Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. således tyckes hafva erhållit rundliga tillgångar för fullbordandet af länsfängelserna, samt då tillgångar alltså finnas lil! bestridande af dessa kostnader, så linnes intet, som hindrar afl fortsätta byggandet lika skyndsamt, som om blott de nu ifrågavar. medlen eli par månader förr vore beviljade.
Jag anser mig således icke behöfva lägga på mitt samvete det uppskof med frågan, som af min begäran om ålerremiss möjligen kan blifva en följd, helst jag hört att 2 Stånd redan återremitterat betänk., hvarigenom ärendet kommit ånyo under Ulsk:s pröfning och medlen alltså icke blifva tillgängliga förr än R.
St. sig i målet vidare utlåtit.
Icke eller anser jag mig behöfva belasta mitt samvete med något i afseende på den ökade brottslighet, som H. Ex. Hr Gr.
Posse förmodade blifva en följd deraf, alt man icke sä hastigt får tillgångar till uppförandet af dessa fängelser.
Hvad angår denna brottslighet, hvilken i sä hög grad under sednare åren tilltagit, sä vill jag visst icke neka, att den befordras genom de gemensamhetshäklen, hvaruti ransakningsfångar insättas, men jag tror dock att det linnes äfven andra orsaker till denna ökade brottslighet, hvartill jag vill för min del räkna de und. tillstyrkanden, som afgifvas ang:de en vidsträcktare tillämpning af K.
M:s benådningsrätt, än som enligt mina åsigter borde äga rum.
En ålerremiss af detta betänk, skulle i alla afseenden vara öfverflödig, i händelse
Ståndet ägde alt med delta likasom andra Utsk:s betänk, förfara på sätt Ståndet funne lämpligt; men då denna fråga hör lill statsregleringen, sä mäste Ståndets beslut innefatta antingen bifall eller ålerremiss; och som betänk, innehåller åtskilliga tillstyrkanden, hvilka ovilkorligen fordra ett förtydligande, såvida missbruk icke skola inträffa, utan att rättelse derutinnan sedan kan vinnas, måste betänk, återremitteras.
Det har icke varit utan sin märkvärdighet att afhöra, hurusom man på f. m. uppställt skilnad emellan ransaknings-fängelse och straff-fängelse.
Jag vet icke, om det skall höra till det nya straffsystemet att det bör finnas särskilda sådana fängelser inom hvarje stad och hvarje härad.
Det vore i slikt fall en dubblering af kostnaderna i och för dessa byggnader, hvilka redan synas trotsa Svenska folkets förmåga alt bekosta dem.
Posse har nödgats erkänna, att länshäkten måste användas såsom straff-fängelser, hvilket de hitintills varit.
Man har nemi. derstädes förvarat fångar icke allenast under ransakningsliden, utan äfven under strafftiden, då fånge icke särskildt varit dömd lill arbete å fästning, eller å kronans slott, hvilka sistnämnde slags straffgrader vi redan äga och nog lära få bibehålla så framt man vill undvika missnöje ibland garnisons-tropparna.
Frågan är nu helt enkelt den : vill R. o.
Ad. anslå 600,000 r:dr 678 Den 23 februari e. m. ulan att rätt veta, hvartill dessa medel intill nästa riksdag skola användas?
Om så är, behöfver man blott bitalia StatsUtskrs betänk, och lugnt gå till hvila, i förmodan att medlen användas till det ändamål man hoppas.
Såsom representant af Svenska folket anser jag det vara min pligt att känna, till hvilka föremål jag anslår desse 600,000 r:dr att utgå intill nästa riksdag, innan jag dertill lemnar bifall, och således kan jag icke annat än återremittera betänk., enär detsamma icke kan afslås och icke bör nu bifallas.
Posse har vidare uti sitt första yttrande visat oss följderne af de hitintills begagnade gemensamhets-fängelserne, och han har sökt äfven visa, genom rapporter från vederbör, fångpredikanler, huru fångarne moraliskt blifvit försämrade till en oerhörd höjd; men den frågan kan skäligen framställas, om icke möjligen orsaken till denna demoralisation finnes utgående frän våra fattigvårds- och näringsförfattningar m. m., och jag tror, att denna demoralisation hos fångar och folket i allmänhet icke förefunnils, såvida man icke genom förenämnde lagstiftning, på sidan om grundlagen, skapat fångar af obrottsliga medborgare.
Man måste således icke genom cellfängelsesystemet söka kurera ett ondt, som ligger i våra lagar, utan det onda måste afhjelpas genom förbättrandet af dessa lagar, hvilket åter icke vinnes genom uppförandet af cellfängelser.
Jag tror följaktligen, att det ökade antalet af fångar härleder sig från vår ekonomiska lagstiftnings ofullkomligheter, enär genom 1833 års författning om försvarslöse och än vidare genom 1846 års författning i ämnet en mängd oskyldige personer blifvit i fängelse inkastade och der blifvit vande vid ett sysslolöst, beqvämt lif.
Man äger således icke det ringaste hopp, att fångpersonalen skall förminskas genom nya fängelsers uppförande utan tvertom skall tillökningen fortgå intilldess dessa författningar uppliäfvas.
Vi mäste betänka, att den grofva förbrytaren som icke är dömd till lifstids fängelse, är det på bestämd tid af några år, då deremot den, som dit införes för tiggeri eller saknad af laga försvar, alltid måste tillbringa lifstiden i fängelset, såvida icke någon tillfälligtvis uttager honom; och då de sålunda uttagas, så har erfarenheten visat, att de inom några veckor eller kort tid återkomma ofta såsom verkliga förbrytare.
Det är således nödvändigt, att icke genom en felaktig lagstiftning demoralisera folket, likasom att vi sjelfva söka kurera oss i lagstiftningsväg, om jag så må uttrycka mig, emedan jag anser det vara en sjukdom i vårt land, att vilja stifta lagar pä sidan om grundlagens bud.
Chefen för fängstyreisen har på f. m:s plenum yttrat, att en återremiss af ifrågavar. betänk, endast skulle medföra dröjsmål och ökade kostnader, äfvensom han förutsatt möjligheten deraf, att R.
St., dä betänk, från Utsk. återkommer, finna tillfälle att göra ändringar uti hvad Utsk. föreslagit och möjligen nedsätta anslaget.
Detta kan vara möjligt; men i alla händelser förbehåller jag mig min rättighet alldeles öppen, så att, när StatsUtsk. återkommer med ett bättre utarbetadt betänk., hvaruti man i ett sammanhang får se föremålen, hvartill de 600,000 r:dr skola användas, antingen till läns-, stads- eller häradsfängelser, och bestämmelser uppgjorda i afseende pä ej mindre antalet af celler i hvarje fängelse, än ock kostnaderna Den 2 3 1'' e b r u a r i f m derför jerale belägenheten för hvarldera fängelset alt, säger jag, hvar oell en må äga räll, all säga ja eller nej.
Hr af Dalström yttrade i f. m:s plenum tillstyrkande lill belänk. på den grund, alt arméen saknade tillfälle att verkställa föreskriften i 1812 urs cirkulär i afseende [tå sådana arrester, hvilka skola åläggas soldater; men den värde talaren har i detta plenum hemställt, huruvida det skulle vara orätt, att man insatte soldater i arrest å länshäktet.
Jag åter hemställer huruvida det vore principenligt, att ställa soldaten under en civil frångvaktmästares uppsigt, och om militären någonsin skall medgifva, att beröfvas sin rätt alt arresterad vara bevakad af kamrater, först dä, när soldat genom brott, som gör honom ovärdig att vara soldat, blifvit dömd, eller under ransakning häktad, är han förfallen till allmänna fängelserna.
Man liar vidare talat om nyttan af cellfängelser framför gemensamhetsfängelser och man har påstått, att fångar, inneslutna i det förstnämnda, lättare förmås till bekännelse af begångna brott.
På grund af den erfarenhet, jag äger och hvilken icke är så kort, har jag, i egenskap af länsslyresman, funnit, att, just genom gemensamhetsfängelse klokt användt, sanningen uppdagas, nemi. såvida man äger någon kännedom om dc fångar, som i fängelset förvaras och förstår att dem sortera.
Man kan genom dem vinna noggranna upplysningar om sättet, hvarpå ett brott blifvit begånget, så att alla försök å den tilltalades sida lill nekande derefter blifva omöjliga eller onyttiga.
Derföre måste man i de nya fängelsebyggnaderna hafva både celler och större rum der flere pä en gång kunna inrymmas, hvilket är så myckel nödvändigare, som tilltalade i allmänhet icke afvika ifrån den gamla regeln: alt neka intilldess brottet till sina detaljer blir kändt.
Men, säger man, insältes icke fånge i cell, så kan någon bekännelse å fångens sida icke väntas, då andra tvångsmedel icke få användas.
Det kan vara möjligt alt sä förhåller sig; och om man också erhåller dessa bekännelser, så åro de icke så beskaffade, som lagen föreskrifver.
Jag förnyar alltså mitt påstående, att uti hvarje länsfängelse böra finnas några rum för gemensamhetsfängelse.
De medel, som vid 1840 års riksdag anslogos för uppförandet af liäradsfängelser, eller 100,000 r:dr fördeladt på häraderna, hvilka nu enl. allmänna lagen äro skyldiga att hvar för sig hålla häkte, så blefve summan icke betydlig för hvartdera häradet; men tillräcklig för uppmuntran till dessa häktens förbättrade skick, så att i dem må finnas så väl rum för ensamhets-, som för gemensamhetsfängelse, då den erfarne domaren säkerligen blefve missbelåten med de nya fängelserna, eller de s. k. ransakningshäktena, om endast celler i dem inrättas.
Det är naturligt, alt man önskar få ett förbättradt skick uti vår fångvård; det är naturligt, att genom fångarnas årligen ökade antal man gerna vill räcka handen till hjelp för att få minskning härutinnan; men då blifver ock en nödvändighet att tillse, det anslagna medel användas till sådana ändamål, som befordra minskning i förbrytares antal.
På f. m. halen ledamot talat om den ström af förbrytare, som hotar att öfversvämma oss.
Skall nu denna ström afledas genom fängelsebyggna - Der» 23 F e b r u a r i e. ui. elei' nied celler? månne icke denna afledning vinnes säkrare genom andra medel, såsom t. ex. en fullkomlig näringsfrihet, hvarigenom hvar och en, utan att blifva häktad, sättes i tillfälle att sjelf förtjena sitt uppehälle så godt han kan och fångarna till produktiva arbeten i fängelserna, eller utom dem, som ersätta deras underhållskostnad.
Till fördel för häradshäklena har en ledamot yttrat, att jordbruket genom de till dem anslagna medel skulle vinna lindring i dess skatter, och detta yttrande har blifvit upptaget af en annan ledamot, nemi. Gr. Anckarsvärd, som ansåg det icke vara mer än billigt att jordbruket erhåller denna lättnad.
Men man kan lätteligen föreställa sig att af de härtill använda medel beloppet på hvarje härad inom riket blir obetydligt.
Skulle likväl meningen vara att genom detta anslag såsom det första befria häraderna från skyldigheten alt hålla sina häkten, sä nödgas jag, för min del, förklara, alt jag icke vill medgifva en enda sk. af de anslag, som hittills blifvit beviljade-, ty häraderna, likasom städerna, åro skyldiga att sjelfva underhålla sina häkten och skulle slaten öfvertaga kostnaden, blefve utgifterna icke möjliga att bestrida.
Jag anhåller ani återremiss på grund ai såväl dessa, sorn Gr.
Lagerhjelkes på f. m. andragna skäl.
Enligt min åsigt har den siste värdetalaran ganska rätt derutinnan, att hvad som mera än något annat bidragit till brottens oerhörda tilltagande inom vårt fädernesland äran söka uti våra närings- och lösdrifveri-författningar, sådana dessa för icke länge sedan voro.
Den värde talaren tyckes likväl hafva förgätit, att de i sednare tider blifvit förändrade och fått en annan rigtning, så mycket tidsförhållandena lära medgifvit.
Dock lärer väl ingen med något skäl kunna fordra, att i och med detsamma den af de upphäfna författningarne föranledda osedligheten skall hafva upphört, utan åtgärder »miste särskildt vidtagas för densammas motarbetande, hvartill efter mitt förmenande hörer ett förbättradt fängelse- och straff-system.
I afseende pä StatsUtsk:s ifrågavar. betänk., hafva här åtskilliga anmärkmr blifvit framställda, dem jag anhåller att, lill undvikande af missförstånd, få till besvarande upptaga.
Gr. Gyldenstolpe, Ant., har såsom orsak, hvarföre man önskade, att så fort som möjligt få anslaget till fängelserna beviljadt, uppgifvit, att man ville fullborda redan påbörjade fängelsebyggnader.
Något sådant har likväl, mig veterligen, icke blifvit af någon yttradt, utan afsigten har varit, att påbegynna nya byggnader.
St» beslut komma alt uppskjutas, så torde det blifva för sent att påbörja arbetet nästa sommar, emedan förberedelser måste föregå och man i öfrigt känner, alt 3 år erfordras för fullbordandet af en länsfängelsebyggnad.
Vidare har Grefven föreställt sig, att af några räder uti en 11.
Ex. just.slals-minrslerns promemoria skulle kunna dragasden slutsats, att fångarna i ransakningsfängelserna komma att undergå straff-fängelse äfven öfver 2 år.
Så tror jag icke att den af Grefven upplästa meningen kan tydas, utan så alt man möjligen kunde under en lid af icke öfver 2 år i cell förvara fångar, som äfven blifvit dömde till fängelse öfver 2 år.
Härigenom skulle den fördel vinnas, alt cellbestraffningen, sorn fruktas mera än hvaije annan be - l)en 23 Februari e. m. 08 i »träffning, skulle icke allenast tillkomma den lägsta straffgraden, utan den skulle i lika mått tillfalla dem allesammans, dock icke öfver 2 år.
Grefven behagat något närmare tänka på innehållet af de upplästa raderna, skulle han hafva funnit, att meningen icke annorlunda kunnat förstås.
På f. m. har en annan talare trott sig finna en motsägelse mellan hvad han hört mig yttra och hvad han förl. sommar sett i Newgate och andra Londons fängelser; men så är likväl ej fallet, emedan en väsendtlig skilnad finnes emellan att antaga ett system, och att bringa det till fullständig vekställighet. 1 Sverige antogs t. ex. för 30 år sedan ett försvars-system, byggt på en större centralfästning, och det torde ännu fordra 30 år innan det hinner bringas till Joll verkställighet.
Min ofvannämnde uppgift gick derpå ut, att om Hr Rääfs ord finge så förstås, att han med system menat hvad som egentligen borde här vara i fråga, nemi. ransakningshäktet så var hans uppgift icke fullkomligt noggrann.
Hvad åter angår systemets antagande i England, så får jag hänvisa till en författning af drottning Victorias 2:dra och 3:dje regeringsår.
Frih. Cederström, C. IL, har funnit besynnerligt, att i ett träfängelse skiljeväggarna borde vara dubbla, men ytterväggarna enkla, emedan fången hellre borrar sig ut genom den enkla ytterväggen för att återvinna friheten, än genom sidoväggen för att komma in till kamraten.
Denna sista sats kan icke nekas, och icke heller kan det bestridas, att om man lemnar fånge en borr och tillräckligt rådrum, så banar han sig väg t. o. m. genom en dubbel vägg, och detta verkställes ännu fortare om man förser honom med yxa och såg.
Det går äfven för sig i fängelser af tegel, om man förser fången med hacka eller blott en dugtig spik.
Han kan uti detta fängelse i större tysthet än i fängelser af trä med endast enkel yttervägg verkställa arbetet, emedan stenarna småningom göras lösa och om dagen kunna öfversmetas, så att arbetet någon gång kunnat fördöljas tilldess det blifvit fulländadt.
Härvid förekommer likväl, att det alldeles icke är meningen, att fången skall hafva sådana verktyg för att komma hvarken ut eller till kamrater.
Dubbel-väggarne äro ej gjorda för att hindra fångar genombryta dem, utan för att förekomma samtal.
I sammanhang med hvad jag nyss yttrat skall jag be att få upptaga några yttranden af Hr Rääf, som påstår, att planken omkring de nya fängelserna äro mycket lätt öfverstigna af personer, som vilja begagna sig af denna utväg att inkomma i fängelset, helst fångknektarna, som ständigt måste passa upp på fångarnes ringning, icke medhinna att hålla tillsyn äfven häröfver.
I anledn. häraf får jag blott yttra, att detta visar till hvilka besynnerliga föreställuingar man kan komma, dä man i stället att genom verklig åskådning rådfråga sina yttre sinnen, endast ur egen inbillning uppfattar förhållandet.
Hade den värde ledamoten vidtagit förstnämnde åtgärd, hade sannolikt detta hans yttrande uteblifvit.
Lagerbjelke' har ansett, att fängelserna icke böra vara många, emedan ett större antal celler derigenom erfordras om man skall vara förvissad att alltid hafva det nödiga antalet deraf i beredskap.
Denna sats är riktig i och för sig
Den 23 l’ebrua ri e. m. sjelf, men det finnes väl något, som vager emot en alltför långt drifven utsträckning deraf, ty eljest vore det ju mest fördelaktigt, att för hela riket hafva ett enda stort cellfängelse med minsta möjliga antal celler.
En hvar inser likväl lätt, att en sadan inrättning skulle förorsaka en mängd kostsamma fångtransporter, och ingen lärer vilja föreslå något sådant.
Om man nu funnit, att lämpliga afsländet emellan fängelserne icke bör öfverstiga vanliga afståndet emellan 2 länsresidensstäder, men det finnes tingsställen belägna på längre afstånd från länsresidenset, än det som emellan 2:ne residenser är vanligt, så lärer man också inse behofvet af häkten ä sådane ställen.
Att ingå uti någon undersökning af frågan, huruvida det kan vara skäl att bygga nya häkten inom alla domsagor, är för ögonblicket fullkomligt öfverflödigt, emedan nu begärde anslag endast kan räcka till de mest behöfliga, hvilket i sig sjelft icke är annat än en fortsättning utaf anläggandet af kronohäkten.
Inom dessa häkten förvaras närmaste häradernas fångar, och det härad, inom hvilket ett sådant häkte ligger, har den förmånen att icke behöfva hålla något särskildt fängelse och samma fördel hafva de härader, som ligga närmast länsresidenset, äfvensom staten har den förmånen, att blifva befriad från kostnaden för några fångars forslande till tingen om, som på många ställen är händelsen, tinget hålles inom residensstaden.
Hr von Hartmansdorffs anmärkn., att kronohäkten tillhöra kronan, och ej böra förblandas med sådane sora tillhöra häradet, torde förfalla, om man behagar betänka, att förhållandet blifver detsamma med de nya häradshäkten, som äro i fråga att anläggas.
Der skulle i främsta rummet intagas häradets fångar, men kronan afsäger sig icke rättigheten att äfven intaga andra fångar, så långt utrymmet medgifver.
Sparre, E., har uti ett varmt anförande på f. m. talat, jag vill icke säga i ämnet, men åtminstone mycket deromkring.
Uti ämnet, som rörer uppförande af läns- och häradshäkten, fördjupade han sig icke mycket, men destomera i LagUtsk:s uppgjorda kalkyler öfver de dryga kostnaderna för alla möjligtvis behöflige straff-fängelser.
Hvartill en sådan utredning skall lämpas i en fråga, som den förevar., kan jag icke inse, såvida ej meningen varit, att genom stora summor uppskrämma sinnena; men jag föreställer mig, alt R. o. Ad. icke lärer vara så lättskrämd.
Grefven har vidare yttrat, att han under sina utländska resor besökt åtskilliga cellfängelser och funnit dem icke motsvara det dermed afsedda ändamål.
Det kan icke vara min mening att uti ena eller andra afseendet jäfva Grefvens vittnesmål, men anser mig dock böra erinra, att utom Grefven finnas flera medlemmar af detta Stånd, som besökt andra länders cellfängelser, och att det finnes tryckta officiella berättelser af personer, som med dessa fängelser hafva befattning.
En domare lärer ej grunda sitt beslut på vissa berättelser, utan på alla vittnens utsagor.
Han jemför alla omständigheter, pröfvar det ena med det andra och fattar derefter sitt beslut.
Med ett sådant förfarande fruktar jag ej utslaget i denna sak.
Grefven har äfven talat om det här i staden anlagda cellfängelse, och han har uppgifvit, att helsotillståndet derstädes ej varit godt.
.lag bestrider denna uppgift och tror mig någorlunda känna förhållandet.
Det har varit ut - Den 23 Februari e. m. 683 märk! godt och ojemförligt mycket bättre, än vid norra korrektionsinrättningen, sorn ligger straxt bredvid, och Långholmen, ehuru inom de 2:ne sednare fängelserna helsovårdsanstalterne äro de bästa som finnas vid något af våra gamla fängelser.
Grefven har sagt, att ensamhetsfängelset icke är fruktadl.
Jag känner icke hvad en och annan fånge kan i detta hänseende hafva meddelat Grefven; men jag, som tilltror mig hafva en visserligen ringa, men ändock jemförelsevis med åtskiliga andra icke obetydlig erfarenhet af fångar, har den öfvertygelsen, all det icke finnes något straff, som verkar mera afskräckande än cellfängelsestraffet.
Erfarenheten har visat, att kronoarbetskarlar, som icke fruktat exlrajudiciella bestraffningar, hafva deremot visat en särdeles farhåga att förflyttas å korrektionsinrättning, der de i cell förvaras, då de visa sig oförbätterliga, och jag känner kronoarbetskarlar, som af fruktan att blifva insatta på korrektionsinrättning begått brott för att komma på fästning.
Grefven har roat Ståndet med en historia, som han skall hafva hört inom Stockholms cellfängelse angrde en fånge, som efter frigifvandet yttrat, att han hade lust att uppgöra kontrakt med kronan att få qvarblifva inom fängelset.
Denna historia har jag också hört, men huruvida saken äger sin riktighet eller icke, har jag icke aktat nödigt att närmare undersöka, emedan jag har mig bekant, att gamla förhärdade fångar synnerligen älska att visa trots) emot bestraffningar, de undergått.
Historien kan vara nöjsam nog, ehuru den ingenting bevisar; men som Grefven synes road af dylika små berättelser, skall jag hafva äran alt tillhandagå med en motsvarande, som visserligen icke står i något sammanhang med cellfängelset, men deremot med våra nuvar. straffmedel, spö och ris.
För några få år sedan fanns bland fångarna inom ett visst fängelse en 80 års man, som ända från barndomen beträdt brottets bana, varit på många fästningar, flere gånger rymt och undergått bestraffningar för förnyade brott, och jag tror en gång efter lyckade stölder begaf sig till hufvudstaden i ett angränsande rike, der han lefde som en man af bättre stånd, tilldess han blef upptäckt och återskickad till Sverige.
Jag frågade honom hvilka bestraffningar han undergått, och han svarade med uttryck som något liknade det hvarmed en invalid omtalar sina bedrifter och sår: ”300 par spö, 1000 prygel, utom diverse bondstryk, som jag ej har reda pä”.
Om man bifaller StatsUtsk:s betänk., sådant det nu befinnes, har man otvifvelaktigt gifvit åt
Ståndets beslut en större extension, än diskussionen föranleder; ty jag har icke hört någon enda ledamot yrka, att ifrågavar. medel skola användas till andra, än s. k. ransakningshäkten.
Bifaller man Utsk:s betänk., så har man deremot lemnat obestämdt, till hvilken art af häkten medlen blifvit anslagna.
Det kan hvarken för R. o. Ad. eller R.
St. vara likgiltigt, huruvida beslut fattas, som i sig innebära en extension, som man aldrig åsyftat; ty i sådant fall skulle anslagna medel kunna användas åt andra föremål än man afselt.
Aldraminst kan det vara likgiltigt, när ett R.
St:s Utsk. är sysselsatt med en så vigtig fråga som den LagUtsk. nu förehar, nemi. den nya strafflagen.
Det är Den 23 Februari e. ni. ostridigt, att de båda frågorna, nemi. den nu förevar, och den om straff i fängelser, kommit med hvarandra i nära sammanhang.
Detta synes äfven af beräkningen öfver cellernes antal, som förekommer i detta ämne rör:de handlingar, och det är ostridig!, att en del af dessa celler äro ämnade till straff-fängelser; men dä det är allmänt kändt, och hvilket man äfven får antaga alt StatsUtsk. med sitt förslag endast åsyftat, att fängelsebyggnaderne skola fortsättas efter den hitintills följda plan och således icke att medlen skulle användas till straff-fängelser, utan, såsom den siste värde talaren upplyst, för alt börja nya byggnader i samma rigtning som hitintills, så hade StatsUtsk, ganska lätt alt afhjelpa detta genom att inskränka sitt tillstyrkande så, att den, som bifaller betänk., icke gör det vidsträcktare, än han velat.
Det hade varit lätt att åstadkomma sådant medelst en artikulation af beslutet; men deremot om StatsUtsk., för ali icke möjligen binda händerna i fråga om framtida beslut, enär man säger, att ransakningsfängelset skola begagnas såsom straff-fängelser för mindre grader af brott, icke genom en sådan artikulation velat gifva sådant tillkänna, hade StatsUtsk. likväl varit oförhindradt, alt begagna sig af den utväg, som vid fö reg: de riksdagar varit vanlig, nemi. alt StatsUtsk. vid början af hvarje riksdag föreslår att R.
St. mätte bestämma en viss summa för något visst arbete att utgå under samma riksdag, hvarefter R.
St. framdeles under riksdagen, för återstående tiden intill nästa riksdag, bestämmer det erforderliga beloppet.
Om förslaget fått den syftningen, hade sannolikt ingen röst höjt sig deremot, ty vi äro alla ense derom, att, hvad R.
St. vid föreg:de riksdagar gjort, bör fullföljas så långt det rörer ransakningshäktena.
På dessa grunder kan jag nu icke bifalla StatsUtsk:s förslag, utan anhåller vördsamt, att betänk, måtte återremitteras, på det att Utsk. måtte komma i tillfälle att gifva det en annan form.