Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tiden gjordes henne lång och hon tänkte derföre att fördrifva den med att läsa trollpackans avisor, men då hon öppnade asken flögo de alla upp i trädtopparne och skrattade åt henne.
Rådvill och modstulen stod hon och såg efter dem, då kom der en gammal man gående och då hon betrodde honom sin historia tröstade han henne, slog med sin käpp på trädstammarne och alla avisorna flögo ned i asken igen.
Åter gick hon framåt men då hon gått en stund kände hon sig både hungrig och törstig, hon bet derföre i det äpple hon fått af sin äldsta dotter, men det förvandlades i samma stund till ett präktigt slott och asken med avisorna flög så långt vägen räckte.
Förundrad steg qvinnan in i det präktiga slottet och tog de vackra rummen i besittning.
Strax derefter kom den gamle mannen vandrande vägen framåt.
Qvinnan sprang emot honom och berättade hvad som händt, han sade då att trollpackan snart skulle komma åt detta håll och troligtvis önskade köpa det vackra slottet, men i så fall skulle qvinnan icke taga penningar för det utan endast begära att få tillbringa natten i samma rum som hexans man.
Så skedde ock.
Men när qvinnan om aftonen steg in till hexans man låg denne och sof och hon kände då igen honom som sin egen försvunne make.
Hon talade till honom och försökte att väcka honom, men allt var förgäfves ty hexan hade gifvit honom en stark sömndryck.
När morgonen kom och hon måste lemna honom skrattade hexan åt henne menande att hon sålt sitt slott för bra godt pris.
Då gick qvinnan ut på heden och bet i sitt andra äpple och der blef det vackraste slott.
Då kom hexan der förbi och önskade få det, hon sporde om de skulle byta, qvinnan gick in på detta med vilkor att hon skulle få tillbringa äfven denna natt hos hexans man, detta öfverenskoms.
Samma resultat.
Nästa dag kom den gamle mannen och förebrådde qvinnan att hon ej lydt hans råd, hon omtalade då att hennes man varit så försänkt i sömn att hennes försök att väcka honom varit fruktlösa.
Gubben gaf henne då ett motgift att väcka honom med.
Så återsågo de båda makarne hvarandra.
Slogo ihjel hexan, skänkte ett slott åt hvar af döttrarne samt behöllo sjelfva hexans gamla gård der de funno rikedomar nog att försköna den med.
Så lefde de länge och lyckligt.81
I Namnlösa
Literatursällskapet slutade man just uppläsningen af Georg Nordensvans ”I Harnesk”.82 Kandidaten uttalade med orubbligt allvar detta märkliga arbetes slutord:
”Visst ä de lyckliga.
– Åhja, så der – efter nutidens fordringar.”
Han slog igen boken, hukade sig ned och brast i ett fnissande, förstulet skratt så oemotståndligt smittosamt att sjelfva författaren – om han varit der – med möda skulle kunnat hålla sig allvarsam.
Factorn, som enligt vanan helt andäktigt i sitt eget exemplar af boken följt med läsningen, såg förvånad upp öfver sina glasögon.
”Hvad står på?” sade han, under det allt fler och fler af sällskapets medlemmar instämde i kandidatens munterhet.
”Kära, goda farbror, karlen har verkligen skrifvit dethär på fullt allvar,” svarade kandidaten, med ansträngning återvinnande den fattning och värdighet som höfves Namnlösa literatursällskapets ordförande.
”Ja visst, ja visst,” sade gubben, men efter en stunds eftersinnande tillade han: ”Hvarför heter boken
I harnesk?”
”Det har jag begrundat länge och allvarligt,” svarade kandidaten, ”men till min skam måste jag erkänna att jag icke blifvit klokare för det.”
”Du skall icke grubbla,” inföll kontorist Petersson, ”ty författaren säger sjelf sid.
108:
då han skref fort utan att ändra ett ord och utan att grubbla öfver sitt verk, då lyckades det oftast.
och nu säger jag till dig:
om du läser fort utan att tänka på ett ord och utan att grubbla öfver hvad du läst, så lyckas du kanske att förstå hr Nordensvan.”
”Tyst Petersson, och hejda din gudlösa tunga!” utbrast sällskapets ordförande.”
Hellre än att utfara i otidigheter emot en så menlös varelse som hr N. synes vara böra vi försöka att finna ett svar på den af farbror framställda frågan:
Hvarför heter boken I harnesk?
Den som har något att andraga han tale.”
”Boken har fått denna titel emedan den låter så ståtlig,” menade den oförbätterlige Petersson.
Ordföranden svarade med en indignerad blick!
”En så lös bevekelsegrund kunde på sin höjd förmodas hos en skolpojke eller annan grön varelse, men då man, som hr Nordensvan, hasplat af sig en fem sex större originalarbeten bör man ha vuxit ifrån sådant,” sade ordföranden.
”Boken har sitt namn deraf att hjeltinnan Anhild, ständigt är I harnesk emot en gammal gubb-pjasker som åtnjuter den äran att draga försorg om henne, samt en stackars gumma som på bästa vis söker ställa henne tillfreds.”
”Eller också,” utropade hr Petersson: ”är det författaren som klädt sig i harnesk emot de pilar sunda förnuftet eller kritiken möjligen skulle vilja aflossa emot honom.”
”Barnsligheter!
– Kritiken behöfver han icke frukta ty han har vänner bland tidningsmännen, sunda förnuftet sätter han sig öfver,” försäkrade ordföranden.
”Men romanen som Helge försökte skrifva hettet ju I harnesk,” erinrade faktorn tveksamt.
”Rätt farbror, svaret på frågan är funnet: boken har erhållit sin titel af hvad hjelten icke gjorde, men ämnade göra.”
”Ja hvad tusan skulle författaren ta sig till,” inföll den oförbätterlige Petersson, ”naturligtvis måste han uppkalla sitt verk efter det som inte fans; ingen kunde väl begära att han med fetstil skulle låta trycka ’Samelsurium’ eller ’Röra’ på dess titelblad?”
”Tyst Petersson, det tillkommer icke dig att mästra landets ypperste.
Jag har sjelf sett hur tidningarne kalla honom en ung begåfvad författare.”
”Just derföre skall jag taga mig friheten att läsa upp en dialog, karakteristisk nog för den begåfvade unge mannens skrifsätt, en originell liten bit som det skulle varit skada att stryka,” sade en liten gladlynt fröken, ”såhär lyder den:
”Ska vi hemsöka Rosenborg?” sade n:r ett, då två figurer ströko omkring på gatorna och ej visste hvart de skulle ta vägen.
”Låt oss gå!”
Och så hemsökte de Rosenborg.
”God afton!” sade Helge.
”God dag, hur mår du sjelf?”
Vännerna slogo sig ned: ”Vi skulle upp och se, hur du har det.
Jag visste inte, hvad jag skulle ta mig till, – det är trist, tycker du inte det?”
”Åh jo,” medgaf Helge.
”Hvad gör du nu för tiden?
Vi kom väl inte och störde?”
Som Helge ej hade något arbete framme, måste han svara nej.
’”Har du någon rolig bok att låna mig?”
Gästerna pratade en stund om en skomakare på modet, om en flicka, om en läkare.
Så kom n:r ett på en förträfflig idé:
”Nej, nu gå vi!”
”Du har trefligt här,” sade n:r två, i det han drog på sig handskarna.
”Adjö med dig!”
”Adjö!”
– ”Hvad tycker ni detta liknar?” sade föreläserskan.
”Jag för min ringa del tycker det liknar: god dag yxeskaft,” sade brunetten.
”Jag undrar om författaren har en idé om hurdant stort nöt – – – ”
”Petersson!” afbröt kandidaten varnande.
– – – ”hur stort nöt hans hjelte är,” fortsatte Petersson lugnt.
”Det tror jag knappt,” inföll muntra fröken, ”ty han säger sid. 109:
”Sanningar döko upp, som förvånade deras upphofsman, små okallade qvickheter tittade fram och tvingade leenden upp på hans läppar. –”
”O, att förf. gifvit oss den boken i stället för sin egen!” utropade herr Petersson och knäppte ihop händerna, men fröken fortfor:
”nya tankar kommo flygande – han fick utan orsak tårar i ögonen och då han för att lugna sig gick några hvarf fram och åter i rummet, sade han till sig sjelf, att det ju lyckades bättre än han någonsin trott.”
Här ser ni ju tydligt att hjelten icke var något dumhufvud.
Hvad författaren sjelf beträffar finner jag honom sublim då han säger att Helge icke längre
skref med sitt blod utan med bläck från Barnängens fabrik, men jag vet icke hur man skall uttyda dessa ord på 110de sidan:
För att egga sitt mod läste han böcker, gamla diktverk, förlegade och gömda, – nya diktverk, som spatserade i de gamlas utnötta spår.
Det var ej dylikt, tiden fordrade.
Vi ha fått nog af sockervatten, låt champagnen smälla.
Men korken satt hårdt i buteljhalsen, och Helge slängde buteljen ifrån sig.
Men sönder gick den ej, ingenting kom ur den.
”Kära fröken” sade hr Petersson allvarligt, ”dessa ord vittna om att författaren tecknar lifvet sådant det ter sig för honom sjelf; han har naturligtvis gjort allt för att få bugt med sin egen kork – vi veta alla med hvilken /hur mycken/ framgång.”
”Ja, och just derföre tror jag det nu är bäst att gå hvar till sitt,” sade ordföranden, ”länge nog ha vi gjort oss lustiga öfver ett arbete hvars enda och stora förtjenst vi alla förbisett.”
”Hvilken förtjenst?” ropade alla i korus.
”Den, att man kan rifva bort så många blad man vill utan att boken derföre mister i sammanhang,” svarade kandidaten, tog sin hatt och gick.83
Randbemärkningar till ”I harnesk”, anmäld i . № 554.
Utan att på något sätt vilja oponera sig emot den ärade anmälaren kan dock insändaren icke afhålla sig från att göra några små anmärkningar angående ett arbete hvarpå – – – , troligtvis med full beräkning, ej velat spilla många ord.
Författaren till ”I harnesk” bör verkligen vara en temligen öfvad berättare ty detta är – om vi ej missminna oss – hans sjette större originalarbete oberäknadt alla bidrag för tidskrifter och författaren är ännu ung.
Tänk hur mycket han åstadkommit, jemfördt t. ex. med I.P. Jacobsen!
Hans iakttagelseförmåga är omfattande – synd att säga annat! – och han lemnar utförliga förteckningar öfver hvad han sett, men en menska med blott medelmåttig fattningsförmåga har ibland grufligt svårt att förstå hvad han menar eller om han öfver hufvud taget har någon mening alls.
I första hälften af boken tror man sig läsa en visserligen långt utdragen, men ej illa skrifven inledning till det som komma skall, till det der författaren koncentrerat hela sin kraft och förmåga.
I senare hälften af boken komma också konflikterna, men – hur är det med författarens förmåga att skildra dem?
Man kommer nästan att tänka på någon slags yrfä.
Han tar ansats, trasslar in sig, gör omotiverade utflygter, tar åter ansats, vill höja sig till inspiration, faller pladask, far åter upp och rusar i väg utan reda och reson.
Korteligen: författaren har helt och hållet glömt konsten att ”stryka”, hvilken dock under vissa omständigheter är mera värd än den, att skrifva.
Om framställningens oklarhet kan ingen göra sig en föreställning som ej haft tålamod att uppmärksamt genomläsa detta märkliga lapp- eller fuskverk till roman.
Vare det insändaren blott förunnadt att lemna några få prof på författarens sätt att berätta.
Bokens hjelte, löjtnant Helge Rosenborg, har blifvit trolofvad med en flicka som han ”älskar, älskar ursinnigt”.
Den lyckligaste sinnesstämning skildras på följande sätt:
sid 92.
Han började många gånger om ifrån början:
Nå väl?
Vi ä förlofvade, – vi ska gifta oss, se der målet för mitt lif!
Hon är vacker, hon blir rik, när gubben dör – –
Så kommer en minutiös beskrifning på en marknadsscen, der vi i vimlet af fulla bönder helt och hållet förlora vår hjelte ur sigte för en stund och i stället sysselsätta oss med för berättelsen främmande personer, såsom Janne och Stina, Lars Larsson och Lars Larsmora.
Förf. presenterar för oss åtskilliga näsor, munnar, händer, klackar och byxfickor, under det han tar sig en hvilostund och släpper berättelsens tråd; det är icke alls noga om den hänger ihop, bara den kan härfvas upp och räcka så och så många ark.
Sedan förf. pustat ut tager han åter fatt på sin hjelte, som träffar ”en för detta gosse, nu stor och fet, med cigarr i munnen, orakad, i Stanleyhatt och brokig halsduk.”
Denne bjuder på toddy å stadskällaren, men hjelten afslår och går hem till sitt rum.
Med det nu omtalade fyller förf. ett helt kapitel om åtta sidor.
Nästan rörande är denne ”verklighetsskildrares” naivetet då han tror att en firad arftagerska – som till på köpet är förlofvad med en fåfäng löjtnant – reser till Stockholm på ett forlass för att helsa på sin fästman.
Han berättar på god tro
att hon knappt kunde hålla ögonen uppe utan drog schalen öfver hufvudet och kröp ned från lådan, ned i höet mellan säckar och tunnor och en slagtad kalf, som skulle säljas i Stockholm.
Betecknande för hr Nordensvans sätt att måla passioner är, då han – sid 156 – säger att Anhilda vid uppträdet mellan henne och fästmannen skälfde så att handsken sprack.
Man bör dock vara tacksam emot författaren för det [han] i detta kapitel befriat hjeltinnan med ”det rena ansigtet och den englalika pannan”, från det något olämpliga sällskapet, dvs. den slagtade kalfven.
– hl – 84
5.12 1882
Förlåt att Ni så länge måst vänta på svar, men jag vill alltid hellre dröja än svara oöfverlagdt och vårdslöst.
Jag behöfver väl icke säga att jag hvarken skulle sky eftertanke eller möda om jag bara egde förmåga att stå Er till tjenst med råd och dåd, men jag fruktar att både vara och synas oförlåtligt egenkär när jag försöker att leda andra der jag icke sjelf kan gå.
Jag är ju afgjordt prosaist – och till på köpet en tarflig sådan.
Jag ber att få hafva sagdt detta en gång för alla.
Er sångmö flyger ej fram på en kraftfull Pegas; hon är en blid och ungdomsfager tärna som helt beskedligt håller sig vid marken, men hon har ännu ej lärt sig konsten att välja sin drägt.
Edra tankar och ämnen fordra, för att blifva tilltalande, ett det omsorgsfullaste sofrande af råämnet, de måste klädas i en form som silkesrikt och mjukt smyger sig kring innehållet, framhållande dess skönhet, men tillika med kärleksfull finhet skylande dess brister.
Enligt min mening kan Ni icke frambringa någonting verkligt dugligt förr än Ni genom omsorgsfulla och trägna studier uppöfvat
Ert gehör och gjort
Er så förtrolig med språket att det icke eger några hemligheter för Er.
Våra dagars poeter äro mästare i formen och det är det som höjer dem.
Läs t. ex.
Bäckström eller Wirsén.
Hvilket välljud, hvilka smekande tonfall, och – ofta – hvilken tomhet!
Det skulle vara roligt om vi hade tillfälle att råkas ibland för att muntligt afhandla ett och annat eller läsa någonting – på tu man hand.
Jag är skygg och kan sällan tala otvunget med mer än en i sender.
Skrif till mig om och när Ni känner Er hågad, säg mig hvad Ni läser, tänker etc. etc.
Har Ni läst ”Ahasver in Rom” af Robert Hamerling?
Det är en episk dikt af stor förtjenst som blifvit mig rekommenderad, jag har just börjat läsningen deraf.85
Nu farväl och välkommen igen!
Tillgifnast
Stormen.
Ack i går i qvällens sken
Stodo hon och jag allen.
Och jag sökte hennes blick,
Men den icke möta fick.
(låter platt)
Hon på rosenskimret såg,
Som i molnfri vester låg.
Vädret stoff till samtal gaf,
Mycket mins jag ej deraf.
Blott att storm hon spådde snart
”Man på himlen såg det klart.”
Storm i dag förmärkes ej,
Ingen vindflägt rör sig.
Luften är så sommarklar,
Genomskinlig, underbar.
Men hon hade rätt ändå;
Stormen nu jag pröfvar på.
I min själ den brutit ut,
Rasar, utan rast och slut.
A.v S.86
23.11 82
n n!87
Som Ni ser af brefvets datering befinner jag mig för närvarande i Malmö, der jag troligtvis kommer att qvarstanna större delen af vintern.
Här emottog jag äfven de noter Ni haft vänligheten att sända mig och som retournerats från Hörby.
Jag visste då ingenting om den sorg som drabbat Er, men så anlände bref från Christian, hvari han äfven tillsände mig Ert.
Jag kan icke beskrifva huru nedslående denna underrättelse verkade på min sjelfviska glädje öfver att Ni icke glömt bort oss.
Ni får icke tänka att jag med omild hand vill beröra er saknad, men enligt min åsigt tjenar det ej stort till att kringgå ett ämne, som dock fyller bådas tankar, lika litet vill jag framställa några fåfänga tröstegrunder! – jag känner dem för väl.
För mig, som ej hade en aning om Emmas sjukdom, kom underrättelsen om hennes död så oväntadt att jag ej kan återkomma från min bestörtning.
För icke så länge sedan hörde vi från Er genom Örnberg, Anderssons reseombud, men han sade att Ni nyligen skrifvit och att allt då stod väl till.88
Jag ber Er tro att jag ej skrifver detta bref af skriflystnad (ty jag har korrespondens mer än tillräckligt) utan i hopp att dessa rader skulle hinna Er till julen och att tanken på de tillgifna vänner, i hvars hem Ni alltid ansets snarare som en medlem än gäst, måtte i någon – om än så ringa mån – minska den tomhet som så oemotståndligt smyger sig öfver oss vid en så oersättlig förlust som Er.
Jag ville att min vänskap vore Er något värd, mina ord egde någon magt, icke till tröst (ty jag vet att lifvet icke eger någon annan än tid och arbete) utan endast så att Ni halft förströdt, måtte lyssna till mig och så för en stund dragas bort från sorgligare tankar.
Ni undrar måhända hvarföre det endast är jag som besvarar Ert bref, men som Ni ser af medföljande urklipp af Christians bref har han uppdragit åt mig att tala äfven å hans vägnar.
I somras, då vi hade så vackert väder, brukade man bära mig ut i trädgården, hvilket gjorde mig mycket godt – Ni vet hur jag älskar frisk luft och det varma, lifgifvande solskenet!
Då jernvägen mellan Hör och Hörby blef färdig, reste jag hit till Malmö och skall qvarstanna här under läkarvård tilldess jag blir utom fara, hvilket troligtvis kommer att dröja länge.
Det blir första julen jag tillbringar skild från de mina.
Tyvärr ligger jag fortfarande till sängs men har dock fått tillåtelse af min läkare (en fru Hansson) att göra ett undantag för julafton, så att jag den qvällen får kläda på mig för att kunna vara tillsammans med de andra.
Jag bor hos fröknarna Andersson, hvilka Ni nog mins sedan ert senaste vistande i Sverige; snälla, vänliga menniskor, som vårda mig så väl som om jag vore i mitt eget hem.
Stackars Christian, det har varit en svår tid för honom men han har icke skytt några uppoffringar för att lindra plågorna eller rädda mig från den öfverhängande faran och nu ha vi ju hopp att ansträngningarne ej varit förgäfves.
Jag har icke varit rädd för att dö, men det gjorde mig så ondt att se hur ledsna de mina voro, när de trodde mig så nära slutet.
Då sjukdomen slog om och det såg ut som om jag skulle lefva, var det med verklig motvilja jag tänkte på att å nyo taga fast i lifvets bestyr och intressen hvilka då föreföllo mig lika obetydliga som tröttande.
Nu är det annorlunda, mitt mod, min uthållighet ha bestått så hårda prof, lifvet har visat sig från så nya sidor, att jag känner mig mindre håglös än förr och det har under det förflutna året varit min stolthet att genom exempel af lefnadsglad oförskräckthet kunna muntra min omgifning.
Nu farväl, och hjertliga helsningar från min familj genom
vännen
V.B.89
10.12 1882.
Den första julen.90
Du fagra ungmor, lyft din älskling
så lätt på fin och spänstig arm!
Nej, se hur han mot ljuset sträfvar
och jublar, fäktar – glad och varm!
Du unga moder, se tillbaka
på det förflutna – kort men rikt –
som breder sig för dina blickar,
så solbeglänst – en saga likt.
Ty idel kära, ljusa minnen
uti din rena själ fått gro
och öm föräldrakärlek värnat
så fromt ditt hjertas barnatro.
Glad jul det var i barndomshemmet
med rika skänker, muntra spratt
och listigt spunna små intriger
som röjdes under skämt och skratt.
Der lyckan satt vid högtidsbordet
så hemvand – icke blott som gäst –
och nästans nöd ej blef förgäten
vid gåfvornas och glädjens fest.
God jul det var när orgelns stämma
fann genklang i din rörda själ.
Men hade sjelf du lärt att glömma
ditt eget jag för andras väl?
Och kunde mer än halft du fatta
det ord, som genom templet ljöd:
om Honom som från himlen sändes,
att frälsa oss från synd och död?
Lägg handen på ditt bröst och fråga
– det varma svaret klappar der –
om förr än nu i all dess fullhet
du känt hvad julen innebär.
Du anar nu den djupa kärlek
som verldens alla bördor bar
och, om en moders kärlek slocknar,
dock brinner lika varm och klar.
Le gladt mot lifvet, unga moder
och slut din hand i Fadrens in.
Så ut din sådd af hjertlig godhet
och fullgod skörd skall blifva din.
Då skall, som nu, din älskling sträfva
mot ljus och klarhet – ungdomsvarm –
och i sin sträfvan understödjas
af trogen kärleks starka arm!91
Afsändt 16.12 1882.
Med tacksamhet antager jag det erbjudna arvodet, dock mig förbehållet att när mig lyster å nyo offentliggöra de i fråga varande uppsatserna.
Och få de icke utan särskild öfverenskommelse, med mig eller min rättsinnehafvare, i någon form reproduceras.
Detta gäller äfven de bidrag jag framdeles kan komma att lemna Svensk Folktidning.
Mitt i hast sammanrafsade poem till julbilden är grufligt klent och saknar all retouche, men jag tänker att det hinner väl ej högre än till Er papperskorg.
Teckningen till Pingsoen är verkligen en reminiscens af Konevka, d.v.s. förtjensterna äro hans, bristerna mina.
Ni kan genombläddra
En midsommarnattsdröm och sjelf döma.
Att jag dock äfven kan stå på egna ben hoppas jag snart få visa Er medelst silhuetter till några andra, äfven efter muntliga berättelser upptecknade, sagor af samma art som Pingsoen.
Jag kan emellertid ej fortsätta klippningen förr än dagarne bli längre och klarare, ty min säng står temligen långt från fönstret.
– Som Ni vet är jag lam i ena knät och måste ligga till sängs min mesta tid.
Ni får icke misstycka att jag – hänvisad till min penna och sax – ställer sakernas ekonomiska del något i förgrunden.
Inneslutande mig i herr
Redaktörens fortfarande bevågenhet förblif- ver jag
Eder ödmjukaste tjenare
Folktidningens upprigtige vän
”I det tysta.
När en skär genom djupa pröfningar renad själ sprängt förgänglighetens hylsa och höjt vingen mot en verld, der ej qval och tårar finnas, täljer någon gång en skald i milda toner den förlossades lefnadssaga.
Vid grefvinnan Hedvig Amalia Snoilskys graf borde de milda ljufva tonerna ljuda.
Der borde en känd, en frejdad skald sjunga såsom aldrig förr.
Ej i jubel utan som den biltoge pilgrimmen sjöng vid den heliga grafven, dit han vandrat för att försona sina synder.
Den enklaste minnesruna må väl ej vara ogrannlaga att här ej dess mindre rista.
Den täljer hur ett ungt och så vidt menniskor kunna döma lyckligt par emottaga välönskningar och välsignelser, hur framtiden log i dubbelt hänseende för honom som skald och embetsman; hur man trodde att hennes blida, ideala väsen skulle gjuta hjerta och svärmeri i hans kristallklara dikt.
Den täljer vidare, minnesrunan, att den blå himlen på en gång blef mer än höstligt dyster.
Att han öfvergaf henne, utan ett ord till afsked.
Med hvem?
Med en hennes närmaste, som – utan att låta henne ana något – dagen förut gifvit henne sin Iskariotkyss.
Ett rop af djup indignation höjdes öfver hela landet.
Hvad stort sker, sker tyst; den stora, den verkliga, sorgen talar ej, fäller ej tårar som synas, men den griper mäktigt in i ens innersta väsen.
Utbrottet af en sjukdom som alltid dödar blef hennes tysta, lidande svar.
Snart genljöd af lof öfver den frivilligt biltoges sånger.
Hvad som skett hade man allaredan glömt.
Sagan låter pelikanen föda de sina med sitt eget blod.
Med sagans pelikan har den äkta skalden jemförts, han skrifver som man säger med sitt eget hjertblod.
Här var det annorlunda ty det hjerta från hvilket lifvets flod gjöts var ej hans.
När hans nya lof ljöd stöttes minnenas spjut med fördubblad kraft i hennes hjerta.
Sedan den dagen var hon blott en skugga af sig sjelf.
Från den yttre verlden hade hon för länge sedan skyggt dragit sig tillbaka.
Upprepade anfall af blodstörtning talade högt att lifvets låga snart skulle slockna.
Mot slutet kunde hon ej sjelf röra sig framåt, men de vackra dagarne såg man henne i Humlegården dragas fram och tillbaka i en korgvagn som ett barn.
Man kan säga att hon under de tre senaste åren varit bunden framför ett offeraltare.
Och må det vara äfven sagt att ej ett ljud af klagan hörts från offret, icke ett ord af ovilja öfver den, som gjort henne så illa, har halkat öfver hennes läppar.
Här var en kärlek som led allting och som fördrog allting!
Tyst och stilla som hennes lidande kom dödsengeln till hennes bädd.
”Jag har någonting att säga” lär ha varit ett af hennes sista ord.
Men den som hon, med evigheten i sigte måhända helst velat tala vid var långt borta.
Tätt bredvid henne syntes endast hans bild, inom glas och ram sväfvade den sista blicken mot bilden af honom, som dock ständigt i lif och död var hennes allt.
Ljuft åt den ljufva!”
(Afskrifvet ur någon Helsingborgstidning, ej Öresundsposten, af Christian, samt mig tillsändt i Malmö.)93
Lars Wåhlin94 är bekant med förf. till: ”Lindows Börn”.
Han är student, heter Christianssen och är en mycket affekterad och sprättig ung man på en 19 à 20 år.
Gör aldrig annat än skrifver och går på ”Theatret”.
Har redan skrifvit flera förtjenstfulla skådespel.