Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tersmeden yrkat, endast de kalkbrott, som af jordägaren icke begagnas, skola blifva föremål för inmutning; ty man kan på en gång hafva brutit kalksten för flere år och först derefter ånyo fortsätta brytningen.
Jag skulle således på ett högst betänkligt sätt förnärmas i min äganderätt, om malmletare, under den tjd jag icke begagnar kalkbrottet, skulle få inmuta detsamma.
Äganderätten bör väl i möjligaste måtto hållas i helgd.
Den, som behöfver kalk, kan alltför val köpa den, och om ingen kalk finnes i hans trakt, är det icke värre för honom än för hvar och en annan att hemta sitt behof på längre alslånd.
Den säljes till lågt pris och vida lägre än kostnaden för inmutning och bearbetande af ett kalkbrott.
Transportkostnaden är obeiydlig.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att om. kalkbrott finnes på en åker af till och med 25 tunnlands vidd, borde man likväl få inmuta detsamma i och för bergshandteringen.
Jag påminner mig alt vid ett sammanträde med Lag- och Ekon.Utskm en bonde upgaf, att i hans hemort finnes ett hemman med 25 tunnland åker och 500 tunnland skog.
Skulle nu detta hemman beröfvas åkern, så hade det endast skogen qvar, men då i sednare tider stora inskränkningar blifvit gjorda i rättigheten att afverka skog, blir ägaren af detta hemman reducerad nära nog till intet, i fråga om hemmanets afkastning.
På grund af dessa och de förut anförda skälen, anhåller jag om bifall till K. M:s Propos. i denna del.
Tacksamt erkännande den omtanka, som uttalar sig i det Nåd. förslaget, hyser jag likväl någon tvekan om lämpligheten deraf, att den Svenska brukshandteringen nu skall beröfvas en förmån, som den under tvenne sekler åtnjutit, och hvarpå flere sådane anläggningar varit byggd.
Tersmeden har anmärkt, att inmutningsrätten i Sverige grundar sig på och har sitt ursprung i det regale, som grufvorna i allmänhet ansetts vara. R. o. Ad. har sig bekant, ali denna grundsats sedan 1300-talet varit uttalad.
Den har sedermera bibehållits och vunnit den utbildning, alt Kronan gjort concessioner lill upoffring af en del af detta regale.
Ett sådant regale i fråga om malmer, metaller och mineralier finnes icke ensamt i Sverige, utan äfven i andra länder, såsom t. ex. i Frankrike.
Staten har der åt enskildte upfinriare uplälit begagnandet af detta Kronans regale, och i Tyskland har
Staten lemnat samma rätt jemväl i fråga om kalkstensbrott och de bergarter, hvarom här blifvit ordadt.
Om nu i Tyskland, med de dervar:de lättade kommunikationer, det ansetts nödvändigt, att Staten lemnat en sådan rättighet till begagnande af detta regale, så frågar jag, är det val i Sverige, med vår brist på kommunikationsanstalter och på hvars afhjelpande vi äro betänkte, är det väl lämpligt, säger jag, i Sverige, hvars bergsrörelse redan lider af konkurrensen 14 H. 3 34 Den 27 Oktober. med andra länder, att beröfva denna rörelse den förmån den har och otvifvelaktigt behöfver.
Man har icke ifrågasatt alt beröfva bergsrörelsen inmutningsrält i fråga om metallerne, men • om de ifrågavaride mineralierne, qvartz och limsten, äro för rörelsens bedrifvande lika oumbärliga, lika nödvändiga som metallerne, är det väl då skäl att medgifva bruksägaren inmutningsrält af en del af de erforderliga mineralierne och betaga honom en annan förmån.
Det vore enl. min åsigt, alt gifva med den ena handell och taga äter med den andra.
Man har klagat öfver ingrepp i äganderätten.
Tersmeden svarar jag, hvari består äganderätten till ting, som jag icke känner, icke vinner begrepp om, såvida ingen uptager della okända ting, och derigenom bereder mig hälften af skatten?
Men är väl della ett ingrepp i äganderätten?
Jag svarar härtill nej.
Denna rätt har aldrig sträckt sig till jordens innandömen.
Det är således icke fråga om, att pålägga jordägaren ett baud, utan tvertom ali gifva honom en större rättighet än han nu har.
Vi tala icke om en ideel jordägande-rält, utan sådan den finnes i värt samhälle.
Om nu deii icke finnes någon annan jordäganderätt än deu, hvari inskränkningar redan blifvit gjorda i fråga om mineralier och metaller, så blir genom Frill.
Tersmedens förslag icke heller någon inskränkning, ulan jordäganderätten är beroende af samma lag som förut.
Delta till svar på anmärkn. ronde ingrepp i äganderätten.
Det är en sanning, alt till följd af de olägenheter, som upkommit af de hittills gällande obestämda författningarna, R.
M. anhållit om stadganden, som skulle förekomma dessa olägenheter, men ingalunda hafva de dermed uttalat den äsigten, alt ifrågavaride mineralier skulle uteslutas.
Jag kan åtminstone icke finna del af R.
Stirs, utaf en föreg:de talare uplästa, skrifvelse.
Vi känna alt de gamla författningarna medgåfvo inmutningsrält af metaller, mineralier och allehanda fossilier, och ehuru de mineralier, till hvilka inmutningsrält var medgifven, icke närmare i de första författningarna bestämdes, utan endast i allmänna ordalag, har man likväl af sednare författmr, deruti bestämdt blifvit, huru stort utmål för en hvar af dessa metaller bör beviljas, funnit anledn. till den inskränkta tolkning, ätt inmulningsrätt icke skulle vara medgifven till andra metaller, än som omnämnas i de författningar, hvilka bestämde utmålet.
Alt likväl qvartzbrotl icke får inmutas, betvifla»' jag någon anledn. finnes i nu gällande författningar.
Qvartz måste hänföras till de af mig omnämnda föremål.
I egenskap af jordägare skulle äfven jag icke ogerna se, all kalk undantages för inmutningsrätlen, men om för en näring, som i vårt land onekligen intager ett vigtigt rum, kalken är ett oumbärligt medel, om jag är öfverlygad derom, alt om denna inmutningsrält borttages, svårigheter för denna näring komma att fortfara, så underkastar jag mig de inskränkningar, hvarmed gällande lagar belagt oss.
Mig är sagdt, att i Dalarne t. ex., der kalken finnes i körtlar, slutar den hastigt, och man måste uplaga nya brott; i denne och flere andre provinser, der bergslag finnes, är, säger jag, denna inmutningsrält af stor vigt.
Onekligen måste borttagandet af denna rätt fördyra
Den 27 Oktober. 35 varan.
Man liar sagt, alt konkurrensen skulle vara ett korrektiv deremot.
Staten önskar uptäckt af dessa kalkstensbrott, men jord ägarne befatta sig gemenligen icke dermed, hvaremot män af yrket kunoa med dessa undersökningar mera sysselsätta sig.
Det är klart, att i samma mån tillgången blir större, skall äfven priset nedsättas och möjligheten för bruksägaren all tillegna sig varan underlättas, ty kalken, ehuru i och för sig sjelf icke af något högt värde, skall genom långa transporter stegras sä i pris, att det blir omöjligt för bruksägare att åtkomma den.
På grund af dessa skäl, och då jag i allmänhet hyser tvekan att ändra eller uphäfva författnrr, så länge de kunna och i allmänhet böra anses medföra nytta, har jag ansett olämpligt att medgifva inmutningsrätt till de i min reservation uptagne stenarter, nemi. kalk-, qvartz-, fältpats- och ställslensbrott.
Att, såsom en talare yrkat, dertill lägga tak- och alunskiffer, synes mig icke nödvändigt.
Desse äro icke för bergsrörelsen nödvändige.
De kunna blifva föremål för en serskild näring; men om man antager den satsen, att allt hvad, som kan blifva föremål för serskild näring, skall inmutas, kan den utsträckas allt för långt.
'Jag förenar mig med Frih. Tersmeden i begäran om återremiss. Hr Carleson, Ed v. Henr.:
Det år ett besynnerligt påslå ende, att inmutningsrälten icke är ett intrång i äganderätten.
Jag får likväl erinra derom, att om de jord- eller bergarter, som här äro i fråga, skola få inmutas, kunna de icke uptagas med mindre, än att man upgräfver jordens yta.
Det torde således vara svårt att bestrida, att ju icke denna inmutningsrätt åstadkommer stort inträng i äganderätten.
Hr von Hartmansdorff begagnade ett uttryck, sorn tycktes gå ut derpå, att hans motståndare velat drifva den satsen, att äganderätten vore en grundsats, som icke tål några modifikationer eller alla de inskränkningar, samhällets väl kräfver.
Så långt bör man gå, men icke längre.
Enskildtes fördelar få således icke åstadkomma intrång i denna äganderätt, "l detta afseende äro Hr von Hartmansdorff och jag ense, men tvisten oss emellan är derom, huruvida Statens väl kräfver, ad inmutningsrätlen till kalk-, fältspatsoch tälgstensbrott bör bibehållas för bruksägare öfver hela landet eller endast i vissa orter för vissa bruksägare.
Det tarfvar likväl enl. min åsigt bevisning, att Statens väl fordrar sådant.
Möjligt är det, att det kan vara nyttigt, ja till och med nödigt för en och annan bruksägare, att en sådan inmutningsrätt finnes, men här är fråga icke endast om bruksägares rättigheter, utan om hvilka industriidkares som helst.
Med samma skäl man kan påstå, att inmulningsrätten lill kalk- och ställstensbrott skall bibehållas, med samma skäl kan man äfven sätta i fråga bibehållande af inmulningsrätlen utaf fältspat, såsom Gr.
Sparre föreslagit, och jemväl takskiffer samt andra stenarter; men jag tror, att i intetdera fallet man kan bevisa, att Statens, väl kräfver bibehållande af denna inmntningsrätt.
Jag får dock erinra, att om någon af dessa stenarter 3* 3G Den 27 Oktober. hafva något värde för industrien, skulle det vara i ett eller annat högst sällsynt fall, der, genom tredska eller dylikt, ägaren till dessa stenarler icke skulle vilja använda dem, utan låta dem ligga nere.
På grund af dessa anroärkmr och serdeles af dem Gr.
Mörner anfört anhåller jag om bifail till Utsk:s förslag.
Efter den uplysande och sakrika utred ning af ämnet, hvilken Gr.
Mörner lemnat, anser jag mig böra afstå från utförligare yttrande: men jag beder att, till undanrödjande af ett missförstånd, få vidröra en Frih.
Tersmedens anmärkn. mot mitt första yttrande, dervid Frih:n fästade sig vid en otydlighet derutinnan, nemi,. > fråga om innehållet af ,2:dra §:n i den föreslagna Grufstadgan.
Min mening var, att om än inmutningsrätt icke vidare får lemnäs till en annans trädgård eller den tomt, hvarå hans boningshus blifvit upfördt, hvilken inskränkning onekligen förtjenar loford, kan det dock framgent finnas platser, ägande det pretium affeclionis för jordbrukaren, att det skall blifva för honom lika påkostande att till dem . förlora jordäganderätten, som om den rörde boningstomt eller trädgård.
Tillgifvenheten för en ärfd eller eljest lagligen förvärfvad grundbesittning är en i sig sjelf vacker och med fosterlandskärleken nära sammanhängande känsla; den bör således vårdas och ej utan nödfall såras.
Denna sanning bör upställas lill motvärn mot det nyss af en värd talare yttrade påslående, att alla de stenarler, som för bergsrörelsen äro nödige, böra blifva föremål för inmutning; men härigenom skulle äganderätten efter min åsigt kunna i flere fall på ett högst betänkligt sätt förnärmas.
Det kunde bli att taga från den fattige och ge åt den rike.
Bör icke enhvar vara af lägarne skyddad i besittningen af sitt eget välfångna område?
Bör han väl kunna deri rubbas för främjandet af andras enskilda fördelar?
Bör något annat än det allmännas direkta fordringar kunna inskränka eller tillintetgöra denna hans rätt?
Besinnom hvarthän godkännandet af en motsatt åsigt kan leda!
Vill man gynna en aktningsvärd och nyttig näringsgren, så må det på många sätt ske, dock icke på nästans bekostnad, icke lill förfång för annan loflig näring, och aldraminst genom intrång i äganderätten.
Jag sluter mig till Gr.
Mörners åsigt i detta ämne, och förenar mig i hans yrkande ang:de detta Betänk.; saint anser Uisk:s förslag för öfrigt äga företräde framför den ifrågasatta utvidgningen af inmutningsrälteu.
Jag är i många delar förekommen af föreg:de talare, men anhåller likväl få tillägga några ord.
Tersmeden har sagt, att ulmålslagarne äro exceptionella.
Deri instämmer jag rried honom, men jag tror, att K. M. i Sin Propos. fästat tillbörligt afseende på exceptionella frågor.
Frih:n har äfven sagt, alt alla de ämnen, hvilka icke äro föremål för folknäring och af jordägare "icke begagnas, skulle få inmutas.
En lag bör väl vara bestämd och Frih:ns förslag skulle endast gifva anledn. till olika tydningar.
När kan man säga, att t. ex. ett kalkbrott begagnas af jordägaren eller icke?
Dertill fordras utsättande af prsescriptionstid
Den 27 Oktober. 37 för sisla begagnandet, hvilket likväl är svårt ali kontrollera.
Lika svårt är det äfven att bestämma, när ett ämne är föremål för folknäring; och kan det användas i bruksrörelsen, måste del vara föremål för folknäring, i hvilket fall del aldrig skulle få inmutas.
Att Frihms yttrande skulle med begärlighet omfatias af Hr von Hartmansdorff var mig icke oväntadt, och för den mening, jag förfäktar, var det särdeles väl, att Hr von Hartmansdorff yrkat inmulningsrättens utsträckning äfven lill alun- och takskiffer.
Deraf finner man, hvarthän det leder, då man för långt utsträcker denna» rätt.
Andre talare hafva omnämnt lera oell sand, och de skäl, desse talare anfört till stöd för sina åsigter, kunna äfven gälla för takskiffer.
Skall man tillåta inmutning af det ena, så gäller samma skål att medgifva inmutning för det andra.
Det torde icke behöfva närmare ådagaläggas att det stöter på allt för besynnerliga förhållanden, om man utsträcker inmutningsrätten utöfver K.
Sparre har sagt, att man vill beröfva bergsbruket förmåner, som det hittills haft och otvifvelaktig! behöfver.
Någon bevisning härför har Gr:n likväl icke frambragt, och jag anser hans yttrande vara blott en fras.
Jag äger viss'erligen icke stor erfarenhet i jernhandteringen, men jag är likväl delägare i en hytta, som icke äger tillgång på någon af de ifrågavande stenarterne.
De köpas och i smältningen ingå de, i förhållande till jernmalmen och bränslet, till ett obetydligt belopp.
Finnas dessa slenarter der de äro behöfliga för jernhandteringen, så upsökas de nog och blifva tillgänglige utan eganderåtten kränkande lagar.
* Jag anhåller om bifall till K. M:s förslag.
Sparres yttrade farhåga derför, att genom antagande af den K.
Propos. stora svårigheter för bergs- och brukshandteringen skola upsla, får jag uplysa att, enl. hvad ledamöter i Preste- och BorgareSt:n meddelat mig, denna punkt blifvit af dessa Stånd bifallen, oaktadt BorgareSt. har inom sig ganska många målsmän för jernhandteringen.
Deraf vill del synas, att denna handtering kan ganska väl bära sig ulan rättigheten att taga ifrågavande mineralier, hvarhelst de finnas.
Manga svårigheter och olägenheter upkomma deraf, att malmletare äga rätt att gå öfver allt på andras ägor.
Jag anser K. M:s Propos. böra antagas och derföre anhåller jag oro bifall dertill.
Ehuru det visserligen icke är serdeles tillfredsställande, att få många motståndare, eller ens någon, kan jag likväl icke finna annat än roligt nog, att man, i detta fall, vändt sig mot mig och icke mot Gr.
Sparre eller Frih. Tersmeden.
Dessa båda ledamöter äro i allmänhet kände för att hysa liberala grundsatser.
De hafva båda yrkat en inskränktare näringsförfattn.
Deröfver förundrar sig ingen.
Men att jag, som vanligen ifrar för inskränkta näringsförfattn:r, begärt de nu gällandes utvidgning, det anmärker man.
Alströmer har väl icke funnit det oväntadt; men icke destomindre vändt sig mot mig.
Det tyckes således vara mera mot person, än om sak man strider. 38 Den 27 Oktober. 1 ilr Carlesons anmärkn. instämmer jag.
Han säger, alt, så långt det allmännas väl kräfver, må man inskränka äganderätten.
Delta är just hvad jag yrkat.
Hr Carlesson har sagt, att man icke skall yttra sig om alun- och takskiffer, emedan de icke ingå i brukshandteringen.
Hvad gör det lill saken när de höra till bergsbruk?
Jag anser dess idkare icke böra gynnas mera än landtbrukare; men, när de förre lida inlrång i deras näring, måste man, för råämnets erhållande, lala de sednare gifva med sig.
Jag har således icke talat till fördel för någon viss klass af näringsidkare, ulan för det allmännas nytta.
Jag fortfar fördenskull alt begära återremiss.
Hr Gr. o. Landtnäs härefter lill bifall å Utskms i denna punkt afgifna yttrande framställda propos. besvarades med starka
Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landlm. förklarade, att han ansåg
Sparre begärde härvid votering, men anmälde sig derefter ånyo och yttrade:
På flere ledamöters begäran och då tiden är långt framskriden, afstår jag från den af mig begärda votering.
2:dra punkten, ang:de Hr L. F. Nygrens och RiksdagsFullmäkligen Pehr Erikssons motioner; och 3:dje punkten, ang:de afstående af Kronans jord-egare-rätl till inmutningar å dess mark.
Biföl los.
4:de punkten, innehållande förslag lill en underd. skrifvelse till K. M. Gr. Sparre:
I Utskms tillstyrkande uti denna punkt har af misstag icke influtit samma ordalydelse, Ulsk:u i de 2:ne första punkterne begagnat.
Jenne erkännande af detla mitt förbiseende, såsom ledamot i Utslcn, hemställer jag, att, i öfverensstämmelse med Utskms yttrande viel. de 2:ne första punkterne, i st. f. orden ”underdåniga hemställanden” ordet ”anmärkningar”, i st. f. orden ”måtte förordnas det” orden ”borde intagas föreskrift derom ati ”, samt i st. f. orden ”matte stadgas” orden ”borde stadgas” måtte införas.
Jag anhåller, att Riddarh.-Sekreim finge uplysa, huru de öfrige Stånden afgjort denna punkt, derest underrättelse derom ankommit; och att jag derefter måtte återfå ordet.
Riddar h.-Se k ret., att prot.-ntdr. ang:de pröfningen af förevar:de ärende ankommit endast från BorgareSl., som bifallit Utskms Betänk.
Det förekommer mig, sorn skulle Utskms hemställan i punkten b lätteligen kunna föranleda hvarjehanda onödiga tvister.
Här står nemi., alt redskap skall i npgifne fall afstås ”mot skälig lösen.”
Detta stadgande synes visserligen vara ganska riktigt och billigt; men sättet för bestämmandet af denna lösen, till Den 27 Oktober, 39 dess storlek och belopp, hade väl bordt försigtigtvis på förhand stadgas.
Man har sagt mig, att något af RiksSt:n skall hafva beslutat tillägg af orden: ”efter mälismanna ordom.”
Detta tillägg tyckes vara ganska tjenligt och nödigt till förekommande af ordstrider och rättegångar, som eljest skola npstå genom ovisshet, huru denna skäliga lösen lagligen må bestämmas.
Jag anhåller således, att R. o. Ad. ville antaga punkten med enahanda tillägg.
På alla ställen i allmänna lagen, der orden ”skälig lösen” förekomma, innefattar ordet skälig, att lösen skall bestämmas efter mätismanna ordom.
Skulle således det af den siste talaren föreslagna tillägg antagas, så blir det en pleonasm.
Om jag rätt fattade Frih.
Cederströms yttrande, förmodade han, att man vore oviss om sältet för lösens utgående.
I sådant afseende hänvisar jag -Frih:n till 50:de §:n i Grufstadgan, der det tydligen står, huru denna lösen skall bestämmas.
Efter de 2:ne siste Dalarnes yttrande afstår jag från mitt yrkande af antagande utaf det af mig föreslagna tillägg.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, ali, sedan Frih.
Cederström afstått från sitt yrkande, i afseende på förevar:de punkt endast var yrkadi af Gr.
Sparre den förändring, alt i st. f. orden ”underdåniga hemställanden”, ordet ”anmärkningar”, i st. f. orden ”matte förordnas det”, orden ”borde intagas föreskrift derom att”, samt, i st. f. orden ”mätte stadgas”, orden ”borde stadgas” måtte införas.
Propos. till bifall å Utsk:ns tillstyrkande, i denna punkt, utan någon förändring, blef härefter framställd, men besvarad med Nej, hvarpå samma tillstyrkande af R. o. Ad. bifölls, med den af Gr.
Sparre föreslagna förändring.
Föredrogs Vallotl.
BorgareShs d. 25 dennes på bordet lagda prot.-uldr.
J\a 513, innehållande inbjudning lill deltagande i det, vid föredragningen af StalsUtsk:s Utlåt.
J\s 325, i anledn. af återremiss å Betänk.
M 278, ang:de förhöjning i kredilivet för Arméens pensions-kassa, af BorgareSt. fattade beslut, att R.
St. må, samtidigt med bifall till nämnde Betänk.
M 278, i underd:het hos K.
M. anhålla, att ett förslag till nytt Reghte för Arméens pensions-kassa måtte utarbetas och R.
St. lemnäs tillfälle att i denna lagstiftningsfråga deltaga.
Nils, anförde skriftligen :
Med anledn. af K. M:s under d. 18 sisth April till R.
St. atlåtne Nåd.
Propos., om beviljande af erforderligt slats-bidrag till uprätlhållande af den Arméens pensions-kassa åliggande pensionering, hemställde Högh StatsUtsk. uti sitt Utlåt.
M 278, alt R.
St. 40 Den 27 Oktober. måtte å den Nåd.
Propostn meddela det svar, att de icke kunde bevilja de af K.
M. äskade medel till betäckande af den, uti berörde kassa för år 1852 npkomne brist: 20,234 R:dr 45 sk. 2 rst. b:ko, men deremot bifölle, alt, lill ttprällhållande af den kassan, efter nu gällande stat, åliggande pensionering, ett belopp af högst 36.000
R:dr årligen måne, för nästa slats-reglering, (i st. f. de utaf K.
M. begärde 43,000), i mån af behof från RiksgtsKont. utgå, för att användas lill betäckande af den brist, som under liden möjligen kunde upkomma derigenom, alt kassans årliga inkomster icke blefve tillräckliga för bestridande af dess utgifter.
Detta Utlåt., sorti blifvit bifallet af R. o. Ad., samt PresteSt., återremitterades deremot af Borgare- och BondeSt:n, förnämligast på grund af de anmärkn.T, som förekommo i en ledamots af BorgareSt.
, Utlåtit bifogade, reservation, eller att ätskillige i senare tider, oberoende af Sländerne, beslutade förändringar i kassans reglenute, och deribland hufvudsakligen den, att Militärer, som, efter upnådd pensions-ålder, befordrades till civila embeten med höga löner, finge fortfarande upbära pension från kassan, skola haft till påföljd, att dennas tillgångar blifvit mer och mer otillräckliga; — att kassan redan från Ständernas sida vore ihägkommen med rikliga bidrag, bestående uti kredit i vet på Riksg:s-Kont, å 22,000 R:dr årligen, samt de beviljade ärliga vederlagen för vacance och liggetids- samt begrafningshjelps-hesparingarne af 5,000 Ridr för de förre och 18,720 Ridr för de sednare; — att R.
St. derföre borde besluta en fullständig revision af nämnde reglemite, på det att kassans förvaltning matte så ordnas, att dess betydliga inkomster blefve för ändamålet til Iräck lige, samt att alltså R.
St. borde samtidigt med beviljande af ofvan omförmälde kreditiv i underdrhet anhålla, att ett förslag till nytt reglite för Arméens pensions-kassa måtte utarbetas och R.
St. lemnäs tillfälle, att i denna lagstiftningsfråga deltaga.
StatsUtsk. fann dock uti dessa aumärkmr icke skäl, att frångå sin förut i ämnet gjorda hemställan, utan förnyade densamma i Utlåtit JYs 325, och har numera äfven BorgareSt., på sätt nu föredragna utdrag af dess prot. utvisar, bifallit Utsk:s nyss berörde hemställan, likväl med det tillägg, alt en underd. framställning till K.
M. blefve af R.
St. aflåten i den syftning, som antydes uti de anmärkntr, hvilka föranledde återremisseri tili StatsUtsk.
Stånd har dock icke åtnöjts med, att för egen del besluta det anförda tillägget, ulan söker nu äfven förmå dem af MedStm, som redan, utan ett sådant tillägg, beviljat ett förhöjdl kreditiv för Arméens pensions-kassa, att sig jemväl derom förena; men då, om sådant lyckades, derigenom de grunder, efter hvilka denna kassa alltifrån dess stiftelse år 1756 varit styrd och förvaltad, skulle blifva fullkomligt rubbade, finner jag mig föranlåten, att för R. o. Ad. framlägga en granskning af de i frågan anförda omständigheter, hvarigenom, i förening med andra sakförhållanden, jag hoppas kunna ådagalägga skefheten i de gjorde upgifterne, som äfven att den styrelse, eller Arméens Befäl, hvilken under nära ett århundrade, på grund af stiftelse-urkunden för kassan, ensam lagstiftat rörande dess förvaltning och öfver denna fört högsta inseendet, icke Den 27 Oktober.
41 gjort sig förtjent af det obilliga misstroende, som den af BorgareSt. beslutade inbjudning otvetydigt innebär. lili de anmärkn:r, sorn, på sätt bemäldt är, föranledde denna frågas återremitterande från BorgareSt., ordas om en förändring i pensions-kassans regbte, hvarigenom, till förfång för kassan, Militärer skola blifvit berättigade, alt vid förflyttning till indrägtiga civila embeten fortfarande upbära pension från kassan.
Man måste häraf ovilkorligen bringas till den föreställning, (och det är utan tvifvel detta anmärkaren åsyftat), ali uti regi:tel nyligen införts något stadgande, som tillägger den utpekade klassen af kassans delägare undantagsvis en förmån på de öfriges bekostnad.