Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit, hvars nådiga uppmärksamhet fastades derå, att de till utgörande af hjelpe— dagsverken eller s. k. hofveri vid kungsgårdar och boställen anslagna hemmans arbetsbiträden, utgjorde en väsendtlig del af indelningshafvarnes påräknade aflöningsförmåner samt att. genom indragning deraf, om icke allestädes, åtminstone på flere ställen, särdeles å de större kungsgårdar, som till boställen blifvit anslagna med vidsträckta ego-områden, svårigheter kunde uppstå att, efter mistningen af arbetsbiträdet in natura, behörigen och i rätt lid bruka och sköta dessa egendomar, hvilket kunde leda, å ena sidan, till en dagsverkenas värde efter markegång öfversligande minskning i de för boställshafvares utkomst och skäliga belåtenhet vid skedda löneregleringar afsedda nödiga inkomster, och, å den andra, till möjlig vanhäfd af dessa Statens betydliga fastigheter, så framt icke ändamålsenliga anstalter deremot före indragningsålgärden blefve vidtagna.
Att under sådana omständigheter fatta beslut om ifrågavarande tjenstbarhelers indragning efter nuvarande indelningshafvares afgång, utan att i sammanhang dermed blifvande boställshavare för deras sålunda tilläfventyrs uppkommande förluster, för såvidt arbelshemmanen ej förpligtades att dem godtgöra, förvissades om skälig ersättning genom erforderliga statsanslag samt nödiga och ändamålsenliga åtgärder blefve vidtagna äfven genom dertill anvisade medel till boslällshäfdens behöriga handhafvande, der sådant behöfdes, ansåg E.
FL Majit icke lämpligt, hvadan och enär, vid de i landsorterna, enligt Rikets Ständers önskan, genom E. K. Maj.-ls Befallningshafvande hållna undersökningar, hvarken någon uppskattning till penningevärde egt rum, vare sig af arbeishemmanens gemensamma arbets- och dagsverks-skyldigheter tili hvarje kungsgård eller af hvarje hofveris eller arbetslags, än mindre hvarje särskildt hemmans tjenstbarheter eller tillfredsställande utredning blifvit åstadkommen i flere på frågan inverkande vigtiga omständigheter, E. K.
Majit i nåder förordnade att, till noggrann! utredande af dessa förhållanden, ny lokalundersökning skulle företagas vid hvar och en af de i Skåne varande kungsgårdar och boställen, hvarest hofveriskyldigheten in natura icke vore afskaffad; och uppdrog E. K.
Majit åt numera aflidne Kammar-rådet L. E. Cassel alt med biträde af Förste Landtmätaren i hvarje län, eller, i händelse denne vore hindrad, af annan, utaf E. K. Majlis Befallningshafvande tillförordnad, skicklig och erfaren landtmätare samt en af Generalbefälhafvare!! i Militärdistriktet utsedd regements- eller kompani-officer, som, med kännedom om indelningsväsendet i provinsen, förenade erfarenhet och insigt i landthushållning och ortens jordbruk, verkställa ifrågavarande lokala undersökningar i närvaro af tillförordnade krono- och regemenls-ombud, vederbörande indelningshafvare samt egarne eller innehafvarne af de till hvarje kungsgård eller boställe anslagna arbetshemman och att dervid söka tillvägabringa förslag till frivilliga jemkningar oell öfverenskommelse!1 till vidare nådig pröfning.
Efter fulländadt uppdrag inkom Kammar-rådet Casse! med Betänkande i ämnet, hvilket innehöll utredning angående uppkomsten och nuvarande beskaffenheten af de arbets- och hofveriskvldigheter, som till omförmälde kungsgårdar och boställen utgjordes; och hade, med ledning af dessa förhållanden, vid hvarje särskild kungsgård uppskattning i öke- och drängedagsverke!! skett af de arbetsbiträden och tjenstbarheter af särskilda slag, som, enligt arbetskontrakt och gällande stadgande!!, åiåge dels hvarje hofveri eller arbetslag för sig, dels alla hofverierna gemensamt, hvilken samfälda arbetsskyldighet derefter blifvit på hvarje hemmans nummer efter dess andel i holverilaget fördelad.
Vid denna uppskattning hade i öfrigt iakttagits dels alt, jemlikt den fördelning af arbetsskyldigheterna, sorn under den förflutna tiden varit och ännu vore gällande 182 Eapeditions-Ulsiotte/x Föislay lill underd.
Skri/velse JS:o 84. samt i öfverensstämmelse med arbelsböndernas allestädes lillkännagifna önskan, belt arbetslags eller hofveris arbelsskvldighet beräknats till visst antal dagsverken, ulan afseende ä det större eller mindre hemmantal, hvaraf hofveriet varit sammansatt eller på hemmanens nuvarande godhet och beskaffenhet och följaktligen äfven utan all hänsigt till de skiljaktigheler i arbelsqvantiteternas belopp och ersättningen derför, som kunde uppkomma vid den ena kungsgården i jemförelse mot den andra, hvarefter arbetsvärdet blilvil i penningar uträknadt efter medelmarkegångspriset å dagsverken under de 10 åren 1834—1843.
Sedan E. K.
Majit derefter låtit ytterligare höra de hofveriskyldige, med hvilka öfverenskommelser om arbetsskyldigheternas utbytande emot föreslagen ersättning vid de hållna undersökningarne icke kunnat träffas, huruvida de ville på de till dem framställda förslag ingå, och af bemälde hofveriskyldige endast ett ringa antal anmält sig vilja del uppgjorda förslaget antaga, men de öfrige framställt vilkor mer eller mindre afvikande från nämnde förslag samt E. K.
Majit vidare i ämnet hört de i och för beskaltningsväsendets förenkling utsedde Kommitterade, sä aflat E. K.
Majit till Rikets åren 1853—1854 församlade Ständer nådig Proposition i ämnet, i anledning hvaraf Rikets Ständer, i fråga om dagsverksskyldigheten till åtskilliga såsom boställen anslagna kungsgårdar i Christianstads och Malmöhus län, för sin del antogo följande bestämmelser, nemligen: att de, angående hofveriskyldighetens upphörande på vissa vilkor och emot afgäld från de hofveri- och arbetsskyldiga hemmanen, med hemmansinnehafvarne uppgjorda öfverenskommelser äfvensom de dylika, hvilka hädanefter, enligt enahanda grunder, i vederbörlig ordning afslutades, för större eller mindre antal af hofveri- eller aibetsskyldige hemman, skulle till E. K.
Majlis nådiga pröfning och stadfästelse anmälas; att, der sådan öfverenskommelse blefve af E. K.
Majit stadlästad, förändringen skulle taga sin början antingen från och med året efter det, dä boställsinnehafvare!) förklarat sig dermed nöjd, eller ock, om han ej ville derpå ingå, vid hans afgång från bostället; alt när hofveri- eller arbelsskyldigheten upphörde, den hemmanet åliggande, emot arbetsskyldigheten förut afkorlade indelta räntan skulle utgöras till vederbörande indelningshafvare, men den derutöfver öfverenskomna årliga afgälden till Statsverket ingå, hvaremot på vederbörliga stater skulle uppföras ett emot sistnämnde afgäld svarande anslag, sorn tillkomma boställsinnehafvare!) tili oindelt spanmål, hälften råg och hälften korn, om afgälden vore bestämd i spanmål, eller i kontant, derest afgälden blifvit i penningar fastställd; alt i hvarje särskildt fall det ankomme på E. K.
Majlis nådiga pröfning huruvida, utöfver sistnämnde anslag, någon ersättning af statsmedel åt boställsinnehafvare!) före upphörandet af det förut åtnjutna arbetsbiträdet kunde erfordras, i hvilket fall likväl en sådan ersättning icke finge öfverstiga skilnaden emellan det nyssomlörmälda sammanräknade beloppet af indelta räntor och afgäld samt det värde, hvartill den upphörande hofveri- eller arbels-skyldigheten af hemmanen vid 1844 års undersökning blifvit af lorrätlningsmannen, Kammar-rådet Cassel, uppskattad; alt nämnde afgäld och ersättning, der sådan ifrågakomme, skulle, såsom vederlag för minskad boställsafkastning, lills vidare af- och tillträdas lika med annan boställets tillhörighet; samt att, i de fall, då öfverenskommelse på föreskrifvet sätt icke träffats eller framdeles blefve uppgjord, hofveri- eller dagsverks-skyldigheten skulle tills vidare, såsom förut, fortfara.
Efter hvad sålunda förekommit hafva Rikets
Ständer tagit detta vigtiga ärende i noggrannt öfvervägande och dervid till en början funnit den omständigheten, att frågan under så lång tid alltjemt återkommit, häntyda derpå, att dess lösning på ett för samtlige vederbörande tillfredsställande sätt är en lika svär uppgift, som behofvet afen sådan lösning är oafvisligt och allmänt erkändt.
Rikets Ständer hafva vid (lere tillfällen Expeditions-Utsi, atlets Förslag till anderd.
Skrifvelse lS:o 84.
183 tillförene uttalat den grundsats, att ifrågavarande arbets- och dagsverksskyldighet borde upphöra att in natura utgöras, och af de många omständigheter, som tala för behofvet och billigheten häraf, anse Rikets Ständer tillräckligt att endast vidröra den, att hofveriskyldigheten i flere fall icke är begränsad, utan underkastad godtycke, ett förhållande, som, utom all det ofta måste gifva anledning till tvister emellan vederbörande, synes vara i uppenbar strid med tidens fordringar, att allas såväl rättigheter som skyldigheter böra, så vidt möjligt är, vara lagligen bestämda, medvetandet att i vissa hänseenden nödgas vara underkastad en annans godtycke samt beskaffenheten af hofveriskvldigheten i öfrigt alstrar lätt, äfven ulan missbruk deraf, en ©sjelfständig ställning för den arbels-skyldige, som svårligen kan undgå att såväl i moraliskt som ekonomiskt hänseende deraf menligt beröras, i hvilket sistnämnda hänseende torde få fästas uppmärksamhet dervid, att de arbets-skyldiges eget jordbruk, till följd af åliggandet alt äfven under den brådaste tiden lemna folk och dragare ifrån sig, mäste befinna sig ä en jemförelsevis tåg ståndpunkt samt fördenskull icke lemna den inkomst, som under andra förhållanden deraf kunde påräknas.
Nyare tiders stora framsteg i jordbruksnäringen och införandet af förbättrade arbetsmethoder och redskap dervid torde på flere ställen hafva förorsakat, att den hofveriberätligade numera icke af allmogens biträde haft den nytta, som vid hofveriets uppkomst varit alsedd, och Rikets Ständer hafva derföre trott det äfven böra med de hofveriberälligades fördel öfverensstämma, att emot skälig ersättning fä berörde arbetsskyldighet afskedad, helst någon svårighet alt på annat sätt erhålla arbetet verkstäldt icke synes kunna befaras.
Under förutsättning af ett billigt tillmötesgående från de arbetsskyldiges sida anse Rikets Ständer derför några väsendtliga hinder icke böra möta för ett ändamålsenligt ordnande af denna angelägenhet.
Men dä härvid måste tillses alt icke någons lagliga rätt förnärmas, och hofveriskyldighelen, såvidt Rikets Ständer af handlingarne i ämnet kunnat inhemta, både till sin uppkomst och beskaffenhet är af mångfaldiga slag, för utredande hvaraf Rikets Ständer sakna nödiga upplysningar, hafva Rikets Ständer icke kunnat utlinna någon allmän regel, hvarefter hofveriskjldigheten i hvarje särskildt läll borde ordnas.
Rikets Ständer få derföre, — lifligt inseende vigten deraf alt ifrågavarande ärende så skyndsamt som möjligt varder på eli tillfredsställande sätt regleradt och vidhållande de utaf Rikets Ständer förut uttalade åsigter i afseende å berörde skyldighels upphörande in natura emot lämplig ersättning, hvilken, enligt Rikets Ständers tanke, borde i allmänhet bestämmas i penningar efter enahanda grunder, som vid deri skedda skatleförenklingen tillämpats, — hos E. K.
Majit underdänigst anhålla, det E. K.
Majit täcktes, efter den ytterligare utredning af ärendet, som E. K.
Majit i nåder kan anse erforderlig, föreslå och vidtaga sådana åtgärder, alt berörde hofveri- och dagsverks-skyldigbet in natura må emot lämplig ersättning, der E. K.
Majit i nåder finner sådan böra erläggas, så fort ske kan, upphöra.
Slockholm den 30 Juni 1860. 184 Expedilions-lJIskoll,pts Förslag till undant.
Skrifvelse N:o 85. \ 0 §5.
Uppläst och godkändi hos Kidd. och Adeln den 30 Juni 1860. ffresle-Slåndet den 30 — — Borgare-Ståndet den 30 — — Bonde-Ståndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående indragning till Kronan af det Kronofogden i Gottlands läns södra fögderi pä lön anslagna bostället Luxe, mot kontant ersättning till boställs-innehafvaren.
(Stats-Utskottels Utlåtande N:o 119.) S. A. K. Sedan Kronofogden uti Gottlands läns södra fögderi, Henrik Wolff, uti en af Eders Kongl. Majds Befallningshafvande i länet till Eders Kongl. Maj:t insänd skrift, med förmälan att det honom lill boställe anslagna kronohemmanet mantal
Luxe i Burgs socken, vore för dermed afsedda ändamål oanvändbart, såsom beläget vid östra hafskuslen af Gottland, långt aflägse från landsväg och under vissa lider af året nästan alldeles otillgängligt, samt att bostället derföre, äfvensom i anseende till förfallen och otillräcklig åbyggnad, aldrig kunnat af indelningshafvare!! bebos, i underdånighet anhållit, alt nämnda hemman, för hvilket i årligt arrende icke erhållits iner än 50 R:dr, måtte till kronan indragas och sökanden i stället berättigas att, likasom kronofogden i länets norra fögderi, åtnjuta årlig hyres-ersältning med 300 R:dr och derjemte få kontant uppbära det för boställets afkastning beräknade belopp, hvilken ansökning Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, under vitsordande af de utaf Kronofogden Wolff uppgifna förhållanden, i underdånighet tillstyrkt; hvaremot Kammar-kollegium och Slals-kontorel, uti afgifvet underdånigt utlåtande, jemte meddelad upplysning att bland de i Gottlands läns stat för Kronofogden i södra fögderiet uppförda löneinkomster, till sam - Expeditions-Utskottets Förslug till underd.
Skrifvelse N:o 85.
185 samtnans 2,500 R:dr, räntan af bostället beräknats till 19 R:dr och detsammas afkastning till 50 R:dr, på anförda skäl hemställt, att ifrågavarande ansökning, genom hvars beviljande rubbning i den för länet nu gällande stat skulle komma att ega rum, icke måtte vinna nådigt afseende; så har, med hänsigt lill hvad af Wolff blifvit anfört samt af Eders Kongl.
Maj:ls Befallningshafvande i länet vitsordadt, och då härvid hufvudsakligen förekornme enahanda förhållanden, som i afseende å kronolänsmans-bostället
Bökhult i Kronobergs län, om hvars indragning lill Kronan, mot kontant ersättning till boställs-innehafvaren, nådig Proposition blifvit aflåten och utaf Rikets Ständer, jemlikt deras underdåniga skrifvelse af den 25 sisllidne Januari, äfven biläilen, Eders Kongl. Majit uti nådig Proposition den 24 näsllidne Februari föreslagit Rikets Ständer, att ifrågavarande kronofogde-boställe , j- mantal Luxe, jemte boställsräntan, måtte till Kronan indragas, och samma boställe derefter för Statsverkets räkning, genom Kammarkollegii försorg, utarrenderas i öfverensstämmelse med de för militie-boställen gällande författningar samt att från den tid, då sådan indragning af bostället och dess ränta D 7 O O egde rum, boställshafvaren derför af Statsverket finge åtnjuta kontant godtgörelse med dels 69 R:dr, motsvarande boställsräntan 19 R:dr och boställets till 50 R:dr beräknade afkastning, och dels såsom hushvres-ersättning det belopp, som bestodes andra Kronofogdar, hvilka äro i saknad af boställe.
Och hafva Rikets Ständer, vid öfvervägande häraf, funnit skäligt alt till hvad Eders Kongl. Majit i ofvanberörde måtto behagat föreslå lemna bifall.
Hvilket Rikets Ständer skolat till svar i ämnet, underdånigst anmäla; framhärdande Rikets Ständer etc.
Prot. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Afd. 24 186 Esepeditions-Utskotlets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 86. Xo 86.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 30 Juni 1860.
Preste-Slåndet den 30 — — Borgare-Ståndet den 30 — — Bonde-Ståndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående den för H. M.
Enke-drottning
Josefina under innevarande statsregleringsperiod anslagna hofhållnings-summa.
(Stals-Utskottels Mern. N:o 47.) S. A. K.
Vid handläggningen af den del utaf E. K. Maj:ts nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, som angår reglering af utgifterna under Riks-Statens Irsta Hufvud-titel, hafva Rikets Ständer, jemte det de fastställt hofhållnings-summan för H. Majrt Enke-drottning Josefina till 120,000 Rrdr R.mt årligen, att från och med 1861 års början utgå, och hvarom underdånig anmälan kommer i sammanhang med regleringen af ofvannämnde Hufvud-titel i sin helhet alt göras, tillika medgifvit, i öfverensstämmelse med E. K.
Majrts nådiga förslag, att af besparingarne på de i nu gällande Riks-stat uppförde anslag till Deras Kongl. Högheter Kronprinsen och Kronprinsessan må från och med Augusti månad 1859 och intill slutet af innevarande statsregleringsperiod utgå till II.
Josefinas hofhållning ett belopp efter år räknadt, motsvarande hvad Rikets Ständer sålunda för den kommande tiden bestämt; hvilket Rikets Ständer ansett sig höra härmed i underdånighet anmäla, framhärdande etc.
Expcditions-Utskottets Förslog till underd.
Skrifvelse N:o 87. 187 lito §7.
Uppläst och godkändi hos Ridd. och Adeln den 30 Juni 1860.
Preste-Ståndet den 30 — — Borgare-Ståndet den 30 — — Bonde-Ståndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående upphäf vande af den allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn beviljade särskilda handelsfrihet.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 77.) S. A. K.
Uti särskilda, hos Rikets
Ständer vid innevarande riksdag gjorda framställningar har fråga blifvit väckt om inskränkning eller upphäfvande af den genom åtskilliga äldre och nyare författningar för allmogen inom Åhs, Wedens, Kinds, Marks, Bollebygds, Gäseneds och Redevägs härader af Elfsborgs län, äfvensom för städerna Borås och Ulricehamn, tid efter annan medgifna rättighet till idkande af s. k. gårdfarihandel, eller att kring landet föra och försälja sina tillverkningar; och har i sådant afseende hufvudsakligen blifvit anfördt: att ifrågavarande rättighet, för hvars beviljande ursprungliga skälet varit, att jordbrukshandleringen i förenämnde orter icke lemnade tillräcklig afkastning för innevånarnes uppehälle och de dryga skatternas utgörande, från början endast afsell beredandet af tillfälle för dessa innevånare att afsätta produkterna utaf provinsens hufvudsakligasle binäring, väfnader; att emellertid nämnde produkter numera utgjorde minsta delen af hvad gårdfarihandlanderne hade att lill salu utbjuda, hvaremot desse handlandes nuvarande lager (ill öfvervägande myckenhet bestode af utländska varor; ali, då sistnämnde varor vanligen på kredit inköptes och detta ofta för förlagsmannen medförde icke obetydliga förluster, denne sednare alltså måste å samma varor tillgodoräkna sig en betydlig vinst, hvilken, tillika med den förtjenst på försäljningen, som gårdlärihandlanden måste påräkna, åt-erfölle på den fattige landtmannen 188 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 8/. och i synnerhet på den arbetande klassen; att dessutom ifrågavarande handelsrättighet, likasom i allmänhet alla undantagslagar och privilegier, i sin mån lade hinder i vägen för en säker utveckling af landets allmänna handelsrörelse ; samt slutligen att förenämnde handlandes kringstrykande lefnadssätt i flera afseenden högst menligt inverkade på allmänna ordningen och sedligheten.
Den handelsrättighet, hvars inskränkande eller upphäfvande nu blifvit ifrågasatt, har från äldre lider varit ulöfvad af en del utaf Westergötlands allmoge.
Handlingar från dessa tider utvisa, att allmogen haft så kallade utelöpare, som försålt linne- och ylleväf, smiden och träkärl, och i de af Konung Gustal 11 Adol! den 25 Maj 1622 för staden Borås utfärdade privilegier stadgades, alt, som desse utelöpare varit städerna till förfång, skulle, efter nämnde privilegiers dalum, ingen hafva tillstånd till sådant utlopp kring riket, utan skulle de sig i staden nedsätta och der burskap vinna.
Det visade sig likväl sedermera, alt allmogen i dessa trakter fortfor alt idka landsköp, ehuru genom nämnde stads anläggande varit afsedt att sådant förhindra ; .och genom Konung Carl XJ:s Bref till ortens Landshöfding af den 20 Oktober 1680, i anledning af lord klagan af bönderne i Åhs och Wedens härader deröfver, att staden Borås, under förmenande, det inträng skedde i dess privilegier, ville lägga hinder i vägen för den al dem idkade handel, medgals, att innevånarne i nämnde härader skulle lå bruka deras vanliga ringa handel med svarfveri och brynstenar.
Sedermera halva genom särskilda resolutioner dels uppå allmogens, dels uppå städernas besvär, de medgifvanden skett, som gilvit anledning till den dessa orter beviljade handelsfrihet.
Genom Kongl. Kungörelsen den o Juni 1822 sammanfördes de äldre stadgandena rörande frihet för allmogen i ofvannämnde sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn att genom gårdfarihandel försälja hvad af allmogen inom orten blifvit tillverkadt, hvarpå särskilda ändringar i berörde stadganden samt tillägg dertill blifvit gjorda genom Kongl. Kungörelserna den 29 November 1826, den 29 Augusti 1827, den 7 Juli 1828, den 6
Maj 1830 och den 19 Januari 1847.
Enligt 1734 års Lag, 6 Kap.
Handels-Balken är, såsom landsköp, förbjudet att å landet hålla köpmannavaror fala i sitt hus eller dermed fara från by till by att köpslaga, äfvensom att å landet uppköpa landlvaror alt der eller i köpstad försälja, samt att å landet hafva något nederlag; hvaremot medgifvet är och såsom landsköp ej räknas, att lägga sin egen afvel och afrad upp och den sälja hvar man vill, eller att landtmannen, till sin bergning och nödtorft, byter vara i vara eller köper för reda penningar hvad annan af sin afvel låta kan.
Flera särskilda såväl äldre som nyare författningar berättiga äfven allmogen att hvar som helst försälja dess egna tillverkningar och ortens produkter.
Dylika medgifvanden förekomma, bland annat, uti Kongl.
Resolutionen på städernas besvär den 28 Augusti 1727; i Kongl. Försäkran och Stadfästelsen på Svenska och Finska allmogens fri- och rättigheter den 4 April 1789; samt i Kongl. Kungörelserna den 9 Januari 1822 och den 28 Augusti 1834, o. s. v. Nu gällande Handels-ordning af den 22 December 1846, hvarest i 19 § förklaras, att, i afseende på den allmogen i förenämnde härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn särskildt medgifna handelsfrihet, gäller till efterrättelse hvad förut stadgadt är, innehåller i 5 § följande allmänna stadganden : ”Alla slags inhemska landtmannaprodukter må hvar och en ega att på landet upphandla och, vid eller utom marknader, partivis föryttra.
”Landtmän ega äfven, att sådane varor, med undantag af bränvin, å landet i minut till salu hålla. Expeditions-Utskottcts Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o SI. 189 ”Fabriks- och Handtverksidkare vare likaledes oförhindrade att sine tillverkningar i hvad myckenhet sorn helst å landet afyttra”; hvarjemte Fabriks- och Handtverks-ordningen af nyssnämnde dag, den 22 December 1846, i 2 § lyder sålunda: ”Landtman vare ock, med bibehållande af den hittills dem medgifna arbets-och slöjdfrihet, utan särskild tillåtelse, oförhindrade alt, med biträde af sina hemmavarande barn och lagstadda tjenstehjon, till afsalu förfärdiga de fabriks-och handtverks-arbelen, hvilka, såsom föremål för husflit, kunna af dem åstadkommas.”
Genom dessa och flera andra författningar är sålunda Rikets allmoge i allmänhet medgifvet att, hvar helst köpare finnes, försälja ortens afvel och afrad, och 5 § Handels-ordningen samt 2 § af Fabriks- och Handtverks-ordningen innehålla endast en bekräftelse af den landtman förut beviljade frihet till försäljning af landets produkter, hvartill, enligt hvad författningarna utmärka, äfven höra räknas husslöjdens alster.
Den särskilda lagstiftning, sorn, lill förmån för ofvannämnde två släder och sju härader, innefattas i Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822, utgör således endast undantag från stadgandena i 6 Kap. Handels-Balken, all ingen må å landet uppköpa och å nederlag hålla landtvaror samt dem å landet eller i köpstad försälja.
Fördelen, som genom denna undantags-lagstiftning kan anses vara dessa orter beredd, synes sålunda blott tillgodokomma gårdfarihandlande borgare i städerna Borås och Ulricehamn, derigenom att de, på grund af 23 och 26 §§ i förenämnde Kongl. Kungörelse, ega alt af allmogen i orten uppköpa varor i parti samt desamma sedermera kringsända till försäljning i minut i öfriga delar af riket.
Jemte förberörde undantags-beslämmelser innehåller Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822 för öfrigt hufvudsakligen kontrollföreskrifter beträffande den meranämnde sju härader och två städer beviljade särskilda handelsfrihet.
Dessa kontroll-föreskrifter, meddelade i ändamål alt förebygga missbruk vid handelns utöfvande, hafva dock, enligt hvad erfarenheten visat, ej kunnat hindra, att grundade klagomål i detta afseende ofta förekommit.