Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fast hon dropp-ögon har, liksom två dalkarls-skålar.
På hennes kinder måst’ båd ros och lilja gro,
Fast kindbenen se ut liksom en skållad so.
Måst’ ej corall, rubin och skarlaksfärgen blekna
Mot hennes läppars färg – lik ålskinn?
Om denna läckra målning syntes äga någon tillämplighet på bruden, veta vi ej.
Nog af: han satt länge fången; ty brudskriften, på hvars titel han (märkvärdigt nog!) första gången kallade sig Lucidor den Olycklige, är daterad 1669 den 17 Augusti, och först 1670 utföll hans dom.
Enligt denna blef han, med förmaning att ”hädanefter försigtigare föra sin penna”, ändtligen utsläppt; sedan han intygat på ed att han ej åsyftat någon smälek för brudparet, ej heller varit ”af någon tubbad” att i sådan styl prisa dess sällhet.
Under sin fångenskap, hade han diktat den fordom så populära visan:
Skulle jag sörja, då vore jag tokot,
Fastän det ginge mig aldrig så slätt . . .
Han tillstår der, att
Fängsel gör längsel, när lyckan är vrång;
men försäkrar, att
Fast om en måste förföljelse lida,
Modet blir fritt, när som kroppen är ej –
och att
Lasse räds hvarken hat, afund ell’ tvång.
Den är icke bland hans sämre; den vildt muntra åsigt af alltings obestånd, som genomgår henne, yttrar sig här ännu med en viss hofsamhet, och kläder sångaren ej illa.
De Lärde kallade detta qväde ”en Ode”; och Ärkebiskop Erik Benzelius82 gick i sin beundran deraf så långt, att han lät trycka ett antal exemplar för sin egen räkning.
Förbättrad utgick han ej ur sitt fängelse.
Tvärtom: de få öfriga åren af hans lif framställa endast en oafbruten tafla af tygellös lefnad och lika tygellöst rimmeri.
Sjunkande djupare och djupare, uppehållande sig, såsom hans samtida berätta, nästan blott ”på källare och jungfruhus”, tyckes han afskräckt både sina anhöriga – i fall han verkligen ägde sådana – och Wrangel, att göra något vidare till hans hjelp.
Kanske hade ock den sednare glömt bort honom, under sina sista lefnadsårs egna bryderier.
Han tillbragte nu sina dagar, säger Gezelius, ”utan annan beställning, än att skrifva vers, lefva i hunger och dö i elände”.
Ordet beställning är träffande valdt.
Ty knappast firades under denna tid, inom (och till en del äfven utom) Stockholms murar, något förnämligare bröllopp eller graföl, ifrån Riksråders och Fältmarskalkars till Rådmäns och Handelsmäns, der ej Lucidor infann sig med eller insände någonting i rim hoprafsadt; och att man betraktade detta såsom hans näringsgren eller handtverk, intygar det på titlarna esomoftast utsatta:
”efter begäran viljefärdigst”,– ”efter begäran i enfaldighet”, – ”efter begäran och pligtskyldighet enfaldeligen”, – ”skyldigst öfversändt”, – hvarvid vanligtvis är tillagdt:
”i högsta hast”, eller ”i flygande hast”, – och så vidare.
Sådant visar tvifvelsutan det värde man satte på hans talent; ett värde, deraf ökadt, att han, om så behagades – och lika behändigt – kunde förherrliga tillfället i sju språk på engång.
En lika stor småsak, som att rimma sina verser i figur af pokaler, grafstenar, likkistor, var för honom, att, utom svenska, tillverka äfven tyska, holländska, engelska, fransyska, italienska, latinska: han skref alla dessa språk ungefär lika väl som modersmålet; snarare till och med bättre; om hans Tyska åtminstone gäller detta afgjordt.
Men tillika förråder den köpenskap man dref med hans versmakar-gåfvor, å andra sidan, begrepp om skicklighet, smak, anständighet, som betydligt afvika från våra.
Ty ej nog dermed, att dessa tillfällighets-dikter, i allmänhet, genom en den fullständigaste brist på allt slags tukt och städning, bära tillräcklig syn för sägen, att vara författade, ej blott för mat och dryck, utan ock – i dryckjom, eller vid bägaren: brudskrifterna äro ock till en del verkliga versus fescennini; så ohöfviska, eller på ett så plumpt sätt hvad man kallar ”tvetydiga”, att vi ej förstå, huru de kunde mottagas och uppläsas.
Väl förmoda vi, att man åtminstone ej uppläste de ”Gåtor”, dem han ofta bifogar till de i bröllopps-laget närvararande ogifta fruntimren; men det är icke blott i dessa gåtor, som han tager sig otroliga friheter.
Domstolens näpst och varning påminte han sig blott så till vida, att han sökte undvika personliga förolämpningar; men det förunderliga är, att personerna ej funno sig förolämpade i alla fall.
Sällskapslifvets tänkesätt i den tiden lärer varit, att när man var nogräknad med gerningama, behöfde man ej vara det så särdeles med orden.
Åtminstone icke med poeters ord.
Sjelfve Stjernhjelm hade ju föregått med ett slipprigt exempel: i sin ”allvarsamma Gåta, ställd till alla vackra Damer”.
Lucidor plägade ställa sina gåtor till ”alla kysksinta och dygdälskande Mör!”
Stundom begagnade han till slika sjelfsvåldigheter Fransyskan, – hvilket vi finna ganska naturligt; men eget är, att i Tyskan, det språk som han skref fullkomligast, beter han sig alltid anständigt.
Föröfrigt har han i dessa fest-rimmerier behandlat plan, diction, vers lika, som vettet och ärbarheten: allt i fläng.
Bilderna och tankarna (om de så skola kallas) flyga och spela om hvarandra på det bisarraste vis, i jägtad omskiftning mellan högsta svulst och lägsta platthet.
Äfven i sjelfva Grafsångerna falla de ofta ner till det mest komiska; hvarpå, om rummet det tilläte, kunde anföras de lustigaste exempel.
Drag af fantasi och uppfinningsgåfva saknar man sällan alldeles; men så mycket oftare besinning, reda, sammanhållning, allvarlig mening.
Här och der förekomma dock några läsvärda ställen: synnerligen der, hvar han utbyter alexandrinerna mot lyriska versmått.
Så är ett bröllopps-qväde, som kallas ”Berg-Rårs eller Nymphers Chor”, rätt behagligt:
Kom! sägen, Nympher J kring Mälar-strömmen,
Hvad för ett glädjespel och fröjdesång
Nu höres rundt omkring?
J Nympher! dömmen,
Hvart ut sig ärnar alla Gudars gång,
Som allasamman,
Med största gamman
Och lust, se de Satyrers bocke-språng?
Allt ser man, hvad man ser, att det sig gläder,
Fastän det löper årets tid emot;
Nu gifver himlen här mer ljufligt väder,
Och skyn, som härtills lidit af regn-sot,
Sitt qval fördrifver:
Himlen gifver,
För hvad han sargat, åter läke-bot.
Men hvad är orsak till, att det så händer?
Hvad för en under-makt, som lagar så?
Hvem är, som all den sorg och olust vänder,
Som vi allt hitintill måst undergå?
För rätt och vissa
Vi det ej gissa,
Om vi det ej igenom Er förstå. –
”Vi se väl, att vår Mälare sjelf flyter
Med mera ljuflighet och stillan flod;
Vi spörja väl, att ej oss glädje tryter,
Att vi i kulna vattnet få elds-mod:
Men den oss tänder,
Hon är oss händer;
Det märkes nog, hon måste vara god!
Lell måste vi med god’ skäl oss förundra,
Hvad som i dag kring Mälaren lär bli:
Efter som Jupiter nyss vänstert dundra’,
Och vi å denna dag fullkomligt si,
Hur alla Gudar
Mercur sambudar,
Och ingen, än Erinnys, lemnar fri.
Välan! i fall att rättligen vi höra,
Så hörs i vädret en rätt guda-röst;
O, huru Muserna ljuft strängar röra!
O, sköna sommar-vår i första höst!
Visst bor när handen,
Vid Mälar-stranden,
Den, hvilken Himlen tillför hjertats tröst.
Visst är det Aske83, förr osäll, nu sälla,
Som ännu gråter Signil-lillas död;
Och genom Habors kristallklara källa
Nu kan utsläcka Signil-lill’ burs glöd,
Och hvad som sårar,
Sorg eller tårar,
Aftvå, och ge den bästa tröst i nöd”.
Möjligen tillhör denna chor-sång, hvars öfriga titel (och således årtal) icke finnes, hans första och bättre period.
Deremot är följande stycke af en grafskrift författad året före hans död:
Den, som rätt christna tankar
I stadigt hjerta bär,
Han kastar sitt hopps ankar
I Gud, som hamnen är;
Han låter sig ej skräcka
Af hvad helst vara kan:
Hans mod olyckor väcka,
Att styft stå som en man.
Fast Jupiter hårdt dundrar
Och ner med åskan slår,
Han sig ej stort förundrar,
Han rädes ej ett hår;
Fast jordens krets blef bräckter
Och måst’ i grafven gå,
Dock kan han, helt oskräckter,
I sjelfva fallet stå.
Men om Gud täckes taga
Hvad han höll ljuft och sött:
Då plär ock han väl klaga,
Utaf sitt svaga kött;
Men så af vanhopp låta,
Som Hedna, han ej vet,
Mer, än den vi nu gråta
Vet utaf dödlighet.
Hvad hafver Gud borttagit?
Den, som Er mest var kär!
Hvart har Gud honom dragit?
Dit, hvar ej Ondt mer är.
Man säger, att den Olycklige utgaf sjelf några qväden under titeln lucida intervalla; hvem igenkänner ej här ett sådant?
Men blott sparsamt framglimma dylika ljusare mellanstånd.
Öfverhufvud är det bland Grafskrifterna, som de bättre ställena kunna uppletas.
Äfven de sämsta upplifvas af ett och annat blänkande drag: såsom när det säges vid slutet af en eljest föga läsbar, i anledning af en späd Gyllenstjernas frånfälle:
Solen i sin ner- och oppgång håller vissan tid och lopp;
Men nyss gick en gyllen stjerna genom nedergången opp.
Eljest är det originalaste i dessa beställnings-dikter, utom det nästan gigantiska måttet af yrsel och oförnuft, det burleska bruket af den Grekiskt-Romerska Mythologien (stundom äfven med inblandning af den Nordiska).
Det sätt, hvarpå han låter dess figurer uppträda, handla, conversera, – ofta i smaken af sina egna bacchanalier, – har någonting som erinrar om Bellmans maner.
Andra ha redan anmärkt, att ett frändskaps-tycke af Bellman framträder i de båda Dryckes-visorna: ”J män af höga sinnen” och ”Kom, käre broder, kom!”
Detta är sannt (ehuru: quantum distat ab illo!).
Onekligen är en förklang af Bellman, ej mindre i den förra, som lyktar:
Blir jag af dricka döder, –
Så ber jag alla dricks-bröder,
Att de min afdöda kropp
Inunder ett vinfat utsträcka;
Om törsten mig väcker opp,
Att jag strax densamma må släcka –
än i den andra, som börjar:
Kom, käre Broder, kom!
Och lät oss denna dag
Dricka friskt i detta lag,
Uti lust och behag
Drifva bort hjerte-gnag!
Sa! lät glasen gå rundtom!
Hvad hjelper, att man daglig’ låter, gråter?
Bort pust! kom lust, med must
Ett svin,
Som är, i dag, i lag med oss ogin!
Men samma tycke möter oss, äfven utom dessa visor, ganska ofta; man behöfver uppslå endast på måfå, för att finna det.
Man läse t. ex. sednare hälften af ”Gästbuds-lusten” vid Resident-Secreteraren Giliussons bröllopp; och man skall i skildringen, än af Bacchi uppträdande, än af gästernes flerfaldiga gamman, lätt kunna tro sig läsa en bit ur Bellmans ”Bacchi Tempel”.
Under allt detta bragte han mellertid sin cynism till en följdrigtig och i sin art systematisk fulländning.
Hans drägt blef lika ovårdad, som hans verser och seder.
En lång tid bodde han i ett lusthus på Norrmalm, utan annan bädd än halm, utan eldstad och ved när kölden kom; men nödtorfteligen försedd med bläck och papper, äfvensom alltid med, om icke vin, dock öl och aqua vitæ.
Den ädle Columbus uppsökte honom, och inlät sig i hans umgänge, så mycket som möjligt.
Men han kunde af ingen räddas.
Emellanåt frambröto, ur det förstörda strängaspelet, hjärtskärande ljud, som låta oss inblicka i det innersta af hans belägenhet.
Stundom ansträngde han då alla sina krafter, att öfverrösta dem.
Ej utan deltagande kunna vi läsa, under öfverskriften på ett af den arme beställdt ”Bröllopps-Skämt”, denna bekännelse: ”skämtadt af en som har bekymmer som är Icke Litet”; och derefter en början, som sjelf tillräckligt commenterar sig:
Nog må J undra på, att jag vill verser skrifva,
Hvar stunderna ä’ få, och många griller klifva
Opp i mitt skate-bo; hvar jag ej, som jag vill,
Kan ha min rimme-ro; hvar Phoebus är ogill.
Jag hade väl fulltänkt, jag skulle något sända,
Hvad brudfolk bör bli skänkt: begynning, medel, ända84 –
Men jag ber om tillgift: ty pennan intet duger;
Tron J ej? läs’ min skrift, och sen att jag ej ljuger!
Här bullrar
Bacchi folk; och, om J tron mig sann,
Så finns här mången holk, som rimlust störa kan.
Jag tänkt’ att tala först, om hvad här alla tala:
Om Turk ell’ Polack störst? hvarom så många gala.
Jag tänkt’ att skrifva, hvad nu händer och är händt,
Att göra målron glad; men hugen går förvändt.
Den rike Mogul var uti min penn’ och tankar,
Och hvad som China har; men pennan kastar ankar:
Förty mitt bleka bläck ej tal-likt flyter fram;
Ack! tiden sjelf har bräck! . . . . . .
Det öfriga är af en oändlig platthet, som fåfängt bemödar sig om glädtighet.
Måhända räknade han bland de ”många grillerna” de väldiga maningar af samvetsångest och bäfvan för evigheten, som allt oftare hemsökte honom.
De bröto sig omsider en varaktig väg, sedan den katastroph inträffat, som gjorde hans korta lefnad till ett fulländadt sorgespel.
Ju mera hans död likväl kom oväntad, ju märkligare är, att han kort förut hade på sina poemer börjat kalla sig Thanatophilander (en man, som önskar sig döden).
Den infann sig med ilande hast.
En höst-afton 1674, då han gått in ”på Munkens källare”, för att
Förakta den hjernlösa hopen
Som lefver i sorg och pust,
Och söka fröjd uti stopen 85,
råkade han der i klammeri med en Löjtnant Storm, och blef af honom med värja genomstungen.
Banesåret medförde dock ej genast döden.
Vår psalmbok förvarar hans dödsbetraktelser; ehuru ej alldeles fullständiga.
Här lyfter hans sångmö åter sina ursprungliga vingar, och klyfver molnen till stjernorna, till ur-solen; men – med ögat oafvändt från helvetets flammor och dem, som ”brinna der, men brinna aldrig opp”.
För ingen är den hemska sublimiteten af dessa stropher obekant:
O evighet! för dig mitt hjerta bäfvar,
När i ditt djup min häpna tanka sväfvar;
Begrundande, hur gräslig pinan är,
Som dödar allt, men intet lif afskär.
Ack! om det qval, som de fördömde lida,
På så mång’ år till ända skulle skrida,
Som stjernor finn’s på himlarunden klar,
Som löf och gräs på jorden varit har;
Så vore dem en ljuflig tröst förhanden,
Att engång de skull’ slippa afgrundsbranden:
Men, jemmer! då förnyas plågan först,
När de förment den hafva varit störst.
Rys, hisna, skälf, bäf, darra, kropp och leder!
Res dig, mitt hår! min tanka stiger neder
Till afgrunds djup, att se hvad qval der är,
Som fräter allt, men ingenting förtär.
Under de sista dagarna skref han psalmen: ”Herre Gud! för dig jag klagar”; ur hvilken dock dels det förfärligaste, dels det mest personligt målande, blifvit i vår psalmbok uteslutet:
När jag sofver, dock ej hvilar,
Fast all sorg plär då bli glömd,
Sargas jag af Satans pilar,
Drömmer, att jag är fördömd;
Satan raskar efter mig,
Döden synes, gräselig!
Ja! när jag månd’ vaken vara,
Ser jag mig i samma fara.
Sauls qval min själ uppväcker,
Jag har Davids hjerte-slag –
Cains fasa mig förskräcker,
Judæ ångest känner jag;
Ängslan, hjertstyng, själeqvaf,
Gifva längtan till min graf;
Den jag åter skyr och fruktar,
När jag svafvel-strömmen luktar.
Jorden vill mig ej mer bära
Som en neslig tyngd och last,
Utan lefvandes förtära,
Rätt som Kore i en hast!
Hvarje fotsteg, som jag går,
Tycks mig att hon öppen står;
Helvetet uppgapar vida,
Att jag evigt der skall lida.
Fast jag tröst ur Skriften hämtar,
Häftar hon dock ej hos mig;
Men mitt rädda samvet klämtar,
Och till vanhopp böjer sig.
Lagen ropar straff och ve;
Verlden gör mig spott och spe;
Gode englar från mig vika,
Onde andar kring mig fika.
Stygga laster, synder lede
Hafva fört i denna nöd;
Fört mig i Guds straff och vrede, –
I en rätt odödlig död.
Ack! jag blinde synda-träl,
Som har så försatt min själ,
Och för stackot lust och löje
Mist ett evigt himla-nöje!
Märk du det, som detta hörer;
Ty det är mitt testament!
Och om det ditt hjerta rörer,
Hvad med mig är skedt och händt;
O, fly synden!
Bed om tro!
Och sök själens rätta ro,
Ej i flärd och verldsligt sinne;
Men i dygd och himmels-minne!
Fler än en läsare torde tycka, att jag uppehållit mig vid Lucidor för länge.
Jag erkänner ock, att jag egentligen ämnade affärda honom helt kort.
Men den
bleka och blodiga ynglings-vålnaden kan ej på nära håll betraktas, utan att gripa hjertat med sällsam dragning.
Lucidors sista olycka var, att hans ”Helicons-Blomster” föllo i händerna på en Utgifvare, hvars redaction är ett mönster af allt tänkbart slurf, så i ordnande, som i manuscript- och correctur-läsning.
Den troget bibehållna förvildningen af orthographi och interpunctering lemnar dock – det måste medgifvas – en desto åskådligare bild af författarens brådstörtande och granskningslösa skrifsätt.
– Vi ha yttrat förundran, att en hop här förekommande saker kunde sägas, föreläsas, gillas i den tidens förnämsta kretsar.
Men föga mindre förvånande är, att en så beskådad samling kunde dediceras till ett par af rikets Magnater; af hwilka den ene var Kongl.
Rådet Grefve Lindsköld.
Utgifvaren – en viss Andersin – säger sig ha ”funnit högstnödvändigt, att i all underdån-ödmjukhet ersöka för bemälte verk detta värn och beskydd”, emedan han förutser ”äfventyr af åtskillige vidersinnige omdömen; besynnerligen deras, som kittla sig att lasta och danta andras välmening”.
– Lucidors Tyska Visor, dels erotiska, dels bacchiska, men i allmänhet rena och melodiösa, har jag ansett mig böra här förbigå.
Columbus egnade honom denna grafskrift:
Den sig, i all sin tid, olycklig sjelfver spådde,
Han ock uppå sin tid olycklig ända nådde.
Gack nu, ehvad du heter,
Och säg, att ej är sannt:
Poeter ä’ Propheter.
Runius.
Son af en Prost i Vestergötland, hos hvilken Konung Carl XI ofta plägade gästa, var Johan Runius, född86 några år efter Lucidors död, en i allo spakare och tamare natur: men ögonskenlig är själsfrändskapen; så i hans rimskrifter eller såkallade ”Dudaim”, som i hans egen personlighet.
Det berättas, att nyssnämnde Konung engång sagt om fadern: ”Herr Arvid i Larf, är en slarf”.
Var det kungliga omdömet grundadt: så är uppenbart, både att sonen bråddes på fadern, och att han betydligt förkofrade sitt fäderne-arf.
Redan i Skara utmärkte han sig genom snillegåfvor och ungdomsyra: bägge ungefär lika besinningslösa.
På hans adertonde år, eller 1697, författades hans äldsta tryckta poem; det är en ”till en förnäm gudfruktig
Enka” rigtad tillegnan af ett prediko-försök, och skrifvet – enligt
Spegels föredöme – i alexandriner med idel qvinliga rimslut.
I Upsala, dit han kom 1700, studerade han mycket, men utan plan.
Sannolikt utgjorde
Språken – äldre och nyare – hans studiers egentliga föremål.
En ”Insinuations-Skrift87 till Herr Professoren Carl Lundius” är författad på latinska, tyska, svenska, engelska och fransyska verser.
Der tillkännagifs ock, att han förlorat sin far och befann sig i armod; ty det heter:
Jag drifves hit och dit, liksom en flyktig rö:
Slätt intet har jag sjelf, måst’ tråda andras tiljor;
Min’ unga studier, som nyss upprunna liljor,
Af motgångs bistra köld i späda blomman dö.
Han hoppas dock af Guds godhet,
Att ock en matter själ kan under vägen finna
En skuggerikan Lund den heta sommardag.
Grekiskan vann i så hög grad hans tycke, att man bland hans Dudaim finner äfven grekisk vers.
Dock rustade han än flitigare, och utbildade framför alla andra egenskaper den, att vara en lustig umgängs-broder.
Måhända var det ryktet för ovanlig språk-färdighet, som förskaffade honom – kanske på Lundii tillstyrkan – en plats i Kongl.
Rådet och General-Guvernören Grefve Strombergs hus.
Denne Herre, – densamme, som i det yttersta mot Ryssarne försvarade Lifland och Riga, – antog honom till lärare för sina barn, och gjorde honom derjemte till sin Hand-Secreterare.
I åtskilliga åminnelseskrifter (t. ex.
Freses) ser man honom kallad ”Secreteraren vid det Hög-Grefliga Strombergska Hofvet”.
Högre i befordran och rang steg han aldrig på ”Ärans Trappa”, den han i ett af sina mest frejdade grafqväden skildrat.
Af hans skrifter se vi, att han ännu i October 1712 ”corrigerade Gref Claes Strombergs sista Exercitium Styli”; dock synes han ej hafva qvarstannat i detta ”hof” till sin död, utan på egen hand tillbragt den sista tiden af sin lefnad.
Desto vissare är, att han – såsom Gezelius uttrycker sig – ”drogs med fattigdom, så att, om ej hans gynnare R. R.
Stromberg merändels hulpit honom, hade han knappt haft något att lefva af”.
Kanske var hela Secreterarskapet en blott titel, hvarigenom han på anständigt vis berättigades till sådant fortfarande understöd.
En samtida vitterlekare, Broms, skildrar honom i ett minnesqväde sålunda:
Han ull och blaggarn mer än sidenstycken slet,
De Lärdas öde han deri ock har erfarit;
Dock med en tommer pung af nöje riker varit:
Ej som en Philosoph, men som en lärd Poet.
Hans rikedom bestod i förmågan, att taga allting lätt och sätta allting i rim.
Midt i sina trångmål, med städse försämrad helsa, slutligen angripen at” en tvinsjuka, som dödade honom, förblef han lika redebogen att qväda.
Alla möjliga tillfälligheter och beställningar, glada eller sorgliga, kunde påräkna hans vers-ådra.
Hennes ymnighet tilltog, ju mer han lät den flöda; och flöda fick den, bäst den ville; i en smak, som var, om icke allom, dock åtminstone de flesta till nöjes.
I allvarsammare ögonblick skref han ”Andeliga Visor”, mer eller mindre psalmartade.
En af dessa, ”att sjunga när man går till sjös och segels”, anropar Gud och Frälsaren på menuettmelodien Aimable Vainqueur; till hvilken man finner, från denna tiden, så utom som inom Runii Skrifter, otaliga qväden lämpade.
Under de allrasista månaderna tillverkade han en större mängd, än någonsin, af ”gift- och grift-skrifter” om hvarandra.
I en af förra slaget, kallad ”Rimdans i Fastlagen”, betygar han sjelf någon förvåning öfver detta gränslösa versmakeri; här likväl ej utan klagan, att hans förmåga tillites alltför träget.
Detta stycke, en verklig slängpolska af rim, karakteriserar i alla afseenden hans lynne både såsom menniska och poet, äfvensom hans ställning till sin allmänhet.
Så begynner han:
Hvem har i bruk vara sjuk, och i vers dock fälas och älas?
Gör icke jag hvar dag grift-skrift’, gift-skrifter ogifter?
Rimmar och hostar iblann hvar om ann’ icke tungan och lungan?
Hjertskott och hjernbrott ihop: två ofredsamma, ledsamma sysslor.
Bli då min död, och dagliga bröd, slika persar och versar?
Dansa går an, iblann; men städse må snart göra ledse:
Och lika smak, samma sak är, rimma hvareviga timma.
Alltför trädt, gör omöjeli’ godt.
Förmågan, åhågan,
Kraft och saft tynes af, går i qvaf, förslöses, utöses.
Nu får väl ock, innan tolf, en kolf åter höra mitt öra:
”Si! rimmen hans gå på dans; si, nu svärmar och härmar
han Stjernhjelm!
Ja, kära kar’, ett olika par, minsann, du och han är;
Han var Poet, men du är en Get, som stäker och bräker!”
Tåcke bebag, lär jag ha i dag, hos många de vrånga.
Ty de gemena humeurs ge gemenli’ gemena douceurer;
Pack, för tack, ger lyte och lack: plä vi säga på svenska.
Thy ville jag ge rimma god dag, slå pennan i rännan,
Platt låta bli allt versmakeri, och frälsa min helsa.
Men – hvem får sitt slut föra ut? hvem känner ej vänner?
En kommer här, en der: ”jag tror, kära bror, du är yrsker!
Skäms inte du, neka nu, förvandta galanta bekanta,
Ett näfve-tak?
Stor sak!
Var tapper; här har du ju papper,
Penna och bläck; var käck; grip uti, var ej enveten, håll i!
Skrif och drif, hvad du vill; tig still; låt smäda och häda
Hvem, lik en hund, bär afunden i grunden och harmen i barmen;
Lit’ på, du har, kära kar’, ordryttare marga och arga;
Gynnare dock förmer, ganska fler: låt klandra de andra!
Desse sku sist likvisst de belackare stackare kalla.”
Nu då, välan, du min hand!
Fast skrifva du tänkt låta blifva,
Fast jag har os för ros, fast ofta profiten ä’ liten,
Sysslan ä’ tung, och helsan ä’ tunn, och all åtalan osunn,
Luften ä’ ljum, och hjernan ä’ dum utaf matthet och trötthet,
Skall du dock ej säga nej! . . . . . . .
Han sade ock aldrig nej; utan ”höll i”, till sista slutet.
Äfven den vidtberömda ”Ämbets- och Äre-trappan”, som blef ”synt och betraktad” vid en Kämner Montins begrafning, uppbyggde han kort före sin död; ett verk, hvaraf till och med Lucidors grafqväde om en Fröken Strijk ansågs vida öfverträffadt.
En Commissarius Frisk, som sedan utgaf hans samlade pennfoster, var vid denna tid hans förtrognaste.
Jemväl den – i hvarje hänsigt – annorlunda beskaffade Skalden Frese, då ännu i sin första ungdom, tillhörde vid samma tid hans närmare bekanta, och nämner sig derföre, på ett qväde till Runii minne, ”hans i och efter döden till all kärlek högstförpligtade vän”.
Ändteligen afled han på sin födelse-årsdag, just på timman då han fyllt sitt trettiondefjerde år, den 1 Juni 1713.
Dagen förut hade han yttrat:
Har Majus varit svår och bitter tid för Runius,
Så ger väl honom Gud en ljuf och rolig Junius.
Äfvenså på sjelfva dödsdagen: ”jag kan ej bli frisk förr, än i min födslostund”.
En af hans beundrare (Lindsten) berättar tillika, att han kort före utslocknandet drack tre gånger å rad: den första drycken till erkänsla för lifvets ingång, den andra till tacksägelse för dess framgång, och den tredje till välönskan för dess utgång.