Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om så varit meningen, så vet jag ej, hvarföre man icke velat tydligt, och klart uttrycka denna mening.
Man kan visserligen icke förhindra någon att på söndagen besvara bref och göra upp affärer, men jag, för min del, skulle tro, att lagen icke bör tillstädja sådant, emedan det, efter mitt förmenande, icke kan vara öfverensstäpimande med lagstiftarens mening, att bränvinsaffärer upgöras på söndagarne.
Den siste värde talaren har ganska rätt, enl. mitt förmenande, uti sin tolkning af 49:de §:n Riksd.Ordn:n, då frågan nemi. angår ett mål, i hvilket
Ståndet förut icke fattat beslut.
Helt annat blifver förhållandet, då Ståndet redan i saken beslutat.
Ett beslut, som ett RiksStånd fattar, skall väl också sedan för detta Stånd vara gällande, och kan väl icke af detta Stånd frångås,' med mindre Ståndet dertill har någon laglig anledn.
, men ej på enskild Riksdagsmans derom framställda begäran.
Således, om 1111 ett Stånd fattat beslut, att det skall t. ex. blifva A., och Utsk. kommer och säger: ”Ståndet har fullkomligen rätt; vi hemställa också, att det skall vara A.”: så kan väl icke, på en Riksdagsmans hemställan, Ståndet säga, att det skall blifva B.
Likaledes, om ett Stånd beslutat, att det skall vara A., och ett Utsk. kommer och säger: ”Väl har Ståndet beslutat, att det skall vara A., men vi hemställa, om icke Ståndet ville frångå sitt beslut om A. och låta det blifva B.” Då upstår en Riksdagsman och säger: att han tycker, att det borde blifva C.
Skulle det väl då vara lämpligt, att Ståndet, endast af sådan anledn., frångick både sitt beslut ocb Utsk:s förslag, och beslöt, att det skulle blifva C?
På sådant sätt skulle
Riksdagsförhandlingarne aldrig någonsin blifva slut.
Kunna Stånden, på en enskild Riksdagsmans hemställan, i st. f. ett förut fattadt beslut, och ett annat af Utsk. föreslaget, falla elt 3:dje i delta fall, så kunna Stånden äfven vid alla tillfällen så göra.
Jag skall anföra ett exempel på, huru rasande det då kunde blifva.
Jag antager att 2:ne Stånd beslutat, att det’ skall vara A., och 2:ne, alt det skall vara B.
Utsk. kommer då med sitt sammanjemk ningsförslag, och som 2 Stånd beslutat A. och 2 beslutat B., så inbjuder oss Utsk. att, i st. f. B., säga A., men då besluta vi C.
Huru skall Utsk. då bete sig med sina voter:s-propos:r?
Det skulle på delta sätt aldrig blifva slut på ärendena.
Emellertid är denna fråga redan afgjord genom Hr Gr. 0.
Landtm:s förklaring vid ett föreg:de plenum sålunda, att då Ståndet redan fattat och Utsk. icke anmodat Ståndet att fatta något annat beslut, så kan Ståndet icke annat besluta, än att antingen vidblifva sitt förra beslut, eller antaga det af Utsk. föreslagna, icke ett tredje.
Om nu detta ansågs rätt, när Hr Gr. 0. Landtm, sjelf presiderade, så lärer det väl äfven i dag komma att följas.
Hr Hjärnes yrkande och den propos. han begärt, så har jag ingenting deremot att invända, emedan R. 0.
Ad. i den aldrig hade fattat något beslut.
Det Utsk:s förslag, som Den 7 0 k t ober f m.
129 som då var i fråga, var någonting belt annat, hvaröfver Ståndet ännu icke beslutat, och då kunde det väl icke förmenas
Ståndet att deröfver fatta hvilket beslut, som Ståndet behagade, så att deruti fanns intet prejudikat för det nu ifrägavande fallet.
Hvad sjelfva saken angår, så är det, efter mitt förmenande, icke möjligt att någon propos. på Frih.
Raabs förslag kan göras, hvarföre det torde vara onödigt, att derom yttra sig.
I förbigående anhåller jag likväl, att jag icke för min del vill gifva ett sådant privilegium åt städerne, som det att K:s fä åt den närmaste trakten gifva en rättighet, sådan som den här ifrägavande; ty hvad städernas omgifningar der få, det bör väl hela landet erhålla, och, äfven om man utgår ifrån den förutsättning, som Frih.
Raab, nemi. ätt sådant gjordes för en trakt, dylik sorn Djurgården, så hemställer jag om icke detsamma borde gälla för
Drottningholmstrakten, hvilken icke skulle komma i åtnjutande af den utaf Frih.
Raab omnämnda fördelen.
För öfrigt finnas många ställen inom landet, der sådana rättigheter borde kunna lemnäs.
Det finnes nemi. flera köpingar, der rörelsen är vida större än i de minsta städerne, flera andra trakter att förtiga. R. o. Ad. torde emellertid uti denna fråga, pä sätt jag redan visat, icke hafva annat att göra, än att antingen bifalla Utsk:s förslag eller vidblifva sitt förra beslut, hvarom jag vördsamt anhåller.
Nog är det vådligt att inlåta sig i strid med Const.Ctslcs Ordf:de, särdeles då hans tolkning af Grundlagen blifvit af vår nuvarrde Landtm, gillad.
Vi måste således böja oss under hans åsigter och åtnöja oss med det resultat, som hans förklarande medfört: men för min del vill jag till prot. förklara, att jag alldeles icke kan instämma i den mening, som denne Ordf:de uttalat.
Han sjelf synes nemi. hafva befarat origligheten af sin mening, derigenom alt han slutade sitt yttrande dermed, att för R. o. Ad. ingenting annat återstode, än att antingen vidblifva sitt förra beslut, eller antaga Utsk:s förslag.
Per conseqventiam- rei och efter all logisk slutkonst, så mäste deraf följa, att R. o.
Ad. eger att frånträda sitt beslut, åtminstone i ett fall, nemi. då Ulsk. föreslagit någonting emot R. o. Ad:s förra beslut stridande, men då måste väl också R. o. Ad. vid alla tillfällen ega rättighet, att antingen vidblifva sitt beslut, eller antaga Utsk:s förslag, eller ock, i stället derför, sälta någonting annat:
Orsaken till denna villervalla är den, att Riksd.Ordmn blifvit så förändrad, att RiksSt:n, första gången ett ärende förekommer, kunna om detsamma definitivt besluta för deras del; men det bänder likväl, att somliga Stånd alldeles icke definitivt besluta i frågan och att sålunda en återremiss ifrån deni eger rum, hvarigenom ärendet återkommer till Utsk:s förnyade behandling, alldeles såsom denna fråga.
Deraf blifver en ovilkorlig följd, att ärendet äfven återkommer till det Stånd, som första gången fattade sitt beslut deruti, men det kommer 13 H. 9 130 Den 7 Oktober f. m. då i cn annan skepnad, för att definitivt afgöras, med anledn. af de anmärkntr, sora emot ärendet blifvit framställda inom de andra RiksSttn.
Det förekommer, i min tanka, högst anmärkningsvärdt, att icke saken må kunna betraktas såsom vore hon hos R. o.
Ad. för andra gången till slutligt afgörande föredragen, och om icke Ståndet då skulle kunna begagna sin grundlagsenliga rätt att vid detta tillfälle, med frånträdande af sitt förra beslut och med afseende på tillkomna uplysningar, för sista gången besluta, så att, då jemkningsförslag uti förevartde ärende återkommer från Utsk., för att bringa saken emellan alla fyra Stånden till harmoni och till ett ändtligt slut, som man säger, man icke åberopar sig vara, genom Hr Gr. o.
Landtnäs beslut, hindrad att handlägga ärendet sä, som grundlagen föreskrifver.
Vi äro nu genom Hr Gr. o. Landtnäs förklaring hindrade ifrån att iakttaga den form för frågans behandling, som jag anser grundlagsenlig, och vi mäste således i detta fall antingen antaga Utsk:s förslag, eller vidblifva vårt fattade beslut.
Ett tredje gifves numera icke.
Hvad således sjelfva frågan beträffar, som nu är under öfverläggning, så är det en verklig lycka, att det af Utsk. föreslagna beslutet är vida klokare, än det af Utsk. förut föreslagna.
När man granskar den 26:te §:n efter det förra förslaget, så finner man, enl. min åsigt, i andra och tredje momme deraf, de största orimligheter.
Ätt stänga en gästgifvaregård, så att den resande icke kau, om han är uti aldrig så stort behof af en spritdryck för sin helsa, erhålla den under en viss lid af dagen, det är, i min tanka, stridande emot allt begrepp.
Det kan ju hända, att jag kommer sjuk till gästgifvaregården och derigenom kan behöfva en spritdryck, bestående af bäska droppar, men jag får den icke, derföre att det är uttryckligen förbjudet att sälja några spritdrycker annat än emellan kl. 1 och 3 och emedan man naturligtvis icke alltid kan vara säker på, att vid den tiden inträffa på en gästgifvaregård.
Dertill kommer, att skjutshållen stundom äro så långa, att man icke kan hinna att begagna sig af den rättighet, som sålunda finnes, att få en så beskaffad spritdryck, sorn jag omförmält.
Vidare står uti 3:dje punkten, att under gudstjensten utskänknings-stället alltid skall vara lillstängdt.
Nu är, såsom jag förmodar att Ståndet väl måste inse, äfven gästgifvaregård ett utskänknings-ställe, följaktligen skulle det äfven, på sådan grund, blifva omöjligt, att der under gudstjensten erhålla en måltid och dertill fä en sup eller ett glas punsch, eller, med ett ord, den förfriskning, som man önskar.
Detta kan väl icke vara rättvist eller billigt, ej ens rimligt.
Nu har R. o. Ad. lyckligtvis fattat ett sådant beslut, hvarigenom dylika hinder icke möta för den resande att erhålla den förfriskning, som han önskar, och jag förmodar, att de fleste resande icke önska större qvantiteter, än som instämma med nykterhetens grundsatser, om äfven icke med den absoluta nykterhetens. Således tillstyrker jag, alt R. o. Ad. må i 2G:te §:n vidblifva sitt förra beslut.
Den 7 Oktober f. ra. 131 Hr Cederschiöld:
Till svar på.
Gr. Lagerbjelkes A. B. C. exempel, får jag äran meddela, att jag, för min del, anser R. o. Ad. derigenom, att
Ståndet fattat beslutet A., icke vara förhindradt att fatta beslutet C., utan jemväl kunna fatta besluten D, E, F etc. hela alfabetet igenom.
Jag tror mig derjemte, lill stöd för min åsigt, kunna åberopa, att det synes mig vara öfverensstämmande med en förnuftig grundlags innehåll, alt man må kunna fatta de beslut, som äro nyttigast, och att således, innan ännu ett ärende är fullkomligt afgjordt, om det skulle» hända, att ett Stånd, som fattat - ett beslut, skulle under ärendets fortgång finna, att detta beslut icke vore rigtigt, och att ett annat beslut skulle lända till Rikets sannskyldiga nytta och bästa, det vore öfverensstämmande med en förnuftig grundlags innehåll, att Ståndet kunde fatta det beslut, som det ansåg vara det bästa.
Detta står äfven, i min tanka, i fullkomlig öfverensstämmelse med 49:de §:n Riksd.Ordmn, och jag förmodar, att denna åsigt här bör kunna tillerkännas mera giltighet än Gr.
Lagerbjelkes, derföre att Gr:n icke haft att åberopa någon grundlags-paragraf till stöd för sin åsigt.
Jag får således anhålla om propos. på det förslag, jag framställt, och tror mig vara lagligen berättigad, att erhålla en sådan propos.
Om man med uprnärksamhet genomläser 49:de §:n Riksd.Ordmn, så finner man, att den lyder så i slutet af 3:dje mom.: ”När ett sålunda beredt förslag till Ståndet återkommer, varde det behandladt på samma sätt, som här ofvan om Utsk:s l:sta förslag stadgas”.
Deraf synes, att när en ifrån något
Stånd besvarad återremiss återkommer till RiksSt:n, sä ega de rättighet att, i anledn. af denna återremiss, fatta beslut, äfven med förändring af Utsk:s Betänk.
Detta förutsätter likväl, att Utsk:s förslag skall vara skiljaktigt ifrån det beslut, som Ståndet förut har fattat.
Hvad nu beträffar tillämpningen häraf på denna fråga, så har Hr Cederschiöld föreslagit förändring i lista mom. af denna § i Utsk:s förslag.
Det första mom. är af R. o. Ad. bifallet och Utsk:s tillstyrkande är här alldeles öfverensstämmande med det af R. o.
Ad. förut fattade beslut.
Alt deruti göra någon förändring, finner jag icke förenämnde 49:de § gifva någon anledni till, enär det skulle vara icke endast en förändring uti det tillstyrkande Utsk. har afgifvit, utan äfven en förändring i det beslut R. o. Ad. förut fattat. R. o. Ad. eger visserligen rättighet att, med anledn. af Utsk:s förslag, frångå sitt en gång fattade beslut, när Utsk:s hemställan dertill gifver auledn., men när eft Utsk. återkommer med ett förslag, sorn är alldeles lika med det beslut, som Ståndet förut har fattat, så finnes ju ingen anledn. för Ståndet, att besluta något annat.
Detta tyckes mig sunda förnuftet gifva vid handen.
Hvad åter angår antagandet af sådana förändringar, derom Ståndet icke förut beslutat, så tror jag, att 49:de §:n gifver bestämd rättighet att vidtaga sådana. 9 * 132 Den 7 Oktober f. m.
Af dessa skäl anser jag icke något hinder i 49:de §:n ligga deremot att antaga de förändringar, som Frih.
Haab här föreslagit, om de eljest finnas lämpliga, ty de röra ett morn., der Utsk:s tillstyrkande icke' öfverensstämmer med hvad R. o. Ad. förut beslutat.
I grunden är jag af samma mening, som Gr.
Lagerbjelke, och skall söka göra reda derför.
När man beslutar pä 4 serskildta rum, kan man icke, utan de motsägelser, som lian anfört, gå i sak från sitt eget beslut, eller från Utsk:s hemställan alt fatta något annat, med mindre oreda skall upkomma.
Men jag har varit af den mening, hvilken jag ännu fortfarande hyser, att, när man icke rubbar saken, bör man kunna få ändra ordalag, som befinnas vara origtiga.
Landtm:n har likväl, under denna Riksdag, vid ett par tillfällen, åtminstone hvad mig beträffar, bestämdt vägrat tillåta någon ändring i ordalagen, änskönt ingen rubbning af beslutet i sjelfva saken egt rum, hvilket förfarande R. o. Ad. gillat.
Följaktligen tror jag, att vi böra vidhålla i Landlmrs frånvaro detsamma, som har hjelpt under bans närvaro.
Jag anser för min del både Frih. Raabs och Hr Cederschiölds förslag vara bättre än Utsk:s. Men jag mäste erkänna, att beggedera röra morn., öfver hvilka R. o. Ad. redan beslutat.
Deremot borde, såsom Frih.
Raab yttrat, ett tillägg för honom lika väl vaja tillåtet, som för Hr Hjärne.
Men då man närmare betraktar saken, är skillnaden den, att det morn., vid hvilket det tilläts Hr Hjärne att göra tillägg, icke förut hade varit under R. o.
Jag ser således ingen annan utväg, än att, ehuru felaktiga de båda första mom:s innehåll och ordalydelse må vara, likväl antaga det l:sta oförändradt, samt, hvad det 2:dra beträffar, vidblifva R. o. Ad:s förra beslut, emedan det, i min tanka, är bättre, än Uisk:s förslag.
Men jag hoppas att, när saken till Ulsk. återkommer, skall det vidtaga de rättelser, som både Hr Cederschiöld och Frih.
Hvad åter beträffar det sista morn., så är der blott tillagdt ordet alltid.
Jag minnes ej om det var Hr Hjärne eller måhända någon annan, som deremot gjorde invändning, och ville, att Ståndet skulle vidblifva sitt beslut.
Om R. o. Ad. icke ens medgifver, alt man får tillägga ett dylikt ord och göra i småsaker de rättelser, som kunna vidtagas, utan skiljer sig ifrån de öfriga Stånden, hvad blifver då följden, om icke den, att sammanjemkningen derigenom försvåras för Serskildta Utsk.?
Jag hemställer alltså, att Ståndet mätte nödtvunget vidblifva det Irsta mora., att vi måtte göra likaledes med det 2:dra, och att det 3:dje måtte godkännas sådant, som det af Utsk. föreslagits.
Alla formfrågor äro i allmänhet ledsamma att diskutera.
Likväl får jag erkänna, att jag med största tillfredsställelse denna gång bar afhört diskussionen.
Om R. o. Ad. påminner sig, så var det jag ensam, som upträdde emot den tolkning, som, på grund af Gr.
Lagerbjelkes hemställan, förra Den 7 Oktober f. m. 133 gången gafs åt det sätt, på hvilket man hade rättighet att behandla ifrån Utsk. återkommande mål; men då jag icke vann något understöd, ansåg jag mig ej böra envist vidhålla min mening, åtminstone icke drifva den till någon propos.
Nu har åter af Hr von Hartmansdorff en annan framställning blifvit gjord, som inverkar på mig.
Jag medgifver, att under det förhållande, att Hr Gr. o. Landtm., sora har gjort denna förklaring, icke är tillstädes, ulan att ordet i stället föres af en annan person, det skulle vara mindre grannlaga att yrka en propos., hvarå man vid det föregtde tillfället ej fullföljt yrkandet.
Detta är skäl, hvarföre jag afstår ifrån mitt förslag, nödtvnnget, såsom Hr von Hartmansdorff yttrade sig, och ingår på R. o. Ad:s förra beslut, såsom i allt fall bättre, än det af Utsk. nu föreslagna; Hr Cederschiöld:
För min del _anser jag mig vid ett sådant förhållande, och för att icke sätta Hr Frih. o. Ordhden i den mindre behagliga ställningen, alt uttala ett beslut i denna fråga, äfven böra afstå ifrån mitt yrkande i detta afseende om propos. på mitt förslag, synnerligen då en ledamot af det Serskildta Utsk. här förklarat, att, vid förnyad behandling inom Utsk., det skulle kunna låta sig göra, att taga i öfvervägande det förslag jag framställt.
Jag kan verkligen icke nu åtminstone göra för mig klart, huruvida sådant kan låta sig göra eller icke, men då en så erfaren ledamot af Ståndet, sagt att det kan ske, så vill jag förtro mig dertill.
I anledn. af Hr Cederschiölds sista yttrande, anhåller jag få nämna, att jag uphört att vara ledamot af Serskildta Utsk.
Sedan öfverläggningen nu förklarats fulländad, förklarade Hr Frih:n o. Ordf:den, att han ansåg sig böra framställa propos. serskildt för hvartdera mom. af ifrågavande §, och först, sedan Hr Cederschiöld och Frih.
Raab afstätt från sina först gjorda yrkanden, finge hemställa, huruvida R. o. Ad. funne, att l:sta mom. ej erfordrade annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Den derefter till bifall å 2:dra mom. af Utsk:s förslag framställda propos:n besvarades med starka
Nej, jemte ett eller annat Ja; hvarpå Hr Frih:n o. Ordf:den hemställde, om R. o. Ad., i afseende på 2:dra morn., behagade vidblifva sitt beslut, samt, efter derå med starka
Ja jemte några Nej afgifna svar, förklarade sig hafva funnit
Hr Frih. o. Ordf:den hemställde sedermera om R. o. Ad., i afseende på 3:dje morn., bifölie Utsk:s förslag, samt förklarade, då härvid ropades
Ja och Nej, att lian ansåg
Det tredje mom. är af R. 6.
Ad. bifallet, sådant det var enl.
Utsk:s förra förslag.
Der stod icke 134 Den 7 Oktober f. m. ordet ”alltid'1.
Jag anser det ordet innebära en väsendtlig förändring i sak, och tror således, att detsamma bör utgå, hvarföre jag anhåller om votering.
Det är icke min afsigt att ånyo ingå i diskussionen.
Jag vill blott uplysa Hr Printzensköld derom, att i den gamla författarn finnes en motsvarande ordställning.
Jag hemställer således, om han icke ville afstå ifrån votering.
Hr Pri-ntzensköld:
De ordalag, som i den gamla författn:n förekomma, äro icke sådana, som i den här upställda §:n, så att i den gamla författn:n undantag kunna göras för gästgifvaregårdar etc., och följaktligen äro de gamla ordalagen icke tillämpliga på detta stället; men då jag eger den förhoppningen, att K.
M. skall vid författn:ns skärskådande vidtaga alla de förändringar, som göra den åtminstone verkställbar, hvilket icke är förhållandet med Utsk:s nu framställda förslag och de beslut,' som nu äro fattade, så vill jag afstå ifrån mitt yrkande om votering.
Jag anhåller få reservera mig emot, att Hr Frih. o. Ordf:den tillåtit Hr Printzensköld hålla ett långt tal om sjelfva saken, sedan diskussionen förklarats vara slutad.
Ordfcden tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. ö e. m. 25:te punkten, ang:de §§ 2S, 29 och 30.
26:te punkten, an g: de § 31.
Sedan Hr Frih. o. Ordhden omförmält, att R. o. Ad., vid ,pröfningen af Utskfs Betänk. JV&' 13, bifallit det deri afgifna förslag till 31:sta §:n, med den förändring, att framför ordet ”utskänkning” blifvit tillagdt ”minuthandel och”, yttrade Hr Cederschiöld:
Afven denna § har, efter mitt förmenande, en ganska olycklig redaktion.
Der står nemi.: ”Ej vare någon berättigad alt utsöka betalning för bränvin, som blifvit vid utskänkning utborgadt”.
Jag kan icke se hur man kan förhindra någon att utsöka hvad han vill, och om någon bryter emot detta stadgande, hvad blir då påföljden?
Sannolikt ingen.
Meningen lärer väl vara, att icke någon må vara berättigad att genom utsökning vinna betalning för sådant bränvin.
Om detta varit meningen, så hade det varit väl, om Utsk. uttryckt detta, ty såsom stadgandet nu är, så innefattar det ingenting.
Jag vill icke neka till, att ju någon anledn. kan förefinnas till den anmärkn., som den siste värde talaren har gjort, men då R. o. Ad. redan har bifallit l:sta mom. af denna §, med tillägg endast af orden ”minuthandel och”, och detta icke är så otydligt, att icke så väl domare som andra personer böra förstå meningen deraf, så tror jag, att, i detta afseende, mom. kan gå fram utan anmärkn.
Den 7 Oktober f. m. 135 Hvad deremot beträffar det sednare morn., så måste jag deremot göra en erinran.
Om lagstiftaren vill motverka bränvinshandeln på kredit, för att derigenom söka minska konsumtionen af bränvin, så måste väl delta gälla, så väl när man köper 1 kanna, som när man köper \ kanna.
Jag kan åtminstone icke för min del begripa, hvarföre lagstiftaren heldre skulle gynna handeln af ett större parti, än af ett mindre.
Har lagstiftaren rätt och skäl, att motverka handeln på kredit af bränvin, och ur sådan synpunkt förvägrar utborgaren rättighet att i exekutiv väg utfordra betalning, så måste sådant gälla, så väl om 1 kanna, sorn en ^ kanna.
Jag anhåller, att R. o. Ad., med vidblifvande vid sitt beslut ronde §:n, ville afslå Utsk:s förslag.
Jag vill icke yttra mig öfver den principen, huruvida det är rätt, att i lag stadga, att man icke får utfordra betalning för bränvin, som i mindre partier blifvit utborgadt, och det är på denna grund Utsk. ansett, att man äfven kunnat bibehålla en sådan princip; men om detta bör gälla för utskänkning, så anser jag likväl, att det är väsendtlig skillnad emellan den utskänkning, som nu är i fråga att så kallas, och hvilken motsvarar den hittills varande egentliga krogrörelsen, och den minuthandelsrörelse, som nu är tillskapad af Utsk.
Då RiksSt:n vid flera Riksdagar bestämt denna åsigts tillämpning i afseende på krogrörelsen, och K.
M. dertill gifvit sin sanktion, så vill jag nu icke göra någon anmärkn. dervid, och vill derföre godkänna första delen af Utsk:s förslag; men jag anser, att det andra morn., som med någon modifikation stadgar samma påföljd för minuthandelsröfelsen, icke är öfverensstämmande med rättvisa och icke heller kan tillämpas.
Man har nemi. afsett med inrättande af serskild minuthandel för bränvin, der bränvin icke får' förtäras på stället, att det skulle öpnas tillfälle för personer, som icke behöfva bränvin för att supa sig fulla, att kunna få köpa mindre cjvantiteter af denna vara på annat ställe än krogen.
Om man nu tillser, att detta icke öfvergår till utskänknings- eller krogrörelse, sä anser jag, att det under nuvande förhållanden möjligen kunde åstadkomma något godt.
Man bör derföre icke lägga några sådana band på denna handtering, sorn kunde ställa den i full parité med krogrörelsen.
Hvad beträffar serskildt den redaktion, som Utsk. har föreslagit i detta mål: ”lag samma vare, då bränvin blifvit vid minuthandel till mindre belopp än en kanna utborgadt”, så är den, i min tanka, ganska olycklig.
De olägenheter, som kunde upkomraa deraf, att bränvin vid minuthandel utborgas till mindre belopp än en kanna, har man velat förekomma derigenom, att man sagt, att om mindre qvantitet bränvin utborgades, så skulle försäljaren ej ega rätt, att fordra betalning derför.
Nu frågar jag: huru vill man förekomma delta?
Det lärer vara svårt att kontrollera, huruvida större eller mindre belopp äro försålda för hvarje särskild gång i mindre q v a lili tet än en kanna, men det vore just delta man mäste kunna kontrollera, för ali kunna påstå all icke laglig rättighet, all utkräfva betalning, egde rum.
]36
Den 7 Oktober f. m.
Jag anhåller alt få i-R. o. Ad:s minne återföra dess beslut i 5;le §:n. R. o. Ad. bar der beslutat att handlande i städerne kunna med sin andra bandel äfven förena minuthandel med bränvin.
Vidare har R. o. Ad. vid 35:te §:n förra gången beslutal, alt med bränvin skall förstås Årrak, Cognac, Rhum och dylika varor.
Nu kan deraf följa, att en handlande är tillika minuthandlare med bränvin.
I sin bod drifver han en ganska loflig handel med dessa varor, såsom hittills tillgått och för deröfver bok och räkning.
Dä synes det mig vara orimligt, om lian utlemnar sina varor till godt folk såsom lian tror, att lian icke skall kunna för sådane varor utkräfva betalning.
Annat är förhållandet med utskänkaren, som icke bör få sälja bränvin på kredit, och det bar lian icke helier hittils fått, såsom jag tror sedan 1844 års Riksdag; annat deremot är förhållandet med dem, som köpa ^ eller hel kanna bränvin.
Här är nu tillstyrkt i första morn., alt för bränvin, sorn blifvit vid utskäkning utborgadt, ej får utsökas betalning, och i andra morn., att samma förhållande skall äga rum för minuthandel, då beloppet, som skulle lagsökas, icke går till mera än en kanna.