Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För några år sedan dömde Stockholms Rådstufvurätt för våld å matmoder en piga lill ansvar, enligt sednare momentet af nyss anförda §, men sälte straffet till Femton, i stället för Sexton, dagars fängelse vid vatten och bröd, af det anförda skäl, att ’ O O ^ ' * fjorton par ris, det andra straffet som lagen i nämnda § alternativt utsätter, förvandladt i vatten och bröd, efter den i 5 Kap. 1 § Straff-balken grundade beräkning af fyra daler silfvermynt för hvarje par ris, motsvarade, enligt tariffen i Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, femton, ej sexton dagars dylikt fängelsestraff.
För detta domslut, som, då anmärkning deremot gjordes, af Rådstugurätten försvarades med ofvan anförda skäl, förordnade dåvarande Justitie-Ombudsmannen åtal emot 22 Rådstufvurättens i beslutet delaktige ledamöter och i utslag den 10 Juli 1855 förklarade Kongl. Svea Hofrätt, vid det förhållande, att, enligt de i ofvan åberopade 1841 års Kongl, Förordning lagda grunder, femton dagars fängelse vid vatten och bröd svarade mot fjorton par ris, något ansvar för anmärkta domslutet icke kunna Rådstufvurättens ledamöter ådömas.
Åtalet fullföljdes till Kongl. Maj:t, som under den 5 Oktober 1858 meddelade nådigt utslag, innehållande att, ehuru, vid det förhållande, att stadgandet i 15 Kap. 2 § Missgernings-balken icke blifvit genom Förordningen den 10 Juni 1841 ändradt, den bestraffning af fängelse vid vatten och bröd, hvartill i fråga varande tjenstehjon för den henne till last förda brottslighet gjort sig skyldig, rätteligen bordt, jemlikt nämnda lagrum, till sexton dagar bestämmas, Kongl. Maj:t dock, med afseende å hvad Rådstufvurättens ledamöter andragit, icke fann skäl att göra ändring i det beslut, hvaruti Kongl. Hofrätten i målet slädnät.
(Jemför Justitie-Ombudsmannens Embetsberättelser för år 1856, sid. 82 och 83 samt för år 1859, sid. 126.) Ofvanbemälde Kongl. Hofrätt har, i anledning af ett annat åtal för oriktigt domslut angående qvinna, som gjort sig skyldig till tredje resan lönskaläge, uti utslag den 11 April 1859 yttrat, att nämnda qvinna, i saknad af tillgång till böter för sagda förbrytelse, »bordt undergå älta dagars fängelse vid valten och bröd».
Vid betraktande häraf vill det synas som den i Kongl.
Maj:ts ofvananförda utslag uttalade grundsats, att, då 184-1 års nådiga Förordning icke ändrade det lagrum, som var i fråga, nemligen 15 Kap. 2 § Missgernings-balken, stadgandet i nämnda lagrum bordt gälla till efterrättelse, jemväl mäste äga tillämpning på föreskriften i 53 Kap 3 §, hvilken ej heller genom 1841 års
Förordning är vorden ändrad eller uppbäfven.
Det är också här ofvan visadt, att Kongl. Svea Hofrätt ansett denna mening vara riktig, om än de häremot stridande och åtalade beslut, som ofvan äro anförda, af samma Kongl. Hofrätt blifvit betraktade såsom icke medförande ansvar.
Såvidt mig är bekant, följa och tillämpa de fleste domare i landet sistnämnda åsigt vid i fråga varande böters förvandling.
Imedlertid bör icke förnekas, att den motsatta åsigten är mera följdriktig och derföre bordt af lagstiftaren antagas och genomföras.
Att detta icke skett, derför torde föga någon grund kunna åberopas, emedan sannolika orsaken varit ett förbiseende, hvilket utan tvifvel lärer bemärkas och rättas i det förslag till Strafflag, som torde vara att förvänta.
I förhoppning derpå, bar jag ulan åtgärd lemnat ett sednare beslut af samma Gottlands Norra Häradsrätt, hvilket i följd af anmärkning vid fångförteckningarnas granskning blifvit infordradt och hvaruti samma åsigt om lönskaläges-böters förvandling finnes tillämpad, ehuru jag annars visst icke bordt underlåta att anmärka det förhållande, att en domstol skiljer sig från de öfriga i lagtillämpning, om än, i detta fall, skiljaktigheten rörer en sak af föga vigt.
Af samma skäl var det väl ock som min företrädare i embetet lät Kongl. Hofrättens här ofvan intagna utslag den 13 Maj 1861 vinna laga kraft. 23 Uti ett vid Luleå Rådstufvurätt anhängigt mål, angående Drängen L. tilltalad för stöld från husbonde, hade Rådstugurätten, som ansett den tilltalade förvunnen att hafva vid särskilda tillfällen, medelst upptagande af några icke fastspikade tiljor i golfvet till en höskulle, banat sig väg till ett derunder varande magazin samt derstädes olofligen tillgripit
L:s husbonde tillhöriga varor för sammanlagdt värde af Tolf Riksdaler 75 öre, genom utslag den 20 Oktober 1858, under åberopande af 1, 3 och 12 §§ i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående ansvar för stöld och snatteri samt rån, dömt L. för berörda brott att, jemte utgifvande af böter eller undergående af deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, hållas till straffarbete i fem månader.
Sedan genom Fångförteckningen Justitie-Ombudsmannens uppmärksamhet kommit att fästas på berörda utslag och detsamma jemte protokollerna i målet blifvit infordrade, har han, i skrifvelse den 7 Maj 1861 till Advokat-fiskals-embetet i Kongl.
Svea Hofrätt, förordnat åtal emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter, hvaruppå Kongl. Hofrätten, efter förutgången skriftvexling, den 3 April 1862, meddelat utslag, och, som ofvan åberopade Kongl. Förordning den 4 Maj 1855, hvilken i 3 § samt 4 § 2 mom. förmäler om stöld af tjenstehjon från husbonde och om det straff, som å sådan gerning skall följa, stadgar i 6 § att för stöld med inbrott straffet är, utom böter, straffbarbete från och med sex månader till och med två år, och i 11 § att då, vid samma stöld, två eller flera af de i nyssnämnda och andra föregående §§ sagda fall sammanträffa, tiden för straffarbetet skall ökas med två månader till ett år utöfver det, hvartill gerningsmannen för det svåraste fallet pröfvas hafva gjort sig skyldig, samt i 15 § 2 morn., att om någon å särskilda ställen och tider begått stöld, hvarför han på en gång lagföres, de särskilda förbrytelserna skola anses såsom inbegripna i samma gerning och straffarbetet, som å gerningen bör följa, ökas med högst ett år; samt häraf oförtydbart följde, att Drängen L., såsom förvunnen att hafva å särskilda tider från sin husbonde begått stöld medelst inbrott, skolat derför dömas, jemlikt förenämnda lagrum, till straffarbete i minst åtta månader, förutom den tillökning i berörda straff, sora efter 15 § 2 mora. bordt bestämmas med högst ett år; men genom Rådstufvurättens i fråga varande utslag den 20 Oktober 1858 L. är vorden dömd till straffarbete i allenast fem månader; alltså och då upplyst vore, att Borgmästaren, såsom Ordförande, och uppgifne Rådmän, såsom Ledamöter, i Rådstufvurätten, fattat omförmälda oriktiga beslut, hvilket uppenbarligen af vårdslöshet tillkommit, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla dem, för hvad sålunda kommit dem i utöfningen af domare-embelet till last, att böta.
Borgmästaren Tjugofem Riksdaler samt Rådmännen hvardera Femton Riksdaler, allt Riksmynt, till treskiftes.
Emot detta beslut har klagan icke blifvit å någondera sidan förd. n Vid Rådstugurätten i Waxholm hade Skräddaren Johan Fredrik Söderling blifvit tilltalad, för det han, den 1 Oktober 1860, skulle hafva, af starka drycker öfverlastad, i ofredlig afsigt infunnit sig å Skomakaren Sven Johan Lagergrens verkstad samt med hugg och slag öfverfalla der boende Skomakaregesällen Anders Langblom.
Söderberg, öfver angifvelsen hörd, erkände, att han, vid nämnda tillfälle, i anledning af något retsamt yttrande af Langblom, slagit denne en kindpust och, under fortsatt ordvexling dem emellan, några gånger skuffat honom, men förnekade sig hafva inkommit å verkstaden i ofredlig afsigt.
Vittnen berättade hufvudsakligen, att Söderling, som vid i fråga komna tillfälle icke varit nykter, efter uppkommen ordvexling mellan honom och Langblom, tilldelat denne ett slag och några skuffningar, hvarförutan ett vittne tilläde, att Söderling inkommit i verkstaden under synbar afsigt att skada göra.
Genom beslut den 22 Oktober 1860 uppskjöt
Rådstufvurätten detta måll för hörande af flera åberopade vittnen och, uppå åklagarens yrkande om Söderlings inmanande i häkte, enär dennes egen bekännelse, af flere redan hörde vittnens berättelser vitsordad, ansåges föranleda till visshet derom, att Söderling, med berådt mod att skada göra, gått in i det rum, der Langblom hade sin bostad, samt der med slag och skuffning, deraf blodvite följt, ofredat Langblom, förklarade tillika, under åberopande af Kongl. Brefvet den 23 Mars 1738, Söderling skyldig att träda i häkte.
I anledning häraf anförde
Söderling klagomål hos Justitie-Ombudsmannen och anhöll, att Rådstufvurätten måtte varda stäld under tilltal för nämnda beslut.
Justitie-Ombudsmannen hörde Rådstufvurätten, som i afgifvet utlåtande androg, att
Rätten trodde sig icke behöfva lemna annan förklaring till rättfärdigande af den klandrade åtgärden, än att åberopa protokollerna i målet, hvilka ansågos ådagalägga att icke, på sätt Söderling velat antyda, något »slagsmål» af bråd skillnad ägt rum emellan Söderling och Langblom, utan att den förre, rusig och synbarligen med berådt mod att skada göra, gått in i Langbloms hemvist och derstädes, jemte utöfvandet af andra våldsamheter emot Langblom, äfven skuffat honom utföre en trappa, så att den ofredade dervid fått blodvite, under hvilket uppträde Langblom icke handgripligen förgått sig, utan endast med några få, möjligen mindre valda, uttryck af förtrytelse anhållit att få vara i fred.
Justitie-Ombudsmannen, som fann sådana omständigheter icke hafva emot Söderling förekommit, att han kunnat med stöd af lag eller det åberopade Kongl.
Brefvet den 23 Mars 1738 i häkte inmanas, och följaktligen ansåg Rådstufvurättens öfverklagade beslut lagstridigt, uppdrog, genom skrifvelse den 30 November 1860, åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att för nämnda beslut lagligen tilltala Rådstufvurätten.
I memorial den 10
December 1860 utvecklade Advokat-fiskalen sin talan i målet och anförde hufvudsakligen, att, så vidt protokollet öfver förhören utvisade, Rådstufvu - 25 Rådstugurätten icke ens vårdat sig att söka någon upplysning derom, huruvida Söderling före sitt besök å verkstaden haft anledning till hat eller något hämndfullt förfarande vare sig emot Langblom eller någon dennes kamrat eller verkstadens ägare; att emellertid ett sådant förhållande icke på något sätt bestyrktes af samma protokoll; att enär undersökningen, så vidt den blifvit dittills genomförd, icke vittnade om något hos Söderling förut faltadt uppsåt att skada göra, derom ej heller någon bestämd angifvelse skett, utan tvärtom gåfve full anledning att antaga, det Söderling, endast i följd af sin för tillfället relliga sinnesstämning, låtit af Langbloms om honom fälda föraktfulla utlåtelser hänföra sig till våld emot denne sistnämnde, Rådstugurätten följaktligen saknat laga skäl att, vid förhörets afslutande den 22 Oktober, anse omförmälda gerning vara hemfridsbrott, tili hvilket väsentligen hörde just det uppsåt, som här, att döma af protokollerna, alldeles icke förefunnits.
Sedan Rådstufvurätten häröfver sig förklarat och skriftvexlingen i öfrigt blifvit fulländad, meddelade Kongl.
Hofrätten den 22 Maj 1861 det utslag, att som Rådstufvurätten, af hvad i målet förekommit, saknat laga skäl alt, på sätt beslutet af den 22 Oktober 1860 innehölle, då förklara Söderling skyldig att träda i häkte och Rådstufvurätten följaktligen genom samma beslut fält orätt dom, som måste anses hafva tillkommit af oförstånd, så pröfvade Kongl Hofrätten, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, rättvist fälla Rådstufvurättens Ordförande och öfrige Ledamöter, hvilka i beslutet deltagit, att hvar för sig böta Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till treskiftes mellan Kronan, Waxholms stad och Advokat-fiskalen; likväl med iakttagande deraf, att de bötfäldes lott i stadens andel af böterna borde tillfalla Lazarettet i Stockholm; och skulle tillika Rådstufvurättens bemälde Ledamöter gemensamt, eller hvilkendera bäst gälda gitte, ersätta Söderling för hans lidande, derigenom att han under ett dygn varit i häkte insatt, med Tio Riksdaler Riksmynt, hvartill Söderlings i sådant afseende framstälda fordringsanspråk skäligen nedsattes.
Detta utslag har ej blifvit» å någondera sidan öfverklagadt.
Efter Justitie-Ombudsmannens förordnande, har Advokat-fiskals-embetet vid Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge utfört åtal emot Landshöfdinge-embetet i Malmöhus län, bestående af Landskamreraren samt Länsnotarien, såsom tjenstförrättande Landssekreterare, för det att Landshöfdinge-embetet utlemnat en Svensk ransakningsfånge till utländsk polismyndighet.
Förhållandet härmed var sådant, att, sedan Gravören Peter Stenberg, såsom misstänkt för efterapning af Danska Nationalbankens sedlar, blifvit häktad samt den 9 och 10
Maj 1860 undergått polisförhör inför Landssekreteraren i Christianstads R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 4 26 län, så hade sistbemälde Landssekreterare, som ansett nödigt, att vidare undersökningar anställdes såväl i Malmö som Köpenhamn, för sådant ändamål låtit öfverlemna Stenberg till Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län, med anmodan, i skrifvelse af den 11 i nämnde månad, att för undergående af förhör inför polismyndighet i Köpenhamn låta dit öfverföra Stenberg och om anledningen dertill vederbörande underrätta.
Landshöfdinge-embetet i Malmöhus län anmodade, af sådan orsak, i skrifvelse den \2 i nämnde månad Pohti-direktören i Köpenhamn att anställa förhör med Stenberg, hvilken jemväl dit öfverfördes.
Efter det denne sålunda inför Polismyndigheten i Köpenhamn undergått förhör och derifrån, likväl först den 19 påföljande Juni, blifvit tili Malmö återförslad, har han. vid det besök, Justitie-Ombudsmannen under Augusti månad samma år gjorde å Länsfängelset i Malmö, der Stenberg då förvarades, för Justitie-Ombudsmannen uppgifvit, att han varit bevakad af Danska polisbeljenter såväl under nyss otnförmälda forsling från Malmö till Köpenhamn sorn ock under vistelsen derstädes och intill dess lian åter instäldes i Malmö, samt att han blifvit af Danska polisen på åtskilliga sätt misshandlad och pinad, i ändamål att tvingas till bekännelse af förfalskningsbrott^.
Detta föranledde Justitie-Ombudsmannen att, på sätt redan nämndt är, i skrifvelse till förrbemälde Advokat-fiskals-embele den 29 November 1860 förordna om åtal emot Landshöfdinge-embetet i Malmöhus län, dervid uppmärksamheten fastades på de anmärkningsvärda förhållanden, dels att Svensk embetsmyndighet tillåtit, att Svensk undersåte, sorn begått eller varit anklagad för brott inom fäderneslandet, blifvit ullemnad till polismyndighet i fremmande land, för att der hållas fängslad och undergå ransakning om samma brott, utan att ens någon Svensk polistjensteman åtföljt och bevakat den anklagade, hvilken sålunda kunnat ansvarsfritt misshandlas, dels ock att beslutet om Stenbergs öfverförande till Köpenhamn saknat stöd af Svensk lag som deremot tydligen bestämmer, hvarest ransakning om brott, begånget här i Riket, skall hållas, samt att detta beslut icke varit påkalladt af brottets art eller af de vid den förutgångna polisundersökningen yppade omständigheter.
Sedan Advokat-fiskals-embetet i ämnet afgifvit anmärknings-memorial, har I^andshöfdinge-embetet uti dess förklaring hufvudsakligen anfört, att, ehuru lag föreskrifver, hvarest ransakning skall hållas om brott, här i riket begånget, förbud likväl icke förefunnes deremot, att häktad person stäldes till polisförhör å utländsk ort; att i fråga varande åtgärd så mycket mindre vidtagits utan goda skäl, som särskilda om ständigheter antydde, att
Stenberg vid förfalskningen haft medbrottslige i Danmark, hvilkas upptäckande och ställande till förhör emot
Stenberg skulle lända till brottets fullständiga uppdagande; att I^andshöfdinge-embetetet ingalunda förbisett, att anledning till klander skulle i väsentlig mån kunnat förebyggas derigenom, att Stenberg under vistelsen i Danmark varit stäld under Svensk bevakning; men att, utom det att Landshöfdinge-embetet icke ägde att förfoga öfver medel för sådant ändamål, slik bevakning, då den skolat utöfvas i allmänt fängelse, blifvit af föga bety - n denhet, samt att orsaken till dröjsmålet med Stenbergs hemsändande till en del stöde att finna deruti, att Stenberg, som den 23 och 24 Maj nämnda år inför Köpenhamns Politi- och Kriminalrätt aflagt bekännelse om sitt brott, lemnat osanna uppgifter rörande sedelplåtarnes förvaringsort och derigenom förorsakat nya polisundersökningar.
I slutpåståendet lade Advokat-fiskals-embetet Landshöfdinge-embetet till last, att hafva, förr än genom ransakning vid vederbörlig domstol behofvet af förhör med Stenoerg inför
Dansk myndighet blifvit närmare, än genom den af Landssekreteraren i Christianstads län hållnaa polisundersökning, utrönt, beslutat om Stenbergs öfverlemnade till Dansk myndighet; samt att deremot, vid nämnda besluts verkställande, icke i någon mån hafva sett Stenbergs lagliga rättigheter, såsom Svensk undersåte, till godo, i det han utlemnats till Dansk polismyndighet, utan att Svensk polisbevakning ens medföljt under forslingen, ehuru tillses bordt, att
Stenberg icke förvarades i annorlunda beskafTadt fängelse, än sådant, som varit jemförligt. med det, hvari han eljest skolat i Sverige förvaras, äfvensom att i öfrigt de i Svenska författningar angående fångvården meddelade bestämmelser tillämpades; hvarjemte Advokat-fiskalsembetet, som ansett anledningen till dröjsmålet med Stenbergs återfordrande icke vara nöjaktigt förklarad, såsom grof försummelse betraktat Landshöfdinge-embetets underlåtenhet att förr, än som skett, återfordra Stenberg, — för hvilket allt Advokatfiskals-embetet påyrkat ansvar, efter grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken.
I slutlig förklaring åberopade Landshöfdinge-embetet hvad förut å dess sida vore anfördt, med tillägg, att det fängelserum uti Politiehäktet i Köpenhamn, hvarest Stenberg förvarats, till utrymme och beqvämlighet öfverträffade cellerna å Länsfängelset i Malmö samt att fångkosten i nämnda Danska fängelse till myckenhet och godhet åtminstone vore fullt jemförlig med den för Svenska fångar bestämda; hvarjemte Landskamreraren, för sin del, anförde, att honom icke borde tillräknas vare sig att Stenberg öfverförts till Köpenhamn under
Dansk bevakning ej heller att Stenberg icke förr, än som skett, återfordrats, emedan tjenstförrättande Landssekreteraren ensam förordnat om Stenbergs bevakning och Landskamreraren, kort efter Stenbergs försändande till Köpenhamn, upphört att i ulöfningen af Landshöfdinge-embetet deltaga.
• Kongl.
Hofrätten har, efter sålunda slutad skriftvexling, den 18 Maj 1862 meddelat utslag af innehåll, att som beslutet om anställande af förhör med Stenberg å utländsk ort, fastän det brott, för hvilket han misstänktes, föröfvats inom Riket, icke stöde i strid med lag, samt med afseende å hvad som, beträffande Stenbergs delaktighet uti ifrågavarande förfalskningsbrott, vid den tid, då berörda beslut meddelades, förekommit, Landshöfdinge-embetet icke kunde anses hafva för samma beslut saknat giltig orsak, alltså blef Advokat-fiskals-embetets yrkande om ansvar för beslutet om Stenbergs öfverlörande till
Danmark ogilladt; likasom, enär anledning icke vore för handen, att Stenberg bordt, förr än som skett, återfordras, åtalet, i hvad det afsåge 28 ansvar för dröjsmål i nämnda hänseende, underkändes; men, emedan Landshöfdingeembetet icke ägt undandraga Stenberg, under den tid han hölls häktad, det hägn, honom enligt Svensk lag tillkom, samt förfarandet, att utlemna Stenberg till
Dansk polis, utan att Svensk polisbetjening öfver Stenbergs behandling hade tillsyn, således mäste såsom felaktigt anses, pröfvade Kongl. Hofrätten, som fann hvad sålunda blifvit tillgjordt icke kunna tillräknas annan, än tjenstförrättande Landsaekreteraren, hvilken, jemlikt stadgandet i 58 § 2 mom. af Instruktionen för Landshöfdingarne i Rikets län och de vid Läns-styrelserna anstälde tjenstemän den 10 November 1855, närmaste tillsynen öfver Stenbergs behandling såsom fånge ålåg, och derföre frikände Landskamreraren från ansvar jemväl i denna del af åtalet, rättvist döma t. f. Landssekreteraren att för det fel i utöfningen af Landssekreterare-embetet, hvartill han i nyssnämnda hänseende gjort sig skyldig, jemlikt grunderna för 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, böta Femtio Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Malmö stad och Advokat-fiskalen vid Kongl.
Delta utslag insändes till Justitie-Ombudsmans-expeditionen och ankom dit den 5 Juni detta år.
Den 7 i samma månad, eller två dagar, innan jag företog årets embetsresa, anmodade jag i skrifvelse Advokatfiskals-embetet att hos Kongl. Majit i underdånighet fullfölja åtalet emot Landshöfdinge-embetet i de delar, som genom Kongl. Hofrättens utslag icke blifvit gillade.
Vid min återkomst från nämnda resa erfor jag, att en skrifvelse från bemälda Embete, daterad den 1 Juli, men med derå anbragt poststämpel »den 4», och innehållande begäran, att de deruti inneslutna underdåniga besvären måtte till Kongl. Majlis
Justitie-revisions-expedition inlemnas före klockan Tolf Lördagen den 12 Juli, anländt till Justitie-Ombudsmans-expeditionen först Måndagen den 14 i sistnämnda månad och således två dagar efter besvärstidens utgång.
Genom denna tillfällighet undgick hufvudfrågan i nämnda åtal, eller den — huruvida det är Svensk embetsmyndighet tillåtet att till inställelse inför utländsk polismyndighet eller domstol befordra eller utlemna Svensk undersåte, eller icke, — att hos Kongl.
Majit blifva slutligen pröfvad.
Saken utgör emedlertid, med den behandling hon redan erhållit, ett bevis, bland andra, på den osäkerhet, med hvilken frågor, som röra den internationela rätten, af myndigheter inom vårt land behandlas; och det vore derföre önskligt att lagstiftningen påtänkte några stadganden i detta afseende, för så vidt de kunna utgöra föremål för civil- eller criminel lagstiftning eller embetsinstruktioner.
Behofvet deraf framträder desto tydligare och kännbarare ju mera lättade kommunikationer föranledt mångsidigare beröring med andra länders undersåter. 29 Uti särskilda till Justitie-Ombudsmannen stälda skrifter hade en Egendomsägare och hans Hushållerska fört klagan öfver åtskilliga af Kyrkorådet och Pastor i den församling, der klaganderne bodde, fattade beslut och vidtagna åtgärder.
Af klagoskriften och dervid fogade handlingar inhämtades, att angifvelse blifvit gjord emot Kyrkorådet att hafva låtit lill den 13 September 1860 inför sig kalla: dels Egendomsägaren för att höras öfver följande anklagelsepunkter: 1:o alt han fortfarande lefde i oenighet med sin maka, från hvilken han egenmäktigt sig skilt till säng och säte, samt att han emot henne tidt och ofta förrådde ett illvilligt och oförsonligt sinnelag; 2:o att han likaledes fattat ett »vredfullt» och bittert sinne emot sin son och behandlade honom på ett sätt, som snarare motarbetade än befordrade hans förbättring; o 3:0 att han på aderton år icke begått Herrans heliga nattvard; 4:o att han högst sällan och på sednare åren aldrig besökt någon gudstjenst i för samlingans kyrka; och slutligen 5:0 för det han på ett all anständighet trotsande sätt öfverallt med sig förde sin Hushållerska och lemnade henne öfver sig ett mer än tillbörligt välde; dels ock Hushållerskan, emot hvilken angafs: 1:o att hon icke sedan år 1857 begått Herrans heliga nattvard; 2:o att hon äfven dragit sig bort från den offentliga gudstjenstens bevistande i församlingen; 3:o alt hon tillstält och underblåste den oenighet, som uppkommit emellan hennes husbonde och hans son samt emellan den förre och somlige bland hans folk; 4:o alt hon med lögnaktiga uppgifter bemött Kyrkorådets Ordförande vid det besök, denne gjort på hennes husbondes egendom, i afsigt att bilägga den uppkomna ofvananlydda söndringen; och 5:o att hon uppförde sig på ett mot sann sedlighet och anständighet stridande sätt; dels slutligen Egendomsägarens förrbemälde
Son, för att uppgifva 1:o hvarföre han ej aflemnat prestbetyg, ehuru han öfver ett halft år vistats inom församlingen; och 2:o orsaken till den illvilja, fadren emot honom fattat; hvarförutan han borde meddela de upplysningar, som voro Kyrkorådet af nöden för att kunna fullgöra dess åliggande i förevarande fall.
Vid kyrkorådets sammanträde förutnämnda 15 September 1860 tillstädeskom icke någon af de kallade.