Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Arffurstarne, 20,000 R:dr B:ko, eller 30,000 It:dr R.-mt, hvaraf någon andel icke längre klefve för H. K. H. Prins Oscar erforderlig, ansetts kunna för »DI).
KK. lill.
Hertigen af Dalarne och Prinsessan Eugenie» be stämmas till 20,000 B:dr och sfiledes minskas med 10,000 R:dr sistnämnde mynt.
Med hänsigt till de ökade lefnadskostnader, som för II. K. Ii.
Hertigen af Östergöthland måste blifva en följd af Dess förestående förmälning, ämnad, efter hvad upplyst är, att under innev:de år äga rum, hemställer Utsk., att den af K.
M. i berörda afseende äskade summa, 106,000 R:dr R:mt årligen, må af 11.
St:r beviljas.»
Jag vill nu i främsta rummet fästa R. o. Ad:s upmiirksamhet derpå att StatsUtsk. talar om en »antagen beräkningsgrund.»
För min del kanner jag i detta afseende icke något beslut, hvarpå ett sådant antagande kan grunda sig.
Jag vill icke neka att det väckt min förundran, att K. M:ts Regering, anfört en antagen beräkningsgrund för fördelningen mellan Sverige och Norrige såsom grund för den summa som bör från Sverige utgå.
Jag tror det vara representantens pligt att icke lösligt behandla så beskaffade frågor som denna.
— Jag tror icke att en sådan grund som den ofvannämnda kan anses eller ens bör upgifvas såsom antaglig med mindre än att de båda Rikenas lagstiftande Församlingar deröfver besluta, -och jag känner icke att något sådant beslut föregått.
RiksAkten innehåller att Sverige och Norrige skola utgöra 2 sjelfständiga, af hvarandra oberoende riken, styrda af en Konung.
Således, mine Hrr, är beslutanderätten i hvartdera Riket fullkomligt oberoende af hvad man behagat antaga till beräkningsgrund.
Följden af denna grund visar sig också deruti, att förslaget går ut på en summa af 106,000 R:dr för Sverige.
Jag hemställer till eder mine Hrr, huruvida det rimligen kunnat falla någon in att föreslå en sådan summa med mindre man derföre hemtat sitt stöd i den upgifna beräkningsgrunden.
Således får jag för min del åtminstone förklara, att innan jag får se denna beräkningsgrund införd i EiksAklen, eller som antagen och beslutad af de båda Rikenas lagstiftande myndigheter, kan jag icke gilla densamma.
Utsk. så lösligt behandlat denna sak, anser jag mig af min pligt som representant upmanad att deremot protestera, då det är ganska vådligt att i sådana fall som detta antaga prejudikater, som sedan kunna för framtiden åberopas, ehuru de icke blifvit under lagliga former beslutade.
Så mycket i fråga om beräkningsgrunden.
I afseende å summan åter, så, sedan den åsigt, som jag och de med mig liktänkande hylla, genom majoritetens beslut i dag på f. m. förfallit, har jag naturligtvis blott att underkasta mig detta beslut i förevarande liksom i många andra fall.
Emedlertid skall jag söka att i afseende å summan göra mig redo för hvarpå det högre anslaget grundar sig.
Jag kan icke underlåta att uttrycka I) en J1 M Ars e. in. mili öfvertygelse, att det är något för högt tilltaget, då i enlighet med mina förut yttrade åsigter jag anser att någon öfverflödig hofhållning icke bör äga rum.
Då jag således anser att ett Furstligt hus i vårt Iand kan vara belåtet med en vida lägre summa än den föreslagna, torde jag äfven böra i afseende härå anföra några ord.
Den högsta lön som K. M. i Sin Nåd.
Propos. vid denna Kiksdag föreslagit
R St:r att bevilja, är lönen för Utrikes StatsMinistern, hvilken upförts med ett belopp af 24,000 R,:dr R:mt, detta under förpligtelse till en representationskostnad som icke kan vara obetydlig, då den afser umgänget med de främmande makternas representanter vid vårt Idof.
Om man nu med 3 multiplicerar denna summa, betecknande den högsta embetsmannalön som hittills blifvit 11.
St:r affordrad, så, utan att förfara lika noggrannt som man gjort i fördelningen mellan Sverige och Norrige, får man ungefär 70.000 It:dr.
Då såväl af K. M:ts Propos. som af Utsk:s Betänk, i ämnet, det låter sig förutses, att äfven Norrige torde komma att bidraga, synes mig att från Svenska Statsverkerts sida en summa af 70,000 R:dr kunde vara tillfyllestgörande.
Jag anhåller således att förslaget om denna summas beviljande måtte blifva kontrapropos.
Hr Gripenstedt, Joln Au g.:
Det är nogsamt bekant, att. i afseende å de för Sverige och Norrige gemensamma utgifternas bestridande det finnes någon bestämd fördelningsgrund, godkänd af båda ländernas representationer.
Deremot har sedan längre tid tillbaka en delningsgrund varit antagen och följd i afseende å de ge mensamma utgifter, som af K. M. i administratif väg beslutas.
Man har nemi. ansett dem böra fördelas på de båda länderna i förhållande till deras folkmängd, så att f komma att belöpa sig på Sverige och £ på Norrige.
Sedan hafva, genom att folkmängden olika ökats, dessa tal blifvit förändrade till -J-f för Sverige och för Norrige, som nu anses vara den grund, hvarefter sådana utgifter böra fördelas.
Då en sådan grund nu en gång var, om ock blott för ett visst slag af utgifter, antagen, var det klart, att man vid detta tillfälle, då fråga är om ett anslag, hvars beviljande beror af båda ländernes representationer, skulle lägga detta förhållande till grund för den gjorda framställningen.
Deraf följer visserligen icke någon bestämd förbindelse för de båda ländernas representationer. utan K.
M. har blott framställt det som en regel, hvarefter anslaget beräknas skola utgå, ankommande det sedermera på It.
St:r i Sverige och StorThinget i Norrige att med gillande eller ogillande af denna grund bifalla eller jemka de föreslagna summorna.
Jag tror således att upställningen i den K
Propos. är den rätta, så mycket hellre som vid föregående tillfälle anslag efter samma grund blifvit begärda för Kronprinsens hofhållning.
Man har vidare gjort den anmärkning, att man i Sverige icke fästat afseende vid, om och till hvad grad Norriges bidrag tages i anspråk.
Som uplysning i det fallet, är det som här blifvit omnämdt, att af Norrige begärts af den totalsumma, som ansetts erforderlig.
Jag tror mig hafva härigenom, så mycket som behöfves, redogjort för den ?Den 21 Mara e. m. beräkningsgrund, som af K.
M. blifvit i Dess Nåd. framställning följd.
Hvad sjelfva summan sedermera beträffar, anser jag någon vidare utveckling öfverflödig, och inskränker mig derföre till att begära bifall till det i StatsUtsk:s Betänk, framställda förslag.
Hr Lilljehöök, Carl Berthild: Den K.
Propos. framställer för de förenade Eikenas deltagande i det af K.
M. föreslagna apanage den fördelningsgrund, att skulle bestridas af Sverige och T^-af Norrige.
Denna delningsgrund säges i K.
M:ts Propos. vara antagen.
StatsUtsk. har med detta ord icke förbundit begreppet af något af de båda ländernas representationer bifallet.
Detta ord förekommer äfven under en annan bemärkelse, nemi. supponerad, och det är detta begrepp som StatsUtsk. ansett ordet innefatta på det ifrågavarande stället i K. M:ts Propos.
Pör öfrigt har Utsk. vid tillstyrkandet af 100,000 R:dr icke fästat sig vid delningsgrunden, utan gjort detta helt enkelt på grund af hvad som ansågs kunna vara för hl. K. H. behöfligt efter dess förmälning.
Jag får hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. till bifall å StatsUtsbs Betänk, i denna del.
Uti öfverensstämmelse med de af mig tillkännagifna åsigter, då första punkten till afgörande förevar, nemi. att icke andra personella anslag måtte beviljas än till H. M. Konungen, H. K. IL.
Kronprinsen och H. M. EnkeDrottningen, yrkar jag afslag å den nu till afgörande föredragna andra punkten.
På det likväl ingen må tro, att detta afslag föranledes af småsinne eller prutningsbegär, ber jag att få förklara, hvad många inom detta hus äfven hafva sig bekant, nemligen att min afsigt varit den, att i händelse Ståndets beslut rörande första punkten blifvit i öfverensstämmelse med mitt yrkande, så hade jag kommit att begära återremiss på förevarande andra punkt, på det StatsUtsk., som nu ensamt tillkommer motionsrätt i ämnet, måtte blifvit i tillfälle föreslå ökning af H. M.
Konungens enskildta hofhållningssumma, och hvartill, om det egt rum, jag skulle hafva yrkat bifall.
Medan jag har ordet, begagnar jag tillfället uttala mitt ogillande öfver den i K. M:ts Nåd.
Propos. förekommande fördelningsgrund emellan Sverige och Norrige af det äskade anslaget till II. K. H. Prins Oscar, då denne icke eger stöd uti någon grundlagsenlig akt de båda ltikena emellan.
Jag vill derföre icke hafva sagt att jag icke anser det högst nödigt, att en sådan akt måtte blifva upprättad, som grundlagsenligt komme att bestämma i hvad proportion anslag borde utgå till personer, hvilkas befattningar äro gemensamma för båda Rikena.
Men då en dylik för närvarande icke finnes, har jag ansett orätt vara att den blifvit åberopad för det ifrågavarande anslaget till Prins Oscar.
Besynnerligt nog har denna fördelningsgrund dock icke blifvit använd, der mig tyckes att den i främsta rummet bordt blifva det, nemi. med hänseende till IL. M. Konungens och H. K. H.
Kronprinsens apanage; ej heller med hänseende till apanagerne för H. M.
EnkeDrottningen, II. K. II.
Kronprinsessan, IL. K. H. Prins August Den 21 Mars e. m. och H. K. H. Prinsessan Eugenie; slutligen ej heller med hänseende till det begärda bosättnings- och bröllopskostnadsanslaget för PI. K. H. Prins Oscar.
Mig synas således att enda orsaken till den anförda fördelningsgrunden, då det gälde det ständiga anslaget till H. K. H. Prins Oscar, vore att finna uti den önskan, att af Norriges StorThing få beviljad den äskade sumrnan 44,000 l!:dr. Jag är dock öfvertvgad, att nämnde summa kunde blifvit beviljad, utan att man såsom stöd härtill behöft använda, hvad som egt rum, och som för sig saknar grundlagsenligt stöd.
Efter hvad jag redan anfört, yrkar jag afslag på andra punkten, eller-å det föreslagna anslaget till Ii. K. H. Prins Oscar.
Jag kommer dock icke att besvära It. o. Ad. med någon votering i ämnet, utan öfverlemnar åt majoriteten inom detta hus att i saken afgöra.
Ber dock, det It. o. Ad., innan den beslutar att ett så betydligt ständigt anslag som 106,000 lt:dr skall bevilljas II. K. H. Prins Oscar, måtte lägga på sinnet: att vi för närvarande ega 800 afskedade officerare och underofficerare, hvaraf större delen ega familj, och hvilka vid framskriden ålder befinna sig ett rof för nöd och bekymmer i följd af otillräckliga pensioner och stegrade priser för lifsförnödenheterna, utan att derföre likväl ett enda ord till afhjelpande af detta förhållande förekommit uti de hittills afgifna nådiga propos.; att vi deslikes ega cirka 8,000 afskedade soldater, hvaraf en stor del under anförda omständigheter icke erhålla större underhåll af Slaten än cirka 1 sk. b:co om dagen, utan att ej heller någon dem rörande framställning från Begeringens sida försports; slutligen att farfadren till den unga Prins, som nu anses behöfva ett årligt underhåll af 1 50,000 E:dr R:mt, vid dennes ålder icke egde stort mer till sitt underhåll än sin soldatportion och tobaksskilling, hvilket detta oaktadt icke hindrade honom blifva en verkligt stor man, och hvaraf synes att penningar icke erfordras för att framalstra storheten.
Tvertom skulle jag vara benägen tro, att om han vid förenämnde ålder egt den ifrågavarande summan såsom inkomst, så hade han icke blifvit hvad han blcf.
Frih. Tersmeden, Wilh. Fred.:
Under diseussionen hafva någre talare fästat sig vid antalet 106,000 R:dr, såsom upkommet till följd af den i K. M:ts Propos. omnämnda beräkningsgrund för bidragets fördelande mellan de båda förenade Itikena, och man har klandrat att StatsUtsk. till följd af nämnda fördelningsgrund föreslagit denna summa.
Hvad först beträffar fördelnigsgrunden, så har Utsk. icke ingått i något bedömande af densamma, utan endast i redogörelsen för den K.
Propos. omnämnt den.
Jag tror att det för närvarande varit försigtigast att så göra, då i alla fall en bestämd fördelningsgrund för de båda Rikenas gemensamma utgifter måste förr eller sednare anfagas, och ju förr desto bättre.
Sådana utgifter äro, hvad Statsregleringen beträffar, de som uptagas under Usta och 3:dje HufvudTitlarna.
Ehuru den K.
Propos. icke var så upställd, att den gaf StatsUtsk. anledning att särskildt tillstyrka den deruti iaktagna delningsgrunden, kan dock icke nekas att densamma blifvit genom förevarande Utlåt, till en viss grad godkänd; Den 21 Mars e. m. 255 oell jag tror för min del att i detta fall ingen annan beräkningsgrund kan lämpligen antagas än folkmängden.
Jag tror således icke att Utsk. gjort orätt, då det föreslagit den summa K. M. begärt.
Att sätta i fråga att 2 förenade Riken, som till folkmängd och rikedom äro så olika, skulle för gemensamma utgifter bidraga lika, är orättvist.
Yi hafva nu lyckligtvis — åtminstone efter hvad det ser ut — kommit i ett annat förhållande till Norrige än vi fordom varit, och tänkesätten hafva undergått väsendtlig förändring.
Det är mine Hrr, ett ögonblick att begagna.
Man bör då icke genom småaktiga invändningar förstöra den grund som förefinnes, utan snarare söka förebygga all anledning till misshällighet.
Hvad åter angår det som blifvit anfördt såväl af den förste talaren som sednare af Ilr Stjernsvärd, hvilken renlaf yrkat afslag af allt anslag för sådant ändamål som det här ifråga varande, så kan jag icke neka att det mycket förvånar mig, att detta yrkande står i så stor strid med hvad som af samme talare blifvit på f. m. yttrat i ämnet.
Då sades nemi., att man ingalunda ville pruta på summan, utan endast strede för en princip.
Skulle denna princip, som jag för min del anser vara af noll och intet värde, kunna för andra hafva så stor vigt, att raan icke skulle vilja gifva något, sedan den icke rönt framgång?
Hufvudsaken måtte val här vara anslaget; om det utgår direkte till Prins Oscar, eller medelbart genom II.
Konungen, torde väl böra betraktas som en bisak.
Hr Stjernsvärd har äfven anmärkt, att när fördelningen af det anslag, K.
M. ansett nödigt för Prins Oscar, blifvit antagen, äfven de öfriga anslagen på l:sta HufvudTiteln bordt efter samma grund fördelas.
När tiden är inne, tror jag visst också att sådant kan blifva fallet; men då nu ingen förändring i detta fall blifvit ifrågasatt, tror jag det rättaste vara att låta dem förblifva sådana de äro.
Utsk. ■ har heller icke af något väckt förslag i detta syfte kunnat hemta anledning att med förslag deröfver framkomma.
Jag får för min del anhålla om bifall till StatsUtsk:s förslag.
Då jag i likhet med den siste värde talaren anser att den summa, som är föreslagen att gifva åt Prins Oscar, icke var hufvudsaken, så kan jag icke annat än vidhålla mitt yttrande på f. m. att,, om den motion i fråga om formen för anslagets utgående, som jag framställt, icke ginge igenom, jag skulle yrka afslag på hela summan; och får jag således anhålla om propos. till afslag å Utsk:s Betänk, i denna punkt.
Den enskilde representanten mäste stun dom tveka att uptaga detta Höglbfl.
Stånds tid med ytterligare tal vid rådplägningar om frågor, hvilkas utgång man nästan med visshet kan förutse.
Men om denna betänklighet skulle för den, hvars mening afviker från majoritetens, gälla såsom ett skäl af tystnad, så skulle inom detta Stånd just i de vigtigaste frågorna merändels ganska få anmärkningar blifva gjorda, om de än kunde vara af omständigheterna påkallade.
De historiska handlingarna från våra riks - Den 21 Mars e. m. dagar visa dock, att en minoritets yttranden vid några sådana tillfällen, då majoriteten inom detta Stånd varit mest gifven på förhand, förtjenat att för framtidens skull nedläggas i protokollet och kunnat blifva fruktbärande i en kommande generations eftertankar.
Så t. ex., om vi vilja gå så långt tillbaka, som till 1812 års Riksdag, då Ständerna, på Regeringens propos., beviljade indragningsmakten på periodiska skrifter, sorglig i åminnelse, åt K. M., så synes det af protma, att det hade lyckats åstadkomma en enthusiasm inom detta Stånd för bifall deraf, hvilken icke var mindre än den, som nu visar sig att få bevilja det ifrågasatta anslaget åt H. K. H. Prins Oscar.
Hade man dömt endast efter denna hänförelse, så borde man tro, att ingen enda talare skulle varit deremot; men det var likväl några få, som framställde varnande erinringar.
De sågos icke för tilllället med blida ögon; men det har varit intressant för en eftertid att inhämta hvad i ett så vigtigt fall funnits alt anföra äfven å andra sidan.
Det är af sådan anledning som jag, ehuru förutseende att hvad jag kan hafva att säga icke det minsta kommer att rubba det af R. o. Adrns af pluralitet beroende beslutet, likväl beder att få yttra några ord i ämnet.
— Jag tillstår att jag icke kan, såsom en och annan ledamot gjort, lägga så stor vigt på den principfråga, sorn var före på f. m., att jag till följd af dess fall skulle se mig föranlåten att helt och hållet yrka afslag på det begärda anslaget.
För att bevisa att jag icke ändrat mig sedan f. m., torde få nämnas det jag då förkla rade mig icke anse det oförenligt med den konstitutionella principen att bevilja ett personligt anslag för Prinsen.
Det finnes emellertid några skäl, som jag önskar vid detta tillfälle andraga, för den meningen, att det af en del ledamöter i Utsk. ifrågasatta mindre beloppet af 70,000 Rdr årligen är fullt tillräckligt.
Dessa skäl äro, dels sådana, sorn redan blifvit i utlåt, omnämnda, men icke tillvunnit sig tillräckligt afseende, och dels sådana, som ännu icke blifvit framhållna.
Bland de förra vill jag fästa upmärksamheten på Hr Henchens reservation, som bland annat innehåller: o) Alldenstund Utsk. till Ständerna redan yttrat, att mantalspenningarne (en skatt jemväl på den fattige arbetaren) äro oumbärlige, oell att ”Statsverkets tillgångar blifvit för så inånga oell olikartade behof lagné i anspråk, att svårighet torde niola för anskaffandet af erforderliga medel lill bestridande endast af de er kändt vigtig as le utaf dessa Statsutgifter— fördenskull finner jag Utsk. skyldigt söka bidraga till den strängaste sparsamhet vid den statsreglering, som med denna hufvudtitel börjat. e) Emedan för särskildt anslagna 150,000 Rdr, hvilka äfven jag ansett böra beviljas, det Arffurstliga palatset skall repareras, ”samt för öfrigt derstädes” skall skaffas ”möbler, husgeråd och alla andra för bosättning erforderliga inventarier;” så förmodar jag, att en förhöjning från 10,000 till 70,000 Rdr är tillräcklig åtminstone intilldess familjen ökats, eller erfarenheten ådagalagt dels att mer erfordras och dels att Norska Stortinget ernar icke fylla den möjliga bristen.
Den 21 Mars e. m. 257 »')
Eu lysande hofhållning är både i national ekonomiskt och moraliskt hänseende skadlig; och derföre tillåter mitt samvete mig ej att med min röst dertill bidraga.”
Till dessa nu anförda skäl kommer ännu ett, som jag vill framdraga, emedan det mig veterligt hittills icke blifvit vidrödt.
Då Prins Oscar nu först förmäler sig och kostnaderna således till en början icke kunna blifva så stora, som i framtiden är att för vänta genom familjens förökande, så är det naturligt att, om ett så stort anslag, som det nu ifrågavarande beviljas, så måste ju också anspråk väckas att detta anslag skall nu genast förtäras, ty meningen kan icke vara att något deraf skall läggas på kistbottnen.
Om nu det
Furstliga hofvet inrättas med afseende å detta anslag, så är att befara att i framtiden en brist skall uppstå, som då antingen måste af R.
St. fyllas eller också ej kan undgå att vålla obehagligheter för det Furstliga paret, antingen genom en nödvändig inskränkning i lefnadssättet, eller i händelse det bristande måste ersättas af deras enskilda förmögenhet.
Ett annat skäl är att, om Prius Oscar vid sin förmälning skall få en så stor summa, det icke finnes någon grund hvarföre icke detsamma skulle beviljas Prins August; och jag tror icke att R.
St. kunna hindra honom att gifta sig, om han så önskar.
Det är visserligen sannt, att han icke får gifta sig utan sin höge Faders vilja och samtycke; men jag föreställer mig, att det skulle kosta på det konungsliga fadershjerta! att vilja lägga hinder i vägen för en så naturlig önskan.
Då skulle R.
St. vara af konseqvensen förbundna att gifva en lika stor summa åt Prins August.
Svenska folket får då icke mindre än tre furstliga hof, utom de kungliga, och månne en sådan föresyn af prakt i lefnadssätt kan vara nyttig för en nation, som man gerna ville kalla allvarlig, men på hvilken ty värr redan hvilar en kanhända rättmätig förebråelse att hysa en öfverdrifven smak för flärd och fåfänga.
Jag har äfven svårt att för mig förklara, hvarföre en ung Kongl.
Prins skall behöfva så mycket mera än rikets högste embetsman för att lefva.
Jag har endast i Svenska Tidningen sett ett skäl åberopadt, som synes hafva allt anspråk på att tagas i betraktande, nemi. det, att äfven den obetydligaste Furstes hofhållning icke kan på något sätt jemföras med enskild medborgares lefnadskostnad.
Denna sats måste till sitt värde bero på, hvad man menar med ett hof.
Ett sådant kan inrättas mer eller mindre lysande.
Jag tror att det finnas hof i Tyskland, hvilkas underhållssumma icke är högre än våra högste embetsmäns löner.
Om således genom de 70,000 R:dr som minoriteten inom StatsUtsk. velat bevilja, kommer H. K. H. till godo 3 gånger så mycket som vår Utrikes Minister i lön åtnjuter, så tycker jag man kan vara nöjd.
Jag ber nu att ett ögonblick få uppehålla mig vid ett argument som förekom under f. m:s öfverläggning.
Man fästade nemi. då upmärksamhet vid analogien af det stadgande att Prinsar icke må hafva lifgeding.
Derpå har en af Konungens Rådgifvare svarat med att meddela den tolkning af Grundlagen, att lifgeding skulle innefatta en förläning, som medförde ett slags regentskap inom lan IV H. 17 Deli 21 Mars e. m. det, hvarigenom den som vore deraf i besittning, kunde utöfva ett inflytande, som icke bör tillkomma någon annan ån Konungen.
Det vacker min förvåning att en Konungens Rådgifvare, som så väl känner Grundlagen, kunnat framställa en sådan tolkning deraf, då vi ganska väl veta att efter de reglor som finnas för Regeringens förande i vårt land, något sådant förhållande aldrig kan inträffa, vare sig för en K.
Prins eller någon annan person.
Jag skulle snarare tro att, om tanken på något sådant skulle kunna finnas i vår tid, så skulle med lifgeding menas någon slags förläning af fastighet från Kronan.
Det finnes emedlertid ännu ett annat skäl hvarpå jag vill grunda min anmärkn., detsamma som jag framhöll på Riddarhuset, då den K. Propos. om TryckfrihetsF:ns borttagande ur Grundlagarne förevar.
Det är nemi, att Konungamakten här i Sverige om än med vissa föreskrifna inskränkningar i afseende å penningeanslag, och under vissa på papperet stadgade konstitutionel former, redan har ett så stort och öfvervägande inflytande och genom sin omfattning gränsar så nära till envälde, att representanterne hafva det största skäl att taga väl vara på det lilla som kan återstå för den andra Statsmakten, och derjemte böra vara högst svartsjuke om att icke medgifva det ringaste som kan öka den förstnämnda makten, så vida vi vilja undvika att föras in i absolutismens famn.
Jag anhåller att till stöd för denna mening få vid detta tillfälle citera några uttryck af en författare, som säkert ingen af R. o. Ad. kan misstänka för att vara alltför republikansk, nemi.
Hr Guizot.
Han atiför i en af sina skrifter, om den rena monarkien, något som väl förtjenst' ihågkommas: »Cest le vice de la monarchie pure d’élever le pouvoir si haut et de 1’eutourer d’un tel éclat, que la téte tourne å celui qui le posséde.
On peut ecrire alors les devoirs des rois et les droits des sujets; on peut méme les précher sans cesse, mais les situations ont plus de force que les paroles, et quand 1’inégalité est immense, les uns oublient aisément leurs devoirs, les autres leurs droits.»
Det är af samma skäl, som finnas utvecklade i denna skrift, som jag tror att man bör akta sig för att genom allt för stora anslag ställa en ung Prins, hvilken enligt Grundlagen icke är uphöjd öfver andra Konungens undersåtare på en så hög piedestal att hufvudet möjligen kan svindla och han anser sig för mycket särskild ifrån andra medborgare.
Man bör besinna att Prinsarne redan genom sin ställning och genom de traditionella sympatier, som binda mången vid Konungahuset, och som med så mycket skäl egnas det nuvarande, äro i allmänna begreppet i och för umgängeslifvet betydligt höjda öfver alla andra samhällsmedlemmar, utan att detta behöfver ökas genom lyxen af ett farligt lefnadssätt och jag kan ingalunda finna nödvändigheten t. ex. deraf, att en ung Prins skall behöfva, såsom Frih.