Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru jag sökt så fullständigt som möjligt i mitt skriftliga anförande utveckla de skäl, som tala för den åsigt jag här sökt försvara, (hvilka skäl det i händelse af återremiss tillkommer Utsk. att efter granskning bifalla eller förkasta) och det således skulle synas öfverflödigt att ånyo upptaga frågan till diskussion, anser jag mig likväl skyldig, att i anledn. af hvad Hr Gripenstedt nu yttrat lemna några upplysningar, hvilka jag anhåller måtte få åtfölja remissen.
Man har tadlat att postverket icke sökt arrangera så, alt den utländska posten kunnat befordras med ångfartyg och så att man kunnat direkte å dessa fartyg, men för postverkets räkning, inlemna sina bref.
Det har likväl hittills icke varit postverket af K.
M. medgifvet, att på sådant sätt transportera post lill utländska orter.
Orsaken dertill har varit att söka deruti, alt det icke kunnat bära sig för postverket att betala en så betydlig afgift som ^ portoinkomsten till fartygsbolagen, under det alt landtposten ginge tom, hvilken dock icke under tiden kunde indragas, i och för de mellanliggande orternes skull.
Att missbruk nu ägt rum genom ångfartygen är sanni, men jag tror att poststyrelsen, såvidl på den ankommer, sökt för framtiden förrebygga dem; och jag tror äfven, att det genom nu 390 Den 29 Mars.
•pågående öfverenskommelse skäll lyckas.
Hvad breflåda angår, får jag upplysningsvis meddela, att poststyrelsen står i underhandling med rederierne för flere af de på Mälarehamnarne gående ångfartyg om emottagande af bref direkte på ångfartyget, emot •rättighet att uppbära halfva inkomsten.
Om detta lyckas, så blir det tillfälle för Stockholms korrespondenter all få sina bref den vägen befordrade.
Hr Gripenstedt har äfven sagt, alt Svenska postverket hade rätt att uppbära en högre afgift för rekommenderade bref.
Jag får då fästa hans uppmärksamhet derpå, alt afgiften icke får höjas, med mindre K. och R.
Poststyrelsen har till K.
M. inlemnat ett förslag härom; men det torde vara osäkert huruvida någon propos. derom varder vid denna riksdag till R.
St. allåten.
Hvad nu slutligen beträffar den uppoffring, samme värde talare påstått statsverket göra för postverkets skull, så inskränker den sig till afstående af den roteringsskyldighet eller vakans-afgift, som eljest skulle af poslhemmanen utgöras och hvilken i penningar skulle uppgå till ett belopp af omkring 12,000 r:dr.
Jag har velat yttra detta i anledn. af de utaf Hr Gripenstedt gjorda anmärkmr, på det Utsk. vid återremissen icke måtte tro att de icke kunnat besvaras.
Hamiltons emot SlatsUtsk:s ifrågavar. betänk, framställda anroärkn:r hafva, enligt min åsigt, icke blifvit af Hr Gripenstedt vederlagde.
Hamilton har visserligen medgifvit, att åtskilliga förbättringar och regleringar inom postverket kunna vidtagas, hvarigenom en minskning uti detta embetsverks nuvar. utgifter beredes, men jag hemställer, huruvida man med någon visshet nu kan påräkna verkan af dessa förändringar, då de ännu icke äro vidtagne.
Nödvändigheten fordrar likväl, att postverket utvidgar sin verkningskrets och såmedelst underlättar kommunikationen orter emellan, och jag anser mig vid detta tillfälle böra tillkännagifva, att efter hvad jag med visshet känner, hos poststyrelsen hvila flera ansökningar om anläggning af postkontor å de orter, hvarest endast med många svårigheter bref kunna afsändas.
Jag tror äfven, att poststyrelsen är benägen villfara dessa ansökningar, men hinder möta derföre genom bristande tillgångar till bestridande af utgifterne i och för de nya postkontorens anläggning.
Vid sådant förhållande synes det mig obilligt, att vägra det anslag som K.
M. för postverket äskat, blott derföre, att man anser en besparing i detta verks nuvar. utgifter kunna för framtiden tillvägabringas.
Det blir alltid tillfälle för R.
St. att, sedan regleringar skett som kunna föranleda till nedsättning lili utgifterne, vid en kommande riksdag pröfva, huruvida det ökade anslag, K.
M. nu begärt, må kunna åter indragas.
Hamilton anförda skäl, yrkar jag alltså återremis af denna punkt med anhållan, att Utsk. måtte tillstyrka bifall till det äskade anslaget. R. o. Ad. ansåg de emot den förevar.
9:de punkten gjorde anmärkmr föranleda till densammas återremitterande.
Den 29 Mars. 391 10:ile punkten, angede lönell llökning för postiljoner $ och 11 punkten, ang:dc tullverkets pensions- och indragningsstater.
IIvad Ulsk. i dessa punkter hemställt, blef af 11. o. Ad, bifallet. 12 punkten, angelie ett statsbidrag för tullstatens enskilda pensionsinrättning.
Hr Prytz, Lars Adolf: SlatsUtsk. har afslagit K,.
M:s nåd. propos. om anslag lill förstärkning af tullstatens enskilda pensions-inrätlning egentligen af 2:ne skål, dem jag icke anser fullkomligt antagliga.
Det ena af dessa skäl ar den redan existerande falligpensioneringen.
Härvid har SlatsUtsk. upplyst, att - på sätt utaf 11 :te punkten af Utsk:s betänk, inhemlas, hafva, enligt 3;ne särskilda pensionsslater för tulltjenstemäns i fattigdom eflerlemnade enkor och barn, under år 1847 af tullmedlen utgått pensionsunderslöd till ett sammanräknadt belopp af 10,783 r:dr 3 sk. 10 rist.
Vidare är upplyst, ali dessa medel äro fördelade lili (594 särskilda pensioner, hvilkas innehafvare illgöras af bela familjer, dels af enkor med flere eller färre barn och dels af fader- och moderlösa barn.
Beloppet af hvarje sådan pension uppgår till något öfver 15 r:dr årligen och hvar och en inser luiru otillräckliga dessa pensioner äro för vinnande af det med dem afsedda ändamål, eller att pensionstagarne icke skola falla fattiginrättningarne inom kommnnerne till last, hvilket likväl inträffade om icke dessa pensionstagare bade att påräkna bidrag från tullstatens enskilda pensions-inrätlning, hvarest alla lullsiatens aflidna embets- och tjenstemäns eflerlemnade familjer undfå årligen 15 procent af mannens eller fadrens innehafda lön; men då denna kassa, som, enligt livad Ulsk. upplyst, år 1840 uppgick till sitt högsta belopp eller 141,170 r:dr 32 sk. 6 r:st., sedermera, genom ökadt antal pensionstagare, blifvit så förminskad, att den vid 1846 års slut endast utgjorde 133,690 r:dr 14 sk. 3 r-.st. och jag med visshet känner att denna kassa blifvit ytterligare minskad under sisth år, för hvilket räkenskaperne likväl ännu icke äro afsluiade, så måste kassans undergång ofelbart snart vara att motse, desloheldre som kapitalet årligen mäste tillgripas.
I medeltal har hvarje pensionär, deraf hela antalet utgjorde, är 1846, pensionstagande familjer 661 på ett sammanräknadt pensionsbelopp af 22,331 r:dr, ur denna kassa årligen åtnjutit omkring 33 r:dr och läggas härtill de af tullmedlen lemnade fattigpensioner, utgör beloppet 48 r:dr, hvarmed dessa familjer åtminstone kunnat förskaffa sig husrum och vedbrand och således icke ännu betungat faltigiuräilningarna; men då tullstatens enskilda pensionskassa allt mer och mer medtages derigenom, att kapitalet så småningom tillgripes, måste slutligen pensionerne ur den enskilla kassan upphöra, och då blir följden den, att kommunerna mäste laga vård om enkorna och barnen efter tullstatens tjenstemän och betjente, likasom om andra fattige.
Jag tror derföre, att det är af mycken vigt, att staten lemnar det begärda anslaget till denna kassa, hvarigenom den kan bibehållas i det skick, att pensionerne hädanefter 392 Den 29 Mars. sorn hittills må kunna utgå efter 15 procent af mannens innehafda lön.
Att på annat sätt garantera kassans bestånd låter sig icke gerna göra, ty pensionerne kunna icke nedsättas, emedan alla delägare hafva blifvit tillförsäkrade vid deras inbelalningar af 2 å 5 proc. å innehafvande löner, att pensionerne skola utgå till nämnde belopp; ej heller kunna de redan kännbara afgifterne, med något hopp om framgång, höjas.
Det andra skälet Utsk. åberopat för sitt afstyrkande, är bristande tillgångar.
Jag tror likväl, att K.
M. uppgifvit en tillgång, som bordt tagas i betraktande och, såsom mycket lämplig, företrädesvis bör komma i fråga, nemi. kronans andel i konfiskationsmedlen.
Denna andel utgår sålunda, att af alla beslag, som göras, tillfaller kronan J, då godsägaren sakfälles, men deremot ^ beloppet, då godsägaren icke sakfälles.
Det kan icke vara obekant, att dessa beslagsmedel äro tillfälliga och icke ingått i kalkylen af ordinarie tullinkomslerne, utan att de bero af den mer eller mindre nit och verksamhet, hvarmed tulltjenstemannen utöfvar sina skyldigheter.
En tullbetjent kan sköta sin tjenst klanderfritt och utan anmärkn., ehuru några beslag icke göras, men han kan i sin tjenst derjemte vara nitisk och göra beslag, och derigenom bereda kronan en jemväl oberäknad inkomst.
Uti åtskilliga länder, exempelvis må jag nämna Norrige, tillfaller hela beslagssumman beslagaren sjelf, hos oss är förhållandet olika, och jag vill icke klandra detsamma; min afsigt är endast, att fästa uppmärksamheten på billigheten deruti, att utaf Kronans andel i beslagsmedel må beredas tulltjenstemannen en uppmuntran att med nit och verksamhet utöfva sitt svåra och i beslagsväg odiösa kall.
Dä K.
M. föreslagit alt endast | af kronans andel i de vid tullverket inflytande konfiskations-och bötesmedel i medeltal 32,000 r:dr årl. måtte med 10,000 r:dr anslås till tullstatens enskilda pensionskassa, så har ju kronan ändock den opåräknade inkomsten af de öfriga ■$ af samma bötesmedel i behåll och del äskade anslaget synes mig alltså, utan någon olägenhet å Statens sida, kunna lemnäs.
Dessutom bör icke förbises, att tullintraderne årligen stigit, så alt deras belopp, som förr varit beräknade lill 3,700,000 r:dr, uti K. M:s nåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof nu upplages till 4 millioner, till hvilket belopp intraderne säkert under vanliga förhållanden komma att uppgå, om äfven sådant under innevar. års hotande handelskris undantagsvis, icke skulle inträffa.
Det är således gifvet, att de ordinarie tullintraderne lemna Staten en inkomst af 300,000 r:dr mera om året än vid förra riksdagen kunde beräknas och alt således i tullmedlen uppstår en ökad tillgång i st. f. brist.
Med anhållan derföre om bifall till det af K.
M. äskade anslag, yrkar jag återremiss af ifrågavar. punkt och att Ulsk., i händelse återremiss beviljas, ville fästa sig vid de af mig uppgifna skäl, äfvensom att Utsk. för beviljandet af anslaget måtte fästa det vilkor, alt tullstatens enskilda pensionskassa må blifva underkastad statsrevisorernes granskning.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. an - Den 39 Mars.
393 sage de emot dea förevar. 12:te punkten gjorde anraärkn:r, föranleda lill samma punkts återremitterande, ropades ja och nej, hvarefter Hr Landtm, förklarade, ali lian trott sig finna att ja härvid varit öfvervägande.
13;de punkten, ang:de de dt radhus-rät terne utom Stockholm och Götheborg ansiagne arfvoden för behandling af tullmai.
Då jag understödde Hr
Thams motion om en lämpligare fördelning af ersättningen till rådhus-rätter för tullmåls behandling, var jag dertill föranledd af min kännedom om den nu ojemna fördelningen af denna ersättning, ty som förhållandet nu är, utgår den lika för alla lull mål, utan afseende på målens mer eller mindre invecklade beskaffenhet.
Jag finner likväl nu, att Utsk. icke kunnat komma till annat resultat, än ”att motionen ej må till någon åtgärd hos R.
St. föranleda”, enär dels här icke varit fråga om nytt anslag, utan endast om fördelningen af ett redan vid 1840 års riksdag beviljadt, att af tullmedlen utgå, och frågan således icke berodde af StatsUtsk:s ytterligare handläggning, dels R.
St. redan uti till K.
M. afbiten tind. skrifvelse af d. 1 Juni nämnde år anfördt:” R.
St. få hos E. K. M. i tind. anhålla, det täcktes E. K. M., efter general-lullstvrelsens hörande och sedan utredt blifvit, i hvad mån rådhusrätterne i andra städer (utom Stockholm och Götheborg) i riket må, i följd af der handlagda tullraåls antal och betydenhet, anses böra en särskild ersättning derför tillgodonjuta, till dessa domstolars ledamöter och expeditionshafvande af tullmedlen anvisa arfvoden till i förhållande derefter bestämde belopp.”
Då alltså det hell och hållet beror af K.
M. att bestämma huru den ifrågavar. ersättningen bör utgå, tillhör det vederbör, embetsmyndigheter, att hos K.
M. göra framställning om ändring i sältet, hvarpå denna ersättning, lämpligare än hittills skett, må utgå.
Jag kan derföre icke annat än tillstyrka bifall till StatsUtsk:s beslut i denna punkt. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i 13:de punkten tillstyrkt.
14:de punkten, ang:de anslaget för städers friheter; och 15:de punkten, ang:de anslaget för transportkostnader m. m. för statsverkets bergseffekter. R. o.
Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter ytttrat och hemställt.
16:de punkten, ang:de anslagen till remisslage, observationsoch uppbördsprocenter samt mantalsskrijnings-provision.
17:de punkten, ang:de anslaget för skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus; 18:de punkten, ang:de anslaget till extra utgifter, 19:de punkten, ang:de K.
Theatern, samt 20:de punkten, ang:de öfrige till 7:de hufvudtiteln hörande anslag, deruti förändring ej blifvit ifrägaställd. 394 Den 29 Mars.
Hvad Utsk. i dessa punkter hemställt, tillstyrkt och yttrat, blef af R. o. Ad. bifallet.
21:sta punkten, ang:de f/e, med afseende a behof vet af särskildta anslag för sadane till ~:de hufvudtiteln hånförlige föremål, hvartill K.
M. ansett medel böra sökas inom de utöfver statsverkets fortgående ordinarie och extra ordinarie inkomster, disponible tillgångar, af fl. M. äskade summor: a) För slutligt liqviderande af köpeskillingen för en till ny lokal åt mynt- och kontrollvcrken inköpt egendom, samt till betäckande af öfrige med desse verks flyttning förenade kostnader. R. o. Ad. fann delta mom. af 21 punkten icke erfordra någon åtgärd. b) Till istundsätlande af Wadstena slott med dertill hörande vallar och torn. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i detta mom. tillstyrkt. c) För tillbyggnad af landsh.rcsidenset i Halmar.
Jag gillar visserligen icke, alt representanten begagnar sin riksdagsmannarätt till befrämjande af lokal-intressen, icke eller tillhör jag deras antal, som i allmänhet tillstyrka stora anslag, men, såsom bekant med förhållandet inom den ort, hvarom här är fråga, anser jag mig lika skyldig vitsorda, alt behofvet verkligen är för handen af det äskade anslaget, som äfven tillkännagifva, att enl. min åsigt hushållningen går för långt, då man icke beviljar de nödvändiga anslagen.
Det ifrågavar. anslaget är afsedt för tillbyggnad af residenshuset i Kalmar, icke för att göra landsh:s bostad beqvämligare, hvilket icke eller lärer behöfvas utan endast för att bereda lämpligare lokaler åt landscancelliet, landskontoret, landtränleriet och provinslandtmäterikontoret.
Landscaneelliets och landskontorets embetsrum äro nu så inskränkta, att på mången välbeställd herregård är gårdskontor inrättadt med mera beqvämlighet och större utrymme.
Landträntmästaren har åt sig anvisat ett rum, så litet, att 3 personer der icke kunna vända sig.
Landtmäterikonlorets lokal är ännu sämre, ty den är låg och mörk samt liknar en vanlig sparrstuga, och endast midt på dagen och nära intill fenslern kan en karla der beskådas.
Här är nu fråga om ett anslag af 7000 r:dr till utvidgande af residensbyggnaden för att såmedelst förskaffa landtstats-embelsrummen större af behofvet påkalladt utrymme, hvaraf trafikerande och ortens innevånare ofelbart hafva största fördelen.
Jag har ansett mig böra lemna dessa upplysningar och hemställer huruvida R. o. Ad. finner dem vara af beskaffenhet att föranleda till återremiss af denna del af betänk.
Här finnes en ledamot inom detta hus, som bättre än jag känner förhållandet och hvilken vid 1840 års riksdag tillstyrkte ett anslag af icke mindre än 21,000 r:dr för till en del enahanda ändamål, men hufvudsakligast för att göra landslns boningsrum beqvämare.
Den 29 Mars. 395
I sednare tider har sådant icke blifvit ifrågasatt och torde icke eller vara så nödigt, men deremot är utvidgning af landstatsembelsrnmmen så mycket nödvändigare.
Utan Frih.
Raabs uppmaning hade jag i denna sak ämnat uttala min tanka och får således vitsorda det behof att utvidga landstalens embetsrum, hvilket han omförmält.
Sådana desse nu äro, befinna sig icke allenast tjenslemännen ganska mycket besvärade af trängseln vid deras olika befattningars utöfning, utan länets innebyggare, hvilka med landsh.- erabelet hafva alt skalla.
Det vanliga förhållandet är, att personer som vänta på företräde och ej rymmas i skrifvarerummet, måste uppehålla sig icke allenast i förstugan, utan på gården och på gatan.
Det är således här icke ensamt fråga om landsh:ns och tjenstemännens fördel, utan väsendtligast allmogens och länets.
Den afsåg jag ock, när jag vid 1840 års riksdag framställde det förslag, Frih.
Raab omförmält.
Ostridigt måste tjenstemännen hafva nödigt utrymme för göromålens skötande, men sådant har hitintills ej kunnat ske med mindre landshms boningsrum äfven skulle dertill användas.
Jag anhåller således om återremiss af denna punkt, ty ehuru obetydlig den äskade summan är, skulle hon dock medföra betydliga fördelar, oeh bör följaktligen icke vägras.
Ny reglering af alla länen inom riket har vid llere riksdagar varit ifrågasatt och nu sednast vid innevar. riksdag, då 2:ne motioner framkommit om
Kalmar läns antingen delning eller indelning på annat sätt.
Jag anser emellertid frågan hafva blifvit afgjord på det noggrannaste sätt och motsätter mig alltså återremiss af ifrågavar. punkt.
Om också, såsom den siste värde talaren yttrat, förslag är framställt till Kalmar läns delning, och detta förslag varder biagi i verkställighet, så lärer i alla fall Kalmar för framtiden blifva residens-stad för den del af länet, som kommer alt utgöra län med detta namn.
Om så blir förhållandet, följer derutaf, att landsh.embetet behöfver en bättre lokal än den, som nu finnes.
Hvar och en, som sett embetsrummen, måste förvånas öfver rleras lika dåliga som otillräckliga beskaffenhet, ty landskontoret är ytterst inskränkt, så att knappast 4 å 5 personer kunna rymmas i detsamma.
Sä är äfven* förhållandet med landscancelliet och, såsom Frih. Raab, A. C., anfört, finnes icke något tjenligt rum för landtmälerikontoret.
Således anser jag den föreslagna delningen af Kalmar län ingalunda böra verka till bifall å Utsk:s förslag, utan tillstyrker tvertom återremiss.
Om fråga vore, att flytta residenset lill midten af Kalmar län, vore enligt min åsigt, Frih.
Raabs, C. A., tanke riktig.
Men då han så synnerligen nitälskar för länets delning, skulle, i händelse hon komme att äga rum, Kalmar ju förblifva residens för den södra delen af länet.
Utvidgning af landtstalens embetsrum vore i alla fall erforderlig synnerligast för landtmäterikontoret, hvarest ej mindre personer, som 399 Den 29 Mars. der mäste uppehålla sig, fara illa, utan äfven handlingarne genom rummets unkenhet skadas.
Jag förnyar således min anhållan om återremiss.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot mom. lill.
c. af 21 punkten gjorde anmärkn:r föranleda lill återremiss, ropades ja och nej; hvarefter Hr Landtm, tillkännagaf, det han trott sig finna att ja öfverröstal nej. d) För ombyggnad af de emellan hufvudstaden och Drottningholm befintliga broar; e) För nybyggnader och reparationer af de publika husen u än S:t Barthelemy samt iständsiittande af Kronans dervar. materiel m. m. och f) för uppförande af en större byggnad å den plats, som skiljer Carl XIlI:s torg frun operahuset. R. o. Ad. fann desse mom. af 21 punkten icke erfordra någon åtgärd.
Föredrogos och biföllos BankoUtsk:s d. 18 dennes på bordet lagde mern.:
N:o 39, i fråga om det för registratorn vid banko-diskontverket Adolf von Ehrenclou t. v. uppförda personella arfvode; och N:o 40, i fråga om löneförhöjning för vaktmästaren vid Malmö lånekontor.
Vid föredragning af Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 18 dennes på bordet lagde betänk.
N:o 48, i anledn. af väckt motion om förändring i skyldigheten att underhålla allmänna vägarne, blef detta betänk, af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 18 dennes på bordel lagda betänk.
N:o 49, i anledn. af väckt motion om ändring i tiden för våglagningen.
Gr. Lewenhaupt, Patrik
Lika med motionären och Utsk. anser jag, att den uti nu gällande författningar bestämda tiden för väglagningen och vägsyner, är högst olämplig, hvarföre, enl. min åsigt, dessa förrättningar böra verkställas om våren och hösten.
För'vinnande af detta ändamål har Utsk. föreslagit: ”att R.
St hos K. M. i tind. anhålla alt, med ändring af kamm.- collegii ofvan åberopade kungörelse, K.
M. täcktes i nåder stadga, att allmänna väglagningen och grusningen skall verkställas antingen bittida om våren före d. 24 Maj eller ock sent om hösten emellan d. 1 och 24:de
October samt att om sommaren ingen annan väglagning må äga rum, än den, som i anseende till utskärningar och större tillfälliga brister kan vara nödig; börande valet emellan båda dessa terminer få af väglottsägarne sjelfve bero, i hvilket afseende K. bef:de skulle äga att häradsvis låta höra de väghållningsskyldige samt derefter bestämma den af förenämnde termiucr, som pluralitelen af de inom häradet boende väghållningsskyldige ansett med deras beqvämlighet och fördel
Dea 29 Mars.
397 mest förenlig, och att i följd häraf vägsynerne skola verkställas så fort ske kan och sednast inom 14 dagar efter utgången af den för väglagningen bestämda terminen”.
Uti detta Utsk:s tillstyrkande kan jag ieke instämma, ty det är ett faktum, att inom de nordligare länen klimatet är så hardt, alt våren icke kan anses vara inne d. 24 Maj, helst det ofta inträffar, att vid denna tid af året djup snö betäcker vägarne, äfvensom att före d. 1 Oct. vägarne åro redan tillfrusna.
Det vore således inom dessa län högst olämpligt, att så sent om hösten eller så tidigt om våren vidtaga vägarnes lagning, och jag tror, alt inom hvarje län klimatiska förhållanden kunna vara så olika, ali olika sätt och terminer för väglagningen der bör äga rum, och att det således bör bero af de väghållniugsskyldige, alt ombesörja väglagningen å den tid, de linna lämplig.
Jag anser mig af dessa skäl böra föreslå, att R.
M. anhålla, det nu stadgade förhållande i afseende på väglagningen målte hell och hållet upphöra, och att väglagningen och vägsynerne måtte verkställas antingen om våren eller hösten, äfvensom att K. bef:de mätte åläggas, att höra de väghållniugsskyldige öfver hvilken tid de anse bäst passande och alt K. befule må vara förbehållet, att derefter bestämma tiden för väglagningen och vägsynerne, de väghållningsskyldige likväl obetaget, att emot K. bef:des beslut å vederbörlig tid och ort sig besvära.
Min öfvertygelse är, att om man vidtager en sådan åtgärd, skall man hädanefter erhålla goda vägar, hvilket under nuvar. förhållanden icke varit händelsen, enär vägarne om våren och hösten alltid åro djupa och jemväl om sommaren till följd af den starka grusningen som då äger rum.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt anhålla, ali R. o.
Ad. behagade återremittera betänk.
Hr von Schantz, Carl Jakob: Enligt min åsigt har Utsk. ganska rikligt framställt de grunder, hvarefter landtmannen till följd af de öfverenskommelse!-, som inför K. bef:de kunna träffas, äger att verkställa den nog lunga väglagningen.
Inom det län, hvarest jag bor, hafva de Heste väghållningsskyldige undfått K. bef:des tillåtelse, alt om våren grusa vägarne, enär sådant för landtmannen befunnits beqvämligast, ehuru jag och många med mig ombesörja väglagningen om hösten.
Erfarenheten har visat, att något positivt lagstadgande om tiden för vägarnes lagning icke erfordras, ty det beror på lokala omständigheter, hvilken årstid är för detta ändamål mest lämplig.
Vi, som grusa vägarne om hösten, hafva trott oss finna, att der sådant sker under den årstiden, blifva vägarne bättre än der grusningen verkställes om våren.
Jag tror icke alt man bör eller kan bestämma någon dag, då väglagningen och vägsyner böra försiggå, utan det bör tillhöra kronobetjeningen, som fått sig ålagdt, att tillse, det vägarne äro i oklanderligt skick, såvidt möjligt är.
Jag medgifver, att jag icke inser någon möjlighet för Utsk. att behandla denna fråga pä annat sätt, än Utsk. gjort och om jag skulle göra någon anmärkn. emot Utsk:s förfarande vore det den, att jag icke anser någon 398 Den 29 Msfs. und. skrifvelse behöflig, då vi hafva i lagen de beslåramelser, hvarefter vi hafva att rätta oss, men det kan vara indifferent, om en sådan und. skrifvelse afgår eller icke.