Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag fruktar att många bruksägare skola hindras från all reveny af deras egendom, dä de icke alltid numera hafva samma lätthet få köpa kol, som tillförene varit förhållandet; ergo pä många ställen nödgas anlita sina skogar till brädsågning.
Härförutan vill jag hafva anmärkt, att, om ett större träd, som med sina grenar skyler en betydlig omkrets af jorden, borthugges, en ganska vacker kolskog efter 50 å 60 års förlopp uppväxer, der det borthugna trädet förut fanns.
Jag anser således att då man gifvet kan antaga, alt det skulle blifva alldeles för kostsamt och utan ändamål, alt kola af timmerträd, är det vida bättre att borthugga dessa träd för alt i en framtid förskaffa sig bättre kolskog.
Jag tror, att det skulle föra oss allt för långt, om vi nu skulle ingå i en diskussion, huruvida det vore nyttigt eller icke att införa en fullkomlig frihet i skogshushållningen och näringarna i allmänhet.
Hvad skogshushållningen angar, så skulle jag eljest villja instämma i Hr Rosenblads yttrande.
Jag har begärt ordet, endast för att få ytterligare påminna om hvad jag yttrade, då Hr af Ström uppläste sin ifrågavar. motion, eller att man må meddela hvad föreskrifter som helst i afseende på skogsvården, får man dock hvarken dessa eller dem som redan finnas tillämpade, såvida man icke derjemte utlänker medel lill kontroller derföre, alt de efterlefvas, utan kan man i annat fall vara fullkomligt förvissad derom, alt den frihet kommer att i verkligheten existera, hvilken Frih. Stedingk och Hr von Stockenström förordat.
Äfven jag har i min ringa mån bidragit till inrättande af det skogsinstitut, som Hr von Stockenström omnämnde, och jag hoppas att det i framtiden skall medföra önskad verkan.
Hvad åter beträffar den af nyssnämnde talare yttrade förhoppning om verkningarne af upplysnings spridande i afseende på skogshushållningar, så får jag, med vitsordande af Hr Rosenblads uppgift om förhållandet med skogarne i de norra orterne, erinra, alt innan Den 15 December f. m. upplysning om eu ändamålsenlig skogshushållning hinner spridas till allmogen i dessa orter, blir man säkert nödsakad tillämpa det gamla ordspråket, att medan gräset växer dör kon.
Det lärer icke kunna tvistas om den gamla grundsatsen att lagstiftning för enskild egendom, bör så litet som möjligt inskränka äganderätten; men beträffande samfälligheter, är det lagstiftarens oeftergitliga pligt att tillse, det sådana föreskrifter blifva gällande, att delägarne uti dylika samfälligheter förhindras att förnärma hvarandras äganderätt.
Det är således helt klart, att alla samfäldta skogar, de må tillhöra hemman af hvad natur som helst eller upplåtne till hemmanens begagnande, böra behandlas såsom Kronans skogar.
Likaledes skall lagstiftaren tillse hvad som erfordras för Kronans bästa eller i fråga om skogarne å kungsgårdar m. m.
Öfverallt sådant bör lagstiftaren reglera hushållningen, men ock stadna dervid, och icke utsträcka sig lill hushållningen å afvillrade skogar i allmänhet.
Jag förenar mig med Hr af Ström, och anhåller att detta mitt yttrande mätte fä åtfölja remissen lill Utsk.
Jag anhåller att fä helt och hållet instämma uti hvad Hr von Stockenström nyss anförde och för öfrigt, i anlcdn. af Hr af Ströms motion, äran fästa det vederbör.
Utsk:s uppmärksamhet derpå, att ifråga om skogsplantering kunde mycket vinnas om man här, (såsom förhållandet är i vissa delar af Tyskland) stiftade en lag, som stadgade att hvarje mantalsskrifven yngling på landet, skulle vid inträde i äktenskap vara skyldig att, innan lysning finge honom beviljas, inför vederbör, styrka: att han planterat 20 å 30 träd, ty inom 50 år voro dessa fullt uppväxta och ingen fara för handen af vedbrist.
Remitterades till Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm.
Hr Hammarbergs, Carl Axel, d. 11 dennes på bordet lagda motion, ang:de utmätningars verkställande af länsmännen, på desses eget ansvar.
Föredrogs och remitterades till Ridd.Utsk. Frih. von Sted ingks, Styrbjörn, d. 11 dennes på bordet lagda motion, ang:de stadgande af böter för den ledamot af R. o. Ad., som förfallolöst uteblifver vid Bänkm:s-val.
Hr Hedehstjernas, Wilh., d. 11 dennes på bordet lagda motion om upphäfvande af det i K. cirkulärbrefvet d. 7 Juli 1841, meddeldta stadgande, ronde fångars transporterande.
Jag ber att först fä fästa mig vid en punkt i denna motion, nemi. den följande: ”Detta stadgande har dock ej beredt allmogen eller de skjutsskyldige annat än en indirekt förmån, nemi, minskning i skjutsen, men deremot Den 15 D e c b m b e r f. ni. 217 en betydlig och ej motsvarig tillökning i Statens utgifter, lill hvilken äfven de skjnlsskyldige lemna bidrag samt tillfälle för dem, som till länshäktet införpassa bötesdömda eller andra fångar, att pä egne eller legde hästar förtjena tredubbla skjutspenningar.
” Denna anmärkn. om embelsmyndigheters tilltag på sidan om lag hörer icke till dem som kunna komma under R, Sl:s pröfning; sjelfva frågan har afseende på ett stadgande uti K. cirkuläret d. 7 Juli 1841, och förefaller mig ganska besynnerlig, yttrad af en landssekreterare.
Domare eller embetsmyndigheter, som afsända fångar, skola också lemna åt fångbevakningen en förpassning, som tydligt och klart innehåller alla de persotter, som skola transporteras, samt vägen de skola forslas.
Jag kan icke tro alt det finnes någon domare i Sverige, som skulle vilja försöka, på det sätt Ilr Hedenstjerna uppgifvit, förskaffa sig en förtjenst på Statens bekostnad.
Motionären har vidare ordat om de missbruk, sora i detta afseende kunnat äga rum genom användande af egna hästar i st. f. gästgifvarskjuts. R. o. Ad. torde finna att denna del af motionen icke heller är af beskaffenhet att blifva föremål för R.
St:s eller deras Utsk:s pröfning.
Deremot förefaller det mig tydligt, att arrestanter sä väl som andra, synnerligen ransakningsfångar, kunna i fråga om skjuts sältas i samma kathegori som resande i allmänhet, och således på dem tillämpas föreskrifterne i gästgifveristadgan, i så målto alt fånggevaldiger, fjerdingsman eller hvilken som helst, som i egenskap af bevakning åtföljer fångtransport, kunde färdas ridande eller erlägga gångpenningar åt den skjutsande, och sådant är enligt 1841 års författning.
Annat förhållande är icke lagligt, och borde aldrig komma i fråga; och i händelse vederbör., som hafva uppsigt öfver fängforslingen inom Skaraborgs län, ville tillse alt ordentliga fångförpassningar blifva af embetsmyndigheterne i orten utfärdade, så skulle den klagan, som nu i detta hänseende lärer äga rum, icke vidare förspörjas.
Då behöfdes icke någon ändring, ännu mindre något upphäfvande af K. cirkuläret af år 1841, hvarigenom följden blefve att fånggevaldiger skulle anses berättigad att, emot hvad nu är tillåtet, låta lieie fångar färdas efter en häst, än sorn för resande i allmänhet är tillåtet.
Orsaken hvarföre koslnaderne på sednare åren ökats, kommer naturligtvis deraf, att fångarnes antal betydligen ökats.
Jag tillstyrker att LagUtsk. måtte afstå motionen ifall den blifver dit remitterad.
Jag har icke begärt ordet för alt besvara hvad Frih.
Cederström anfört mot Hr Hedensljernas motion.
Jag förenar mig tvärtom i Frilens yttrade mening, att det är K:s 13ef:des pligt alt tillse, det skjutsräkningar uppgöras i enlighet med verkliga förhållandet.
Det är möjligt att inom Skaraborgs län sådana händelser inträffat, sora gifvit anledn. lill den nu ifrägavar. motionen.
Om man föreställer sig, att från en stad 2:ue fångar afsändas med skjuls till länshäktet, sä bör dervid så tillgå, alt de åtföljas af kronofjerdingsman eller kronorättare från den ene lill den audre, men sä händer icke alltid, ulan en borg - 218 Den 15 December f. m. mästare accordcrar nied någon annan person, alt lian skall föra fångarna ända fram till länshäktet för den eller den penningen.
Om nu 2:ne fångar skola afsändas, för hvilka 2 hästar erfordrades, och man kunde sluta accord om en rund summa å 4 r:dr h:co för 7 mils skjuts, hvartill personer kunna finnas benägna derigenom att fångarna forslas tillsammans efter en häst och entreprenören sjelf gär bredvid och detta går i sakta mak; så befinnes likväl nu, all för dessa 7 mil utgör skjutspenningarna fram lill länshäktet 7 r:dr b:co, och sedan skall den skjutsande hafva ersättning för sin resa tillbaka, som belöper sig till 3^ r:drb:co, hvadan hela skjutskoslnaden uppgår till 10^ r:dr, som Staten får betala, ehuru den verkliga kostnaden endast utgjort 4 r:dr.
Det är sådana missbruk motionären velat genom sin motion förekomma.
Jag får dä säga, att om en landssekret. trott sig äga anledn. alt misstänka underslef i det afseendet, hade han bort efterse oell granska, huruvida den ingifna skjutsräkningen öfverensstämde med verkliga förhållandet.
Remitterades till Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm.
Hr Rosenblad, Bernh., uppläste följande motioner: 1.
Under de 16 år jag haft det förtroendet att vara bankofullmäktig, har jag ägt tillfälle att på nära håll följa bankoslatens embetsgöromäl.
Jemte det, att det är en pligt för mig, att härvid vitsorda den redlighet, redbarhet, ordning och trägna arbetsamhet, som i allmänhet utmärkt denna tjenstemanna-corps, och som utgör hufvudsakligaste säkerheten vid dessa så stora penningesummor, under en invecklad rörelse, omfattande förvaltning — ty alla kontroller äga en gräns — så anser jag för en mig åliggande helig skyldighet, att fästa R.
St:s uppmärksamhet på den lägre bankostatens bekymmersamma ställning.
Genom den nya organisation af det egentliga bankoverket, som vidtogs emellan riksdagarne 1834 och 1835 samt 1840 och 1841 och vid den sistnämnda stadfästades, lyckades man att kunna nedsätta antalet af bankens tjenstemän, konstidkarne icke inberäknade, från 126 lill 5)4 eller med 32 personer, hvarförutan 15 extralöner indrogos, och detta ehuru göromålen genom tillkomsten af nya rörelsegrenar och de gamlas tilltagande betydligen ökades.
Vid sednasle riksdag indrogs ytterligare en kommissariebeställning, d. v. s. inalles hafva 48 lönta platser indragits.
Men denna indragning har hufvudsakligen drabbat de begge lägsta tjenstegraderna, i den 3:dje minskades personalen från 45 till 28 och i den 4:de från 39 till 26. R.
St. beviljade väl högsta tjenstegraden en temligen betydlig löneförhöjning, så att de 10 äldste kommissarierne erhöllo 2000 r:dr i lön och de öfrige 1600 r:dr, utom ett arfvode af 200 r:dr för hvardera af afdelnings-cheferne, en löneförhöjning som dock i förhållande till embetsbefattningen och dermed åtföl - Den 15 December f. m. 219 jamie ansvar, t. ex. kassavården, icke var för stor.
Men de lägre gradernes löner lilefvo icke i samma förhållande förbättrade.
2:dra och 4:de (kamrerare- och kontorsskrifvare-) graderne erhöllo väl ungefär samma lön sorn beslås motsvarande befattningar inom Statens verk, dock utan den spanmålsförhöjning och den sporlelinkomst som åtfölja de fleste af dessa.
Men särdeles blef den 3:dje eller bokhållaregraden vanlottad.
Lönen blef endast bestämd till 700 r:dr (under det att motsvarande embetsgrad inora Statens verk har 800 r:dr, lill dels med spanmålsförhöjning) och bland 28 tjenstemän, som skulle bestrida de göromål 45 förut verkställt, erhöllo endast 10 ett särskildt arfvode af 100 r:dr för trägen tjenstebefattning.
Följden var ock att inom denna tjenStegrad ensamt, blef ingen sammanräknad löne-inkomst, särskildta arfvedel inberäknad, så hög, som den största som förut inom graden fanns.
Men äfven i andra hänseenden har denna tjenstegrads ställning i hög grad försämrats.
I äldre tider kunde en tjensteman derstädes med någorlunda säkerhet påräkna, att i sin tur avancera, och äfven, om han så önskade och lefde så länge, att uppnå kommissariegraden med åtföljande löneförmåner.
Nu är förhållandet helt olika.
Med de nya befordringsgrunderna i banken, der till de högre platserne den utmärklare skickligheten har företrädet framför ancienniteten, och till hvars uppnående kanslivana och juridiska examensbetyg öppna många genvägar, är det mera svårt för den som går de vanliga graderne igenom att uppnå den högsta tjenstegraden.
Af 7 befordringar inom denna, sedan 1841, hafva 4 erhållits af personer, som hoppat öfver bokhållaregraden.
Förhållandet är detsamma med de tjenstebefattningar inom 2:dra (kamrerare-)graden, som egentligen afse kausligöromål.
Det är således endast de egentliga kamrerare- och kassörs-beställningarne, till hvilka en bokhållare kan hoppas befordran, och till de sistnämnda fordras en särskilt fallenhet, sora hindrar de Heste alt i saknad af denna fallenhet, kunna söka dem.
Följden af dessa förhållanden är, att för största delen af bankens tjenstemannapersonal, är efter 12, 13, 14 års lönlös extraordinarie tid och genomvandrandet af kontorsskrifvare-graden, uppnåendet af bokhällaregraden med dess 700 r:dr lön och för en tredjedel 100 r:dr arfvode vid kanske 40 års ålder och deröfver, det högsta de för hela sin tjenstebana kunna vänta, och det är likväl desse, som förrätta det mesta arbetet inom banken.
Det är visserligen sannt, alt de stundom äfven kunna innehafva en annan tjenst i annat verk.
Men då de fleste äro sysselsatte i banken från kl. 9 f. m. till 3 e. m., är del svårt för dem all finna en annan beställning, som med deras tjenst i banken kan förenas, och för alla är arbetet i så rågad t mätt tillmätt, att tillkomsten af annat arbete erfordrar en öfveransträngning.
Också finnas troligen få verk der så mycket arbetas som i banken och mången af dess mindre vällottade tjenstemän, som för sin utkomst måste åtaga sig flere uppdrag, böljar sitt arbete 220 Den 15 December f. m. kl. 5 om morgnarne oell slutar det efter korta afbrott sent om aftnarne.
Det är för denna flitiga, illa lottade, i sin oberaärklhet af R.
St:s uppmärksamhet oell välvilja dock väl förtjenta del af bankens Ijenstemanna-corps, som jag vågar göra anspråk på deras rättvisa och billighet, dä jag föreslår: ”Alt lönen för de 2:nc äldste tjenstemännen inom 3:djc eller bokhållare-tjenstegraden i banken mätte förhöjas till 1000 r:dr b:co och för de öfrige till 800 r:dr b:co.” 2.
I ett så stort penningeverk, som R.
St:s bank, der dagens penninge-orasättning stundom kan omfatta millioner, är kassa-afdelnigen naturligtvis den vigtigaste.
Också är den ordning der införd, att för hvarje dag upprättas en ordentligt reviderad afslutning, innan chefen och kamreraren lemna banken.
I följd häraf äro dessa begge befattningar, särdeles den förstnämnde, bland de mest maktpåliggande i banken, ty på den ingen dag slappade noggrannhet, hvarmed de bestridas, hvilar hela säkerheten af kassarörelsen.
Och när dessa platser blifva lediga, är det alltid svårt, att finna någon bland dem, som kunna dertill äga skicklighet och förtroende, hvilken vill söka tjenster, förenande så oafbrutet arbete med en så stor ansvarighet.
Dock äger chefen, utom 300 r:dr i missräkningspenningar, icke större arfvode för sitt chefskap än de andra cheferne och hans kommissarielön beror af hans ålder i graden.
Men ännu mera vanlottad är kamreraren.
Utom sin lön 1200 r:dr, lika med öfrige kamrerare, hvaraf de i deposilrs-afdelningen med vida mindre göromål och ansvar, kunna påräkna betydliga sportler, har han endast 200 r:dr för trägen tjenstgöring.
Vid si$,ta riksdag föreslog jag för denne tjensteman en förhöjning af arfvode! till 300 r:dr och derjemte 300 r:dr i missräkningspenningar, men R.
St. beviljade endast personelt, åt dåvar. nu mera befordrade innehafvare ett arfvode af 400 r:dr, som således nu upphört.
Men då kamreraren lika med kassa-chefen är ansvarig för dagskassan, som under hela expeditionstiden underhåller jemna vexlingar med kassörerne, under hvilka lätt missräkningar och misstag af sedelbundtar kunna ske, som icke alltid upptäckas medan de kunna rättas, fordra behof och billighet alt kassakamreraren erhåller missräkningspeuningar i likhet med chefen.
Då grund af alla dessa förhållanden får jag vördsamt föreslå: ”att chefsarfvodet för chefen för kassa-afdelningen förhöjes från 200 till 300 r:dr b:co,” och ”alt arfvodet för trägen tjenstgöring för kamreraren vid kassaafdelningen förhöjes från 200 till 300 r:dr b:co och att till denne tjensteman (eller den hans tjenst förrättar) anslås 300 r:dr i missräkningspenningar.” Kassörsbefattningarne, genom hvilka all vexling, samt största delen af all insättning och utbetalning af penningar i bunken går, äro likaledes bland de mest maktpåliggande och ansvarsfulla.
Med Den 15 December f. m. 221 det sammanträngande af folk, sorn ofia äger nim, dels ulan, dels med stundom vilseledande vexlings- eller insättningsnoter, och den mängd sedelvalörer, till större delen i brutna tal, hvilken nu finnes, kunna förluster vid vexling ej undvikas, och det kan anses såsom en särskilt lycka, om äfven den skickligaste och uppmärksammaste kassör vid årets slut äger någon behållning af de honom anslagna missräkningspenningar 500 r:dr.
Lika ofta räcka de icke till.
Utom dessa äger en sådan tjensteman endast 1200 r:dr i lön och 100 r:dr i arfvode, d. v. s. hans säkra inkomst är endast 1300 r:dr b:co.
Men han äger att emottaga för bankens räkning under expeditionstiden penningesummor till hvad belopp som helst, och hans derföre ulgifna (jvittenser eller attester äga för banken förbindande kraft, endast de förses med en kontrollerande bokhållares påskrift, hvilken ej kan nekas.
Likaledes äger han för dagens rörelse att utfordra de penningebelopp, som för densamma pröfvas nödiga.
Visserligen är han skyldig, alt vid expeditionstidens slut (kl. emellan 2 och 3 e. m.) göra reda för dagens rörelse och aflemna sin behållning, men svårligen kunde det förekommas, att han dessförinnan möjligen kunde med större penningesummor afvika.
En vigtig kontroll, som af ingen annan kan ersättas, ligger således i redbarhelcn hos de män, som söka och erhålla kassörstjensterne, men då fordra både billighet och omtanka, alt man i säker löneinkomst lemnar en tjensteman med så mycket förtroende och så stor ansvarighet tillfälle till en tarflig utkomst.
På dessa grunder får jag föreslå: ”alt det för hvarje af bankens kassörer bestämda arfvode för trägen tjenstebefattning förhöjes frän 100 till 300 r:dr b:co.
Den sammanräknade förhöjning, jag här föreslagit för tjenstemännen vid bankens kassa-afdelning, på hvilka i så hufvudsaklig mån säkerheten af bankens rörelse beror, utgör 1900 r:dr b:co, hvaraf 400 r:dr förut personell utgått.
Hela denna förhöjning kan i framtiden ersättas genom indragning af en kassörsbeställning, men delta låter dock icke verkställa sig under de första åren efter införandet af ett nytt myntsystem, då 3:ne på en gäng i bankens dagliga rörelse gående mynt med olika värde (specie, banko och riksgäld) med dubbla sedeluppsättningar, den ena å brutna valörer, måste i hög grad både öka kassörernes arbete och underlätta de misstag, som kunna ådraga dem förluster. 3.
En vigtig befattning är bankens sedelgravörs- eller den s. k. stereolyperingsföreståndarens.
För densamma fordras icke endast en stor pröfvad skicklighet utan ock en redbarhet, som tillåter ett stort förtroende, ty icke endast mäste åt honom anförtros en högst dyrbar hemlighet, sättet att tillverka bankens sedlar, utan ock ofta åt hans vård och ansvar eli betydligt värde i färdiga sedlar.
Icke kan med säkerhet detta vigtiga förtroende uppdragas åt hvar och en, som framträder med de egna anspråkens storhet, såsom enda borgen för uppfyllandet af så val den 222 Den 15 December f. m. ena sora den andra af dessa fordringar.
Men då är det ock vigligt, att, för fall af denna tjenstebefattnings uppkommande ledighet, vara i tid beredd på uppdragandet af någon med dessa egenskaper, åt hvilken den kunde anförtros.
Engelska banken, hvilken dock inom London ett större antal af verldens mest öfvade gravörer står tillbuds, underhåller 18 egne gravörer, de yngre uppdragne på dess bekostnad.
Med anledn. af här anförda skäl, får jag föreslå: ”alt på R.
St:s bankostat måtte uppföras ett anslag af 400 r:dr b:co för en gravörselev, alt kunna af fullmäktige efter förslag af stereotyperingsföreståndaren tilldelas någon yngling med vitsordade anlag för denna konst och betyg om redbarhet och ordningssinne. 4.
Enär RiksStms ombud i Direkt:ne öfver lånekonloren vanligen derjemte innehafva tjenstebefattningar eller borgerliga yrken, som upplaga deras mesta tid och sålunda banko-ombudet inom dessa direkt:r är att betrakta såsom den ende tjenstemannen, åligger honom samma tillsyn öfver ärendenas gång och vård, som cheferne för bankens afdelningar, hvilka äro kommissarier, men banko-ombudens befattning är så mycket mera maktpåliggande som ingen öfverstyrelse på stället finnes.
Men innehafvandet af detta vigtiga uppdrag — om förtroendet än bibehålies aldrig så länge — gifvet' ingen rätt lill någon tjenstegrad eller tur inom banken, eller någon trygghet för framtida embetsställning inom banken.
Förordnandet kan när som helst upphöra, likasom en kommissarie kan förflyttas från den afdelning, der han blifvit anställd.
Men härvid äger den betydliga skillnad rum, att den sistnämnde alltid bibehåller sin kommissariegrad med lön och tur till högre lön, om han ej redan innehafver denna, under det att för ett banko-ombud, hvars befattning är vida vigtigare än en biträdande kommissaries, alldeles ingen motsvarande förmån äger rum.
Sålunda skulle t. ex. närvar, banko-ombud, som i dels 14, dels 13 år bestridt dessa vigtiga befattningar, i händelse de skulle återkallas, befinna sig lågt nere i 3:dje eller bokhållaregraden, under det att vida yngre tjenstemän blifvit befordrade till de begge högsta graderne, på grund af ägande högre skicklighet eller kanslivana och juridiska insigter, egenskaper som dock måste förutsättas hos personer, som kunna erhålla det vigtiga förtroendet att vara banko-omlmd.
Då detta förhållande ej annat kan än i längden verka menligt, får jag föreslå:
Att det banko-ombud, som i 6 år utan att återkallas innehaft detta uppdrag, berättigas till erhållande af kamererare-fullmakt, så vida han icke redan innehafver denna eller högre grad, med rätt att om han från sitt banko-ombudsskap återkallas, tillgodonjuta kamererarelön, dock med skyldighet att tjenstebefattning inom denna grad emottaga eller förrätta, när bankens öfverstyrelse honom sådan upprager; samt Den 15 December f. m. 223 att banko-ombud, som i 12 år inneluift detta uppdrag, utan att återkallas, berättigas till erhållande af kommissarie-fullmakt, med rättighet till åtnjutande af kommissarie-lön, om lian frän sitt banko-ombudsskap återkallas, dock med skyldighet att inträda i tjenstgöring inom den afdelning för bankoverkel, bankens öfverstyrelse bestämmer.
I afseende på den egentliga tjenstemanna-corpsen vid lånekontoren, torde en lönejemkning vara erforderlig, fastän förhållandena i flere hänseenden icke 9ro alldeles desamma som rid banko-diskonten.
I saknad af en fullständig närmare specialkännedom, inskränker jag mig dock lill att endast med erinran af den erfarenhet sednaste tilldragelser vid Götheborgs lånekontor gifvit om behofvet, att icke belt oell hållet ställa en så vigtig tjenstemans som en ombudsmans inkomst på kommissioner, oell att der göromålen äga den omfattning som i Götheborg, vid haus sida anställa en sjelfständig tjensteman, föreslå:
Att lönen för ombudsmannen vid Götheborgs lånekontor förliöjes från 500 till 800 r:dr och för den vid Malmö lånekontor från 500 till 600 r:dr, och att vid lånekontoret i Götheborg anställes en kanslist med 400 r:drs lön.
Hr Rosenblad uppläste sedermera följande anförande:
I sammanhang med de motioner, jag nu aflemnat om nödiga och billiga löneförhöjningar för vissa tjenstemän inom banken, anser jag mig böra upptaga en fråga, som man ofta får höra, nemi. om indragning af tjenster inom bankoverket, och minskning af bankens närvar, kostnadsslat.
Jag befarar att dessa förslag, om än framställda af män med nit och insigter i allmänhet, dock afgifvits utan den närmare undersökning af alla sakförhållanden, som för sådane förslags verkställbarhet är oundgänglig.
Svenska bankens rörelse har i sednare lider utvidgats genom tillkomsten af nya grenar, och omständigheter hafva inträffat, som föranledt, att den allt mer och mer gått i smått.