Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s nåd. propos. i samma ämne, hvarföre jag ansåg mig böra först inhämta dess innehåll; och således frånvarande, då jag, till följe af denna min anmälan, blef 3 H. 3 i8 Den 4 Mavs f. m. uppropad, går jag nu att redogöra för mina åsigler i denna, måhända den vigligaste gren af vår ekonomiska lagstiftning; ty den inverkar djupt i nationens ekonomiska, fysiska och moraliska välstånd , och tager således R.
St:s största uppmärksamhet i anspråk, helst obelätenheten med de nu gallande stadganden i denna del är allmän.
Delande till största delen syftningen i den nåd. propostn, tror jag det deri afsedda ändamålet icke genom de uppgifna medlen vinnes; såsom t. ex. i 2:dra punkten föreslås sorn medel till hränvinets fördyrande en ytterligare förhöjd beskattning.
Att deri ligger ett misstag, bevittnar vår bränvinshistoria, och att hvilken beskattning som helst ej förmår höja en enda skilling på värdet af en vara, som ej äger något intrensekt värde, oell hvars pris endast är beroende af dess tillgång och afsättning.
Som exempel framställer jag den frågan: hvilken beskattning är känbarare än varans minimi-productionskostnad; och ändock hafva producenterne ofta blifvit tvungne att försälja denna vara till a5 proc. under productionskostnaden.
Vidare föreslås i 3:dje punkten af den nåd. proposm ett undvikande af kostsamma förändringar med nu befintlig bränvinsredskap.
Om ett systeme skall följas för det åsyftade ändamålets vinnande, står denna punkt i strid och är oförenlig med detta systeme; ty endera får vika, pannorna eller systemet.
För att emedlertid conciliera bådas existence t. v., skulle jag såsom enda medlet föreslå, att den, som nu äger ett större bränvinsredskap, än honom i nya förordningen tillåtet varder, må få detsamma begagna en i mån kortare tid, som dess tyg är större än dess blifvande rättighet medgifver.
Då jag anser äfven andra punkter af den nåd. propos:n, såsom t. ex. om beskattningens förflyttande fr ån pannerymden till högsta tillverkningen, sakna tillämplighet för bristande controller, och en del omständigheter deri alldeles icke vidrörde, går jag nu att framlägga de åsigter, jag hyser för afböjande af de olägenheter, bristerna i de föregående förordningarna framkallat, samt med fristadt afseende på syftningen i den nåd. propostn , bränvinsqvantitetens förminskande och fördyrande; och då, efter min tanke, bräuvinstillverkningen hvarken bör existera i och för beskattningen eller såsom industrigren för speculanter, utan endast till så liten mängd som minst är behöfligt, bör vidare vara fästad vid jorden, hvarifrån jag under närvar, förhållanden inser omöjligheten att frånrycka densamma, och sålunda utgöra den nödhjelpskälla, hvarur den af skatter och utgifter betryckte jordbrukaren ser sig i tillfälle framkalla medel till utgörande af dessa sina utgifter, åtminstone intilldess förändrade grunder för statsinkomster och statsutgifter framkallat möjligheten att befria Svenska jordbruket från en del dess tryckande bördor, hvilka nu hämmande och tungt hvila på dess jord mot ett i öfriga civiliserade stater okändt miss - Den 4 Mars f. ra. '9 förhållande.
Enär härvid uppstår förändring, och Svensk jord tillvinner sig egenskaper, som t. ex.
Preussisk jord, då först må man föreslå Preussiska bränneriprincipen såsom eflerhärmlig i vårt land.
Jag går nu, att vidare, hvad sjelfva författningen angår, föreslå: 1:0.
Att tiden för bränvinstiilverkningen bestämmes till 3, högst 4 månader.
(Denna tid anser jag tillräcklig för jordbrukaren att i bränvinspannan använda sin mindre afsättiiga säd, oc!) att, med tillhjelp af dranken , uppfodra dess mindre väl bergade foder; och anser jag till dessa månader böra bestämmas de månader jordbrukaren vid dess jordbruk icke är i behof af sin arbetskraft, och deremot äger största nytta af dranken, nemi.
Januari, Februari, Mars och April.)
Att anmälan, till bränvinsbränning sker inom d. 1 Jan., antingen vid mantalsskrifningen eller hos Landsh.-embetet.
Härigenom sättes jordbrukaren vid anmälningstiden i tillfälle bedömrna, om han äger något att bränna, hvilket icke ålfallet enligt sednaste förordningen, deri man ålägges anmäla sig till bränvinsbränning för ett år, hvars gröda annu icke är sådd, än mindre beräknelig. 2:0.
Jag föreslår vidare, alt rättigheten till bränvinsbränning blir bestämd sålunda, att, sedan ett visst hemman tillerkänd pannerymdsrättighet är bestämd, dennas beskattning blir grunden för dess rättighet att få tillverka bränvin; att, i stället för nu gällande författning, jemlikt hvilken hvarje hemman, efter sitt relativa taxeringsvärde i tariffen, är tillerkänd en viss pannerymd, det skulle deremot framdeles tillerkännas få tillverka bränvin efter en viss beskattning.
Detta till undvikande af alla missförstånd, och möjlighet att eludera grundprincipen, hvilket varit fallet med nu gällande förordning, hvilken bjuder, att ett hemman af t. ex. 4ooo r:drs uppskallningsvärde, äger rättighet att tillverka bränvin med en 5o kannors panna, ej derutöfver, vid strärfg påföljd.
Meningen med detta bestämmande, hämtadt från de första förordningarne om bränvinstillverkning, måtte varit den, att man ansett hemmanet icke vara i behof af mera bränvin, än dervid kan tillverkas; att samma hemman icke äger mera säd att dertill använda; och att landet sålunda erhåller ett tillräckligt qvantum bränvin; syftningen dermed är vacker, och principen enlig.
Sednare lagstiftare hafva väl vidhållit principen till ordalydelsen, i det de äfven förbjuda dylika hemman, vid sträng påföljd, begagna större än 5o kannors pannor, men tillåta i paragraferne efteråt samma hemman dertill använda 5o kannors dubbel pistoriskt ångbränneri, hvilket svarar emot 4°° ® 600 kannors pannas tillverkning, eller nära 7 gånger större tyg, än som i samma förordning är den största egendom tillätet att begagna.
Derifrån, mine herrar! denna bränvinsllod, denna flu - Den 4 Mars f. m. dilation i priser, denna obestämdhet i calculer, oberäknadt alla moraliska och ekonomiska olägenheter.
Enär deremot hvarje hemmans relativa beskattningsrättigliet är bestämd, mä det vara ägaren deraf tillåtet använda hvad tyg han dervid behagar, vare sig aldrig så compliqueradt och fortskyndande eller enkelt, blott skatten för det af honom anmälte tyget ej öfverstiger den i tariffen dess hernmansvärde tillerkända beskatlningsriittighet.
Genom denna omställning har jag, med iakttagande af princip i sak, äfven hyllat de moderna siats-ekonomernas satser, hvilka tala om det abderitiska deri, att, genom ogillande af pistoriska och till fortskyndande förbättrade tyger, vilja härning en, efter deras förmenande, förmodligen nyttig industri, i det jag erbjuder dem tillfälle få begagna slika fortskyndningsmedel.
Äfven min åsigt trogen, att bränvinsbränning endast bör existera såsom landtmannanäring, på skäl jag uppgifvit, får jag föreslå, att städerne måtte förlora rättigheten för sina stadsjordar att tillverka bränvin.
Denna jord är på långt när icke af skattebördor så tryckt, som landtjorden; och stadsbon är för öfrigt genom borgerliga näringar och andra industrigrenar, hvilka erbjuda sig för honom, försatt i möjlighet att undvara detta biträde.
Jag föreslår vidare, att rättigheten få tillverka bränvin blir bestämd och oberoende af förbud, hvartill, med den inskränkning jag föreslagit i tid och tyger, omständigheterne icke höra kunna föranleda.
Men i händelse inskränkningsrätligheten skulle medgifvas Regeringen till högst halfva tiden; får jag föreslå, att skatten ändock till fullo, efter hela tiden beräknad, komme att oafkortad utgå, af skäl, att påräknad statsinkomst ej må uteblifva, och producenten dessutom erhålla sin ersättning _i ökade priser: en gifven följd af minskad varutillgång.
Vidare hemställer jag, om ej nu gällande förordning, i afseende på det högsta taxeringsvärde för rättigheten att tillverka bränvin, måtte från i5,ooo r:dr upphöjas till 9.5,ooo, och relativa panneryinden från 90 till 15o kannors panna, i en jemn progression fördelad deremellan, samt det lägsta från 3oo till 5oo r:dr.
Jag kommer nu till den måhända ömtåligaste punkten: beskattningen.
I mina åsigter häruti torde jag erhålla motsägelse, isynnerhet af Bondest., hvars intresse, såsom varande i allmänhet jordbrukare, denna af mig föreslagna förordning i första rummet bevakar; dock tror jag, efter nogare öfvervägande, riktigheten deraf blir insedd och äfven af det erkänd.
Jag föreslår, att beskattningen beräknas till r r:dr b:co för hvarje kanna af pannans innehåll, från och med 10 kannors panna, med progressiv förökning till 200 ä 3oo r:dr för en 90 kannors panna, och vidare i samma progressiva förhållande tili i5o kannors panna, så vida de medgifvas.
Den 4 Mars f. ra. 21 Denna beskattning kommer att belöpa sig till emellan 3 å 4 sk. b:co för hvarje kanna bränvin man derå kan tillverka, med någon obetydlig skilnad till formen för de mindre tygerna, och bör således ej afskräcka.
Vill man vidare taga i betraktande de fördelar en sålunda inskränkt bränvinsfabrikation tillskyndar fabrikanten, i det den lemnar en betydlig vinst af brännerirörelsen i motsats hvad Härtill varit fallet, då densamma ofta lemnat förlust, och sålunda utgjort en vida högre beskattning för jordbrukaren, ehuru denna beskattning icke kommit honom eller Staten till godo; blir nu föreslagna beskattning en obetydlighet i jemförelse.
Då vidare bränvinsfabrication bedrifves efter nu föreslagna grunder och deraf härledande inskränkning, tror jag bestämdt, att en kanna bränvin ej blir säljbar under i r:dr b:co; och kommer således en innehafvare af t. ex. en 20 kannors panna, att derföre erlägga i skatt circa 24 r:dr eller värdet för circa 24 kannor bränvin.
Detta bränvin äter erhålles af 4 tunnor potates, i vanlig årgång i värde 4 ,'tdr b:co; således betalar hemmansägaren , i stället för 2.4 r:dr, 4 tunnor potates, hvars varde var 4 r:dr, förvandlade i dess panna till bränvin, enligt nu föreslagna förordning.
Denna förordning bar således, i det den tillskyndar Staten en betydlig inkomst, afledt största delen af beskattningen derföre från producenten på consumenten: efter min tanke det enda sätt att vinna detta ändamål och controllerna dervid.
På förhand blir svårt bestämma den ökade inkomst Staten kan motse, till följe af delta förslag; dock tror jag mig icke inträda på illusionens bana, då jag anser beskattningen till Staten komma att minst tredubblas, eller lemna minst r million utöfver hvad hittills derför ingått.
Delta öfverskott får jag vördsamt föreslå måtte användas till afledande för jordbrukaren af dess tryckande skatter, hvartill i första rummet jag föreslår deras användande t+il lättnad i alla utgifter i och för indelningsverket, såsom mötestross, beklädnads m. fl. passevolancemedel, så vida förslagen om en del af indelta armeens ställande på vacancefot ej kommer i fråga, i hvilken händelse åter det möjliga öfverskoltet måtte användas till lättnad af för den fattiga classen så tungt tryckande personella afgiften.
Frih. Cederström, Anders, anförde skriftligen till prot. följande:
I de flesta kända länder har starka dryckers eller andra dem motsvarande retmedels omåttliga bruk (missbruk) varit och äro föremål för Styrelsernes bekymmer.
Något radicalmedel emot detta onda har man ej lyckats uppfinna, och torde knappast finnas; men en otalig mangd qvacksalfvare hafva uppstått och pä vanligt vis utbasunerat deras rnedicamenters företräden och ofelbarhet, samt stundom lyckats att förleda och locka lill begagnande af åtgärder, lika sa Den 4 Mars f. ra. stridande mot Statens som den enskildes väl.
Intet land torde likväl i denna väg varit olyckligare, än vårt kära fädernesland, de sista 60 åren, alltifrån sid.
Konung Gustaf III:s inrättande af Kronobrännerierna, intill nu*ar. gynsainina conjunetur för de små lyftpannorna.
Det är visserligen sanni, att under hela denna tiderymd ett och samma grundmedicament blifvit begagnadt, men tillsatserne hafva varit så manga flera, och båda delarna hafva varit lika förderfliga.
Samma sirypsysterne, som i nästan alla näringsgrenar inom Sverige blifvit följdt, har äfven i denna utgjort hufvudämnet eller ingrediensen i medicameutet, och större eller mindre undantag derifrån, tillsatserne.
Att här uppräkna alla de förändringar, som i bränvinslagstiftningsväg, inom loppet af ofvannämnde tidrymd, blifvit inom fäderneslandet vidtagna, skulle upptaga alltför lång tid, och endast tjena till att visa, huru den ena likasom den andra bidragit att leda' tiil samma mål: allmänhetens förderf till kropp och själ.
Enligt mitt begrepp finnas blott 2tne sätt att behandla detta ämne rättsenligt.
Det första, att helt och hållet förbjuda all bränvinsbränning; det andra, att upplåta den fri åt alla.
Kan det bevisas att bränvinet är giftigt och äfven måttligt brukadt för helsan skadligt; så både bör och katr lagstiftaren förbjuda dess tillverkning och bruk.
Och i detta fal! skulle blott apothekare och kemister vara berättigade att tillverka samt endast efter läkares föreskrifter utlemna denna dryck.
Kan deremot detta ej bevisas., eller mäste motsatsen erkännas, då må det äfven vara hvar och en obetaget alt fritt tillverka och förtära denna vara.
I delta fall inskränker sig Stvrelsens rätt och skyldighet till, att, så vidt möjligt, söka förhindra och motverka bränvinets missbruk.
Och till vinnande af detta ändamål känner jag blott ett medel, hvilket är fördyrandet af bränvinet till den grad, alt allmogen finner större fördel i att afvänja sitt husfolk och sina barn från bränvinets missbruk , till och med bruk, än som nu är fallet, då bonden i allmänhet så tidigt som möjligt söker vänja barnet vid deuna, enligt hans förmenande, stärkande och kärnfulla dryck.
Ledd af denna öfvertygelse, var det med särdeles intresse och tillfredsställelse jag läste proen) issen i K. M:s nåd.
St., ang:de grunderna för bränvinsbränningens utöfning, hvilken jag likväl ej i ringaste måtto finner förenlig med den conclusion, sorn deraf dragits, eller de förslag som deraf blifvit en följd.
Jag hade motsett ett helt annat resultat.
Erkännes och antages att hränvinsbränningen ej är behöflig, utan till och med skadlig för jordbruket och landtmannen; då kan j ig ej heller inse ringaste skäl, hvarföre den bör tillhöra jordbruket såsom ett monopolium.
Må ruan i sådant fall upphäfva detta monopol, och tillstädja Den 4 Mars f. m. 23 hvar och en, som har medel och förmåga, att drifva denna handtering, blott han ordentligt betalar den afgift, som derföre stipuleras.
Det inkast, som häremot otvifvelakligt göres, att nemi. b, iinvinsbränningen härigenom ej skulle minskas utan tilltaga , samt att hela landet i detta fall skulle öfversvämmas af brännerier, och en så stor del af spanmål skulle uppbrännas, alt hungersnöd deraf kunde blifva en möjlig och rimlig följd, får jag bemöta med följande svar:
Om bränvinet belägges med så hög skatt, t. ex. i r:dr b:co pr kanna , att dess förtärande blefve nog kostsamt för menige man, och att deras medel oflast voro otillräckliga att i öfverflöd njuta af denna dryck; så skulle en ej obetydlig minskning i eonsumtionen af denna vara inom landet uppstå, hvaraf åter uppkom den i all handel gifna följd, att tillverkningen måste rättas efter afgången och begärligheten, samt derföre äfven betydligt minskas.
Bränvinsbränningen skulle i detta fall endast kunna bära sig för dem, som hafva råd och skicklighet att fabriksmessigt och med största samt ändamålsenligaste redskap bedrifva denna rörelse.
Dessa skulle naturligtvis snart underbjuda de öfriga; städerna, nästan alla fabrikers hem, blifva egentliga bränningsorterne; fylleriet, på landet isynnerhet, ehuru äfven i städerna, betydligen förminskas, på förra stället genom upphörandet af allmogens brännerilust, samt det dyra bränvinet, på de sednare genom varans dyrhet.
Om till en början för många fabriker bildade sig, så kommer detta missförhållande dock snart att upphöra, enär specuianter måste ledsna vid en rörelse, som på detta vis endast tillskyndade förlust, och sakernas tvång snart tillvägabringa jemkning i detta fall.
Förminskad bränvinsconsumtion skulle alstra förminskad produetion, och denna åter orsaka förökad spannmålstillgång inom landet.
De förbättrade och ändamålsenligare redskapen skulle äfven i betydlig mån bidraga till spannmåls besparing, och således just motsatsen af det förhållande uppkomma, som man befarat.
En annan invändning, som torde göras, och som är mycket svårare att nöjaktigt besvara, är, att om hvar och en blir berättigad att anlägga bränvinsfabrik eller att bränna; så blir det svårt, om ej omöjligt, att controllera eller hindra, det ju en stor del skatta för mindre än de tillverka, samt att en mängd lönnbrännerier torde uppstå, som göra att det åsyftade ändamålet förfelades.
Men sednare delen af denna invändning är tillämplig i ändå högre grad vid de af K. M. i dess nåd. skrifvelse ang:de grunder för bränvinsbränningens utöfning föreslagne förändrade principer, och båda kunna, som jag tror, genom en ordentligt utöfvad polis, vederläggas.
Förutsätter man polisens otillräcklighet eller oförmåga att controllera och afvärja ofvan antydda förhållande, så måste felet sökas antingen hos che - a4 Den 4 Mar» f. m. fen för polisen, hvilken ej tillsatt duglige och nitiske polistjenslemän, eller ock i sjelfva organisationen af hela polisverket; men ingalunda kan eller bör detta hindra en annars nyttig och ändamålsenlig författnings antagande.
Under loppet af de i i år jag varit landtbrukare, har jag haft den erfarenhet, åtminstone på min ort, att ju flere större possessionater nedlagt bränvinsbränningen , ju flere små hemmansbrukare hafva börjat drifva densamma.
Och dryckenskapslasten har snarare till- än aftagit.
Brukare af -Jtdels och T'-g hemman hafva bränt med sina små pannor i af året och kortare, sällan längre tid; men under bela bränningstiden hafva de så traktera t sjg sjelfva och sina grannar, att sällan någon dag gått förbi, att intet en eller annan excess, orsakad af dryckenskap, blifvit begången; och lockelsen att under denna tid få vara med om kalaset, har varit så stor, att mina torpare, oaktadt de känt följden att försumma deras dagsverken, som varit och är uppsägning, likväl ej kunnat motstå denna retelse, och hellre risquerat att flytta, än afstå från öfvervarandet och njutandet af ett dylikt kalas.
Det är just dessa små bränneriet’ och deraf följande bränvinskalaser, som i så hög grad bidragit att förderfva allmogen på landsbygden.
Det är vid deni de förderfva sin helsa, försumma sitt åkerbruk och öfriga göromål, samt vänja sig vid lättja, dobbel och lösdrifveri.
Sällan ser man bonden om hvardagen gå på krogen.
Nej! har han tillfälle och tillgång, så tager han sitt rus hemma eller hos grannen; har han det ej, är han nykter och sköter sina sysslor.
Om man blott kan komma derhän att öfvertyga den Svenska bonden, att hans största fördel vore att köpa bränvin, i stället för att sjelf tillverka det; så är jag öfvertygad, att ganska litet af den varan komme att på landsbygden förtäras.
Och huru skall man kunna verka denna öfvertygelse hos allmogen annorlunda än derigenom, att man gynnar fabriksbränningen, samt dymedelst ger tillfälle åt den större entreprenören att underbjuda den mindre, och alldeles utrota de små.
Hvad den mesuren att belägga försäljningen af bränvin i minut med betydligt högre afgift, än hittills, angår, så tror jag den vara lika så oklok som ändamålsvidrig.
Enda sättet att förekomma lönnkrögerier är, enligt min tanka, att låta den lagliga och tillåtna krogen utan annan skatt än den bevillning, som åtföljer större eller mindre vinst, få begagnas, så länge intet missbruk eller lagbrott emot bränvinsförfattningen af krögaren föröfvas.
Men att Konungens Bef:h:de elier den myndighet, som med krogars tillåtande eller förordnande har befattning, må åläggas att noga vaka öfver, att inga öfverflödiga krogar finnas, att inga krogar, der allmän eller enskildt väg löper fram, må finnas närmare än Den 4 Mars f. m. 23 3 fjerdingsväg från hvarandra; att på lagliga krogar inga andra än resande må vinna inträde, och alt det skall vara krögarens pligt att, innan någon tillätes inträde och förtäring derstädes, noga undersöka dess pass, om den resande är okänd; och slutligen, att den krögare, som häremot bryter, eller tillåter obehöriga personers inträde i krogen, må förklaras förlustig sina rättigheter och dertill erlägga hög plikt, anser jag vara lika så nödvändiga som Ijenliga stadgandeti vis ä vis lagliga krogar.
Lönnkrögerier böra deremot på allt vis motverkas, såsom mycket skadligare än de tillåtna krogarna.
Det enda verksamma medel häremot torde vara hög plikt, och, i händelse af brist på tillgång, arbete, antingen hos enskild person, eller vid allmän inrättning, emot malen och någon ringa dagspenning, som, då plikten sålunda till fullo blifvit aftjent, lill föl le församlingens fattiga.
Slutligen vill jag blott tillägga, att det ej är af någon sorts enskildt intresse jag förordat oinskränkt brännerirättighet; ty ehuru jag har rättighet att å mina egendomar bränna med 3 pannor af högsta kannerymden, så har jag aldrig begagnat denna rätt, kommer aldrig att begagna densamma, och önskade att alla sanna patrioter, mera med gerningar än med tal, sökte att åstadkomma nykterhet inom fäderneslandet, då, som jag hoppas, ej så stora svårigheter, sorn man tror, skulle förefinnas, att i betydlig mån åstadkomma ett önskvärdt resultat.
Hr von Hartmansdorff, August: K. M. har i sin nåd. propos. förklarat henne åsyfta, dels att motverka bränvinets missbruk genom dess fördyrande, dels att åt Staten försäkra erhållandet af den minimi-inkomst, som i Statsregleringen blifvit af bränvinsskatten beräknad, nemi. y5o,ooo r:dr årligen.
Den sednare åsyftningen föranleder mig att göra en ny motion.
Då brån vinsbränningen är en förderflig näring, som föranleder sjukdom, fattigdom och brott; så bör vid inkomsten deraf icke fästas statsutgifter, sombehöfvas, antingen bränvinsbränning äger rum eller ej, utan tvertom sådana, hvilka med henne ökas eller minskas.
Sådana öro statens utgifter för vården om sjuka, fattiga, vansinniga och brottsliga, eller fångar.
Skulle, såsom jag förmodar, omständigheterna nödga oss att upplösa de stora correctionsinrättningarna, och åt länen öfverlemna, att hvart för sig sysselsätta sina lösdrifvare och försvarslösa, kanske äfven sina fångar, såsom jag tror att meningarne i Fattigvårds-comite'ens stora betänk, åsyfta; så blefve bräll vinsskattens anslående till förenämnde ändamål så mycket riktigare.
I ett län, der mycken bränvinsbränning idkades, der kunde man taga för afgjordt, att värnlösa barn, sjuklingar, 3 II.
4 Den 4 Mars f. m. fattighjon oell brottslingar Liefve talrika, och att den stora bränvinsskatten erfordrades för de stora behofven.
Tvertom skulle i ett annat, hvarest föga bränvin tillverkades, den ringare bränvinsskatten förslå till de i alla dessa hänseenden ringare behofven.
Af förhållandet mellan dylika inkomster och utgifter öfver Riket i det hela, kan man någorledes bedömma det för länen särskildt.
Bränvinsskatten för hela Riket är i Statsregleringspropostn beräknad till 750,000 r:dr om året.
De årliga utgifter, som, efter min förmening, borde dermed bestridas, äro följande på stat uppförda: Till Barnhusen i landsorterna 12,990: —•
— .Stora Barnhuset i Stockholm 23,880: — — Frimurarebarnhuset i d:o 666: 32.
— Hospitalers och lazaretters underhåll i all mänhet 65,960: — — Lazarettet i Stockholm 5,000:
— Af anslaget till Medicolegala besigtningar .
. 2,5oo: — emedan det sällan händer, att sådane förrättningar påkallas för andra händelser, än då ru siga menniskor förgjort sig sjelfva, eller våldfört andra.
En del af omkostnaderna för provincialläkarevården borde äfven påföras bränvinet, åtminstone den ringa summan, som för nya Provincialläkare är upptagen i Statsregleringspro postn, nemi 3,75o: — Allmänna fattigvården i landsorterna .... 3,25o: — D:o D:o i Stockholm .... 3,080: — Fångvården, hvilken på stat är upptagen till 245,38o r:dr, men som de sednare åren gått tili 200,000 r:dr derutöfver 445>38o:
— För länsfängelsernas ombyggnad eller förbättring har K. M. i Statsregleringspropos:n äskat 270,000 r:dr.
Minst dubbelt, men troligen trefaldt detta belopp eller 710,000 r:dr skulle erfordras, om correetionisterna skola på länen fördelas och der förvaras.
Årliga behofvet blefve då 142,000: — irwiinin——I Summa 708,456: 32.
Öfverskotta till nästa riksdag blefve ej stort.