Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det låg emellertid alltför nära den skräpiga landtbacken, der allt talade om menniskans oro, för att göra samma gripande intryck, som de andra.
Vid slutet af den branta backen hade man en liten bro, som leder till en klippa, hvilken ligger midt emellan de båda största fallen.
Bron går öfver det högsta.
Här var en grind, vid hvilken stodo en karl och en qvinna, som för 25 öre personen sålde inträdesbiljetter till skådeplatsen för detta storartade skådespel.
Jag säger biljetter, emedan man verkligen erhöll sådana, dem man lade i en för dem bestämd bössa, som hade sin plats på venstra grindstolpen.
Sedan det var gjordt, öppnades grinden och man trädde ut på den med jernstängsel försedda bron.
Under våra fötter brusade det väldiga fallet med en sådan våldsamhet, att det föreföll mig som om plankorna vi gingo på darrat vid tonerna af dess sång.
Jag vågade icke se upp eller andas förr än jag stod på klippan, hvilken omarmades af vattenjätten.
Jag såg nu med häpnad den storartade taflan.
Ninni, det fordras en annan penna, än min, för att kunna skildra hvad mina blickar hade framför sig.
När man kommer öfver bron har man midt för densamma en hög, gigantisk bergsvägg, i afsatserna prydd med granar och af ett riktigt vildt nordiskt utseende; derefter går man fram på den lilla bergshällen, så att man har bron till höger, och då har du de båda väldiga vattenfallen på hvardera sidan om dig.
Det högsta fallet är 44 fot högt och kallas »Toppfallet», det andra, 36 fot, är liksom inklämdt emellan höga klippor och det har fått namnet »Tjuffallet.»
Der jag stod, framstörtade vattnet med högtidligt allvar och okufvad häftighet.
Det hvita, fradgande skummet stänkte sina glänsande perlor vida omkring.
Nedanför klippan förena de sig i ett sista fall, som var endast 10 fot högt, men ganska bredt.
När jag derifrån såg till venster, hade jag uppe på en höjd ett Herrans tempel, nytt och i enkel göthisk stil.
Taflan var så herrlig, så imposant, att jag, arma barn, ovilkorligen erfor ett behof att böja mig i stoftet.
Jag hade också ofrivilligt nedsjunkit på bergshällen, med hopknäppta händer och blicken skymd af tårar, då helt nära mig ljöd en djup suck.
Jag såg dit.
Det var Carl.
Han satt på bergsklinten nedanför mig, med hufvudet lutadt i händerna och utan att flytta ögonen från det framstörtande vattnet.
Hans ansigte var så sorgset att jag genast reste mig upp, gick till honom och lade handen på hans axel, utan att likväl förmå säga något.
Blicken hade ett så smärtsamt uttryck, att mina ögon åter fylldes af tårar.
Carl tog min hand, slöt den hårdt i sin, mumlande:
– Tack, Maria, för det du väckte mig ur den bittra drömmen.
Måhända har jag i dag här återfunnit hvad jag en gång på detta ställe förlorade.
Han kysste helt hastigt min hand och i detsamma kallade mamma oss till sig.
Medgif att det der var ett litet stycke roman; men vänta, den blir väl större, kära du.
Vi gingo tillbaka öfver bron.
Ett ögonblick stannade Carl, lyssnande till fallets brus under våra fötter.
Jag, som icke hade så starka nerver, kunde icke hjelpa att en rysning skakade min kropp.
Mamma och de andra voro före oss; vi gingo tigande efter dem.
Mitt bröst var för fullt, att jag skulle kunna tala och Carl tycktes alltför sorgsen att vilja göra det.
Vi fortsatte vägen uppför en brant stig och kommo, efter en kort men mödosam vandring, förbi en sprängning i bergen hvaremellan vattnet framrusade och som kallades Polhems graf, upp till en platform, omgifven af ett stängsel.
Här såg man alla fallen.
Det var en storartad vue för en målares pensel.
På den plats, der jag stod, hade någon manlig stämma bort sjunga den herrliga sången »Trollhättan».
Så tyckte jag.
Just som den tanken uppstod hos mig, hviskade någon:
»Ljuft vore hvila på bräddarna dina.»
Åter var det Carl.
– Vi få icke dröja längre, påminde mamma; kom ihåg, vi hafva kyrkan qvar och sedan lång väg att gå.
Med saknad skildes jag från stället och tänkte dervid på dig och Betty, hvad ni skulle känt er lyckliga om ni varit med.
Nu gingo vi uppför en trappa och kommo så till höjden der kyrkan är belägen.
Vid inträdet i det lilla vackra templet klarnade Carls panna och han smålog hjertevänligt emot mig, sägande: »Då man träder öfver tröskeln till Guds hus, och dervid är åtföljd af ett rent, skuldfritt barn, måste alla plågsamma minnen vika.
Du, Maria, har varit mig en huld engel under denna vandring.
Jag kände mig mycket lycklig och riktigt tacksam mot både Gud och Carl för de der orden.
Du kan icke föreställa dig hvad Carl har för ett själfullt ansigte, när han är utan pince-nez.
Han begagnar den också mycket sällan, sedan jag förklarade min afsky för den.
Ifrån kyrkan gingo vi en vacker skogsväg, som följer den genom berg sprängda kanalen.
När vi vandrat ett bra stycke och slutligen kommit till en sluss, öfver hvilken vi skulle gå för att sedan följa andra stranden och komma till den nedra slussen, förde Carl oss upp på en sidoväg, hvarifrån man hade utsigten öfver ett mildt, poetiskt landskap.
Marken var starkt kuperad och vexlade mellan löfdungar och grönskande kullar.
Jag vet ej huru det var, men der jag stod, lutad emot Carls arm, föreföll det mig som om det skulle ha varit den största lycka att här få lefva och dö.
Vi fingo emellertid ej länge stanna, utan måste bort härifrån och till fartyget.
Aftonens skuggor föllo öfver nejden och solen kastade sina sista strålar på oss, då vi kommo till »Lilla Edet», der kapten förde oss i land, för att se det sista fallet.
Detta är icke särdeles högt, men ganska bredt och ser högst besynnerligt ut, derigenom att i bergshällen, hvaröfver det framväller, finnas tvänne urhålkningar, hvarigenom det får utseende af att vattnet kommer direkte ur sjelfva berget.
En stund derefter, då vi ånyo voro ombord, gingo vi genom den sista af de sjuttiofem slussar vi passerat.
– Är Maria sömnig eller ämnar du hålla dig vaken till dess vi komma till Göteborg? frågade
Carl och satte sig bredvid mig.
– Jag går icke och lägger mig, svarade jag.
– Det var snällt.
Jag hade känt mig så ensam, om du gått ifrån mig.
Ninni, du anar icke med hvilket tonfall han sade detta.
Men nog är det bra besynnerligt ändå, att hjertat skall flyga upp och ned för det allra minsta.
Jag måste naturligtvis gifva något svar, trots min hjertebanken; men det blef också något rätt enfaldigt.
Jag sade mig icke tro att han skulle sakna mig om jag gick ner, efter som han den föregående aftonen icke ens märkt att jag aflägsnat mig.
Var det icke rysligt dumt att säga så?
– I går afton, återtog Carl.
Ack, Maria lilla, då led jag alltför mycket af mina minnen, att kunna tänka på något annat än dem, och för öfrigt är du i afton för mig något långt mera än du var i går.
Nu hoppade det förargliga hjertat till igen och jag tyckte precist att solen brände mig midt i ansigtet; jag spände derför upp min parasoll, glömmande att solen redan för en bra stund sedan gått till hvila.
Man kan ibland vara förskräckligt tankspridd.
– Fäll ner din parasoll, bad Carl, och låt mig riktigt få betrakta ditt blida ansigte, det gör så godt i hjertat.
Jag bar mig ganska oskickligt åt, då jag skulle fälla ner en-tous-cas’en, och höll dervid på att köra ögonen ur Carl samt trasslade in kryckan i mina schalfransar, så att han måste hjelpa mig.
Så fort jag kommit ifrån mina intrasslade förhållanden, frågade Carl:
– Skulle Maria hafva lust att åhöra en liten historia, hvars sluthändelser kunna sägas hafva blifvit utagerade vid Trollhättan?
Jag svarade att det skulle blifva mycket roligt och han började ungefär så här:
»För omkring fem år sedan ankom en yngling om tjugu år till Motala.
Han hade slutat sina förstudier och skulle nu arbeta på verkstäderna, för att till sina theoretiska kunskaper lägga litet praktik.
Han var barn af förmögna föräldrar och deras enda son.
»I Motala köping bodde en aflägsen slägting till ynglingen, kapten Sten.
Hos honom inackorderades Erik, såsom jag tills vidare vill kalla honom.
Sten hade måhända fått qvistigt nog att afhålla unga herrn ifrån att lefva litet vidlyftigt, så framt han icke i huset haft en dotter, skön som den skönaste af gratierna.
Det var fru K., henne som jag talade vid i Wadstena.
Jag genomilades af en rysning vid minnet af henne och nu gissade jag genast hvem Erik var.
Carl fortfor:
»Charlotte Sten, eller Lott, såsom hon kallades, var vid den tidpunkten 25 år och omtalad i trakten för sin fägring; hon var derjemte sin fars ögonsten.
Gubben var enkling.
Lott gjorde, sade eller önskade, var i fadrens tycke utmärkt, och han kunde tillbringa långa stunder med att betrakta henne.
»»Lott är, tag mig skock millioner, den vackraste qvinna på hela jorden,» utbrast han ofta i sin förgudning.
Hvad fadren uttalade, det tänkte Erik.
»Man hade väl kunnat förutsätta att Lott borde vara ansenligt bortskämd?
Hon, Motala smycke, tycktes alldeles okunnig om att hon var skön.
Visserligen klädde hon sig gerna, men alltid enkelt.
Hon förde sig med värdighet, men utan allt öfvermod, trifdes bäst bland fruntimmer och föreföll kall och tillbakadragen mot männer.
När fadren lofsjöng hennes skönhet, sade Lott helt muntert:
»»Kära pappa, det måtte ändå icke vara så fasligt mycket med min fägring, efter jag uppnått mina respektabla fem och tjugu år utan att den förskaffat mig en man.
Du kan icke ens skryta af att du afskedat en enda friare.
Medgif att det der icke talar för saken; en korg borde väl en så vacker flicka, som du påstår att jag är, haft tillfälle gifva bort.»
»Vid sådana utlåtelser blef kaptenen alltid förtretad och gick in till sig, ursinnig öfver att icke kunna framdraga en enda afskedad friare.
»Detta ämne för fadrens bekymmer sysselsatte också alla i och omkring Motala.
Man frågade hvarandra huru det egentligen kom till att Lott förblifvit ogift, att man icke hört talas om att hon haft något anbud och man fördjupade sig i gissningar.
Äfven Erik tänkte derpå både dag och natt.
Lott upptog så hans tankar, att det gick ganska litet framåt med hans arbete.
»Väl kommen på verkstaden, visste han icke huru fort han skulle komma derifrån, för att få sällskapa med Lott.
Att dagligen vara i beröring med henne, utan att tappa bort hjerta och förstånd, var icke möjligt.
Erik förlorade också båda delarne.
»Ett halft år under dylika förhållanden är ett helt lif; det gör af ynglingen en man.
Efter ett halft år visste Erik att för honom fanns icke någon lycka utan Lott, och det stod äfven tydligt för honom, att så fort han inträdt i myndig ålder, skulle han fria.
Att han ingenting var, att han ännu knappast kunde sägas hafva satt foten på den bana han skulle gå, allt detta var småsaker, dem han icke tog i beräkning.
Den enda oro han kände, var föreställningen om att Lott icke skulle älska honom, att han var ett ovärdigt föremål för en sådan qvinnas kärlek.
Erik var likväl ganska inbilsk, och då han tänkte på föräldrarnas och systerns adoration, tycktes det icke böra vara absolut omöjligt för honom att vinna Lotts hjerta.
Han resonerade så:
»För att blifva afhållen, så som jag är det af de mina, måste jag ovilkorligen hafva ovanliga egenskaper, och om så är, hvarför skulle icke Lott kunna hysa kärlek för mig?
Att hon ännu icke gjorde det, var ty värr en sanning, men han tröstade sig dermed, att då hon icke älskade någon annan, borde hon icke kunna motstå inflytandet af hans obegränsade tillgifvenhet.
»En dag, han hade då vistats ett halft år i Motala, mötte honom gubben Sten vid hans hemkomst med följande helsning:
»Du är en fin pojke, du, lat och försumlig, så att du blifvit en visa på verkstäderna.
Man är också betänkt på att skrifva till far din, att han tager dig härifrån, emedan du lär vara lika oduglig som du är lat.
Tycker du det är skick och reson att göra sig till ett åtlöje?
Tag mig skock millioner jag längre vill hafva dig i mitt hus, om det här fortfar.
Jag har tegat länge nog och trott att du skulle förbättra dig och sjelf komma till förnuft, så att du insåg det vidriga i att vara ett sådant der frätdjur, som bara konsumerar pengar, utan att gifva hopp om sig.
Jag vore vid min själ frestad att ...
»»Pappa lilla,» ropade Lott ifrån ett af sidorummen, »kan jag genast få säga dig några ord.»
»Kaptenen, som liknat ett uppretadt vilddjur, förändrade vid Lotts röst ansigtsuttryck och afbröt genast sin harang för att hörsamma kallelsen.
»Erik hade i hela sitt lif aldrig blifvit så komplimenterad, som af gubben Sten.
I sin egenskap af förälskad och snart myndig karl ansåg han sig alltså djupt förolämpad och hade, under det gubben utgöt sina känslor, haft stor lust att kasta sig öfver den, som var djerf nog att behandla honom såsom en pojke.
I detta afgörande ögonblick ljöd
Lotts röst och återkallade honom till full besinning.
Att förgå sig emot hennes far hade ju varit att förolämpa henne, och att blifva afskedad från verkstaden, var att lemna Motala och att skiljas från Lott.
Erik kastade sig ner på en stol och sökte att få klart för sig hvad parti han borde taga.
Arbeta! hviskade förståndet.
Men arbeta var att afsäga sig flera timmars sammanvaro med Lott; det kunde således icke komma i fråga.
»En lätt hand, som vidrörde hans skuldra, kom honom att se upp.
Lott stod der och log så vänligt emot honom.
»»Ja så, min herre,» sade hon, »ni är lat, ni försummar ert arbete och edra pligter, för att sällskapa med mig.
Det der lärer ni allt få ångra, afbedja och försona.
Ångren består deruti, att ni begråter den tid som flytt; afbedjandet deruti, att ni bättre använder tiden, och försoningen, att ni för framtiden blir ett mönster af arbetsamhet, punktlighet och duglighet.
Märk, det gifves icke någon flicka i hela verlden, som kan hålla af en lätting, den der ingenting är och ingenting eger annat än hvad pappa och mamma gifver honom.
Fy, det skulle låta sorgligt, om det icke vore så ytterst löjligt.
Tänk efter, en man som, ehuru frisk och stark, sjelf icke kan skaffa sig sin utkomst.»
»Lott tog sitt arbete och Erik var icke rätt ense med sig, om han skulle känna sig sårad eller icke, hvarför han också iakttog tystnad.
När denna fortfor, såg Lott upp.
»»Nåå?»
Hon fästade ögonen på ynglingen, som betraktade henne.
»»Hvad önskar Lott?»
»»Att du lofvar bot och bättring.»
»»Och om jag det gör, skall du då hålla af mig?» frågade Erik.
»»Icke om du lofvar blott, utan om du håller hvad du lofvar.»
»»Det vill säga, om jag blir arbetsam, driftig och punktlig ...»
»»Så ger Lott dig sin vänskap,» inföll hon; »ja, här har du min hand derpå, och hvad jag lofvar det skall jag hålla ...»
»»Att aldrig nånsin älska fler än tre,» ifyllde Erik, sprang upp från sin stol, fattade häftigt Lotts händer och utropade med värme:
»när du vill belöna min flit med din vänskap, då kan du vara förvissad om att jag skall blifva den flitigaste ibland de flitiga.
Du kan af mig göra allt hvad du vill.»
»»I så fall vill jag af dig göra en riktigt bra karl,» sade hon.
»Ifrån den dagen blef Erik den flitigaste bland eleverna.
Naturen hade gifvit honom godt mathematiskt hufvud, goda anlag för rita och en liten gnista af mekaniskt genie, hvilka egenskaper sammanlagda borde af honom bilda en god mekanikus.
Sex månader derefter var han också lika mycket berömd och omtyckt, som han förut varit tadlad och illa anskrifven.
»Arbetsifvern hade dock långt ifrån minskat Eriks tycke för Lott; den var endast blifven ett medel, hvarigenom han hoppades komma till det mål, dit han sträfvade.
Lott var nu vänligare och hjertligare emot honom, och i den vänskap hon gaf honom, såg han gryningen till en varmare känsla.
»Ändtligen inföll den dag, då Erik fyllde tjuguett år.
Nu var han myndig och sjelf rådande öfver sina handlingar.
Till gåfva på denna betydelsefulla dag skänkte Eriks far honom ett af de hus denne egde i hufvudstaden.
Afkastningen deraf var tillräcklig för en familj att lefva af.
»Hvad skulle nu hindra honom ifrån att erbjuda Lott sin hand och sitt hjerta?
»Han gjorde henne också den mest glödande kärleksförklaring, sprungen direkte ur hans hjerta och blottande hela styrkan af den kärlek detta gömde.
Erik sade henne att på hennes svar berodde hela hans framtid, om han skulle förblifva en verksam man eller förvandlas till en menniska utan mål för sin sträfvan, utan intresse för sin tillvaro.
Sanningens prägel var tryckt på hans ord och intrycket måste blifva allvarligt.
Lott hade också med hvitnade kinder lyssnat till hans tal.
Då Erik slutligen af henne fordrade ett afgörande svar, räckte hon honom sina händer:
»»Erik,» sade hon djupt upprörd, »jag kan icke blifva din maka, dina ord göra mig olycklig, mina år, känslor, allt skilja oss åt.
Jag är äldre än du, se der det största hindret; du är för ung, för att kunna blifva min make.
Jag besvär dig, låt mig förblifva din syster, din bästa vän, men begär icke något mera; jag kan ej gifva dig det.»
»Veckor följde under en fortsatt kamp mellan Erik och Lott.
Hvarje dag samma bön, samma qvalfulla skildringar af honom, och hvarje dag samma milda, men bestämda afslag från henne.
Eriks yttre och inre menniska förhärjades af dessa stormiga och passionerade scener.
Han kunde ej, han ville ej fatta att hon icke skulle kunna förmås att blifva hans.
Han tyckte att hon slutligen måste gifva vika.
Hon hade aldrig sagt att hon älskade en annan, och så länge hon det icke gjort, fanns ju alltid hopp för honom.
»Midsommaren nalkades.
Stens och Erik voro bjudna till en slägting, som bodde i närheten af Trollhättan.
Man reste från Motala ett par dagar före midsommarafton.
»Eriks känsla var nu uppdrifven till en sådan höjd, att han inom sig hvälfde tankarne på att antingen besegra
Lott eller ock jaga en kula genom sitt hufvud.
»Dagen efter deras ankomst till slägtingarne, skref Erik till Lott på aftonen en lång epistel, ett troget återgifvande af hvad han tänkte och kände.
Han sade henne att han icke skulle återvända till Motala, icke kunde bära bördan af lifvet, om hon fortfor med sin vägran att blifva hans.
Han gaf henne betänketid till midsommaraftonen, då hans slutliga dom måste vara fäld.
»Dagen derpå träffade han icke Lott, hon hade rest bort med ena dottern i huset.
Först sent på aftonen kom hon hem.
Då hon råkade Erik, sade hon, utan att se på honom:
»»Har du lust att i morgon helt tidigt följa mig till Trollhättan.
Det är icke längre än att vi kunna promenera dit och du bör vara nyfiken att se fallen.»
»Hvad rörde
Erik dessa vattenfall.
För honom var hennes sällskap allt; hvart vägen bar förblef likgiltigt.
»Midsommaraftonen grydde lugn och molnfri.
Klockan hade ännu icke slagit sex, då Lott och Erik vandrade af.
Det första ord, han uttalade, var frågan hvilket beslut hon fattat.
»»När vi komma fram till fallen, skall jag tala,» svarade Lott.
Samtalsämnet under vägen vände sig omkring huru man på olika sätt kan älska.
»Då de stodo vid grinden som förer till spången, frågade hon huru han älskade henne?
»Svaret blef en af dessa glödande skildringar han så många gånger gifvit.
Men hon afbröt honom, i det hon satte foten på berget, som omgifves af de båda fallen:
»»Erik,» sade hon, »beundra här Guds storhet och låt mig sedan visa dig hela litenheten af den känsla du målar med så mycken öfverdrift.»
»En tystnad följde.
»Båda beherrskades af det majestätiska skådespelet, ehuru det på dem gjorde helt olikartade intryck.
Erik liknade sina känslor vid dessa vattenfall, hvilka glittra och krossa allt som vill hindra deras framfart.
Lott åter tänkte på Allfadren och bad en bön till Honom; en bön om kraft och förmåga att kunna stilla stormen i ynglingens bröst.
»»Sätt dig der,» sade hon efter slutad bön, och pekade på bergshällen ett stycke högre upp än der hon sjelf befann sig, »och lofva att höra mig med lugn.»
»Erik lofvade det och Lott fortfor:
»»Det gifves en kärlek, Erik, som utgår från himlen och är befriad från all egoism.
Det egna jaget, dess lycka och önskningar sätter den i sista rummet, den älskades frid och sällhet i första.
Genom en sådan kärlek förädlas vi, vår sjelfviskhet försvinner och vi hafva blott ett mål, det att försöka undanröja allt som kan förorsaka den vi älska smärta, eller skapa lidande och plågor för denne.
Vi önska ej att framför allt sjelfve komma i besittning af sällheten, i fall den kostar föremålet för vår ömhet någon uppoffring.
Vi låta icke en vild passion ingifva oss tankar och beslut, som, om vi fullföljde dem, skulle hopa sorg och elände öfver den vi älska.
En sådan kärlek, Erik, är stark och mäktig, den offrar och lider, den försakar och underkastar sig ödets vilja utan knot och beklagande.
Att blifva så älskad, är den högsta lycka på jorden; men så älskar icke du mig.»
»Hon höll upp och Erik lutade ansigtet i händerna; han vågade icke se på henne.
Han tänkte på huru ofta han hade upprört och skrämt henne, huru han genom hotelser och vilda utbrott sökt tvinga henne, och slutligen framstod hans sista bref. Erik erinrade sig huru
Lott under denna oroliga tid blifvit förändrad, huru blek hennes kind, huru sorgsen och orolig hennes blick, huru smärtsamt tillslutna dessa läppar, som förr logo så glädtigt.
Det var således han som förbittrat hennes lif, han som älskade henne så högt.
Hvilken eländig egoist hade han icke varit, som för möjligheten att vinna sina önskningar uppoffrat hennes frid.
»Lott lemnade
Erik god tid att öfvertänka allt detta, innan hon fortsatte.
Hon gjorde derefter en kort teckning af de qval en god qvinna måste utstå, då hon ser sig hafva uppväckt en passion, hvilken i sin öfverdrift kan föra till alla möjliga ytterligheter.
Hon beskref huru en sådan qvinna anklagar sig för att hafva framkallat ett dylikt ondt.
Ju längre hon talade, desto högre blef samvetets ogillande röst inom Erik.
»När Lott slutat, reste hon sig upp och blef derigenom stående alldeles på kanten af klippan, som sluttade ned åt det vildt brusande tjuffallet.
»»För himlens skull, stå icke der!» utropade Erik och reste sig häftigt för att skynda till henne.
»»Stanna ett ögonblick, Erik, jag befaller det,» sade Lott med allvarlig och bestämd röst.
»Mät nu de qval du låtit mig lida,» fortfor hon, »efter hvad du erfar vid föreställningen af att jag skall störta ner i vattenfallet.
Det är blott sekunder du har att känna dem; jag har under veckor vaknat hvarje morgon med dina hotelser för mitt minne och hvarje afton lagt mig med samma fruktan att du skulle utföra dem.
Så hafva månader flytt.
Tänk om du skulle dömmas att i en så lång tid se mig stå här, hvarje minut fruktande att jag skulle sluta mitt lif på ett hemskt och vådligt sätt.»
»»Lott!» utropade Erik och störtade på knä, sträckande sina händer emot henne; »lemna denna plats och jag svär vid Gud och allt hvad heligt är att bära mitt öde och älska dig utan all sjelfviskhet.»
»Erik befann sig i detta ögonblick endast en armslängd från Lott.
»»Tack,» sade hon och lade sin hand i hans, »men i detsamma lossade mossan under hennes fötter, hon halkade och skulle ovilkorligen ha störtat i fallets vilda famn, om icke Erik med förtviflans styrka ryckt henne till sig och sålunda räddat henne.»
Nu tystnade Carl.
Jag hackade tänderna af förfäran.
Efter en lång paus återtog han:
»Lexan, som Lott och slumpen gifvit Erik, var svår, men lärorik.
Erik kände, då han nu slöt Lott i sina armar, att han hade mycket att försona, mycket att afbedja och mycket att tacka den högste för.
Hvad han sade kan vara sak samma.
Han hade kommit till Trollhättan en pockande och passionerad egoist, han vände derifrån utan en enda tanke på egen lycka eller egna önskningar.
Hans sjelfviskhet hade försvunnit i det ögonblick han ryckte Lott undan den fara hon var nära att uppslukas af.
»Ännu en kort tid dröjde Erik i Lotts närhet, för att visa henne att han lugnt och såsom en man bar sitt öde.
»Det är likväl icke så lätt att vid 21 år dagligen se den qvinna man afgudar och med leende läppar höra vissheten att hon aldrig skall besvara ens kärlek.
Erik kände detta och lemnade derföre i slutet af Juli månad
Motala, för att öfvervara sin systers bröllop, och den 1 September reste han öfver till England, för att der fortgå på den bana han bestämt sig för.
»Han hade varit der i tvänne år då han en dag erhöll ett bref från Lott.
»»Min goda, afhållna Erik!
»Ännu har du icke besvarat min senaste moderliga epistel, men det oaktadt skrifver jag i dag, fullt förvissad om att du icke är stött på mig och att allt, som rörer mig, har intresse för dig.
Jag fyller i dag tjugusju år, och i dag, Erik, skall min förlofning firas.
Den man jag nu räcker min hand har sedan tio år egt min tro.