Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En inskrift upplyser, att denna byggnad skall föreviga äran af Athenaren Lysikrates’ och hans stams, den akamantiskas, seger i en tragisk kortäflan.
Denna smakfulla minnesvård af en triumf i skönhetens verld – och sjelf en sådan – har under sednaré århundraden stått inklämd mellan de dystra, smutsiga murarne af ett kapucinerkloster – liknande der ett leende barndomsminne, som fortlefver i en grubblande, mörk och sluten själ.
Munkarne hafva begagnat honom till gisselrum och fängelse.
Ödet leker, som en konstnär, med kontraster.
Midtemot detta monument, vid andra sidan af gatan, låg Krysanteus’ hus.
Endast två våningar högt, hade det stor utsträckning och inneslöt, utom aulan och fruntimmersgården, en icke obetydlig trädgård.
Fattade man den förgyllda bronsring, som prydde porten, och genom knackning med denne tillkännagaf sin önskan att slippa in, så öppnades snart af en gammal fryntlig tjenare, och man inträdde i en lång, skum förstugugång, som dag och natt upplystes af en lampa.
Den stängdes i motsatta ändan af en annan dörr.
När denna öppnades, företedde sig ett öfverraskande vackert, af himmelens klarhet öfvergjutet perspektiv.
Man stod då i den öppna aulan, hvars joniska pelare af pentelisk marmor tecknade sina hvita, luftiga rader mot en bakgrund i klar, mörkröd färgton, och uppburo ett genombrutet, kring öfra våningen gående galleri.
Aulan, i hvars midt stod ett altar med ständigt brinnande rökverk, omgafs på trenne sidor af denna pelargång, bakom hvilken dörrar förde till rum af olika slag: besökrum, gästrum, sofkammare, badrum o. s. v.
Den fjerde sidan – den gent emot ingången belägna – upptogs af tvenne större rum: konstkabinettet och biblioteket, begge stängda endast genom violettfärgade draperier, som vanligen voro tillbakadragna, så att man såg deras i harmoniskt spel af klara färger hållna väggmålningar och deras med olika marmorrutor inlagda golf.
Dessa begge rum åtskiljdes af en bred, midt emot förstugudörren belägen öppning, genom hvilken utsigten förlängdes öfver den bakom aulan varande fruntimmersgården, som pryddes af en vattenkonst, omgifven med blomstervaser, och öppnade sig till trädgården, i hvilken perspektivet slutade med en skuggig gång af lummiga träd, glesare här och der, för att låta solskenet falla på en bildstod eller bryta sig i perlregnet från en sorlande springbrunn.
Dagen efter den, på hvilken Clemens i biskopens sällskap hade besökt det ryktbara pelarhelgonet, och ungefär vid tionde timmen 15 hände, att portklappen på Krysanteus’ hus skramlade med ovanlig häftighet.
Den gamle portvaktaren såg ut genom sin lilla fönsterglugg och upptäckte, att den, som förorsakade detta buller, var en ålderstigen man i mycket tarflig drägt.
Portvaktaren i Krysanteus’ hus var i många stycken olik sina embetsbröder.
Först och främst var han icke eunuk, utan lycklig familjefader med hustru och många barn; för det andra var han af sin herre förmanad att visa sig lika höflig mot alla slags besökande, och för det tredje hade han icke lynne att antaga det snäsiga skick, som, om vi få tro de gamla komedierna, var ett stående karaktersdrag hos den tidens portvaktare.
Men särdeles förkärlek och ytterlig vördnad hyste han för alla, som buro skägg och filosofmantel – ty hans älskade herre, ehuru han icke bar filosofmantel, var ju filosof – och med den gubbe, som nu höll i portklappen, var just förhållandet, att han var både skäggig och filosofmantlad ehuru manteln var af gröfsta slaget.
Vår portvaktare skyndade således att öppna.
– Hvem söker du? frågade han.
– Går ja rätt?
Jag söker Krysanteus, arkonten.
– Detta är Krysanteus’ hus.
– När hemväntas han?
– Derpå kan jag icke gifva dig säkert besked.
Men har du tid att invänta honom, så är du välkommen öfver hans tröskel.
– Jag tackar dig.
– Jag tycker mig se, att du är främling i staden ... kanske långväga resande?
– Måhända gammal vän till min herre? fortfor portvaktaren, som af välmening blottställde sig för att synas nyfiken.
– Nej, svarade främlingen.
– Jag känner honom endast ryktesvis.
– Ja, hvem gör icke det? sade portvaktaren med en viss stolthet.
– Men du är alltid välkommen.
Min herre är glad att se främmande filosofer i sitt hus.
Under detta samtal hade portvaktaren stängt dörren till gatan och beledsagat främlingen till motsatta dörren.
Han öppnade denna, bjöd gästen stiga in i aulan, vinkade på samma gång en ung slaf, hvilken tjenstgjorde som atriensis, och återvände derefter till sin portkammare.
Medes, den unge slafven, portvaktarens son, en yngling med glad uppsyn och belefvadt skick, underrättade främlingen, att det torde dröja något länge, innan hans herre hemkomme; det vore derför hans, Medes’, skyldighet att visa gästen, hvar han skulle finna badrummet, om han ville bada, biblioteket, om han ville läsa, ett afskiljdt gästrum, om han vore trött och föredroge ett sådant framför hvilosofforna i aulan.
Främlingen valde bibliotheket.
Han visades dit, betraktade en stund de sköna målningarne, skakade dervid på hufvudet, tog derefter en papyrusrulle och slog sig ned i en beqväm hvilosoffa, för att läsa.
Några ögonblick derefter inträdde en gosse, Medes’ yngre bror, och ställde bredvid gästen ett litet rundt bord med frukter, konfektyrer och tvenne kristallflaskor, den ena fylld med vin, den andra med vatten, nyss hemtadt i trädgårdskällan.
Sedan detta skett gick gossen ut, men återvände snart med friska välluktande blommor, dem han utbytte mot andra, ännu icke vissnade, i en blomstervas, som stod under draperiet vid ingången till rummet.
Sedan han på sådant, i detta hus vanligt sätt sörjt för den obekante, mycket tarflige främlingens trefnad, aflägsnade han sig.
När portvaktaren öppnade för den obekante, hade han icke iakttagit, att denne, medan han knackade, utbytte en förtrolig blick med den gamle olivhandlaren Bathyllos, som stod på gatan ett stycke derifrån, med häpnad tydligen målad i sitt ansigte, och att icke långt ifrån Bathyllos stodo tvenne män, den ene prest, som hviskade sins emellan och betraktade främlingen med skarpa blickar.
Dessa begge personer hade utanför Prytanernas palats råkat möta främlingen, samt derefter vändt om och följt honom efter på kort afstånd.
Främlingen, som var en ganska skarpsynt man, hade märkt, att han var föremål för deras uppmärksamhet, men utan att visa något tecken till oro helt lugnt fortsatt sin väg, tilldess han stannade utanför Krysanteus’ hus.
Den ene af de begge var en kejserlig agent – ett slags brefpost och tillika spion – hvilken föregående dag hade anländt till staden med bref till prokonsuln.
– Bah, fortsatte agenten sitt samtal med prestmannen, i det de aflägsnade sig ned åt gatan – du säger, att du sett honom två gånger; jag säger, att jag sett honom hundra gånger.
Om denne gubbe är Athanasios, så får du skära näsan af mig, till rättvist straff för att hon vädrat så galet.
Till hvilken stad jag nu kommer, i Europa, Asien eller Afrika så har man nyss sett Athanasios.
Man behöfver bara vara obekant på stället och ha några skrynklor i synen, för att genast vara Athanasios, han och ingen annan.
Det är med honom som med Jerusalems skomakare, hvilken bönderna påstå sig se i hvar gammal trashank, som stryker genom deras by.
– Nå nå, anmärkte Eufemios, – jag sade icke att han är Athanasios, utan att han är snarlik honom.
Det skadar emellertid icke att ha ögonen med sig.
– Ögonen?
Ja, dem glömmer jag aldrig hemma, lika litet som öronen, var viss derom, ärevördiga presbyter!
Och mina ögon sade mig, att denne gubbe är en dufunge mot Athanasios,
– Men du vet, att det finnas vissa medel, som kunna förställa ... föryngra utseendet.
Man färgar till exempel håret med lixivium, man ...
– Hör på! inföll agenten och stannade.
– Betrakta mig noga!
– Omkring femtio år, gissade Eufemios.
– Min vän, jag är i dag verkligen femtio år gammal.
I morgon är jag kanske sjuttio, i öfvermorgon tjugo.
Men annars är jag född för trettio år sedan.
Du bär hö till Megara, om du vill lära mig, att det finnes en sådan konst.
– Vid englaskarorna!
Du förvånar mig, min vän.
Den konsten vore värd att inhemta.
Min bäste vän, jag släpper dig icke, förrän du ger mig någon undervisning i densamma.
För öfrigt betviflar jag icke, att du har alldeles rätt beträffande gubben.
Det slöt jag straxt deraf, att han gick in i erkehedningens hus.
Dertill skulle dock Athanasios visst aldrig förmå sig, om än han icke tvekar att gömma sig i filosofmantel och låta skägget vexa.
Mannen är utan tvifvel en filosof, en af de hundiske, att döma af den grofva manteln.
Men nu beträffande den märkvärdiga konsten, så ...
– Är hon för dig alldeles öfverflödig, anmärkte agenten skrattande, – ty bara du ej glömmer att taga halsen med dig, när du går ut, så är du tillräckligt oigenkänlig.
När man af naturen är qvick, så komma sådane infall af sig sjelfva.
Vi öfvergifva de begge samtalande, presten och den hemlige Athanasianen, samt återvända till filosofens hus.
Men denna gång stanna vi ej i aulan, der vi lemnade den mystiske främlingen, utan fortsätta vår väg till fruntimmersgården.
Likasom aulan, omgafs denna af joniska pelare, som buro en med bildstoder smyckad altan, till hvilken man utträdde från öfra våningen.
Oafsedt vissa mellanrum för fri förbindelse, var altanen uppfylld med praktvexter och öfverdragen med ett fint, från gården omärkligt nät, inom hvilket fladdrade sångfåglar och andra, på hvilkas metallglänsande fjädrar naturen hade slösat sina bjertaste färger.
Marken eller rättare golfvet – ty dessa gårdar voro under årets flesta månader boningsrum med himmelen till tak – var rutformigt belagdt med svarta och hvitgula stenar, utom i midten, som betäcktes af en gräsmatta, öfver hvilken den förutnämnda springbrunnen kastade sina strålar i en marmorbassin.
I granskapet af denne finna vi Krysanteus’ dotter Hermione och några på besök hos henne varande väninnor.
Aftonen är vacker.
Himmelen hvälfver hög och skyfri öfver denna täcka, från stadsbullret afskiljda plats, der blommor dofta och fågelsång blandas med sorlet af kaskader.
Solen skiner ännu på den östra pelarraden och vattenkonstens högsta krökning: värmen är sådan, att svalkan i springbrunnens grannskap behagar, utan att man åtrår den fulla skugga, som den vestra pelargången erbjuder.
Ett bord med de lätta läckerheter, på hvilka grekiska kökskonsten var så uppfinningsrik, samt några långa divanlika soffor, med bolstrar öfverdragna af ett mörkgrönt, sammetslikt, silfverbroderadt tyg, äro ställda mellan blomstervaserna nära bassinen.
Här hvila de unga qvinnorna under gladt och förtroligt samtal, medan Alkmene, Hermiones Hebe-lika kammarflicka, sväfvar mellan blommorna och vattnar dem ifrån en urna, hvilken hon alltemellanåt fyller under springbrunnens strålar.
Den rena himmelen, den behagfulla pelarbyggnaden, stoderna och vaserna, den spelande vattenkonsten, och i denna omgifning den vackra gruppen af unga qvinnor, klädda i de enklaste, kyskaste och ädlaste drägter, som någonsin omfladdrat de qvinliga behagen, bildade en tafla af klara linier, lugn skönhet, ideal poesi, egen för antiken.
Den gammalhelleniska drägten hade ånyo blifvit anlagd af många Athenare, för hvilka forntidens minnen blifvit kärare än någonsin, såsom vanligt är i tider, då en lössläppt oförsonlig kamp emellan olika verldsåskådningar framkallar de yttersta motsatser vid sidan af hvarandra.
Hermione var klädd i en snöhvit kiton af egyptiskt sindon, fästad med en agraff öfver venstra skuldran och försedd med långa öfverstycken, hvilka från halsen nedföllo som slag öfver barmen och ryggen, och nästan dolde det ljusblå, guldstickade bälte, som hopdrog kitonen kring medjan, hvarifrån han fotsid, i rika naturliga veck nedföll öfver de sandalprydda fötterna.
Ärmarne på denna klädning voro mycket vida, från axlarne uppskurna och glest sammanhållna med små guldspännen, så att stundom blott en strimma, stundom hela rundningen af de ädelt formade armarne med deras marmorfasta, bländande, i blekt rosenrödt öfvergående hull blef synlig.
För ökad beqvämlighet vid dess iklädande, var kitonen uppskuren äfven under venstra ärmen ned till medjan, men här fästad med en tät rad agraffer.
En gles purpurgarnering omgaf dess nedersta fåll och förhöjde intrycket af veckens plastiska fall.
Hermiones rika, mörkbruna hår var icke benadt, utan naturligt ordnadt som på ett lockigt gossehufvud, och sammanhållet af ett enkelt, diademlikt band, men delade sig under detta midt öfver pannan i tvenne långa våglinier, som nalkades de fint penslade ögonbrynen och slutade bakom dessa med små skrufformiga lockar, medan håret baktill nedföll i ett svall af långa glänsande böljor öfver hals och skuldror.
Af de öfriga närvarande damerna voro de tvenne klädda ungefär som Hermione, men buro öfver den hvita kitonen en annan kortare, som hos den ena var saffran-, hos den andra var ametistfärgad.
Den tredje var en vacker brunett i romersk toalett: den unga Julia, maka till Krysanteus’ vän, jovialiske gardestribunen Ammianus Marcellinus, som gjort sitt namn odödligt genom en värdefull historia öfver sin tid.
Julia var född i Galliens hufvudstad Parisii, hvars namn då ännu icke hade så verldshistorisk klang som nu.
Hon hade vistats der, ännu sedan den unge cæsarn Julianus ditflyttat med sitt anspråkslösa hof.
Hon kunde berätta och gjorde det gerna om den isande förskräckelse, som allemaniske barbarernas anstormande hade väckt i Gallien, om det allmänna jublet öfver provinsens räddning genom Juliani hjeltemod, om den välmåga, trefnad och trygghet, som nu under hans rättvisa, kraftiga och välvilliga styrelse lyckliggjorde det nyss så lidande, utarmade landet.
Ammiani Marcellini maka beundrade Julianus, och denna beundran var emellan henne och Hermione den första anknytningspunkten till en vänskap, som blef innerligare, ju mer de lärde känna hvarandra, och ytterligare stärktes af gemensam vördnad för den gamla religionen, gemensam kärlek till visdom och skönhet.
Ismene och Berenike voro infödda Athenskor och Hermiones barndomsvänner, ännu likasom hon, fria från Hymens band – Berenike en mörklockig flicka med själfulla drag och lugn värdighet i sin gestalt, Ismene en blond, leende och barnsligt sjelfsvåldig sextonåring, hvars ansigte var den klaraste spegel för en glädtig, känslig, af nycker regerad sinnesstämning, och hvars hållning och åtbörder förenade med mycken liflighet mycket behag och oskyldigt koketteri.
– Hvad tyckte du om den lilla visan, min Julia? frågade Ismene, i det hon lade bort lyran och lyfte sina små fötter upp i den svällande soffan, mot hvars gröna grund sandalernas perlor glittrade.
– Har du hört henne förr?
– Nej, svarade Julia; – dess melodi är enkel, men oförgätligt vacker.
Jag slutar deraf, att hon är mycket gammal.
– Du dömer riktigt, sade Hermione, – hon är ett skott ur Simonides’ vinstock.
– Och om jag sjungit henne i min mormors mormors tid, inföll Ismene, – så skulle jag blifvit utskrattad, för att jag kunde tycka om en så gammal urmodig visa.
Ser du, i min mormors mormors tid, då hade verlden smak!
Då buro damerna en hårklädsel hög som Vindarnes Torn, och männerna muscher, som gjorde dem alldeles oemotståndliga ...
Fy, Alkmene!
Ser du icke, att en fjäril sitter i dender blomman?
Tror du, att en blomma törstar, sålänge hon kysses af en så vacker liten kavaljer?
Vänta tills han flygit!
Han flyger snart, ty fjärilar äro ombytliga och och trolösa, Alkmene, men att dränka dem för den skull vore i alla fall ett för hårdt straff.
Det är deras natur att vara trolösa ... begriper du icke det, enfaldiga flicka?
– Julia, sade Hermione, – nu är ordningen hos dig att föreläsa det nya stycke, som du öfversatt till vårt språk, af din romerske Ovidius.
Sången om Pyramus och Thisbe var så vacker, att vi längta att höra mer af samma skald ...
– Och dina versar äro så felfria och lediga, som om Helleniskan vore ditt modersmål, inföll Berenike.
– Jag ville endast öfvertyga er, sade Julia, – att vi Romare icke alldeles gagnlöst gått i skola hos er, Hellener.
Vi lyckas stundom härma er rätt bra.
Se här, fortfor Julia och lemnade Hermione en liten sirlig handskrift, – här är mitt försök.
Denna gång rör sången den stackars Narkissos.
Du skall uppläsa den, Hermione; jag vågar det icke sjelf, ty då jag sist uppläste sången om Pyramus och Thisbe, så hände ju, att Ismene, just då hennes ögon tårades öfver de olycklige älskandes öde, slog till ett skratt, när jag med romersk brytning uttalade ett af edra svåra helleniska ord.
– Ack, goda Julia, förlåt mig, men det ljöd så löjligt, sade Ismene och började ånyo ofrivilligt skratta vid blotta minnet af detta tillfälle.
Motsatsen hade varit så lustig emellan skaldestyckets rörande innehåll och Julias själfulla deklamation å ena sidan, samt det felaktigt uttalade ordet å den andra.
– Den egenkäre Narkissos! fortfor Ismene.
– Denna gång skall jag hvarken skratta eller gråta.
Hvarken Ovidius eller du, min kära Julia, skall med all er konst kunna aflocka mig tårar öfver en narr, som blef kär i sig sjelf.
– Säg icke så, sade Berenike, – det var ju en förvillelse, hvarmed Eros straffade honom för hans hårdhet mot den stackars Eko.
Men hvem kan älska den, som man icke kan älska?
Alla olyckliga förtjena medlidande, antingen de sjelfva förvållat sitt öde eller icke.
Ja, jag tror, att de förra äro de olyckligare och för den skull förtjenta af än större deltagande.
– Du har rätt, goda Berenike ... men gråta öfver Narkissos, se det gör jag aldrig, sade Ismene, flägtande med sin solfjäder.
– Måhända, sade Julia, – ligger äfven i denna myth en djupare mening än den att endast framställa egenkärleken.
Döm icke Narkissos allt för hastigt, Ismene!
– Kanske finner han i Hermione en vältalig beskyddarinna, inföll Berenike.
– Jag är mycket nyfiken att höra din förklaring öfver denna myth, min Hermione.
När du tolkar våra sagor, så blifva de mig icke allenast sköna, utan äfven heliga.
– Ack, mina tolkningar äro endast försök, svarade Hermione, – som framkallas af min öfvertygelse, att dessa sagor äro drägter kring höga sanningar, på samma sätt som våra gudabilder försinnliga den osynlige guden och hans krafter.
Dessa bilder äro icke endast trä och sten.
Mythen om Eros och Psyke är icke en vanlig kärlekshistoria.
Det är mig omöjligt att läsa den eller andra utan att ana symboliskt uttryckta sanningar.
De genomskimra dem, såsom perlan skimrar från bottnen af en källa, såsom själen genomskimrar menniskogestalten.
– Men, sade Ismene, – är det icke skalderna, som diktat dessa vackra saker för sig och andra?
– Detsamma säga Kristianerna, anmärkte Julia.
– Kristianerna? utbrast Ismene, flägtande åter med sin solfjäder.
– De säga det, fortfor Julia, – emedan de tro, att endast de blifvit hugnade med gudomlig uppenbarelse.
Men min Ammianus, som studerat deras skrifter, berättar mig, att de sjelfva icke tveka att begagna samma symboliska uppfattningssätt som vi, när de vilja bringa de gamla judiska sägner, som de tillegnat sig, i sammanhang med deras lära.
De se symboler, som skulle hafva afseende på dem, i Hebreernas uttåg från Egypten, uti en kopparorm, som Hebreerna uppsatte på ett kors i öknen, uti daggdroppar, som föllo på ett fårskinn, hvilket en hebreisk krigare för något ändamål hade utbredt på marken, ja äfven i en sång, som en judisk konung skref till en af sina gemåler.
Men skiljnaden är den, att
Kristianernas tolkningssätt är mycket godtyckligare än våra filosofers och Hermiones, och att de judiska sägnerna alls icke bära någon symbolisk pregel, såsom våra, utan vilja vara rena historiska berättelser.
– Men äfven Kristianernas tolkningssätt kan vara berättigadt, sade Hermione, – ty jag föreställer mig, att de gudomliga sanningarne symbolisera sig uti historiska händelser, likasom i skaldernas ingifvelser.
Du, Ismene, frågade nyss, om det ej är skalderna, som diktat våra myther, för att roa sig och andra ...
– Ja, jag gjorde det, svarade Ismene, – och nu skall du förklara mig den saken, Hermione.
– Jag tror, att många af våra skalder haft ett högre syftemål än att roa, att de diktat i pythiskt skalderus, att mytherna äro äldre än de, och att de endast gifvit dem bestämdare gestalter, lifligare färger.
Men äfven när skalden skrifvit endast för att roa, endast med afseende på skönheten, icke på sanningen, så utesluter detta icke möjligheten, att sanningen, honom omedvetet, infinner sig och tager sin boning i de former, han skapat, såsom lifsgnistan infann sig i Pygmalions bildstod.
Skalden förhåller sig då till sitt verk, såsom en moder till det barn, hon gifvit lifvet.
Modern är barnets upphof, men det är icke hon, som bildat tankelagarne för dess själ; hon är omedveten om dess anlag, känner icke arten af den ande, som lefver i detsamma.
Ja, jag tror, att det är omöjligt att bilda något skönt, utan att deruti ovilkorligt döljer sig såsom kärna något sannt, af hvilket det sköna är återskenet.
Den sanne konstnärens hand föres ej af honom, utan af en högre magt, och hvad som synes vara en nyck af hans fantasi, är en lag i den gudomliga naturen.
Derom erinrades jag i går genom en berättelse af min faders vän, matematikern Diofantos ...
– Diofantos?
Den besynnerlige, tankspridde gubben? inföll Ismene.
– Ja, han.
– Det lär vara en riktig trollkarl, sade Ismene.
– De säga, att han räknar ut, huru solen, månen och stjernorna skola gå, och att icke ens den minsta lilla stjerna kan smyga sig till att gå på annat sätt, än den der flintskallige gubben föreskrifver henne.
– Hvad berättade Diofantos? frågade Julia och Berenike.
– Han omtalade, att han hade mätt kapitälvolutans snäcklinier på templet vid Ilissos.
Denna voluta är af sin konstnär tecknad på fri hand utan annat mönster än det hans inbillningskraft skapat.
Nåväl, hon liknar ända till fullkomlighet den skönaste af alla hafssnäckor, som blifvit funnen vid kuster fjerran från våra.
Samma svängning af kroklinien, samma afstånd mellan svängarne.
Diofantos, som använder sin räknekonst både på himmelens och hafsdjupets under, berättade, att alla snäckhus äro bildade efter tvenne olika matematiska lagar, af hvilka den ena danar för menniskoögat vackrare gestalter än den andra.
Han berättade mycket annat om samma sak, hvilket ökar dess märkvärdighet, men som jag ej fullständigt uppfattade, emedan det var så matematiskt ...
Men nu, fortfor Hermione, – är det tid att komma till Julias öfversättning af Ovidius.
Medan Hermione på okonstladt och intagande sätt uppläste mythen om Narkissos i Ovidii skaldeverk „Förvandlingarne“, hade den främling, som i afvaktan på Krysanteus’ hemkomst tillbragt en stund i biblioteket, inträngt å fruntimmersgården och närmat sig de unga damerna, lockad som det tycktes af de praktfulla blommor, som stodo i deras grannskap vid springbrunnen, ty han stannade framför dessa och syntes med välbehag njuta af deras doft och färger.
Begynnelsen af den myth, som Julia hade öfversatt och Hermione nu uppläste, omtalar, att Narkissos var son af flodguden Kefissos och den mörklockiga nymfen Leriope, samt att spåmannen Teiresias, tillfrågad om hans framtid, hade förutsagt, att han skulle uppnå hög ålder endast i det fall att han aldrig lärde känna sig sjelf.
Narkissos vexte upp till en så vacker yngling, att alla, som sågo honom, förälskade sig i hans skönhet, men sjelf hade han endast sinne för jagtens nöjen och kringsvärmade dagligen i de aoniske skogarne på spår efter grenhornade hjortar.
Bland andra, som brunno för den likgiltige jägaren, var äfven nymfen Eko.
Hemligen smög hon efter honom, hvarhelst han gick bland klippor och skogar, och alltmer uppflammade hennes låga, likasom facklans svafvel
Fattar med omotståndligt begär den värmande elden;
men tyvärr, hon förmådde icke ens meddela honom hvad hon kände, ty af en förtörnad gudamagt hade hon blifvit belagd med det straff, att hon endast kunde eftersäga de sista orden af hvad andra talat.
Förgäfves begagnade hon de tillfällen, då äfven denna ringa förmåga kunnat lända henne till godo.
Ropade Narkissos till sin jagtkamrat: kom! så upprepade hon med smägtande röst samma kom! – men till honom.
Såsom nämndt, det var förgäfves.
Mött med förakt, smög hon slutligen till de grottuppfyllda bergen, höljde sig med trädens löf och tvinade, förtärd af sin kärlek, bort, så att endast hennes röst, sådan den var, återstod af hennes väsen.
Sedan dess är hon icke synlig mer, men hörd af alla.
Han var endast sexton år, när den händelse inträffade, som bekräftade Teiresias’ spådom.
Hörom Ovidius!
Der var i nejden en källa så klar som renaste silfver,
Hvarken af herdarne störd, ej heller af betande getter
Från bergsbranten, ej heller af andra hjordar.