Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från skogen kommer Anders gående med en gran, en redig fura, skall ni tro, yxar fotställ till den, och under beställsam brådska kläda fröknarne den med flaggor och grant, med rödkindade äpplen och förgylda nötter, och på urblåsta ägg klistra händiga fingrar konstfult urklipta figurer af brokigt och glänsande papper.
Tidigt ätes det, spisas och doppas görs det i köket enligt gammal sed, och från kringsnöade kojor och genomyrda byggnader komma sedan torpare och statfolk och få sin julutdelning.
I ett nafs går eftermiddagen sin kos under smussel och tusende hemlighetskramerier, och det blir qväll, en signad, signande julqväll med glädje kring värmande härdar, med ljus uti granen, kring hvilken herrskap, drängar, pigor svänga, medan gouvernanten med långa, hvita skinntorra fingrar far öfver tangenterna i polskans lifliga tongångar.
Och in kommer klädkorgen i salen, och medan unga herrn, nyss hemkommen från staden vid Fyris läser upp de vers, han i långa banor fabricerat för julklapparne, sitter tjenstfolket samladt kring spiseln, leker, skämtar och nojsas i det rymliga köket.
Fort fly timmarne undan under glädtighet och skratt, snart slumrar hela herrgården i den lyckliges sunda sömn.
I fållbänkar och sängar hemtas det krafter till nästa dag, ty då skall hela ortens nabofolk redan tidigt komma åkande på besök.
Friska fålar skola frusta fram genom snön, bland kala stammar och arma, förvridna qvistar skall klingande bjellrors ljud tona som en tidig maning till återuppståndelse, och framför porten skola herrar med rimfrost i skägget och hvita flingor på lifpelsarnes ärmar klifva ner i drifvorna och lyfta välomstufvade damer ur slädarnes fellar.
Kalt är det, men hvad gör det, om fröknarnes kinder och nästippar blifvit en smula rödfrusna trots väderhufvor och poudre de riz, så mycket klarare tindra ögonen, så mycket friskare ljuda stämmorna.
Det öfriga hjelper glöggen.
Snart stiger temperaturen, stiger mer och mer, ju högre skrattsalfvorna dåna i rummen, ju ljudeligare korkarne knalla, när de flyga ur hartsade halsar i ljusuppfyld herregårds-sal ...
Och i boden sitter Eva, sitter ensam på julafton och stirrar och stirrar på gatan, der rörelsen alt mer och mer tagit af, så att till sist endast den motstående husväggen möter hennes trötta öga med sin grå, tryckande stenmassa.
Så får hon af en slump syn på paketerna, hvilka hon nyss lagt in, och åter far det som ett stygn igenom henne.
Herre Gud hon hade ju gladt sig så att få göra barnen lyckliga, hon hade ju gladt sig så att få jula med de goda, hederliga menniskorna i vindsvåningen, och det förekom henne, som en centnertung börda af ensamhet, missräkning och leda tryckte samman hela hennes varelse.
Så tecknar sig en skugga på trottoiren, någon tager i dörrvredet ...
Men i vindskupan der högt upp på Regeringsgatan är också julafton i full gång.
Redan när Hanna kom hem från marknaden, fann hon sin man hemma sysselsatt med att spänta stickor, ty högtiden till ära har han för en del af sin veckopenning köpt ett helt mått björved, riktig skön björkved.
En försvarlig julbrasa sättes in i Evas rum, och framför kakelugnen slår Larsson sig ned och leker med barnen.
Omsider kommer också hårfrisörskan in med ett litet stall med två trähästar i åt Erik och en flicka i ett kar åt Martha – och då flammar barnaglädjen upp på nytt.
Gossen börjar genast leka häst med Polle och Kalle, såsom träfölen i en handvänning blifvit döpta – och flickan kelar med sin porslinsbaby.
De gamla önska hvarandra rolig jul och trycka hvarandras händer; frisörskan slår sig ned bredvid Larson, och denne söker underhålla henne, så godt han kan, medan Hanna kilar af och an mellan rummen för att på samma gång få deltaga i samtalet och hafva ett öga på gröten.
Alt efter som tiden går, blir stämningen muntrare, och hårfrisörskan, som i början visat sig en smula nedlåtande i medvetandet om, att hon åtminstone stod en half pinne högre på den sociala rangstegen, känner sig mer och mer otvungen, mer och mer hemmastadd – och till sist är förnämheten alldeles bortblåst.
Hanna skär och bjuder ikring af julbullen, som hon fått till present af grossörskan, hos hvilken hon i qväll aflemnat ett färdiggjordt arbete, och man väntar blott på Eva för att spisa qväll.
Men hon synes icke till, klockan blir ½ 11, och man kommer till sist under allmänna beklagelser öfverens om, att hon ej fått ledigt.
Hårfrisörskan söker gifva sitt vissna, utmagrade ansigte ett medlidsamt, litet känslofullt uttryck och säger någonting om, att lifvet är svårt för fattiga unga qvinnor, hvika vilja förblifva hederliga.
Det går en smärtsam ryckning öfver Larsons hektiska ansigte, men Hanna jagar bort den inträdande skuggan med sin munterhet, och julen sprider åter en sällsynt fernissa af trefvenhet öfver hem och menniskor, mot hvilka lifvet annars plägar visa sig kargt och njugt på glädje.
Hanna dukar, och medan de vänta, taga Larson och hårfrisörskan ett parti mariage med en gammal kortlek med utnötta hörn och smutsade baksidor.
Men midt framför elden, der skenet från de glimmande, glödande kolhögarne med långa, röda tungor slickar golftiljornas träqvislor, sitta småttingarne med sina saker och leka.
De äro sömniga, men belåtna, åh så belåtna, och ett ljust skär smyger sig smekande kring deras runda små barnahufvuden och deras lyckostrålande anleten ...
Det var en högst regelbunden och stabil kund, den gamle revisorn, som nyss kom in i cigarrboden, en systematisk, kronologisk gammal ungkarl, hvilken tyckte om att hafva sitt lif ordnadt och afmätt som ett urverk och derför också ofta vid sin själs salighet brukade bedyra, att julafton var den infamaste qväll på hela året.
Man kunde icke ens gå in på en krog och få sig en hederlig toddy i ro, ty man satt der som en enstöring, en sorts »kringskuren kung» i mensklig skepnad de spotska till åtlöje och de andäktiga till förargelse.
Ej heller var det någon fröjd med att gå upp i en familj, ty då fick man lof att köpa julklappar åt ett dussin oförnöjda barnungar för att i bästa fall sitta bland tjocka slägten som femte hjulet under vagnen.
Nej den der julafton, det var det satans presterskapets sämsta uppfinning.
Så tänkte vår revisor i djupet af sitt gamla förhärdade ungkarshjerta och blef icke litet belåten, då han på hemvägen från stora sällskapet observerade, att det lyste i cigarrboden, der han brukade handla.
Genast steg han in, köpte sig en cigarr, riktade till Eva några ord, som skulle vara deltagande, satte sig sedan på korgsoffan midt emot henne och började läsa Aftonbladet.
Då och då reciterade han en sats högt med sin klanglösa, torra embetsmannastämma.
Tid efter annan gjorde han till Evas uppbyggelse en anmärkning öfver det lästa, men Eva hörde icke, förstod icke.
Hans ord föreföllo henne som ljud utan mening, och utan något slags uttryck i sina ögon stirrade hon innåt rummet.
Derinne blef luften alt tjockare, röken från revisorns cigarr böljade mot henne tung och grå, och genom den fixerade hon utan att sjelf märka det den läsandes rödbrusiga, pussiga ansigte, som var böjdt mot de nytryckta tidningsspalterna.
Ändtligen hade han läst nog, tryckte hennes hand till afsked och lemnade rummet.
Men då han kom ut på gatan, kände han sig ännu mer misantropiskt stämd än förut, ty en så inbiten egoist han än var, ömkade det honom att se hennes bleka ansigte och hängfärdiga gestalt bakom disken.
Natt efter natt hade hon ju vakat der under en hel månads tid; hade det då icke varit den gamla ragatans förbannade skyldighet att låta henne vara i ro på julafton?
Men verlden var miserabel, det var det han alltid hade tyckt, och ju äldre han blef, dess mindre fann han att göra deråt.
Verlden var miserabel, det var nu en gång så inrättadt, hvarföre vete tusan – det kunde rikets prester få svara på, – man kunde icke gå och hänga sig för det, och aldrig lönte det mödan att köra hufvudet i vägg för den saken.
Vid denna förståndiga slutpunkt i sitt raisonement, slog revisorn upp kragen, ty det hade blifvit bistert kalt, stack händerna in i pelsärmarne och gick hem och lade sig att sofva.
Åter satt
Eva ensam med en matt känsla af glädje öfver att tiden för stängningen närmade sig.
Men hvad skulle hon taga sig för?
Så kom hon att tänka på sitt handarbete och började sticka – åh en sådan lisa det var för en tom, öfvertrött hjerna att mekaniskt räkna maskorna 1, 2, 3, 4, 5, och många gånger om igen 1, 2, 3, 4, 5, 6. Men bäst det var blef hon störd derigenom att dörren flög upp, och in vacklade med osäkra steg en halfstor, sexton års pojke med en bucklig stormhatt, pittoreskt satt på skulten, en uppknäpt kavaj och byxorna på svang.
Han stultade fram mot disken, lutade sig mot den och förklarade stammande med armarne utsträckta »att det var tu-u-san så roligt, aldeles för för förbannadt roligt att göra frökens bekantskap, för .. för ...»
Eva skalf till, bet ihop läpparne, och utan att yttra ett ord körde hon formligen ut den raglande, konjaksstinkande ynglingen, men ännu då hon stängt dörren efter honom, darrade hon i alla leder.
Det svindlade för hennes ögon, hon tog på sig sina ytterplagg och började stänga.
När hon var färdig och hade satt luckorna för fönstren, slog klockan tolf.
Med raska steg gick hon hemåt öfver de tomma, öfvergifna gatorna, der icke en själ syntes till utom en och annan poliskonstapel, som med frostigt pipskägg patrullerade framför husen.
Luften var tunn och klar, en skarp vind blåste fram öfver gatorna, gnydde gält kring knutarne, och öfver hennes hufvud hvälfde sig himmelen blåfrusen och kall.
Förnäma och tårlösa stirrade stjernorna likgiltigt ner deruppifrån fästet, kalla också de trots sitt gnistrande sken, kalla som iskristaller.
Öfverallt på gatan lyste det klart ur våningarnas fönsterlufter, här och der kunde Eva urskilja strålande ljuskronor och gröna, vaxljusprydda granar och i några fönstersmygar sutto ännu herrar och damer qvar, förtroligt pratande.
Från och ett annat hus ljödo till och med ännu några stumpar glad dansmusik, och de spröda pianotonerna trängde tydligt nog till hennes öra i den ljudlösa, obrutna tystnaden.
Och vidare går hon, vidare.
En herre i skinnmössa hvisslar i en portgång, en annan fumlar med en stor nyckel på en tillstängd port.
Då hon närmar sig sitt hem kommer en vagn i full fart och stannar just framför porten, der hon sjelf skall upp.
Hvem kan det vara, undrade hon, men då hon nådde fram, kände hon genast igen grosshandlar-familjen, som bodde en trappa upp i samma hus som hon.
Vid gaslyktan står herrn bredbent och letar i sin gröna silkespung efter en femtioöring åt kusken, men hittar blott enkronor – fan anamma, aldrig har man då småpenningar.
Frun gifver order åt jungfrun, hvilken halfsofvande rusat ner för trapporna, då hon hörde vagnen stanna, att varsamt bära upp lille Gustaf Adolf, som somnat under hemfärden och nu sitter och snarkar på baksätet.
Men unga fröken står just på vagns-steget ännu i full förtjusning öfver, att hon verkligen fick den der vackra medaljongen, som skall göra sig så à merveille midt i hennes karré på middagen i morgon.
Så får frun syn på Eva, sänder henne en forskande, misstänksam blick och mumlar något om »löst folk, som jemt ska ut och ränna och icke en gång på en julafton kan hålla sig hemma.»
Unga fröken vänder sig om och ser på Eva med denna halft nyfikna, halft häpna och helt sjelfstolta blick, hvarmed unga flickor gerna betrakta qvinnor, hvilka de tro dukat under för frestelser, hvilka de sjelfva knappast känna till namnet ens, men Eva drar kappan tätt omkring sig och slinker raskt förbi, fångande i flykten ett medlidsamt ögonkast från jungfrun, som kände henne.
Och det var, som ledde der ett fint bindande föreningsband mellan cigarrflickan, som hela qvällen stått i sin bod, kusken deruppe på bocken, hvilken hela julafton väntat och kört, kört och väntat, och pigan, hvilkens julnöje bestått i att sitta ensam i en enslig jungfrukammare och skrifva till bror sin i Amerika och derefter trött och led döda tiden med studiet af en illustrerad följetong, medan timmarne skredo fram tröga och tråkiga i snäckgång.
I ett tag var Eva uppe för alla trapporna och stod i sin lilla förstuga.
Der hörde hon, att Hanna och hennes man sofvo i sitt rum, och på tåspetsarne smög hon sig in till sig för att icke väcka lilla Martha.
Väl inkommen, tände hon på ljus, satte sig på sängkanten, blickade ett tag slött utåt kammaren och började så kläda af sig.
På bordet bredvid stodo en tallrik kall gröt och en skifva bulle, men hon kände sig icke det ringaste hungrig, bara trött, trött.
Snart låg hon också och beredde sig att somna, medan hon lyssnade till den lilla flickans jemna andetag.
Det surrade och susade för hennes öron, en oredig mängd bilder foro förbi hennes inre syn, men blott en sak förnam hon tydligt, begrep hon klart – hon kunde få sofva länge i morgon, mycket länge – det var härligt.
Och det skulle hon minsann också göra, sofva, sofva öfver både julotta och högmessa, ty sen skulle boden öppnas, och hon skulle åter stå der inspärrad, medan andra rundt ikring firade sin julhelg, men gudskelof det var långt dit.
Dessförinnan skulle hon ju få sofva, låt mig se hur många timmar – 1, 2, 3, åh många, många, långa timmar.
Det var åtminstone en julfröjd.
DAGSLÄNDOR.
Joseph, Clarenshotellet Beau Site’s svartmuskiga, gamla Hausknecht gick med skokorgen på sin i sprättbåge böjda rygg genom första våningens korridor och satte framför alla de tillstängda dörrarne, hvilka gåfvo den långa, mattbelagda gången ett tyst, dödt utseende, det ena skoparet efter det andra – näpna, genombrutna skor, högklackade parisiska damstöfletter, grofva engelska bergstigningsskodon och ljusbruna tygkängor, sådana som utlandets dandies begagna.
Vid dessa upprepade dunser mot stenarne vaknade Gerhard Livin, gned sig yrvaket i ögonen, stafvade mekaniskt på anslagstaflan vid dörren: »on sonne pour la servante deux fois, pour le sommelier etc.»
Så blef han fult vaken, steg upp, klädde sig och lemnade rummet.
Derute i hotellet hade rörelsen redan begynt, fastän det ännu var öde och tomt i korridoren.
Då och då öppnades en dörr litet sneft på glänt, en naken eller skjortbetäckt arm stack ut och drog hastigt in ett par skodon – eljes syntes icke ett spår af en mensklig varelse till derute, och Gerhard gick i ensamheten steg för steg framåt, för hundrade gången betraktande de bjert kolorerade hotellfotografierna och de i brokiga färger målade annonserna om Tennents porter och Bass’ Pale Ale, hvilka hängde på väggarne.
Men när han stigit ned för den mattbelagda trappan till bottenvåningen, mötte honom der en lifligare syn.
I matsalen såg han sin vän den majestätiska, örnnästa öfverkyparen stå och spegla sig, belåtet strykande sina mörka wiskers med sin knubbiga, högra hand, medan de öfriga kyparne sprungo af och an öfver det bonade golfvet med talrikar, vinlistor och bordsprydnader.
I sitt lilla kontor satt direktören och skref ut räkningar, tryckte understundom på den elektriska ringledningens olika knappar och gaf order utan att höja hufvudet, utan att förvrida en min på sitt kautschuksartade ansigte, hvilket städse behöll det arrangeradt fryntliga, förekommande uttryck, med hvilket han brukade tjusa till ankommande resande, men på de vignettprydda papperen ordnade sig siffror på siffror till långa, hårresande kolumner.
Derute i vestibulen gnodde uppassare om hvarandra, bärande koffertar, nattsäckar och respirater, medan ett par oroliga turister och några magra damer i mörka jerseys räknade sitt bagage, sökte så billigt som möjligt komma från de långa led af kypare, hvilka stodo och bugade för kommande drickspenningar, och klefvo i reslifvets vanliga, nervösa tempo in i den väntande omnibusen.
En beskäftig dräng klistrar brokiga affischeringslappar på kofforternas öfverdrag, portiern går fram, stänger vagnsdörren, och blottande sitt präktiga tamburmajorshufvud säger han de resande denna hjertliga, välvilliga önskan om lycklig resa och godt väder, hvilken enligt gällande taxa är af fulla två francs värde, och af rullar det tunga fordonet till bangården.
Inne i biljarden var redan ett parti i full gång, och de hvita kulorna rullade bullrande öfver duken.
Gerhard igenkände de spelande – en värdig, högbröstad tysk byråkrat med rödt helskägg och en ljuslätt holländare, hvilken låg här och njöt af sin smekmånad, och eljes icke brukade vara så morgonfrisk af sig.
Holländaren låg just lutad öfver vallen och sträckte sina slanka, eleganta lemmar, medan han med sin kritade kö riktade en välberäknad stöt.
Inne i tidningsrummet satt mr Marmorduke Smith som vanligt med sin Times i handen på den der låga hvilstolen framför cheminéens öppna härd just der han altid brukade placera sig, alt sedan det insatts några brasor der ett par kulna decemberdagar.
På pianot, på hvilket man, som det särskildt stod anslaget öfver det, ej fick spela skalor eller öfningar, dunkade en outtröttlig, tysk gouvernante med outtröttliga, knotiga, hårda fingrar igenom en af Raffs koncertpolkor – samma, evigt samma passager som i går, i förgår och dagen förut, beständigt de der kinkiga oktavgreppen, med hvilka hon regelbundet alla dagar underhöll utan att någonsin få upp dem i tempo.
Och nere vid det stora midten-fönstret der bladgruppen och aqvariet stodo, satt minsann också som vanligt madame Nicoud med sin stickning i knät och en nersmetad lånbiblioteksvolym i handen.
Gerhard gick fram och helsade, och innan han viste ordet af, stod han – också precis som vanligt – öfver öronen i en vetenskaplig diskution en Bordeaux-viner – madame Nicoud var nämligen från den stora, franska vinstaden och reste så att säga för sin mans vinhandel på de schweisiska kurorterna.
Och dagligen beskref hon för Gerhard, huru helsosamt, ja hvilket lifselixir det skulle vara för honom att dricka af hennes mans äkta, oförfalskade rödvin, helst detta famösa Chateau-Léoville, »Crû exceptionel».
Så går Gerhard ut i trädgården genom den långa verandan, der samspråkande grupper redan slagit sig ned med böcker och sömnad under det nerfälda soltältet, utför trapporna, prydda af fayencekrukor med präktiga rosenstånd.
I bersåer och löfsalar sitta pensionärer af båda könen och studera kommunikationstabeller.
Ett par pigga ungherrar i knäbyxor och några smärta engelska fröknar i korta kjolar gå med raketterna i händerna till lawn-tennis-platsen, ett annat parti spela croquet, och den lilla ryskan, hvilken man i pensionen tror stå i förbindelse med nihilisterna, sitter som vanligt ensam för sig sjelf och röker en cigarett, flyktigt genomögnande en rysk tidning.
Dernere under accasiornas bladtyngda grenar har den gråhåriga, bockskäggiga lilla Irländaren redan fått ihop sina whistande vänner och sitter nu i efterhand med en lång trumfsvit.
I slänggungan far en tioårig pojke i skotsk kostym af och an, och kring byggnadens ena flygel slår pensionens »primo amoroso», en intressant blek, tysk privatdocent med ljust pipskägg lof på lof, nyfiket spanande uppåt våningarnes fönster, der de gröna persiennerna mer och mer slås åt sidan, och Gerhard småler, ty han gissar hvem han letar efter – den knubbiga, lilla Hamburgskan, hvilkens friska runda ansigte, impertinenta, lilla uppnäsa och spelande blå ögon, efter hvad pensionssqvallret förmäler, i grund förhexat hans filosofiska, unga hjerta.
Det är en härlig vårdag – Gerhard bländas mer och mer, ju närmare han kommer korson vid sjön, der promenerande par gå om hvarandra längs den rosenkransade balustraden, utanför hvilken Geneversjön breder ut sin vattenyta, hvilken, djupblå, glänsande och klar som den är, liknar en välglattad stålskifva.
Solen skiner het öfver landskapets berg och kullar, sätter de långsluttande, brungröna höjderna kring Evian i den varmaste belysning, låter Dent du Midi’s snöhöljda ås, hvilken djerft tecknar sin hvassa zig-zaglinie mot högblå himmel, tindra i en bländande, blank hvithet, och darrar i vexlande skuggor och dagrar öfver sluttningen, der Glion ligger i den ymniga, blomsterströdda grönskan.
Det är en härlig vårdag – nere i trädgården stå rosorna i blom, fult upp med rosor, täta häckar med hvita rosor, de der hvita, finveckiga, hvilka låta en tänka på stilla, blåögda konfirmationsflickors andäktigt nerböjda blonda hufvuden, rader med eldiga, röda som skapade för musslinet kring yppiga skönheters bröst, och grupper af de exotiska, fina gula med sina skygt, förnämt slutna kronblad, hvilka passa så utmärkt bland vågiga svarta lockar öfver hvita halsar och svarta sammetslif.
På alla gångar sväfvar rosornas tunga ånga, och Gerhard insuper vällukten, medan han går ner till balustraden för att slå sig ned der.
Dernere vid sjökanten sitta två män i hvar sitt hörn af trädgården, till höger herr Max Levy från Berlin, hvilken dagarne i ända sitter och fiskar utan att ens få något napp och med fog beklagar sig för hvar och en, som kommer i hans närhet, att han förföljes af en kontinuerligt ihållande »pech», till venster ligger Gerhards granne, en sjuk fransk medicinare, utsträckt i sin hvilstol och fryser, så hans tänder skallra, och hans knäskålar slå samman, trots solen, som gassande skiner öfver hans långlagda, gipsbleka af en gles skräddarekrans omgifna ansigte, och den tjocka plaiden, som täcker hans kropp ända upp till öronen.
På slaka kinder och bleka läppar har lungsoten satt sin dödsstämpel, i insjunket bröst rosslar och piper det, medan han idiotiskt, med ängsligt kippande röst gång på gång gnolar en visstump.
På en vildt glädtig Offenbachsmelodi, hvilken till hans minne för orediga hågkomster om ett öfverdådigt ungdomslif, hågkomster om boulevardlifvets brusande hast, om det muntert bullrande stojet på Qvartier Latins ölstugor, och om rundade skuldror från Folies Bergères klädloger, gnolar han de bröstsjuka Davoserboarnes melankoliska vis-stump
»Je suis si jeune
Je suis poitrinaire,
Il faut mourir
Oui il faut mourir».
Med en rysning vände sig Gerhard ifrån den sjuka, satte sig, ritade i sanden med sin spatserkäpp och började redan smått längta efter sin bordsgranne, en landsmaninna, hvilken var hans enda sällskap här.
Han var en gänglig, anemisk framåtlutad yngling – tjugotvå år gammal.
Hans mörka hår, som i en klipt lugg var struket öfver den låga pannan, snuddade nästan vid de lätt tecknade, ljusa ögonbrynen, hans grå ögon hade ett oroligt irrande uttryck utan djup, och hans händer voro tunna, magra med fina, svällande blå ådror.
Klaven till Gerhards lif låg deri, att han kommit sjuklig och gubbtrött till verlden.
Hans hysteriskt nervösa mor, som först på gamla dagar blifvit gift, hade dött vid hans födelse, snart derefter hade också hans far – en högre militär – gått ur tiden, och båda hade de lemnat honom i arf mycket penningar, och ett oroligt, sjukt sinnelag.
Så växte han upp hos slägtingar, bortklemad och bortfjesad på grund af sin förmögenhet utan att visa lust eller fallenhet för något, och när han förra året blef myndig, sin egen herre, var han blaserad utan att hafva lefvat, förtvifladt sceptisk utan att någonsin hafva satt en enda åsigt under granskning, till mattighet trött utan att hafva arbetat – ett besynnerligt, lefvande pot-pouri af raffineradt öfverciviliserade känslor, af från alla håll lösligt sammanrasade kunskaper, af brådmogna erfarenheter, utan ansträngning fångade i flykten.
Så for han utrikes för att krya upp sig och hade nu ett helt år flackat ikring i Tyskland och Italien, oroligt farande från stad till stad, snokande efter äfventyr, med ljus och lykta letande efter något, som helt kunde absorbera hans tankar, kastande sig in i de bisarraste, mest olika menniskokretsar för att genast fattas af leda vid dem, just som han satt foten inom dem.
Här i Montreux hade han emellertid mot sin vana legat mer än en månad.
Orsaken härtill var en dam, var just den svenskan, som han nu som bäst satt och väntade på, der han makligt sträckte sig på korgsoffan.
Hon intresserade honom, intresserade honom mycket.
Icke att han älskade henne, långtderifrån.
Älskade – han smålog nu altid åt det der starka ordet med sin pretensiöst romantiska klang och bad gud bevara honom från den der robusta teaterkänslan, som han visst icke hade kraft att dras med.
Han älskade sannerligen icke, men han trifdes i hennes sällskap och höll af henne, så som han redan hunnit hålla af massor med fruntimmer, massor, ty han uppsökte altid damsällskap.