Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolens ledamöter skola ställas under åtal inför Riksrätt, finnes ordagrant intaget i 4 § af Just.Ombudsm.-s instructiou, hvilken särskilda lag är af beskaffenhet, att till dess stiftande eller förändrande icke behöfves alla 4 Ståndens sammanstämmande beslut; men icke lärer någon derföre vilja påstå, att denna § skulle af 3:ne
Stånd kunna ändras till en sådan lydelse, att den komme i strid med grundlagen eller att sjelfva grundlagsbudet derföre skulle vara upphäfdt.
Så lärer äfven här vara förhållandet.
Ty då grundlagen uttryckligen stadgar, att ett RiksShns privilegier, rättigheter och förmåner icke kunna upphäfvas utan alla fyra RiksStais samtycke, sä lärer icke ett sådant privilegium, derföre alt det blifvit i allmänna lagen intaget, få upphäfvas pä grund af endast 3:ne Stånds beslut.
Hvad derefter beträffar frågan, huruvida den ifråga var. arfsoch giftorätten verkligen är för R. o. Ad. af privilegii natur elter ej, så tror jag, att man, för att finna det rälta och sauna häruti, icke har behof hvarken af några långsträckta forskningar tillbaka i historien, eller af någon särdeles djupsinnig argumentation.
Enligt min öfvertygelse behöfver man endast göra sig reda för hvad med ett särskildt
Stånds privilegium menas.
Efter mitt omdöme är det klart, all hvarje Stånds privilegier endast innefatta de rättigheter, som äro Ståndet särskildt förbehållne.
Om delta är förhållandet, sä tror jag, all tillämpningen deraf på ifrågavarande fall är ganska lätt.
Ty dä den lill en del olika arfs och giftorätten för R. o. Ad., är en detta Siånd särskildt förbe hållen rättighet, sä måste också deraf följa, att denna olika arfsoch giftorätt för R. o. Ad. är ett privilegium.
Denna conclusion är, efter mitt förmenande, så enkel, att den svårligen lärer kunna kullkastas, så vida nemi., o hvilket jag förmodar, premissen är riklig.
En värd talare, Hr Akerman, har påstått och förmenat, att R. o. Ad. skulle hafva förlorat sina fatalier i denna fråga, derföre att de icke vid föregående riksdagar framkommit med samma yrkande som nu.
Det torde vara nog att svara den värde ledamoten på denna hans framställning, att det i allmänhet är svårt att förlora några fatalier, der inga sådane äro föreskrifne.
Dessutom lärer väl ett beslut, fattadt vid ett föregående riksmöte, icke lägga något hinder i vägen för II. o. Ad., eller hvilket Ständ som helst, att nu fatta ett deremot stridande, helst representationen vid hvarje särskild riksdag icke består af samma ledamöter sorn vid en föregående.
En annan värd talare, Frih. Hamilton, har förmenat, alt den nu förevar, frågan, eller den, huruvida' arfsoch giftorätten för R. o. Ad. är af privilegii natur eller icke, hade bort väckas då hufvudsaken förevar till afgörande.
Jag är icke med honom af lika tankar i nämnde afseende.
Då var nemligen endast fråga om R. o. Ad. ville medgifva en' förändring i lagen från den olika till den lika arfs- och giftorätten.
Först sedan det visat sig, ej allenast alt de 3 öfriga Stånden bifallit denna förändring, utan äfven att LagUtsk. ansett 3:ne RiksSt:s beslut i 7 H. 29 226 Den S F e b r u a i i e. m. della fall utgöra R.
St:s beslut, då först, d. v. s. nu, liar den rätta tidpunkten för R. o. Ad. inlrädt, att tillkännagifva, det de anse frågan vara af privilegii natur.
Cederström, Jacob, har framkommit med några satser, som åro af särdeles egen beskaffenhet.
För att visa, alt R. o. Ad. icke skulle äga rättighet att afgifva den ifrågavar. protesten, har Frilun först påstått, att 114 § Reg.F. icke handlar om något Stånds särskilda privilegier, utan om R.
St:s gemensamma privilegier.
Jag tvidar pä, att det linnes någon enda ledamot af detta Stånd eller ens af hela riksförsamlingen, som i detta fall är af lika åsigter med den värde talaren.
Ordet ”samtlige,” som står i §:n framför orden ”Riksens
Ständer” tyckes det vara tillräckligt att åberopa, för att vederlägga denna åsigt; ty om det endast varit fråga om R.
St:s gemensamma privilegier, så hade icke ordet ”samtlige” bort der finna plats.
Det uttrycker nemi. tydligen, att del äfven är fråga om hvarje
Stånds särskilda privilegier.
Vidare har den värde Frilen ganska riktigt yttrat, att R. o. Ad:s härvarande ledamöter voro representanter för Svenska folket; men han har deraf dragit den högst märkvärdiga slutsats, att de icke skulle representera Ståndets hemmavarande medlemmar.
Då nu R. o. Ad:s närvarande ledamöter, enligt hvad Frih.
Cederström medgifvit, äro representanter för Svenska folket, och det icke lärer kunna bestridas, att de hemmavarande adelsmännen utgöra en del af Svenska folket, sä lärer väl äfven få medgifvas, att R. o. Ad:s vid riksdag närvar, ledamöter äro representanter för Ståndets hemmavarande medlemmar, och således äga laglig både rättighet och pligt att jemväl å de frånvarandes vägnar i denna likasom i alla andra inom Ståndet förekommande frågor beslut falla.
Dä jag med hvad jag nu anfört, tror mig hafva visat, att frågan om den olika arfs- och giftorätten för R. o. Ad. är af privilegii natur, och dä privilegier icke kunna ändras eller upphäfvas utan aila fyra RiksStms sammanstämmande beslut, med K. M:s sanction, samt R. o. Ad. uti ifrågavar. fall icke iemnat sitt bifall till den föreslagna förändringen, så måste deraf följa, att den icke kan af K. M. bifallas.
Dä vidare det enda sältet alt få en sådan åsigt i und. framförd till K. M., är det, att afgifva en und. protest, så mäste äfven jag för min del förena mig uti detta förslag, som af Hr von Hartmansdorff blifvit framstäldl; ty om icke en sådan protest aflemnas af Ståndet, sä komma dess åsigter icke i officiel och grundlagsenlig väg lill K. M:s nåd. kännedom.
Bifall till delta anförande yttrades af många ledamöter.
Lika med åtskilliga talare före mig, vill jag lill en början för min egen del afgifva den förklaring, det jag visserligen icke hyser några synnerligen lifliga sympalhier för den lagförändring om införande af den lika i st. f. den olika arfsrätten, som af 3me
Stånd vid innevarande riksdag blifvit antagen och alt jag icke eller här har röstat för dess antagande, äfvensom alt, i fall det berodde på mig att göra denna förändring, sådan sorn den nu är föreslagen till allmän lag Den S Februari e. m. 227 för Sveriges rike, så skulle det icke komma att ske.
Men, såsom den siste värde lalaren anmärkte, del är icke nu fråga om fördelen eller skadligheten af den lika arfsrätlen, utan frågan är om It. o. Ad. äger eller icke äger rätt alt protestera emot de ärne öfriga Ståndens beslut, om den lika arfsrättens införande i Sveriges allmänna lag; frågan är, huruvida denna arfsrätt för K. o. Ad. utgör en delta Ständ särskildt förbehållen rättighet, ett särskildt privilegium, eller icke.
Grundlagen föreskrifver i 87 § Reg.F., att för stiftande, ändring eller upphäfvande af allmän civillag, fordras å R.
Slas sida 3:ne RiksSlis sammanstämmande beslut.
Vi hafva således nu att afgöra huruvida arfslagarne äro att anse såsom allmänna lagar eller icke, samt om R. o. Ad:s arfsrätt är en delta Ständ särskildt förbehållen rättighet eller icke.
Jag har redan sagt, all jag icke hyser någon särdeles liflig förkärlek för den lika arfsrätlen.
När jag således log det förslag, som llr von Hartmansdorff afgifvit och genomläste detsamma, blef jag icke mycket missbelåten, dä jag tyckte mig linna, att han hade lemligen rätt i sitt påstående, att arfslagen skulle för Adelsmän vara en särskildt, personlig lag, en priva lex.
Jag ville dock jemföra della påslående med det document, hvarpå det borde grunda sig, nemi. sjelfva lagboken.
Men när jag tog densamma i min hand (jag är annars icke mycket förfaren deruti) och genomläste och jctnförde dess särskilda sladganden uti ifrägavar. afseende, sä mäste jag lycka det vara ovedersägligt, att dess föreskrifter ruride arfs- och giftorätten icke äro personliga, egna för särskilda Stånd, utan beroende af helt andra förhållanden, nemi. af egendomens beskaffenhet, i anseende tilt dess belägenhet i stad eller ä landel, men icke af den persons Stånd, som äger densamma.
Detta gäller egentligen blott om fast egendom.
Från denna allmänna regel tinnes blott eli enda undantag, nemi. för PresteSt., men hvars arfsrätt är lika för all läst egendom, ehvar den än-må vara belägen, just derföre, att den är eli undantag frän den allmänna lagen, har blifvit detta Stånd genom särskilda privilegier försäkrad.
Hvad åter lösören beträffar kunde lagstiftaren icke bestämma orten, der de funnos, såsom någon säker grund för arfsrätlen, emedan de äro af en sä flyttbar natur; och om somliga af dem, såsom capitaler, kan man icke säga om de tillhö:a stad eller land.
De mäste således fästas vid person; men del blef icke eller nu personens Ständ, ulan dess boningsort, som bestämde huruvida haus efterlemnade lösören borde ärfvas olika efter lands- eller lika efter stadsrätt.
Del är sant, att det, i delta enda fall, existerar eli särskildt förhållande för R. o. Ad., dä, ehuru ej i Ståndets privilegier omnämnd, en sådan rättighet särskildt för Adelsmän verkligen (innes i allmänna lagen stadgad, att dess efterlemnade lösören alltid ärfvas efter landsrätt, äfven om de vid dödsfallet varit boende i stad.
Till detta särskilda stadgande finnes dock en ganska naturlig förklaringsgrund ulan att man behöfver söka den i några privilegier.
Ty då man vid lagens stiftande ville undersöka hvar hvarje person hade sin boningsort, sä kumle man icke för Adelsmän bestämma hvarest de bodde, erne - 22S Den 8 Februari e. m. dan de fleste såsom ägande både fast egendom på landet och tillika innehafvande något embete eller någon syssla i stad, än bodde på landet oell än i stad.
Emedlertid måste man erkänna den allmänt tillämpade grundsatsen vara den, att det är egendomens belägenhet i afseende på fast, och personens vistelseort i afseende pä lösegendom, som bestämmer arfsrälfen.
Dessa stadgande!! kan man icke gifva benämning af en särskild lag för R. o. Ad., då den är lika för alla och hafv a varit allmänt gällande sedan så långt tillbaka, att, såsom redan af flere talare blifvit anfördt, till oell med i de gamla landskapslagarne återfinnes en sådan arfslag, allt sedan Birger Jarls lid.
Jag bär icke eller under dessa öfverläggningar hört, att någon liar kunnat styrka, att det utgör en särskild rättighet för R. o. Ad. att ärfva efter olika arfsrätt ä landet men efter lika i stad, och att det icke är en rättighet, som tillkommer alla medborgare.
Jag frågar derföre, om mankan citera en enda skrifven handling, med det enda bestämda privilegiiundantaget för PresteSt. som visar, att arfsrättens olika tillämpande icke är beroende af den aflidnes boningsort eller den eflerlemnade egendomens belägenhet, utan i stället af det Stånd, som denne tillhört?
Man liar lyckt, att det borde vara en Ståndet särskildt tillkommande rättighet, man har ansett det vara för Ståndets tillvaro nödvändigt att qvarblifva vid den gamla olikheten i arfsrätten, men man har icke mäktat bevisa med någon handling att så verkligen är förhållandet, att R. o. Ad. äger för sig en särskild arfslag, som icke lyder under 87 § Reg.F:s bestämda föreskrifter.
Man må icke anföra, att andra stadganden, obestridligen af privilegii natur, finnas intagna i allmänna lagen, såsom bevis för den mening, att äfven detta skulle kunna vara af sådan egenskåp; ty det bevisar just motsatsen, emedan för de särskilda fall, der man af en eller annan orsak har velat göra något undanlag från den allmänna regeln, har man icke nöjt sig med att införa dem ibland den allmänna lagens stadganden, utan hafva alltid dessa undantag dessförutan uttryckligen blifvit genom särskilda privilegier stadfästade.
Så har skett i afseende på Presterskapets privilegier, sä har skett i afseende på Adelns forum i hofrätten, så har skett i afseende på Adelsmäns utsökningsrält bos sina underhafvande.
Detta allt står i särskilda privilegier, och bör alltså, såsom stadfästadt af 114 § Reg.F, äga full gällande kraft, och kan man på samma sätt, i afseende till den lika arfsrätten för Adeln, någorstädes genom privilegier eller annan laglig handling citera något, som skulle kunna uppväga 87 § Reg F:s föreskrift derom all 3 Stånds sammanstämmande beslut i lagfrågor utgör R.
St:s beslut, då kan man möjligen hafva rätt att ingifva den protest, hvarom nu är fråga; ännu är delta dock icke visadt, och intill dess måste väl grundlagens bokstaf tillämpas efter dess ordalydelse, och icke godtyckligt tolkas, såsom man finner fördelaktigast vara.
För min del kan jag icke se annat, än all hvad jag nu anfört, just antyder den stridsfråga, hvarom här skall utkämpas, och på de skäl jag sökt framställa, kan jag icke komma från den lifliga öfvertygelse, att grundlagens uttryckliga bud skulle blifva öf - Den 8 Februari e. m. 229 verträdd, om fl. o. Ad. protesterade emot ett af 3:ne Stånd, enligt S7 § Reg.F., fattade beslut uti en allmän, civil lagfråga.
På dessa skäl måste jag anhålla, att Ståndet, med förkastande af Rivon Hartmansdorffs förslag, ville inskränka sitt beslut lill att endast belt enkelt lägga Utsk:s ifrågavarande betänk, till handlingarne.
Många röster hördes begära proposition.
Efter de sakrika och talenlfulla föredrag, som R. o. Ad. i dag haft tillfälle att afhöra sä väl för som emot
Hr von Hartmansdorffs förslag, och af hvilka, enligt mitt omdöme, de mest utmärkta innefattas, å ena sidan såväl i sjelfva motionen, som i det understöd den fått, i politiskt hänseende af Gr.
Rjörnsljerna, samt i juridiskt af Gr.
Sparre, och å andra sidan i de anföranden, som till vederläggning deraf blifvit afgifne isynnerhet af Hr Berg von Linde och Hr Gripenstedt, hade jag för min del önskat att icke hafva varit satt i nödvändighet att yttra min enskilda opinion i detta ämne, isynnerhet, då jag väl vet, att den är af en alltför ringa betydenhet.
Jag anser det likväl som en pligt för mig, såsom ledamot i LagUtsk.
, och lill följd af det förtroende Ståndet visat mig, då det valde mig lill ledamot i detta Utsk., att i någon mån redogöra för LagUtslcs motiver vid afgifvandet af det nu föredragna betänk.
; och jag ber Ståndet om ursäkt, om jag, vid fullgörandet af denna pligt,- äfven kommer att yttra några ord om det ämne, som derutöfver utgör föremål för denna öfverläggning.
Till en början och med anledn. af åtskilliga här på förmiddagen afgifne yttranden, anhåller jag, att i R. o. Ad:s minne få återkalla en del af hvad jag hade äran anföra vid det tillfälle, då frågan om den lika arfsrättens införande i Ståndet förevar.
Jag gaf då företräde ät densamma framför den nu gällaude olika arfsrätten, förnämligast af juridiska skäl.
Jag anförde dessutom, med afseende på Adelil särskild, ett billighetsskäl, som, enligt min öfvertygelse, äfven inom detta
Stånd talade för förändrade arfsbestämmclser, det nemi., att om man erkänner, såsom man i allmänhet gör inom den olika arfsrättens läger, om man, säger jag, er känner, att den lika arfsrätten är förmånlig för Preste- och BorgareSl:n och det i synnerhet af det skäl, att sönerne der, genom sin dyrare uppfostran, redan bekommit en så betydlig brorslott, att de icke derutöfver böra kunna fordra någon ytterligare fördel framför sina systrar, sä mäste man ock medgifva, att detta skäl äfven äger sin fulla tillämplighet på Adelsmän, betraktade såsom enskilde medborgare.
Jag medgaf dock, att delta skäl icke är fullt lika gillligt dä man betraktar Adeln såsom ett Riksstånd.
Från denna synpunkt insåg jag, lika med mine motståndare, att den olika arfsrätten, såsom medel alt sammanhålla en större förmögenhet, kunde vara af någon fördel för Adeln såsom Ståndj min jag ansåg likväl icke denna fördel vara af den betydenhet, att din hos mig kunde väcka öfvertygelse, att någon särskild arfslag birde äga rum för Adeln, såvidt man var ense om den lika a: fi 230 Den 8 F e b r u a ri. e. ra. rättens fördelar för samhället i allmänhet.
Jag trodde mig nemi. linna i den olika arfsrätten ett föga verksamt medel till sammanhållande af förmögenheten, annorlunda än i förening med primogenituren, hvarföre jag äfven, då raan hvarken kunnat eller velat sätta dennas införande i fråga, ansåg, att man, vid betraktande af de fördelar, som den lika arfsrätten onekligen i andra afseenden skulle komma alt medföra, icke borde tveka att besluta en förändring i denna syftning.
Till hvad jag vid nämnde tillfälle hade äran yttra, anhåller jag att nu i korthet få tillägga ett uttryck af min innerliga öfvertygelse derom, att sedan man är 1810 förbjudit stiftande af fideicommisse!-, och sedan man genom en tern ligen våldsam lagbestämmelse, dä gick sä långt, att man tilläde detta förbud retroacliv verkan, derigenom att roan lill och med gaf K.
M. rätt att häfva redan sliflade fidei corn misser, — frän denna stund tror jag det vara förgäfves att söka grunda Adelns oberoende, sjelfständighet och inflytande såsom Riksstånd pä ärfd förmögenhet.
Då man nemi. finner, att en större förmögenhet, sorn icke^r af fideicommiss natur, sällan eller aldrig stannar inom samma slägt lärfgre än 2, högst 3 generationer, skall man säkerligen med mig erkänna, alt R. o. Adis sjelfbestånd och anseende i det allmänna icke vidare kan grundas pä dess ärfda förmögenhet, utan att Ståndets inflytande mäste upprätthållas, antingen genom dess enskilda medlemmars personliga egenskaper och duglighet, eller genom förvärfvad förmögenhet; och frän en sådan synpunkt betraktadt, mine Hrr, torde den lika arfsrätten vara lika förmånlig, om icke förmånligare för Adeln än den olika, enär man mäste medgifva, att största delen afAdens förvärfvade förmögenhet tillfaller Ståndet genom giftermål.
Men för dem, som ännu tro, att Adelns bestånd kan grundas pä dess ärfda förmögenhet, — för dera erkännes gerna, att den olika arfsrätten kan vara ett palliativ, och jag vill gå så långt i medgifvande,, att jag vore färdig alt påstå, att det måhända är det enda, som återstår.
För egen del anser jag dock, i enlighet med hvad jag nyss hade äran anföra, delta palliativ, vara af den svaga beskaffenhet, att man derföre icke i något Stånd bör bibehålla olägenheterne af den olika arfsrätten.
Men sorn jag, då denna fråga första gängen här förevar, fann en öfvervägande majoritet af Ståndet vara af motsatt öfvertygelse, har jag äfven varit långt ifrån att anse det vara öfverensstämmande med billighet, att denna majoritet skulle af de öfriga Stånden kunna påtvingas en förändring i sina arfslagar, helst dä dessa hittills varit grundade på ständsförhällanden.
Detta var också en anledn. för mig att inom Utsk. förorda afseende åt Riksdagsm.
Petter Pehrssons motion, hvilken afsåg, ali den lika arfsrätten. borde införas för de öfrige samhällsclasserne, men deremot den olika bibehållas för R. o. Ad. i fall detta Stånd ansåg densamma för sig vara förmånligare.
Denna motion var äfven inom Utsk. föremål för en ganska allvarsam öfverläggning.
Men man fann slutligen så många svårigheter och nära nog en omöjlighet att med vära riksdagsformer komma lill något resultat i afseende på denna motion, att man slutligen ansåg den icke böra till någon ät - Den 8 Februari e. m. 231 gärd föranleda.
Det var nemi. för tidigt alt, i en fråga af allmän civillags natur, fästa afseende på en enskild motionärs sä beskaffade yrkande, innan man kände II. o. Ad:s tankar i ämnet, och det biet' för sent, sedan de öfriga Stånden beslutit öfver frågan i hela dess vidd, utan alt afbida II. o. Ad:s beslut, eller derpå göra något afseende.
Jag roedgifver dock, att dessa svårigheter eller denna omöjlighet till en stor del låg i Utskis åsigt, att frågan vore af allmän civillags natur.
Jag bör nu således redogöra för de skäl, som legat till grund för denna Ulsk:s åsigt, ehuru dessa skäl här på förmiddagen redan blifvit af flere talare fullständigt framlagde; ty Ulsk. har icke haft några andra.
Med jttriva lex måste förstås en lag, som utgör lindantag fran allmänna lagen.
Hvarje annan definition på privilegium är och förblir otillfredsställande; och när nu, på sätt af flere föregående talare redan blifvit lill öfverflöd bevisadt, arfslagen för Adelsmän från urgamla tider beständigt varit densamma, som i allmänna lagen varit föreskrifven för medborgare i allmänhet, kunde Ulsk. icke föreställa sig, alt man skulle vilja hänföra den till privilegierne.
Denna arfslag fans äfven lill långt förr än några privilegier tillkommo.
Sammalunda är ock förhållandet med de två andra Stunden, nemi.
Bondeoch BorgareShns arfslagar.
Medlcmmarne af dessa särskilda
Stånd hafva likaledes så långt tillhaka, som lag funnits och blifvit tillämpade i landet, ärft efter allmän lag, hvarföre jag icke kan dola den åsigt, som här blifvit framstäld, att äfven BorgarSt. skulle kunna åberopa sina privilegier i fråga om arfslagarne.
Det är visserligen sant, att stadslagen är yngre än landslagen; men derföre icke något undantag från denna, ty den är dock deu första lag, sorn gällt för Borgare, och äfven den är äldre än något privilegium.
Hvarken Borgare, Bonde eller Adelsman kan derföre åberopa privilegier såsom grund för deras arfslagar.
Pre steSl. kan det, emedan dess arfsrätt utgör ett genom särskild lag bestämdt undantag från lagens allmänna stadganden; hvarföre den också fått sin plats i detta Stånds privilegier.
Man har sagt, att frälsemans arfslag vore ett privilegium, derföre alt deu i ett visst fall skulle innefatta ett undantag frän den allmänna lagen, och man har trott sig finna ett sådant undantag i Adelsmans rätt att i stad ärfva lösören efter landsrätt.
Men, mine Hrr, äfven härutinnan finnes icke något undantag frän de i lagen uppställda allmänna reglorna för arfsrätten.
De äldre lagarne, såsom stads- och landslagarne, innehålla i detta afseende ingenting annat, än att i bondes hus ärfde son tvä lotter och dotter en ; och med bomle förstods dä hvar och en, som bodde på landet, med byaman åter, som i stadslagen omtalas, förstods hvar och en som var bosatt i stad, och der ärfde son och dotter lika.
Men endast i stadslagen hade man förutsett det fall, att samma person kunde besitta egendom både i staden och pä landel.
Derföre föreskref denna sistnämnde lag, alt borgare skulle ärfva efter landslag den egendom, sorn funnes pä landet, såvida den bestod af fastighet, äfvensom den lösa egendom, sorn ansågs nödig för fastighetens skötsel.
Landslagen deremot teg alldeles i detta hänseende.
Der fans icke något stad - 232 Den 8 Februari e. m. gande om huru med en på landet bosatt persons egendom i stad skulle förfaras.
Till följd häraf blef det nödvändigt att tillämpa särskilda på 1500- och 1600-talen utkomne författningar och resolutioner, af hvilka den ena dock ofta stod i strid med den andra, intilldess slutligen den grundsats genom praxis hlef gällande, att alla lösören skulle ärfvas efter personliga förhållanden, det vill säga efter Stånd eller bostad, men all fastighet deremot efter dess belägenhet, och detta blef lag år 1734.
Afven i denna lag nyttjas uttrycket ”bondés son”, för att utmärka dera, sorn äro bosatte på landet, sä vidt deras
Stånd rättar sig efter bostaden; men som detta icke är förhållandet med Adelsmannen, fann man nödigt, för att närmare bestämma hvad med bonde numera förstods, att särskildt nämna ”frälsemans son”, så att det nu heter ”frälsemans och bondes son,” der förut endast begagnades ordet ”bonde”, hvilket i sig innefattade hvad vi mena med ”frälseman och bonde”.
Begges söner skola, enligt sistnämnde lag, ärfva två lotter och döttrarne en lott hvardera af all egendom, så löst som fast, med undantag endast af fast egendom i staden, som skiftas efter stadsrätt.
Någon annan lag finnes icke, hvarken för frälsemans eller bondes arfsrätt till lösören, och i följd deraf är också i denna stund frälsemans och Bondes arfsrätt till lösören precis densamma.
Om en frälseman har både fast och lös egendom i stad, sä ärfves den fasta egendomen efter stadsrätt, men lösören efter landsrätt, och sammalunda är förhållandet med bonde eller hvar och en ofrälse person på landet, så länge han der är bosatt och mantalsskrifven och således är inbegripen under benämningen af bonde i lagens mening.
Häraf se vi sålunda, att, äfven i afseende pä lösegendom i staden, Adelns arfsrätt icke utgör något undantag från lagens bestämmelser i allmänhet, utan tvertom, att jemväl i fråga om lösören, frälseman och bonde hafva alldeles samma arfsrätt.
Pä landet ärfva begge den der befintliga lösa och fasta egendomen efter landsrätt, äfvensom deras i stad ägande fastigheter ärfves efter stadsrätt, men alla lösören efter landsrätt.