Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öm RiksStånden öfver denna motion stadtiat i olika beslut, så att frågan icke, såsom nu skedt, förfallit, hade det ju blifvit nödvändigt, att det sammansatta Utskottet för frågans afgörande måst förminskas, i stället att förstärkas, på sätt Grundlagen föreskrifver; och jag underställer hvar och en, om icke en sådan orimlighet bevisar, att hvarje Utskott måste betraktas såsom ett för sig, äfven då flera sammarisältas till gemensam behandling af samma mål, och om icke det Utskott, till hvars behandling frågan egentligen hör, ensamt bör förstärkas, enär 78 §. endast nämner Utskott i singularis.
Mig synes, att Friherre Cederström i sin framställning har så fullkomligt rätt, att jag icke kan annat än förena mig med honom.
Ordalydelsen af den §.
Herr Grefven och LandtMarskalken åberopat, innebär så tydligt, att flere sammansatta Utskott aldrig varit åsyftade, eller såsom ett kunna betraktas, att jag, sedan man nu kommit i vana att sammansätta Utskott, icke, för beva - 54 H. a i8 Den 17 December f. m. randet af Grundlagens helgd och RiksStåndens rättighet att i Nämnden göra sin mening gällande framför Utskottets, finnér annan utväg, än ait förstärka hvardera Utskottet för sig, och sedermera låta dem samfäldt afgöra frågan.
Herr Stråle, Nils Willielm:
Så vidt jag kan påminna mig, talar icke Grundlagen om remiss af en fråga till mer än ett Utskott, hvaremot den gifver detta Utskott rättighet att sammanträda med andra Utskott, och grunden härtill ligger deri, att hvarje ärende ansetts egentligen tillhöra någotdera af de i Grundlagen omnämnde Utskott.
Jag tror således, äfven för min del* att Friherre Cederströms framställning i allmänhet är riktig * men att ett annat förhållande i afseende på frågorna om Financeregieringen äger rum.
Man har nemligen från början Varit tvehogsen, huruvida dessa frågor rätteligen tillhöra antingen StatsUtskotlet eller BahcoUtskottet; tj^, ehuru dé hufvudsakligen angå hushållningen med Banken, ingripa de likväl så m}fcket i Statens finaiiccr, att man haft svårt att afgöra, till hvilketdera Utskotts behandling frågorna bordt öfverlemnas, och detta sammansatta förhållande i sjelfva saken Ilar förorsakat sammansättning af bägge Utskotten.
Då nu Grundlagen Sagt, att frågor, deri RiksStånden slädnät uti olika beslut, skola definitift afgöras genom en Nämnd hvilken Den 17 December f. m. »9 likväl icke helt och hållit väljes för tillfället, utan deri det Utskott, som förut behandlat saken, äfven deltager, emedan man förutsatt, att Utskottets Ledamöter hafva den närmaste kännedomen om saken, skulle jag tro det vara mest förenligt med Grundlagens mening, att nu förstärka båda Utskotten till frågans afgörande, på sätt Utskotten föreslagit.
Grefve af Ugglas j Gustaf: Om Grundlagen i sin applicalion skulle leda till en overkställbarhet, är det naturligt, att den för sådant fall icke kan följas, utan att lex in casu mäste stiftas; men då Grundlagens föreskrifter låta sig verkställas, tror jag, att de böra ordagrant följas.
Nu hafva alla RiksStånden remitterat myntbestämningsfrågan till Stats- och BancoUtskotten gemensamt, och då 7 3 §.
Riksdagsordningen föreskri Fver, att det Utskott skall förstärkas, till hvars handläggning målet hört, kan jag ej inse, hvarföre förstärkning skulle komma i fråga mera för den ena hälften af det Utskott, som handlagt målet, än för den andra.
Rikets Ständer hafva ock rättighet, att förordna särskildta Utskott, och att dertill välja så mångå Ledamöter de behaga.
Om man nu betraktar förenade Stals- och BancoUtskotten såsom ett sådant särskildt Utskott, lill hvilket RiksSlånden utsett samma Ledamöter, som de förut invalt i livar54 H. 2 * Den 17 December f. m. dera Utskottet för sig, ser jag intet Grundlagsstridigt i en sådan åsigt, och den unitet, som man anser 73 §. åsyfta, är då jemväl bevarad. —-
Af dessa anledningar, och med stöd af föregående praxis, tillstyrker jag förstärkning af båda Utskotten.
Jag har blott begärt ordet, i anledning af näst den siste värde Talarens yttrande, alt lian, såsom skäl till frågans öfverlemnande åt förstärkt sammansatt
Utskott* ansåg svårigheten att afgöra, lill hvilkendera Utskottet frågan egentligen hörde.
Häraf skulle den slutsatts kunna dragas, att, om blott denna svårighet kunde häfvas, och förmånsrätten mellan Utskotten bestämmas, skulle den värde Talaren medgifva, att endast ettdera Utskott borde förstärkas.
Men jag får för min del förklara, att jag aldrig kunnat begripa, hvad StatsUtskottet haft att beställa med en fråga, som endast angår uppfyllandet af Bankens förbindelse mot sina creditorer; och att jag alltid trott, det denna fråga helt enkelt tillhörde BancoUtskottet.
De öfriga skäl, man här anfort, lemnar jag i sitt värde; men jag har icke kunnat underlåta att vederlägga det nu omnämnde.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att sedan Hans Excellence redan haft äran tillkännagifva sin enskilta öfvertygelse, men en Ledamot Den 17 December f. m. yrkal en deremot stridande proposition, samt redan på förhand derom hegart votering, finge Hans Excellence alltså fråga, om Ridderskapet och Adeln yrkade den af Friherre Cederström begärdte ofvanberörde proposition.
Hans E.vcellence Herr Grefven och Landt Mar skalken framställde följande Voterings-proposiiion:
Den, som yrkar den proposition, att BancoUtskottet ensamt skall förstärkas till en Nämnd, så att Ledamöter ne blifva 3o af hvarje Stånd, samt att det sålunda Förstärkta BancoUtskottet skall med RiketsSländers rätt afgöra de af Stats- och BancoUtskotten förut handlagde frågor, rörande Myntregieringen, deruti två Stånd stadna emot två, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; "Vinner Nej, anses Ridderskapet och Adeln icke yrka berörde proposition.
Hvilken Voteringsproposition afRidderskapet och Adeln godkändes, samt anslogs.
Voteringen börjades klockan ett qvart till 12 f. m., och befunnos, efter voterin - 22 Den 17 December f. m. gens slut, klockan 12 pä dagen, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, r ©sterne hafva utfallit sålunda:
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således icke yrkat den i Japropositionen upptagne proposition.
Jag reserverar mig mot det genom voteringen fattade beslut, såsom stridande mot Grundlagen, enär deruti icke omtalas någon förstärkning af sammansatta Utskott.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och LundtMar skalken framställd proposition, ansågs 4:de punkten mom. b icke erfordra någon åtgärd. 4-de Punkten, Mom. c. Detta moment ansågs icke eller erfordra någon åtgärd. 5:te och 6:te Punkterne.
Ridderskapet och Adeln ansåg dessa anie punkter icke erfordra någon åtgärd.
Den 17 December f. m. a3 yrde Punkten.
Haris Excellence Herr Grefven och JLandtMarskalken föreslog, alt denna punkt malte pröfvas i sammanhang med I2:te punkten; hvilket bifölls, 8:de Punkten.
Denna puukt blef, uppå gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifallen. g:de Punkten.
Denna punkt ansågs icke erfordra någon åtgärd. torde Punkten.
Herr Hjerta>
Enär jag anserdeposiUons-räkningen vålla hinder för myntbestämningen , måste jag, så väl nu som förra gången, motsälta mig densamma.
Jag bestrider äfven något vidare beslut öfver
M emorialet i denna punkt, emedan, då två Stånd afslagit frågan, och två Stånd således stadnat emot två, Utskotten icke varit behöriga, att densamma upptaga; ty Grundlagen stadgar, att då en fråga icke hörer till Statsregleringen, eller är föranledd af en Kongl. Proposition, och följaktligen kail förfalla, sådant bör ske, när två Stånd stadna emot två.
Hittills hafva också alla Bancofrågor förfallit, då två Stånd stadnat emot två, och denna sak kan mycket väl löffalla, emedan här blott är fråga om en ny inrättning i Banken.
Jag anhåller derföre, Den 17 December f. m. alt ingen annan proposition måtte blifva till Ridderskapet oell Adeln framställd, än den, att saken anses böra förfalla.
Jag är förekom-, men af den siste Talaren.
Det var alldeles oväntadt, att Utskotten skulle framställa ett jemkningsförslag, då två Stånd stadnat emot två.
Enligt ^5 §.
Riksdagsordningen är det klart, att frågan skall förfalla, om den kan förfalla; och att denna fråga kan förfalla, synes bäst deraf, att vi varit utan en sådan inrättning ända hitintills.
Utskotten hafva således icke haft rätt att hem-, ställa om någon förening Stånden emeU lan, enär saken bordt förfalla.
Om frågan också hitkommit i form af inbjudning från någotdera af de Stånd, hvilka antagit depositions-räkningen, skulle jag i alla fall hoppas, att, då inga nya skäl kunnat anföras, Ridderskapet och Adeln måtte vidhålla sin förra, efter mogen öfverläggning, yttrade tanka.
Idka med Herr Hjerta anhåller jag, att Herr Grefven och LandtMarskalken icke måtte meddela proposition till bifall å Memorialet i denna punkt, utan tillkännagifva, att något beslut härom icke kan fattas, och att Utskottets framställning bör läggas till liandlingarne. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken tillkännagaf, alt Plenum lomme klockan half till 6 i eftermiddag att fortsättas.
I Den 17 December f. m. 25 Herr Rosenblad, Bernhard:
Om denria sak blifvit, såsom en särskild fråga, väckt, och till Utskotten remitterad, hade Herrarne Hjerta och Cederschjöld haft rätt deri, att frågan bör förfalla, när två Stånd stad» na emot två.
Men då detta förslag utgör en del af hela myntbestämningen, bifallen af alla fyra Stånden, så, enär de arne Stånden hafva samma rätt att göra gällande det sätt för verkställigheten de ansett nödiga, som de andra begge, hafva Utskotten trott sig, af dessa skäl, ej kunna låta saken förfalla.
Att denna sak står i omedelbart sammanhang med mynthestämningsfrågan, samt i ett och samma Betänkande föreslogs, torde svårligen bestridas.
Det kan således icke annat än förundra mig, alt de Talare, som yrkat, att ett Lagförslag icke kan delas, och drifvit detta så långt, att, ehuru RiddarhusOrdningen, enligt ett Stadgande i densamma, kan partielt ändras, det år 1823 ingifne förslag till Riddarhusordning bordt antingen helt och hållit, eller ock alldeles icke, antagas; det förundrar mig, Säger jag, att desse samme Talare nu yrka, att denna del af mynlbestämningsfrågan skall behandlas såsom en helhet för sig sjelf, ehuru Betänkandet N:o \[\, sorn innehåller så väl detta ämne, som mynt» bestämningsfrågan, är ett helt förslag för sig sjelf.
Jag vågar dessutom påstå, att depositions-räkningen skall blifva ett kraftigt medel för realisationen, och skull före - 2 6 Den 17 December f. m. tomma hög curs, hvilken i synnerhet är största hindret för myntbestämningen.
Jag anhåller således om bifall till Utskottens hemställan , eller att Ridderskapet och Adeln må instämma i den föreslagne inbjudningen, och får, om något hinder deremot skulle möta, på förhand begära votering.
Friherre af Nordin j Carl Johan A anförde skriftligen:
Då de sammansatte Stats- och BancoUtskotten inbjudit Ridderskapet och Adeln att instämma i Preste- och RorgareStåndens beslut, rörande io:de punkten, och jag anser lika nu, scm då frågan förra gången förevar, att den af Utskotten föreslagna depositions-räkning i Banken måste biifva af de mest välgörande följder, intilldess en allmän utvexling kan äga rum, tager jag mig friheten understödja Utskottens inbjudning, och anhåller vördsamt om propqsilion derå, Vigten af den föreslagne depositionsräkningen är efter min öfvertygelse uppenbar, Man må icke bjuda till att dölja för sig, att, intilldess in- och utvexlingen tager sin början, det fattade beslutet om irtyntbestämningen lemnar ingen säker garanti.
Att således, under en tid af 2 a 3 år, samma, om ej större, osäkerhet skall fortfara, sorn hitintills, och att derigenom ganska betänkliga följder kunna uppkomma i Rikets Den 17 December f. ni. 2 7 allmänna penningerörelse, samt att mangen medborgare oskyldigt härigenom skall blifva lidande, om ej rent af störtas ifrån välstånd till obestånd, blifvcr en följd, så vida ej ändamålsenliga åtgärder vidtagas.
Jag anser så betänklig den mellantid vi gå ti IL mötes, intilldess in- och utvexlingen tager sin början, att jag tror, det Rikets Ständer hafva sig såsom en helig pligt ålagdt, att bereda hvarje tänkbar åtgärd, hvarigenom den skakning i allmänna penningerorelsen, hvarmed vi hotas, må kunna motvägas, om ock derigenom en och annan mindre olägenhet i annat afseende möjligen kunde deraf uppkomma.
Jag medgifver dock icke derföre, att af den ifrågavarande depositiansräkningen några menliga följder skola uppstå; ty jag delar icke de farhågor jag på detta rum hörde framställas, då frågan här förra gången discuterades, att nemligen början af realisationen härigenom skulle aflägsnas.
Jag tror tvertom, att den mera lungt och utan skakning i allmänna förhållanden härigenom beredes; ty icke kunna vi dölja för oss, mine Herrar, att om, genom händelser, som ligga utom vår beräkning, men dock äro ganska möjliga, det skulle inträffa, alt vexelcursen vore betydligt uppjagad före och vid den tidpunkt, ciå in- och utvexlingen kunde taga sin början, flere betänkligheter skola uppstå, att sätta densamma i verkställighet, och att det således är af mera vigt, än man i allmänhet synes tro, det Den 17 December f. m. vexelcursen bibehålles någorlunda jemn och utan alltför skarpa fluctuationer under den kommande mellantiden.
Genom det fattade beslutet om myntbestärnningen, och in-? tilldess den vinner verkställighet, är väl ett onaturligt vexelcursens fallande motvägt, men deremot icke något beredt för att hindra ett öfverdrifvet stegrande.
Då man å ena sidan gifvit en tillräcklig garanti åt de gäldskyldige, hade man, af billig omtanka för dem, som äga större eller mindre capitaler, åtminstone bordt lemna öppet möjligheten för desse, att hädanefter försäkra sin egendom emot framtida försämring.
Jag anser vägrandet af en deposit-räkniugs öppnande i Banken, under närvarande förhållande, vara en den mest påtagliga orättvisa emot de medborgare, som äga sin förmögenhet i penningar, och att den skall, likasom all kränkning af hvad rätt är, medföra de menligaste följder för samhället pä det hela, äfvensom för de gäldskyldige, hvilka förgäfves under denna mellantid skola söka capitaler, då man icke ens vill medgifva deras ägare, att kunna försäkra sig om att hädanefter verkligen återfå hvad de utgifvit.
Innerligen öfvertygad, att ett ordnad t och fast mynt är ett oeftergifligt vilkor för folks och näringars trefnad och förkofran, har jag röstat för hvarje beslut, sorn här hittats lill beredande af denna fördel för Svenska Folket; men jag mäste bitliiit förebrå mig, att i min mån hafva bi - Den 17 December f. m. 29 dragit till desse beslut, om, åsidosättande en nödig försigtighet, man blindt vill Störta lill målet, utan allt afseende på den mängd medborgares bestånd, som, innan tiden för in- och utvexlingen inträffar, göras olycklige.
Jag bär sagt, att jag icke delar deras öfvertygelse, som tro, alt realisationsdagen aflägsnas genom ifrågavarande åtgärd.
Jag vidblifver denna öfvertygelse, men erkänner öppet, att om ock denna dag skulle för någon tid aflägsnas genom en i Banken öppnad deposilions-räkning, skulle jag det oaktadt tillstyrka dess antagande, emedan denna åtgärd utgör den säkraste och enda verkliga borgen, som Rikets Ständer kunna gifva Svenska Folket, att den mynlbestämnjng, som är beslutad, skall vinna fullbordan; ty efter mitt begrepp är myntbestämningen i verkligheten satt i fullbordan samma stund, som den föreslagne deposit-räkningen är i Banken öppnad, och kan dädanefter icke mera, utan genom våld, tillintetgöras.
Hvarefter Friherre af Nordin mundteligen tilläde:
I anledning af den anmärkning, som blifvit gjord, att frågan om Depositionsräkningen borde förfalla, enär två Stånd stadnat emot två, och att denna fråga ej skulle hafva sammanhang med hufvudfrågan, får 3o Den 17 Deeember f. m. jag förklara, att jag anser den stå i det närmaste sammanhang med sjelfva realisationen, och att jag, för min del, icke skolat kunna emotse, utan det största bekymmer för Näringsidkarne i allmänhet, den mellantid, som kommer att äga rum, intilldess utvexlingen tager sin början, derest icke jag i Depositionsrätten funnit en garanti; och hade jag ganska bestämdt voterat emot realisationen, så vida jag icke tagit för afgjort att Realisationen och Depositionsräkningen voro fullkomligt beroende af hvarandra.—
Jag förnyar derföre min begäran om proposition derpå, att Ridderskapet och Adeln måtte instämma uti Preste- och BorgareStåndens beslut, Herr Ribbing:
Det ser för närvarande verkligen ut, sorn frågan, om
Deposilionsräkningen skall finnas, eller icke, här nu vöre före.
Denna fråga är likväl redan afgjord, och kan således icke åter uppstå.
Jag kan icke annat än yttra min tacksamhet för den uppriktighet, hvarmed en Talare genast börjat i sjelfva hufvudsaken, eller att tala för den redan afslagne Depositionsräkningen.
Detta är vida bättre, än att, på sätt en annan Talare gjort, börja fästa sig vid formen, och omtala, huru Kongl. Maj:t icke kan sanctionera ett Lagförslag, utan i sin helhet.
Här är icke fråga om Kongl. Majrts Sanction, utan om ett Rikets Ständers beslut.
Jag vet icke, huru Den 17 December f. m. 3i exempel kan tagas från fall, som icke inträffat.
Om jag äfven antager, att
Depositionsräkningen kan vara så nyttig och fördelaktig, som Friherre af Nordin tyckes vara öfverlygad, tror jag dock vi skola erfara, att vår Grundlag icke kan så tolkas, att vi få begagna ett origtigt medel för att vinna ett ändamål; åtminstone skall jag bestrida en sådan satts, äfvensom jag bestrider Friherre af Nordin, att någon medborgares rätt blifvit kränkt derigenom, att vi ej antagit Depositionsräkningen.
Jag kan således nu icke låta skräma mig af några sådana hotelser»
Med full tillit till Herr Grefven och LandtMarskalken» öfverlemnar jag åt honom att bestämma, huru propositionen skall göras.
Vöre detta en fråga, som ej kunde förfalla» vöre förhållandet helt annorlunda, men då i y5 §.
Riksdagsordningen är bestämdt, att, när tvä
Stånd stadna emot två, frågan skall förfalla, måste afven ovilkorligen så ske.
Om det förhållande inträffade, att Rikets Ständer bestämde en Lag i principen, men icke i detaljerna, så ankom detta på Kongl.
På samma sätt är det med Rikets Ständer.
Sedan de afgjort realisationen, och frågor om detaljerna förekomma, så höra till Förstärkt Utskott endast sådane frågor, på hvilkas afgörande sjelfva hufvudsakens möjlighet beror.
Men Depositionsräkningen kan allt för väl afslås, och realisationen ändå gå för sig, oberoende af Depositionsräkningen. 32 Den 17 December f. m.
J;ig förenar mig i formfrågan roed Herr Hjerta, och anser oss icke böra ingå i dis» cussion om sjelfva saken.
I händelse vi få hålla oss lill det ämne, som först hör afgöras, nemligen, huruvida Utskotten bordt upptaga frågan, då två Stånd slädnät emot två, anhåller jag, att Grundlagen mätte blifva följd, såsom hitintills practiserats.
Jag anser öfverflödigt att besvara de framställningar, som, med åsidosättande af rättsgrunden, blifvit gjorde för återupptagandet af hufvudfrågan.
Jag skall uppskjuta att yttra mig deröfver, intilldess Herr Grefven och LandlMarskalken förklarat, om Herr Grefven och LandtMarskalken framställer någon proposition, sedan Utskotten frångått så väl Grundlagen, som deras pligt.
Herr Rosenblad må säga hvad han vill, är
Depositionsräkningen dock en splitter ny inrättning utan något direct sammanhang med realisationen.
Mycket väl hade man kunnat haft en sådan Depositionsräkning, utan att hafva någon mynlbestämning.
Herr Rosenblad minnes säkerligen de strider, som föreföllo vid sista Riksdag, och huru jag då, så väl som nu, ifrade emot Depositionsräkningen, i den fulla öfvertygelse, alt den skulle förhindra realisationen genom enskilta speculationer ej allenast på Bankens, utan äfven på enskiltas, silfverköp.
Jag tror såledest att Den 17 December f. rn.
33 att en stor svårighet skall genom
Depositionsräkningen uppstå att erhålla de för realisationen erforderlige 900,000 R:dr Specie.
Jag anhåller, att Herr Grefven och LandtMarskalken först täcktes förklara, huru formfrågan skall behandlas, och om Ridderskapet och Adeln icke skall få förblifva vid sitt förra beslut.
Jag skall sedermera om så erfordras, ganska lätt visa det menliga för realisationen af en Depositionsräkning.
En värd Talare har emot Herr Hjerta och mig framkommit med den anmärkning, att vi, som bestridt Kongl. Maj:t rättigheten, att vid sanctionerandet stympa ett af Rikets Ständer aflemnadt lagförslag, icke eller borde medgifva RiksSlånden rättighet att stympa ett lagförslag, som till dem ifrån Utskotten inkommit.
Den, som kan taga sin tillflykt till dylika argumenter, tyckes sjelf böra anse sin sak för sjuk.
Emellan de uppgifrie förhållanden, kan nemligen icke den ringaste jemförelse äga rum.
Konungen kan på visst sätt anses såsom Utgifvare eller Förläggare af Ständernas Lagförslag; men Utskotten äro endast Ständernes Concepister.
Om tre
Stånd hade förkastat förslaget, hade det ovilkorligen förfallit, och då två Stånd stadna emot två, är förhållandet alldeles lika, när frågan kan förfalla.
Det är således klart, att 54 H. 3 Den 17 December f. ra. frågan om
Depositionsräkningen måste enligt Grundlagen förfalla.
En annan sak hade varit, om rörande lojeringen, två Stånd hade stadnat emot två.
Då hade saken nödvändigt måst slitas.
Herr Rosenblad har väl sagt, att Deposilionsräkuingen vore en oskiljaktig del af reaiisationsförslaget; men att icke så är, synes bäst deraf, att den ju möjligen hade kunnat af tre eller alla fyra Stånden afslås, med bibehållande likväl af förslaget i öfrigt.
Såsom bevis, huru dylika frågor förr blifvit behandladej torde jag få nämna, att vid sista Riksdagen, två RiksSlånd beslölo den förändring i gamla DiscontReglementet, att omsättningarne skulle förändras från |:del till rVdel hvarje halft år.
Dessa a:ne
Stånd ville hafva frågan afgjord i Förstärkt Utskott, men de andra 2:ne Stånden yrkade, att hon skulle förfalla.
ConstitutionsUtskottet, till hvilket saken blef hänskjuten, förklarade att frågan förföll, emedan två Stånd stadnat emot två.
Hvad sjelfva hufvudsaken beträffar, vill jag med den sista Talaren icke ingå i något yttrande derom, i hopp att Herr Grefven och LandtMarskalken befriar oss ifrån att ännu en gång omröra ett ämne, som redan längesedan är utslitet; samt besparar mig mödan att upprepa, och Ståndet tålamodet att höra, hvad som redan ofta förut Varit anfördt.
Jag anhåller derföre att Den 17 December f. m. 35 Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes tillkännagifva, huruvida Herr Grefven och LandlMarskalken anser någon ytterligare öfverläggning i detta ämne kunna äga rum, och huruvida Utskotten varit obefogade till den gjorda inbjudningen.
Herr Tham> Wollrath:
Då Herr Grefven och LandtMarskalken ej afbrutit discussionen, tar jag för gifvet, att han tillåter densamma.
Den punkt, som nu är föredragen, anser jag innehålla 2.*ne frågor, den ena om inbjudningen, den andra om voteringspropositionerna skola godkännas, eller afslås.
Vi måste först fatta beslut om den ena, och sedan om den andra af dessa frågor.
Först har man sökt uppskräma oss med de faror, som skulle uppstå, om ej
Depositionsräkning ägde rum.
Detta sätt att gå till väga var äfven gängse 1823, då man framlemnade flera reservationer, innehållande de fasligaste målningar om de olycksaliga följder, som skulle uppslå af de beslut, som då togos.
Delta har Gud ske lof dock uteblifvit, och tvertom hafva de nyttiga beslut, som då togos, satt oss i stånd att nu göra en myntbestämning.
Det är således förlåtligt, om jag är härdad emot dessa skrämskott, och icke blir rörd deraf.
I sjelfva liufvudsaken skall jag tillkännagifva min opinion.
Om myntbestämningen hade blifvit afslagen, skulle jag hafva tillstyrkt 54 H. 3 * 36
Den 17 December f. in. en Depositiousrakning, såsom en nödhjelp att komma till ordning, men nu, sedan realisationen är bifallen, bestrider jag
Depositionsräkningen, såsom hinderlig för realisationen, hvilkens tillvägabringande just beror på erhållandet af 900,000 R:dr Silfver.
Jag är öfvertygad, att om en Deposilionsräkning inrättas, skall icke en skilling säljas till Banken, emedan livar och en, som behöfver penningar, insätter sitt silfver på Depositionsräkningen, då han vet, att han vid första vink kan disponera det, i händelse cursen skulle stiga.
Jag kan således ej annat än afstyrka antagande af Utskottens inbjudning, såsom hinderlig för realisationen.