Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid öfvervägande häraf och då hvarken amortering af någon Stadskassans skuld, synnerligast enär denna skuld icke tillkommit allenast genom byggnads eller dylika företag, ej heller lönanslag till Stadens tjenstemän, lärer kunna anses identisk med sådana ändamål, som 3 §.
ÅnsvarighetsLagen uppräknar, nemligen inrättningar till enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet, bör jag fortfarande påstå, att tillstyrkande åtgärden af de i denna punkt tilltalade Herrar StatsRådsLedamöter måste anses innebära en öfverträdelse af 57, 60 och 73 §§.
Efter af mig i 3:dje punkten gjord anmärkning, att de Herrar Ledamöter och Föredragande i Kongl.
Regeringen, hvilka, på sätt Protokollet öfver Kammar-ärenden den 15 Februari 1839 utvisar, biträdt heslutet, att egarne af Riddarhytte Kopparverk finge njuta den lindring i afradens utgörande, att desse ifrån och med år 1839 komme att, i stället för hvarje 20:de, erlägga endast hvarje 30:de skeppund af koppartillverkningen, skulle vid detta besluts fattande hafva öfverträdt de genom Kongl. Förordningen den 27 Augusti 1723 för bergverks bedrifvande i allmänhet stadgade grunder; anföres deremot i förklaringen, att Riddarhytte Kopparverk blifvit, såsom beläget å kronoskatte grund, först skattlagdt i enlighet med nyssnämnda Kongl. Förordning till hvart l0:de skeppund af tillverkningen, men att denna afrad, genom Kongl. Resolutionen den 13 November 1744, nedsattes till hvart 20:de skeppund; och att det således varit genom sistnämnda Kongl. Resolution, och icke genom nu klandrade beslutet, som de uti 1723 års Förordning stadgade beskattningsgrunder blifvit frånträdda.
Uti 1723 års åberopade Kongl. Förordning bestämmes i allmänhet afraden af Kopparverk, belägna å kronoskatte grund, till en tiondedel af tillverkningen.
Derföre, att afraden från Riddarhytte Kopparverk år 1744 genom beslut, hvars laglighet ligger vida utom gränsen för min embetstalan, blifvit förmedlad eller nedsatt till hvart 20:de skeppund af tillverkningen, eller till hälften emot hvad 1723 års Förordning stadgade, lärer den sedermera tillkomna, nu anmärkta åtgärden, hvarigenom afraden ytterligare nedsattes till hvarje 30:de skeppund af tillverkningen, icke destomindre rätteligen kunna få benämningen af ett frånträdande af de i 1723 års
Förordning stadgade beskattningsgrunder; helst afraden, genom anmärkta beslutet, fastställdes till utgående efter en lägre beräkningsgrund, än som finnes utsatt både i 1723 års Kongl.
Förordning och 1744 års Resolution.
Den enda förändring i uttrycken, som här behöfdes och som måhända närmast öfverensstämde med förhållandet, kunde således vara, att, vid beslutets fattande, öfverträdelse skett ej mindre af 197 af de genom Kongl. Förordningen år 1723 för bergverks bedrifvande i allmänhet stadgade beskatlningsgrunder, än äfven af deni, hvilka genom Kongl. Resolutionen år 1744 blifvit serskildt för Riddarhytte kopparverk bestämda.
Ä svarande sidan medgifves väl, att de för Kronans ordinarie inkomster gällande grunder icke må af Kongl. Maj:t, utan Rikets Ständers medverkan, förändras eller upphäfvas; men deremot anse
Svaranderne anmärkta beslutet icke kunna hänföras till en sådan åtgärd.
Någon ändring af allmän grund för ordinarie räntas utgörande skulle nemligen derigenom icke skett, utan endast i ett specielt fall nedsättning blifvit medgifven i en afrad, hvilken till sitt belopp årligen omvexlade, såsom beroende af tillverkningsqvantiteten; och hemmansräntor kunde äfven vid serskilda omständigheter, utan Rikets Ständers medverkan, nedsättas eller förmedlas.
Det är visserligen bekant, att förmedling eller nedsättning i ett hemmans mantal eller ränta, eller i begge tillika, kan ega rum.
De flera före vårt nuvarande Statsskick utfärdade Författningar, hvari sättet och vilkoren för hemmansförrnedling, äfvensom kontrollerna härvid, utstakas, utvisa nogsamt sådant.
Om det än antages, dels alt ingen anledning i dessa Författningar är gifven, det hemmansförmedlingar vid hvarje serskildt tillfälle skola ske genom någon Ständernas omedelbara medverkan eller Deras deltagande i besluten härom, dels ock att samma Författningar icke äro upphäfna genom nu gällande Grundlagar, samt att följaktligen hemmansräntor ännu fortfarande kunna, vid serskilda omständigheter, utan Rikets Ständers medverkan lagenligt nedsättas eller förmedlas; torde detta likväl vara utan inflytande på ifrågavarande mål.
På sätt 1723 års Kongl.
Förordning stadgar, kan nemligen vissa frihetsår väl meddelas utöfver dem, som i allmänhet få tillgodonjulas vid anläggning af kopparverk eller dylika inrättningar; men denna serskilda Författning föranleder icke dertill, att någon egentlig så kallad förmedling i räntan eller afraden å sådana verk kan, i likhet med hvad som i afseende å hemmansräntor är tillåtet, beviljas.
Och någon annan allmän Författning, som i detta hänseende skulle meddela stadgande, är å svarande sidan icke åberopad och lärer ej heller kunna uppgifvas.
Skälet till detta olika förhållande i fråga om förmedling af sådana räntor och af hemmansräntor, synes icke vara svårt att finna, såsom tvifvelsutan liggande i de skiljaktiga beräkningsgrunder, efter hvilka räntor af ena och andra slaget utgå.
Regeringsformens 83 §. innehåller, att Grunglagarna skola efter deras ordalydelse i hvarje serskildt fall fall tillämpas, och 4 §., som tillägger Konungen rätt alt allena styra riket, utvisar tillika, att denna makt utöfvas på det 198 sätt, Grundlagen föreskrifver.
I följd häraf och då, utom det att, enligt hvad här ofvan i första punkten torde finnas ådagalagdt, beskattningslagstiftningen i allmänhet tillkommer Rikets Ständer allena, hvarken någon Grundlagsparagraf uttryckligen tillägger Konungen rättigheten att i speciela fall bevilja nedsättning eller förmedling i så beskaffad ordinarie ränta, som den, hvarom här är fråga, eller någon serskild Författning kunnat uppgifvas, som meddelar föreskrift, huru sådan förmedling må sökas eller erhållas; lärer det ej få antagas, att beviljandet af en dylik förmedling eller nedsättning lagenligt tillkommer Regeringsmakten.
Efter framställning af denna åsigt rörande ifrågavarande mål, torde äfven anledningen vara visad, hvarföre icke någon serskild §. i Begeringsformen blifvit åberopad, såsom genom det i denna punkt åtalade beslutet öfverträdd.
Angående den Ansvarighetslag åter, som bör vinna tillämpning, skall yttrande här nedan meddelas.
Under åberopande i öfrigt af anmärkningsmemorialets innehåll, bör alltså af mig oförändradt fullföljas anmärkningen i denna punkt, att, vid fattande af beslutet den 15 Februari 1839 om nedsättning af den för Riddarhyttan fastställda kronoafrad, de genom Kongl.
Förordningen af år 1723 för bergverks bedrifvande i allmänhet stadgade beskattningSgrunder blifvit öfverträdde.
Anmärkningen uti /j:de punkten emot den rådgifvandeåtgärd, som föregått Kongl.
Maj:ts, uti StatsRådsProtokollet öfver Handels och finansärenden för den 1 Februari nästlidna år antecknade, nådiga beslut, hvarigenom tullfri införsel så väl af alla de materialier och instrumenlaber, hvilka för vissa fartygs utrustande till hvalfiskfångst och för fiskets bedrifvande blefvo från utrikes ort anskaffade, som ock af de hemkommande lasterna utaf hvalfiskfångstens produkter, är vorden beviljad, har i förklaringen hufvudsakligen blifvit mött med det svar, att stadgandet i Regeringsformens 61 §. uppenbarligen hade afseende endast på tiden, ifrån hvilken en ny beskattning skulle taga sin början, och ej innebure något hinder för Kongl. Maj:t att medgifva minskning i tull eller befrielse derifrån, när sådant ledde till allmän och enskild fördel: att Konungens rättighet härtill tvertom vore grundlagd i Regeringsformens 60 §., som förmådde, att allmänna afgifter, af hvad namn och beskaffenhet som helst, icke kunde utan Rikets Ständers samtycke förhöjas, men icke innehöll något förbud emot deras nedsättning, när omständigheterna det fordrade: att denna §. utan tvifvel blifvit helt annorlunda affattad, derest Kongl. Maj:t och Rikets Ständer haft för afsigt, vid Regeringsformens stiftande, att förhindra möjligheten af all tullnedsättning; och att sådan tolkning af Grundlagen efter ordalydelsen vore den rätta, bekräftades fullkomligen deraf, att många förändringar i tulltaxan, ledande lill afgifternas nedsättning, blifvit af Kongl. Maj:t vidtagna under den 199 tid, de åberopade grundlagsparagraferna varit gällande, utan att dessa förändringar föranledt till anmärkning eller åtal, till bestyrkande hvaraf åtskilliga exempel blifvit i förklaringen åberopade.
I likhet med hvad å min sida förut är vordet erinradt, anser jag det icke vara mig tillständigt att bär meddela något omdöme om beskaffenheten af de Regeringsåtgärder, hvilka icke utgöra föremål för min Embetstalan.
Mitt yttrande i denna punkt kommer således endast att afse den åtgärd, som här blifvit till åtal anmärkt.
Under förutsättning af riktigheten utaf den grundsats, att Regeringsmaktens utöfning och verksamhet äro uti Grundlagarne utstakade, och enär icke något grundlagsstadgande uttryckligen förmår, att
Konungen eger för serskildt fall eller i allmänhet nedsätta eller höja bevillningen, härifrån dock, jemlikt 60 §.
Regeringsformen, stora sjötullen å spanmål ”allena” undantagen; men beskattningsrätten i allmänhet, hvartill bestämmandet af tullbevillningen äfven hörer, uteslutande tillkommer Rikets Ständer; torde med det å svarande sidan jemväl antydda lagbud, att
Grundlagarne böra efter deras ordalydelse tillämpas, icke finnas förenligt, att tullbevillningen å en eller flere artiklar skulle, utan Rikets Ständer medverkan, kunna i serskilda fall till förmån för en eller flere enskilda personer upphäfvas, på sätt i detta mål blifvit tillstyrkt.
Den inskränkta tydning, som velat gifvas åt 61 §.
Regeringsformen, lärer följaktligen icke heller kunna för riktig antagas, och detta destomindre, som före skriften i denna §. att ”alla afgifter, som Rikets Ständer under de i föregående 60 §. nämnda titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af Rikets Ständer fastställd blifvit,” efter ordaförståndet måste anses i sig innefatta den mening, att hvarje sålunda fastställd afgift måste utgöras vid hvarje tillfälle, som ej blifvit uttryckligen undantaget af den, hvilken varit behörig att stifta sjelfva beskattningslagen.
Enligt dessa åsigter bör jag således fullfölja anmärkningen, att Konungens i denna punkt tilltalade Rådgifvare, genom sina i underdånighet gjorda förslag om tullfrihet för sådana fall, der den eljest ej kunnat ega rum, tillstyrkt en öfverträdelse af 60 och 61 §§.
Då nu denna sak, med ofvan anförda af förklaringen påkallade erinringar, vördsamt öfverlemnas till Höga RiksRättens pröfning, bör jag äfven yttra mig i afseende å laga påföljderna för de bär anmärkta åtgärder, såsom till åtal i grundlagsenlig ordning: förvista. 3 §.
Ansvarighetslagen för Konungens Rådgifvare af den 10 Februari 1810 bestämmer ansvar för det fall, då Konungens Rådgifvare tillstyrkt öfverträdelse af 73 §.
Regeringsformen, medelst påbjudande af nya pålagor utan Rikets Ständers samtycke.
För de händelser, 200 att tillstyrkandet afsett vidtagande af sådant steg, hvilket är stridande emot Regeringsformens föreskrift uti 57 §., rörande Rikets Ständers beskattningsrätt, elier uti 60 §. till förhöjande af den bevillning, Rikets Ständer sig åtagit, eller af sådana artiklar, hvilka i densamma till bevillning räknas, erfordrar samma §. i Ansvarighetslagen, såsom vilkor för tillämpning af det der utsatta ansvar, att ändamålet i dessa båda händelser varit förökande af Kronans inkomster; men de fall åter, då detta ändamål icke varit afsedt, omnämnas hvarken uti denna 3 §. eller på annat ställe i Ansvarighetslagen, hvilken icke heller serskildt utsätter ansvar för biträdande af någon åtgärd stridande emot 61 §.
Regeringsformen eiler emot gällande författningar i sådan fråga, som här ofvan i 3:dje anmärkningspunkten omförmäles.
Regeringsformen af år 1809 deremot innehåller uti 106 §. det bestämda stadgande, att Konungens Rådgifvare skola dömas efter allmän
Lag och den serskilda Författning, som till bestämmande af ansvaret blefve fastställd.
Genom denna sedermera år 1810 utkomna serskilda Författning eller förutnämnde
Ansvarighetslag lärer något grundlagsstadgande destomindre kunna anses upphäfvet eller inskränkt, sorn sistnämnda
Lag icke tillkommit i den för Grundlagars stiftande eller förändrande stadgade ordning; och synes följaktligen i aila de fall, då embetsförseelse blifvit af Konungens Rådgifvare begången, men serskildt ansvar derför i Ansvarighetslagen icke är vordet utsatt, Grundlagens bud, att Konungens Rådgifvare skola dömas efter allmän Lag, kunna vinna tillämpning.
Det måtte äfven vara otvifvelaktigt, att allmänna Lagens stadgande i 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken är tillämpligt till både Domare och andre Embets- eller Tjenstemän, då de begå embets- eller tjenste förseelser; och det torde icke kunna bestridas, att till embetsförseelse bör räknas det förhållande, att StatsRåds- eller RegeringsLedamot tillstyrkt eller biträdt öfverträdelse af någon föreskrift i gällande Grundlag eller annan laga stadga, ehuru förhållandet icke varit af den egna beskaffenhet, att det funnits nödigt utsätta serskildt ansvar derför uti Ansvarighetslagen.
I öfverensstämmelse med dessa grunder föranlutes jag vördsamt framställa det påstående, att de Herrar Ledamöter af Konungens StatsRåd, hvilka blifvit för de i l:sta och 2:dra punkterna anmärkta rådgifvande åtgärder tilltalade, måtte, derest dessa rådgifvande åtgärder skulle anses i sig innefatta tillstyrkande af en ny pålagas åläggande utan Rikets Ständers samtycke, och således vara stridande emot 73 §.
Regeringsformen, för sådan grun dlagsöf ver trä - delse dömas till de i 3 och 10 §§.
Ansvarighetslagen för Konungens Rådgifvare den 10 Februari 1810 stadgade ansvarspäföljder, men, i annan händelse och derest nyssnämnda rådgifvande åtgärder befinnas stridande endast emot 201 57 och 60 §§., härför anses förfallna till elen påföljd, som Höga RiksRätten, med tillämpning af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, efter öfvervägande af hvarje måls beskaffenhet och Herrar StatsRådsLedamöters deltagande i rådslagen, pröfvar rättvist lill graden bestämma.
Sistberörde ansvarspåföljd bör af mig äfven yrkas ej mindre å de i 3:dje anmärkningspunkten uppgifna Herrar Ledamöter och Föredragande i Kongl.
Regeringen, än å de i 4:de punkten tilltalade Herrar Ledamöter af StatsRådet, i fall de uti dessa punkter omförmälda åtgärder, enligt hvad jag å min sida sökt visa, finnas lagstridiga; i hvilket fall, hvad serskildt angar 3:dje punkten, jag derjemte vördsamt hemställer, om icke de tilltalade Herrar Ledamöter och Föredragande i Kongl. Regeringen, hvilka biträdt beslutet om nedsättning af den från Riddarhytte kopparverk utgående kronoafrad, måtte förklaras skyldige att ersätta Kongl. Maj:t och Kronan skillnaden emellan det belopp, hvartill denna afrad kunnat, enligt Kongl. Resolutionen af år 1744, framgent påräknas, och det ringare, som numera, till föjld af beslutade nedsättningen af samma afrad, kommer att utgå.
Stockholm den 14 Juni 1841. C. L.
LANDIN.
Lit. E. Vördsamt Memorial.
Då, inför Höga RiksRätten den 29 nästlidna Mars, vid emottagande af vederbörandes förklaringar öfver de serskilda af mig, å Emhetes vägnar, enligt R. II. S. KonstitutionsUtskotts förordnanden, anställda åtal, jag, under vördsam begäran om anstånd med vidare utförande af dessa åtal till någon dag i medlet af innevarande månad, såsom orsak dertill uppgaf förklaringarnes vidlyftyghet och behofvet för mig att taga kännedom af flera handlingar och deribland sådana, till hvilkas infordrande anledning först i förklaringarne var gifven, hade detta egentligen afseende å den af mig, enligt ansökningen Lit.
E. utförda talan, innefattande icke mindre än sexton serskilda anmärkningspunkter, angående Herrar Ledamöters af Hans Maj:t Konungens StatsRåd, vid åtskilliga tillfällen, gjorda tillstyrkanden eller yttrade meningar i afseende å anordnande eller anvisande af allmänna medel lill aflöningar och andra uppgifna behof.
Vid närmare granskning af förklaringen i denna sak, och sedan jag infordrat och, tid efter annan emottagit, eller ock annorledes egt tillfälle att in - 202 hämta de mångfaldiga handlingar, hvilka varit oundgängligen nödiga, för att vinna fullständiga upplysningar om hvarje ärendes beskaffenhet, har jag funnit saken i det skick, att hufvudsakligt yttrande deri å min sida kan följa.
Men som den, efter sålunda erhållna upplysningar, återstående del af mig beviljade tiden varit otillräcklig att ordna och skriftligen uppfatta ett sådant anförande i denna serdeles vidlyftiga sak, helst de andra hos Höga RiksRätten anhängiga mål äfven under samma tid fordrat handläggning, och Embetets utöfning i öfrigt ej kunnat aldeles åsidosättas, föranlåtes jag härmed vördsamt begära ytterligare rådrum till någon framdeles utsättande dag, för att komma i tillfälle att mitt utlåtande afgifva.
F» Vördsamt Memorial.
Yrid granskning af de till Höga RiksRätten inkomna förklaringar öfver den af mig, å Embetes vägnar, emot åtskilliga Herrar Ledamöter af Hans Maj:ts Konungens StatsRåd förda talan, angående de uti min ansökning Lit.
F. uppgifna och i dertill hörande anmärkningsmemorial vidare afhandlade, tre serskilda punkter, har jag inhämtat, huruledes, i anledning af hvad uti 3:dje punkten af memorialet, rörande den å Kongl.
Kabinettskassans vägnar ingångna borgensförbindelse för Barthelemyfondens skuld, ibland annat blifvit anmärkt emot f. d. StatsSekreteraren, Herr Presidenten Skogman, hvilken befunnits hafva, under den tid han var Statssekreterare, tillika med en annan, numera afliden, Embetsman, kontrasignerat Kongl. Majrts nådiga skrifvelse af den 7 November 1826, om upptagande af ett lån å 50,000 R:dr Hamburgerbanko för Barlhelemykassans räkning, med borgen af Kabinettskassan, Herr Presidenten förklarat sig häröfver sålunda, att han, om våren 1826 tillkallad vid en öfverläggning om S:t Barthelemys angelägenheter hos sedermera framlidne StatsMinistern för utrikes ärendena, H. E.
Herr Grefve af Wetterstedt, hvarvid nu äfven aflidne Herr StatsRådet Grefve Wirsen och Expeditionssekreteraren Bergius varit närvarande, vid detta tillfälle tillstyrkt upptagande af ett lån, jemte andra utvägar, för att söka betäcka en brist, som redan ägde rum: att någon tid derefter Herr Presidenten skall blifvit af II. E. Herr Grefve 203 af Wetterstedt anmodad att, jemte ExpeditionsSekreteraren Bergius, med sitt namn bestyrka en på Franska språket författad autorisation af Hans Maj:t Konungen till upptagande af ett lån för Bartlielemyska Kassans räkning under garantie af Kabinettskassan; och att Herr Presidenten ansåg sig icke böra vägra denna underskrift, hvars form och beskaffenhet samt gemensamhet med ExpeditionsSekreteraren Bergius skulle, efter Herr Presidentens förmening, nogsamt ådagalägga, att den icke gafs af honom i egenskap af Statssekreterare för Handels och Finansärendena: att autorisationen icke 'varit eller bordt ■vara föremål för öfverläggning i/för Konungen uti Stats Rådet, och att följaktligen något Stats Räds Protokoll derom icke kunnat furas; af hvilka uppgifna föihållanden Herr Presidenten dragit den slutsats, att hans åtalade åtgärd icke kunde grundlagsenlig! vara föremål för Rikets Ständers KonstitutionsUtskotts anmärkning och ej heller för Höga RiksRättens pröfning.
Med uppmärksamhet å innehållet af delta svaromål och dess tydliga åsyftning att, under föregifvande af sistnämnda åtgärds icke offe i el a, utan enskilda utseende och egenskap, ifrågasätta åtalets behörighet och draga detsamma undan Höga RiksRättens domsrätt, synes det mig af serdeles vigt att ega tillgång till den originalhandling, som föranledt den emot Herr Presidenten väckta anmärkning, på det att ej mindre denna handling, än Herr Presidentens underskrift derå må kunna till form och beskaffenhet rätteligen inhämtas och urskiljas; hvarvid, äfvensom i anledning af de flera i svaromålet förekommande uppgifter, jag ville utbedja mig Höga RiksRättens tillstånd, att af Herr Presidenten äska den ytterligare förklaring, som för en fullständig utredning af målet erfordras.
Ifrågavarande handling, Kongl.
Majrts ofvanomförmälda nådiga skrifvelse af den 7 November 1826, hvilken tillförne blifvit, genom Herr Presidentens i Kongl.
StatsKontoret föranstaltande, uppvisad uti Rikets Ständers Statsutskott, befinnes nu åter i bemälde Herr Presidents vård, enligt hvad han, uppå min förfrågan, behagat tillkännagifva.
Jag anhåller altså vördsamt, att Höga RiksRätten täcktes kalla och anmoda honom, Herr Presidenten och Kommendören Westerstrand, att, i förrberörda ändamål, denna handling inför Höga RiksRätten förete; derefter tillfälle gunstigt torde mig lemnäs att uppgifva de omständigheter, angående hvilka Svarandens ytterligare hörande vore nödigt, innan å nun sida slutligt yttrande angående denna punkt och, i sammanhang dermed, rörande de bägge öfriga i anmärkningsmemorialet afhandlade punkter, afgifves.
204 Lit. G.
Uti den till Höga RiksRätten afgifna förklaring öfver min, å Embetes vägnar, genom ansökningen Lit.
G. väckta och i derpåföljda anmärkningsmemorialet utförda talan emot Herrar Ledamöter af Hans Maj:t Konungens StatsRåd, hvilka tillstyrkt Kongl. Majrts den 1 Februari sistlidna är fattade beslut om utbyte af förste Majorsbostället vid Westmanlands Regemente Bennebeck emot egendomen WestTerna, är först framställd den invänning rörande rättegångens behörighet, att R. II. S.
KonstitutionsUtskotts åtgärd, att anmärka och till åtal förvisa denna sak, angående ett ofvannämnde dag förefallet rådslag, måtte finnas stridande emot 105 §.
Regeringsformen och 11 §. af Ansvarighetslagen, hvilka alltid skola varit så förstådda och tillämpade, att
KonstitutionsUtskottets granskningsrätt vore inskränkt till de StatsRådsProtokoll, som blifvit förda till den dag, då Riksdag börjats; och att således Utskottet icke skall varit befogadt att, i afsigt aLt det granska och dervid göra anmärkning, till sig fordra ett Protokoll, fördt under pågående Riksdag, helst Utskottet derigenom ginge i förväg för ett efterföljande KonstitutionsUtskotts granskningsrätt; hvilket förfarande, om än ett bestämdt förbud deremot i Grundlagen icke uttalades, likväl ur redan angifven konstitutionel synpunkt och med uppmärksamhet a den i vår brottmålslagstiftning i allmänhet gällande grundsats, äfvensom i politiskt hänseende, skulle synas lika otillbörligt som förkastligt; och hvarföre Förklaranderne velat nedlägga sin högtidliga protest emot detta Utskottets förfarande, utan att dock undandraga sig svaramål i liufvudsakcn, så vida,' enär samma åtal möjligen kunde vid en kommande Riksdag varda förnyadt, de heldre önskade att nu gemensamt få anföra sitt försvar.
En invänning, hvilken, såsom denna, åsyftar att till både grund och behörighet jäfva den åtgärd, utom hvilken ingen sak funnits, mätte tvifvelsutan anses af den beskaffenhet och vigt, att den, ehvad sådant å svarande sidan äskas eller icke, bör utgöra föremål för Höga RiksRättens serskilda pröfning och utlåtande, innan å min sida något yttrande i sjelfva saken föijer', helst den sednares vidare handläggning vore öfverflödig, i fall möjligen invänningen kunde godkännas.
I denna öfvertygelse och jemte vördsam begäran, att Höga RiksRätten nu täcktes taga samma invänning i öfvervägande, tror jag mig tillständig! att för närvarande endast bemöta hvad förklaringen derom innehåller.
Härvid 205 Härvid får jag till en början erinra, att den judiciella pröfning af Konstitutionsutskottets åtgärd, som invänningen skulle förutsätta, icke synes öfverensstämma med 106 §.
Regeringsformen, hvilken lika litet som förutgående 105 §. utmärker något annat vilkor för feakens upptagande vid Domstol, än Konstitutionsutskottets beslut, att åtal emot vederbörande skall ega rum; i följd hvaraf jag äfven vördsamt yrkar, att ifrågavarande invänning, såsom icke rätteligen hörande till rättegången eller eljest tillkommande
Domstols pröfning, måtte utan allt afseende lemnäs.
Men för den händelse, att Höga RiksRätten finnér sig böra ingå i vidare pröfning af frågan, helst det kunde antagas, att, oberoende af Konstitutionsutskottets beslut om åtals anställande, en svarande part inför