Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Berättelsen inlöser företalets löften, den ena glada och med humoristens rätt upprullade orimliga händelsen aflöser den andra, och alltsammans upplöser sig i den för en Lillköpingsfarbror så högst storartade och behagliga tilldragelsen: En ordensdekoration.
Och när man betänker, att farbror inte blef så kungligt belönad af någon vanlig orsak, utan tvärtom för att han var en gammal blygsam och hygglig hedersprisse, så kanna vi gerna unna honom hans vasatrissa lika väl som guldsnusdosan, hvilken ju också var ett meritvedermäle.
Efter som det är brukligt att yttra sig om nyutkomna böckers sedliga halt, vilja vi som en rekommendation nämna, att berättelsen hvarken är psykologisk eller fysiologisk.
Den är tvärtom renare än ett qväde af Wirsén och skalle kanna sättas i händerna på sjelfva kopparslagar Bloms Nella, som nog finge sig ett godt skratt, icke minst vid läsningen om sig sjelf.
Ty inte var Hickan sd menlös som farbror tror.
Helt visst » dref » bon med hela sällskapet och gamman mutter allra mest, när hon höll sitt dråpliga tal på tyska.
Farbror var också ett ovanligt godt driftföremål, när han kunde gå med på det der kappsäck-nypet.
Men det var väl derför att han för tillfället var litet mosig.Farbror talar emellertid bäst för sig sjelf, den r&amp;ragnbW Läs hans bok, den kommer att förnöja er!
Ty, » som aportdet säger »: En rolig lögn är alltid angenämare än en ledsam sm ning — hvarvid vi dook icke vilja ha sagt att icke boken inte-håller ypperligt realistiska skildringar samt i och med det pubb » träffande Banningar angående så väl hufvudstads- som småstads!?
i det nådens året 1889, fastän händelserna äro förlagda till «Bf Karl XV: s dagar.
är med ett ord en verklig humorist i den burleska genren.
Viktor Andrén har ritat allt hvad farbror har yelat » WV tydliggöras, och det har skett med vanligt geni och synneriifH godt lynne, tycks det.
T.Det kungliga lyekohornet.
Ett bidrag till kung Oskars krönika.
Det gamla ärevördiga dryckeshorn, som här besjunges, var som alltid äfven med på Konungens färd å » Drott * under innevarande års sommar.
Särskildt vid en lunch utanför Lysekil den 27 juli gick det laget rundt, hvarvid konungen derur med vanlig förbindlig älskvärdhet först drack sina gäster till.
Bland de närvarande befann sig äfven revisor Filip Tammelin, som på festkomiténs uppdrag författat det dagen förut vid festen för konungen framsagda poemet och med ledning af vid förstnämda tillfälle meddelade upplysningar äfven författat det i tidskriften införda qvädet.
Den afbildning af dryckeshornet, som här återgifvits, är tagen efter en författaren nådigst förärad fotografi, som nyligen utförts af kommendörkapten Louis Palander af Vega.
Föregående öden.
1 hedenhös ett odjur förskräckligt till att se
Dök upp ur sjön, den djupa, att sprida skräck och ve,
Det djur och menskor dödar med samma raseri,
Allt i sin väg det krossar och kan ej hejdadt bli.
* I tidningarna cirkulerade i somras en temligen otrolig notis, att nämligen vår originelle skald Filip Tammelin skulle på visst håll ha befunnits allt för ofta stränga sin lyra till svenska drottens lof.
Att emel-
58Det kommer som en stormvind, när minst det väntadt är, Ej hjelpa pil och båge, och spjut ej båta här,
De studsa blott tillbaka, ej heller tjena svärd.
Det vilda odjur bräcker hvart hinder på sin färd.
Det eger horn och betar, som aldrig skådats förr,
Det var minsann ej rådligt gå utom stugudörr;
Som barn för » busen » skrämmas, så står man här försagd, I denna nöd hur kunna få besten nederlagd?
En gammal man, en runlärd och vis i många ting,
Nu träder fram och talar i männens häpna ring:
» Ett klubbslag mellan hornen, och han har fått sin tukt, Men skuldlös yngling endast kan få med besten bugt.
Ett oförderfvadt sinne blott på det onda rår,
Den råa styrkan föga mot afgrundsmakt förmår,
Visst höfs en modig vilja och kraftig arm, men mer En blick af tro och oskuld, der hjertats enfald ler.
Och den som besten faller, han hornen får till lön,
Det blir en vinst ej ringa, knappt gifs en mera skön;
I allt han företager står lyckan honom bi,
En hvar, som se ’ n dem eger, skall ock dess gunstling bli.&gt;
Och han, som besten fälde med dristigt hjeltemod,
På folkets armar bäres och blir en konung god,
Det rätta är hans lösen, den ed han sviker ej,
Som svors vid höge gudar, vid Oden, Thor och Frej.
lertid så icke varit förhållandet, är red.
genom gynsamma omständigheter i tillfälle att ådagalägga.
En beundrarinna af hr Tammelins skaldskap her nämligen med hans begifvande till oss Öfversändt ännu en dikt i den antydda genren, hvarigenom dessas antal tills vidare blifvit lika med de klassiska Muser nas.
Den orienterande inledningen förskrifver sig äfven från samma beundrarinnas hand.
JRed.
af Ur dagens krönika.Men hornet, som han tömde i löftets sköna stund,
Från bestens panna brutet, det ofta gör sin rund
I kungssal, hög och väldig, der bardens sång blir hörd,
Då alla hjertan skälfva, och Brage lyssnar rörd:
De gamla tro sig unga och lefva om på nytt De minnesvärda bragder i dagar, som ha flytt,
De unga känna dubbelt så kärleks fröjd som qval,
Allt medan dryckeshornet förs kring i kungasal.
I vördnad hornet hålles, det trollkraft bor deri,
Och länge så det aktas — att se ’ n förgätet bli.
Bland murkna spillror göms det och täcks af seklers dam, Tills plötsligt det vid Högland ånyo glänser fram.
En gammal fiskargubbe, som pröfvat hornets makt Hvar gång för djupets åboi han sina nät har lagt,
Så ofta hulpen vorden, när stormen röt på haf,
Att fosterlandet tjena, åt hertig Carl det gaf.
» Ers höghet! » — gubben sade — » när spord blir stridens lur, Och första skottet smäller, blott tag en klunk härur!
Och, tro mig, höge herre!
Gud skydde eder, hertig, och Finlands kära strand,
Desslikes gamla Sverge, det stolta moderland! »
Så talte gråe fiskarn.
Stor-Amiralen log,
Emellan Greigh * och prinsen der blef ett nappatag;
Bland svenska flottans minnen ej glömmes Höglands dag, Men hertig Carl såg falla omkring sig vän vid vän,
Sjelf, sedan striden lyktats, han var dock oskadd än.
* Ryska flottans namnkunnige chef i slaget vid Högland.Odödlig ära vunnits, fast mången hjelte föll.
Det gamla dryckeshornet * man högt i vördnad höll,
Det tömdes under gamman, det gick från man till man, Den nötta runoskriften liksom i lågor brann.
Men freden kom — och åter det gamla horn vardt glömdt, Ännu en gång som fordom till dådlös hvila dömdt,
Till dess med öppet sinne för hvarje sagans skatt En annan Carl det räddar på nytt ur glömskans natt.
Han fann i dunkel gömma * * den kostliga klenod,
Med kännarns säkra öga dess värde strax förstod;
Af broderskärlek manad, den skyddande egid
Han skänkte åt den ädle, som sjungit Höglands strid.
Nuvarande betydelse.
Han är storsint och vis, och ett hjerta han har För det sköna i lif och i konst,
Och hans höga gestalt lätt bland tusenden käns,
Som det höfves en konung i Nord.
Det är sol i hans blick, och hans leende är Af ett eget, ett sällsamt behag,
Men hans tal är som guld, och af välljud du smeks,
När han höjer sin stämma till sång.
Han har lycka till sjös, han har lycka till lands,
Öfver vädret han tyckes ha makt.
Men det åldriga horn, städs han håller det kärt;
Ty han skattar åt Minnenas helgd.
* Hertigen lät efter segern beslå detsamma med lock och kedja af silfrer.
* * Kronprins Carl, sedermera Carl XV, upptäckte i sin ungdom det gamla minnesrika hornet i ett klädstånd i Stockholm och inköpte det.Det har följt på hvar förd öfver böljan, den blå.
Och hvar jul i den kungliga borg Gör det åter sin rund som i flyktade dar,
Länge svunna i tidernas ström.
Och den frejdade drott gyllne harpan då rör: Han är konung och skald på en gång, Och han tömmer sitt horn för de älskades väl Och de båda förenade folk.
Men det åldriga horn, det skall gå uti arf Till en hvar af hans signade ätt,
Hvilken älskar som Han att vid vågornas dans Hissa blågula flaggan i topp.
Hell dig, dyra klenod!
Må du länge ännu Hos den lycklige Egarn förbli Och i stiltje och störm, under solsken och mist Stå alltjemt som en skyddande vakt!
Filip Tarnmelin.Den nye utrikesministern.
Posten .är icke så obetydande nu som den var for ett eller annat årtionde sedan.
De förenade rikenas högst * diplomatiske representant kunde då saklöst vara en huru stor medelmåtta som helst, det gjorde alldeles detsamma.
Det var med honom som med åsnan i fabeln, hvilkert bar relikerna; de troende knäböjde, och det var exellensen obetaget att tänka det vara för sin person, när det i sjelfva verket endast var för en titel och en portfölj — den senare icke sällan lika tom som vederbörandes eget hufvud.
Varande med denna jemförelse icke afsedt att förklara hela raden af våra utrikesministrar ända tillbaka till den tiden, då vår utrikespolitik och således äfven dess handhaf-vare hade en europeisk betydelse, för åsnor.
För ingen del Vi ha haft ett par stycken, som nog skulle ha redt sig bri äfven om vår stämma hade haft något att säga vid de europeiska kongresserna, och resten har varit dugliga expe-ditionskarlar.
Detta är också allt hvad man egentligen begär af dem.
Ty både Carl Johan och Oscar I skötte sin utrikespolitik sjelfva, och under Carl XV visade Manderström vid ett vigtigt tillfälle, att en utrikesminister kan forma rätt mycket, — åtminstone i negativ riktning genom att hindra förlöpningar.
En duglig expeditionskarl, det är just hvad den nye utrikesministern också är.
Frågan gäller blott, om denna egenskap under närmare förhållanden är nog.
När grefve Carl Lewenhaupt i sin ungdom (ordet an-vändt såsom en mera allmän kronografisk beteckning och med bestämd reservation mot all antydan, att han under någon period af hela sin lefnad varit en ung man!
) genomgick sitt noviciat i kongl.
civildepartementet, ansågs han valbåde af förmän och kamrater såsom ett ljushufvud blott i yttre måtto, men icke desto mindre visste en och hvar att han skulle komma att gå den diplomatiska banan och — blott icke den kroniska magsyran i förtid myllade dessa förhoppningar — stiga högt Och dock hade han åtskilligt emot sig.
En hvar af oss känner, att för en ung tjenste-man, som börjar sin extraordinarebana i de civila verken, finnes ingenting som hindrar att taga till devis de stolta orden: Quo non ascendam, ty denne vet att han i vårt jemna och välreglerade embetsmaskineri skall utan svårighet kunna skjutas upp i höjderna och till hvilka värdigheter som helst, endast han eger en god mage, en god skräddare och alltid i sin portemonnaie ett par tior — mera behöfs det ej, och de kunna för resten allt för gerna vara lånade, blott de aldrig saknas, — samt slutligen i västfickan en klocka som går och påminner honom att aldrig förlora fatalierna.
Samma egenskaper, mera upphöjda till en dignitet motsvarande kongl.
kabinettets i förhållande till andra » Öfverrätter och Kollegier samt öfriga till Statsförvaltningen hörande allmänna verk och styrelser, » såsom det heter i statskalendern, är också hvad som fordras för att det lilla fröet till en diplomat skall i det der drifhuset i hast skjuta upp till ett stort, stort träd.
Olyckligtvis egde Carl Lewenhaupt ingen af delarne.
Att han led af kronisk magsyra är redan anteck-nadt, och denna åkomma, som jemväl inverkade på behaget af hans umgängessätt, hindrade honom från att deltaga i kamraters och andras kärleksmåltider, der oftare än man tror blifvande storheters rykte grundlägges.
En god skräddare hade han heller ej, efter Stockholms-mått betraktad t, ty den billigaste mästaren var för honom den bästa, och han lät vända sina plagg, icke en gång men två.
Om innehållet af sin portemonnaie lät han ingen dödlig få en aning, ty han upptog den så sällan som möjligt; dock var det alltför väl kändt, att han icke egde någon förmögenhet.
För sitt inträde på den diplomatiska banan egde han blott två qvalifikationer.
Den ena var hans namn, som är gammalt och af god klang, ehuru väl Lewenhauptarne alltid mera utmärka sig som krigare än som statsmän.
Den ende af familjen, som ville spela en stor politisk roll och trodde sig hafva hufvud derför, kom, såsom historien lär oss, der-med på ett olyckligt sätt till korta; men när elaka tungor af tragedien från 1743 velat taga sig anledning att säga,det Lewenhauptarne allt sedan saknat hufvud, så gå de kanske en smula långt.
Låt vara, att hvarken Gustaf den tredjes landtmarskalk eller Oscar den förstes riksmarskalk voro af högre valör, — ehuru denna sistnämdes ryktbara skål för » Gud, konung och fädernesland » röjer mycken originalitet i tanke och uttryckssätt, — men vi böra dock påminna om den modernitet i uppfattningen af aristokratiens aktuela ställning, som visat sig hos några skott af Claestorps-grenen.
Grefve Carl Lewenhaupt var i besittning af eit hufvud, der han under tidernas lopp fått rum att magasinera en hel hop saker och hvilket redan vid den tiden som nu är i fråga klassificerades, väl icke öfver men icke under medelmåttan.
Det är visst icke om alla af våra diplomater från de sista decennierna, som man kan saga detsamma!
Besagde hufvud och de axlar, på hvilken det hvilade, hade emellertid i sig något utmärkande, hvilket ådrog sig uppmärksamheten och gjorde sin égarés framtid.
Dei var icke en utpräglad karaktär, ty såsom de aldrig haft men ett slags tic, en viss nervös ryckning hvarpå grefve Manderström, den då nyss blifne utrikesministern, skämtsamt förklarade sig sätta mycket värde: » en diplomat som bara tiger och rycker på axlarne, — c ' est du pur Mettemieh! » En och annan bland dem, som läsa detta, torde kanske ihågkomma uttrycket.
Infallet må gälla hvad det kan såsom qvickhet, men valet af Carl Lewenhaupt till attaché i Paris var i alla fall icke bland de minst lyckade från denna tid, då man hade åtskilliga exempel på andra som voro rent sta-pifierande.
Trettioett år sednare har grefve Lewenhaupt nu eröfrai sin marskalkstaf.
Han har gått igenom alla graderna, ömsevis inom departementet och vid de utländska beskick-ningarne, deribland såsom chef de mission under åtta år i Washington (1876 — 84) och under de derpå följande fem åren i Paris.
1 Washington säges han hafva trifts mycket godt; det är en liten rätt fet och god post, på hvilken en förståndig man kan lägga till hopa ganska vackert om årrt och der man icke är öfverlupen med besvärliga besök, samt utan påtal kan lefva efter eget tycke och smak.
De diplomatiska noterna göra intet hufvudbrv, och det bestyr mini-stern kan få i sin egenskap af generalkonsul, uppväges godt af reela fördelar.
För en person med intresse for en del förhållanden, hvilka i allmänhet icke intressera våra diplo-mater, erbjuder den amerikanska ministerplatsen tillfällen att lära och studera ganska mycket och det är sannolikt att grefve Lewenhaupt för sin del dragit mycket mera nytta häraf än man kunde skulle tro, då man känner hans annars skäligen antiqverade och bornerade aristokratiska högmod.
Att han förstod Amerika och dess demokrati några tusen gånger bättre än efterträdaren, det är då något som i alla händelser kan tagas för afgjordt.
Men derifrån förflyttades han till Frankrike.
Den amerikanska demokratien och dess stora republik är någonting väsendtligen olika den franska demokratien och republiken; ännu större är olikheten mellan Washington och Paris.
Och, i trots af hans nyssnämnda inre sinnelag, är det antagligt att grefve Lewenhaupt sympatiserade mera med den förra än med den senare, men i synnerhet personligen trifdes bättre på det förra stället än på det senare.
Han är icke fåfäng i ordets vanliga förstånd, men i Washington bland sina kolleger i diplomatiska korpsen kände han sig vara något och någon; i Paris ingenting.
Vi äro vana att kalla oss för nordens fransmän, och hemma hos oss sjelfva är det ju ingenting som hindrar oss att söka agera den rollen; men för att bland fransmännen och i deras eget land, ännu mer inom de kretsar der en diplomat har att röra sig, gifva illusionen af likstämmighet med den franska andan, tonen och sättet, erfordras nätt opp motsatsen till de egenskaper som ligga hos vårt folks stora flertal inom alla klasser, men särskildt nästan koncentrerats och kondenserat sig hos grefve Lewenhaupt.
Han är icke qvicktänkt men ännu mindre qvick i tal och vändningar; han är icke vidare aimabel, det voro synd att säga, men förefaller vida mera, än han är.
såsom en ours du nord; hans, låtom oss tro det, mogenhet i omdöme kommer samtalsvis sällan till synes; hans rättsinthet får aldrig den krydda af välvilja, som torde ligga på botten; hans värdighet blifver en ledsam morgue (stundom dock en smula komisk) och hans sjelf-ständighet har ingenting imponerande eller som talar om öfverlägsenhet.
Han saknar i så hög grad förmågan att göra sig sympatisk, att han i verkligheten gör sig mera antipatisk än han förtjenar.
Och härtill kommer ett mesquinerie, som går öfver alla gränser: de många landsmän, hvilka i sommar varit i Paris, omtala med häpnnad och förargelse det rum, hvari Hans Maj: t konungens af Sverigeoch Norge officiela representant mottager de, såsom ofta händer, mycket framstående och förnämliga personer, lands-män, fransmän eller andra, som infinna sig i kongl.
beskickningen.
Utom ministerns skrifbord och stol utgöres möbleringen, berättas det, af ett gammalt skåp och en reskoffert samt en stol.
Mottog ministern en besökande, så gick allting godt och väl; för två måste den ena attachéns stol lånas från expeditionsrummet och denne under tiden befinna sig på stående fot, för tre måste äfven den andra attachén släppa till sin, för fyra legationsrådet, och var det fnn främmande att mottaga, så måste äfven reskofferten erbjudas som sittplats!
Och detta elände åskådas med vemodiga blickar af salig gubben Blum, excellensen Gustaf Löwen-hjelms och svenska legationens allt i allom under fyrtio års tid, hvars porträtt står på golfvet lutadt mot väggen.
Under runda fem års tid ha tillgångame icke medgifvit inköpandet af en spik och ett snöre för att upphänga den gamla hedersmannens konterfej på väggen.
Grefve Lewenhaupt har — efter allt utseende, ganska ofor-skyldt — råkat illa ut hos norrmännen för hvad de kalla hans brist på uppmärksamhet mot deras land, då han underlät att vid verldsutställningens invigning formligen framstå såsom Norges högste representant.
Rätta förhållandet härmed torde vara tillräckligt upplyst genom hvad som skrifvits derom, och det är öfverflödigt att här återkomma till denna historia, som från norska sidan, tyckes det, beror på en missuppfattning och ett missförstånd.
Med mera skäl skulle vi svenskar kunna beklaga oss öfver ministerns egen brist på riktig uppfattning och insigt om hvad utställningen skulle komma att blifva, ty det får väl tagas för afgjordt att om han i detta afseende haft tillräcklig klar blick och gjort gällande alla de skäl, som talade för Sveriges deltagande i densamma, så hade ock nödiga penningemedel beviljats, oviljan på högsta ort mot Frankrike nödgats gifva vika, och vi sluppit att slå med skammen såsom de der icke ville eller icke förmådde taga del i denna hela verldens stora fredsfest.
Följderna af denna blunder, både från ekonomisk och annan synpunkt, skola ej blifva så lätta att utplåna.
Att det härvidlag för honom gifvas åtskilliga förmildrande omständigheter, kan väl vara sant; men just dessa äro af sådan art, att de icke båda riktigt godt för framtiden.
Genomgår man grefve Lewenhaupts föregående embets-mannabana, så skall man aldrig kunna misskänna, att han på alla platser, lägre som högre, lagt i dagen en stor arbetsamhet, synnerlig vilja och pligtkänsla, desto mönstervär-daste ordningssinne och många andra liknande egenskaper, som göra honom, såsom här ofvan sades, till en framstående expeditionskarl Men, spordes det också här ofvan, månne detta är nog för en utrikesminister under närvarande förhållanden?
Den politiska ställningen i Europa är hotande och faran äfven för vårt indragande i de förestående förvecklingarna är stor.
Det är en barnslighet att slå bort all oro i detta hänseende med förklaringen att vi vilja ju lefva i fred med hela verlden och hafva derför heller ingenting att frukta.
Alla folk utan undantag önska fred i närvarande tid, ty alla ha kommit till besinning om hvad kriget skall blifva nästa gång.
Den franska chauvinismen har lagt sig, ropet på revanche har tystnat och såren från 1870 — 71 ärrat sig; det tyska öfvermodet från samma tid och skränet om att » tillintetgöra arffienden » har också lagt sig; man har till och med på delta håll fått sigte på en ny » arffiende », och Mickel drar in svansen.
Trippel-alliansen, som aldrig varit ett folkens förbund, endast furstames ^ börjar knaka i fog-ningarne och håller kanske ej så länge ihop.
Allt detta är goda tecken.
Men samtidigt sprakar det här och der i Europa, och det finnes både inom och utom furstames krels otåliga ärelystnader på hvilka man aldrig kan vara säker och hvilka när som helst kunna antända verldsbranden.
Och mot denna hjelper ingen assurans, lika litet som det tryggar att bo aflägset från den plats der elden torde utbryta, ty vinden kan kasta lågorna öfver både haf och berg.
Allt hvad man kan göra är att hålla brandsegeln i ordning med nödig servis, men framför allt att icke samla något uppslag af explosiva ämnen och genom något konstladt luftdrag med flit åstadkomma en strömning som kan leda elden öfver till oss.
Oförsigtiga yttranden hafva blifvit fälda, som födt den öfvertygelsen både inom och utom våra länder, att något slags familjefördrag blifvit afslutadt; det har druckits högtidliga skålar för den dag, då » Tysklands och Sveriges härar än en gång skulle stå vid hvarandras sida på slagfältet » och det har i ett annat skåltal försäkrats att vi nu kunna vara trygga » sedan Tysklands mäktige kejsare utgören del af vår krigsmakt » (såsom hedersamiral i vår flotta!
— Ordet, som fosterländska män sökt att framkalla och som skulle hafva skingrat den oro, hvilken dylika yttringar och åtskilliga andra förhållanden framkallat, liar aldrig bUfvit utsagdt, och man har tagit sin tillflykt till konstitutioneia formalisterier för alt hindra afgifvandet af en enkel förklaring, som skulle kunnat ställa allt till rätta.
Oron hos folket är sålunda fullt berättigad; den har redan fått ett starkt uttryck i Norge och, trots vår stundom nästan brottsliga politiska indifferens, börjar den gripa omkring sig äfrai i Sverige.
Vår ökända tröghet torde komma att afbrytas af en h£tsighctse \ AsoA.
— Under sådana förhållanden var det relativt taget lugnande att veta vår utrikespolitik ligga i en mans händer hvilkan icke allenast är en ackurat expe-ditionskarl, men hvars vyer sträcka sig utöfver formen och löpande kansli-ärenden, — relativt taget, eftersom ju vår grundlag, ännu så länge, genom en patriarkalisk fiktion försätter representationen i detta fall uti omyndighetstillståud.
Sjelfständigheten, erfarenheten, detta bomens, som man tilllägger den nye utrikesministern, skulle här få ett tillfälle att göra sig gällande och han sjelf få ett ej mindre godx tillfälle att göra sig högt förtjent om fäderneslandet.
Detta är den stom uppgiften.
Andra af internatioocl unionel och nationel vigt komma dertill, för hvilkas lösninf erfordras annat än att, såsom förr kunde gå för sig, insve pa sig i en förnämt och diplomatiskt hemlighetsfull nimbas om än sådant är * du pur Metternich *.
Låtom oss hoppas, lika uppriktigt som vi önska, att vår nye utrikesminister skall visa det Lewenhauptarnes hufvud icke gick förlorat 17i3
Touchätoal.En bortgången skämtare.
Några anteckningar om Pelle Janzon af
Fader Movitz.
Det var på söndags afton den 2 Oktober.
Jag gjorde som vanligt min promenad framåt Jakobs torg och Operan, fast gud ska veta att vädret just icke var mycket gynsamt för flanerande.
Det var ett riktigt typiskt höstruskväder.
Regnet föll blytungt i iskalla droppar, en skarp vind strök fram öfver gatorna och det sade &gt;plaskt plask * vid hvart steg man tog.
Det såg också skäligen folktomt ut, hvart man vände ögat.
Men framme vid Operan rådde en ovanlig liflighet.
Der formligen vimlade det af tidningspojkar i större mängd än vanligt.
Och de åtnöjde sig icke med att stående i förstugorna sträcka ut sin tidningsvara till de för-bipasserande som de annars bruka göra, i händelse af ogyn-sam väderlek.
De lupo oförfäradt fram och till baka utmed trottoaren och nästan hvilken som helst de anropade stannade och köpte sin tidning.
Jag kom närmare och hade snart ett dussin af dem omkring mig.
» Svenska Dagbladet för i dag!
Pelle Janzon är död — och kungen af Portugal.