Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana äro de förnämsta dagliga tidningarna.
Utrymmet medgifver icke att uppräkna de andra, som äfven ickesakna sitt inflytande och förmågor bland medarbetarne.
Men likväl bör uppmärksamheten fästas på “ The Echo “, en förträfflig aftontidning, den första som publicerades till en half penny, och hvilken för detta måttliga pris lemnar tillförlitliga nyheter och goda ledande artiklar.
Antalet af veckoblad är äfven stort, oberäknadt dem, hvilka äro egnade åt särkilda yrken, åt det starkare könets intressen såsom “ The Field “, åt damerna, såsom “ The Queen “, en tidning hvilken inbringar dess egare icke mindre än 10,000 pund om året; åt konst och litera tur, såsom “ The Athenaeum “, “ The Academy “, “ The Magazine of Art “; det finnes tidningar som kombinera konst och politik såsom “ The Spectator “, “ The Saturday Re-view “, eller sådana, hvilka förena politik med sqvaller från so-cieteten liksom “ The World “, och “ Truth “.
Dessa tidningar, hvilka äro veckoblad, kunna skrifvas omsorgsfullare än den hastiga tidningsartikeln, som alltid måste författas samtidigt med publicerandet af det tal eller den tilldragelse hvilka framkallade den.
The Saturday Review är oberoende i politik, men lutar mera åt de konservative än till de liberale, och står hvad religiösa frågor beträffar mycket tillbaka i tiden.
Den är qvickt och skarpt skrifven, och lägger fram för allt an på att “ stuka “ en författare, emedan i dess ögon rättvisa är af mindre vigt än att åstadkomma en qvick tidningsartikel.
Och det är så mycket lättare att vara qvick när man klandrar än då man berömmer.
“ The Spectator “ åter är en tidning, som ofta uttrycker besynnerliga åsigter, men alltid hederliga och rättframma.
Det uppträder som organ för radikala filosofemer, för avancerade och frisinnade religiösa åsigter och för den högre bildningen.
Dessa tvenne tidskrifter stå ensamma och utan medtäflare.
The World, Truth och deras efterapare äro en ny af-väg inom den engelska journalismen, och en beklaglig sådan, nämligen personalitetens.
Dessa tidningar hafva för sin framgång att tacka det begär, som tyckes vidhäfta men-niskonaturen att höra talas om grannarnes affärer, och icke alltid sådana, hvilka äro till dessas fördei.
I dessa tidnin-dr Dagens krönika.
4gar refereras sqvallret för dagen, societetens och klubbames skandaler.
Tidningarna betalade sig genast från början och det finnes nu kanhända, skam till sågandes, inga proportionsvis mera inbringande tidningsföretag än The World och Truth.
Samhället är grymt, det njuter af dess grannars missöden, det älskar att det förkunnas från hustaken, hvilket afundsjukt ville gömma sig i källarne.
Det är derför icke underligt att mot dessa tidningar oupphörligt väckas åtal för smädelser.
De fråga icke derefter.
Åtalet blir en puff och en hvar köper tidningen för att sjelf läsa hvad som blifvit sagdt.
Det mest beklagliga härvid är att dessa tidningar ofta skrifves med en så glänsande stil och verve, att man ännu mera måsta märka denna talangens missriktning.
Men hvad som, oafsedt dessa personliga angrepp, förnäm-
ligast utmärker den engelska pressen, är dess renhet.
Afven då den är minst anständig, är den mindre oren i sin stil och ton än den amerikanska och franska pressen.
Sällan
— mycket sällan — uppoffrar den anständigheten för att vara pikant, och i fall denna iakttagelse är sann rörande de allvarliga tidningarna, så gäller den likaledes om skämttidningarna.
Det finnes i Europa intet organ för skämt, hvilket kan jemföras med “ Punch “.
Den är bitter, uppriktig och personlig till en grad, som ofta förbluffar kontinentens publik, inbyrd med dess idé om den ' aktning man är skyldig den bestående myndigheten, men Thackeray öfver-dref icke då han sade att på dess sidor icke fans en rad, som icke ungdomen kunde läsa.
Detta är en skarp motsats till kontinentens skämttidningar, hvilka ofta hemta sina qvickheter från situationen af tvifvelaktig moralitet .. Punch ’ s årgångar bilda verkligen värdefulla kommentarier öfver engelska samhället allt ifrån denna tidnings uppsättande.
Ej heller har den varit alldeles utan inflytande på politiken.
Från början har Punch varit samvetsgrant liberal och många reformer hafva genomdrifvits medelst dess drastiska teckningar och bitande uppsatser.
Det var omöjligt att sådana framgångar icke skulle uppkalla medtäflare.
Af dessa äro
* “ Fun “ och “ Judy “, de enda som gjort lycka, ehuru “ Funny Folks “ nu kommer dem ganska nära.
Fun och Funny Folks äro liberala; Judy hyllar konservatismen.
Något bör äfven sägas om de illustrerade tidningarna.
Dessa äro alla veckoblad, emedan alla försök att uppsätta dagliga illustrerade tidningar hittills misslyckats på grund af svårigheten att skaffa illustrationer och de stora utgifterna för dylika.
Bland dessa journaler stå tvänne: “ The II-lustrated London News “ och “ The Graphic “ utan medtäf-lare, ehuru de hafva sina små billigare efterföljare; The II-lustrated London News var den första och länge den enda illustrerade tidningen.
För närvarande arbeta några af de förnämsta artisterna för dessa tidningar, hvilka äfven hålla en verklig stab af tecknare, som skickas såsom specialkorrespondenter till alla delar af verlden, der någonting händer.
Så mycket rörande Londonsektionen af den engelska pressen, den största, men ingalunda den vigtigaste delen.
Det finnes icke en stad af den ringaste vigt utan dess dagliga tidning, och tack vare Reuter-telegrammen * och en-sldlda telegrafledningar till London, är landsortspressen, i afseende på nyheter, praktiskt i jemnbredd med Londons, ehuru denna stad före telegrafens införande hade monopol på dylika.
I sina hufvuddrag är landsortspressen naturligtvis en reduktion af hufvudstadens.
Den utmärkter sig genom samma företagsamhetsanda och djerfhet, genom intelligens och bildning.
Hvad som i synnerhet skiljer den från andra länders landsortspress är i sjelfva verket att den icke
* Baron Reuter inrättade år 1859 en telegrafisk agentur, hvar-igenom det monopol, som i praktiken innehades af de rika tidnin-garne, mottog en stöt.
Genom agenter kunde han förskaffa sig tillförlitliga nyheter från nästan hvarje del af den bebodda verlden.
Han uppsatte en byrå och för en årlig afgift kan hvarje tidning erhålla kopior af alla ankomna telegram på hvaije timme af dagen eller natten.
Sålunda blefvo småtidningarna.
och landsortspressen med ' ens likstälda med de rikaste tidningarne, hvilka derefber satte upp enskilda telegrafledningar.är provincial.
Det är ett faktum, föga kändt utom England, att London icke är och aldrig har varit för England hvad Paris är för Frankrike.
Endast under parlamentets sessioner är London centrum för politiken.
Så snart parlamentet upphör att sitta, upphör äfven London att vara annat än rikets förnämsta stad.
Hofvet flyttar till en skotsk dal.
Ministrarne finnas på jagtmarkerna i Yorkshire, vid Walesiska laxfisken; allt hvilket gifver lif och glans åt London försvinner liksom genom ett trollslag, och London i stället för att i politisk diskussion gifva signalen åt landsorten, tager sjelf sina signaler från provinserna.
Äfven under parlamentets sessioner hållas några åf de vigtigaste ministerela talen icke i sjelfva parlamentet, utan vid provinsmöten, vid boskapsutställningar, täflingar i plöjning och andra landt-liga förlustelser.
Till följd häraf kan landsortspressen ofta känna tidens puls bättre än London och medan London är mera kosmopolitiskt och bättre underrättadt om hvad som händer i den vida verlden, ser landsortspressen ofta klarare i inhemska affärer och utöfvar i sin helhet långt större inflytande.
I proportion till dess folkmängd och rikedom gifves det ingen stad i Europa hvilken eger mindre politisk vigt än London.
I alla stora nationalfrågor blir London vanligtvis slaget.
Alla politiska rörelser kulminera naturligtvis derstädes, men London sjelf tager knappast initiativet till någonting.
Det var provinserna som gåfvo uppslaget till alla vår tids stora nationalrörelser, frihandeln, par-lamentsreformen, upphäfvandet af lagarne för spanmålshan-deln etc. Alla Frankrikes revolutioner börja i Paris och sluta i provinserna.
I England är förhållandet omvändt.
Alla engelska revolutioner börja i provinserna och sluta i London.
Mr Gladstone.
erkänner att landsortspressen trognare återgifver allmänna opinionen än London, och då han företog sin beryktade talareresa, var det en aflägsen del af Skot-land han besökte, icke Londons olika distrikt.
Häraf följer att under det Londonpressen läses och beaktas i landsorten, provinsernas invånare derför icke försumma att läsa sinalokaltidningar och det skulle ibland vara nyttigt för London-boarne och bespara dem somliga politiska öfverraskningar, • om de ville nedlåta sig att läsa landsortstidningarna.
I personalen af deras stab är.
det mycken liten skilnad mellan ett första klassens provinsblads och en första klassens Londontidnings.
Landsortsbladen äro rika till på köpet.
‘ ' The Manchester Guardian “ till exempel påstås hafva en årlig inkomst af ungefar 30,000 pund sterling.
Hvad som utgör den väsentliga skilnaden mellan London- och landsortspressen och som gifvit den senare dess lokala inflytande, är att den är långt mindre opersonlig än Londons.
Utgifvarne och medarbetarne hafva alltid varit vida mera kända än de män hvilkas uppsatser utgjort Londonpressens lif och själ, och årligen hafva provinserna sändt upp landsortspublicister till London för att representera dem i underhuset.
Här bör anmärkas ett utmärkande drag för den engelska pressen, nämligen dess anonymitet.
Denna är dess svaghet men också dess styrka; ett dåligt bruk för författaren, men en god sak för tidningen.
I engelska tidningar förbrukas ett stort belopp af intelligens, om hvilket verlden icke känner till mycket.
Man har sagt att engelsk journa-lism är snillets graf och det väcker utom tidningspressen ståendes förvåning att så mycket verkligen förträffligt skriftställen skulle behöfvas då de, hvilka prestera detta, äro fullt medvetna om den efemera beskaffenheten af det som de skrifva.
Detta är sant, men å andra sidan bibehåller anonymiteten, som tillåter redaktören att efter behag förändra eller undertrycka artiklar, åt journalismen en likartad karakter och gifver den en värdighet, en objektiv karakter, som härflyter från anonymitet och endast kan före-fmnas, der denna praktiseras.
Nyligen hafva några försök gjorts af literära tidningar att hafva signerade artiklar.
De politiska hafva icke och skola aldrig försöka det i ett land som England, der så mycken vigt lägges på friheten att yttra sig, hvilken är oförenlig med personlig journalism.
“ The Academy “ var den första tidskrift, som gjorde försöket
/ och resultatet blef icke godt.
Revyerna hafva hlifvii sämre, man visste på förhand när man såg på signaturen att den och den icke skulle tala illa om den och den boken, emedan arbetet, ehuru klent, var skrifvet af en vän, som skulle ställa honom till ansvar för ovänlighet, eller vice versa, att en viss person skulle klandras, emedan anmälaren var en fiende.
Visserligen har mycket dåligt skett under anonymitetens slöja, men på det hela taget har dock det onda varit mindre.
Då en man skrifver icke såsom enskild utan som en tidning, stoppar han sina personliga känslor i fickan och bemödar sig att döma så rättvist och opartiskt som möjligt.
I England är det sannerligen icke de bästa tidningsartiklarna, som äro undertecknade.
De män, som gjort engelska prés-sen till hvad den är, äro minst kända, och om de äro kända åtminstone icke kända som tidningsmän.
Somliga af de ledande tidningarna göra det till ett conditio sine qua non att medarbetarne icke skola omtala att de tillhöra deras stab, och i literära kretsar anses det såsom ett stort brott mot etiketten att påstå det en person skrifvit någon viss artikel ehuru man väl igenkänner hans hand och stil.
Dessa medarbetare rekryteras från alla samhällsklasser, kabinetts-ministrar, advokater, äfven läkare figurera bland ett stort Londonblads biträden, färdiga att skrifva öfver speciela ämnen, under det att de reguliera medlemmarne af staben sysselsätta sig med whvarjehanda “ - afdelningen.
Journalisternas samhällsställning är icke heller på något sätt obehaglig.
Det är ofta nog icke kändt för hvilken tidning en person skrifver, men det är kändt att han är en tidningsman och följaktligen en man af mer eller mindre inflytande.
En medarbetare i pressen tillhör de bästa klubbar, umgås i det bästa sällskap, och har, om han är en ledande skriftställare eller redaktör, ett eget etablissement der de högste i landet äro fardiga att hedra hans bord och bevista hans hustrus mottagningar.
Det journalistiska London i förening med det literära, intager en framstående plats inom det bästa sällskapet af den intellektuela aristokratien, som bemödarsig att i allmänna omdömet försvara en lika hög ståndpunkt som ärftlig rang orh rikedom.
Med termen “ pressen “ måste väl egentligen menas tidningarna, ty eljest vore mycket att säga om de engelska månadtligen utkommande tidskrifterna, hvilka med deras politiska och sociala artiklar mäktigt bidraga att leda och bilda allmänna opinionen, som i England är rörelsekraften för allt offentligt lif och framåtskridande.
Men inskränkande oss endast till tidningarna våga vi tryggt påstå, att den engelska pressen är en af de bästa, om icke den bästa, och säkerligen den friaste i verlden.
Den har naturligtvis sina fel.
Hvem och hvad har icke det?
Felet ligger lika mycket hos publiken som hos pressen, dess smak är icke alltid hvad den borde vara, men i hufvudsaken är tendensen i den rätta riktningen.
Partitidningar hålla på att dö ut.
Den personliga och pjollriga stilen från gamla tider är urmodig.
Pressens nuvarande tendens går ut på att enrollera alla nationens intellektuela krafter i sin tjenst, och om massan af nationen nnder de förändrade lifsvilkoren, såsom man påstår, upphör att läsa något annat än tidningar, så är det så mycket större skäl att glädjas öfver, att tidningarna för hvarje dag blifva mera läsvärda.Björnsons sista stycken.
Over aevne.
Allt det stora, som ligger i ämnet, framställningens djupsinne, det gripande motivet och det genialiska utförandet, saker, som stämpla Over aevne till ett diktverk af hög rang — allt detta är blott en skyldighet att erkänna, när man vill tala om Björnsons sista stycke.
Men om nian länge följt Björnsons sträfvanden, ville man göra mera än bringa sin hyllning åt diktarens snille.
Man ville visa sig~ förstå och om möjligt äfven låta andra förstå, hvilken älsklighet, som ligger i en ’ skaldekarakter sådan som Björnsons.
, Björnson har en polemisk natur, som lätt tar eld och dervid icke alltid så noga väger orden, som vi redan i vår förra uppsats påpekat.
Men med all skärpa i polemiken framträder också ett annat drag i hela hans skriftställar-skap, som utgör en motvigt till det förra, nämligenjden opartiskhet, hvarmed han förstår att uppfatta sina fienders goda sidor.
Han har aldrig förnekat möjligheten af att hos dem fins en lefvande öfvertygelse om sanningen af den sak, för hvilken de kämpa.
Den, som känner sättet, på hvilket den politiska och religiösa striden vanligen föres, skall icke underskatta värdet af ett sådant vitsord.
Björnson har fast mera alltid sökt förklara sina motståndares misstag som följder af en missförstådd sanning, som de gifvit en annanbetydelse än den i sjelfva verket eger.
Hans kritik har aldrig varit ytlig.
Här i Sverige predikar man ofta Björnsons.
ytlighet.
Man säger till honom: diktare, blif vid din poesi,, som man säger: skomakare, blif vid din läst.
Jag vet dock få författare, som satt sig bättre in i de ämnen de behandla än just Björnson.
Den populära formen tillåter naturligtvis icke en logiskt bindande bevisning.
Stundom händer det väl också, att en förutfattad mening förvillar diktarens omdöme och skymmer hans blick.
I MEn handske “ är detta enligt vår mening fallet.
Men i stället för regel är detta undantag.
Jag vill blott fråga, om någon, som läst “ Kongen % kan neka just författarens träffsäkerhet sin beundran.
Äfven i “ En handske “ går författaren in just på den punkt, om hvilken frågan rör sig, ota de menliga följderna för karak-teren af ett sådant fel som Alfs.
Att besvarandet af denna fråga utfaller på ett sätt, som vi redan stämplat som öfver-drifvet, skall icke hindra oss att erkänna författarens för-tjenst att framdraga just det väsentliga för frågans rätta lösning.
Björnson har i “ Over aevne “ velat skildra en mänT som försöker det omöjliga och som misslyckas, derför att han spänner sin båge så starkt, att den måste brista.
Det är betydelsen af titeln “ Over aevne “ (Öfver förmågan), som stycket bär.
Denne man, presten Sang, är en religiös ifrare.
Och just derför var han ganska svår för Björnson att skildra.
Ty med den religiösa fanatismen har Björnson personligen trädt i en allt annat än angenäm beröring genom sma fälttåg mot ortodoxien.
Dem, som af skaldens många fiender och fienders vänner låta intala sig, att skalden intager en oförsonlig partiståndpunkt, dem kan man endast tillråda att läsa “ Over aevne “.
Här skola de finna, huru hänsynsfull, grann-laga och mild i sin dom öfver de företeelser, han bekämpar, skalden är, jemförd med sina motståndare.
I sin blinda fanatism kunna nämligen desse — de skriftlärde brukar lektor Waldenström kalla dem — aldrig * *
förstå annat än att de lägsta och afskyvärdaste motiv drifva hvar och en, som vågar sätta ofelbarheten af deras läror i tvifvelsmål.
Det är högfardsdjufvulen, som drifver alla sådana, det är brist på ödmjukhet, man vill icke låta tukta sig af Guds ande, och hvad de allt heta dessa vackra fraser, som kyrkan använder, för att bemantla denna oerhörda hersklystnad öfver menniskosjälarna, som i alla tider utgjort hennes föga afundsvärda kännetecken; Teologerna hafva åldrig kunnat fatta arinat än att de hafva att göra med satan, klädd i ljusets englaskepnad, så snart någon velat röra vid ett jota i evangelium eller en prick af lagen.
Hvar gång man hör detta: tag fast tjufven, vålds verkaren, rånaren i en polemik kan man taga för afgjordt, att den rör sig om teologiska spörsmål.
När oppositionen mot de religiösa lärorna nu på sista tiden börjat framträda mera ohöljd, ja i moralens och sanningens namn, betyder det naturligtvis, att verldens sista tid är kommen och antikrists välde står för dörren enligt teologiskt sätt att se saken.
Björnson, som alltid haft namn om sig att misstyda sina motståndares bevekelsegrunder, visar i % “ Over sevne “, att han för sin del hyllar ett alldeles motsatt stridssätt.
De, som här försvara de pietistiska idéerna, äro personer, hvilkas uppriktiga barnafromhet och hvilkas kristligt moraliska dygder äro värda vår beundran och vår sympati.
Det är ett vackert svar på alla beskyllningar för partiför-blindelse att som skalden här på samma gång bryta stafven öfver läran och dock framställa dess försvarare i det vack-&gt; raste ljus.
Månne det i hela verldens literatur fins ett exempel på en teolog, som tecknat en fritänkare med kärlek och sympati, som fritänkaren Björnson gjort med presten Sang.
Vi tillåta oss betvifla det, tills vi erhållit bevis på motsatsen.
Också detta har dock framstälts som underfundig politik af Björnson.
Det är också naturligt, att hvarje teolog, som är rädd om sin religions anseende, skall tyda sakenså.
När man aldrig tror motståndaren om att ega en ärlig öfvertygelse, blir allt hvad han säger endast sofismer och allra farligast blifva sådana försök, som gå ut påsatt bevisa, att troheten mot läran, hängifvenheten för saken sjelf leder till farliga förvillelser.
Ett sådant försök är “ Over aevne “.
Här söker nämligen Björnson visa, att den religiösa entusiasmen leder till hårresande konseqvenser.
Björnson har emellertid icke till ämne tagit den afart af kristendomen, som man plägar kalla den officiella eller statskyrkans kristendom, ett mellanting mellan kristendom och filosofi, en kompromiss mellan mysticism och rationalism.
Sjelf torde denna kristendom icke veta, huru långt den aflägsnat sig från den ursprungliga, huru den förfalskat det ursprungliga testamentet genom lärda utläggningar.
Men ehuru Björnson icke tagit denna kristendom till ämne, har den dock fått vara med i hans stycke.
Den står der handfallen och förundrad gent emot sin äldre systej *.
Prester ur den officiella kristendomens läger har han nämligen sammanfört med representanten för den äkta, oförfalskade kristendomen, med Saijg.
Det ligger en ironisk biafsigt i detta sammanträffande.
Till en sådan församling som den, hvilken Sang har bildat, bruka nämligen teologerna hänvisa som till idealet för ett äkta församlingslif.
Här vika de dock tillbaka för den lef-vande uppenbarelsen af just den fornkristna tro, som de i ord och predikan så högt prisa.
De finna sig icke väl, när de stå ansigte mot ansigte med den naturtrogna kopian af ett original, som de upphöja till skyarna och draga sig med professionelt misstroende tillbaka föi1 ättlingen i rätt nedstigande linie af apostlarnes kristendom, för undergöraren Sang, i hvilken urkristendomens traditioner ännu i oförminskad, våldsam, rå kraft lefva och verka.
De finna knappast den feberyrande verklighet, som denna kristendom representerar, så tilltalande, som de förestält sig, ända tills de sjelf va, gripna af svindeln, förlora besinningen, smittade af den hejdlösa entusiasm, som lika-som utstrålar från Sangs personlighet och meddelar sig åt alla, som med honom träda i omedelbar eller medelbar beröring.
Sang är en troshjelte efter apostlames sinne.
Björnson har förlagt hans verksamhet i moderna förhållanden, som naturligtvis äro af primitivaste art, ty ramen för hans framställning bildas af en afsides liggande församling högt upp i nordlanden, der som vi veta ännu öfvertron florerar, underblåst af naturens fantastiska proportioner, fjellen, den eviga snön på deras toppar, norrskenet på himlen, fogelsvär-mama i luften, fiskstimmen i hafvet, det entoniga hafs-bruset, den vinterlånga natten, den sommarlånga dagen och slutligen nöden, hungersnöden, som skaffar hallucinationer och underbara syner.
Det är der uppe bland snö och isar som Sang verkar med lif och lära, trotsar faror, kämpar sig fram på bräckliga båtar till afsides fisklägen, hjelper de döende i deras sista kamp, tröstar de svaga, uppmuntrar de lidande, stöder de vacklande och jemte andlig tröst och hjelp äfven lemnar lekamlig af ett underbart och öfvernaturligt slag.
Han botar för obotligt ansedda sjuka; icke en men många gånger har han stridt med döden om dess rof, som han stridt med djefvulen om själarna.
Samma tecken, som gjordes i den första kristna församlingen, gör också Sang, af samma vidskepliga vördnad och afgudiska kärlek, som följde kyrkofaderne, är han följd.
Denna teckning är icke öfverdrifven.
Ännu i dag uppträda sådana undergörare, i våra norrländska och lappländska obygder, och Sang har många motbilder der uppe.
Sang har äfven en hustru.
Hon är, som hon.
sjelf säger, af en gammal nervös tviflarslägt.
Derför kan hon icke tro.
Bättre än Sang känner sig sjelf, känner hon honom och ser hans brister.
Hon har gjort motstånd mot honom, när han alltför oförväget velat våga sitt lif.
Detta motstånd har brutit henne, och de våldsamma sinnesrörelserna, som för Sang ärö lifvet, äro för henne döden.
Detär emellertid kärleken till mannen, som ger henne kraft att bekämpa sina lidanden och för hvarje gång, han är i hennes närhet, lefyer hon åter upp, hvaremot hon slappt sjunker tillsammans, så snart han är borta.
Hennes sjukdom är helt och hållet af nervös natur.
Så länge hon hade barnen att skydda, höll hon sig ännu stark.
När hon slutligen insåg, att faderns obetänksamma resor, på hvilka han tog dem med, satte deras helsa på spel, fann hon kraft att utverka, att de sändes bort.
Nu är hon emellertid fängslad vid sängen.
Doktorn Har nämnt hennes sjukdom med ett stygt namn, som Sang aldrig låtit henne veta.
Namnet är, som vi lätt kunna ana, hysteri.
Veckor igenom kan hon ligga utan att kunna röra en lem, utan att kunna få en blund i sina ögon, med krampaktigt förvridna lemmar.
Intresset samlar sig i styckets senare del omkring den sjukas tillfrisknande, som hennes man vill med sin bön åstadkomma, och utgången af den strid med Gud, som Sang i kyrkan utkämpar, huruvida undret skall ske eller om det icke skall ske.
Undret utgör också föremålet för det samtal, som kyrkans män hålla, medan de vänta på Sangs återkomst från kyrkan.
Redan ser det också ut, som om Sang skulle lyckas och hans sak segra mot otron.
Undret sker verkligen.