Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att den af Styrelsens organer, som närmast har till pligt att i dessa ämnen tänka och handla, hyser samma öfvertygelse, kan ej annat än vara högst tillfredsställande för .Svenska nationen; och att denna hans öfvertygelse utgått från vår högsta Styresman, upplyst af sin vidsliäckta erfarenhet och ojemnförligt öfverlägsna sakkunskap, säger sig sjelft och bör sålunda, hvad jag icke heller betvifla!', bära helsosamma frugter i verkligheten. General-Adjutantens för Arméen, under förlidne Riksdag, inom detta rum yttrade minnesvärda ord i delta hänseende voro; ”B e v ari n gs-sy s t e in e t har, under form "af skyldighet, ätergifvit folken den fria mannens ursprungliga rättigheter att bära vapen ”till sitt lands försvar; och ett folk fa 11 i g t land, ”sorn hvarken kan uppställa eller på fredsfot ”bör underhålla någon betydligare stående Ar”rne, måste på Nationalbeväringen, utan tvifvel, ”beräkna och finna sitt hufvudsakligaste fur”sva r.”
Det är till detta hufvudsakligaste försvar, som denna min vördsamma motion syftar, och hvartill den skall uppgifva ett sätt, som icke gör någon märkbar rubbning i de närvarande förhållandena; men likväl bereder en efterlängtad, en behöflig, en på en gång rättvis och billig lättnad åt den betryckta jordbrukaren, samt i tidens längd millioners tillgångar åt den nu tomma Statscassan.
Sättet är dessutom enkelt och lätt verkställbar!; det är; att amalgamera indelta Armeen med Nalionalbeväringen, i mån af sig yppande vacancer.
Men, säger man, indelta Arméen är en gammal, en vördnadsvärd inrättning, ett Carl XI:s storverk, som är helt annat än besoldade härar, mera nationel och mindre betungande än dessa Nationernas frätande kräftor.
Sä dömmer hvar och en, som ytligt betraktar denna inrättning, hvilken, det kan ej nekas, för sin tid och ända till våra dagar haft sina stora förtjenster.
Men med conscriptionssystemet har ett förändradt förhållande uppkommit.
Detta system har verkligen öppnat en helt ny epok i Europas militärskick i allmänhet, och sjelfva vårt hittills beprisade Indelningsverk kan icke uudgå att rubbas deraf.
Den i Mars f. m.
År icke tiden till denna rubbning ännu inne, så skall den dock förestå såsom en oundviklig följd af sakernas nya ordning.
Vår indelta soldat, ehuru jordbrukande, är dock legd, ja mera än den värfvade soldaten, emedan han är legd på lifstid, — dyrare än den sednare, emedan han njuter dubbel sold under alla slags commenderingar i fred eller krig, nemi. sina indelta löneförmåner oell dagspenning, sorn den värfvade soldaten, vid sådana tillfällen, endast och allenast erhåller.
Den indelta soldaten bär således icke den fria mannens vapen, hör under en skråmässig behandling, inom privilegiernas område, måste tjena så länge han kan, och står i många fall uti heterogena förhållanden till de öfriga medborgarna, isynnerhet rote- och rusthållare, hvilka ofta med honora, i afseende på hans yrke och dermed gemenskap ägande ämnen, tvista om mitt och ditt, om rättigheter och skyldigheter.
Sådana stridigheter äro icke välgörande, äro tvärtom så mycket skadligare, som det ligger i aflönings- och underhäIIssättets natur, att oenigheter emellan soldaten och roteeller rusthållaren nästan måste alstras.
Ett sådant förhållande är lika obehagligt för löngifvaren som löntagaren, och i det hela ändamålsvidrigt.
Det ar dessutom stridande mot sjelfförs vare ts och det dermed förenliga Conscriptionssystemets natur, att det, i afseende på krigsyrket, skall finnas mer än ett stånd.
Alt verkligheten, likasom begreppet, af krigare och medborgare bör sammansmälta, hör till ett väl ordnadt nationalförsvars ovilkorliga kraf, hvaråt man icke nog kan skatta och hvarmed en särskild krigarekast, om ock indelt, icke är förenlig.
Jag har tillförene sagt, att det ena, hylladt såsom sig bör, måste upphäfva det andra.
Framtiden skall visa nödvändigheten deraf.
Dessförutan åtfölja med indelta soldaten flera vigtiga olägenheter.
Han är antagen på lifstid, han måste derföre tjena så länge han möjligen förmår: detta är öfverensstämmande med rust- och rotehållares fördel, som, med skäl, vanligen afses framför tjenstens fordringar.
Det är af denna orsak, som den indelta Arméen, efter en längre tids fred, består af gamla och bräckliga soldater, hvilka, om krig utbryter, af orklöshet och håglöshet icke kunna åtfölja Arméens rörelser, blifva hemsjuka, otjenstbara, fylla sjukhusen och minska sålunda effectiva styrkan, ofta under hälften af Arméens numerär.
Afskedas de för ålderdom eller andra orsaker, så betunga de pensionsanstalterna, som ändå icke ens nödtorftligen kunna underhålla dem, eller blifva de tiggare eller correctionister på sina gamla dagar; ty sedan de icke mer anses tjenstbara , äro de icke heller nog arbetsföra att kunna lifnära sig.
Dessa betänkliga omständigheter verka lika menligt på landet, som på Arméen. 3 H. 3 i8 Den i Mars f. m.
Lägger man härtill, att recruteringen icke alltid är lätt, någongång ganska svår, isynnerhet inom vissa folkfattiga provinser, och denna utgift ej sällan känbar för roten, likasom underhållet af en del af soldatens beklädnad, kosteller passevolance-penningar för möten och mönstringar, tillika med reparations- och nybyggnadsskyldigheter vid torpet, och äfven skötandet deraf, då soldaten är commenderad; sä lärer ingen opartisk och rättskaffens man kunna neka, att, ehuru
Statscassan undgår att i detta fall vidkännas någon betydligare utbetalning, drabbar den deremot så mycket mer direct och nästan för hårdt jordbrukaren, hvars öde förtjenar att behjertas.
Att hastigt afhjelpa dessa olägenheter, tror jag icke vara möjligt; ty att på engång reducera indelta Armeen går icke an: den är för närvarande en nödvändig och nyttig stam för vår mindre öfvade Beväring.
Men att, utan rubbning af någonderas liufvudgrunder, amalgamera båda, se der en, såsom jag vågar tro, ej mindre vigtig, än lätt verkställbar gärd åt tidens, åt nationalförsvarets, åt jordbrukarens gemensamma fordringar.
Denna amalgamation är dessutom öfverensstämmande med den rotehållarne förut beviljade rättigheten att under krig icke behöfva recrulera på annat sätt, än genom allmänna beväringen.
Hvarföre skulle denna rättighet, med vida mera skäl, icke kunna utsträckas äfven till fredstider?
Isynnerhet som derigenom både för jordbrukaren och Statscassan skulle uppstå en gemensam fördel: för jordbrukaren, alt icke behöfva lega någon annan soldat, då han insatte i nummer, på fem år, en till hans rote hörande beväringsyngling, att icke behöfva lemna soldattorpet ifrån sig, icke sköta, reparera och underhålla detsamma, utan i stället sjelf draga nyttan deraf; emot hvilka förmåner roten borde erlägga en årlig, medelmåttig contant afgift eller vissa tunnor spannmål, att uppbäras lika med kronobonden: för Statscassan, att få sig tillgodo beräknad denna inkomst, som, hvad en — till vederbörande aflemnande, af mig utarbetad — tabellarisk calcul utvisar, inom en icke alltför lång tid skulle stiga till många millioner, hvaraf krigsmaterielen och nödiga vapenöfningar skulle bekostas, samt en genom utlåning ärligen stigande fond för framtida krigsbeliof förberedas.
Dä denna amalgamation icke annorlunda hvarken kan * eller bör ske, än småningom, i' mån af sig yppande vacan cer och i öfverensstämmelse med rote- och rusthållares fria vilja; så kan den icke väcka någons missnöje, icke våldföra någons rättigheter, icke pålägga någon nya skyldigheter, och icke heller kan den händelsen blifva ens tänkbar, att hela Arme'en, eller någon större del deraf, på engång skulle blifva recruter.
Förhållandet i detta fall blefve, att börja med, detsamma som nu äger rum; och framdeles, i hän - \
Den i Mars f. ra. *9 delse anbudet i allmänhet antogs, skulle afgången och ersättningen komma att stå i bestämdt och lätt beräknelig! förhållande till hvars och ens olika, men alltid högst femåriga tjenstetid, som naturligtvis icke inträffade på samma årtal för flera än dem, hvilka, tillfälligtvis, på samma gång ingått i nummer.
Deremot skulle, genom detta frivilliga åtagande af beväringskarlen att ingå i nummer efter sig yppande vacancer, flera ytterst magtpåliggande och väsendtliga fördelar uppkomma.
De bestå i synnerhet deri, alt hela Armeen, i en framtid, blir eri verklig National-arme' ; att eonscriptionssystemets hufvudprincip sålunda gör sig, utan undantag, gällande; att den fria mannens rättighet och pligt att, till sitt lands försvar, en viss tid bära vapen blir allmän; att ingen derefter kan sägas köpa en annans lif eller sälja sitt eget för penningar, eller jord, eller någon annan vara; att de som exercerat i fem år, och del i sin bästa och lifligaste ålder, aldrig kunna glömma hvad de lärt; att hela den uppväxande generationen efter hand, på detta sätt, blir vapenför och af oberäknelig nytta och användbarhet, då försvaret i massa sättes i fråga; att försvarspligten blir jemnt fördelad, all skråmässighet, ali olikhet, all kastinrätlning i krigsyrket bannlyst, hvarigenom rättskänslan tillfredsställes, förtroende och enighet alstras; att ”(nassan af Nationen vännes vid ordning och laglydnad samt att hastigt fullgöra si”na skyldigheter, som verkar fördelaktigt på enskilda företag, hvilket åter har en mägtig inflytelse på industrien och ”national-välståndet *);” att Arme'ens Öfver- och Underbefäl vinner, genom den i längden betydligare årliga recruttindervisvingen, en allmännelig färdighet och vana alt bilda och handleda soldater, hvilket är af mycken vigt och vanligen saknas, då soldaten tjenar på lifstid och årliga recruteringen sålunda är ringj; att man framdeles, om mitt förslag vinner Regeringens och Nationens bifall, kan, med skäl, skryta af att äga en exercerad och på sitt sätt stående, ehuru icke stillastående eller stelnande Arme', hvaraf ingen soldat är öfver 25 år; alt det är denna ungdomlighet, som i krig är ovärderlig; att det var med en sådan, men i hast samlad, oöfvad hop, som Stenbock slog
Danmarks kärntrupper vid Helsingborg; att det var i spetsen för en sådan, men illa klädd och föga exercerad arme', sorn Napoleon utropade, då han öfversteg Bernhardsbeeget, för att besegra de Österrikiska veteranerna och befria Italien: ”Vi är o alla unga, Soldater och Generaler; för oss ä 1-o mödorna en lek; vi kunna tillintetgöra alla hinder och alla Arme'er;” alt det var sådana ynglingar, som under reträtten från Cuopio och landstigningar - *) Sc Lefréns föreläsningar i lirigsvctensk., der fördelarna af en uational-armé upplagas. 20 Den i Mars f. ra. na vid Kel lon jemi, under sista Finska kriget, genom sitt välförhållande väckte sjelfva de blodbestänka Finska veteranernas förvåning; alt det är med en sådan ungdom, som roan kan trotsa aila möjliga faror; att uti den företrädesvis herrskar lif och verksamhet; att hos den linnes en brinnande fosterlandskänsla, tillika med ärans och modets allsmägtiga hänförelse, och djerfhetens eldkraft förenad med det i krig så nödvändiga sjelfförtroende!; att dea ännu icke hunnit fästa sig vid lifvets små bekymmer; att den är oberoende af vanornas och maklighetens mägtiga inflytelser; att ändtligen en så beskaffad national-arme' är, i ordets sannaste bemärkelse, krigisk och krigslysten och sålunda för landets tillbörliga försvar vida bättre, säkrare och ändamålsenligare, än både den värfva de och indelta A rine'en.
Men på det denna oöfvervinnerliga National-arme' mätte vinna den fullständigaste utbildning, och derföre i en framtid, isynnerhet då försvaret i massa skulle komma i fråga, inom sig sjelf kunna finna ett nödigt befäl, böra, hvad jag äfven under de föregående Riksdagarna föreslagit och som jag nu itererar, M i I i.t ä r-P r o fess or er anställas vid Universiteterna i Upsala och Lund, en Mi 1 i t ä r-1 e c t o r vid hvarje af Rikets Gymnasier samt en Exercitiemästare, med kännedom af Svenska krigshistorien, vid hvarje Trivial- oell Apologist-skola.
Det skråmässiga och ensidiga1 i krigsyrket skulle derigenom helt och hållet och från sjelfva roten försvinna.
Att den elementära militäruppfostran vid Carlberg genast borde upphöra och statsanslaget i detta hänseende öfverflyttas på Militär-lärarne vid Academierna, Gymnasierna samt Rikets lägre skolor, säger sig sjelft, på det den allmänna och offentliga uppfostran derigenom måtte blifva, hvad den i väl ordnade samhällen bör vara, nemi. på en gång religiös, vetenskaplig, medborgerlig och militärisk.
Det är denna gemensamhet i uppfostran, som förenar och förbrödra!- alla samhällsclasser, som mångdubblar deras verksamhet, som utvidgar deras krafter, som sammansmälter de individuella åsigterna, som gör menniskan till medborgare och som, med ett ord, befordrar det helas trefnad och bestånd.
Det är sålunda nationalandan och nationalförsvaret, dessa tvillingsyskon, säkrast både lif— vas, näras och stärkas.
Och när man, genom en dylik förening af den medborgerliga och milita riska bildningen i våra offentliga läroanstalter, försäkrat sig om ett dugligt och tillräckligt befäl, anser jag, jemte beväringssystemet, den vigtigaste grunden lagd för ett kraftigt och ändamålsen ligt nationalförsvar.
Emedlertid borde, till beväringsmanskapets begagnande och till utdelande bland detsamma, utarbetas en kort och redig öfversigt af Svenska historien.
Derigenom skulle den - Den i Mars f. m. 21 na ungdom— jemte vapenöfningarna, hvarvid målskjutning, bajonettfäktning, gymnastik och marcher borde utgöra hufvudsaken — lifvas till fosterlandskärlek och till begrepp af hvad historiska minnen och ädla handlingar betyda, så nödigt, då, i afgörande ögonblick på ärans fält, en befälhafvare vill uppmuntra till mandom och uppoffringar.
Det är på den intellectuella bildningen, på fosterlandskärleken, på sinnesstämningen, på känslan för yrket man bör fästa vida mera vigt, än på exercisen och färdigheten att mer eller uiindre prydligt handtera geväret.
Den tiden är förbi — och detta med rätta —, då gevär s-.exc er eisen, då den mechaniska fulländningen i handgreppen ansågs för allt och den intellectuella bildningen för intet.
En annan, en motsatt, en förnuftigare grundsats börjar nu göra sig gällande, och denna medborgaren och militären värdigare, för ett lands försvar nödvändigare, eller, rättare, denna den enda nyttiga och nödvändiga grundsats kan icke nog hyllas, icke nog inplantas och befästas.
Krigaren har upphört att vara en blott machin i godtyckeis händer, i och med detsamma som han i ett eonstitutionelt samhälle blef medborgare och medborgaren blef krigare.
Krigsståndet har derigenom fått ett ädlare ändamål, att det icke mera utgör en parasitväxt i Staten, icke en privilegierad, ensidig kastinrättning, utan en ingredieraride dellden lagbundna samhällskroppen, och så mycket mer oskiljaktig från medborgerligheten, som försvarspligten är dermed förenad och utgår derifrån.
Så alldeles fullkomligt är det väl ännu icke hos oss; men så skulle det blifva, om mitt vördsamma förslag antoges.
Privilegiernas tid är verkligen försvunnen, och man borde kunna säga detsamma om de be so
Ida de och på denna o medberger liga grund stående härarnas.
De äro en stat i staten och — jag upprepar det ännu en gång — de utgöra Nationernas frätande kräftor.
Mitt lika välmenande som vigtiga förslag botar för detta fruktansvärda onda långsamt, men botar säkert.
Det afser på en gång jordbrukarens betryckta tillstånd, fosterlandets ändamålsenliga och kraftiga försvar samt Statscassans klena tillstånd.
Det afser derutöfver millioners besparing för framtida behof och hehofvet af att förekomma alla de heterogena förhållanden, som nu äga rum dels emellan soldaten och rotehållaren och dels imellan denne sednare och Regeringsmagten.
Ett förslag af detta omfång torde förtjena någon uppmärksamhet, ehuru långt ifrån icke framstäldt med ringaste anspråk på ofelbarhet.
Det är blott ett foster af den mest brinnande fäderneslandskänsla, som icke söker någon annan ära, än den att, om möjligt, kunna gagna sitt dyrbara föremål.
Jag vet alltför väl, att 7 och i4 §§•
Regeringsformen Öfverlemna endast och allenast till högste Befälhafvaren öf - Den i Mars f. m. ver krigsmagten att, efter sin vishet och sitt godtfinnande, besörja om våra försvarsanstalter; men jag vet derjemte, att Han, med de upphöjda tänkesätt, som äro Honom så egna, ingalunda skall ogilla, att medborgare täfla om att uppfinna och framställa de medel, de anse kunna bidraga till det älskade, gemensamma fosterlåndets bästa, likasom lill dess ändamålsenligaste försvar.
Jag anhåller, att denna min vördsamma motion må varda till vederbörligt Utskott remitterad.
Dessa fyra memorial lades på bordet.
Hr Stedt, Claes Fredr., anförde skriftligen:
Visserligen hafva discussionerna om brännvinsbränningen nog ofta upptagit h. o. Ad:s tid, och mången torde redan vara trött att afhöra något vidare i detta ämne; men då K. M. yttrat sin Nådiga önskan vara, att Ständerna må, genom lämpliga åtgärder, vidtaga anstalter till förekommande af brännvinets omåttliga bruk, bestämma stadganden emot missbruk vid brännvinsredskapens form och sammansättning, samt tillse, att hrännvinsskatten må blifva för Statsverket att påräkna hädanefter lika hög som förut; så och då jag, genom 29- årig förvärfvad erfarenhet i yrket, hvaraf icke sällan genom personligt deltagande i tillverkningen af brännvin, kommit till temligen noga bekantskap med såväl sjelfva handteringen son» dess inflytande på landtmannahushållningen, och jag fullkomligt inser nyttan och nödvändigheten att efterkomma hvad K. M.
Nådigst föreslagit, tvekar jag ej att här på detta rum tillkännagifva mina åsigter i brännvinshistorien, och det så mycket hellre, som flera vänner dertill uppmanat mig; och, efter noga betraktande af hvad i ämnet förut blifvit yttrndt, har jag sökt att, utan för starka afbrott af hvad som förut varit tili efterlefnad föreskrifvet, kunna åstadkomma de nu åsyftade föremålen.
Min motion innehåller således ett förslag till ändringar uti nu gällande Brann vins-författning, hvilken skall §-vis genomgås, förutsättande, att allt, hvad ej till ändring uti §. föreslås, skulle såsom gällande qvarstå.
Brännvinsbränningen har ostridigt ett betydligt inflytande på jordbruket; och då gifvet är, att det behöfver underlättas, såvida det, utan förökad skuldsättning för jordägaren, skall kunna bära skattebördorna, tror jag, att uti de förslag, jag nu går att afgifva, är träffad en passande medelväg. §. 1.
Stadgas en bestämd brännvinsbränning af 6 månader, från d. 1 Nov. till d. 1 Maj, hvilket är en medelmåtta, som i det närmaste motsvarar allas interessen.
Om en kortare tid antages, blifver visserligen ett ganska högt brännvinspris deraf en följd; men oredor uppkomma uti landtmannens hushållning, och spannmålen faller till allt för Den i Mara f. m. 23 lågt pris.
Brännvinsbränningens inställande, då Regeringen så beslutar, bör localiseras efter påkallande oundvikliga behof; ty icke är det rimligt, att provinser, som hafva öfverflöd på potates, hvilken icke utan svårighet kan transporteras, skola upderkastas brännvinsförbud, för det att andra haft missväxt på säd och potates; och när ett sådant förbud i någon eller några provinser påbjudes, bör det emanera minst 2 månader före verkställigheten. §. 2.
Bör tilläggas, att ingen fastighet, som ej är taxerad till minst 5oo R:dr, får utöfva brännvinsbränningsrättighet. §. 3.
Abyggnaden på fastigheten bör icke få ingå uti det taxeringsvärde, hvarefter bräunvinsbränningsrättigheten skall utöfvas. §. 4- Ordet bolstad bör förtydligas och uttryckas, hvad dermed egentligen förstås, nemligen egendomen odelad. §. 5.
Förtydligas sålunda, att ägaren är väl berättigad utöfva brännvinsbränning på ett ställe, om flera dess egendomar ligga inom en mils afstånd, med högst en 90 k:rs paulia; dock icke honom fråntagen rättigheten att idka brännvinsbränning på hvar och en af sina särskilda egendomar med den pannerymd, han efter taxeringsvärdet har rätt att begagna. §. 9.
Försvinner. §. 1 r.
Den som vill sig af brännvinsbränningsrättigheten begagna, bör dertill anmäla sig en månad före branningstidens början hos den här framdeles föreslagna SockenCommitte, och vare pligtig att alltid erlägga skatt för sex månaders bränningstid; och den, som sig icke behörigen anmält, vare sin brännvinsbränningsrättighet för det året förlustig. §, 12.
Skillings-afgiften försvinner. §. i3.
En tariff, hvarefter panneskatten skulle utgöras, bifogas härjemte; den åsyftar en högre beskattning i allmänhet och således äfven på de pannor, som hittills varit nästan utan skatt. §§. 14, i5, 16 försvinna. §. 17.
När åsyftandet med den nya författningen är en billig minskning i en öfverdrifven brännvinsbränning, och det är bevisligt, att medelst attik e-fabriker stora underslef skett, föreslås, att hädanefter inga ättike-fabriker må annorlunda tillåtas, än under samma vilkor och med samma beskattning som för brännvinsbränningsrättigheten.
Af lika orsak torde underdånig anhållan böra göras derom, att stadgandet i denna §., angående brännvinsbränning vid fabriker emot 4 skts afgift pr kanna, må hädanefter upphöra. 24 Den i Mars f. m. §. 20.
Andras till |:del i stället för A.:del. §. 21.
Ora apothekare' få begagna högst en 18 och en q k:rs panna, är mer än tillräckligt för apothekare-rörelsen; ty då man vill minska brännvinssupande!, är ock nödigt att undanrödja obehörig rörelse i denna väg, som här och der i landsorterna på apotheken bedrifves. §. 26.
Alla konstpannor böra icke tillåtas, utan endast enkla klarningsapparat och mäskvärmare blifva bibehållna; och, för att förtydliga, hvad man menar med konstpannor, bör man sådant noga dechiffrera.
Jag menar sådana sorn de pistoriska, hvilkas egenskap är, att ångorna, som uppkomma genom den egentliga pannans uppkokning, inledas i en annan panna eller machin, hvaruti äfven tillmäskning linnes, och uppvärmer denna ända till kokning, hvarifrån ånyo ångor utgå i apparaten o. s. v.; äfvenledes finnas andra, t. ex. de uti sista Brännvinsförfattningen i 4;de classen anförda, hvilka oundvikligen böra afskaffas.
Jag anser således en af punkterna i den blifvande brännvinsförfattningen bör innehålla, att ingen redskap må hädanefter begagnas, med hvilken man kan, medelst en och samma uppeldning under den tillåtna, uppgifna brännvinspannan och deraf följande uppkokning, eller genom tillsatser af rör, eller hvad annan invention som helst, afverka, emellan hvarje urdrankning eller s. k. ombyte af pannor eller ny ifyllning af tillmäskning, större kannetal tillmäskning än det, hvartill pannan är stämplad, som naturligen bör vara i öfverensstämmelse med hvad man uppgifvit sig vilja och äger rätt elter hemmansvärdet att begagna.
Med enkla klarinrättningar bör förstås sådana rectificatorer, machiner eller redskap af hvad benämning som helst, uti hvilka de ur pannan genom kokningen uppstigande ångorna kunna omkokas eller klaras uti 1 a 2 särskilda rum.
Hvar och en, som lagt hand vid bandteringen, skall finna, att denna ide är ett medium.
Pannans beskaffenhet i form och construction af halsar och falsar, proportioner till höjd och bredd må i öfrigt bero af en hvar att efter godtfinnande bestämma; ty hvar och en, som kommit till närmare bekantskap med brännvinsbränningen, vet, att redskapens construction icke betyder det ringaste, då hvad här förut blifvit föreslaget iakttages, utan tvärtom känner, att alla sådana föreskrifter äro grundade på mindre goda theorier samt göra bråk och oredor.
Man kan härvid tillägga, att ingen brännvinspanna får sä inmuras, att elden kan verka mera än på sjelfva den tillåtna brännvinspannan.
En alldeles ny punkt tillägges att, såsom en conlrollerande mellanlänk uti uppsigten af bränneri-idkarnes uppfyllande af sina skyldigheter och bevakandet af deras rättigheter i beskattningsväg, föreslås, att den vid årets BeredningsCommitte' utsedde ordförande jemte 3 andra ledamöter, helst en af hvar - Den iMars f. m. 25 hvarje Stånd, må erhålla det förtroende-uppdrag att för det löpande året utgöra en sådan ControllCommitte', och skulle deras functioner blifva: 1:0