Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som jag har mig bekant att en efterföljande talare kommer att begära en propos., som jag i allo gillar, har jag nu icke velat besvära med något förslag dertill, och då jag länge — måhända allt för länge — tagit R. o. Ad:s tålamod i anspråk, vill jag up - Den 17 Mars f. m. 197 skjuta mitt yttrande om tredje punkten till längre fram under debatten.
Det skulle vara mig mycket okärt, ur mer än en synpunkt, om de åsigter, jag går att uttala i denna fråga, icke skulle lyckas att förvärfva sig R. o. Ad:s bifall.
Men, Mine Hrr, jag har icke haft något val; ty om det är en pligt, under alla omständigheter, att framhålla det, som man anser vara rätt och sannt, framstår denna förbindelse så mycket mera befallande i en uprörd tid.
Det kan ty värr icke förnekas, att våra förhållanden till Norige icke äro sådane, som vi borde önska, och att synnerligast de sednaste tiderna varit rika på företeelser, som i hög grad påkalla R, St:rs upmärksamhet. och göra det till en pligt för dem, icke blott i deras egenskap af Svenska folkets ombud, utan jemväl för unionens egen skull, att framträda i handling för att, i hvad på dem beror, söka utjemna de meningsskiljaktigheter, som förefinnas emellan våra båda folk.
Jag biträder sålunda obetingadt Utsk:ts framställda förslag beträffande en revision af Förenings-fördraget, och behöfver i detta afs:de endast stödja mig vid den mening, jag uttalade vid remissen af Gr.
I ett fall tror jag likväl att ett tillägg skulle vara af behofvet påkalladt ur den synpunkten, att ibland de af Utsk:t upräknade ämnena, hvilka anses böra underkastas en utredning, det finnes sådane, hvilka borde och tilläfventyrs kunde blifva föremål för en skyndsammare behandling, än som kan emotses, om de skola göras beroende af en komités utredning, af hvars arbete inga resultater äro att förvänta förr, än efter en tid af 6 år, inom hvilken tid dess förslag icke kunna grundlagsenligt vara pröfvade af de båda ländernas representationer; och ibland dessa frågor anser jag mig särskildt böra nämna InterimsRegeringens sammansättning och verksamhet samt försvarsverkets ordnande efter en gemensam plan och på likstämmighets grunder.
Om icke Utsk:ts förslag antages med ett sådant tillägg, befarar jag, att R, Stms framställning skulle få utseende deraf, som hade de icke haft annat ändamål med densamma, än att begrafva de brinnande frågorna, genom att göra dem till föremål för en komités vidlyftiga och invecklade förhandlingar.
Hvad åter angår de motiver, hvaruppå Utsk:t stödt sitt tillstyrkande af en revision, så är det af den föregide talaren utredt, att dessa motiver, i ans:de till de brister, som vidlåda dem, icke böra läggas till grund för R.
Stms underd. skrifvelse till K. M. i detta maktpåliggande ämne, enär så väl de satser, som deri uttalas, som sjelfva upställningsformen tyckes motverka det ändamål, som afses: att komma till ett aftal med Norige, om en revision afFöreningsfördraget.
Sverige har i århundraden inom den Europeiska Eådsförsamlingen intagit och häfdat ett aktadt och mången gång bestämmande rum, hvilket vi sednast delat med Norige, utan att vårt inflytande härigenom minskats. 49» Pen 17 Mars f. m.
Vårt territorium liar en större utsträckning än Noriges, vår folkmängd är mångdubbelt öfverlägsen brödrafolkets.
Allt detta är en sanning, som ingen kan förneka och sorn skänker Sverige ett moraliskt inflytande i Unionens angelägenheter, som ingen kan betaga detsamma.
Vi befinna oss i detta hänseende i samma ställning, som andra förbundsstater, ibland hvilka vi finna mäktiga monarkier, som slutat förbund på jemlikhetsgrundsatser med andra stater, som äro dem ojemförligt underlägsna och hvarigenom de icke hafva förlorat utan vunnit i egen styrka.
De hafva endast häruti handlat politiskt klokt, men mindre välbetänkt förefaller det deremot ur denna synpunkt, om ett folk, som vänder sig till ett annat folk, med hvilket det slutit en förening, för att äska en omarbetning af föreningsfördraget, ordar oro sin makt och sin främre ställning, för att härpå bygga rättsfordringar, som icke klart kunna härledas ur detta fördrag.
Men låt nu ske att så vöre; ligger icke i alla fall något å ömse sidor sårande i sådane jemförelser, då de framställas från folk till folk?
— Jag öfverlemnar detta åt It. o. Ad.-s egen känsla att besvara.
Jag tror mig icke göra Utsk:t någon orättvisa, då jag säger, att hela dess argumentation är polemisk.
Men tillåt mig, Mine Hrr, fästa Eder upmärsamhet derå, att nationer stå för högt för att sjelfve inlåta sig i en polemik med hvarandra; att beträda en sådan bana kan på sin höjd medgifvas deras ombud.
De akter, som emellan vänskapliga nationer vexlas, få icke bära någon annan prägel, än den af lugn, värdighet oell en noggrannhet i allt, som ieke kail jäfvas.
Den, som träder utom denna krets, försvagar sin egen ställning och vänder vapen mot sig sjelf.
Man måste betänka att sa beskaffade handlingar icke tillhöra dem allena.
De komma att framläggas inför verlden, som vid dem fäster sitt begrepp om den politiska bildningsgrad, till hvilket ett folk hunnit.
Då man vill tvista om mitt och ditt, om rätt och orätt, så måste tvisten föras inför en domare, men emellan våra båda folk finnes ingen domare, ty Unions-Konungens makt är inskränkt tili att bilalla eller afslå det, som ömsesidigt är altaladt emellan de bada representationerna.
Och meningen kan ju icke vara att hänskjuta denna Iråga till en Europeisk Kongress, ehuruväl jag är mycket böjd antaga att densamma icke skall jäfva sin befogenhet att uptaga saken.
Utsk:t anmärker, och detta med full rätt, att Noriges stridskrafter icke al UnionsKonungen få disponeras för det gemensamma försvaret till samma utsträckning som Sveriges; men i afs:de å en annan anm., som rörer Interimsltegeringens verksamhet och sammansättning, torde vi böra erinra oss, att det är mot våra egna skär och klippor, som denna fråga strandat, i hvad den afser likstämmighet eller förenkling i sättet för ärendernas behandling.
Norige har häri ingen del.
Man klagar öfver Noriges isoleringspolitik, öfver dess obenägenhet att gå Sveriges önskningar till mötes, öfver den likgiltighet, hvarmed det betraktar sina förbundspligter, vid jemförelse med sins Den 17 Mars f. m. 199 egna intressen, och denna klagan saknar visserligen icke grund; men, varom rättvisa, kastom en blick på oss sjelfva!
Hvad hafva vi väl under 50 år gjort för att sammangjuta våra egna krafter, eller för att afhjelpa den splittring och dej. osammanhang, som råder inom vårt eget sköte?
Finna vi icke i de små steg, vi tagit eller kunnat taga, ett bevis derför, att om det går fort att söndra, så fordras det tid att sammangjuta och förena.
Hvad jag begär, det är att vi må fatta ett beslut, som leder till ett mål, och icke till uplösning, och hvarigenom vi icke upoffra vår goda rätt och vår egen ställning.
Låloin oss derföre icke så beherskas af en sårad fosterlandskänsla eller af vår stolthet, att vi för dessas tillfredsställande för saka allt annat!
Det är lemningarue af ett fordom mäktigt rike; men detta arf, det tillhör icke oss allena.
Det utgör äunu ofödda slägters arfvedel.
Hvem vet, hvem det kan komma att tillfalla, om vi vanvårda det samma.
Eller kunna vi anse oss så miiktiga, vi, ett litet folk af knappa 4 milhr, inträngdt emellan verldsmonarkier, som dagligen tillväxa som laviner till jättestorlek, att vi obekymradt kunna förkasta det stöd, som ett med oss beslägtadt. och förbundet folk kan, om ock ofullkomligt, lemna oss i farans ögonblick?
I sanning, Mine Hrr, mitt förstånd är för inskränkt, för att upfatta en sådan orastörtningspolitik.
Mitt hjerta är för stort, eller kanhända för litet, för att begripa en sådan Svenskhet.
Jag ser i den agitation, som blifvit upväckt mot Norige, i de proportioner, den antagit, och i den drägt, hvari man synes välja kläda densamma, ingen ny, morgonrodnad upgå öfver mitt fädernesland, öfver vår Nord.
Hvad jag deremot i allt detta kunnat uptäcka, det är — ett ogenomträngligt mörker.
Jag anhåller om afslag å Utsk:ts motiver, och att den redaktion för lt.
St rs underd. skrifvelse i denna fråga, som jag nu går att upläsa, måtte blifva i det stället antagen:
Då det föreningsband, som blifvit knutet emellan Sverige och Norige, oaktadt ilen långa tidrymd, under hvilken det egt bestånd, icke svnes hafva i önskvärd män förmått framkalla det ömsesidiga förtroende mullan de båda folken, hvilket vid föreningens stiftande varit afsedt att utgöra dess största styrka, oell då det måste vara af synnerlig vigt, att noggranna och fullständiga bestämmelser finnas ang:de sådana ämnen, som röra de båda nationernas ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, på det att icke i ats:de pa dem meningsskiljaktigheter må kunna upsla, hvilka skulle förlama föreningens kraft och motverka dess syftemål, hafva lt.
St:r, som ansett, att grunden till dessa missförhållanden måste sökas, icke i afsöndrade intressen, hvilka hufvudsakligen böra vara desamma, utan i föreningsfördragets brister, funnit sig böra inför Eders K. M., såsom Unionens högste uprätthållare och vårdare, nedlägga sina bekymmer i detta hänseende och i underdånighet auliada att Eders K. M., till a ('hjelpande af den ofullstäudighet och de brister, som vidlåda nu gällande föreningsfördrag, måtte täckas genom en af Svenske och Norske män bestående Komité eller på annat sätt, som 200 I)en 17 Mars f. ui. Eders K.
M. pröfvar lämpligare, låta verkställa revision af stadgarne för föreningen emellan Sverige och Norige, och npgöra förslag till ett nytt fullständigt förenings-fördrag, samt derefter till R.
St:r och Noriges StorThing aflåta Nådig Propos. med förslag till fullständigt ordnande af förenings-förhållandena de båda rikena emellan.
Och hafva R.
St:r, efter de öfverläggningar, som ronde detta vigtiga ärende egt rum, för sin del ansett, att, i det upgifna ändamålet, nedanniimnda ämnen synnerligen förtjena att uptagas, utredas och närmare bestämmas, nemi.: sättet för Konunga-, Throuföljareoch Förmyndare-vals anställande, InterimsRegeringens sammansättning och verksamhet, UnionsKonungens dispositionsrätt öfver Arméen och Flottan samt Försvarsverkets ordnande efter en gemensam plan, grunderna för utgörandet af bidrag till gemensamma kostnader, formen för en unionel representation, m. fl.; och finna R.
St:r, genom beredandet af en så beskaffad fullständig revision, intet hinder vara lagdt för en skyndsammare behandling af sådane unionela frågor, hvilka under tiden af Eders K.
M. kunde anses böra föreläggas de båda rikenas representationer.
M:s visa och aldrig hvilande omsorg detta maktpåliggande ärende i hela dess vidd, göra sig R.
St:r förvissade, att, genom en lyckligare lösning af upgiften att ordna föreuingsförhållandena, en ny borgen skall beredas för ett älskadt fäderneslands framtida väl, dess ära, dess anseende och dess tillväxt i yttre som i inre styrka.
I afs:de å 3:dje punkten i Betänk:t, ber jag att få i korthet för E. o. Ad. framlägga de slutsatser, hvartill jag kommit, och dessa äro.
Att det visserligen icke kan bestridas att, utöfver de i Noriges grundlag, sora influtit i RiksAkten, det finnes andra §§ och deribland den !4:de, som handlar om RiksStåthållare-embetets beklädande af Svensk man, hvilka till sin princip och natur äro af unionel beskaffenhet.
Lika litet borde det kunna från Noriges sida förnekas, att, då den 14 § infördes å Noriges grundlag, detta måste hafva ansetts innebära en eftergift af Norige till fördel för Sverige och Unionen.
Ty hvarför skulle man eljest i Noriges grundlag hafva intagit ett stadgande, som allt framgent inom detta land framkallat så mycken missbelåtenhet.
Allt detta synes mig klart och ostridigt.
Men häri innefattas endast den ena sidan af frågan.
Från den andra förekommer det, att i bredd med dessa grundlagsparagrafer det finnes en annan, den 112, som berättigar Norige att ändra sin grundlag, och denna Noriges rätt är icke inskränkt genom RiksAkten, hvilken, enligt Konung Carl XIILs sanktion å detta föreningsfördrag emellan nationerna, tillkommit för bestämmande af de emellan Sverige och Norige, i följd af föreningen upkomna, konstitutionela förhållanden, och som likaledes enl. ordalydelsen i R.
St:rs godkännande af denna akt vid 1815 års riksdag, innefattar vilkoren för Sveriges och Noriges förening under en gemensam Konung.
Den 17 Mars f. m. 201 I (le Svenska Kommissariernes traktatmessiga godkännande af Noriges grundlag finnes ingen reservation nedlagd, som inskränker Noriges rätt att råda öfver sin grundlag.
Men om det nu icke kan bestridas, att dessa statsfördrag, i deras egenskap af principala och bestämmande, måste få anses hafva omfattat, jemkat och förändrat alla de aftal, som föregått desamma, dessa må nu hafva tillkommit på hvilket sätt som helst, så måste häraf följa att vi på dessa statshandlingar icke kunna stödja någon Sveriges rätt att ingripa i Noriges grundlagsstiftning i vidsträcktare mån än i hvad rörer de paragrafer, som influtit i KiksAkten.
Man har då sökt att härleda denna rätt från 1.2 § i Noriges egen grundlag, som innehåller att denna icke får ändras till sina principer.
Detta stadgande är emellertid så obestämdt och sväfvande, att det icke en gang kan förstås utan en förklaring, men hvem kan gifva denna förklaring, om ieke det folk, som gifvit sig denna lag.
Icke hafva vi, mig veterligen, förbehållit oss någon rätt att tolka densamma.
Motionären, Hrr Dalman, anser emellertid, att då 1 § af Noriges grundlag, hvarigenom Noriges förening med Sverige under en Konung erkännes, obestridligen måste hänföras till principerna, häraf bör följa, att 14 g, hvilken tillkommit genom en tillämpning af samma grundsats, bör tillerkännas samma egenskap.
Och denna åsigt vore tvifvelsutan riktig, om det funnes ett nödvändigt sammanhang emellan dessa §§, men så är det icke, ty Irsta § står lika orubbad, om den 14:de försvinner.
Om derföre Noriges StorThing kunnat anse sig berättigadt att återkalla ett begifvande, som Norige funnit sig ega ani. att under dåvrde omständigheter göra till Sverige vid den tidpunkt, då föreningen tillkom, utan att föreningsfördraget härigenom ansetts vara förnärmadt, är den rätta och naturliga orsaken härtill att söka i ett förbiseende å Svensk sida att icke yrka på de unionela paragrafernas intagande i KiksAkten, hvarigenom de allena erhållit en oföränderlighet, som gjort deras öfverskridande till ett traktatsbrott.
Den enkla beskaffenheten af denna fråga, så framt man skiljer densamma från allt omsvep, är sålunda den : att vi ega all rätt att tolka meningen i 14 g af Noriges grundlag till vår fördel, men formen ligger oss emot, och på våra egna förbiseenden kunna vi icke grunda statsrättsenliga anspråk.
En protest, som endast grundar sig på halfva skäl och som dessutom icke rätt klart uttalar, det man menar, skulle vid detta förhållande sakna både betydelse och den prägel, som en sådan statshandling borde ega; och vår goda rätt böra vi icke förspilla, genom att framställa anspråk mot Norige, som vi icke kunna stödja på den strängaste rättvisa.
Sverige förlorar under iakttagandet af denna grundsats intet af sin värdighet och intet i sin ställning.
Jag yrkar afslag å 3:dje punkten af Betänk:t.
Några ledamöter hördes härtill yttra bifall. 202 D en 17 Mars t. m.
Det är en gammal erfarenhet, att enighet aldrig kan upspira ur annat än hvad rätt är, och någon enighet emelian de båda förenade folken har aldrig kunnat upstå, derföre att föreningens grund icke var öfverensstämmande med det rätta och sanna.
Man har talat om, att 45 år äro blott 45 dagar för nationerna, men tacksamheten borde väl vara lifligare straxt etter välgerningen, och ett folk borde kunna på mindre tid än 45 år lära sig inse, att det borde vara tacksamt.
Det är icke helier mera än 50 år sedan Finland införlifvades med Ryssland, och likväl känner detta vårt fordna brödraland en djup tacksamhet för det Ryssland låtit det behålla dess urgamla inre institutioner.
Sverige har skäl att klaga öfver Noriges motsträfvighet uti att gå oss till möte, ty Norrmännen hafva alltid velat hafva samma rättigheter som vi, men icke lika stora skyldigheter, och det är Norsk motsträfvighet, som sönderblåst vår urgamla flagga, det verkliga och talande föreningstecknet.
Det är för mig omöjligt att kunna finna, det Noriges ära på ringaste sätt förolämpas derigenom, att dess namn står efter Sveriges; hade Norige haft en Gustaf Adolf, en Torstenson, en Carl den tolfte, hade dess namn som vårt segrande gått fram genom historien, så skulle ingen Svensk man missunna det rättigheten att stå framom oss.
Nu är det likväl icke så, och derföre måste Norige betraktas som ett accessorium till Sverige.
Raabs liknelse om en friare, som blifvit afvisad af sin sköna, finner jag icke allenast halta, den har inga ben alls.
Jag värderar, på det högsta Frih.
Sprengtporten; men hemställer till Hr Frilnn hvad han skulle tycka om, i fall jag, honom underlägsen i talang i rikedom och samhällsställning, skulle vilja tränga mig fram till jemlikhet med honom och pocka på likställighet.
Säkerligen skulle Hr Frihm icke kunna underlåta att deraf finna sig sårad; och så är det äfven med Sverige, då det unga och oerfarna Norige vill pocka på likställighet uti unionen.
Jag hembär derföre till Utsk:t min tacksamhet för det värdiga, lugna och sansade uti dess motivering och önskar all framgång åt Gr.
Anckarsvärds motion, Hr Dalmans motion har inom pressen varit föremål för en så vidlyftig diskussion, att väl ingen finnes, som icke derom stadgat sin öfvertygelse.
Om jag också icke skulle hafva gjort detta långt förut, så vore tre rader i Utskrts Betänk, tillräckliga för att komma mig att göra det, nemi. der det talas om 3:dje artikeln uti konventionen i Moss.
Det är för mig omöjligt att sluta, huru man sedan kan misstaga sig om Sveriges juridiska rätt att hafva ett ord med i laget vid sådana förändringar, som den om ståthållareplatsens uphäfvande.
Hvar finnes dessutom den § i RiksAkten, hvarom Frih.
Sprengtporten och Hr Montgomery talat, och som skulle uphäfva denna rättighet?
Det är i stället Norska Grundlagen, som uphäfver RiksAkten, och icke tvärtom.
Om således Svenska Statsrådet förr försummat att bevaka denna Sveriges obestridliga rättighet, så är det väl intet skäl för att det nu skulle handla på samma sätt, och jag är öfvertygad om, att de män, som nu sitta uti Konungens
Råd, hellre skulle upoffra sin höga ställning, än tillåta, att Sveriges rätt så oförsynt kränktes.
Frågan om ståthållarskapets upbäf - Den 17 Mars f. m. vande måste behandlas i sammansatt Svenskt och Norskt Statsråd.
Men, säger man, om nu Konungen sanktionerar Norska Storthingets beslut?
An sedan, hvad gör det?
Om det stöde mig fritt att här framlägga en propos., så skulle jag ögonblickligen föreslå, att Konungen måtte sanktionera beslutet, för det första derföre, att man inte längre skulle påstå, att Svenska Ständerna genom denne ståthållare vilja tillpreja sig rättigheter olver Norige, för det andra derföre, att det finnes intet folk, som gjort så stora upoffringar som det Svenska, för att lösa sina Konungars ord.
Men på samma gång skulle jag hålla på Sveriges oafvisliga fordringar uti en blifvande revision.
Den första af dessa fordringar vore den, att ingen Interimsregering mera skulle leka låna eld med nationernas angelägenheter, utan att en Regering, med Sveriges UtrikesMinister som förste medlem, skulle handhafva rikenas ärender.
Den andra fordringen vore, att
Svenska ärender skulle afgöras i Svenskt statsråd, Norska uti Norskt statsråd, och unionella uti sammansatt Svenskt och Norskt statsråd.
Den tredje, att vid konungaval skulle hvarje Svensk och Norsk man ega 1 röst, och icke, som nu, den Svenske mannen 5 och den Norske 12 röster.
Den fjerde, att krigsmakten skulle ställas lika, och den femte, att vi måtte återfå vår flagga.
Det största beviset på Svenska folkets kärlek för sin Konung och hans ätt var, att det med tystnad lät utbytet af flaggorna ske} ty uti vår gamla, blågula Svenska flagga, som svajat öfver Liitzens blodbestänkta fält, blåsa vår ära, våra minnen och tusende dödar.
Sjömannen, som förr med glädje och stolthet seglade under den till aflägsna haf, och kände sitt hjerta klappa af stolhet, då den hissades, han ser den nu hissas med förakt och smärta, och, sedan den fått sina främmande tillsatser, kallar han den för sillsalaten och harlekinsmanteln.
Det må stå Norrmännen fritt att förakta dessa färger, som förr voro vår glädje; vi vilja behålla dem, sådana de voro före 1844, ty uti det hvita kors på röd grund, som då utgjorde föreningstecknet, sågo vi ett minne af tappra fiender, ett minne af Juels och Tordenskjolds dagar, sorn vi högakta och äro lyckliga af att ega.
Hellre än att eftergifva ett enda jota af dessa fordringar, hellre då unionens uplösning.
Må Konungen behålla?.in dubbelkrona, men må de båda länderna vara fristående riken.
Det står sedan Norrmännen fritt, att genom lysande bedrifter förskaffa sig en ära och ett namn i historien, liknande våra, och vi skola hålla oss skadeslösa genom
Danmarks vänskap.
Jag önskar bifall till förslaget i 3:dje punkten.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr. af Ugglas, Carl Ludvig:
Det kunde synas som om uti en fråga, hvilken på sednare månader blifvit så mångsidigt belyst, så fullständigt utredd, allt ordande nu vore öfverflödigt.
Så skulle tvifvelsutan äfven förhållandet vara, derest icke denna frågas internationela art gåfve den en fullkomligt egendomlig ställning.
Målet för va.a förhandlingar i 204 Den 17 Mars f. m. dag är mindre att framkalla en öfvertygelse, hvilken säkerligen hvar och en redan för sig stadgat, än att, jag vill icke säga emot, utan till Norige föra Sveriges talan.
Representationen har härtill icke allenast ensamt befogenhet, utan äfven en pligt, som den icke eger förbise.
Ingen må dölja för sig, att stunden är allvarlig, att vi befinna oss vid en kris, utur hvilken lika lätt föreningens up~ lösning kan framgå, som — det Gud gifve — ett nytt och friskt föreningslif utveckla sig.
Uti en sådan stund höfves det ännu mera, är det af högsta nödvändighet påkalladt, att öppet och oförstäldt inför brödrafolket tolka Svenska nationens känslor och tankar.
— En medlem af detta Stånd varnade vid remissen af Hr Dalmans motion för hvarje hardt oell förhastadt uttryck, hvilket kunde frambringa verkningar, bedröfliga, och troligen icke af talaren afsedda.
'Tvänne
Ståndets ledamöter hafva äfven i dag önskat öfver förhållanden och tankar en undseendets och försonlighetens slöja kastad.
Jag högaktar den känsla, som här ledt de ädle talarne, men jag måste dock svara dem, att lika väl sorn passionen och en otyglad känsla, leda till skadlig öfverdrift, lika väl kunna äfven foglighet och undseende drifvas till en sådan, och att lika sannt som det är, att de förra kunna tillfoga sår, hvilka sent, om någonsin, läkas, lika sannt' är äfven, att de sednare kunna vilseleda och locka allt längre fram på en väg, vid hvars slut säker ofärd och förderf äro att vänta.
Uti detta sednare hänseende har verkligen Norige en förebråelse att rigta emot Sverige, — den enda, som är befogad — der. nemi. att Sverige, genom den snart sagdt oafbrutna tystnad, det iakttagit, rörande förhållandena till Norige, rörande de uprepade och växande anspråk, Norige tid efter annan framställt, missledt detta land i afs:de på den stämning, samma anspråk uti Sverige framkallade.
Det var en för föreningen farlig väg, Sverige sålunda vandrade, och vi äro tack skyldiga de män, som korsat denna tystnadens bana, som gifvit lif och kraft åt det ord, hvilket, omsider afslöjande tankar och känslor, dymedelst äfven beredt möjlighet att göra slut på det missförstånd, som allt för länge emellan de båda folken fortfarit.
Jag behöfver icke säga, att Sverige har en förening med Norige kär, att det till sitt fulla värde vet att upskatta den tanke, som afsåg att till ett helt sammanbinda den Skandinaviska halfön, och till vän och fosterbroder förvandla en sekels-gammal fiende.
Men denna förening, finnes den väl?
Det mål, denna tanke för sig satte, är det upnådt?
Icke bildas en förening derigenom, att på ett pergament några rader nedskrifvas.
Först då, när fördragets döda. bokstaf uti folkens sinnen och hjertan funnit ett lefvande aftryck, först då kan en förening dem emellan anses sluten.