Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu vexeltagaren skulle åtnöja sig blott med sola-vexel, så blir det naturligtvis dervid, enär förord bryter lag.
I delta fall behöfves dertill endast att vexeltagaren förklarar alt han icke äskar mera än detta enda exemplar, och dä kommer lagens stadgande om flere exemplar icke i fråga.
Skulle man utfärda ett serskildt stadgande för alla de fall då parterne sins emellan kunna öfverenskomma att icke iakttaga ett lagstadgande, så finge man mycket att göra.
Jag vill icke neka att ju här hade kunnat talats om sola-vexlar; men jag anser uraktlåtandet icke vara någon serdeles brist.
Jag medgifver visserligen att solavexlar numera sällan förekomma.
De äro dock icke afskaffade och brukas stundom.
Dessutom bör man väl tillse att §§:ne i en lag hänga tillsammans.
Dä man nu i l:sta § omtalar sola-vexlar, så bör väl äfven här i den 9:de förekomma ett stadgande derom.
Derföre behöfver man dock icke, på sätt Gr.
Sparre förmenat, utfärda särskildta stadganden för hvarje fall, utan synes den anmärk - DenlS September. 337 märkta bristen lättast afhjelpas genom antagande af Hr von Hartmansdorffs förslag, hvars antagande jag derföre tillstyrker, hufvudsakligast med afseende på lagens utseende.
Jag instämmer äfven för min del i den anmärkn. den siste värde talaren gjort emot förevande §.
Sparre anmärkt, eller att förord bryter lag; men man bör dock göra lagen så beskaffad, att förord icke blifver- nödvändigt.
Sedan öfverlåggningen härmed ansetts fulländad framställde Hr Gr. o. Landtm., att Hr von Hartmansdorff i afseende på 9 § föreslagit den förändring, att orden: ”två exemplar af vexeln, eller, der sådant betingadt var, lie eller flera” skulle utbytas emot ”sola-vexel, eller så många exemplar af vexeln, som betingade äro”.
Hr Land tm:s härefter till bifall å Utskrs förslag framställda propos. besvarades med nej, och då sedermera Hr Landtm, hemställde om R. o.
Ad. bifölle ifrågavar:de §, med den af Hr von Hartmansdorff föreslagna förändring, ropades ja. 10 §.
Lemnades utan anmärkning. 11 §.
I denna § finnes ett så lydande stadgande: ”då bör vexelutgifvaren inom nästa dags utgång emot vexeltagare!! protestera etc.”
Nästa dags utgång räcker väl till midnatten kl. 12.
Man brukar dock icke i allmänhet göra affärer efter kl. 9 e. m., ty hos oss pläga de flesta gå till sängs kl. 10 på aftonen.
Till förekommande af de chikaner, som möjligen skulle kunna uppstå af ett sådant stadgande, som det jag nyss anmärkt, hemställer jag om det icke borde heta ”innan kl. 6 eller 8 påföljande dags eftermiddag mot vexeltagaren protestera” etc.
I Svenska lagstiftningen förekommer icke såsom i främmande lagar något stadgande ang:de en bestämd tid på dagen, inom hvilken juridiska handlingar böra vara fullgjorde.
Utsk. ansåg det icke eller vara lämpligt att i denna lag föreskrifva någonting sådant.
Det är notarius publicus som har sig uppdraget att verkställa protester och han måste veta när det bör ske.
Ett så beskaffadt stadgande tillhör således egentligen en lag för notarius publicus; här är deremot, enligt min tanke, icke rälta platsen derför, och om något tillägg i den syftning göres här vid denna §, så blir det nödvändigt att införa enahanda föreskrift på 6 ä 7 andra ställen, der samma sak förekommer.
Jag tror icke eller att det här föreslagna tillägget är nödvändigt; är det likväl af nöden vid uttrycket ”nästa dags utgång”, så bör det väl äfven tillsättas längre ned i samma § der det heter, ”inom 8:de dagen derefter”; hvilket är 9 H. 22 338 Den 18 Sjep t ernber. ett lika obestämdt uttryck.
I vår civila lagstiftning förekommer ofta tidsförhållanden; det lalas der ora år, månader och dagar, utan att någorstädes finnes bestämdt huru dagen, månaden eller året skall beräknas.
Jag tror för min del att man kan antaga §:n oförändrad.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad yttrade:
Jag har föreslagit att protesten borde göras innan klockan 6 eller 8 på aftonen.
Det borde visserligen åligga mig, som uppgifvit ett förslag till ändring alt närmare bestämma alternativet.
Men då jag funnit det samma icke röna något understöd af St:s ledamöter, ulan tvertom af 2:ne talare anses öfverflödigt, skall jag icke yrka propos. derpå.
Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. 11 § af Utsk:s förslag.
Lemnades utan anmärkning. 14 §.
Efter min lanke är den i denna § förekommande mening:
Försummas det och vållas derigenom vexelinnehafvaren hinder eller skada, vare vexelgifvaren derför i allo ansvarig”, alldeles öfverflödig.
Mig synes det vara tillräckligt om §:n hade följande lydelse: ”Vexelgifvare åligge, sedan vexel är utfärdad, att med först afgående post derom underrätta den, å hvilken vexeln är dragen, så framt ej uttryckligen i vexeln sagdt är, alt advisbref ej följer”.
Denna 14 § är till största delen afskrifven ur 1748 års vexelstadga.
Utsk. hade tagit för princip att, der ändring ej fanns nödvändig, hålla sig till den gamla vexellagen.
Emedlertid medgifver jag gerna att de ifrågavar:de båda raderne saklöst kunna utgå.
Efter framställning, att Hr von Hartmansdorff i afseende på denna § yrkat den förändring att derutur skulle uteslutas orden: ”försummas det och vållas derigenom vexelinnehafvaren hinder eller skada, vare vexelgifvaren derför i allo ansvarig”, samt att, i händelse en sådan förändring bifölles, äfven den efter ordet ”dragen” utsatte punkt borde utgå, hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. bifölle ifrågavar:de § med den af Rivon Hartmansdorff föreslagna förändring, och ropades härvid ja och nej; hvarpå Hr Landtm, framställde propos, till bifall å Utsk:s förslag till §:ns redaction, samt då svaren å denna propos. utfötlo med starka ja jemte åtskilliga nej förklarade det han trott sig finna att ja varit öfvervägande. 15, IG och 17 §§.
Lemnades utan anmärkning. 18 §.
Den 18 September. 339 Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, alt BorgareSt. ansett 2:dra mom. af denna § böra lyda salunda: ”sker det, bafve sednare innehafvare emot den, hvilken sådan rättighet icke medgifvit, eller emot honom föregående öfverlåtare eller emot utgifvaren ej vexelrätt”, samt i öfrigt godkändt Utsk:s förslag.
Det af BorgareSt. beslutade tillägg är, efter min öfvertygelse, fullkomligt öfverflödigt.
BorgareSt. har velat ännu tydligare än LagUlsk. uttrycka, att den, som, utan att dertill vara genom föregående öfverlåtelse i vexelhrefvet berättigad, likväl öfverlåter vexel, skulle vara innehafvaren ansvarig för vexelbrefvels uppfyllande.
BorgareSt. bar nemi. delat
Utslcs öfvertygelse att vexelgifvare eller öfverlåtare, som icke medgifvit ytterligare öfverlåtelse, icke voro för vexelbrefvet ansvarige till den, som blifvit innehafvare deraf, genom öfverlåtelse af en person, som icke dertill varit berättigad.
Den ansvarighet berörde
Stånd velat här stadga för den, som utan att dertill vara berättigad, verkställer en öfverlåtelse, detta ansvar finnes redan intaget i 15 §, som säger, att, ”den, som vexel öfverlåter, stånde för densatnmas behöriga betalning i ansvar till alla dem, som efter honom blifva deraf innehafvare”.
Det synas således, som om BorgareSt. icke tillräckligen aktgifvit på innehållet af 15 §, när Ståndet beslutade ifrågavar:de tillägg lill 18:de §.
Emedlertid och för alt i möjligaste måtto befrämja enhet i besluten RiksSt:n emellan, vill jag icke envist vidhålla min mening, för den händelse att R. o. Ad. skulle vilja godkänna det tillägg BorgareSt. beslutat.
Det må väl vara möjligt att förhållandet är sådant, som Gr.
Men då R. o. Ad. bibehöll den 14 § oförändrad, egentligen derföre såsom mig syntes, alt man icke ville skilja sig från hvad BorgareSt. beslutat, så hemställer jag om icke, då man af berörde orsak gjorde 14 § längre än han behöfde vara, man nu måtte undvika att af samma orsak göra den 18:de § längre än nödigt är, och om man följaktligen icke bör antaga den redaktion, BorgareSt. beslutat.
O Hr Åkerman:
Hvad den 14 § angår erkänner jag öppet att jag ropade ja till Hr Gr. o.
Landtra:s propos. till bifall å Utsk:s förslag, emedan jag ansåg det nödvändigt alt bibehålla den der stadgade påföljd för försummad avisering.
Det är icke af samma skäl, eller behofvet af ett dylikt stadgande, som jag önskar att det tillägg BorgareSt. beslutat, måtte varda antaget.
Jag måste nemi. medgifva alt detta tillägg kan synas vara obehöflig!; men då de som skola tillämpa lagen, önska delta tillägg, hvilket också icke är stridande emot LagUtsk:s tanka, så vill jag för min del gerna bifalla att redaktionen må blifva sådan som BorgareSt. den beslutat.
Det leder också lill enhet i beslut Stånden emellan.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då ingen yrkat bifall till Utsk:s förslag ulan förändring, finge hemställa om R. o.
Ad. bifölle denna § med den deri af BorgareSt. föreslagna förändring.
Ropades ja. 22* 340 Den 18 September. 19 §.
Hr Gr. o. Lan dt ra. upplyste att BorgareSt. antagit Utsk:s förslag, med den förändring att betecknandet ”o. s. v.” ansetts böra förändras till ulskrifne ”och så vidare”.
Orden: ”och så vidare”, antingen de äro inskrifne eller förkortade, synas mig i allmänhet vara farliga ord i en lag, och de äro, så vidt jag känner, icke brukliga i vår lagstiftning.
Nu har Ulsk. börjat med att säga: ”Finnes fel vid vexels öfverlåtelse”, men ansett detta stadgande icke göra tillfyllest utan velat specificera felen och uppräknat ett par tre sådane.
Imedlertid och då Utsk. icke kunnat uppräkna alla möjliga, så har det slutat nied ”o. s. v.”
Månne det icke vore bättre om R.
St. underläte alt i lagen uppräkna något enda fel, utan blott begagnade de orden, jag nyss citerade, så all exemplen om merberörde ord ”o. s. v.” uteslötes.
Så länge sistnämnde ord stå qvar i lagen kunna de afse huru många fel som helst.
Hvartill skulle det då tjena alt uppräkna några vissa?
Jag hemställer derföre om det icke borde hela: ”finnes fel vid vexels öfverlåtelse, vare vexelgodkännaren ej förbunden etc.”. Gr. Sparre:
Jag tror att de exempel på fel vid vexels öfverlåtande, som Utsk. anfört, stå här ganska väl på sin plats.
De utgöra såsom sådane en ledning för domaren vid bedömandet af felens beskaffenhet och äro icke utan sin nytta.
Om det till ex. inträffade att en vexel blifvit öfverlålen på ett handelshus, hvars namnteckning också der finnes utsatt, men delta handelshus vid vidare öfverlåtelse af vexeln icke skrifver namnteckningen alldeles så som vid öfverlåtelsen på handelshuset skedde, så kan tvekan uppstå hos domaren huruvida delta kan anses som ett så beskaffadt fel som berättigar godkännaren att vägra vexelns betalande.
Det är likväl i anseende lill den strängbet, som måste iakttagas vid vexel-affärer i allmänhet, nödvändigt, att öfverlåtelserna ske med den noggrannhet, att någon anmärkn. deremot icke må kunna göras samt att således isynnerhet namnteckningar må skrifvas så korrekt som möjligt.
Denna noggrannhet påbjudes äfven i främmande lagstiftningar och jag tror att ett öfverflöd på bestämmanden i detta afseende icke kan vara skadligt.
För min del medgifver jag lika med den förste värde talaren att uttrycket ”och så vidare”, är någonting ovanligt i lagstil.
Dessutom tror jag att det icke passar in här, då såsom Gr.
Sparre sjelf anmärkt en lag måste vara bestämd.
Men måhända är det dock nödvändigt alt exempel gifvas som visa hvilka slags fel man menar, när man talar om fel i vexelaffärer, det torde således vara nödvändigt att något närmare uttrycka della.
Måhända blefve ordalagen mera enliga med bruklig lagtext om man i st. f. meningen ”o. s. v."" hvilket innefattar en mängd saker, efter orden: ”det sjelf skrifvil”, tilläde: ”eller dylikt”.
Om Ståndet, på grund af de
Den 18 September. 341 skäl Gr.
Sparre nu anfört, skulle anse några exempel i detta afseende böra anföras, så instämmer jag uti Hr Åkermans önskan att det uttryck måtte begagnas som han föreslagit.
Då man vet att i vår nu gällande lag stundom förekomma sladganden af samma slag som det ifrågavar:de, så synes det på sätt Hr Åkerman erinrat icke vara ur vägen att man, i förevar:de lag genom exempel angifver hvilka felaktigheter lagstiftningen åsyfta.
Samma talare har äfven anmärkt att uttrycket ”o. s. v.” icke förekommer i vår lag.
Deremot brukas ofta ordet: ”eller dylikt”.
Jag förenar mig således i allo med honom och tillstyrker bifall å hvad han föreslagit.
För min del finnér jag det vara temligen likgiltigt om i denna § står ”0. s v.” eller orden: ”eller dylikt”.
Och skall jag derföre icke motsätta mig den föreslagna förändringen.
Hr Gr.no. Landtm, yttrade, att han, då de fleste talare instämt i Hr Åkermans förslag, finge hemställa örn II. o. Ad. behagade bifalla ifrågavande § med den förändring att betecknandet ”0. s. v.” utbyttes emot orden ”eller dylikt”.
Ropades ja. 20 §.
Lemnades utan anmärkning. 21 §.
Hr Gr. 0. Landtm, upplyste, alt BorgareSt. antagit denna § med den förändring att lydelsen efter ordet obestånd blifver: ”innan godkännandet skedde eller vexeln förfaller”.
Mig synes det vara alldeles enahanda om här står: ”godkännandet meddelades,” eller, ”godkännandet skedde”, man kan således mycket väl instämma i BorgareSt:s beslut.
Uppå härefter framställd propos. bifölls ifrågavande § med den deri af BorgareSt. antagna förändring. 22 till och med 35 §§.
Lemnades utan anmärkning. 36 §.
Hr Gr. 0.
Landtm, tillkännagaf, alt BorgareSt. antagit denna § med den förändring, att lydelsen i st. f. de 2:ne sista raderne, blefve denna: ”å stadens börs, eller om sådan der ej finnes, å Stockholms börs, sednast noterade kurs för vexlar på 90 dagars betalningstid, med tillägg af ränta efter fem för hundradet, årligen, å det mynt, som i vexeln utsatt finnes”.
Jag måste för min del förklara att jag icke kan gilla BorgareSt:s beslut i detta fall.
Det ligger någonting obilligt uti att man skall betala efter kurs för 90 dagars vexel med ytterligare tillägg af ränta.
Jag finner icke någon skälig grund för detta stadgande.
Snarare skulle jag vilja att man föreskrefve att i sådan 226
Den 11 September f. m händelse borde betalas efter den högsta kurs, som för dylika vexlar kunde fås eller ifall dylik kurs icke funnes noterad, efter medelkurs.
Jag medgifver likväl att BorgareSt. är ”juge competent” i denna sak. som kan betraktas såsom beroende af coutume”, och jag vill derföre icke nu motsätta mig antagandet af deras mening; men då jag icke kunnat ingå på deras skäl har jag härmed velat sådant tillkännagifva.
Sparre i den anmärkn. han nu gjort; men äfven jag säger lika med honom, om jag rätt förstod hans mening, att jag det oaktadt och fastän jag således i saken är af enahanda mening med Gr:n, dock vill för enighetens skuld låta bero vid det beslut, BorgareSt. rör:de denna § fattat.
Jag anhåller att få till Hr Gr. o. Landtm, öfverlemna ett förslag till redaktion, som är något bättre Svenska än det BorgareSt. beslutat.
Jag vågar göra detta destoheldre, som jag, i egenskap af ledamot i LagUtsk., meddelat densamma ät ledamöter inom de öfriga Stånden och dessutom tror mig ega någon anledn. att förmoda det berörde redaktionsförslag der varder antaget.
Jag tager mig friheten framlemna detta förslag i den händelse R. o. Ad. skulle vilja stanna i ungefär samma beslut, som BorgareSt.
Efter uppläsning af ett härjemte af Gr.
Sparre skriftligen aflemnadt förslag till antagande af ifrägavar:de § med den förändring att, i st. f. de tvänne sista raderna, skulle införas: ”stadens börs eller, der sådan ej finnes, å Stockholms börs noterade kurs för vexlar å förstnämnde mynt, ställde på 90 dagars betalningstid, med tillägg af ränta efter fem för hundrade .ärligen”; hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. bifölle Utsk:s förslag lill redaktion af 36 §, men härvid ropades starka nej, jemte åtskilliga ja; hvarpå propos. lill bifall å Gr.
Sparres redaktionsförslag framställdes och besvarades med ja. 37, 38 och 39 §§.
Lemnades utan anmärkn. 40 §.
Efter uppläsning af BorgareShs i afseende på denna § fattade beslut, innehållande att densamma blifvit antagen, med det tillägg näst efter ordet skada: ”och skall vid betalningen den kurs beräknas, som å förfallodagen gällde, om kursen derefter fallit.
Har den sedermera stigit, då räknas den kurs, som gäller den tid betalning sker”; (hvarefter vidtager sista morn., som begynnes med ordet: erbjuder).
Utsk. ansåg samma mening, som BorgareSt. medelst det af samma Stånd beslutade tillägg velat uttrycka, innefattas uti ordet: ”skada”.
Den kursstegring eller det kursfall, som efter betalningsdagen inträffar, och som icke bör falla vexelinnehafvaren till last, ultryckes nemligen lämpligt med detta ord.
Då detta likväl kan anses vara ännu tydligare uttryckt uti det af BorgareSt.
Den 18 September. 343 beslutade redactionsförslag, sä får jag tillstyrka R. o. Ad. att jemväl detsamma antaga. R. o. Ad. biföll ifrågavande § med den deri af borgareSt. antagna förändring. 41 till och med 44 §§.
Lemnades utan anmärkning. 45 §.
Landtm, upplyste att RorgareSt. ansett ordet ”jemväl” å fjerde raden af denna § böra försvinna.
Jag medgifver att ordet ”jemväl” bär återkommer på tvenne ställen och att detta icke är sä riktigt; men om man vill borttaga det på ettdera stället, så synes det mig varit lämpligare att borttaga det på den femte raden, än på den fjerde.
För att likväl icke få olikhet i besluten St:n emellan tillstyrker jag antagande af BorgareSt» beslut. R. o. Ad. biföll denna § med den af BorgareSt. deri antagna förändring.
46 till och med 50 §§.
Lemnades utan anmärkning. 51 §.
Landtm, upplyste att BorgareSt. ansett att denna § borde begynnas sålunda: ”Vexelinnehafvare, som ålergängstalan väcker, ege, i det fall, som i 32 § sägs, rätt att” etc.; äfvensom att början af andra mom. borde undfå denna redaction: ”Är betalningstiden redan inne, eller är vexel återkommen för uleblifven accept eller bristande betalning, då skall” etc.
Jag erkänner att BorgareSt» tillägg innefattar ett förtydligande af LagUtsk:s mening; och tillstyrker således detsamma. R. o. Ad. biföll 51 § med den af BorgareSt. deri antagna förändring. 52 och 53 §§.
Lemnades utan anmärkning. 54 §.
Jag anhåller att få göra en anmärkn. vid förevar:de 54 §.
Den lyder så här: ”Innehafvare af återgången vexel, vare berättigad, att af vexelgifvare eller öfverlåtare fordra ersättning, antingen genom ny vexel, eller i penningar efter kurs, hvilketdera innehafvareu helst åstundar, för hufvudstol; ränta efter en för hundrade i månaden ifrån den dag vexeln är utgifven etc”.
Frågas då huru länge skall vexeln i detta fall löpa med 12 proc:ts ränta om året?
Om vexelgifvaren är mycket säker, så kunde det ju vara i vexelinnehafvarens intresse att så länge som möjligt behålla detta papper, hvilket då vore så mycket bättre, som det 344 Den 18 September. gåfve 12 proc:ts ränta.
Om nu vexelgifvaren utställt vexel etter uppdrag af tredje person, så kunde han, under tiden icke med denna uppgöra liqvid.
Gör nu den 3:dje concurs under tiden, så kan vexelgifvaren förlora hela kapitalet.
Om man således i lagen på allt möjligt sätt söker underlätta och befrämja möjligheten för innehafvaren att hafva regress till föreg:de utgifvare eller öfverlåtare, så får man väl också tillse att vexeigifvarens bästa icke blifver åsidosatt.
Jag hemställer således till R. o. Ad. huruvida icke ett tillägg här är nödvändigt.
Sparre torde kunna upplysa om icke fråga derom inom Utsk. förevarit.
Jag hemställer jemväl om icke detta tillägg borde få en så beskaffad lydelse, att efter orden, ”vexeln är utgif ven, ” skulle följa: ”intill den dag stämningstid enligt 52 § förlu pen är”.
Denna stämningstid är 6 månader, då vexelns betalningsort, är inom Europa, och 1 år då den är utom Europa, med undantag af de ä andra sidan goda Hoppsudden eller Cap Horn belägna orter, då den utgör 18 månader.
I ändamål att förekomma det missbruk, hvarpå Hr von Hartmansdorff häntydt, har Utsk. uti 50 § ålagt innehafvare af vexel att, ”inom tredje dagens utgång efter det protesten kommit honom tillhanda, kungöra sin man, om denne är boende i samma stad, och så hvar efter annan sin man”.
Derigenom är vexelgifvaren satt i tillfälle att genast, eller så fort möjligt är, få kännedom derom att vexeln är protesterad.
Han är således i tillfälle att fullgöra sin betalningsskyldighet.
Gör han det icke, så utsätter han sig för lagens näpst, som här visar sig under form af straffränta.
Utsk. trodde sig således genom stadgandet i nämnde 50 § hafva förekommit det missbruk, hvarom Hr von Hartmansdorff talat; §:n är också uppställd i öfverensstämmelse med ordalydelsen i 11 cap. 2 § af 1748 års stadga.
Jag tror icke eller att något så beskaffadt tillägg vid denna 54 §, som Hr von Hartmansdorff påyrkat, är nödvändigt, då man af stadganderne i 50, 51 och 52 §§ finner verkliga förhållandet.
Afven 53 § visar att lagen afser det betalning genast skall affordras.
Det står nemi. i 51 § ”är betalningstiden redan inne eller är vexel återkommen för bristande betalning; då skall innehafvaren straxl fordra betalning af sin man”, och i den 53:dje: ”försummar innehafvare af vexel hvad honom, enligt 50, 51 och 52 §§ åligger: bafve sin vexelrätt emot utgifvare eller öfverlåtare försuttit”.
Hr von Hqhenhausen:
Det är dock 2:ne särskilda saker, att man får full valuta i penningar för sin vexel, och det inom kort tid, samt att man nödgas stämma till domstol för att utbekomma sin rätt.
Om då den person, som brustit i sin skyldighet att betala vexeln, synes vara i den ställning att han kan lemna full säkerhet för dess framtida utgörande och den andre, som innehar vexeln, finner det för sig förmånligare att icke utsöka sin fordran, utan behålla detta papper, som löper med 12 procents ränta, så skulle detta kunna fortgå en längre tid.
Om man fäster sig vid innehållet af Den 18 September. 345 52 §, der stämningstiden föreskrifves, så finner man visserligen att vederbönde måste slämma inom den der stadgade tid för alt utfå sina penningar.
Men han kan likväl sedermera låta vexeln löpa öfver år och dag eller ett par år och sedan komma och fordra 12 procents ränta.
Genom sin första anmälan eller protest och genom den sedermera verkställda stämningen har han ju förvarat sin rätt.
Ehuru jag icke är vand vid sä beskaffade affärer, som den nu ifrågavar:de, synes det mig dock vara skäl, att, på sätt Hr von Hartmansdorff tillstyrkt, den i förevande 54 § omnämnda ränta af en procent i månaden, endast finge löpa ”till dess betalning skedde”, likväl ej i något fall längre än till den dag då stämningstid enligt 52 § förlupen är.
Detta är min tanka härutinnan.
Om stämningen icke verkställes inom tid som i 52 § sägs, så stadgar den 53 § att innehafvare af vexel har sin rätt emot utgifvare eller öfverlåtare försutit.
Detta är en ganska sträng påföljd och således lärer den stadgade stämningstiden icke försummas.
Deremot har man i den 51 § med tillräcklig omsorg sett vexelgifvaren tillgodo.
Ty der är stadgadt att dä, enligt 50 § vexelgifvaren kungöres det vexel blifvit protesterad, skall betalning genast fordras.
Dä det nu i 53 § stadgas att vexelinnehafvaren, om han försummar hvad i 50, 51 och 52 §§ stadgas, förlorar sin vexelrätt hvilket är någonting mera än blott räntan, så synes vexclutgifvarens rätt derigenom vara tillräckligt afsedd.
Då jag icke hört att någon anmärkn. inom BorgareSt. gjorts emot denna §, vill jag icke vara envis i mitt påstående, utan afstår derifrån.
Erfarenheten torde snart komma att visa behofvet af ett förtydligande.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställde att Hr von Hartmansdorff föreslagit den förändring af 54 §, att efter orden ”vexeln är utgifven”, skulle införas : ”och intill dess stämningstiden enligt 52 § förlupen är” ; yttrade Hr von Hartmansdorff:
Då mitt förslag blifvit bestridt af tvenne ledamöter och jag icke vill upphäfva mig till lagstiftare i detta fall, isynnerhet då jag icke haft tillfälle att med den noggrannhet som vederbör granska lagförslaget i det hela, så afstår jag från mitt förslag. 55, 56 och 57 §§.
Lcmnades utan anmärkning. 58 §.
Hr Gr. o. Land tm. upplyste, att BorgareSt. ansett denna § böra erhålla följande lydelse: ”Protest skall, i närvaro af minst ett villne, verkställas genom notarius publicus, eller den i hans ställe satt är.
A landet må protest ock kunna ske genom kronofogde”.
Det af BorgareSt. vid denna § beslutade tillägg innefattar ett medgifvande för notarius publicus att verkställa protest jemväl å landet, för den händelse att den, som har att full - 346
Den 18 September. göra protest å landet, liar lättare att uppsöka Notarius Publicus i stad, än att vända sig till kronofogde på landet, hvilken sistnämnde måhända bor längre bort.