Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om således ensamhets-fängelset ur denna synpunkt är riktigt, så är det likväl å andra sidan ett svårt straff.
Tänkom oss förbrytaren innesluten i ett litet rum af endast 6 alnars längd och 3 å 4 alnars bredd, der intet ljud når örat, der dagen endast sparsamt intränger, der fången icke ser något föremål; och man skal! erkänna att ensamhets-fängelset verkligen är ett svårt straff.
Ensamhets-fängelset bör således vara både förbättrande och afskräckande och ur båda dessa synpunkter är det lämpligt att användas på den mindre förbrytaren; ty å ena sidan bör man söka förbättra honom, och å andra sidan bör man afskräcka honom från att återfalla i sin förvillelse.
Ensamhets-fängelset är således onekligen alltid ett svårt straff, och det är ur denna synpunkt jag ansett, att det bör medföra förkortning i strafftiden.
Då vi frångått de gamla spö- och risstraffen och i allmänhet de fysiska straffen, för att ersätta dem med frihets-straff, måste vi äfven vara betänkte på något sätt att kunna förkorta strafftiden genom att öka straffets intensitet, dels för att icke bringa Staten på för stor kostnad och dels på det att icke fången, hvilken kanske ofta är det enda stödet för hustru och barn, genom att sitta innestängd en längre tid, vid sin frigifning må finna förhållandena allt för mycket olika; hankan t. ex. om han är handtverkare, genom ett längre fängelse gå miste om sina gamla kunder, och derigenom på samma gång om det tillfälle till arbetsförtjenst som han hade före instängningen.
Deruti ligger just ensamhets-fängelsets stora förträfflighet att man kan till följd af straffets ökade intensitet förkorta strafftiden.
Då jag således är i till - Den 25 November f. m. 765 falle att kunna förkorta strafftiden, hvarföre skall jag icke begagna mig af detta tillfälle, hvarföre innehåller icke K. M:s Propos. något ang:de förkortning i strafftiden, äfven för den mindre förbrytaren?
Jag erkänner, att jag förgäfves sökt svaret på denna fråga.
Ensamhets-fängelset ådrager onekligen Staten större utgifter; ty först och främst fordrar upbyggandet af cellfängelserne stora kostnader, vidare skulle tångarne enl. förslaget icke vara skyldiga att i minsta mån genom sitt arbete bidraga till sitt eget underhåll.
Skall då Staten göda dem och låta dera må väl under ett långvarigt fängelse, eller skall Staten söka att skärpa straffets intensitet, för att derigenom snarare kunna återge dem åt samhället.
Vi hafva 2:ne arter af frihets-straff nemi. straffarbete och fängelse.
Om nu 2:ne fångar, en gröfre och en mindre förbrytare, blifva dömda den ene till 2 års straffarbete den andre till 2 års fängelse, och om man låter dem utstå sitt straff i 2:ne bredvid hvarandra liggande celler, der de insättas på samma dag, så skulle enl. K. M:s Propos. strafftiden för den gröfre förbrytaren afkortas med ^:del, så att han blefve satt på fri fot efter t
J års fängelse, då deremot den mindre förbrytaren skulle få sitta hela tiden utan afkortning.
Ar detta billigt, försvåras icke straffet genom strafftidens förlängning, skall den store allmänheten kunna inse rättvisan af en lag, som låter den gröfre förbrytaren utslippa efter 1% års fängelse, men låter den mindre förbrytaren hållas fängslad i 2 år.
Man har sagt, att den mindre förbrytaren skulle få ett vida lindrigare fängelse, men hvilka lindringar kan man åstadkomma i ett litet rum med 4 väggar G alnar långt och 4 alnar bredt.
Jag har hört upgifvas af en talare här, att det skulle finnas olika slag af celler, men jag måste bekänna att jag icke förmärkt några olika slag af celler vid mina besök i cellfängelserna, med undantag af 4 å 6 sjukceller i hvarje häkte, och dessa måste väl alltid hållas i ordning för den händelse att någon af fångarne skulle insjukna.
Om det nu icke finns mer än ett slag af celler, så vet jag icke hvilka väsendtliga lindringar i straffet som man skall kunna åstadkomma; ty den rike kan visserligen låta flytta in en soffa i cellen och begagna sig af tillåtelsen att bruka egna kläder, men den fattige har ingen soffa och för honom är blagarn hvardagslag, för honom är det icke en gång någon lindring att få mottaga besök af sina slägtingar, ty oftast bo de på ett afstånd af 20 ä 40 mil, och äfven om de bodde närmare kunde ordningen inom fängelset icke tillåta dem att ouphörligt besöka honom.
Det är vidare klart, att en person, som ännu icke är förvunnen till något brott, mot hvilken samhället icke har någon annan rättighet än att hindra honom från att fly, icke bör beläggas med samma straff som den, hvilken öfverbevisad om ett brott derför skall undergå straff.
Hr Stråle har också erkänt att man måste göra skillnad emellan ransaknings-fångar och fängelse-fångar, men hvari skall den skillnad bestå om man medgifver fängelse-fången samma förmåner som ransaknings-fången.
Jag erkänner att man bör söka bereda ransaknings-fåBgen alla möjliga lindringar; men förbrytaren bör veta från hvad ögonblick han upphör att vara rau - 766
Den 25 November f. m. saknings-fånge, för att i stallet undergå sitt straff, och deruti lian kan, om ensamhets-fångelset nn tagea såsom princip, ieke njuta någon så väsendtlig lindring att icke strafftiden bör, afven för honom, förkortas.
Det är emot denna princip som det Kongl. Förslaget syndar, och om det vinner bifall, så fruktar jag dels att på fängelsestraffet, ensamhets-principen icke kommer att tillämpas, dels att straffet skall blifva så lindrigt att fången icke ens vet om han undergår straff.
Lagberedningen insåg svårigheten att göra några modifikationer i cell-systemet och föreslog derföre endast en art af fängelse, men så viii vid 1847 —1848 som vid 1850—1851 årens Riksdag ansågo Ständerne att man borde göra någon skillnad mellan straffarbets-fångar och fängelse-fångar, och att man på de förra borde tillämpa en strängare art af cell-fängelse.
Denna Ständernas åsigt bör likväl icke förleda oss att tro att man ville åter införa det gamla fängelset, dessa ruskiga hålor der fången nedkastades, der man hörde skrammel af kedjor och der fukten dröp af väggarne.
Nej — detta ville man icke.
Hos straffarbets-fången så väl som hos fängelse-fången skulle respekteras de menskliga anlagen.
Den ene kunde väl underkastas en något strängare regime, men samma system borde användas med afstde på båda.
Jag tror att man alldeles misstager sig, om man vill göra fängelset till en angenäm uppehållsort för tångarne; ty onekligen är det lagstiftarens mening att fängelset skall vara straff, det ena så väl som det andra, och man begår den grofsta orättvisa, om man behandlar ransaknings-fångar på samma sätt som fängelse-fångar.
Med den största förvåning har jag i tryckta recensioner af detta Betänk, sett det påståendet, att LagUtsk. i detta alside skulle vara af olika tanke med Lagberedningen.
Lagberedningen föreslog i sitt förslag att ensamhets-fängelset i första rummet skulle användas i st. f. fängelsestraff af Gite eller 7:de graden d. v. s. på mindre förbrytare, och således ansåg Beredningen att afdrag i strafftiden äfven borde ske för dessa.
Det är likväl sannt att Lagberedningen icke ansåg något afdrag böra ske å strafftiden, när ensamhets-fängelset användes som förvandlings-straff, men detta kom sig deraf att Lagberedningen upgjorde sin förvandlings-skala just med fästadt afside på ensamhetsfängelset, och i fängelselagen föreskrefs uttryckligen att förvandlingsfångar skulle sättas i enrum.
Det kunde således icke komma i fråga att göra något ytterligare afdrag på den bestämda strafftiden.
Man begår således det aldra största misstag, då man åberopar Lagberedningens åsigter såsom varande i strid med LagUtskis.
Då jag här upträdt i strid med män af facket för hvars insigter och omdöme jag bär den största aktning, så må det tillåtas mig att till stöd för mina åsigter åberopa andra länders vittnesbörd och i detta afside vill jag först framdraga ett land, som med en märkvärdig konseqvens och ihärdighet fullföljt penitentiär-systemet, nemi.
Ducpetiaux, en af de i frigaste anhängarne af detta system, framlade för 1853—1854 års Kammare i Belgien ett lagförslag angide verkställandet af fängelse-straff, hvaraf jag ber att få anföra några utdrag, som utvisa, huru man der vill medgifva större for - Den 25 Novemb r /. m. 767 kortning i tiden för de lindrigare straffen, under det raan här åter ieke vill medgifva någon afkortning i strafftiden för de lindrigare, men för de gröfre, eller straffarbets-fångarna, nedsätter -J:del.
Ducpetiaux framhåller viii ensamhets-fängelsets förtjenst er, men säger tillika, att det är ett svårt straff, och det måste hvar och en erkänna, som besökt ett sådant fängelse; man behöfver blott tänka på denna dörr, som tillslutes för att icke öppnas förr än efter åratal.
Han säger vidare, att det är verksamt till att förbättra fången, emedan det väcker honom till besinning af sitt eget bästa; men, tillägger han, hvarföre skall man förlänga straffet utöfver den yttersta nödvändighet; då straffet upnått sitt ändamål, blir det utan ändamål; det blir då endast en onödig tortyr, hvarigenom man på förbrytaren öfverflyttar det intresse man förut hyste för den förfördelade.
Vidare säger lian: om man genom ensamhets-fängelset kan på kortare tid upnå det mål, som afses med straffet, så är det klart, att Staten hvarje år onyttigt bekostar betydliga summor genom att hålla förbrytarne en längre tid i fängelse, och om man införer ensamhetsfängelset utan att förkorta strafftiden, så komma utgifterna att öfverstiga Statens resurser, och man kommer att behöfva flere fängelser än man kan upbygga.
De pekuniära förhållandena äro likväl icke hufvudsaken, säger lian; ty det vigtigaste är, att ett långvarigt fängelse försvagar förbrytarens krafter, försvagar hans energie och gör honom oförmögen att vid sitt utträde i verlden återtaga sina gamla sysselsättningar, emedan han, i st. f. att återfinna sina gamla relationer, träffar en mängd nya förhållanden, vid hvilka han icke är vaud.
Deraf det stora antalet af återfallna.
Slutligen sammanför han alla ensamhets-fängelsets fördelar och säger: att det 1:0 minskar antalet och dimensionen af fängelserna; 2:o förminskar fångarnas underhålls kostnad; 3:o mildrar de verkningar, som den långa strafftiden nu medför; 4:o bibehåller åt fången de relationer han egde före sin instängning; 5:0 förekommer uplösandet af familjebanden och återger fången åt sin sliigt efter strafftidens slut.
I England nedsatte Ofverhuset år 1853 en Komité, för att yttra sig angide ensamhets-fängelserna.
Denna Komité förklarade, att en minskning i strafftiden vore den vigtigaste och mest gagneliga förbättring man kunde införa i fängelse-systemet, och man ansåg, att denna förbättring skulle hafva de mest välgörande följder.
Om nu så är, om alla äro ense om att en förkortning i strafftiden är gagnelig för förbrytaren, gagnelig för statskassan; hvarföre icke då öka intensiteten af straffet och minska långvarigheten?
Vore det icke en vinst i dubbelt hänseende?
Man säger, att det skulle strida emot principen, då man antagit 2 grader af straff.
I Belgien har man 3 olika grader af straff, man har emprisonnement, som är den lindrigaste arten, reclusion, som är något svårare, och travaux forcés, d. v. s. straffarbete; men det oaktadt har man antagit ensamhets-fängelse för alla graderna, och med afs:de på de lägre graderna har man medgifvit en ännu större afkortning i tiden, än för de gröfre.
Lagförslaget föreslog för de lägre förbrytarne en afkortning i tiden af en fjerdedel, men för de gröfre endast af en femtedel.
Kammaren ändrade detta och stadgade, att då ensamhets-fängelset 768 Den 25 November f. m. tillämpades i st. f. emprissonnement-vårt, fängelse, skulle den tid, som öfverskred 6 månader afkortas med fyra tolftedelar, men om den gick öfver 3:dje eller 4;de året, skulle den afkortas med fem tolftedelar, eller nära hälften; deremot skulle, då ensamhets-fängelset användes i st. f. reclusion eller travaux forcés, strafftiden endast förkortas med tre tolftedelar.
Man ansåg således i Belgien, att då ensamhets-fängelset användes på lägre förbrytare, borde man med' gifva en mycket större förkortning i strafftiden, och detta derföre att man, efter hvad erfarenheten visat, icke kunde förminska intensiteten af cellfängelset i samma mån som man kunde önska det.
Jag kan, om det tillätes mig anföra flere exempel, åberopa vår grannstat
Danmark, der man vid begagnande af ensamhets-fängelse förkortat strafftiden till hälften; Frankrike, der man nedsatt den med en fjerdedel etc.
Man har, med ett ord, öfverallt skyndat att tillegna sig ensamhets-fängelset, emedan man, till följd af straffets ökade intensitet, blir i tillfälle att förkorta strafftiden, och dertill har man nästan tvingats, emedan fängelserna annars icke skulle räcka till.
Det är denna inkonseqvens att vilja föröka straffets intensitet, utan att förkorta strafftiden, som anmärktes förra gången frågan här discuterades, och som, Utsk. insåg aumärkn:ns riktighet, så ändrade Utsk. sitt förslag.
Den andra ändringen Utsk. gjort, är med afs:de på arbetet.
Alla, som sysselsatt sig med detta ämne, äro ense om, att om man icke vill sätta en fånge, som undergår ensamhets-fängelse, på vatten och bröd, så finns det ingen svårare skärpning af straffet, än att beröfva honom arbete; all annan gravation är, jemförd dermed, obetydlig.
Den nu gällande lagen innehåller, att straff-arbetsfånge skall hållas till det arbete, hvarpå tillgång inom fängelset finnes, men fängelse-fången får skaffa sig arbete sjelf.
Hur skall likväl en olyck. lig menniska, kommen långt ifrån och inspärrad i fängelse, kunna förskaffa sig något arbete?
Jag hemställer till hvar och en, sorn har någon kännedom om detta ämne, jag hemställer till min värde motståndare, Hr Stråle, om icke den svåraste befattning, som åligger en fängelse-direktör, är att hålla fångarna med lämpligt arbete.
Bör man då låta den lägre förbrytaren sjelf skaffa sig arbete, under det man anskaffar sådant åt den gröfre brottslingen.
Den svåraste gravation ett fängelsestraff kan få, blir således helt och hållet beroende på den tillfälligheten, huruvida fången sjelf kan förskaffa sig arbete.
Nu invänder man, att instruktionen för fängelse-direktörerna innehåller, att de skola skaffa fångarna tillgång till arbete.
Ja, men man måste ihågkomma, att när man skrifver en lag, så skrifver man den äfven för fången; ty äfven han har sina rättigheter; hvarje samhällsmedlem bör, äfven om han är inspärrad, veta att han lefver under en lag, och just derföre måste hvad som bör stadgas införas i lagen och icke i instruktionen.
En af mina motståndare har sagt, att detta stadgande var oskadligt.
I så fall vet jag icke hvarföre han bestridde dess intagande, då det aldrig kan vara orättvist.
Jag ber eder om förlåtelse, mine
Hrr, om jag varit lång, men ännu mer ber jag mina motståndare om förlåtelse, derföre att jag icke kunnat öfver - Den }5 November f. ■>. 769 öfvertygas af deras skäl.
Det är efter det mognaste öfvervägande, som jag gifvit företrädet åt det här framställda förslaget, och med bästa vilja i verlden kan jag icke frånträda denna min åsigt.
Jag har redan nämnt, att Sverige, med alside på penitentiär-systemet, har ett namn att försvara; ly Hans Majit sjelf har upträdt som författare i ämnet, och derpå ådragit
Sig och Sverige en viss npmiirksamhet.
Aila tidskrifter, och det finns en mängd sådana i fråga om penitentiär-systemet, tala om
Sverige och om de framsteg detta system der vunnit, och jag har, efter min ringa förmåga, sökt förekomma det man i dessa tidskrifter skulle säga, att Sverige gjort ett väsendtligt alsteg från de principer, på hvilka ensamhets-fängelset är bygdt.
Det är icke af någon klåfingrighet, som TJtsk. i 6:te § tillagt denna punkt: »Verkställes det i 5:te § sagde fängelse-straff i enrum, njute ock fången afdrag i fängelsetiden, efter fhy i 2:dra § stadgas»; ty Utsk. fruktade, att tilliimparen annars skulle kunna tro, att samma reglor i allmänhet borde följas med afs:de på straffarbete, som fängelse, och att det således icke skulle vara någon fördel att fä ett fängelse på längre tid verkstäldt i enrum.
Hvad angår orden »på längre eller kortare tid», som äro tillagda i 5:te §, så behöfdes de icke i K. M:s Propos.; den var fullkomligt riktigt upställd, efter de åsigter som der voro rådande, men med Utsk:s åsigter blir det nödvändigt att göra detta tillägg.
Hvad angår frågan om skillnaden emellan särskildt rum och enrum, så får jag säga, att det var en stötesten, som jag icke tänkt på.
Jag tog för alldeles gifvet, att man kunde säga om en person, som förvarades i särskildt rum, att han förvarades i enrum; ty att förvara någon i enrum betyder väl, att han icke sitter tillsammans med andra fångar, utan i ett rum för sig.
Jag nödgas således, under betygande af min ledsnad öfver att i denna fråga nödgas vara af olika tanka med mina motståndare, fortfara med min anhållan om bifall till Utsk:s förslag.
Till en början får jag beklaga, att jag icke kunnat följa den siste värde talarens argumentation; men hans tal var en sådan sammanblandning af olika elementer, att det verkligen var svårt att urskilja hvad som hade tillämpning på den sak, som nu är i fråga.
Den siste värde talaren uttryckte, bland annat, sin förvåning öfver, att man kunde finna något underligt i den rörlighet i åsigter, som med alside på denna fråga gjort sig gällande inom LagUtsk..
Hvad mig beträffar, får jag bekänna, att jag blifvit på det högsta förvånad öfver Utsk:s förfarande, emedan ett sådant hittills varit utan exempel, och de skäl, som dertill skulle hafva föranledt, synas mig icke vara giltiga. K. M. framställer till R.
Stir ett förslag, som undergått Plögsta Domstolens granskning; detta förslag blir af LagUtsk. gilladt och tillstyrkt, och 2:ne af RiksStm antaga detsamma, men de öfriga 2:ne Stånden återremittera detsamma; hvad gör då LagUtsk.?
Jo, LagUtsk. frångår sitt förra tillstyrkande och öfvergifver det Kongl. Förslaget.
De begge siste talarne hafva anställt en jemförelse mel IX H. 49 770 Den 25 N o v ernber f. m.
Jan straff-fångar och sådana fångar, som borde undergå det här ifrågasatta särskilda fängelset; men dervid hafva de, lör att få en grund att bygga på, utgått från den förutsättning, att man vid tillämpning af ensamhets-fängelse ieke skulle kunna göra någon väsendtlig skillnad emellan straffarbetsfånge och fängelse-långe.
För att detta antagande skall blifva giltigt, måste man förutsätta, att de delar al K.
M:s Propus., som Utsk. lemnat oförändrade, icke vinna tillämpning; ty de tillerkänna fängelse-fången en mängd med tördeiar framför straffarbets-fången.
Den förre kan förskaffa sig bättre underhall och större beqvämlighet, än som i fängelset bestås; han lår emottaga besök af sin slägt, han får mottaga och afsända bref, han lar sjelf behålla den vinst hans arbete kan inbringa honom, då deremot straffarbets-fången är nödsakad att arbeta, utan att få skaffa sig bättre underhåll och utan att få emottaga andra besök, än al läkare, prest och upsyningsmnn.
Det är således en bestämd olikhet emellan de båda slagen af straff, och denna olikhet bör äfven kunna genomföras.
Nu säger man, att fängelsefången, som åtnjuter alla dessa lördelar, äfven dorde hafva någon afkortning i strafftiden.
Men kan väl detta vara billigt?
Just derigenom att han sitter i ensamhetsfängelse blir lian i tillfälle att njuta iilla de här upräknade fördelarna, och då kan viii detta icke blifva ett skäl att afkorta strafftiden.
Om en fånge sitter i gemensamhets-fängelse kan han naturligtvis icke åtnjuta hessa fördelar; ty han skulle derigenom utsätta sig för tle öfriga fångarnas ovilja och förföljelse, och dessutom skulle siikert de flesta (här är det fråga om dem som begått mindre förseelser) anse som en tortyr att sitta i gemensamhets-fängelse, tillsammans med andra fångar.
Långt ifrån att jag tror. det It. o. Ad., genom antagande af detta förslag, skulle nedsätta sig i allmänna opinionen, är jag tvertom öfvertygad, att It. o. Ad. derigenom skulle vinna välförtjenta loford.
Sverige bör i denna fråga häda sitt anseende för riittvisa och humanitet vid lagarnas tillämpning; och antaga den åsigten, att man äfven vid ensamhets-fängelsets tillämpning bör göra skillnad emellan den gröfre och mindre förbrytaren.
Den siste värde talaren har anfort flere exempel på främmande länder, der man medgifver afkortning i strafftiden för alla fångar, som sitta i ensamhets-fängelse; men detta är ju helt naturligt, ty der utgår man från den åsigten, att någon modifikation i ensamhetsfängelset icke är möjlig, och behandlar alla med lika stränghet.
Hvad jag redan anfört, anser jag vara tillräckligt för att visa företrädet af K. M:s Propos. framför Utskrs förslag, och får förena mig med dem, som, under yrkande af alslag å Utsk:s Betänk., anhållit om bifall till K.
Jag anhåller endast att få yttra ett par ord till svar på G.
Till en början får jag uplysa, att i fängelserna finnas några s. k. bysättnings-celler, hvilka i väsendtlig grad äro olika de andra cellerna; ty i de förra finnas stolar, bord, säng och ett stort fönster med fri utsigt, då deremot i de sednare vanligen stolar och bord saknas, sängen är utbytt emot hängmatta och fönstret tili sin konstruktion är så inrättadt, att fängen icke Den 25 November f. m. 771 Ian se annat än himlen Gr.
Sparre liar missförstått mitt yttrande, att ransakriings-fången icke borde behandlas på samma sätt, som fängelse-fången.
Tvertom, jag ville just anmärka såsom ett. fel i Utsk:s förslag, att ransaknings-fången icke gerna kunde få större fördelar än fängelse fången, och att följaktligen, om t. ex. en ransaknings-fånge hölls häktad i ett cellfängelse under 4 månader och han derefter skulle utstå fängelsestraff i samma häkte, så borde han, enl.
Utsk:s förslag, njuta afdrag å den sednare strafftiden, ehuru han behandlades pä samma sätt som förut.
Vore nu fråga om att öka intensiteten af fängelse-straffet, och att icke medgifva fängelse-fången så stora fördelar förslaget innehåller, upstode ett helt annat, förhållande, och strafftiden kunde i sådant fall förkortas; men derom har jag ej försport något yrkande från Utsk.
Slutligen bör jag tillägga, att af ifrågav:de fängelse-fångar finnas i vårt land ganska få, och det är icke ofta man i cellfängelserna finner sådana fångar dömda till längre tids fängelse-straff, Deremot hafva vi ty värr ett betydligt antal straffarbets-fångar, och af dem komma viii hufvudsakligen cellfängelserna, i följd af förevrde förslag, om det bl ifver lag, att blifva befolkade.
Gr. Lagerbjelke, Gust..:
Denna discussion har redan fort gått så länge, att man hunnit angtde sjelfva saken säga allt hvad jag skulle kunnat anföra angude densamma, och jag vill derföre åtnöja mig med att instämma i Gr.
Sparres anförande, hvilket, syntes mig vara till fullo bevisande.
Men med afsrde på formen har man här gjort något som synes mig vara särdeles obilligt.
Man har nemi. klandrat LagUtsk.. derföre att Utsk. frångått sitt förra beslut.
Det är visserligen en vedertagen och temligen allmänt följd praxis, att då 2 Stånd bifallit ett Betänk., så vidblifver Utsk. sitt beslut, men någon lag derpå finns icke, och kan icke finnas.
Det låter nemi. tänka sig, att vid en återremiss sådana skäl äro anförda, att Utsk. å dem bör göra afs:de.
Hvad särskildt angår det nu ifråga v:de fallet, så var B. o. Ad. just ett af de Stånd, som återremitterade frågan, och att nu från Ii. o. Ad. anklaga Utsk., derföre att det fäst afs:de vid de skäl, som förmådde li. o. Ad. till denna åtgärd, det synes mig vara så orättvist, att jag icke kan underlåta att i min ringa mån deremot protestera.
Hr Carleson.
Edvard Henrik:
Då jag begärde ordet var det min afsigt att hemställa om afslag å såväl Regeringens som Utsk:s förslag på grund bland annat deraf att icke ens den ringaste utredning om fängelsebyggnadernes fortgång ägt rum, och att ensamhetsfängelset följaktligen ej kan f. n. antagas, vara allmänt tillämpligt såsom straff.
Efter hvad Styrelsens öfver Fängelser och Arbetsinrättningar sednast afgifna Berättelse ger vid handen, saknas ännu cellfängelser i sex län, och då de hittills upförda ej äro för hela Rikets behof afsedde eller till racki ige, skulle, enl. såväl K. M:s Nåd.
Propos. som Utsk:s förslag, lagvunne förbrytares straff komma att bero af tillfälliga yttre omständigheter.
Endast den yttersta nöd som icke känner någon lag kunde ursäkta sådant, men hvad 772 Den 25 November f. m. är val som hindrar att upskjuta användandet af cellfängelse såsom särskild straff-art till dess det antagligen kan öfver liela Riket tillämpas?