Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bergscollegium, som, efter inhämtade förklaringar från alla vederbörande, och hvarvid klaganderne icke underläto att, till styrka för deras förmenta lidande, anföra både rimliga och orimliga skäl, hvaribland äfven åberopades kränkning uti ägande-rätten, likväl, efter noga pröfning af ämnet med alla dertill hörande omständigheter, afslog besvären och gillade Bergmästarens fattade beslut, såsom grundadt på gällande författningar, öfverensstämmande med en god bergshushållning, samt bidragande till enskildt och allmänt gagn - Den 19 Fehr nar ii f. m. leise nöjde härmed, vände sig klaganderne vidare till Kongl. Maj:t, i hopp att der vinna ändring; men äfven detta försök misslyckades, då, efter i nåder infordrade uplysningar, Bergmästarens och BergsCollegii på goda skäl vidtagne åtgärder i nåder gillades; hvarigenom således desamma äro och förblifva gällande inom detta Bergmästare-döme, hvarest de ock redan åstadkommit mycken nytta, genom den bättre ordning, som kunnat handhafvas vid Blåsningarne, hvilket åter tillskyndat handteringen väsendlliga fördelar genom en högre produetion, med mindre kol-åtgång, oberäknadt den ännu större fördel, sorn vunnits uti ett bättre verkadt tackjern, samt ett dermed förenadt bättre stångjern, i hvars beredning nödige förbättringar nödvändigt mäste vidtagas, om denna landets hufvudsakligaste export skall kunna täfla med andra Länders förbättringar i denna väg, och vår jerntillverkning icke utträngas ur den allmänna verldshandel^
Det är ock att förmoda, att de fördelar sålunda vunnits inom Öster och Väster Bergslagens Bergmästare-döme, snart äfven skola sprida sig till andre tackjernsblåsande Bergslager i Riket, om nemligen de reglementariska föreskrifter, hvilka af Motionairerne nu blifvit öfverklagade, äfven der hinna införas och göras gällande.
Den ig Februarii f. m.
Jag hade derföre önskat, att Ekonomiutskottet, som af de uti Utlåtandet åberopade handlingar kände frågans behandling ifrån den lägsta till den högsta instantien, velat fästa mera afseende på de motiver, som legat till grund för Kongl. Maj:ts här ofvan omnämde Nådiga beslut, än på Motionairernes lösa upgifter, att hushållningen vid Hyttorne beror på deras godtfinnande, och hyttelagens frivilliga öfverenskommelse!’, samt att Utskottet tillika tagit i öfvervägande de vådliga följder, som skulle upkomma, om detta föregifvande vore grundadt.
För den, som vet, att tackjernets tillverkning beror på en vetenskaplig behandling, att Hyttelagen i Bergslagerne bestå af en stor personal, att vid dessa blåsningar begagnas en mängd sins emellan skiljaktiga och olikartade malmer, hvilka med upmärksamhet måste sorteras och rostas, innan de på masugnen upsättas; för den, som tillika känner, huru svårt det är, att, under de härigenom ofta upkommande malmförändringar, kunna bibehålla masugnsgången i vederbörligt skick, så att en duglig produkt åstadkommes, och så att den, hvars rede upsättes, icke må bortskämma Masugnsgången för dess efterträdare, och ofta så försämra ugnen, att den sedan icke kan bringas i ordning; för den, med ett ord, som bar någon kännedom om förhållandet Den ig Februarii f. m. i43 vid våra Bergsmanshyttor, för honom synas så beskaffade reglementariska föreskrifter icke allenast nödige, utan rent af nödvändige, emedan, dem förutan, någon så kallad Bergsmanna-blåsning icke vore tänkbar eller möjlig att bedrifva.
Också äro de nu öfverklagade åtgärder, icke något nytt påfund, utan blott modificationer af förut gällande föreskrifter, endast mera lämpade efter närvarande tids fordringar och de framsteg vetenskaperne gjort.
MasmästareOrdningen af dea 26 Juni 1766 kan icke vara främmande för Motionärerne, ty den upläses hvarje år vid de så kallade Masmästare-mötena, der, utom Hyttefolket, alla Hyttefogdar måste sig infinna, för att inför ÖfverMasmästaren redovisa Blåsningarnes förlopp, samt huru de af honom meddeldte föreskrifter och befallningar blifvit fullgjorde.
Denna Kongl, förordning gör en väsendtlig skillnad, emellan de Blåsningar, som verkställas af enskilte personer, och dem, som tillhöra Corporationer eller Bolag. 11 §. till exempel stadgar: att vid Bergsmanshyttor ne okänd malm icke får nyttjas, utan ÖfverMasmästarens tillstånd: men om enskild egare tilltror sig, att vid sin masugn nyttja okänd malm, utan att förut rådfråga ÖfverMasmästaren, gifve han då sin Masmästare för dess säkerhet skriftelig befallning derom, och stånde till egarens äfventyr al - i44 Den 19 Februacii f. m. lena, om Blåsning för den orsak misslyckas.
Skälet härtill är påtagligt; i ena fallet blir förlusten blott den enskiltes, i det andra åter drabbar förlusten hela Bolaget; och denna föreskrift synes derföre grundad både på rättvisa ocb billighet.
BergsCollegii Instruclion af den 3 October 1753, åligger det äfven Öfverinasmästaren, att jemte en noga tillsyn vid Bergsmanshyttorne, följa Blåsningarnes gång, gilla eller förbjuda de för behofvet anskaffade malmer, anbefalla malmbeskickningarne m. m.; och alla dessa föreskrifter måste enligt ofvan åberopade Kongl, författning ovilkorligen efterlefvas, vid bot af begtämda vitén i hvarje fall, som sådant urakllåtes, och det är likaledes Bergsmännen förbjudit att sjelfva lägga hand vid arbetet, utan detta skall verkställas af de utaf ÖfverMasmästaren antagne och godkände arbetare.
Lagstiftaren har genom dessa stadganden åsyftat både den enskiltes och det allmännas gemensamma hästa, och sålunda undanröjdt de många olägenheter, som eljest genom oförstånd och okunnighet nödvändigt skulle upkomma.
Sålänge dessa och dylika författningar finnas, måste de efterlefvas, eller ock rent af återkallas, under förklarande att de ej längre äga någon förbindande kraft; men sådant torde likväl böra ske af den högre Auctoritet, som dem ut - Den 19 Februarii f. m. 145 utfärdat, icke af dem, som skola åtlyda desamma.
Sådane reglementariska föreskrifter inskränka sig dessutom icke endast till Tack jerns-blåsn ingen.
De gälla äfven för Grufvebrytning och Stångjernssmidet, utom flere andra Näringsgrenar i vårt Land, der rörelsen ock hvilar på en vetenskaplig behandling.
Detta kan icke anses såsom intrång i äganderätten, det utgör sjelfva grundvalen för rörelsens framtida bestånd och förkofran.
Af hvad jag nu baft äran anföra, finnes klart, att hushållningen vid Hyttorne ingalunda beror på Bergsmännens egna godtfinnande, eller deras frivillige öfverenskommelse!’, samt att de inför lagen äro ansvarige , om vederbörande tjenstemän® meddeldte föreskrifter icke efterlefvas.
Någon ordning vore annars icke möjlig; allt skulle eljest snart uplösa sig uti en fullkomlig villervalla, utan möjlighet för den lidande Hytte-egaren att finna någon ersättning af sin medinleressent, sorn, med el* ler utan afsigt, tillfogat honom skada.
Saken är af största vigt både för närvarande och kommande tider; den bör med alfvar behandlas; och jag hemställer derföre vördsamt, om Utskottets förslag kan eller bör antagas.
Följden deraf skulle blifva, att Kongl. Maj:t i förenämde afseenden, och uppå fö13 II. 1 o 146 Den 19 Februarii f. m. regångne noggranna undersökningar fattade beslut, endast skulle komma att gälla vid de Hyttor, der desse föreskrifter redan äro införde, ehuru icke, såsom Utskottet sig yttrar, enligt vederbörandes betydeliga medgifvanden, utan tvärtom på grund af tydeliga lagbud.
Den ordning, som, till följe häraf, på dessa ställen kunde handhafvas, skulle således komma att saknas vid alla öfrige Hyttor, der Bergsmännen i Utskottets tanka ägde att hushålla efter eget godtfinnande, till känbar förlust för dem sjelfva och det allmänna, genom försämrade Blåsningar och ett försämradt tackjern, utom ökade rättegångar till utredande af tvisteersättningar, för sålunda uppkomne förluster; och jag hemställer, om, enligt Utskottets förslag, det vore värdigt för Rikets Ständer, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära ändring i de af Kongl.
Majit så nyligen gillade och med dess sanction bekräftade högst nyttiga åtgärder, hälst då desse, enligt Utskottets egen yttrade öfvertygelse, meclfört obestridliga fördelar, framför de utvägar_, hvaraf Bergsmännen dessförinnan sig i dessa hänseenden betjenät, hvaraf tvärtom den siutsatts bordt dragas, att detta Konungens påbud till sin kraft och verkan bör förblifva gällande, hvilket jag icke eller tviflar skall blifva händelsen, om, emot all förmodan, Utskottets förslag skulle bifallas, emedan jag är öfvertygad att Regeringen å sin sida icke Den 19 Februarii f. m. ian bifalla en så beskaffad önskan.
Med den noga kännedom jag har af alla de hinder och svårigheter vederbörande tjenstemän haft att besegra, innan man kommit till den nu varande sakernes ordning, och jag klart inser de mångfaldiga olägenheter och skadliga följder, som oundvikligen skola uppstå, icke allenast för Bergslagerne sjelfve, utan ock för alla de Bruksegare, hvilkas smiden äro grundade på tackjern derifrån, om de af Kongl. Maj:t i och för Svenska jernhandteringens förkofran vid tagne, men nu öfverklagade, förbättringar, på sätt Utskottet föreslagit, åter uphäfvas; vågar jag anhålla om proposition till förkastande af EkonomiUtskottets Utlåtande.
Då Utskottet i sine premisser godkänt de åtgärder, hvaröfver man klagat, men, det oaktadt, hemstält, att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med anhållan örn ändring deruti, förmodar jag, att Utskottet ansett Bergsmannens dispositionsrätt förnärmad.
Efter min tanka äger hvarje medborgare i samhället rättighet att använda och bruka sin väl förvärfda egendom, men då jag erkänner detta, så anser jag deremot för gifvet, att, när man inträdt i samhället, måste man underkasta sig den inskränkning, som är nödvändig, för att icke förnärma andre medborgares rättigheter.
Detta har 10 * 148 Den 19 Februari! f. m. föranledt cle författningar, som för Bergsjbruket äro faststälde.
Vid masugnar finnas nu många inbrukare.
De mägtigare kunna, då tillfälle yppas, någon gäng motarbeta de svagare.
Genom sådane oordningar, som upkomma, dels genom det enskilta intresset, dels genom bristande kunskaper, lida i allmänhet både ägaren på tillverkningen, köparen, och landets förnämsta export-artikel.
Bland de öfverklagade omständigheterne, vill jag först fästa mig vid den medlersta, alt tvänne upsättare skola finnas vid hvarje masugn.
Detta är redan längesedan, genom 1766 års Masmästareordning förordnadt; och att det ej är så vid alla Masugnar, är ett missbruk; ty om Masmästaren skall kunna hafva säker tillsyn, mäste han hafva sådane arbetare till upsättare, hvilka skola göra arbetet efter den ordning han föreskrifver.
Delta kan ej ske, om hvarje inbrukare skulle äga att skicka dit sin dräng, eller sin pojke.
Att dessa skola vara två, känner hvar och en, som sett en masugn; ty då arbetet går natt och dag, mäste personerne vara mera än en, emedan en ensam ej kan uthärda med ett sådant arbete utan hvila.
— Hvad den första klagan beträffar, om begagnande af malmvågar i stället för den sed att med skofvel upsätta malmen; så har författningen blifvit föranledd af det oskick, som genom detta sednare sätt blifvit möjligt.
Det har nemligen handt, att en rikare inbrukare, vid slutet Den ig Februari i f. m. i4g af sine dygn, öfvertalar hyttarbetaren, att påsätta större skoflar, än det bör vara.
Derigenom gör denne de efterkommande skada, och det så mycket mera, om malmen är skärande.
Då, genom en sådan skärande malm, allt, som förut fastnat vid murarne, blifver nedfördt i masugnsstället, vinner lian större product, men murarne taga sitt igen på den efterkommande fattigare inbrukarens bekostnad, så vida ej murarne skola skadas.
Således, om man vill bibehålla rättvisa emellan inbrukarne, är * det deras egen nytta, att malmvågarne begagnas.
De medföra ej skada för någon annan, än den, som genom missbruk vill skada sin nästa.
Hvad den tredje frågan beträffar, att det blifvit förbjudit att gifva mat åt hyttarbetarne, så är det en långlig erfarenhet deraf, att, då de hållas med mat, det blir mera bränvin än mat, och många oskick upkomma, som föranledtEmbetsmännen att föreskrifva den reglementariska ordningen, att de skola bafva kostpenningar, och detta har af Kongl. Maj:t blifvit sanctioneradt.
Jag befarar väl icke att en underdånig skrifvelse denna gång, om den emanerade, skulle verka ändring i Konungens väl grundade stadfästelse å Ernbetsmännens åtgärder; men jag önskar aldrig, att Rikets Ständer måtte ingå med några önskningar, som ej hafva grund i Sanningen, och som äro stridande emot rätta förhållandet.
Derföre skulle jag gerna gå i5o Den 19 Februari i f. tn. in pA den Åsigt, att afslå Betänkandet; men som jag liar anledning att tro, det två Stånd redan återremitterat det, anhåller jag om återremiss, enär Utskottet ändå skall uptaga målet till pröfning.
Ekonomiutskottet liar ej förbisett nyttan deraf, att vid smälthyttor malmvågar begagnas i stället för skoflar; men Utskottet, angeläget att vårda enskilta ägande-rätten, har önskat, att det hädanefter, såsom hittills, måtte bero på hvar och en, om han vill införa en sådan förändring, eller på den uplysning om nyttan deraf, som liytteägarne kunde få framdeles.
Om man noga läser Utskottets Utlåtande, åsyftar det ej annat, än bibehållande af nuvarande skick.
Jag medgifver, att skrifvelsen ej är af behofvet påkallad.
Detta förslag torde böra anses som en utväg, att jemka meningarne inom Utskottet, der många voro af den tanka, att malmvågarne borde bestämdt förbjudas.
Här är ej förhållandet detsamma.
Jag har således ej något att anmärka mot att afslå Utlåtandet; ty derigenom vunnes samma ändamål, som Utskottet åsyftat.
Återremiss tror jag ej behöflig eller lämpelig.
Då motionerne gå ut på inskränkning i det nuvarande förhållandet, lära de ej bifallas.
I följd af en sådan motion kan man ej utsträcka skyldigheten att begagna malm vågar; och då kan Utskottet ej eller komma längre, än att Den 19 Februarii f. ra. idi tillstyrka afslag; hvilket ändamål kan nu genast vinnas.
Jag skulle ej bestrida återremiss, om dermed kunde något uträttas.
Utskottet har tillkännagifvit sin tanka, att hushållningen vid Bergsmanshyttorne berör på HytteLagens godtfinnande.
Möjligen ändras nu denna öfvertygelse, hvaraf följden blir, att Motionairernes begäran måste afslås.
Detta föranleder emedlertid en ny discussion, då remissen hit återkommer.
Jag anser derföre, att Utlåtandet nu genast bör afslås, och förnyar min begäran derom.
Friherre Anckarsvärdj Carl Henrik:
Jag är visserligen ej af dem, som neka vetenskapernes stora inflytande på Näringarne.
Jag erkänner nyttan af vågarne, men tager mig friheten göra anmärkning vid behandlingssättet af denna fråga.
Jag delar ej tanka med en Ledamot, som yttrat, att inträdet i samhället förbinder till undergifvenhet för allt, som befordrar allmänt hästa.
Det beror på, om det gör intrång i den enskilta rätten, hvilket här synes vara fallet.
Jag är för litet kännare af BergsFörfattningarne för att bestrida, att Hytteägare böra vara under annat förhållande, än andre näringsidkare.
Jag är så öfvertygad om nyttan af vågarne, att jag tror intet ondt kunna ske, om de anbefallas.
Men det .är en annan omständighet i Utlå - Den 19 Februarii f. m. landet, som förefaller mig besynnerlig, den nemligen, att föreskrifva, huruvida det åligger Ilytteägare, att förse sina arbetare med kost in natura, eller med kostpenningar.
Detta synes mig ett vådligt intrång i den enskild ta rätten.
Jag tror, att de, som besvärat sig öfver Konungens fastställelse å ett sådant förslag, hade bordt söka rättelse i annan väg.
Om Rikets Ständer uptogo detta mål i ansökningsväg, erkände de principen af Konungens rätt, att bestämma sådane saker.
Är det ett öfverskridahde af rättigheter, bör rättelse sökas på annat sätt.
På denna grund förenar jag mig om afslag å Utlåtandet, och tror, att saken då kommer i det bästa skick, hvaruti den nu kan komma.
Då jag förra gången yttrade mig, begärde jag blott återremiss af Utlåtandet af den öfvertygelse, att då två Stånd hade återremitterat målet, det kunde vara nyttigt, att de anmärkningar, som hos Ridderskapet och Adeln blifvit gjorde, kommo till Allmänna Besvärs- och EkonomiUlskotlets kännedom; men då af Utskottets Ordförande blifvit framställdt, alt ändamålet lättare vinnes genom ett ovilkorligt afslag, får äfven jag förena mig i begäran örn afslag å Utlåtandet.
Herr Lagerhjelms Pehr:
Jag får äran gifva tillkänna, att jag af många skäl skulle Den 19 Februarii f. ni. i53 tala för afslag å Utlåtandet, om jag ej derigenom uppehöll Ridderskapet och Adeln; hvadan jag endast vill yrka proposition till vinnande af ett sådant ändamål.
Jag får återkalla min anhållan om återremiss, och förena mig med dem, hvilka önska afslag å Utlåtandet.
Hans Excellence Herr Grefven ock LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg öfverläggningen fulländad.
Hvarefter Hans Excellence föreslog bifall å EkonomiUtskottets förevarande Utlåtande.
Uppå derefter af Hans Excellence framställd proposition blef berörde Utlåtande af Ridderskapet och Adeln afslagit.
Vid förnyad föredragning af Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 28 sistlidne Januarii under N:o 41 afgifne, samt den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, angående ytterligare förekommen fråga om upbud till skallgång, och om disposition af Jagtmedlen i östergöthlands
Län; blef samma Utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallit. 154 Den 19 Febr u ar ii f. m.
Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 28 sistlidne Januarii under N:o 42 afgifne, samt den 3 dennes e, m. på bordet lagde, Betänkande angående yrkad lindring i skjutsningsbesväret vid Ekevirkes forslande.
Herr Hallenborg, Carl Johan, uppläste följande:
Som Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet icke tillstyrkt bifall till Riksdagsfullmägtigens från Christianstads Län, Pehr Pehrsons Memorial rörande befrielse från forsling af Eke virke, så tager jag mig friheten göra några anmärkningar vid Utskottets Betänkande hvilka jag önskar måtte föranleda till dess återremitterande.
Utskottet erkänner, att någon särskild författning icke finnes, som ålägger Kronoskjutsskyldige att forsla
Eke virke, men det tror deremot, att samma skyldighet, som åligger dem till skjutsning af Kronans effecter i allmänhet, förpligtigar dem äfven till det nu pfverklagade skjutsningsbesväret.
Utskottet synes således vara af den tanka, att Kronoskjuts-skyldigheten är obegränsad; och ehuru jag icke delar denna åsigt, synes, om än så skulle förhålla sig, tiden länge sedan vara inne att sätta gräns för utsträckningen af en börda, som så tungt hvilar på den Svenska jorden och fråntager densamma så mycken arbetskraft, som Den i g
F e b r u a r i i f. m. 155 så val behöfdes till dess odling, i synnerhet under en tid, då dess mästa afkastning utgår till skattebidrag, och lemnar i allmänhet ringa eller intet öfverskott till landtmannens egen förkofran.
Att Kronoskjuts-skyldige skola forsla Ekcvirke för flottans räkning, är så mycket obilligare, som en del medborgare få härigenom vidkännas en särskild beskattning till sjöförsvaret, som icke drabbar på andra orter boende, hvarest Ekeskogar icke finnas; och om man tager i betraktande den tidspillan landtmannen genom dessa skjutsningar får röna, så är denna ökade beskattning ganska kännbar, hälst förderfvade hästar och krossade vagnar ofta blifva en följd deraf.
Jag kan således icke annat än, lika med Motionairen, yrka befrielse för de Kronoskjuts-skyldige från den öfverklagade Ekeforslingen.
Lämpeligast synes mig vara, att, då Ekevirke för flottans räkning uppköpes, Kronans ombud och säljaren må öfverenskomma om lefvereringen, bäst de förmå, utan att någon Kronoskjuts må härvid komma i beräkning.
Om genom denna förändring
Kronan får betala sitt virke dyrare, så blir ingen annan följd deraf, än att antingen mindre skepp få byggas eller, i fall inskränkning häri ej kan ske, att större Statsbidrag få anslås till flottan, till betäckande af den härigenom upkommande bristen; i hvilket sednare fall delta åtmiu - i56
Fe br u a r i i f. m. stone blir en tunga, som kominer att öfvergå hela landet, i stället för att nu särskilte orter få genom dessa skjutsningar vidkännas bördor, hvaraf andra icke hafva minsta känning.
I Utskottets Betänkande förekommer, att under fredstider äro frälsehemman befriade från oftanämde skjutsning; men detta är icke fullkomligt öfverensstämmande med verkliga förhållandet; ty Utsockne frälsehemman i Skåne deltaga häri, ehuru till hälften mot de af Krono-Natur.
Då mången, torde hända, föreställer sig, att detta skjutsningsbesvär icke är så svårt, må det tillåtas mig få inlemna några upgifter, som torde visa motsatsen.
För flottans räkning var upköpt i den ort jag bebor ganska mycket Ekevirke, som genom Kronoskjuts fördes åren 1826, 27 och 28 till närmaste hamn; och blir året 1827 i synnerhet märkvärdigt i denna orts skjutsningshistoria, emedan skjutsen utgick med den hastighet, att de hemmansåboar finnas, som dels måste 2:ne gångor inom 3:ne dygn, och dels 3:ne gångor inom 2:ne veckor, utgöra skjuts.
Iironoskjuts-skyldige, boende 4 å 6 mil från skjuts-emottagnings-stället, betalte i lega för ett par hästar att skjutsa endast 2:ne mil 8 å 12 R;d.
R:g:s; och hvad som gjorde denna skjutsning ännu besvärligare, var, att en del deraf utgick i Den 19 Februarii f. m. i57 Julii månad, en tid, så oumbärlig för Skånska landtmannen i anseende till dess torfoch höskörd.
Mycket vore härvid att ännu tillägga, som kunde göra denna målning ännu mörkare; men för denna gång kan härom vara nog ordadt.
Skulle starkare penseldrag behöfvas, skola de i sinom tid icke uteblifva.
Utan att ingå i uptagande af hvad den siste talaren upgifvit rörande händelser i Skåne, hvilket ej egentligen hörer till vår öfverläggning, torde jag få anmärka, att då han utgått från den premiss, att endast Kronans persedlar få genom Kronoskjuts fortskalfas, och dragit den slutsats, att Kronoskjuts vore obegränsad, enligt Utskottets Betänkande, emedan Ekevirke med sådan skjuts borde föras, så är ej conclusionen svarande emot premissen.
Enär Kronoskjuts är till för forslandet af Kronans effecter, och Ekevirke är bland dem, lärer ej upstå fråga, om den kan dertill begagnas eller ej.
Då upkommer blott fråga om tiden, då den hör ske, och derföre har Utskottet just föreslagit, att den skall ske, då det är lämpligt för landtmannen, så att den ej hindrar hans arbeten.
Jag vågar först bestrida den sats, som Friherre Cederström yttrat, att Ekevirke till flottans hellof skulle 158 Den 19 Februarii f. m. vara att anse såsom Kronans effecter, hvilka med Kronoskjuts kunna transporteras.
Någon Författning finnes ej derom; utan det är verkan af den gamla häfden, och deraf att man ej täckts taga i betraktande de tjensteskyldigheter, som man ålagt jordbruket, utan vid förefallande stora byggnadsbehof tyckt sig kunna upbuda allmogen, utan alt afse den följd, att en ojemn beskattning derigenom upkommit.
På denna grund försvarar jag den sats, som Herr Hallenborg drifvit, att Utskottet bort lemna mera upmärksamhet derpå, att ingen Författning finnes, som ålägger allmogen denna skyldighet.
Den andra frågan är, om Utskottet bort gå längre, och tillstyrka, att Kronoskjuts hädanefter ej borde begagnas för Ekevirkes transporterande.
Jag tror att detta hade varit riktigt.
Jag är öfvertygad, att denna sak ej ens har varit tagen i beräkning vid de upgifter om byggnadskostnad för våra krigs-skepp, som föranledde deri tron, att våra fartyg kunde byggas för godt köp, och bidrogo till den olyckliga skeppshandeln.
Jag anhåller om återremiss, på det Utskottet måtte undersöka, huru och på hvad grund skjutsen af Ekevirke sedan år 1720 blifvit begagnad; om det är i anledning af Landshöfdingarnes kungörelser, eller i stöd af något AmiralitetsCollegii förordnande.
Är det i följd af LandshöfdingeEmbetens resolutioner, behöfver man blott hänvisa till ändrings sökande; är det genom Den rg Februarii f. m.
AmiralitelsCollegii åtgärd, så kan ej rättelse ske utan skrifvelse till Kongl. Maj:t.
Tiden är inne, att söka minska alla tjensteskyldigheter, och förflytta tyngderne på Staten i allmänhet.
Det vore en stor förmån för oss, om vi kunde snarare lätta, än förstora, sådane skatter.
Hans Esccellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att plenum komme klockan § till 6 i eftermiddag att fortsättas.
För mig visar sig Eketransporten med Kronoskjuts, såsom en i högsta måtto ojemn och således obillig hörda.
Vi måste komma öfverens, att framsläpande af Ekvirke ej kan vara detsamma, som skjutsande af Kronans effecter.