Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Rääf har här framställt ungefär samma åsigter, som han förut inom StalsUtsk. yttrat, men, såsom jag hoppas, äfven nu med lika liten framgång.
[Ian har börjat med att i allmänna, sväfvande ordalag tala om det nya lagförslagets felaktiga beskaffenhet och förderlliga följder, allt i afsigt att frambringa en obestämd terreur för detsamma och att göra Ständerne obenägna för allt som dermed äger sammanhang.
Från de allmänna satserna har talaren sedermera ledi sig till den åsigt, att lagberedningens arbete till fullbordande af förslaget till ny civil-lag borde helt och hållet hvila till nästa riksdag.
Det fordras icke mycken skarpsinnighet för att genomskåda meningen med detta förslag; hvar och en, som aldrig så litel känner till förhandlingssättet i lagstiftande församlingar, vet allt för väl att detta ordet ”hvila” blott är ett mildare uttryck för att utmärka ”afslag” i sjelfva saken.
Om Hr Rääf finge råda, skulle således frågan om en förbättrad lagstiftning till en början nu få hvila, vid nästa riksdag fä hvila, gången derpå få hvila o. s. v. tills hvarje minne deraf hunnit försvinna i den eviga glömskan.
Detta vore utan tvifvel särdeles beqvämligt för deni som hata sjelfva saken, men som måhända skulle finna någon svårighet vid att ingå i en allvarlig pröfning deraf.
Jag hoppas likväl att en sådan plan aldrig skall lyckas ens för Hrr Rääf och Hartmansdorff att genomdrifva.
Den värde talaren har vidare yttrat, att under den långa tid saken varit under behandling af särskilda comitéer, hafva, genom nya ledamöters tillkomst, olika åsigter ofta gjort sig gällande, och att detta förhållande äfven framdeles kunde komma att äga rum, hvarigenom arbetet skulle dragas ut i oändlighet.
Men just delta resonnement vill jag begagna såsom vapen mot hans eget förslag; ty är det icke klart, alt om detta förslag bifölles, d. v. s. arbetet afbröts och ånyo gjordes hvilande, då skulle precist det förhållande inträffa, som den värde talaren med rätta angifvit såsom hufvudskälet till den stora kostnaden och tidsutdrägten, nemi. att beredningens nuvar. ledamöter kunde komma att afgå och andra personer med nya åsigter inkomma?
Vill man således undvika sä väl denna, som andra Olägenheter (hvaribland synnerligast bör ihågkommas den ökade kostnaden) så måste man, efter min öfvertygelse, handla alldeles i motsats mot hvad Hr Rääf föreslagit, d. v. s. låta arbetet fortgå oafbrutet och med största möjliga ansträngning i ett sammanhang till sjn fullbordan.
Det är visserligen sannt att ifrägavar. arbete redan kostat sta - Den 2 Februari f. m. 249 len stora summor oell dragit bängt ut pa tiden; men icke bör man deraf draga den slutsats, att bäst vore att nu nedlägga detsamma, ty dä först skulle berörde summor vara alldeles utan ändamål bortkastade.
Rätta åsigten härutinnan synes mig deremot vara den, alt dä nu redan rätt betydliga summor blifvit uppoffrade på frambringandet af ett förslag till förbättrad lagstiftning, sä bör man ock söka att så snart som möjligt deraf fä något gagn.
Och om detta arbete, såsom man bör hoppas, slutligen leder lill det önskade målet, till ett ordnadt lagverk i Sverige, sä tror jag, för min del, att berörde kostnader icke äro illa använda, ty hvar och en måste säkert medgifva att ett efter tidehvarfvets fordringar och bildning lämpadt lagverk utgör ett högst vigtig! moment uti samhällets lycka och trefnad.
Besparingar i kostnaden vore visserligen ganska önskliga, men, efter mitt sätt att se, kunna dertill uti ifrägavar. fall omöjligen finnas mera än 3:ne olika utvägar.
Det ena vore alt minska arfvodena för lagberedningens ledamöter.
Detta har här icke blifvit ifrågasatt och jag hoppas att R. o. Ad. nu såsom tillförene i likartade fall icke inlåter sig i dylika specialiteter.
Det andra vore att minska antalet af arbetande och med arfvoden försedda ledamöter.
Men äfven detta lärer af samma skäl icke heller böra komma i fråga.
Det 3:dje vore att söka påskynda arbetets fullbordande så mycket som möjligt.
Detta bör också enligt min tanka ske, men att dervid gå tillväga på sätt Frih.
Cederström föreslagit, eller att ställa arbetet på beting, anser jag vara alldeles olämpligt.
En föreg:de talare har redan omnämnt det orimliga uti att vilja föreskrifva en viss dag för fullbordandet af ett litterärt arbete, och jag gillar hans åsigt fullkomligt.
Allt hvad man skäligen lärer kunna göra, är att uttala den önskan alt ledamöterne i lagberedningen sjelfve måtte bemöda sig om all den skyndsamhet, som utan skada för arbetet kan iakttagas.
Ock se! denna önskan finnes äfven ganska riktigt uttryckt uti Utskis betänk.
Af alla dessa skäl anser jag också alt R. o. Ad. bör bifalla detsamma, i sin helhet, hvartill jag åtminstone kommer att lemna min röst. II.
Ex. Ilr Gr. Posse, Arvid:
Den förste talaren har yrkat återremiss af ifrägavar. betänk, egentligen för att genom Utsk:s medverkan få bereda en garanti för att rätteg:s-balken skall blifva inom viss tid utarbetad.
Med den värde talaren delar jag den önskan alf icke allenast rätteg:s-balkeh utan äfven öfrige ännu oafslutade balkar måtte varda så fort som möjligt utarbetade.
Men jag kan icke dela bans åsigt om behofvet af en återremiss af betänk, för sådant ändamål.
Hans förslag om sättet att dervid tillvägagå är, på sätt flere föreg:de talare visat, alldeles overkställbar^ enär man icke kan sätta ett litterärt arbete på beting.
Dessutom tror jag att de som hysa farhåga för alt arbetet ej i rättan lid skall blifva fullbordadt, blott behöfva kasta en blick på hvad lagberedningen redan uträttat sedan dess sista organisation, för att i detta afseendet blifva lugnade.
Den har genomgått de 4 första lialkarne af civil-lagen hvilka äfven i denna stund äro lill trycket befordrade — och såle - 250
Den 2 Februari f. m. des återstå endast 3:ne balkar.
Den som faster tillbörlig uppmärksamhet på innehållet af de förstberörde balkar, bör onekligen medgifva att det är stor skilnad emellan alt utarbeta ett dylikt verk och att författa hvilken annan bok som helst af samma volym, och då måste man äfven erkänna att lagberedningen arbetat med ovanlig drift och och skyndsamhet.
Således tror jag att de af bemälde talare åberopade skäl ej gerna kunna läggas till grund för ett beslut om återremiss.
Eli annan talare som, om jag ej bedrager mig, yrkade afslag å betänk., yttrade sig ernof detsamma hufvudsakligen på den grund, att rätta tidpunkten ännu ej skulle vara inne att utarbeta en ny eivil-lag, dels emedan åsigterne derom skulle vara så stridiga att man icke kunde hoppas något godt resultat af ett sådant arbete, dels ock derföre att erfarenheten visat att nya författningar stundligen utkomma, hvilka nödga lagberedningen alt ofta göra jemkningar i sitt förslag och att således svårigheter ständigt skola uppstå för arbetets bringande till slut.
Jag kan icke dela hans öfvertygelse, att tankarne skola vara sä delade.
Jag hoppas åtminstone och tror, att vi alla sträfva för ett älskadt fäderneslands bästa.
Om vi möjligen söka detta på olika vägar, så är detta ett förhållande, som ständigt kommer att existera.
Om denna skiljaktighet i åsigter skulle gälla såsom ett hinder emot antagande af en ny lag, så skulle Sverige för all framtid komma att sakna densamma.
Såsom ett ytterligare skäl att afslä det begärda anslaget, anförde den värde talaren jemväl, alt Statens tillgångar skola vara så knappa, att en mängd andra i hans tycke angelägnare utgifter icke skulle kunna bestridas utan åläggande af högre bevillning eller genom rikets skuldsättande.
För min del är jag öfvertygad att alla oundgängliga behofver för Statsverket kunna fyllas, utan att man blir nödsakad att vidtaga någondera af dessa åtgärder.
Men om äfven tillgångarne skulle vara så knappa, som han påstår, så hemställer jag till Eder, mine Hrr! om det nu ifrågavar. anslaget af 12,000 r:dr skulle derpå hafva någon väsendtlig inverkan.
Det sista skälet talaren anförde var att civil-lagförslaget skulle vara af den beskaffenhet, att det redan af många sä väl auktoriteter som enskilde skulle vara ogilladt; och att lian äfven för sin del vore emot de uti förslaget uttalade åsigter.
Detta förefaller mig litet underligt, enär de utarbetade balkarne blott några dagar varit tillgänglige för allmänheten, som således icke lärer haft tillfälle att deraf taga någon fullständigare kännedom; utan förmodar jag att det omdöme, som möjligen derom redan uttalats, är ganska ytligt.
Det yttrande af högsta domstolen, som oftanämnde talare åberopat, hade afseende på det af f. d. lagcomitéen utarbetade civil-lagförslag.
Det af lagberedningen utarbetade, har ännu icke varit af berörde domstol granskadt.
Det är visserligen sannt att detta sistnämnde arbete i de flesta delar är lika med lag-comitéens förslag.
Man bör äfven ihågkomma att ett af lagberedningens hufvudsakligaste åligganden varit att pröfva de anmärkmr, som emot föreg:de förslag varit gjorde och ändra, der skäl dertill förefanns.
Vidare bör man icke glömma att uti det. ursprungliga lagarbetet deltogo sådane män, som Grefvarne Gyllenborg och Rosenblad, samt juslilieråden Poppius Den 2 Februari f. m. 251 och Blom jemte flere andra för lagkunskap utmärkte män.
Jag tror således att det vore R. o. Ad. föga värdigt att blindvis och pä förhand uttala en förkastelsedom öfver detsamma.
För min del yrkar jag naturligtvis bifall å StatsUtsk:s utlåt. llr Akerman, Fredr.:
Sedan jag begärde ordet hafva de yrkanden som af de 2:ne förste talarne i dag framställdes, efter min öfvertygelse blifvit sä fullständigt vederlagde af sednare talare, att jag icke hyser den ringaste farhåga för att icke II. o. Ad. skall bifalla ifrågavar. betänk.
Jag kan således äfven i följd deraf vara mycket kort i hvad jag ämnar anföra.
Den fraktion af detta Stånd, som i några vigliga samhällsfrågor tänker olika med mig, hafva vanligtvis på förhand uppgjort en plan för sine anfall; och dessa planer äro merendels med mycken taktisk skicklighet anlagde.
Men huruvida en sådan plan i dag är uppgjord är mig svårt att bedöma.
Åtminstone synes den förste värde talaren icke hafva fått sig någon röle deruti anvisad, enär han uppträdt med det förslag, att viss lid måtte bRfva lagberedningen förelagd för fullbordande af det arbete det har under händer, så att detsamma kunde sednast vid nästa riksdag blifva föremål för definitivt afgörande.
Den andre talaren i ordningen deremot synes vara mera disciplinerad.
Han yrkade att lagberedningens arbete skulle hvila till nästa riksdag, och syftemålet dermed är temligen ögonskenligt, nemi. det alt sålunda få frågan bortglömd och tillintetgjord.
Detta visar sig tydligen af den förkastelsedom öfver lagberedms blifvande förslag, som han nu på förhand uttalat.
Detta sätt att behandla saken anser jag dels vara att i otid framkomma med sin opinion derutinnan, dels ock vara föga lämpligt i allmänhet.
Det är för tidigt att yttra sig om det blifvande lagförslaget innan man fått detsamma i sina händer och olämpligt är det dessutom, att nu här utbreda sig deröfver, enär detsamma nu icke är föremål för diskussion, utan fråga blott är om medel att bringa lagberedningens arbete till slut.
Jag kan icke betrakta dessa utgjutelser från detta häll, annat än som ett behof hos den värde talaren att vid alla tillfällen uttrycka sin missbelåtenhet med de förändringar man vill införa i vära gamla, enligt hans öfvertygelse, genom sin ålder vördnadsbjudande lagar.
Hans farhåga för att Statens tillgångar ieke skola räcka till nödige utgifter, kan jag på intet vis dela, tvertom är jag öfvertygad, al t de, utom till andra nyttiga utgifter, jemväl skola vara fullt tillräckliga till att uppnå det åsyftade ändamålet alt förskaffa oss förbättring i vårt lagverk, något, som är af omätlig vigt för samhällets välbefinnande.
Han har vidare klagat öfver den mängd af comitéer som med frågan haft befattning och öfver de kostnader sorn dessa förorsakat.
Äfven jag beklagar detta förhållande; men månne icke deruti ligger orsaken till det långa dröjsmålet med sakens afslutande, och hvems är väl felet?
En comité hade knappt slutat sitt arbete förr än man genast var färdig alt tillsätta en ny comité för att granska den föreg:des arbete.
Således ligger orsaken härtill hufvusakligen hos Ständerne och jag lemnar derhän hvilka motiver dertill kunna gjort sig gällande.
De summor, som till comitéer i och för denna frågas behandling blifvit utbetalde uppgå 252 Den 2 Februari f. m. sammanräknade till öfver 300,000 r:dr.
Jag hemställer dä om det vore en riktig hushållning att vägra några års tillökade anslag för att få arbetet fullt afslutadt.
Det vore äfven R. o. Ad. föga värdigt att så handla.
Den förste talaren föreslog alt man skulle utsätta en viss tid för arbetets fullbordan, och likasom ställa det på beting eller ackord; men pä de af föreg:de talare utvecklade skäl, anser jag delta högst olämpligt.
Vi hafva dessutom en temligen säker borgen för arbetets skyndsamma afslutande deruti, att det ligger uti Regeringens eget intresse att så mycket som möjligt påskynda detsamma, för alt en gång få detsamma färdigt och i skick att kunna underkastas 11.
Och då StatsUtsk. dessutom i sitt tillstyrkande särskildt föreslagit II.
M:s uppmärksamhet pä nödvändigheten af all möjlig skyndsamhet härutinnan, kan jag af alla dessa förenade skäl icke annat än på det högsta tillstyrka R. o. Ad. att bifalla Ulsk:s förevar, utlåt., hvarom jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhåller om propos.
Jag har begärt ordet egentligen för att besvara några af II.
Posse och Hr Gripenstedt emot mitt förra yttrande riktade anmärkn:r.
Hrr hafva ansett mitt förslag, att bestämma viss tid för arbetels fullbordan, såsom ett villkor för anslagets beviljande, vara detsamma sorn att vilja ställa lagberedningens verksamhet på beling, såsom eli vanligt handtverksarbete.
Så var ingalunda min mening.
Mine Hrr! med fullkomligt erkännande af de mäns skicklighet och lämplighet, som Konungen utsett till ledamöter i lagberedningen, är jag öfvertygad att om de använda sin förmåga såsom sig bör, kunna de långt före den termin jag föreslagit hafva fullbordat hela sitt arbete.
Det var väl då icke af njugghet, som jag föreslog ali de i allt fall skulle få uppbära sina arfvodcn till 1849 års slut.
Men i händelse arbetet dä icke vore färdigt, borde de också återbära hvad de under dessa är åtnjutit.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rud., uppläste följande:
Jag ber lill alt börja med om ursäkt, att jag besvärar med ett skriftligt föredrag, då jag både helst ville och borde föredraga min mening muntligt, men jag vill bespara våra protokollister en möda, som tyckes falla dem tung, alt nemi. så uppteckna mina anföranden, att de åtminstone innehålla ett ord af hvad jag verkligen yttrat.
Efter denna förutskickning, torde jag få utbedja mig någon liten uppmärsamhet på hvad jag vågar framställa i ämnet och jag öfvergår till det, i fullt förtroende till densamma.
Uppgiften, mine Hrr! på den lid, hvilken användts för utarbetandet af det nya lagförslaget, utgörande blott 4 af våra lagbalkar, torde förefalla en hvar snart nog såsom en otrolig saga, dä man af Utsk:s utlåt, finnér, att för detta förslag har användts liera tiotal af år än Napoleons lagberedare använde åratal för Frankrikes utmärkta lagverk.
Vära lag-comiterade hafva vandrat uti sina villfarelsers öken nära nog lika länge som Israels barn behöfde för att genomtåga den öken, hvilken Napoleon under sin Egyptiska expe - Den 2 !■' e k r u a r i f. m. 253 dilion genomtågade på 14 dagar.
Vi veta, att Israels barn hade för sig en eld- och en molnstod, jag vill icke säga, alt våra lagberedare under sin vandring efter lagen haft för sig en guldstoft, äfven om den summa af öfver 300,000 r:dr b:co, sorn deras irrfärd kostat, kunde anses för en sådan, men att de varit besvärade af en molnstod visar sig af deras oförmåga, alt se klart; och att de ansett cirkelvägen för den rättaste, finner man af den tid deras arbete cirkulerat utan att ännu kunna nä ett slut, långt mindre qvadrera med sunda förnuftet.
Mine Hrr! de hafva märkt, att de såsom ofvannämnde folk hvarken saknade kläder eller föda sä länge marchen varade, de hafva ock derföre ej gjort sig så brådt om; man har hetalt dem, mina Hrr! icke efter arbetet, utan efter tiden, som de haft arbetet under händer, och de hafva så begått, att det icke blott läckt till för deni så länge de sjelfva kunnat se ut att arbeta, utan äfven ät andra, så att de förra såsom utslitna och öfveransträngda, det Gud må veta de måtte hafva varit, kunnat, oin jag ej misstagit mig, få sitt förra arfvode uti pension, det
Staten ock gerna kunde lemna; ty jag är öfvertygad, att de förtjente det lika så myckel såsom pensionärer sorn förut.
Jag tycker nu, att vi borde låta en riksdag förlöpa utan att öfver vår lag-comité låta regna öknens manna, på det vår Styrelse må kunna få tid, alt uttänka någon bättre utväg, att få eli nytt lagverk till stånd, och våra lag-comiterade mätte fä tid, att använda några dagar på att blifva klokare; ty att de ännu icke haft någon tid öfrig för detta ändamål, bevises bäst af deras arbete, då sjelfva vår nuvar. lagberednings Moses, jag vägar kalla honom så, emedan jag förmodar, att han af dem, hvilka fördelat aflöningen mellan ledamöterna, ansetts stå uti ett innerligare förhållande till lagarnes anda än de öfriga, då han har nära dubbelt betalt, velat stadga t. ex. 100 r:dr b:co böter för arbete på Söndagen; ja! jag skulle af hvad jag sett af detta lagberedningsverk ej falla i förundran, om han velat liksom nämnden under häradshöfding Creutz adoptera hvad Creutz i sitt vädjande till nämnden behagade kalla den Gudomliga lagen och för oqvädins ord döma till helvetets eld; och det förundrar mig ej eller, att han ansett hvilodagen böra så strängt iakttagas, då, om man får sluta af arbetstiden på lagberedningsverket, han knappast varit konseqvent nog; ty de
Hrnne lära hafva hållit hvilodag 7 dagar i veckan och endast beredt sig på att arbeta i fall der någon skulle återstå.
Af hvad jag yttrat, anser jag R. o. Ad. göra håde vårt tillämnade nya lagverk och lagberedningen den bästa tjenst med att ställa dem samt och synnerligen under framtiden och afslå Utsk.-s förslag i denna punkt; att nationen ej är otjent dermed, visar sig af den ringa belåtenhet man förefunnit med comitéens hittills lemnade, att jag må s. k. det, fyrabends arbete; ty att det ej mätte vara allt hvad man, om de arbetat 6 dagar i veckan, kunnat vänta sig för 300,000 r:dr b:co, synes mig klart.
Jag vill också ej dölja, att jag befarar, att då 3:ne lagbalkar återstå och 4 blott pä nära 40 år hunnits med, om samma arbetsmetod följes, ty hittills mätte man hafva följt en viss Romares, som när han låg i gräset yttrade: ”Ack! om detta vore att arbeta!” vi måste betala ännu 300.000 254 Den 2 Februari f. m. r:dr b:co förr än vi kunna få dessa balkar i samma skick som de förra eller så, alt vi icke kunna begagna dem; och jag må bekänna, att det är i mitt tycke för mycket penningar, att samla öfver våra lagberedares hufvuden.
Några torde väl invända, att det vore orätt, att ej säga synd, att ett förslag, som kostat sä mycket penningar för några lumpna 12,000 r:dr b:co årligen lemnades ofullbordadt; de bevisa, att de befinna sig uti samma villfarelse som Utsk., som tyckes befara, att lagberedningen skulle gå allt för hastigt tillväga med fullbordandet af arbetet och derföre bestämt, att, i fall, olyckligtvis, som det af ordslällningen tyckes betyda, arbetet skulle blifva färdigt eller rättare de skulle medhunnit göra slut pä vår lag före 1850, skall resten af anslaget åt kommande Ständers disposition uti riksg:kont. reserveras.
Frukten ej, mina Hrr, att arbetet blir färdigt så länge J lemnen penningar, åtminstone ej förr än de arbetande arbetat sig till pension, och jag vågar derföre såsom jag yttrat anse för bäst, att vi hellre reservera hela frågan till kommande Ständers disposition.
Det är väl sannt, mine Hrr! förslaget står nationen i öfver 300,000 r:dr b:co, men att döma dess värde derefter vore att handla lika såsom om man ville hälla ett visst litet djur, som insmugit sig uti ett penningeskrin och söndergnagat en på denna summa lydande sedelbundt, uti det värde, hvarför det gjort skada; mången skulle väl anse det ej vara annat värdt, än alt blifva dräpit och om lagförslaget och lagberedningen genom ifrågasatta afslag skulle finna sig både slagen och dräpen, sä får jag uppriktigt bekänna, att sorgens beklagande, åtminstone för min del, undanbedes.
Det kunde väl vara penningar värdt, att se huru kuriöst hela lagberedningens förslag kunde rätt blifva, om det hunne att blifva färdigt, detta Penelopearbete, vår nuvar. lags svepnad; men, mina Hrr! då skulle jag utbedja mig, att Hr Richert, han som har 4000 r:dr b:co såsom ledamot af lagberedningscomitéen, och dessutom en af de största domsagor och stor pension, med sin kända rättvisa, oegennytta och patriotiska uppoffringslnst ville bestämma ett lika strängt straff för underlåtenhet af arbete under söckendagarna som för arbete om Söndagen, och ett derefter lämpadt straff, ifall statens arbete uträttas så, att det aldrig når hvarken slut eller ändamål; ty eljest befarar jag, att hvarken vi eller våra barn få tillfredställelsen att se de 3:ne återstående lagbalkarnas kuriosa, helst många af ledamöterna i comitéen, såsom denna comitées veteran Frih.
Boije, kunna finna på att blifva klokare för hvarje dag; ty det är ett slags fullkomlighets förmåga, för hvilken sjelfva vära lagars högste ombudsman, Just.-ministern, då det gällde nya lagförslagets hufvudprinciper här på Riddarhuset, visade sig ej vara främmande. 1 öfrigt vågar jag fästa Hrr:nes uppmärksamhet derpå, att ehuru Utsk. för skens skull, att jag må sä säga, tillstyrkt K. propos:n om anslaget för lagberedningens fortsättande, så tyckes dess fosterländska nit och tillgifvenhet för det rätta dock hafva varit starkare än dess undergifvenhet för det mäktiga, då det, genom anförandet af de stora kostnader, som på lagberedningen användts, liksom hviskat oss i örat: ”Bifallen icke vårt förslag/”
Den 2 Februari f. m. 255 Hvad nu den 2:dra punkten uti förslaget angar, så är den den lista och hela lagberedningens anda lik på så sätt, att, ehuru man ännu ej användt de 3000 r:dr b:co, som till tryckning af lagberedningens förhandlingar äro anslagna, begär man likfullt dess ökande till dubbelt; det kan vara både dubbelt klokt och försigtigt, men jag anser helt enkelt bade för klokast och försigtigast, alt låta dess behandling blifva lika så lik det förra förslagets, som förslagen likna hvarandra, och a Islå detsamma; helst, om det, sorn kan väntas af lagberedningen,- likt hvad vi fått, vi på så sätt få hafva både lag och penningar i behåll.
Den förste talaren i dag har uttryckt den opinion att många personer i vårt land skulle ogilla hvad lagcomitéen och lagberedningen föreslagit i fråga om förändringar i vår nu gällande civil-lagstiftning.
För min del får jag högtidligen förklara, att, efter det begrepp jag gör mig om Statens ändamål, kan jag icke dela denna åsigt.
Då jag yttrat detta, anser jag mig äfven böra anföra skälen för min öfvertygelse i denna sak.
De skäl som tala för lagberedningens fortsatta verksamhet, anser jag kunna fördelas uti 2:ne kategorier.
Sålunda vill jag för det första fästa uppmärksamheten på den nytta, som ofvannämnde comitéers verksamhet redan medfört för landet.
De comitéer, som här i landet under de sednare tiotalen af år varit nedsatte, hafva utgjort sammanhållningspunkten för den juridiska bildningen inom vårt land.
Vidare får jag fästa uppmärksamhet derpå, att våra domare ofta haft en god ledning af lagcomiléens lagförslag med ty åtföljande motiver, då de skolat__tillämpa 1734 års lags ofta dunkla och ofullständiga stadganden.
Afven bör man erinra sig alt vid de diskussioner som inom RiksStin under flere föregtde riksd:r ägt rum ang:de speciella lagfrågor, har man ofta hört lagcomitéens förslag åberopas lill stöd för de åsigter som gjort sig gällande.
Att sådana frågor ännu ofta skola förekomma till dess vi fä ett nytt lagverk, ligger i sakens natur, ty tidehvarfvets framskridna utveckling fordrar lagarnes omskapande.
Ett tydligt bevis derpå lemnar sista riksd:s-beslutet.
Det innehåller 81 §§, hvaraf öfver 4 angå lagstiftningsfrågor.
Jag tror mig sålunda hafva nöjaktigt utredt, det comitéens verksamhet redan haft stor nytta med sig.
Det återstår nu för mig att framställa den 2:dra kategorien hvarunder frågan, enligt min förmening, bör betraktas; nemi. nyttan för framtiden deraf, att lagberedningen får fortsätta och afsluta sitt arbete.