Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Åh, det kan jag aldrig tro, sa’ jag, för det är en mycket stilla och anständig herre, och krasslig är han ännu också, så han ligger nog i sin goda sömn vid den tiden.” ”Nenej men, sa’ fru Lund, nog såg jag en ljust klädd varelse slinka in genom dörren till honom, just som jag nådde öfversta trappsteget med mina klädämbar, det är så säkert som att jag heter Lovisa Lund.”
Annette tystnade en minut för att se hvad verkan hennes förmenta upptäckt skulle göra på mig, men då jag helt förvirrad satt tyst, fortfor hon:
— Se nu kunde jag icke hålla mig ifrån att låta herrn veta, att jag tycker det är bra ogentilt af herrn att beskylla mig för kompakt och sådant, när herrn mycket väl vet, att han haft sällskap här inne, som kunnat göra både ett och annat ...
— Hör nu, Annette, gör mig den tjensten att bedja den der fru Lund komma in till mig, — sade jag helt tvärt, utan att söka ingå i några förklaringar med Annette.
Hvad ämnar herrn göra?
Han tänker väl icke gräla på fru Lund, för att hon råkade få se menniskan och sedan tala om det.
Det skulle just blifva ett spektakel för mig.
Jag ville bara säga hvem som lagt dit papperslappen, efter herrn bråkade så mycket derom, men inte mente jag ...
— Se så, lugna dig!
Jag tänker tvärtom visa fru Lund min tacksamhet, i fall hon ...
— Ack, jaså, är det på det viset?
Nå, det var då också det klokaste, för se värdinnan är läsare och mycket ordentlig och noga med sina hyresgäster, och om hon skulle få veta, att ...
— Du misstager dig alldeles, men bed nu genast fru Lund komma in!
— Det är omöjligt, för hon är borta och tvättar hela dagarne, men i qväll, om herrn vill.
— Nå, i qväll då, men glöm det icke.
— Ja, det förstås!
— Hvad kan hon hafva sett? — mumlade jag för mig sjelf, då Annette gått sin väg.
— Någon har midt i natten gått in genom min dörr, och denna dörr är läst med dubbla lås och nyckeln sitter innanför.
Det är ju omöjligt, om icke denna satans masque är en ande eller Lucifer sjelf.
Jag var verkligen frestad att tro det senare, ty aldrig har väl denna symboliska personnage visat sig mera retsamt efterhängsen och mera plågat en arm syndare, till och med i den tid, då han uppträdde mera officielt än nu.
Jag trodde, dagen aldrig skulle blifva slut, och är fullt öfvertygad, att den hedervärda tvätterskan aldrig förr i sin lefnad varit föremål för så många längtansfulla tankar.
Ändtligen kom qvällen och med den fru Lund.
Den stackars pussiga, blågredelina, förfrusna menniskan steg in, anförd af Annette, som presenterade henne och gaf henne en stol, under det jag med all möjlig artighet började min examen.
— Ja, gudbevars!
Herrn kan väl förstå, att när man inte är blind, så ser man ibland hvad som är midt för näsan på en, — började fru Lund i en urskuldande ton och torkade sig om näsan med en liten hoprullad sudd, som skulle föreställa en näsduk.
Jag försäkrade henne, att det icke alls förundrade mig och väl alltid borde vara fallet, men bad henne endast noga beskrifva hvad hon egentligen sett.
— Åh, bevars!
Inte kan jag känna igen fruntimret, det bedyrar jag herrn, och inte tänker jag säga ett ord till någon lefvande själ, efter som herrn är så fasligt noga.
Jag kan väl förstå, att det lär varit ett riktigt fint fruntimmer, efter som ...
— Min goda fru Lund, är frun riktigt säker, att det verkligen var ett fruntimmer?
— Ja, hvad skulle det annars vara?
— En karl, naturligtvis.
— En karl?
Visst var hon bra lång, men herrn vill bara blanda bort saken.
En karl går väl icke hvitklädd i alla fall?
— Hvitklädd?
Men det brukar just icke fruntimmer heller vanligtvis.
Hon skulle ju då se ut som ett spöke?
— Ett spöke! — utropade tvätterskan, tydligen träffad af en alldeles ny idé, som syntes henne lika pikant som den första.
— Ett spöke!
Nu minns jag, att portvakterskan också sett något besynnerligt för en tid sedan.
— Hvad hade hon då sett?
— inföll jag, redan ångrande mitt förhastade ord och inseende, att om saken slog in på detta kapitel, så skulle jag aldrig få någon reda derpå.
— Jo, hon vaknade härom natten, — fortfor fru Lund lifligt, — vid att någon ringde på porten.
Hon gick ut för att öppna, men kunde alls inte få in nyckeln, utan sedan hon bråkat en stund, frågade hon hvem som ville in, men hon fick intet svar, och som hon trodde, att någon förbigående ringt af okynne, så gick hon in igen.
Men hon hade icke väl kommit in och stängt dörren efter sig, förrän hon hörde porten der ute öppnas och stängas helt sakta.
Hon blef nyfiken att se hvem det var och lyste ut i gången med ljuset, som hon ännu höll i handen.
— Nåväl, hvad såg hon då?
— Jo, hon såg en menniska eller hvad det var, helt hvitklädd allt igenom och hvit i ansigtet som krita, med ögon som sågo ut liksom tvenne svarta kol, så att hela varelsen liknade en liten snögubbe med en kappa omkring sig.
— Men det är ju icke möjligt, att någon kunnat gå på detta sätt på gatan.
— Jo, han hade ju kappan öfver alltsammans, så att det var bara när den fläktade upp som man såg, huru han såg ut, och så hade det der fruntimret också, som gick in till herrn.
— Nå hvart tog då den der snögubben vägen?
— Han for förbi så fort och tyst som en nattfågel och uppför trappan till venster, men madam Jonson blef rädd och hemsk i sinnet, efter som den gamla prostinnan bott der i våningen ofvanför, och hon hade begrafts dagen förut, som herrn vet.
Ah jaså, var det dagen efter hennes begrafning?
— Ja, just dagen efter, jag minns det så mycket bättre, för det var samma dag, som jag bar hem den stora tvätten till kamrerns, i onsdags åtta dagar sedan.
— Det var då jag upptäckte den första hemlighetsfulla papperslappen, — tänkte jag förvirrad.
— Tänk, om det skulle vara något spökeri eller sådant otyg i huset efter den gamla döda frun, som bodde här! — sade tvätterskan villrådig och betraktade mig med frågande blickar.
— Fru Lund tyckte då verkligen, att det var ett hvitklädt fruntimmer, som gick in till mig i natt? —sade jag, afbrytande hennes nyväckta idéer, innan hon skulle få tid att alltför mycket förvilla sitt minne.
— Ja, det tyckte jag visst.
Men du store Gud, detta står aldrig rätt till, ty när jag tänker efter, så var hon lång som en flaggstång och slankig, som om hon hade haft en svepning under kappan, och jag tyckte bestämdt att hon var hvit i ansigtet, alldeles som portvakterskan sade.
— Hon gick ju in genom dörren just som frun kom!
Huru kunde ni då se hennes ansigte? — sade jag, förargad öfver gummans tydliga öfverdrift och osanning.
Det olyckliga ordet ”spöke” hade förderfvat allt; jag var icke längre i stånd att få en riktig och sanningsenlig uppgift om hvad eller hvem den nu alldeles förvillade tvätterskan sett eller hört, och att vända sig till portvakterskan skulle icke lyckats bättre; att af tvenne gamla pratlystna qvinnor få en redig och tillförlitlig berättelse, sedan tanken på en spöksyn fått insteg i deras sinne, var rent af otänkbart, och jag hade dessutom en ytterlig motvilja att göra affär och offentlighet af saken.
Sedan jag skrattande försäkrat fru Lund, att jag alls icke mottog några spöken i mitt rum, hvarken nätter eller dagar, afskedade jag henne med en passande ersättning för hennes besvär och en min, som förmodligen återlifvade hennes första tanke om sin nattliga syn.
Rädd för åtlöje och sqvaller och med en hemlig och obestämd misstanke, att min mystiska fiendes hela afsigt gick ut på något dylikt, valde jag hellre att bland husets invånare gälla för en libertin än en löjlig andeskådare och fantast.
Imellertid var jag långt ifrån att känna denna öfvermodiga munterhet och hånfulla misstro, som jag låtsat inför tvätterskan.
Jag insåg naturligtvis, att i hennes berättelse låg mycken öfverdrift och osanning, men äfven om jag reducerade hvad hon sagt till det minsta möjliga grand af sanning, så egde den i alla händelser en förvånande likhet med mina egna orimliga föreställningar om den hvita pierrot’ns sällsamma uppenbarelser.
Dessa båda nattliga besök, konstaterade af de sällsamma visitkorten, skulle utan tvifvel förorsakat mig ännu mera oro och grubbel, om icke vid denna tid ett annat och lifligare interesse väckts inom mig.
Jag hade nemligen en dag, långt bort på en aflägsen gata, i ett fönster mellan några blomkrukor upptäckt ett rosenfärgadt och ungdomligt ansigte, till hälften doldt af en snöhvit gardin, och detta ansigte, hvars behag förtrollade mig ifrån första ögonblicket, utträngde snart den vederstyggliga hvita pierrot’n ur mina tankar, om också icke ur mina drömmar.
Dylika förtrollningar äro imellertid brydsamma saker för en hederlig karl; och jag har tusen gånger tänkt, att antingen bör man vara utan rättskänsla eller också utan liflighet och skönhetssinne, för att icke få dessa egenskaper i kollision med hvarandra.
Det gick imellertid, som det brukar gå i dylika fall.
Jag kryssade mig fram mellan kärleken och hedern, ömsom fantiserande på det ena, ömsom på det andra området, fullt inseende, att de icke gerna här vid lag kunde förenas.
Jag hade ganska snart fått reda på att den lilla skönhetens mor var enka efter en tjensteman och lefde med sin enda dotter af en liten pension, att de icke hade många bekanta och sällan gingo ut.
Jag hade kommit så långt, att våra blickar mötts, att jag sett den vackra Sara rodna och slutligen småle, då jag gick förbi hennes fönster flera gånger om dagen, men min förhoppning att någon gång möta henne på gatan hade annu icke uppfylts, då jag en morgon ser gardinerna nedrullade i hennes fönster, utan att lyftas en enda gång, och dagen derpå på samma sätt.
I tre dagar vandrade jag tåligt förbi huset, utan att få se annat än de orörliga randiga lärftsgardinerna, och då jag ändtligen beslöt mig att fråga om orsaken dertill hos en af grannarne i huset, fick jag det svar, att fru S. rest bort, men man visste icke hvart.
Af den djupa nedslagenhet, som intog mig vid denna underrättelse fann jag, att detta vackra ansigte — som i alla händelser icke kunde hafva någon annan betydelse än den af min egen inbillning, ett slags fantasibild, om hvars verklighet jag ingenting kände — redan blifvit mig dyrbart.
Det var derför bäst, att denna dröm upphörde, ty det föll mig aldrig ett ögonblick in att tänka mig den lilla flickan, som broderade kragar och manschetter åt de eleganta damerna af mina bekanta, som min hustru.
Det var visst sannt, att dessa damer icke visste derom, ty Sara arbetade åt en modehandlerska, efter hvad man sagt mig, men i alla fall, det passade naturligtvis icke, hvad skulle verlden säga, hon tillhörde
icke den eleganta societet, hvarinom en ung man af stånd kan utan klander välja sin maka; det var derför lyckligast att denna lilla fantasi blef skingrad.
Läkaren bade anbefalt mig att under sommaren begagna hafsbad; jag valde det vackra Gustafsberg, som just det året var mest besökt, och reste några dagar derefter ifrån Stockholm.
Det hade blifvit sent under Malkolms berättelse, och han hade afbrutit den för att öfvertala Alf att soupera med honom.
Skymningen bredde nu sitt dunkel öfver den lilla salonen, och de båda unga männen stodo tysta vid det öppna fönstret, hvarifrån man öfver de sammanträngda hustaken kunde se de ljusgröna kronorna af Humlegårdens träd och en del af den rodnande aftonhimlen der bakom.
— Hvad minnet och inbillningen behöfva för en oändligt liten anledning att spira upp i sällsamma och bjerta former! — sade Malkolm, med låg och tankfull röst, under det han satte sig ned i en länstol vid fönstret.
— Så som jag nu sitter och genom de fina och gratiösa grenarne af den der acacian i fönstret ser en liten del af den röda himmelen, så påminner mig denna torftiga miniatyrbild helt lifligt och friskt om ett ställe i Baiern, hvars egendomliga utseende och besynnerliga skönhet jag aldrig kan glömma.
Det är den lilla staden Kranach.
Tycker du icke, att det gifs ställen, som mer än andra ha en sällsam förmåga att fästa sig i ens minne?
Ofta är det en del af ett landskap, en klippa med några ödsliga halftorra grenar, en koja vid en grind, ett gammalt skjul med sina otrefliga omgifningar, hvilka man under en resa i förbifarten har sett endast några ögonblick, men som likväl hänga sig fast i ens föreställning med en besynnerlig noggrannhet; det förefaller mig då, som om något eget förhållande, någon mystisk, hemsk eller leende händelse passerat der eller vore förenad dermed, jag känner ett intresse för dessa ställen, hvarför jag icke kan göra mig reda, och det faller mig ofta in, att de skola komma att ega ett närmare eller aflägsnare inflytande på mitt eget lif, att jag sjelf skall komma att upplefva någon händelse derstädes.
Ett sådant interesse fattade jag för Kranach.
Du skall följa mig dit, Alf, du måste lofva mig det, jag vill ännu en gång återse den gamla staden, som ligger i mitt minne på en gång dunkelt och minutiöst, dunkelt derför att jag under den tid, jag vistades der, beständigt såg den omgifven af solrök, och dess gamla kyrka, dess helgonbilder, kanaler, trånga gator och tunga gamla besynnerliga hus framstå derför på minnets tafla med dessa mjuka, försvinnande och likväl säkra konturer, som man ser på några gamla mästares målningar.
Besynnerligt, jag skulle vara frestad att tro, att der stod någon i detta ögonblick och ropade mitt namn med en stämma, så lockande och förförisk som hafsfruns, jag skulle vilja resa ännu i detta ögonblick, — sade Malkolm, halft skämtande och halft allvarsamt och steg upp.
— Svärmare, du måste beherrska din ohejdade och lifliga inbillning, om du någonsin vill bli fullkomligt frisk och rask igen, — inföll Alf leende.
— Är det läkaren, som talar?
— Både läkaren och vännen; jag försäkrar dig, att du måste begränsa din vådliga talent att förblanda fantasien och verkligheten.
— Ja, du har rätt, ty sanningen att säga är jag i detta ögonblick knappt säker, om denna gamla stad verkligen finnes.
Och jag måsto upprepa för mig sjelf:
Kranach ligger imellan Hackstadt och Bamberg, det ligger der verkligen, det är icke endast en försvinnande borg i en saga.
— Men, Malkolm, det är sent och din berättelse var icke slut.
Jag skiljes icke ifrån dig, förrän jag vet, hvad jag bör tänka om dina besynnerliga hjernspöken.
— Jag fruktar, att du skall få svårt att fatta någon tanke derom.
— Du lemnade Stockholm och den hvita pierrot’n?
— Väl Stockholm, men ...
Nåväl, jag fortsätter.
— Malkolm satte sig ned i länstolen igen, och lekande med en vacker nejlika, som han nyss tagit från en af blomkrukorna i fönstret, återtog han sin berättelse.
— Jag kom till Gustafsberg.
Jag hade varit der i nära trenne veckor, baden bekommo mig väl, och minnet af både den hvita pierrot’n och den vackra flickan hade bleknat.
Jag gömde det första såsom en ännu olöst gåta, hvilken kunde föreläggas några vänner en skymningsstund, och det andra låg som en liten blomma utan namn i mitt hjertas album.
Bland de få bekanta jag träffat der, var en skolkamrat och barndomsvän, Hugo Bosser.
Han var vid Carlberg under den tid jag vistades i Lund: nu var han löjtnant vid Norra Skåningarne, en glad och hederlig pojke, som jag trifdes rätt väl med, men deremot fanns vid badet en annan person, hvilken ingaf mig verklig motvilja.
Det var en engelsman, som hela våren rest i Norge och nu ämnade göra en tur äfven i Sverige, sedan badsejouren var slut.
Han hette Darney, var af god familj och skulle ärfva gods och rikedomar, efter hvad man sade.
Dessutom var han en mycket vacker karl, helt ung, ehuru hans svarta hår, mörka hy och kraftfulla gestalt gåfvo honom utseende af att vara trettio år.
Det var naturligt, att han genast blef saisonens ”lejon”, och alla fruntimrens förtjusning.
Imellertid var hans sätt egenkärt och rått, hans språk öfvermodigt, dumt och obehagligt, och jag fann honom otreflig, ehuru han tycktes vilja hedra mig med en särskild vänskaplig och nedlåtande förtrolighet, som likväl sedan vändes i ovilja, då jag icke med tillbörlig tacksamhet mottog den.
En eftermiddag var jag tillsammans med flera unga karlar af badgästerna, hvaribland
Darney äfven befann sig, i den vackra parken; vi roade oss med att spela käglor, konversationen var mycket lifvad, och Darney utropade hastigt:
— Nå, mina herrar, har ni sett den nya sol, som uppgått på vår himmel?
Vi gåfvo icke mycket akt på hans fråga, och Darney fortfor, i det han vägde klotet i händer:
— Det är förb— mig den näpnaste unge jag någonsin sett; hon kom i går, och en tillfällighet gynnade mig, så att jag genast blef bekant med gumman, hennes mor; jag har således företrädesrätt att slå mig ut för dottern, och jag varnar er på förhand att ej gå mig i vägen, — tillade han skrattande.
— Hvem är hon då och hvad heter din gudomlighet? — sade Bosser likgiltigt.
— Jag mins ta mig f—n icke namnet, mycket simpelt i alla fall, sade man mig, ty jag har naturligtvis inte något gehör i detta fall, men hon skall vara rik.
Darneys öfversitteri och påflugenhet retade mig alltid, ehuru han aldrig använde det emot mig, men denna gång föreföllo hans ord mig mera än vanligt obehagliga.
Jag vet icke hvad för en oredig tanke, som oroade mig; och jag kände mig belåten, utan att veta hvarför, vid hans sista tillägg.
Just i detsamma syntes några promenerande i allén framför oss, och Darney utropade:
— Det är bestämdt hon, som kommer här.
Gifven akt, mina herrar, och medgifven, att mitt val för saisonen hedrar min smak.
Hon kom på min ära alldeles lagom för att hålla mig qvar; här fanns ju icke förut en qvinnlig varelse, som var värd en blick, och en liten flamma är nödvändig för att värma ens blod efter de kalla hafsbaden.
Han kastade kägelklotet ifrån sig och skyndade emot de ankommande.
Jag såg upp med den fullkomligaste likgiltighet, men kände mig rodna som en skolpojke, då jag midt ibland den grupp af damer och herrar, som långsamt nalkades, igenkände det förtjusande lilla ansigtet, som försvunnit ur fönstret vid Baggensgatan.
Ja, det var verkligen den vackra Sara, klädd i en elegant sorgdrägt, som gjorde hennes friska hy ännu klarare, och hela hennes figur och hållning stämplade henne till en dam at den fina verlden.
Ack, hur hade jag icke misstagit mig!
Den lilla sömmerskan var försvunnen; det var en flicka med bildning och vett, en elegant och öfverlägsen dam jag såg framför mig.
Vi karlar, som anse oss tillhöra den högre societeten, hvilka lumpna och osjelfständiga varelser äro vi icke!
Jag hade ansett Sara för en af dessa fattiga flickor af den samhällsställning, som icke tillåter oss att hvarken förföra eller gifta oss med dem, och som vanligen låter oss välja ett tredje alternativ, det att söka vinna en kärlek, som icke leder till annat resultat än att en dag lemna föremålet derför med förgråtna ögon och störd sinnesfrid.
Jag återsåg henne nu under helt andra förhållanden och med helt andra ögon.
Hon var rik och firad, och jag kände och erkände i ögonblicket, att jag älskade henne ända till galenskap, men på samma gång insåg jag äfven, att jag skulle få hvarenda karl vid badet till rival, ty hon var i sanning hänförande vacker, der hon nu så ledigt och behagfullt smålog och pratade med den afskyvärda engelsmannen, hvilken redan med en gammal bekants förtrolighet promenerade vid hennes sida.
Imellertid hade hon åtminstone igenkänt mig, då jag helsade; jag såg det tydligt, och hon gaf mig till och med ännu en hastig blick, i detsamma hon aflägsnade sig.
Huru hade hon väl upptagit mina promenader utanför hennes fönster; jag var alldeles okunnig derom, och tanken derpå samt planer för framtiden höllo mig vaken långt öfver den tid, som doktorn anbefalt, allt under det jag gjorde filosofiska anmärkningar öfver menniskonaturens materiella beskaffenhet, som låter kärleken väckas af ett par vackra ögon.
Hvad visste jag väl om denna flicka, som gjorde henne fortjent af den kärlek, jag redan gaf henne?
Hon kunde ju vara en inskränkt och själlös fjolla, fåfäng, lumpen och kokett, utan någon af sitt köns dygder, utan förmåga att bibehålla eller skapa lycka af den passion, hennes skönhet väckt.
— Men jag tycker imellertid, — inföll Alf småleende, — att du var bra sträng i dina betraktelser.
Min Gud, om man icke skulle få älska de vackra, hvem skulle man då älska?
— Den, hvars själ och sinne sympatiserade med oss, den, med hvilken vi kunde blifva lyckliga.
— Åhja, det är mycket bra.
Men huru skall man kunna gå och vänta med sin kärlek, ända tills man kommit under fund med en så tvifvelaktig och brydsam sak?
Det är i alla händelser så, att qvinnorna fått behag enkom för att väcka vår beundran och kärlek, — tillade den unge kandidaten, med säkerheten hos en ung man om tjugoett år.
Och det var äfven endast denna, som Sara väckt hos mig, jag är nu fullt öfvertygad derom, men saken är, att vi förblanda dessa båda känslor, och för att tillfredsställa den ena uppoffra vi den andra för hela lifvet.
— Usch!
Jag vill älska skönheten, och jag vill vara lycklig deraf.
— Ja, man vill det, men man misstager sig.
Om man eger någon upphöjdhet, någon ädelhet, så blir man icke alltid lycklig genom att älska skönheten ensamt; den förgår.
— Ja visst!
Och det är då förbi med nöjet och kärleken äfven.
— Och för att då kunna älska och vara lycklig efter ditt begrepp, så måste man välja ett nytt föremål, eller huru?
— Hm, ja hvad skall man göra? — sade Alf skrattande.
— Det är att alltför mycket likna djuren, det är att nedsätta och missbruka ordet kärlek.
Det förefaller mig, som om du föreläste ett kapitel af Jean Jaques Rosseaus Citoyen de Génève.
Jag hoppas, att jag möjligen, en dag då jag blir gammal, skall förstå och erkänna det sublima i denna platoniska kärlek.
Om du icke vunnit den, medan du är ung, skall du sedan hafva svårt att finna den.
— Ah, se der hvilken dementi du gifver dig sjelf, Malkolm!
Om den der kärleken, hvarom du talar, icke beror af skönheten och behagen, så kunna ju icke ålderdomen och fulheten förjaga eller lägga hinder i vägen derför.
Man kan ju då förälska sig i den otäckaste gamla qvinna under solen, om endast ”hennes själ sympatiserar med vår”, — sade Alf gapskrattande.
Hans svärmiske vän såg en smula brydd ut och sade misslynt:
— Du förstår icke min mening.
Det der är ett ämne, som ...
— Som vi lemna, om du behagar, för att återgå till den vackra Sara, emot hvars behag du i sanning försyndar dig, genom att använda räfvens omdöme om rönnbären.
— Du har kanhända rätt, men afbryt mig nu icke mera!
— Jag kan icke lofva dig det, men fortfar imellertid!
— Morgonen derpå vaknade jag trött och olustig,— började Malkolm, tankspridd, sönderplockande den stackars blomman, som han höll i handen, och strödde dess blad omkring sig.
— Jag påminde mig hvad jag hade drömt, den halft bortglömda hvita pierrot’ns bild stod åter lifligt för mitt minne, en obehaglig aning genomflög mig, och den besannades äfven.
Jag såg mig rädd omkring; der på bordet låg mycket riktigt beviset för hans hemlighetsfulla besök, en papperslapp med de vanliga odiösa orden: ”Gif mig igen min peruk”, skrifna med samma sneda kråkfötter, som jag tvenne gånger förut sett, och bredvid låg en afskuren hårlock.
Jag betraktade hårlocken med förfäran och kastade sedan instinktlikt en blick i spegeln.
Det var mitt eget hår, det var intet tvifvel, der stod ju vid ena örat en afklippt hårtoffs rätt i vädret, styf och oböjlig.
— O, min Gud, den bofven! — utropade jag förkrossad, — jag kommer att se ut som ett spektakel!
Huru kunna skyla denna besynnerliga borstlika fläck?
Mitt hår var imellertid temligen tjockt, jag kammade det med resignation öfver det stubbade stället och undersökte sedan mitt rum.
Samma förhör med städerskan, samma fruktlösa frågor, ingen hade sett eller hört något, och som man endast under sömnen kunnat klippa hårlocken af mig, så var det under natten man varit inne.
Min dörr hade varit oläst, jag hade icke ett ögonblick tänkt på, att samma uppträde kunde här upprepas som i Stockholm, och ansåg mig nu qvitt min hemlighetsfulla plågoande, och just nu, då jag minst väntade det, då jag nästan glömt honom, uppträdde han åter med ett nytt och ännu mera försmädligt upptåg.
Min bostad här vid Gustafsberg var också oändligen mycket lättare att smyga sig in uti.
Jag bodde på nedra botten, dörren gick rakt ut till en smal förstuga, som sällan stängdes ordentligt, och fönstren till min sängkammare sutto så nära marken, att man med lätthet kunde klifva in derigenom, då de voro öppna.
Det hade således denna gång alls inte behöfts några öfvernaturliga krafter, för att mystifiera mig.
Jag fördömde min dumhet och vårdslöshet och flyttade samma dag i Bossers rum, hvilka jag öfvertalade honom att utbyta emot mina.