Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nå, ’hvar nu hand eller öga’, säger skriften, ’är dig till förargelse, så kasta det ifrån dig’, ty bättre är att ingå i himmelriket blind än kastas i evinnerlig eld ... citation håller visst icke stånd – jag läste icke heller skriften i går – men meningen är denna, mina herrar, att om något allvarsamt skulle påkallas, så är det bättre att släppa till både öga, tand, hand och fot än frivilligt kastas i norrmännens eld.
Våra förfäder, mina herrar, gjorde kalas i sina sönderskjutna hus – kom ihåg det, och låt oss vara män!”
”Bravo, bror aptekare ... men låt oss icke flaxa åstad i onödan!” svarade handlanden Boman, som redan hade en fullständig förmögenhet, då Falken deremot ej hade annan förmögenhet än barn, hvarpå bomanska huset egde inga tillgångar.
”Sans, mina herrar, och en reputerlig deputation, när höga vederbörande gått öfver gränsen!
Så lyder mitt råd, och jag påstår att vännen Smith, som vi nu med ledsnad sakna ibland oss, skulle förena sig med mig.”
”Deri bör hvar och en förena sig!” utlät sig postinspektoren Dabis.
”Fiendtligheterna lära icke börja från en stackars snart kringränd stad, men om de fiendtliga demonstrationerna gå löst på plundring och sådant mer, då ...”
”... då”, utropade stadfiskalen och kontrollören på en gång, ”då bör enhet i vilja och handling lifva oss alla!”
”Och inga rymningar!” skrek apotekaren.
”Nej, inga rymningar!” förklarades i korus.
På gator och bryggor samlades grupper af ”folket”, tarfligare handtverkare, fiskare, båt- och arbetskarlar jemte inkommande och afresande bönder, och alla dessa skreko i så vildt tumult om hvarandra, att de hade mycket svårt att förstå ett enda ord af sina vexlade meddelanden.
De enda hörbara orden bestodo i hotelser: ”Tyst ... tyst då – skall en inte få tala ut ...
Skall en kanske få slagsmål på förhand!”
Men af alla oredor kunde ingen öfvergå den, som förspordes bland madamerna och sillsalterskorna, hvilka senare gubevars väl också voro madamer, ehuru af en mera underordnad rang, ett faktum, som det likväl icke skulle varit rådligt för någon att vidröra.
Alla dessa damer i gemen voro så morska, så krigiskt stämda och ursinniga mot norrmännen, som kunde drista sig att vilja klifva rakt på Sverge, då svenske kungen icke gjort dem något för när, att de hade bästa lust i verlden att ersätta den besättning, staden saknade; och högt svuro de på att de skulle försvara det stora kronobränneriet, som låg helt nära staden på norra sidan, der kungen hade sin spannmål och sitt bränvin.
Emellertid hade hvarje nyhet, hvarje utspridd osanning om fiendens ställning och afsigter alldeles samma verkan som en nedfallen bomb, hvilken upprifver grus och dam.
Också rök både grus och dam kring de förnämare madamerna, när de vid ett sådant der blindt allarm om fiendens annalkande togo till fötterna och tjatande flydde in i sina små stugor för att stoppa på sig sin lilla egendom, då sillsalterskorna deremot stodo som gamla grånade grenadierer: de skulle icke ha blifvit skrämda af tio regementen, men så hade de också anor, hvarom de inbördes grälade, tills de voro nära att lemna hvarandra utan ett hårstrå.
Den enas mormor hade varit marketenterska under kung Carls ofred.
Den andras farmor hade tjenat hos borgmästaren Kloth på Långgatan, der kungen bott, och en dag fått gnida fläckarne ur hans kyllerrock.
Den tredje hade haft en moster, hvars svärtar blifvit dödad i Löwedals-fejden.
Men den fjerde, som också satte hufvudet öfver alla, var köttslig dotter af kyrkstöten i Tanum, der de stannat med det kungliga liktåget, och han, kyrkstöten, hade icke blott sett kungen både som lefvande och död: han hade också sett hur de i Tanums prestgård fängslade Görtzen, ”den store förrädarn”, som de sedan tog hufvudet af i Stockholms stad, och till sist hade han också sett kung
Carls syster, då hon med man sin kom och tog fasta på arfvet, men aldrig brydde sig om kung Carls bussar.
Dottern af så höga anor måste naturligtvis ha företrädet, och utan tvifvel skulle hon blifva den anförande vid kronobränneriets försvar, der hon hade för afsigt att under sin protektion låta unga Korpen och Kraften göra sin första lärospån.
Det var om denna person Pelle Kraft talat, då han föreslog
Korpen att besöka ”stadstjenarns moster”.
Madam Märta hade egt en syster, som fordom delat hennes ära, men nu var Märta Stare med sin enfaldige och oförarglige systerson ensam om att uppbära värdigheten.
Hennes man, båtsman Stare, hade ock i lifstiden egt några anspråk på höga minnen, men Märta var så högmodig att hon icke ville erkänna att han egde anspråk på något annat än att vara hennes man, en lycka, den han intill sin död skattade så högt att han uppriktigt önskade det någon efter honom också måtte bli delaktig af densamma.
Men Märta hade gift sig endast för att slippa heta jungfru och var icke sinnad att i sin höga ålder söka nytt beskydd.
Så stodo förhållandena inom staden ...
Konfusion utom- och konfusion inomhus – en pinande olidlig spänning.
Ena dagen nedgräfdes saker, som andra dagen ovilkorligt behöfdes och den tredje åter nedgräfdes.
Vänner lånade allehanda af hvarandra för att under en hastig vändning icke sjelfva komma i sticket, och det berättades att vid ett par bösskott, som af en särskilt händelse blifvit aflossade, en fru i förskräckelsen råkade förstöra sin splitter nya svarta sidenklädning, den hon i yran och brådskan lindat omkring den stora silfverspilkumen, som just skulle stå full af grädde, med hvilken klädningen i största hast fick göra sällskap ned i silfverkofferten, som hon hade dold under källargolfvet.
Morgonen derefter skulle nämde dam taga emot ett par förnäma resande och alltså vara klädd i högtidsdrägt, men, himmel, hvilket elände – den svarta sidenklädningen, garnerad med minst tio rader utpikerade rimsor, hvars öde nu först kom i minnet, var ohjelpligt förstörd, och frun, som ville vara grufligt förnäm, fick låta kamlotten sitta qvar.
Denna olycka öfverträffades dock af en annan, hvartill samma skräck gaf anledning.
Då en fru skulle gräfva ned ett skrin, innehållande silfver och nipper, kom hennes piga rusande efter henne med infattningen till en medaljong, hvilken en timma förut inneslutit hårflätan och silhouetten af en person, som i lifvet varit samma frus ömmaste vän.
”Menniska”, ropade hon förtviflad mot tjenstenflickan ”hvar har du gjort af det, som fanns i medaljongen?” ...
”Var lugn, kära matmor”, svarade flickan triumferande, ”jag kasta det på elden!
Om norrmännerna ta guldet, tänkte jag, så ska de åtminstone slippa att få fatt i det, som frun satte mesta värdet på.” – – – – – – – – – – – – – – – – – –
När tiden slutligen skridit långt in i september, kunde stadsboerna knappt hvarken äta eller sofva, ty i hvarje stund väntade de att få springa upp vid ropet: ”Fienden är här!”
Frågor och suckar strömmade från alla läppar.
Ibland hette det att kungen rest från Finland, ibland att han var fången och lemnade Strömstad till sköfling.
Kom då åtminstone icke general Hjerta, som skulle värna Bohuslän?
Det vore nu tid att få förnimma hvad han uträttat!
I stället kom, den 23 september, öfversten Verner Tranefeldt med en liten trupp af 346 man af Skaraborgs regemente till Blomsholm9.
När borgerskapet erfor detta och ytterligare erfor att hälften af denna underbara styrka skulle gå till Svinesund, ansågo de verkligen sina kanoner vara bättre skyddade under än öfver jorden: de nedgräfde dem derföre, tills tiden påkallade dem.
Men dessa kanoners öde var ej bestämdt för någon roll erinrande om den, som Laholmen spelat vid amiral Tordenskölds anfall.
Frikårens försigtighet tjenade emellertid till ingenting.
Alltsammans blef snart borttaget af fienden, med undantag af endast två kanoner.
Kanske skulle det dock hafva tröstat borgerskapet, om de kunnat blicka in i framtiden, då Gustaf IV Adolf förärade staden för dess patriotism just samma tvänne kanoner ....
Men vi återvända till händelserna, när framtiden utgjordes af nästa stund.
Kriget ända invid dörrarna.
– Mötet vid Vettlanda-ån.
– Danske generalbefälhafvarens mening om Strömstad.
– Åtskilliga anekdoter.
– Manifestet.
Tjugufyra timmar förflöto, räknade under brinnande pulsslag, räknade efter hvarje ny rapport, som flög mellan de olika vigtiga punkterna och staden.
Då föll dunderslaget.
”De äro här!”
Hvilka magiska ord i en gränsstad, som utan beskydd väntar på fienden!
Och nu blef väntan icke lång.
Den 24 september på morgonen hvimlade det i de trånga bergiga passagerna på norska sidan om Idefjorden.
Då lingonen der stodo i sitt flor, voro de ej rödare och tätare än de kolonner af Nordanfjelds regemente, som nu brottades med nordanfjällsvindarne, hvilka tycktes förbjuda deras framträngande och i vild häftighet piskade dem om kinderna.
Idefjorden sjelf reste sig till skummande murar, men det hjelpte ej.
Samma morgon gick generalbefälhafvaren för de fiendtliga trupperna, prins Carl af Hessen, åtföljd af den unge danske kronprinsen, hvilken nu skulle göra sin debut som frivillig krigsman, trotsande storm och sjö, öfver fjorden, der den är som smalast, d. v. s. vid udden Örbacka, som icke befinnes på längre afstånd från svenska stranden än 5 à 600 steg.
Landningen skedde i Skee socken vid Krogstrand, som då bevakades af hvarken mer eller mindre än en pipare och en trumslagare10.
Här möttes generalbefälhafvaren af general Mansbach, som på 29 båtar öfverföll Sunnanfjelds regemente, hvilket embarkerat i Fredrikshall.
Dessa båtar gingo sedan öfver till norska udden och voro hela den dagen och natten sysselsatta att, brottande med storm och våg, öfverföra trupperna.
Norrmännen lemnade ej Krogstrand förrän följande morgonen.
Emellertid förljöds i Strömstad att öfverste Tranefeldt vid första underrättelsen om rörelsen på Idefjorden skyndat från Svinesund till Vettlanda, denna plats för så många historiska minnen, der han nu med sin lilla trupp fattat posto, afvaktande fiendens operationer11.
Men snart kom till staden nya rapporter, förenande sig i den smärtsamma och nedslående underrättelsen att de arma soldaterna voro nästan halfdöda i följd af den forcerade marschen i ovädret, af hunger och slutligen af hvilan på marken under en sådan natt.
Bland antalet af de utvandrare, som då vågade sig till
Vettlanda bro, omkring tre fjerdedels mil från Strömstad, voro de tvänne små hjeltarne från lilla ofreden i bugten, Korpen och Kraften.
De bekläddes också med en mängd förtroenden i sändningar från medlidsamma själar, och de bedyrade med ljudlig röst, att om norrmännen också vore tjugu regementen, så skulle de hvarken skrämma eller hindra dem att smyga fram till landsmännen.
Och ingenting hade hindrat dem ...
Hvad de åstadkommit och hvad de sett se’n, var underrättelser, som vid återkomsten kommo alla de öfriga piltarne att afundas hjeltarna – men ingen röjde dock lust att följa exemplet och lemna portarna, ty nu ”gick hela kriget med prinsar och jägare derutanföre med stora steg.
I staden rådde denna dofva jäsning, som spänner nerverna till största pina.
Första åtgärden af fienden blef att, i trots af alla skriande madamer med den högättade madam Märta i spetsen, sätta sig i besittning af kronans stora bränneri, hvilket innehöll ett betydande magasin, och härifrån utfördes hela transporter med bröd och bränvin till manskapet och utfördes så sedermera dagligen, ty regementenas proviantvagnar voro ännu med trossen efter.
Men om staden vände sig i ve och vånda, ventilerande beslutet om den vigtiga deputationen, hvilken dock uppsköts, tills man fick höra hvar högqvarteret komme att uppslås, så trampade Vettlanda-brons försvarare, öfverste Tranefeldt och hans gossar, ej på rosor, der de stodo med sina fyra kanoner och kikade efter en syn, den de väl varit tillfreds att ej få skåda förr än på domedag.
Men synen dröjde blott till middagstiden (den 25), och när det började röra sig bland bergen kring
Skee prestgård, tog befälhafvaren den resursen, som mången större chef vid månget större tillfälle begagnat: han sökte nemligen att genom list föra fienden bakom ljuset.
Tyvärr kunde dessa 346 man aldrig genom någon snillets ingifvelse stiga till ett högre antal än de voro.
Men Tranefeldt utbredde sin linie så vidt som möjligt och lät den stödja sig mot en skogsdunge, hvarefter trosskuskar, skjutsbönder och några patriotiska bondpojkar skickligt – en coup de théatre – bildades till reserv, förvillande ... förstås på afstånd.
Det var en lycka i olyckan att blåsten oupphörligt lät grus och dam hvirfla upp i fiendens ögon, tills regnet senare gjorde samma tjenst.
Emellertid hade bron blifvit upprifven, och just som allt var lagom i ordning, sände befälhafvaren för den lilla truppen en parlamentär åstad med efterfrågan om deras högheters ankomst betydde krig eller fred.
Svaret lemnades genom ett manifest, som försäkrade om all möjlig fredlighet.
Men obelåten härmed och bränd i skärselden mellan den svenska hedern, som ville stå fast, och den enskilta öfvertygelsen, som visade omöjligheten att uträtta något, beslöt sig öfversten för en ny sändning under den något oegentliga förevändningen att erhålla närmare förklaring öfver ordet manifest.
Denna gång blef svaret en befallning till Tranefeldt att draga sig tillbaka och icke bortspilla den hand full folk, som han hade.
De närmare detaljerna af mötet vid Vettlanda, jemte danske generalbefälhafvarens afsigter med Strömstad beskrifvas utaf prins Carl af Hessen sjelf på följande sätt12:
”Sedan jag ändtligen fann öfverste Tranefeldt bakom
Vettlanda bro, sökte jag straxt komma förbi honom på hans högra flank och på det sättet afskära honom reträtten.
När jag hann ungefärligen midt emot hans trupp, fann jag bron upprifven, den jag ofördröjligen åter lät sätta i stånd.
En svensk officer kom med en trumslagare och begärde å öfverste Tranefeldts vägnar att få tala med mig för att höra min afsigt.
Jag svarade att det manifest, jag tillställt honom, innehöll allt hvad jag kunde säga.
Emellertid blef bron färdig.
Jag passerade den i största hast och posterade mig 14 till 1500 steg nära svenska kåren.
Genom några höjder, som jag hade framför mig, betäckte jag mina trupper, som voro färdiga till anfall och brunno af begär att få order dertill.
Jag steg då sjelf upp på ett batteri, som jag låtit uppkasta på en bergsrygg, hvilken låg fienden närmare, och jag blef der ånyo komplimenterad utaf en kapten af artilleriet, som åter kom med en trumslagare å öfverste Tranefeldts vägnar och begärde förklaring på ordet manifest, hvarpå jag svarade att konungen af Danmark icke var i krig med hans svenska majestät, men då han, i kraft af sin allians med ryska kejsarinnan, sett sig förbunden att lemna en kår auxiliärtrupper, så fann jag mig med största ledsnad nödsakad att strida med svenska trupperna allestädes, der jag fann dem – dock berodde det ännu af öfverste Tranefeldt att draga sig undan, men i motsatt fall ginge jag straxt löst på honom.
Jag ansåg mig likväl böra låta förklara honom detta genom en pålitlig person och lät till den ändan generaladjutanten Haxthausen åtfölja den svenske kaptenen.
Jag befallde nu jägarne att intaga en bergsrygg, belägen framför fiendens högra flygel, och jag lät två bataljoner och en sqvadron gå omkring denna bergsrygg och plantera några kanoner så att jag kunde bestryka fiendens högra flank.
I samma ögonblick som jag förklarade min mening för den svenske officern, kom blixt och åska, åtföljda af ett slags orkan med hagel och regn, hvaraf vi alla blefvo genomvåta, hvilket uppehöll anfallet.
Denna stund nyttjade jag att rekognoskera stränderna af strömmen, som flöt förbi svenskarnes högra flygel, der de upprifvit bron.
Jag såg en trupp jägare på något afstånd från stranden midt emot och en officer, som nalkades, under det han ropade: ”God vän!”
Jag bad honom komma närmare och frågade honom hvar öfverste Tranefeldt var, tilläggande att jag skulle vilja tala med honom, innan någonting skedde.
Öfversten kom, och som kronprinsen befann sig vid min sida, frågade öfversten om han fick passera strömmen för att göra hans kongl. höghet sin uppvaktning, hvilket jag med nöje beviljade.
Tranefeldt for då öfver i en liten båt, och vi talade en stund med honom.
Han nekade alldeles att retirera, såsom stridande emot en hederlig mans tänkesätt, och jag sade honom att det gjorde mig ondt att omständigheterna nödgade oss att strida emot ett så tappert folk.
Sedan vi ytterligare sagt hvarandra några artigheter, föll mig den tanken in, att i samma ögonblick som vi åtskildes, kunde mina jägare, som redan lagt geväret till ögat, kanhända skjuta och såra hela hundradet af den lilla svenska truppen och kanonerna förstöra resten, hvilket så ömmade mig, att då öfverste Tranefeldt sade att han skulle önskat att bägge nationerna, som så länge varit vänner, hade förblifvit det alltid, svarade jag honom med häftighet: ”Nåväl, vi skola ännu vara det i afton!”
Men då han frågade om det ej vore möjligt att vi kunde förblifva det en vecka, vägrade jag det platt och sade honom i sista ordet:
”I morgon bittida!”
Derpå lät jag trupperna retirera och lemnade general Mansbach med två bataljoner der i byarna, men vi togo högqvarteret vid Skee kyrka i prostgården.
Följande dagen om morgonen lät en af general Hjertas adjutanter och två andra svenska officerare anmäla sig hos mig.
De begärde å öfverste Tranefeldts vägnar att jag ville lemna dem fem dagars uppskof, tills han hunnit få nya order från general Hjerta.
Då jag frågade hvar generalen nu vistades, fick jag höra att han var med hufvudstyrkan i Wenersborg.
Sedan dessa herrar blifvit presenterade för kronprinsen, som tog mycket nådigt emot dem, reste de tillbaka med afslag på sin begäran, hvilket var så mycket naturligare som deras förslag icke kunde syfta på annat än att vinna tid.
För öfrigt slöt jag deraf att jag med största hast borde fullfölja min föresats, innan denna general Hjertas kår hann förstärka öfverste Tranefeldts, som dragit sig tillbaka om natten.
Min plan var dessutom att taga Strömstad i besittning, att der i nejden förena mig med andra kolonnen och der invänta trossen och artilleriet, hvilka under betäckning af flottiljen skulle gå till Strömstad och der landsättas.
Som då hela min kår vore församlad, hade jag med makt kunnat gå emot de 6,000 man, som, enligt inlupna underrättelser, utgjorde fiendens styrka.
Men i anseende till omständigheterna ansåg jag mig böra taga andra dispositioner, emedan jag icke betviflade, att om jag ofördröjligen marscherade med avantgardet, skulle jag straxt kunna intaga flere pass, som längre fram kunde kosta mycken både tid och mansspillan.
Jag åtnöjde mig derföre att besätta Strömstad, der ingen garnison var, och jag lät afgå order till de andra brigaderna att följa mig så fort som möjligt.
Emellertid gick jag med avantgardet, bestående af tre bataljoner, fyra sqvadroner och ett kompani jägare, öfver Vettlanda å på den bro, som general Mansbach låtit förfärdiga om natten.
Denna dag marscherade vi till Kragenäs, der vi fingo till oss de första åtta pjeserna af lätta artilleriet.
Öfverstlöjtnanten Oldenburg, som i anseende till Fredrikshalls grannskap väl kände till Strömstad, hade jag af denna orsak utvalt att hålla invånarne vid godt mod och att besätta staden under all möjlig ordning.
Man fann i stora bränneriet utanföre ett ansenligt magasin, som tillhörde kronan.”
Efter hvad ofvanstående visar, kan man föreställa sig stadens tillstånd, då gatorna började hvimla af uniformer och inqvarteringsspektaklen med ty åtföljande bråk och misstag gjorde sin stora rund.
Hvilket spring härs och tvärs, hvilket högljudt talande i alla vrår, hvilka lifliga korsande svordomar på danska, norska och svenska, hvilket stående på tå och hvilket tiggande att få behålla en vrå, der husets barn kunde sofva i hög!
Tjenstfolkets konfusion och de konfusioner, som den åstadkom, trotsar all beskrifning och kunde endast mäta sig med den, som alla madamerna tillställde, då de, efter anlagd sorg öfver det förstörda bränvinsmagasinet, började profetera om de allra rysligaste rysligheter, som fienden skulle företaga.
Bland de många anekdoter, som öfverlefvat denna krigets första tid, anföra vi tvänne såsom representerande den ena staden och den andra landsbygden.
Norr om bron, hvilken på ömse sidor var besatt med soldater, befann sig på venster hand om Nordsidgatan, just der den delar sig åt udden, ett hus, i hvilket man utstod en särskilt märklig ångest.
Det förhöll sig nemligen så, att frun i huset – hvilken sjelf många gånger berättat denna historia – nyss förökat sin familj och ärnade just i all knapphändighet hålla fadderskap, då norrmännen inmarscherade.
Nu kunde det naturligtvis icke bli fråga om fadderskap, utan blott att få barnet döpt, hvarföre detta skulle sändas till presten, som olyckligtvis bodde på andra sidan bron.
Faddrarne, med den nye verldsborgaren buren i spetsen, gåfvo sig alltså högtidligen af, men hvilken alteration och deklamation uppstod ej, då det förspordes att fienden icke tillät några döpningar eller ens vandringar öfver bron utan särskilt hos öfverbefälet sökt tillåtelse.
Fru Strömsten höll på att taga döden, skaran fick vända om och när ändtligen tillåtelsen blifvit utfärdad, ropade ändå den fiendtliga posten, så fort han varsnade snibben af barnmössan på kudden, ett så dundrande ”werda” att barnet började ”skrika i sky”.
Lyckligtvis var dess gudmor en resolverad person: hon ropade ett lika dundrande ”god vän” – och så fick då i guds namn den nye medborgaren passera.
Efter den betan bådo alla fruar samma brinnande bön att inga fadderskap i dessa onda tider måtte hehöfvas.
Andra historien härledde sig från den oemotståndliga fasa, som bonden, torparen och alla slags landtboer erforo öfver sjelfprovianteringen, hvilken så ofta förekommer i krig, om än med mer eller mindre goda lämpor.
En särdeles betänksam matmoder, hvars gård låg närmast i vägen åt Skee-sidan, resolverade sig att förekomma intrånget i hennes icke alltför väl försedda visthus.
Under denna ängslande tid voro, isynnerhet på landet, bekymren ökade genom flere gångbara smittosamma sjukdomar, särdeles rödsoten.
Så snart nu matmodern hade hört hvad som passerade vid Idefjorden, befallde hon sin man, hvilken var hennes befäl underdånig, att jemte alla barnen genast gå till sängs.
Härefter tillställde hon med verkligen artistiskt öga alla möjliga obehagliga oordningar, icke blott i sjelfva rummet, utan äfven å de så kallade sjuke personligen.
Slutligen förvandlade hon sin egen gestalt till en fullkomlig sjuklings och svarade på alla mannens och barnens enträgna frågor blott:
”Håll mun på er, tills jag säger lyss – då får ni börja jemra er så mycket ni vill och orkar.”
Hon hade knappt hunnit sluta den sista förberedelsen än ett hårdt gående hördes jemte ett slag på dörren och ett sträft: ”Reis op og lukk op dörn – er det döde folk herinde!”
”Lyss”, ropade gumman, ”och släpp opp tungbandet!”
Derpå raglade hon mot dörren och drog ifrån rigeln.
”Åh, döda är vi väl inte ännu – men, gud bättre, vi kunna vänta lik i huset hvar stund.
Tag gerna hvad som fins!” skrek hon med gäll och gråtande röst ...
”vi behöfva inte längre smulorna.
Var så god, stig på ... stig på!
Krigsmän ä’ väl inte rädda för smittan och rödsoten ...
Tyst, stackars kräk, och jemra er inte så i nya öfverhetens närvaro ...
Gå rätt fram – köksdörrn är till höger om farsgubbens bädd.”
Soldaterna läto en hel legion dæveln gale i både kropp och själ gå öfver läpparne, men fötterna gingo icke öfver tröskeln.
De förmenade sins emellan att de icke hade någon sympati för rödsot och strådöd, hvarpå de hastigt skyndade från gården, lemnande den listiga matmodern att i glädjen öfver befrielsen göra kalas på en fårbog åt både man och barn – en ”cadeau” egnad såväl den lyckade tillställningen som de improviserade sjuklingarnes förmåga att utföra den konstmässiga jemmern ...
Såsom ett slags lugnande mixtur för sinnena, öfverträffande alla mixturer, som tillreddes på apoteket, spridde sig ryktet att prins Carl af Hessen, tvärt emot hvad första underrättelserna gifvit vid handen, var af ett särdeles mildt och välvilligt sinnelag; och han bevisade detta, då han å sina egna vägnar, liksom å danske kronprinsens, sände öfverstlöjtnanten Oldenburg att trösta och lätta borgarnes och de öfriga invånarnes oro.
Men under dylika omständigheter, då oket nyss börjat trycka, var det ej godt för sinnena att känna lättnad, särdeles som staden äfven hade att vänta besök af hela flottiljen samt öfver hufvud skulle anses som en nederlagsplats för alla fram- och återtransporter, fångarne inberäknade.