Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet i afseende å de pligter Staten har att iakttaga mot dessa sina Embets- och Tjenstemän.
Förgäfves väntar sig ett
Samhälle att få njuta lyckliga verkningar af de goda Lagar det kunnat gifva sig, om det ej tillika äger i sitt sköte medlemmar, åt hvilkas bepröfvade skicklighet och redliga vilja det kan anförtro
Lagarnes säkra vård och handhafvande.
Den 29 Mars. i 95 Grunden till all spänning af menniskanä verksamhetsförmåga, nekom ej denna af se. kier styrkta erfarenhet, igenfinnes hufvudsakligen i begäret att förbättra sitt tillstånd.
Detta sker i samhällslifvet genom ds medel der erbjudas åt hvarje medlem, att kunna ärligen förvärfva åtmindstone hvad man kallar utkomst, samt genom det bifall och den aktning, som fyllda pligter påkalla.
Den Samhällsmedlem, till hvars danande att blifva en nyttig
Statens tjenare, en far uppoffrat mångåriga omsorger och ej sällan utan största bekymmer bestridt omkostnader, har således, då han en dag inträder å tjenstemannabanan, ovilkorlig rätt att vänta och fordra, att der finna medlen för sin bärgning.
Naturens och lyckans olika gåfvor bland menniskor skola alltid väcka afund.
Stridiga intressen skola föda hat.
Då den ena är frälsad igenom ödets nycker från andra bekymmer, än dem hans passioner tillskapa, skall en annan finna sig i ett tillstånd, der lifvets första behof aftvinga honom yttersta kraften af hela hans arbetsförmåga.
Det, som egentligen är gemensamt för menniskan i alla stånd, i alla åldrar, utgöres af begär, som hon måste söka dämpa, af böjelser, som bon måste qväfva.
Huru skola då icke, under denna evigt fortfarande strid emdlan menskliga passioner, med hvarje kommande ny dag, nya anledningar äfven framställas till klagomål öfver Lagarnes kränkning ?
Hoe hvem är det den svagare har att söka be - Den 29 Mars. skydd emot den mägtigares förtryck, den red* lige värn emot svekets stäniplingar, den fredlige medborgaren försvar emot illskans och lastens anhängare?
Det är hos Domaren, hos Embetsmannen han skall söka sin tillflyktj och denne, hvilken helgat sitt lif och hela sin tid åt det ädla hvärf, att åter sammanfoga sönderbrutna länkar af samhällskedjan, att gifva Lagarna kraft, till uppfyllande af deras eljest vanmägtiga löfte om ordning och säkerhet, han skulle ej af Samhället njuta den vårdnad tillbaka, hvarigenom han, i afseende å sin bärgning, fann sig höjd öfver behof, hvilka, utan större försakelse, än man har rätt att fordra, ej låta qväfva deras röst?
Han skulle finna sig i sämre belägenhet, än hvilken annan Samhällsmedlem sorn helst, än sjelfva dagkarlen, hvars krafter till nyttig verksamhet lifvas och spännas af öfvertygelsen, att han genom lönen för mödorna bereder, om ej alltid sitt välstånd, dock sin nödtorftiga utkomst.
Men det är ej blott rättvisan, ej blott Samhällets eget anseende och heder, som fordra behjertande af den ställning, hvaruti de persorer försättas, hvilka offra sig till Samhällets tjenst.
Samhällets eget väl, upprätthållandet af den ordning det antagit och vill hafva hos sig bevarad, äro på det närmaste fästade vid Embetsmannaödet.
En stor man i Statsläran har sagt: ”Olyckligt det ”land, hvarest Domarens och Embetsmannens ”redlighet sättes på prof, att vid utöfningen 5’af deras embeten uthärda fattigdom och nöd.
”Uti striden emellan behotven och fåfänga be - Den 29 Mars, 197 ”mödanden att kunna ärligen dem tillfredsställa, skola de omsider vänja sig att anse Era”betet blott såsom ett lofligt medel, att ge”nom alla de utvägar Embetets missbruk be”reder, fylla hvad som brister, och Samhället skall, efter att hafva förstört en god Em”betsmanna esprit, få, genom Lagarnes försum5, made vård, mångfallt umgälla dess illa beräknade sparsamhet.”
Man öfverväge detta, och man skall ej kunna tveka om hvad som är sannt och rätt.
Näringsidkaren bereder sitt välstånd genom klokhet, arbete och flit.
Om ej Samhället lofvar samma utsigter åt den, som, efter förvärfvad skicklighet, uppoffrar sina mödor till Samhällets tjenst, huru skall det ens kunna vänta att blifva väl betjent?
Icke nog, att en Tjensteman njuter uppehälle för sin enskildta person för dagen, han skall ock sättas i tillfälle att uppfylla pligterna som maka och far, att i väl uppfostrade barn betala åt
Samhället den skuld han sig ådrog, då han njöt lifvet, och han skall ej blottställas för den förödmjukande föreställning, att han, sedan han grånat i Statens trogna tjenst, skall på sin ålderdom sakna annat stöd än tiggarstafven.
Han skall slutligen finna sina vilkor beräknade efter det olika förhållande, hvaruti han sättes, emedan han, ställd på ett upphöjdare rum, skall finna sig uti ett tillstånd af lidande och förödmjukelse, om han ej äger medel att upprätthålla det yttre anseende, som bör vara förenadt med det Embete han bekläder.
Dessa grundsattser äro så allmänt erkände, att de ej kunna motsägas.
Om man <98 Den 29 Mart, nu jemför Jeni med tillståndet i vårt Fäder’ tresland, skall man snart finna, huru deras tiL lämpning der är åsidosatt.
Det finnes icke något enda Embete, från det högsta till det hagsta, som lönas med penningar, hvilket kan sägas medföra för dess innehafvare medel att tillfredsställa behof, sorn det ej beror af honom att inskränka.
För Rikets högsta Embetsman, Justitiae-StatsMinistern och StatsMinistern för Utrikes Ärenderna äro anslagne, för den förre endast 5000, Och för den senare 6000 Riksdaler Bancosedlar.
Det yttre anseende dessa Embeten böra äga, och som Staten för deras egen värdighet bör gifva dem, fordrar, att nämnde höge Embetsmän, hvar för sig, böra kunna hålla fett hus, der Utrikes Ministrar, andre resande Utländ’ ningar, Rikets egne högre och lägre Embetsman, samt andre i Hufvudstaden vistande och från Landsorterna inkommande Medborgare kunna tid efter annan vara församlade.
För Medlemmarna af StatsRådet, desse Konungens ständige Rådgifvare i Regeringsärenderna, äro 3500 R:dr bestämde.
De äro till en del förbundne att bestrida enahanda omkostnader med StatsMinistrarne.
Ledamö. terne af Konungens Högsta Domstol, åt hvilka det är anförtrodt att å Högsta stället i Konungens namn dömma öfver medborgares lif och egendom, desse njuta 2500 Riksdaler.
Om än det offer af dessa Embetsman må anses kunna rättvisligen fordras, att deras hus Den 29 Alart.
199 skola vara alldeles otillgänglige för. sammanlefaadens behag, och att de skola afhälla sig från allt deltagande i allmänna umgänget, så, enär 1000 R:drafdragas blott för husrum, ved och ljus, huru skall då det öfriga förslå till den inskränktaste lefnad inom familjen, till anskaffande och underhållande af nödig equipering, och den betjening, sorn yttre anständighet ovilkorligen kräfver, åtmindstone vid de tillfällen, då Embetet skall bestridas, eller då JustitiaeRådet vid offentliga tillfällen skall samlas omkring sjelfva KonungaThronen?
Enär nu de för nyssnämnde Embeten vid 1809 års Riksdag bestämde löner redan blifvit genom inträffade omständigheter alldeles otillräcklige, huru mycket mer skola icke då de långt förut anslagne penningelöner vara det?
Jag vill ej trötta Höglofl.
Ridderskapet och Adeln med uppräknande af de flera Embets- och Tjenstemän i Konungens Cantzli, samt Rikets HofRätter och Collegier.
Månge af dem kunna ej mäta sina vilkor med den enskildta tjenarens.
Åtskillige at desse olycklige
Tjenstemän förena hos sig flera sysslor, ofta till göromålen oförenliga.
De åtaga sig dessutom så många enskildta commissioner, att nödig tid till tjenstens bestridande med ordning och drift ej mer är öfrig.
Hvem inser ej, vid nogare granskning, hvad hvarje Embete deraf måste lida?
Likväl har man redan kommit så långt, att opinionen ej ens ogillar ett sådant oskick.
Till fullkomnande af olyckan skulle höra, att de mångfalldige andre utvägar hvarje Embete bereder innehafvaren s att 200 Den 2 g Mars. på bekostnad af enskildt och allmän säkerhet söka fyllnad i utkomstens brister, jemväl må vinna det allmänna omdömets tysta godkänilande, De hafva gifvits, nekom det ej, och de gifvas ännu, till Landets heder, desse män af Ståndaktighet och mod, som, vid utöfningen af vigtiga kall, tåligt uthärdat fattigdomens hrister; men undvikom att blottställa Fäder* neslandets sak för dylika prof. Om Statens redlige tjenare faller ett offer för nödens fre* stelser, skall vanäran ej mindre drabba bo* nom, än Staten sjelf, som utställt honom lör faran, och sedan lemnat honora värnlös, utan medel till räddning.
Då jag öfverlemnar mig ät betraktelserna af dessa ämnen, för att af dem sammanfatta en tafla, den jag vågar fram* ställa till åskådande i det aktningsvärda Stånd, hvaraf jag har den äran att vara medlem, in* tages jag tillika, jag bekänner det upprigtigt, af det smickrande hopp, att mina afsigters ren* het ej skall misskännas, och att sanningens löst, hvarifrån hon ock må komma, ej skall förgäfves tränga sig in i det rum, der Höglofl Ridderskapet och Adeln är församladt.
Tilläfventyrs skall någon invända, att Staten ej har förmåga att fullgöra hvad hon eljest skulle önska.
Denna invändning är likväl den mindst antagliga af alla som kunna upptänkas.
En Stat kan likaså litet bestå utan Lagar, sorn utan sådana personer, åt hvilka Lagarnes vård och handhafvande äro anförtrodde.
Den Stat, sorn ej kan uppfylla för - Den sg Mars.
Sot sta grundvilkoret för sin inrättning, det att handhafva de lagar hon gifver sig, hvartill fordr.is si\icklige och redlige Embetsman, hvilka hon åter erhåller blott derigenom att hon värdigt sörjer för deras anständiga bärgning, den Stat, jag kan frimodigt säga det, inbillar sig förgäfves, att äga och bibehålla sjelfständighet, Huru skall hon kunna vänta sig att hennes angelägenheter skola vårdas af skicklige, nitiske och redlige män, att dessas i tidens ordning lediga blifvande rum framgent skola intagas af den tillväxande ungdomen, begåfvad med egenskaper, hvilka kunna uppfylla Fäderneslandets önskningar och hopp, då den åldrige Embetsmannen, stående vid målet af den bana han iuländat, framställer uti sin egen person åt ynglingen, sorn vill följa honom i spåren, det varnande exempel, att lönen för redligt fyllda pligter i Statens tjenst är fattigdom och förakt?
Den sorn vid fördomsfritt eftersinnande ej inser, till hvilka menliga följder för Statens eget väl ett sådant förhållande förr eller senare skall leda» han har, af hvad orsak som helst, föresatt sig att ej vilja se, eller ock rnå han liknas vid den blinde, som vandrar obekymrad ännu i det ögonblick, då han lyfter foten öfver den afgrund, hvaruti han sig störtar.
Jag hemställer således, att det tillstånd, hvaruti EmbetsmannaCorpsen sig befinner, må behjertas, samt att utvägar och medel må allvarligen uttänkas och utan uppskof användas, till sådan förbättring af deras vilkorj, 202 Den 29 Mart. sorn instämmer med tidernas skick, Statens eget anseende och gagn, samt begreppen örn rättvisa och billighet, i hvilket afseende jag anhåller, att detta Memorial måtte till StatsUtskottet varda remitteradt, samt med de öfriga respectiva MedStånden communiceiadt.
Upplästes Kongl. Maj:ts Nådiga Proposi* sition till Riksens Ständer, angående ersättning för den förlust i årlig inkomst Allmänna Barnhusinrättningen i Stockholm måst vidkännas genom StorFurstendömet Finlands afträdande.
Gifven Stockholms Slott den 8:de Mars 18 15•
Majrts Nådiga Proposition till Riksens Ständer, angående ett årligt anslag af Allmänna Medel till underhåll och vård af med Veneriska sjukdomar behäftade personer, vid LänsLazaretterna och särskildta Curhuslnrättningar i Riket.
Gifven Stockholms Slott den 15 Mars 1815 J upplästes och remitterades till StatsUtskottet.
Upplästes och remitterades till ConstitutionsUtskottet, Kongl. Majrts Nådiga Proposition till Riksens Ständer, om uppskof till nä - Den 2 g Mars.
203 Sta Riksdag , med afgörandet af de hvilande grundlagsfrågorna Gifven Stockholms Slott den 28 Mars j S»5- Föredrogs ConstitutionsUtskottets sedan sistlidne Riksdag hvilande Memorial af den 1 Augusti 1812, angående sättet till Grundlagsfrågors behandling och afgörande.
Friherre Mannerheim, Lars Augnst, hade inlemnat ett Dictamen i detta ämne, hvilket upplästes , så lydande :
Likaså förmätet det vore att stadga, att en Grundlag aldrig skulle kunna förändras , likaså vådligt vore det, att blottställa densamma för ögonblickliga och tillfälliga omständigheters omognade intryck.
I öfverensstämmelse härmed yttrades år 1809: ”Att Lagstiftande Magten borde vara visligt trög till ”verkning, men fast och stark till motstånd*): ”Att då ofullkomlighet utmärker meflniskans ”handlingar, hade Lagstiftaren öppnat en möjlighet att förbättra Grundlagarne, när ett mer ”än tillfälligt tänkesätt derom hunnit stadgas, ”men derjemte omgifvit denna möjlighet med ”försvårande formaliteter, nödvändiga för att ”afhålla icke nog betänkta försök, och att fö - *) ConstitutionsUtskottets Betänkande, år i8o9s rörande BegeringsFormen, sid s. 204 Den 29 Mars. ”rekomma förhastade beslut 40.
Dessa försvårande formaliteter äro intagne i RegeringsFormens 8r. och 82. §. § , och till förekommande af deras förtydning är i den 88- §- föreskri fvet:
Att dessa o:ne §. §. skola efter ”deras ordalydelse, i hvarje särskildt fall til”lämpas.
Man har i allmängjorda skrifter framställt såsom en grundsats, att den som gjort Lagen, knnde ock densamma förändra, emedan ingen högre magt funnes öfver den Lagstiftande.
Men man har förgätit verkliga tillvarelsen af en sådan högre magt, uti den af Lagstiftande magten sjelf, rörande vissa formaliteters ovil orliga iakttagande, öfver sig satte
Lag, för hvilken, lagligen gjord, (hvilket ej lärer kunna bestridas) alla myndigheter, följaktligen äfven de Canstitutionelle magterne, måste böja sig.
I annat fall vore den åsyftade trögheten till verkning undanröjd, styrkan till motstånd kraftlös, formaliteterne ett mål för advocaturens klyftigheter, och dörren öppnad till förändringar för tillfället , hvilka skulle blifva åtföljde af ett revolutions-tillstånds con* vulsiva symptomer, ifrån hvilket en oundviklig öfvergång fruktansvärdt ej kunde äga rum, utan på bekostnad af Laglig Frihet.
Man torde invända, att dessa reflexioner icke innehålla annat, än redan tillräckligen kända och erkända principer j men ifrån deras *) ConsfitutionsUtskottets Betänkande, år 1809., rörande BegeringsFormen, sid. 6.
Den 29 Mars. vigt och äfven ifrån erfarenheten hämtar jag anledning till det yttrande, att de aldrig nog kunna inskärpas, och det är att önska, att genom afvikelser ifrån dem, ej mera förlorades i hufvudsak, än genom olålsamhet för dagen och en partisk förtrytsamhet partielt kan vinnas.
I sammanhang med dessa förutsättningar, och noggrannt trogen den antagna grundsats, att ingen annan förändring kan komma i fråga, än den bokstafiiga, sorn vid en föregående Riksdag blifvit beredd, företager jag undersökning, huruvida 8i- § s föreskrifter icke redan äga nog tydlighet för att, likmätigt 83* §:n, enligt deras ordalydelse, i hvarje fall kunna tillämpas. 81. §:n innehåller: ”Att ConstitutionsUt; ”skottet, hvars pligt skall vara att Grundla”garne granska, äger rätt, att hos Riksens ”Ständer föreslå de ändringar deruti, som det ”anser högst nödige eller nyttige och möjlige ”att verkställa.”
Rättigheten att upprätta förslag till Grund* lags-förändring , ehuru anledningen dertill är hämtad af Konungens Nådiga Proposition eller af enskildt Riksdagsmans framställning, till. kommer således exclusift ConstitutionsUtskottet.
Detta är ett ganska vigtigt förtroende, men säkerheten emot dess missbruk är förvarad deruti, att först och främst dess Ledamöter äro valde af Ständerna sjelfva och af deras medel, och för det andra, att Ständerne förbehållit sig beslut#ide rätten.
Den 29 Mart, Men äfven denna beslutande rätt är ej o begränsad, ty det heter vidare i samma §. i ”Riksens Ständer må ej å den Riksdag då
Ut* skottet någon ändring föreslår, utan först å ”den nästföljande derom besluta.
Häraf fin* ner man : 1:0
En ovilkorlig prescriptions-tid , soft! ej förr är tilländalupen, än när nästa Riksdag infaller.
Enligt bokstafliga innehållet är klart att afgörandet i lika så laglig väg förekommer vid Urtima sorn Lagtima Riksdag, om än den förra skulle äfven så hastigt påkomma , som år 1719, då Riksdag den ena dagen afblåstes, och en annan dagen derpå åter öppnades.
Men huruvida Lagstiftarens mening verkligen varit sådan, huruvida en kortare tid, än den som åtskiljer Lagtima Riksdagen, är i fullkomlig analogie med de försvårande formerna, hörer till en annan och alltsedan 18:0 års Urtima Riksdag beredd och hvilande fråga om prescriptionstidens förlängande till 5 år. 2 0
En gräns af annan beskaffenhet för Riksens Ständers beslutande rätt finner man af ordaställningen i 81. §:n, så lydande: ’’Rik* ”sens Ständer må icke å den Riksdag, då Utskottet någon sådan ändring föreslår, utan “”först å den nästföljande derom besluta.
Blif”va då al a Riksstånden om ändringen ense,” Ö. s. V.
Det är klart, att ordet derom icke har afseende på någon annan, än den af Utskottet föreslagne .någon ändring, och att den ändring, om hvilken Ständerne kunna blifva ense., icke
Den 29 Mars. 20? heller kan vara någon annan , än den af Utskottet föreslagne och hvilande, sedan förra Riksdagen.
I annat fall vore ingen skillnad emellan behandlingssättet af Con^titutions-förändringar och andra Riksdags-göromål, hvilka, efter första åter-remissen, med förändring i Utskottens framställningar kunna afgöras ; foreskrifterne i Si.och 82. §.
§. voro öfverflödiga, tiden för de vigtigaste frågors mognad förlorad; Grundlagarne utställde för vådan af tillfälliga omständigheters inflytelse; skyddande formaliteters återhållande kraft försvunnen.
All ändring in casu i ConstitutionsUtskottets ifrån en föregången Riksdag hvilande förslag är således en alldeles oberedd nyhet , hvilken, så vida en klar föreskrift, grundad på en lagligen stadgad, och jag vågar 6äga , klokt beräknad princip, skall äga någon helgd, bör blifva hvilande till nästa Riksdag.
Denna, vid 1809 års Riksdag, stadgade princip, hafva ock vid 1812 års Riksdag Riksens Ständer sjelfve följt, åtmindstone vid öfverläggningarna om det sedan igio års Urtiina Riksdag, rörande behandlingssättet af Constitutions- förändringar beredda och hvilande förslag.
Detta blef den 9 Juni 1812 af 2:ne Stånd ogilladt, och af 2.ne åter förvisadt med anmärkningar, och således afslaget, hvarföre ock Utskottet utarbetade ett nytt förslag, hvilket, såsom nytt, utan all tvekan blef hvilande till nästa Riksdag.
Den 29 Mart.
Någon torde tilläfventyrs invända, att att* nät är förändring af sak, anna förändring af redaction.
Den förra är ej till ten, den sed* nare kan förtydliga sak.
Men jag ragar liv.
r finnes väl den pröfvande myndighet, som ej utgöres af parter?
sorn kan med oväld it® staka gränsen, der redactionen ötvergår ifrån förtydligande till förtydning ?
Sedan jag nu anset mig hafva ledt i bevis, att 81. §:n redan har erforderlig bestämdhet , för att efter dess ordalydelse, likmätigt 83. §.‘nc föreskrift, och uti fullkomlig analog le med princip, kunna tillämpas, återstår att tillse, hvad som till ytterligare befästande afsa den förre,som den sednare, kan vinnas genom antagandet af hvad 1812 års ConstitutionsUt. skott4)eredt uti det nu föredragna förslag.
Defc är i korthet af följande innehåll:
Tillstyr» ker Utskottet hvad en Riksdagsman föreslagit, eller till- eller afstyrker det bifall till någon Konungens Proposition , öfverlägga Riksens Ständer derom, utan att kunna besluta.
Göras i Plena inga anmärkningar emot Utskottets yttrande , hvite det till nästa Riksdag, att då förkastas eller utan förändring antagas.
Göras åter i Riksc tandens Plena anmärkningar, dem hvarje RiksStånd antager såsom sina, skall Utskottet sammanjemka RiksStåndens tankar till ett helt, hvilket åter föredrages RiksStånden.
Blifva RiksStånden ense om ett gemensamt utlåtande hvile det till nästa Riksdag, att förkastas eller utan förändring antagas.
Blifva åter Dm 29 Mart.
209 ater något Stånds tankar skiljaktiga ifrån de öfriga Ståndens, varde Utskottet förstärkt till 20 af hvarje Stånd, hvilka genom omröstning, per capita, förena skiljaktigheterna, och det sålunda beredda Utskottets utlåtande hvile, att vid nästa Riksdag förkastas eller oförändradt antagas.
Stadganden förekomma således för 3:ne särskildta fall: det första, nar inga anmärkningar göras } det andra, då flera af RiksStånden göra dem} det tredje, när endast ett Riksstånd (som orden lyda) sig icke efter de öfriga fogar.
I alla fall hvilar med utgörandet till nasta Riksdag, och den princip är alltid erkand, att vid antagandet kan ingen förändring äga rum.
I alla dessa förberedande föreskrifter kan jag ej utforska någon annan åsyftning, än ett allvarligt bemödande att komma tili ett med den under påstående Riksdag rådande opinionen öfverensstämmande resultat, men hvars tillförlitlighet helt och hållet derpå beror, att samma opinion fortfar äfven under den Riksdag, då afgörandet i laglig ordning kan äga rum.
Lagstiftaren har i Grundlagen -nedlaggt hinder emot förhastande.
Ändamålet åter med Utskottets Förslag är, att åter förekomma en ej behöflig tids-utdrägt.
Att ej utställa sig för någondera af dessa ytterligheter, torde böra anses lika nyttigt.
N:o z[, 2$. 210 Den 29 Mars.
Det innehåller derjemte en modificatiorj i det absoluta af Utsk Hets, i 81 §•
RegeringsFormen grundade framställnings sätt, hvil* ket vid 1809 års Riksdag af somlige benämndes :
ConstitutionsUtskottets stora magt.
Förslag har äfven den förtjenst, att än ytterligare förtydliga hvad man förut förmodat vara tydligt nog, men hvilken förmodan med erfarenheten icke instämmer.
Den som jemför hvad 1810 års Utskott, rörande förändringar i TryckfrihetsLagen, föreslagit, med hvad Riksens Ständer vid 1 8 12 års Riksdag i sådana ämnen beslutit, blir snart, öfvertygad derom, att öfverflödande tydlighet icke kan vara skadlig.
Det Stånd, hvilket, såsom orden lyda: sig icke efter de öfriga fogar, kan ej anse sina rättigheter förnärmade derigenom , att det förstärkta Utskottets pluralité förklarar sig för en annan tanka} ty Utskottets befattning är alltid inskränkt till en blott förberedande åtgärd, och Ståndets nekande, när saken till afgörande i laglig ordning förekommer, är tillräckligen kraftfullt, att göra de öfriga Ståndens jakande kraftlöst.
Men en utväg är för detsamma öppnad att, i händelse af förändrad öfvertygelse, bringa saken till slut, utan behof af ny förberedelse, af ny hvila.
Jag tillstyrker såledee Förslagets antagande.
Den 29 Mars. 211 Detta Dictamen blef i sammanhang med det förut upplästa Betänkande hvilande på bordet.
Herr Von Kruus, Conrad Ferdinand, hade inlemna! ett
Dictamen, sorn upplästes, så lydande :
Då det är en känd sanning, ,att icke allenast god tillgång på Säd finnes i landet, utan älven att sädén fallit, och köpare ändå saknas^ vågar jag inför Herr Grefven och LandcMarskalken samt Höglofl.
Rddderskapet och Adeln framställa den frågan:
Månne det ej vore nyttigt, att den nu tillåtna brännvinsbränningen finge fortfara äfven under loppet af nästkommande
Maj månad, samt om man ej borde derom i underdånighet hos Kongl. Maj:t anhålla.
Remitterades till Allmänna Besvärs- och OeconomiyeUtskottet.
Gref ve Mörner, Carl Stellan, anförde skriftligen till Profocollet : RegeringsFormen uti 75 §. stadgar såfönda :
De årliga MarkegångsTaxorna skola upprättas genom Deputerade af alla Riksstånd , nämnde på det sätt, hvarje Starr! särskildt för sig föreskrifver.
Hvad desse föreskrifva, tjenar till efterlefnad, så vida ej ändring deruti i behörig ordning sökes och vinnes.
212 Den 29 Mars'.
Ständers underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj t af den 17 Augusti 18x2, har det likvisst blifvit Riksens Ständers Justitieombudsman uppdraget att jemka MarkegångsTaxorna inom Länen , som tillgår på det sätt, att sedan dessa Taxor merändels i början af December månad blifvit satte, skall Landshöfdingen till Riksens Ständers Justitieombudsman, efter förrättningens slut, genast uppsända de dervid hållna Protocoll. Finner då Riksens Ständers Justitieombudsman af nöden , att föränaringar böra ske, inlemngr han anmärknings • memorial deröfver till Höglofl.
KammarCollegium, hvarifrån målet remitteras till vederbörande Taxeringsmäns förklaring.
Landshöfdingen i orten åligger derefter, att sammankalla dessa Ledamöter, för att af dem infordra den äskade förklaringen3 och på Kongl.
KammarCollegii pröfning ankommer sedermera, huruvida anmärkningarne skola godkännas eller ej.