraskar genom dystert svårmod, som pustar och gnäller och är förskräckligt jämmerlig.
Redan i första akten, då han kommer ut från middagsbordet på den fina bjudningen hos grosshand- * laren, ser han alldeles omotiveradt eländig ut och fortfar därmed utan någon skiftning * under den akten.
Hvad hr Lindberg egentligen menar med sin hållning i andra akten, är svårt att förstå.
Det är kanske icke afsigten, men nog ser det ut, som Hjalmar vore drucken, och man vet icke hvarifrån det ruset härleder sig, då han lycktes vara full-komligt nykter, när han från grosshandlarens middag begaf sig hem.
Skådespelarens besynnerliga slingringar på kroppen, hans sluddrande tal och gång, slängande armrörelser och andra alldeles omotiverade åtbörder känner man nog igen från hans föregående roller, men de öfverraska likväl i denna roll.
Hela tiguren är for öfrigt oföränderlig frän början till slut, strax efter middagen hos Werle alt intill Hedvigs död, utan att skadespelaren tvckes förstå eller kanske utan att han räcker till att uttrvcka
de olika sidorna af karaktären, ty Hjalmar är sannerligen icke mindre sammansatt än andra människor.
Uppfattningen af Hjalmars roll kan icke bero på stycke och smak ».
Den ligger fullt klar i författarens framställning, och det är betänkligt, att hr Lindberg, hvars sträfsamhet och många aktningsvärda egenskaper för öfrigt måste erkännas, antingen ej kan fatta denna klarhet eller att han icke har förmåga att individualisera olika karaktärer, utan att hans egen personlighet skall sticka alt. för mycket fram.
Allra betänkligast är, om denna hr Lindbergs otillräcklighet skall tagas för godt mynt och framhållas såsom något fullgiltigt.
Dä är vår sceniska konst på farliga afvägar.
Lika otillfredsställande är hr A. Örtengren i Gregers roll, hvilken visserligen är betydligt svårare att framställa, men dock med ett lättare och sannare spel icke borde förefalla så obegriplig, när den på scenen kommer i beröring med de öfriga karaktärerna l stycket.
Hr A. Örtengren är tung st un vanligt och predikar med salvelsefullt uttryck i rösten.
Han nfl sä väl, det synes nog, men formar så föga.
Det tjänar till intet att skjuta all skuld på rollen.
Att fru Lindström icke skulle kunna göra något tillräckligt af Ginas roll var att förutse.
Något fullkomligt tokigt gör hon väl ej, men hennes spel är så intetsägande, att karaktären helt och hållet utplattas.
Det gör åskadaren ondt om fru Lindström.
Hrar för har teaterstyrelsen anförtrott henne denna svära uppgift?
Om man velat låta henne försöka sig i någon större uppgift, sedan hennes uppträdande i » Erasmus Montanus » slog sa otillfredsställande, ut så borde man viil icke ha låtit försöket gälla ett stycke af lbsen.
Frän ett sådant borde all dilettantism bannlysas.
Det fär icke smaka sällskapsspektakel eller elevuppvisning.
Hr Xorrbgs gamle Ekdal är nätt och jämht hvad han låtit oss se mångfaldiga gånger förut och alldeles icke dennya, karaktäristiska företeelse, som denne gamle afsigkomne militär och skogsaffarsman visar sig vara i lbsens verk.
Om öfriga roller är intet att säga.
Uppsättningen är ganska lyckad, och dekorationerna, i &lt;le fyra senare akterna en fotografiatelier, målad af hr Brolin, £öra god verkan, om man ock kunnat önska, att en fotograf, vore han äfven så lat som Hjalmar Ekdal, hade fått några ilera apparater.