Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Marjam hade Almqvist riktat sin satir mot den paulinska kristendomen, och när han i Bremen läste Renans Apostlarne, skref han i dess mariginaler uttryck af glädje öfver att finna sina egna tidigare tankar om Paulus hos Renan.
När Almqvist, riktande sig till Gud, utbrister: »Jag älskar din stackars son och dina andra söner!», uttryckte han sin innersta känsla.
Hans dotter berättade, att hon mer än en gång sett honom brista ut i tårar af medkänsla med Kristi stora ensamhet på jorden.
Almqvist var emellertid allt för djupt medveten om tillvarons disharmoni, för att, som ytliga nydanare, tro den bero af yttre förhållanden allena eller komma att upphöra genom någon viss sannings absoluta seger.
Men han drömde om en slutlig försoning, där tvånget att försaka gjutit sig samman med förmågan att begära, så att dessa båda, nu fientliga makter, slutligen blifvit ett.
Han uttalar ena gången sin skepsis gent emot »den världsomfarna sagan om det goda», andra gången – som i Ormuzd och Ariman – erkänner han, att godheten i from, föraktad, narraktig gestalt», var den som sådde korn på den kallnande jorden och högg plankan till hus eller, med andra ord, att den möjliggör människolifvet under jordens villkor.
Godheten, också i den lägsta dräkt, är den »hvilken ensam församlar, där allt förskingrar; hvilken ensam bygger, där allt förstör» – men omedelbart därpå utbrister han:
Ack och ändå
Hvarföre är den goda dum –
Hvarföre den kloka ond –
Hvarföre är allt en trasa –
I hela hans diktning, i dess mest glänsande genialiska fantasier, sådana som Ramido Marinesco, i dess enklast folkliga, dess mest idylliska, sådana som Kapellet, – öfverallt är det brottets eller lidandets gåta, som rör sig på djupet i hans själ.
Han går till rätta med tillvarons grund och frågar sig, om Gud är oförmögen att dana lifvet annorlunda, eller om han icke vill det, och i sina ögonblick af djupaste ångest utbrister han om det högsta väsendet: »Jag ville nedfalla för det med alla mitt väsens krafter; jag ville älska, jag ville förintas af hängifvenhet för det, af lust därtill, af evig och oförbrännelig håg för det!
Jag ville dö för dess lif, att det måtte lefva».
Men dess gåtor kan han icke genomtränga och allra minst den, i hvilken hans skapande fantasi, hans känsla, hans genomträngande reflexion från tidiga ungdomen med brinnande lidelse fördjupat sig: brottets mysterium.
Liknande människolynnet vid en damastduk med dess matta och blanka figurer, utbrister han: »Gud väfver.
Men fråga icke, likväl, hur han gör med brottslingens fasoner, för att få dem till blommor.
Han svarar dig icke på sådana frågor».
Från medvetandet att allt här är en trasa, att »intet är helt utom det hela», att »det storartade narri, som kallar sig filosofi», lika litet som religionen äger något svar på lifsgåtan, vänder Almqvist sig mot evigheten.
Hela vårt lif på jorden är blott ett lif på försök; här gå vi i mörkret och böra därför »älska och hjälpa hvarandra, ty lysa hvarandra kunna vi icke stort».
Vår enda möjlighet att förstå allt i världen är att hafva en fast tro på ett lif efter detta.
Döden blir då »det simplaste, kortaste, enklaste af allt i världen», en gränslinie blott mellan tvenne lifsformer, och äfven denna gränslinie har man rätt att af eget val öfverspringa.
Almqvists världsförbättringsplaner utmynna i att alla skola vara sanna kristna, d. v. s. möta hvarandra med godhet och genom denna öfvervinna det onda.
Alla skola arbeta under enkla, naturliga lefnadsförhållanden, genom allas flit och allas lycka skall äfven den onda människan tillfriskna och brottet upphöra af brist på näring.
Liksom för Tolstoy och anarkismen blir för Almqvist det lagstadgade, styrelsen, det framför allt skadliga.
Med ett etsande hån tecknar Almqvist samhällsordningen och konventionalismen i Ormuzd och Ariman.
Den välmenande Ormuzd reglementerar på det nogaste för stat och familj, för konst och natur, för landtbruk och gatugång.
Ja, han går ända därhän i landsfaderlig omsorg, att han – med vidfogad modell – tillkännager, hvilka slags rosor som böra växa, och i hvilka skogar näktergalar – vid vite af regnskurar och åska – böra idka musik.
Men Ormuzds välmening misslyckas.
Ty ehuru blommorna, djuren och människorna om dagen »vördnadsfullt emottaga de tusende utvägar till lycka, skönhet och välgång han erbjöd dem, om natten ...
Om natten far ett förvånande väsen i mångfaldigt skiftande gestalt omkring öfver jorden.
Utan plan, utan afsikt, utan ordning kom det, gick det, förfor det, och lyckades».
Detta hemlighetsfulla väsen rubbade alla Ormuzds planer, både med kroppar och själar; det verkade så, att deras naturs inre fägring slog ut i förut okända behag – där den hemlighetsfulle farit förbi hade »sakernas verkliga inre vaknat».
Ormuzd antecknade den obekante i sin stora bok som »misstänkt person».
Men den välmenande Ormuzd blef själf öfver hela jorden en misskänd person ...
Och den stora allmänheten, som lydde Ormuzd, var icke glad.
»Människorna skulle varit gladare, om man trott dem om någon smula godt; om man låtit dem själfmant frambära i ljuset några frukter af förstånd, kraft och godhet».
Almqvist här i satirens form uttalar, har han utan omsvep utsagt, när han talar om brottets mysterium (Tre fruar i Småland):
– – »Det är genom brott mänskligheten gått framåt, och hvarje ny bildningscykel har utgjort den förnämsta dödssynd, som den föregående bildningsformen högst af allt förbjudit och med hela sin makt, sin visdom, sin lagstiftning sökt hindra i allt, af det naturliga skäl, att hvarje kulturslag vill värna sitt eget lif och förebygga sin död.
lasterna burit eller bära världen eller öfver hufvud gjort, att någonting af vikt blifvit utaf, är den sista sanning, som en människotunga skall uttala; emedan därefter icke mycket är att säga ...
Jag menar för ingen del alla laster, eller ens de flesta.
Jag menar ock alldeles inga småfel, små laster, små synder; utan det, hvilket i hvarje tid betraktas som den största och fullkomligaste: själfva dödssynden i seklet.
Det är vanligen den eller de, för hvilka tidehvarfvets hela bildning ryser och darrar, såsom för sin egen undergång.
Det är den eller de, som utvisa porten, hvarigenom den nya cykeln kommer: hvarigenom mänskligheten stiger och vidgar sig ...
Därför korsfästes Kristus af judarne, enär det, som han predikade, vidgade judendomens gränser» ...
Och han fortsätter, vid invändningen att han bör skilja på brott mot några mänskliga åsikter och på brott mot Gud, att han så gör, men att olyckan är, att »ännu ingen bildningscykel funnits på jorden, som icke ansett brott emot sig vara brott emot Gud.
Och sådana synder, sådana laster har alltid hvarje slag af bildning räknat för de största, de förfärligaste, de oförlåtligaste i tidehvarfvet».
Almqvist har här angifvit sin säregna kallelse: att som Ariman väcka sakernas verkliga inre, att begå »det stora brottet» i tiden.
På intet område blef denna väckelse af sakernas verkliga inre, denna Umwerthung aller Werthe, så uppskakande för tidsmedvetandet, som när Almqvist behandlade den för honom centrala frågan, äktenskapsfrågan.
Han uttalade där för ett halft sekel sedan allt det djupaste som i norden blifvit yttradt under de senaste årtiondenas diskussion i ämnet.
Före Almqvist hade endast tvenne hans landsmän – de ende, som i flera riktningar starkt påverkat honom – talat om kärleken mellan man
och kvinna som lifvets största innehåll.
Desse voro Svedenborg och Thorild, hvilka med Almqvist dela ödet att i lifvet ha varit förstådda endast af en liten, hängifven skara, att af den stora massan förkättras, och att efter döden ej hvila i hemlandets jord.
Det har framhållits, att
Almqvists saknad af personlig lycka i äktenskapet skulle framkallat hans angrepp på äktenskapet i allmänhet.
Almqvists dotter, som var 21 år, då fadern lämnade Sverige, har berättat
FRU ANNA MARIA ALMQVIST.
mig följande om föräldrarnas äktenskap.
Almqvists hustru, Anna Maria Lundström, var dotter af en från bondeståndet utgången bryggare i trakten af Antuna, den landtegendom, som Almqvists far ägde.
De båda makarna Lundström dogo kort efter hvarandra i lungsot, och deras fjortonåriga dotter togs till Antuna på den unge Love Almqvists bön.
Han kände ett stort medlidande för hennes ensamhet, och under den tiden, ja, hela sitt lif såg hon upp till honom som till ett högre väsen.
Han var blott nitton år, då han i hemlighet trolofvade sig med den unga flickan, som på Antuna intog halft en tjänarinnas, halft en fosterdotters ställning.
Hon hade ett djupt och starkt själslif, var en vemodig, med aningar och oro fylld natur; såg allt i mörkt, då han såg i ljust.
Hennes känslolif var bundet i sina uttryck, i synnerhet genom medvetandet om luckorna i hennes bildning.
Hennes håg låg alls icke åt det praktiska.
Hon hade ringa förmåga att hushålla, så att penningar blefvo dryga, eller ordna så, att hemmet fick den prägel af vacker trefnad, som Almqvist var så känslig för.
Och hur ömt hustrun än sökte omhulda honom, huru lätt hon i sin stora kärlek kunde dött för honom – att i hvardagslifvets småting visa den mjuka lätthet, det omedelbarhetens behag, som mannen älskade, detta förmådde hon icke.
Hennes egentliga håg var för läsning, och hon skyndade alltid att stöka undan de husliga göromålen, för att få tid att höra mannen läsa högt i hemkretsen, eller samtala med de vänner, som samlades i hemmet.
Då föräldrarne utbytte sina tankar, märkte emellertid dottern, att de sällan möttes i ett helt förstående, och att fadern därför ofta kände sig ensam.
Almqvist delade dock ej sina umgängesvänners misstag, att man med hans hustru endast borde tala om hushållsämnen, hvilka hon tvärtom fann ledsammma.
Under mannens inflytande hade hon utvecklat sig till verkligt intellektuela intressen, men hennes intelligens, klar och föga rik, hennes icke mycket sammansatta temperament voro ej stämda i samma ton som hans.
Han läste ofta upp för henne hvad han skrifvit, och rättade sig ej sällan efter hennes omdöme.
Dottern sade sig aldrig ha funnit honom brista i aktning för modern, och äfven då denna visade oförstående, föll det honom icke in att säga: »Detta begriper du inte».
Aldrig mindes hon onda ord eller uppträden föräldrarna emellan, utan endast frid och vänlighet.
Och detta dotterns intryck har jag af flere umgängesvänner hört intygas.
Det bekräftas äfven af fru Almqvists porträtt vid äldre år.
Detta visar ett vackert och öppet ansikte, med en hög, klar panna, kloka och vemodiga ögon, rak näsa och en kraftig haka, hvilka ge lika mycken bestämdhet åt hennes ansikte, som hans är vekt.
Det finns ingenting af bondtrögheten i fru Almqvists uppsyn; den röjer tvärtom en människa, som fått själsodling och som känt lidandet djupt, men som ej i högre grad ägt fantasi eller mjukhet.
Det är troligt, att Almqvist icke mycket öfverdrifver, då han, utan att gifva hvarken sig själf eller hustrun någon skuld i disharmonien, yttrar, att all hjärtlig och själisk likhet dem emellan saknas.
Han skildrar, huru hans ande försvagas, hans hjärta vissnar, hans arbetslust domnar under den växande förnimmelsen af oförenlighet.
Och med hans förmåga att dikta om verkligheten till sin egen fördel, så får han det därhän, att han redan före giftermålet kände den bristande harmonien, men att han var för god och hellre offrade sig själf, än den varelse, som oskyldigtvis fäst sig vid honom.
Det kan ju lätt tänkas, att den ynglingakärlek, som han i början af sitt äktenskap skildrar som en väsendenas sammanväxning för evigheten, och kallar »den svala, rena, goda eld», som i ungdomen var friden i hans väsen, redan före äktenskapet skymtat för hans aning som ej nog varm att helt kunna smälta samman deras båda naturer i en full väsensgemenskap, och denna aning gör han sedan till visshet.
Det är än mera troligt, att hans första kärlek, som fallet ofta är med tidig kärlek, instinktivt sökt och funnit den kompletterande motsatsen till hans eget väsen.
Men lifvet ger ofta den ungdomliga instinkten orätt, genom att sedan visa omöjligheten af motsatsernas sammansmältande till enhet.
Allra troligast är, att Almqvist aldrig länge förblifvit lycklig genom någon kvinna, lika litet som hans Rikard Furumo någonsin »fann en kvinna rätt älskvärd».
Almqvist ägde idealistens kraf på fullkomlighet; fantasimänniskans håg att ständigt i nya former söka denna fullkomlighet och därtill den reflekterandes behof att analysera det funna, hvarigenom det varande snart förlorade all tjusning under grubbel öfver hvad som borde vara.
Sådana naturer känna med nerver och inbillning, men lyckan blir verklig endast för dem, som känna med hjärtat.
Almqvist säger själf, att det största och och ädlaste prof, hvarpå man kan sätta en människa, är att älska henne.
Almqvist skulle troligen aldrig i något kärleksförhållande stått det profvet, och i hvarje förhållande, som blifvit olyckligt, gifvit omständigheterna, ej sig själf skulden, så som den svaga naturen allltid gör.
Men fantasimänniskan tror emellertid själf på djupet i sitt känslolif, och bibringar äfven länge den, som älskar henne, samma tro.
Med ett omättligt begär eller sympati var Almqvist allt för upptagen af sitt eget inre lif för att kunna ge sympati af djupare art och aldrig där den fordrade något uppgifvande af hans individuela håg.
Troligen trifdes han därför så väl med barn och unga, emedan dessa af de äldre ej begära det innersta af personligheten, utan nöja sig med intresset för deras egna personligheter, i fall de blott känna, att detta, som hos Almqvist, är äkta.
Den rika individualiteten, ständigt på spaning efter nya lifsmotiv, sällan nöjd med dem den funnit, skapar vanligen själf de missräkningar, hvilka den ofta tillskrifver ödet.
Så gör äfven Almqvist, då han täres af sin ständiga längtan att helt sammansmälta med en annan varelse men finner sitt »underliga, arma, utfattiga hjärta» sakna sin fyllnad, ser sin »heliga, vackra, oskyldiga åtrå» att lefva ett fullt harmoniskt lif dömd till ständig hunger.
Men när han klagar öfver denna sin själs »innersta, slutliga brist», när han känner, att för honom ingen »uppfriskande, ljuf värme finnes», då är innersta orsaken den, att han själf ej äger hvad han kallat »det förstfödt skönas eld», den äkta, djupa omedelbarheten i känslolifvet.
Därför var det som han ägnade omedelbarheten en så gränslös dyrkan, emedan i själfva verket hans dubbelnatur för alltid gjorde denna omedelbarhet omöjlig i lifvets djupaste förhållanden.
Man kände ett tomrum i hans innersta, det tomrum, han omedvetet hoppades en annan skulle fylla, en viss kyla i hans väsen, ett undanglidande från alla djupare kraf på hans känsla.
Och liksom han icke mäktade känna djup kärlek, kände han heller icke djupt hat.
Han visade nästan mot alla blidhet, hänsynsfullhet, hjälpsamhet.
Men han lefde aldrig med hela sin själ i någon annan själ än sin egen.
Och månne icke detta oftast är den utpräglade individualitetens kännetecken, är det, som dömer denne till ständig ensamhet, utom den mer lättfattliga orsaken, att ju flere toner, som ljuda inom en själ, ju mer sällan finner den en annan, som vibrerar i samklang.
Almqvist led djupt af bristen på äktenskaplig lycka, bland annat också af det skälet, att han instinktivt visste sig vara af dem, som olyckan icke höjer, utan sänker.
Och med sin teoretiska syn på hvad äktenskapet genom kärleken kan utveckla, tänkte han sig aldrig, att bristen på lycka till stor del kunde bero af att hans eget skaplynne icke lämpade sig för äktenskapet.
Det är tvärtom med hela styrkan af sin tro att ha kunnat gränslöst lyckliggöras, men genom äktenskapet hafva blifvit icke blott olycklig utan äfven förringad, som han börjar sin kamp mot denna institution.
Det är emellertid så långt ifrån att Almqvists åsikter om äktenskapet blifvit bestämda endast genom hans egen äktenskapliga olycka, att han redan vid 23 år – och långt tidigare således än George Sand, af hvilken man ansett honom påverkad – i en liten skrift Hvad är kärlek? och en liten novell Parmajouf uttalade de tankar i ämnet, hvilka blifva pulsådern i hans hela diktning.
Och de personliga intryck, som så tidigt mognat hans uppfattning, voro den i hans innersta väsen erfarna disharmoni, som han tillskref sina egna föräldrars olyckliga samlif.
Han kände afgrundsdjupt, att lifvets svåraste olyckor, dess flesta själsliga och kroppsliga lidanden ägde sin grund i att barn födas »utan andlig, verklig och hjärtlig kärlek mellan föräldrarne, hvarigenom de arma varelserna framkomma dåliga till själfva väsendets innehåll».
»Man hänger», säger den unge Almqvist, »sedelförfalskare, – men den, som af tusen andra orsaker, men ej af kärlek, förenar sig med en person, den han icke älskar, och sålunda bildar en oduglig huslig krets – månne icke den begår ett brott, hvars egen storhet och hvars oberäkneliga följder öfver samtid och eftervärld sprider långt förfärligare olyckor än förfalskandet af millioner sedlar?»
Generationens helighet, kärleken som enda grund för äktenskapets sedlighet, förhållandet mellan man och kvinna som lifvets största angelägenhet – se där de tre grundtankar, som möta oss redan i Almqvists ungdomsskrifter, och dem han ännu som gubbe lika helt ägnar sin tro.
I sin Guldmakeriets historia låter han sålunda den unga älskarinnan ge sig döden, då hon endast så kan undgå att bli en annans brud än dens, som hon älskar, och han yttrar därvid: »Att kunna dö hör till frimodigheten och är en lifvets rätt».
I samma känsla var det, som han i sina tidigare år diktade Vargens dotter, där de unga älskande, i full visshet att ej synda, ge sig döden tillsammans, då hårda fränders vilja hindra dem att lefva lifvet tillsammans.
Djupare har ingen uttalat kärlekens ödesdigra makt, än Almqvist med de orden: »Hvad är att våga älska?
Det är att våga dö».
Man kan dö också utan att ge upp andan.
Kärlekens lifsmakt, det underbara mysteriet i naturen, är för Almqvist till ursprung som verkningar lika hemlighetsfull: »Jag älskar dig, ty jag älskar dig.
Jag vet icke, om tycket kan hafva någon djupare grund», säger en af hans personer.
Men mysteriet förefaller som det enda naturliga tillståndet:
»Himlen undrar icke på himlen.
Kärleken är icke ett tillstånd af förvåning, af beundran, emedan den är någonting långt mera; det är icke öfverspänning, ingen höghet, som kännes hög.
Alla dessa småsaker är man ifrån, när man rätt älskar.
Man är, och det är nog».
Den gryende kärleken är det ömtåligaste af allt.
»En blomma, som ännu växer, har ett sammetsartadt osynligt stoft på bladen.
Rördt, aldrig så hastigt och med minsta finger, går detta sammetsstoft sin väg.
Man är icke i stånd att se, hvad det var som förlorades; blott att något förlorats, finner man.
Fägringen är en fin nyck.
Först då man har det vissnade framför sig, börjar man ana en flydd himmel.»
Den ömsesidiga lyckliga kärleken är som en elektrisk ström mellan själarne.
Det ensamma, varma hjärtat saknar ljus, det ensamma, ljusa hufvudet saknar värme, men kärlekens elektricitet ger hufvudet värme och hjärtat ljus, säger han annorstädes.
Samtidigt med Almqvist lefde ett diktarpar, som af lyckan lärt sig känna kärlekens väsen lika djupt, som längtan kommit honom att blicka ned i detsamma.
Det var Robert och Elisabet Barett Browning.
Lifsåskådningen och i vissa fall också framställningen äro hos Robert Browning och Almqvist af en påfallande likhet; denna visar sig framför allt i det för dem båda centrala ämnet, erotiken, där de mer än en gång sagt samma ord och behandlat samma motiv.
Sålunda låter Browning Porfyrias älskare döda henne i det ögonblick, då hennes grunda väsen var helt rent och godt, och Rikard Furumo störtar
Magdalena i forsen för att rädda henne från skumhet just i det ögonblick, »då hennes ögon tindrade mest himmelskt».
I Statyn och Bysten visar Browning, hur de båda brottsligt älskande uppenbara sin själs litenhet genom att låta lifvet vissna hän i längtan, utan att våga en handling.
»Också ett brott kan», säger han, »bli prof för en karakter; en karakter kämpar till det yttersta för sitt lifs mål, hvad det än må vara».
Almqvist låter (i Hermitaget) Waldemar Birgerson genom »hela det ishaf, som kallas samhället», slita sig från den han älskade.
Med henne kände han sig »fara på vindens vingar med luftens ljusgrå guldkantade segel» eller som en kunglig häger på stranden af en dunkelgrön sjö».
Men då »han, skrämd af prästernas och folkets rop, svindlande och svag, gaf efter», från den stunden förlorade hans själ sin helhet, han blef half, »sjuk i vandel, brusten i förslag och uppförande».
Han känner, att om han, stark och fullkomlig, ej aktat folkets skri och dumhetens ångest, blott sett på sin egen väg och vårdat den konstellation, som upplyste den, »då skulle hon och jag», säger han, »ej varit furstar enligt lagens benämning och packets kröning vid Mora, men furstar i vår själ, krönta af ovanskliga lyckan, med frihetens strålande gamvingar vid våra lockar».
Långt före Nietzsche förkunnade Almqvist som den »kungliga ordningen» att älska det, som vårt väsen egentligen tillkommer, och att hänsynslöst följa denna vår innersta maning.
Och liksom Browning i detta fall hyser alldeles samma öfvermänniskoteori, har han samma tro som Almqvist på ofelbarheten af känslans ingifvelse.
»Jag skall säga dig, hur det är med dygden» ...
Så börjas en af Almqvists djupaste och finaste dikter.
Det är en ung grefve som talar, och den tilltalade är Colombine, invånare i ett illa kändt hus i Stockholm.
Han fortsätter att förklara, hur en enda musikaliskt ren stämma tar makten af många missljudande, och huru dygden på samma sätt genom tusen låga, sorlande känslor ljuder som »en hemlighetsfull, ensam, klar, oöfvervinnelig ton».
Denna dygd har han funnit hos Colombine, som han vill göra till sin hustru, till hvilken han flytt från sin högadliga fästmö, som är så aktningsvärd, att han förgås i hennes atmosfär, så dygdig, att det är oanständigt att tala om dygd i hennes närhet.
Hon hade skenet, hos Colombine däremot fanns väsendet af renheten.
Browning låter (i Pippa passes) under ännu mer tillspetsade förhållanden den manliga kärleken visa samma intuition som i Colombine.
Aldrig har någondera klarare uppenbarat sin tro på den dunkla naturgrundens helighet.
Genom sin ur denna flytande instinkt finner hvardera älskaren, att den älskade är en af de heliga, »innerst till oskuld bestämda serafer», dem inga levnadsomständigheter kunnat fläcka; genom denna innersta naturgrund är det som de båda »fallna» kvinnorna förblifvit ofördärfvade.
Det är denna gränslösa tro på naturens djupaste krafter, på deras oförgänglighet, på deras makt att läka det i yttre mening förstörda, som är det innersta i Almqvists lifsåskådning, ja, som blifvit själfva hans gudsbegrepp.
Därföre att kvinnan står naturen ett steg närmare än den för reflexion mer danade mannen, kan hon lättare se lifvet som barnet och artisten se det, med oskuldsblickar.
»Att hafva musik» är att hafva en själ, säger Almqvist, och den själfulla kvinnan är en »i figur satt musik».
Hon förmår att lyfta mannen upp till lifvets helgedom, då hon för honom öppnar »sitt väsens himmel».
Hennes motsats är den nyssnämnda aktningsvärda typen, som förhåller sig i kinesiskt orubbadt skick, i välbehagligt stillastående, med en ordentlighet, »som rutorna i schackbrädet», en representant för sedvänjor, stadgar, förordningar, hon, »som förvandlar världen till ett ishus».
Alla af Almqvist danade kvinnogestalter, dem han själf älskar, äro antingen helt otamda naturvarelser och därigenom medvetet inspirerade, eller också sådana i sin klokhet varma och i sin värme ljusa varelser, som den af alla gratier omsvärmade Araminta May, flickan ur Stockholms fina borgerliga kretsar, eller Sara Widebeck, den i hvardagligare gestalt framträdande flickan ur småborgarevärlden.
Båda hafva det gemensamt med alla Almqvists käraste kvinnogestalter, att vara omedelbar natur, och sålunda, ehuru i de sistnämnda fallen omedvetet, bli för mannen inspirerande till ett lif i äkta skönhet.
Klokheten, kulturen, koketteriet eller hvad det är, som hos dessa flickor öfver hjärtat drar »en fin sky, ett flor som af tunn snö, ett slädnät af silke, med skimmerhvita maskor» – detta höjer blott lyckan att äga det trofasta, varma, rena hjärtat, som slår under höljet.
Almqvist har emellertid aldrig förfallit till något ytligt kvinnoförhärligande.
Han är därtill allt för djupblickande.
Han ser mannen och kvinnan som de båda hvarandra utfyllande, för hvarandra skapade halfvor, hvilka i sin förening på jorden fullkomligast kunna uppenbara den eviga kärlekens väsen.