Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Björneborgarne störtade som rasande lejon utför södra stranden, öfver isen och uppför den norra stranden.
Hvad de förut gående skarorna icke kunnat drifva undan, det mejades nu som säd till marken, så vida det icke flydde.
Förgäfves förde Rajewsky och Kulneff sina skaror i elden; de kastades öfver ända snart sagdt i en handvändning; allt måste fly, och allt flydde.
Sådan var aftonen af annandag påsk 1808.
Den utmattade här, som tillförne måst draga sig tillbaka, hade nu rest sig upp och aftvått skammen med en lysande seger -- en seger, som återgaf den förtröstan till nya framgångar och gjorde fiendens tro, att han var oemotståndlig, om intet.
Och han, som egentligen var satt till öfverbefälhafvare för den svensk-finska hären, var han, fältmarskalken Klingspor, månne närvarande vid drabbningen och ledde dess gång?
Nej; redan långt förr än de första skotten föllo, hade han i en beqväm släde skyndat norr ut.
Han var för mycket rädd om sin värda person, att han skulle gifva den till pris i en kamp på lif och död.
Och åt en sådan fältherre, om hvilken den genomhederlige gamle Lode i Franzila hade det mustiga yttrandet, att
"det är skam att tappre männer täckas tala om en sådan",
hade Sveriges konung och råd anförtrott försvaret af brödralandet öster om Bottnen.
Man kan icke, vid kännedomen härom, annat än erfara djupt vemodiga känslor af en harm, som utgången af fälttåget visade vara fullt berättigade.
En lycka var, att hären egde så dugliga och beslutsamma underbefälhafvare som Adlercreutz, Döbeln och Sandels, annars hade armén väl icke fått stanna förr än vid nordpolen.
Det var ett par timmar efter det striden ändat; finnarnes segersånger hördes då och då genomtona luften, alla försakelser voro nu förgätna, framför Finlands käcka söner låg nu fosterlandet å nyo öppet; den första segern var vunnen, och långt i söder ströfvade de ryska bataljonerna för att hinna undan i tid.
Den finne, som kunde öfverlemna sig åt sömnen, han gjorde det nu med all trygghet; den som icke kunde det, och många voro de, ströfvade omkring på det af tusendes blod fuktade bataljfältet, kanske för att söka en kamrat, måhända också för att i ensamheten påminna sig de näst föregående timmarnes faror och värma sin själ vid hågkomsten af de utkämpade bragderna.
Bland dem, som med skyndsamma steg ilade vester ut, finna vi Elli alldeles ensam.
När striden afstannat, blef det henne för trångt inom Ollolas stuga; hon måste hemta frisk luft; hon måste, kosta hvad som helst, ännu en gång återse det brända fädernehemmet, der hon lidit så mycket, njutit så mycket.
Det dröjde icke länge, förrän hon var framme vid Pirrtis ruiner, från hvilka ännu en svag hvitgrå rök uppsteg mot vårhimmelen.
En dyster bäfvan genomfor den unga flickans kropp, när hon satte foten på en af de kolade bjelkarne; hon ville ännu icke riktigt tro, att det hon såg var den nakna verkligheten; hon gnuggade sig häftigt i ögonen.
Kanske att allt var en sorglig dröm, påskickad henne till pröfning!
Ack, nej; verkligheten var allt för sann; den kolade bjelken knastrade under Ellis fötter, och hur mycket hon än gnuggade ögonen, såg hon ändock, att röken alls icke var någon bedräglig synvilla.
"O, min Gud, min Gud", suckade hon och knäppte händerna bedjande tillsammans öfver bröstet, "det är då en ryslig sanning, att jag ej mera har något fädernehem!
Och du, min stackars far, hvar är du nu?
Kanske irrar du omkring ute på det vida hafvet och vågar dig ej fram till bebyggda ställen!"
Vid dessa ord sprang hon upp från sin ödmjukt knäböjande ställning; hennes ögon voro fuktiga, hennes barm häfde sig med våldsamma slag.
Hon tänkte öfver, antingen hon skulle vända om till Ollolas gård eller begifva sig ut på isen, för att uppsöka fadern.
Men nu kunde hon icke besluta sig så fort som hon annars brukade; det var inom henne någonting, som alltid höll tillbaka, då hon trodde sig ha fattat beslutet.
De tunga skyarne delade sig efter hand, och Elli hade icke lång stund varit på ruinerna, då hon omgöts af månens klara strålar.
På strid följer frid.
Lugnet i naturen återgaf den unga flickan också i viss mån lugnet i själen.
Hon gick med varsamma steg öfverallt i det nedbrända hemmet; hon undersökte allt hvad som kunde vidröras utan att falla till stoft, och hon hade just slutat sin vandring, samt öfvertänkte nu på nytt, hvart hon skulle styra sina steg, då ett buller, som med hvarje minut tilltog, tog hennes uppmärksamhet i anspråk.
"Kan det vara ryssar", tänkte hon och darrade.
"Nej, de äro ju slagna.
Då är det finnar.
Tänk om..."
Hon fick ej tala till punkt, ty en liten trupp, som med långsamma steg bröt fram ur strandskogen och satte marschen på Pirrtis, hejdade henne.
Truppen närmade sig; Elli gaf till ett anskri af smärta, ty i första ledet igenkände hon fadern med bakbundna armar.
Nästan medvetslös vacklade hon fram, men hade icke uttagit många steg, förrän hon sjönk i Rietus armar.
Hennes kinder hade snöns färg, hennes läppar voro som förseglade; hon kunde i detta ögonblick icke ens tänka redigt; en kort vanmakt öfverföll henne. -- -- --
"Mine herrar", sade Adlercrentz ungefär vid samma tid som mötet på hemmets ruiner egde rum, till sina underbefälhafvare, och gick med häftiga steg fram och tillbaka i det rum han tagit i besittning, "vår ställning är nu så mycket bättre, att vi kunna gå anfallsvis till väga.
Och vi skola ej lemna tillfället obegagnadt; det återkommer måhända aldrig mera.
Nästa dust blifver..."
Ett buller utanför dörren gjorde, att han afbröt sitt tal.
Han syntes en smula missnöjd.
"Hvem är det", sporde han posten, som nu inträdde.
"En ung flicka, herr general, en ung..."
"Har synbarligen förvridit hjernan på dig", afbröt Adlercreutz tvärt den stammande soldaten, och det med en viss skämtsam ton.
"För in flickan!"
När dörren öppnades för andra gången, var det Elli som trädde in.
Snöns blekhet hvilade ännu öfver kinderna, blickarne stirrade utan återvändo åt alla sidor.
"Hvad vill du, flicka?" sporde Adlercreutz medlidsamt och tog Ellis händer mellan sina.
"Du är så upprörd."
Det vänliga tilltalet hade ett afgörande inflytande på Elli.
Hon lösryckte händerna, for med dem öfver pannan och tycktes en stund öfvertänka hvad hon skulle säga.
"Tala fritt", sade generalen med en stämma så mild, att Elli spratt upp ur sina drömmar och med ett lätt, ett gladt utrop kastade sig till hans fötter, under det hon utropade:
"Ni förlåter ju ett brott!
O, ja, jag ser det på er, general!
Min far är brottslig; han hålles för en förrädare derför, att han icke ville följa bönderna på deras ströftåg.
Vårt hem är uppbrändt, och nu vilja Siikajoki byamän taga lifvet af min far, som lyckats fly undan, men blifvit fångad nära Carlön.
General", fortfor den vackra flickan och sträckte bedjande sina händer mot Adlercreutz, som, sjelf ett rof för de mest olikartade sinnesrörelser, knappast visste hvad han skulle tänka, "ni lofvade, att jag skulle få utbedja mig någonting af eder derför att jag räddat ert lif; nu beder jag om min fars lif.
O, skynda er, annars kommer ni för sent!
Skynda er!"
Adlercreutz lät sina blickar en stund hvila på krigskamraterna.
I somligas ögon läste han det obevekliga svaret:
"låt förrädaren undfå sin förtjenta lön", i andras deremot, och, vi tillstå det, i de flestas: "låt denna gång nåd gå för rätt."
"Din far skall blifva fri", sade ändtligen generalen och tecknade några ord på en papperslapp, gaf den åt en af sina adjutanter och befalde honom att följa Elli.
Den unga flickans glädje var outsäglig.
Hon hade ju räddat sin far, och hon var säker på, att han efter den dagen skulle börja ett annat lif.
Adjutanten kunde endast med ansträngning följa henne; lik en jagad hind ilade hon öfver snöfälten mot fädernehemmets ruiner.
Knappt hade hon försvunnit från generalens bostad, när Adlercreutz vände sig till de församlade, i det han sade:
"Mine herrar, det lyster mig högligen att se utgången på denna sak.
Det torde hända, att bönderna här tillämpa den grymma lynchlagen.
I följa mig?"
Alla voro genast färdiga, helst som natten var obeskrifligt härlig, och snart voro de på väg till Pirrtis.
Läsaren fattar nogsamt orsaken till Ellis plötsliga uppträdande hos Adlercreutz.
Bönderna svuro enhälligt, och med dem soldaterna, att landsförrädaren, hända hvad som hända ville, skulle hänga i det närmaste trädet invid sin egen sköflade gård.
Förgäfves bad
Elli om tillgift för fadern, förgäfves lofvade denne att bättra sig, och lika förgäfves tiggde Rietu om Pekka Pirrtiainens lif.
"Han måste dö", skränade bönderna och soldaterna om hvarandra.
En djup suck höjde Pekkas bröst.
Han ville tala, men orden fastnade i halsen.
Det var förfärliga stunder för den fordom så högmodige bonden.
Döden gapade mot honom; endast ett underverk kunde rädda honom, det insåg han mer än väl.
Men Pekka Pirrtiainen trodde icke på några underverk, derför underkastade han sig, åtminstone till utseendet, det öde, som väntade honom.
I hans bröst stormade dock de våldsammaste lidelser; han måste anlita hela sin själsstyrka för att visa sig någorlunda lugn, ty han visste, att endast detta kunde stämma hans fiender till hans förmån.
Elli märkte det fåfänga i att slösa med böner, delgaf hon Rietu sitt fasta beslut att skynda till Adlercreutz, samt omtalade orsaken till de gynsamma förhoppningar hon hyste.
"Gå du, käraste vän", hviskade Rietu; "jag skall emellertid försöka att uppehålla bönderna och soldaterna i det längsta."
En tacksam, kärleksfull blick, och Elli var försvunnen.
Det blef en stund tyst vid ruinerna, öfver hvilka månen göt sitt bleka, dallrande sken.
Stunden var icke utan sin stora högtidlighet.
Man såg här ett folk i beredskap att hämnas på den, som med stolt förakt trampat fosterlandskärleken under fötterna.
Det var grymt, men rättvist.
Ren och stark lågade denna kärlek i österbottningarnes bröst; de kunde icke ens tåla höra namnet landsförrädare, och när dertill kom, att den brottslige var från samma provins, ja, till och med var bosatt i samma socken, blef hatet mot honom ännu mera uppjagadt.
En half timme hade gått till ända, och ännu hade ingen arm höjt sig för att verkställa den redan afkunnade domen.
Ville Pekkas domare grymt leka med honom, såsom katten med råttan?
Det är svårt att säga, men skenet hade det likväl för sig.
"Sämre folk"
SÄMRE FOLK"
EN BERÄTTELSE
Daniel Sten Ina Lange
MODERN. -- II. SONEN. -- III.
DOTTERN.
Först publicerad av Albert Bonniers Förlag 1885.
FRU ANNE-CHARLOTTE EDGREN
Fru Edgren!
Jag tänker Ni ännu mins det besök vi en gång gjorde i »ett hem»!
I det lilla köket der herrskade en ordning, som hvarje husmor väl förstår att uppskatta, och man omtalade för oss, att den alls icke vackra eller unga qvinna, som vi sågo der, och som hade inrättningens matlagning om händer, ännu var älskad af en man, som redan i femton, tjugu år svärmat för henne.
Ock hur förvånades vi icke, då man vidare omtalade, ait hon, denna samma qvinna, föremålet för så trogen kärlek, under en tid af nära 10 år varit under polisens uppsigt.
Denna korta historia, hvars början och slut vi icke hörde, intresserade oss båda.
Jag kunde icke låta bli att tänka på henne, och så formade sig nästan mot min vilja berättelsen om hennes föregående.
Först hennes ursprung -- modern finska, fadern ryss, -- så hennes förutsättningar, hennes omgifning och slutligen hennes öden, som en naturlig följd af hennes halft österländska blod.
Jag ville i allt detta söka ett försvar för henne, en förklaring.
Men -- jag misslyckades.
I stället för att bli försvarare, dref min sanningskärlek mig till att anklaga.
Och jag fann blott ett slags försoning i denne bondes envisa och besynnerliga, men rörande trohet.
Så tag emot den som ett minne, min lilla berättelse.
Och tillika min beundran för hvad Ni gifvit oss godt och sant ur lifvet, sådant Ni sett det!
¤Författaren¤.
MODERN.
Gud vet hvarför hon gifte sig med Rellu-Calle, han var ju så förskräckligt ful.
När man frågade henne derom på samvete, hade hon alltid samma svar: »Någon skulle väl ta hand om kräket, och när ingen ann ville ha'n, så...»
Om han hade kunnat försörja henne, så hade det kanske varit ett skäl.
Bara till hälften.
Han var för klen till en mans arbete och hade egentligen bara en half karls kraft.
-- Ryggen var midt itu redan då jag föddes, -- sade han sjelf; -- och när de skulle lappa ihop'en, blef det galet. -- Puckeln var ovanligt svår, sned och hög.
Hufvudet stack upp mellan axlarne med ett hår, borstigt och okammadt; stora öron, röda och dessutom utstående liksom handtagen på en kruka, visade sig mellan hårtestarne.
Han hade en liten näsa, som gick och slök luft och regn utan allt slags naturligt skydd.
Man kunde se honom den vägen rakt in i halsen, påstods det.
Någon skönhet var han således icke.
Och hon tog honom ändå.
Menniskan var rent af galen, ja, man sade att hon friat sjelf.
Då var hon nitton år, såg ut som »folket gör mest», var flink och dugtig; det var ingen af tjenstepigorna, som gjorde de grofva sysslorna uppe på herrgården så bra som hon.
Han var skomakare till yrket.
Hade varit spelman och fuskat med sådant der, men det fick han lägga bort.
Kajsa tålde inte musikantlifvet.
Hon tyckte mer om skomakareyrket.
Isynnerhet som han var den ende på hela Drumsö.
Han hade sin verkstad i ett rum på »Torparbacken».
Så kallades den lilla byggnadsraden uppe på kullen mellan fälten.
Den låg inklämd och inkilad mellan gärdesgårdarne, alldeles invid vägen som ledde förbi rian, ladorna och spannmålsbodarna, icke långt ifrån tegelbruket.
Det var ett par usla hus.
Förfallna, grå och osnygga.
Ständigt lika smutsig var gården och vägen derutanför.
När solen sken, stank den torkande, orenliga leran i värmen, när det regnade, stod hela gården och blänkte, det var en svart, djup, bottenlös välling, soporna drunknade, till hälften i smörjan och här och der stack det fram en gammal känga eller en trasig tallrik.
På ena sidan, högre upp, fans en liten täppa, som kallades Rellu-Calles »trädgård».
Der tvinade två små krusbärsbuskar, hvilkas bär liknade enkartar till storlek och kulör, dessutom funnos der några solrosor.
Dessa stucko djerft fram sina gula kronor, stirrade upp i skyn efter strålarne, spärrade ut med bladen och stretade emot det orättvisa behandlingssätt de voro utsatta för, i det de sågo så sjukligt gula ut som det var dem möjligt.
En potatisplanta stred om utrymmet med en frodig tobaksväxt, men torfvan var för liten och de vantrifdes båda.
Triumferande och stolt reste sig deremot en buske nässlor, de voro utan vidare pretentioner nöjda med förhållandena och sträckte sig så högt som möjligt upp mot husväggen.
Rellu-Calle hade glädje af nässlorna, de trifdes bra och voro så gröna, att det riktigt gjorde honom godt i ögonen att se på dem.
Han delade rummet med drängen och dennes familj.
Det svarta, otrefliga rummet!
Men om sommarn arbetade de ute, de andra, då kunde han sitta hela dagen ensam vid fönstret, der hans bord stod.
Han arbetade så flitigt han kunde.
Svart om fingrarne och brun i ansigtet, satt han med sylen och sömmade det starktluktande kalfskinnet.
Men det gick sömnigt.
Hans natur var så.
Hon deremot, hon låg på golfvet i ingeniörens stora sal med de sex fönstren, skurade och fejade; hvit var hon i hyn och ren så att hon sken, det var en lust att se på henne, lika mycket hvad hon gjorde, antingen hon bakade, bryggde, stöpte ljus, väfde eller tvättade.
Alltjemt var hon lika snygg och fin, linnet om hals och armar var hvitt och helt, kjolarne ordentliga och propra: hon var den bästa af alla pigorna.
Nå, hon skulle nu ha honom.
Dagen efter bröllopet flyttade hon till torparbacken, och drängens flyttade ut.
I sex dagar skurade, sopade, gräfde, lappade, hamrade, spikade och fejade hon.
På den sjunde grät hon.
Men på måndagen började hon på igen.
Tvättade, sydde och strök.
Rellu-Calle tappade becktråd och syl, han satt utanför på gården med sitt bord och glömde arbeta.
Han gapade med sin stora mun in i den öppna dörren, der hon syntes, hans hvita tänder lyste, och hans ögon skeno af en glädje, så ny och stor, att han ännu ej kunde fatta den.
Det blef icke mycket med hans arbete.
Han funderade -- öfver sin lycka.
Öfver alla verldens ting.
Medan han såg på henne, flögo hans tankar -- långt bort.
En dag blef hans rock underkastad en noggrann undersökning.
Kajsa fann i fickorna någonting, som skulle skrämt lifvet af en hufvudstadspiga.
Men hennes känsla för honom var »långmodig och förlåtande», hon vände ut och in på fodret, innehållet sprang bort, allesamman, de voro kanske nio eller tio, de galopperade nedåt gården, och Rellu-Calle såg med en undergifven blick den hårdhändta afskedshelsning hon gaf en, som icke ville i väg fort nog.
Det var hans favorit, just denna halfvuxna, hans bästa kamrat, född och uppvuxen i rockfickan, en så älsklig tam en, och just den skulle dödas så der omildt.
Han hade dem kära, dessa bruna »torrakaner», de förstodo honom, han behöfde bara skrapa på ficklocket så kommo de fram, -- de visste genast, de kloka djuren, att de skulle ha frukost ... vattvälling.
Nu var det slut med den fröjden.
Vännerna voro borta och döda allesamman.
Hans kärlek tålde dock vid denna knäck.
Kajsa hade intet hjerta för dessa varelser, som hon i sitt oförstånd kallade »ohyra» -- men han förlät henne, och han teg.
Hon piskade rocken, skrapade den med knif, tvättade den med borste, vädrade den och lappade den.
Så kom byxornas tur.
Och sist ägaren sjelf.
Hon var med i bastun, basade på med en ny qvast, skurade om honom, »baddade» och gned.
Kamraterna förtäljde, att hon lånat torparmors fårsax, och att Rellu-Calles långa hår strukit med intill sista strået.
Hon såpade in hela hufvudet, och oaktadt det qvidande offrets alla qval höll hon så länge på, att han var alldeles hudlös af idel renlighet.
Der fans icke en skugga af beck mer; ej ens på fingrarne.
Utan ett ljud klädde han på sig efter processen, kröp i sina nytvättade underkläder och gick vid hennes sida hemåt, så föga lik sig sjelf, att han icke rätt visste hvad det var åt honom -- han var visst icke »riktigt frisk».
Men om några dagar hade han skaffat sig något af sin förra fernissa.
Han drog in smörjan utifrån med stöflarne, dröp omkring med oljan och becket och smetade ner öfver allt.
Kajsa kom in som en hvirfvelvind, sand och borste hade hon i baljan, kokande vatten fans det i kitteln.
Rellu fick släppa till skinnet, en gång blef han litet skållad på näsan, men det var af våda, det försäkrade hon så trohjertadt.
Och kom der några af hans forna vänner ifrån tegelbruket på besök in i skomakarstugan, så var det märkvärdigt hvad det just då blef för en brådska med stora bykgrytan i spiseln.
Hon lade färskt enristrä under grytfoten och -- någonting var det alltid med spjället, det rökte in och det stank, man fick lof att gå ut och tillbaka dit hvarifrån man kommit.
Hjelpte icke oset, så blef det storskurning i stugan.
Hela kittelns innehåll tömdes i ett huj ut öfver golfvet, det ångade, en het våg svallade öfver allt, det var att akta stöflarne, annars brände det.
Och det gick inte an för Rellu att gå ut med de andra, det var alldeles för brådskande med »lilla frökens skor, som skulle lappas», det fick lof att bli färdigt inom ett par timmar senast.
Så fort kamraterna, de forna supbröderna gingo ut från dörren, gick enrisröken ut från öppnade spjäll, så att det bolmade ur skorstenen, och skurvattensfloden torkade som genom ett underverk, tack vare viska och trasor.
I stället kokade der snart en puttrande rågmjölsgröt i lilla jerngrytan, och Rellu fick en kyss af varma, fylliga läppar.
I Kajsas ögon spelade vid dessa tillfällen ett lustigt, skälmskt uttryck -- men försvann fort igen.
När sommaren led, började hon stundom se trött ut.
Hon stred tappert lika fullt, stred med qvast, borste och viska, slet, stretade emot smuts och orenlighet, men -- det var ett drygt arbete.
Han var van vid sitt, han var född i det, och det gick inte så lätt att ändra.
Det var en hop med ungar i rummet bredvid, de andra familjerna voro af hans sort.
Orenligheten stod henne upp öfver öronen, den kom utifrån, inifrån, trängde in öfverallt, bredde ut sig, förtärde och förstörde.
Hon motade, kämpade, först i godo, med leenden, med skämt och med friskt mod.
Men senare med tappadt kurage, tröttnad energi, allvarsamt sinne.
Han var god emot henne och nöjd med henne.
Det forna var slut för honom.
Det nya var annorlunda, visserligen nytt, men ändå bättre.
Det kom nu för tiden stundom en trötthet öfver honom vid arbetet.
Han orkade icke, nu mindre än förr.
Hon uppmuntrade och uppeggade honom, men -- det hjelpte icke.
Hans armar slappnade, fingrarne slaknade af, prylen föll ur handen.
Ögonen skymdes liksom af en dimma, han såg icke riktigt bra.
Om en stund gick det öfver, och han kunde åter börja.
Men det var bättre att se på Kajsa.
Hon tvättade.
Hennes hvita armar hade blifvit röda.
Hennes röda kinder hade blifvit hvita.
Och hennes friska fylliga läppar voro ej mer så blodfulla och strama.
Lika fullt arbetade hon, hela dagen.
Och halfva natten.
Men ändå var der stor fattigdom.
Icke nöd, nej, långt ifrån, bara fattigdom.
Alltid snyggt och renligt.
Men Rellu trifdes ändå icke.
Hans själ trifdes, men kroppen ej.
Hans ögon började glänsa, af stilla lycka måhända, kanske af någon feber, som han icke sjelf kände.
Hans bruna, smutsfärgade hy bleknade, hans hår fick en liten skiftning i grått ... det var kanske såpans förtjenst, eller må hända var det någon ting annat...
Kajsa hade gräft ett djupt dike omkring hela Torparbacken och dessutom tvärsigenom gården.
Smutsvattnet fick aflopp, leran torkade ut.
Hon sopade och räfsade rundt omkring, lade upp en afskrädeshög bakom uthusen, ordnade hvar hon kunde.
Hon vattnade »trädgården», rensade den, klippte och styrde derinne.
Solrosorna gingo i frö.
Det blef höst på allvar.
En vacker dag somnade Rellu in vid lästen, satt och sof midt på sjelfva förmiddagen.
Det stackars hufvudet hade fallit litet framåt, händerna hängde slappt i skötet på honom.
Hon knuffade till honom, skakade om hela den bräckliga gestalten, fick honom vaken och skrattade ett af sina forna skratt, när han så hjelplöst ursägtande såg upp till henne: -- Förlåt, hustru!
-- Gå och lägg dig -- menade hon -- du är trött och orkeslös, -- du skall ha dig en sup, det stärker!
Rellu gjorde svårigheter, suckade och sade att han ville arbeta.
Kajsa tog honom om det oformliga lifvet, ledde honom med vänligt våld till fållbänken, slätade det borstiga ansigtet med flatsidan af sin efter byken ännu fuktiga hand, och lade honom till sängs.
Han fick sin sup, insveptes i hennes kappa och kunde på qvällen få höra en stump ur bibeln, eftersom det var lördagsafton.
På söndagen steg han icke upp.
Och icke sedan heller.
Om några veckor var der granris på golfvet, på gården, på vägen, hela vägbiten ända ned till stranden.
Han var död och bars ned af torparn, drängen och två af brukskarlarne, bars i sin svarta kista till båten.
Man for direkte till begrafningsplatsen, det var kanske tre qvarts timmes väg från Drumsö om man rodde makligt, och det måste man ju för högtidlighetens skull.
Hafvet var alldeles lugnt, marken frusen, inga löf funnos mer qvar på träden.
Kyrkogårdsgångarne voro deremot fulla af gula, röda och grå vissnade blad, det prasslade då man gick, det var en mjuk, rörlig matta, orolig och ostadig.
Kajsa i sin långa svarta klädning tyckte, att lifvet var som en sådan höstklädd kyrkogård, och hennes förhoppningar liknade de vissnade, fallna löfven dernere.
Snart skulle en vind komma, sprida dem, jaga dem, förinta dem.
Hon hade älskat på sitt vis, älskat denne otymplige, vanvårdade, olycklige, som aldrig förr hade sett en solstråle i sitt lifs mörker förr än hon öppnat fönstren på vid gafvel och låtit Guds sol inströmma i detta andliga fängelse.
Men -- han tålde icke vid lyckan.
Icke solskenet.
Det bländade.
Han fick solstygn.
Och han dog.
Pastorn spilde icke många ord på den döde.
Kajsa tyckte, att han gerna kunde sagt något vackrare.
Hon uppfattade begrafningstalet som hade han menat, att Rellu-Calle egentligen var ett »varnande exempel».
Så skulle man icke lefva.
Han visste icke, pastorn, hur god hennes man varit!
Hur trohjertad, hur tacksam, hur gladlynt och lättledd.
Han -- han var nu död, visst hade han kunnat vara litet mera proper och litet mer »om sig», men -- han hade ju aldrig förr haft någon, som uppfostrat honom eller vårdat sig om honom.
Ingeniören på gården tillät
Kajsa att bo qvar på Torparbacken.
Endast att hon skulle ta herrskapets tvätt och hjelpa med skurningen deruppe.