Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta lilla glasrör af nära ett halft «qvarters längd hade han stoppat i fickan af sina «linnebyxor och vid klifvandet öfver en liten gärdes«gård nära klockarestugan afbrutit detsamma, då eld «antändt skjortan och byxorna, men som han vid «den närbelägna brunnen genast släckt, icke utan att «hafva fått ett brännsår på låret.
Den gamle man«nen var fullt och fast öfvertygad, att någon troll«kraft under allt detta varit förborgad och att bränn«såret skulle blifva, om icke dödligt, åtminstone oläk«ligt.
Jag gaf honom genast upplysning om förhål«landet med det lilla glasröret, hvarom han blef så «mycket lättare öfvertygad, som jag hade till hands «en dylik glas-cylinder, fylld med phosphor, hvilken «jag afbröt, då genast phosphorn tände sig vid luftens «tillkomst.
Såsom erkänsla för den upplysning och «tröst jag lemnat honom, begärde jag att han nästa «gång, då en sådan hemlig samling skulle äga rum, «borde underrätta mig derom, och emedlertid utse «för mig något ställe i gamla tornet, der jag osedd «kunde iakttaga hvad som förehafvas skulle.
Kloc«karen lofvade hvad jag begärt, och några dagar der«efter (det var i början af Augusti månad) kom han «att tillsäga mig, att en hemlig sammankomst om af«tonen skulle äga rum.
På utsatt tid inställde jag «mig och fann en skäligen beqvämlig plats i tornet, «några trappsteg upp, der jag, om icke nog tydligen, «likväl till en del kunde osedd observera hvad som «förehades; jag hade emedlertid ställt mig så, att jag «kunde se de ankommande, för att genast intaga min «plats.
Kongl. sekreteraren
Björnram och en hans «medhjelpare voro de första, som kommo vägen fram«åt, och som jag ansåg för de rätta aktörerne vid «denna farce.
Inkomne i kyrkan, stängde de genast «dörrarna och framtogo hvarjehanda saker, som jag «icke så noga kunde urskilja.
Jag såg likväl, att fina «tagelsträngar fästades i ljuskronorna och att dervid «häftades masker, hvilka åter voro fastsydda på nå«got hvitt tyg, hvilket var utspändt på fina tunnband «och upphissades med tagelsträngarna och åter ned«släpptes.
Sedan detta machineri var färdigt, ströd«des rökpulver rundt omkring på golfvet.
Icke långt «derefter inkom konungen med fem stycken herrar, «bland hvilka jag igenkände hofstallmästaren Munck «och statssekreteraren Schröderheim.
Kyrkan var gan«ska dunkelt upplyst och rökpulfret antändes.
Åskå«darne ställdes i en ganska besvärande positur, och «höllo dragna värjor sins emellan.
Björnram gjorde «några korsningar och frammumlade vissa mystiska «ord, hvarpå medhjelparen, som var undangömd, små«ningom uppdrog den ena masken med det hvita ty«get, som liknade en liksvepning.
Denna mask fö«reställde Gustaf Adolfs ansigte.
Den svängde sig «något vid uppdragningen och nedsläpptes åter gan«ska sakta; den andra fantomen åter föreställde Adolf «Fredriks ansigte, hvarvid tillgick som vid den förra.
«Ehuru jag hade sett hela tillställningen, så kan jag «icke neka, att detta spektakel hade något impone«rande.
Sedan begge fantomerne voro nersänkte, an«tändes förmodligen frön af Lycopodium, som blix«trade med ett sakta blekt sken.
Jag kunde ej se «hvad som vidare förehades.
De åskådande bort«gingo, och jag kröp fram från mitt gömställe, myc«ket eftertänksam, om jag skulle våga att yppa be«drägeriet för konungen sjelf eller för någon af ve«derbörande.
Jag fann likväl, att jag borde vänta «till något passande tillfälle, som ock inträffade.« 64.
Lycklige j, helige undergörare från menniskoslägtets menlösa dagar, j, som uppväckt döda, talat med Gud, stillat stormar, gått torrskodde på hafsbottnen, vandrat på hafvets yta, med blotta vidrörandet gjort lytte helbregda och obotligt sjuke friska, plägat umgänge af alla slag med englar, hejdat himlakropparna i deras lopp, gjort vin af vatten och i en blink med ett varde prässat vatten ur helleberget, förvandlat stafvar i ormar och menniskor i saltstoder, låtit eld och svafvel regna, djuren tala, betagit solen dess sken, låtit menniskor fara lefvande till himlen, grafvarna öppnas och de döde spatsera omkring på jorden, m. m. m. m.: lycklige j, som icke lefvat i våra tider, sedan naturvetenskapen blifvit en uppslagen bok, i hvilken hela verlden förstår att läsa, och sedan tryckprässen fortplantar begreppen mellan alla verldens delar!
Underverkens dagar äro förbi, – för evigt förbi.
Tusen år förr – och Svedenborg hade blifvit en Mahomet och Björnram en Moses.
Hvarken konungen eller hertigen blefvo rikare på Björnrams guldmakerier, det är sannt; men han visade Gustaf vålnaderna af hänsofne store män och odödliga snillen; han visade Carl en spira, åt hvilken
denne smålog, som barnet åt skallran.
Det var tillräckligt att i de beggo kungliga brödernas ögon upprätthålla den listige svärmarens anseende.
Med hvarje dag växte antalet af Gustaf III:s fiender.
Det svikna löftet, att låta ständerna öfverse regeringsformen och befästa friheten på säkrare och rymligare grunder, retade mot honom den politiska sjelfständighetens vänner.
Den godtycklighet, mannamån och förföljelseanda, han utvecklat i det ryktbara målet rörande Götha Hofrätt, ökade, tillika med tvifvelsmålen om konungens rättvisa, äfven hans motståndares myckenhet.
Hans stora omkostnader på fester, prakt och nöjen, hans slöseri på sina gunstlingar, bragte de sparsamme i harnesk, på samma gång en del bland desse gunstlingars ovärdighet och arten af de tjenster, han hos dem belönade, väckte deras förakt, som nitälskade för allvar och goda seder.
Lägger man nu härtill: tvisterna inom konungahuset, hvars alla medlemmar hade hvar sina anhängare, alla – utom hans egna – förenade mot honom; de flera oförklarliga, eller rättare «oförsvarliga« händelser, som timade i Gustafs närhet och i hvilka han sjelf ansågs utgöra drifhjulet; konungens smutsiga oseder; samt slutligen hertig
Carls benägenhet att tyda allting till det värsta och hans bemödanden att i allt kasta skugga på sin konungs och broders tänke- och handlingssätt: allt detta sammanlagdt gjorde Gustafs fienders leder mer och mer täta, samt vållade mångfaldiga affall från hans fana.
Generalen grefve Fredrik Horn upphörde nu både att vara och att vilja kallas «Gustafsvän«, och hans hustrus nära anförvandt, ceremonimästaren von
Plommenfelt gaf sin ovilja mot konungen luft på ett sätt, som föranledde skymfliga utbrott i flera riktningar.
En vacker dag i början af våren 1782 – en vacker nordisk vårdag nemligen, utan gräs och löf, utan västanflägtar och andra blommor, än drifvans dotter, sippan, färglös som modren och så tätt sluten intill hennes barm, att om denna Floras späda förstling stundom trampas af en ovarsam fot, dock näppeligen anas, att man vandrar på rosor – en sådan dag, med torr mark, klar luft och ljum sol, sökte Plommenfelt hvila på Beckers värdshus vid Norrtullsgatan, efter en långvarig spatserfart.
Han var ej den ende, som det vackra vädret lockat ut och den kyliga aftonen förde in på det ryktbara värdshuset, der luftens bristande värma ersattes med den rykande punschens och det lödgade vinets.
Ruset beröfvar menniskan samhällsbildningens förädlande mask och öppnar på en gång hjertats alla slussar.
Den slutnaste blir frispråkig, den försigtigaste oförvägen, den räddaste djerf: man tänker högt och hemligheterna samt förställningskonsten drunkna på botten af glaset: man talar, osminkadt, som häfden; talar inför hundra så, som man eljest knappt dristar yttra sig i närvaro af en enda förtrogen vän.
Det är naturligtvis icke rusets sämsta grad vi nu mena, som helt och hållet förvandlar menniskan till ett redlöst djur, utan medvetande, eller i stånd att fatta endast sin sjuka belägenhet; det är första stadiet, hvarom nu är fråga, då ytan afspeglar allt hvad som föregår på djupet af lynnet och i tankans hemligaste verkstäder.
Det var i denna upprymda sinnesförfattning, Plommenfelt ordade om dagens händelser, ifrade för frihet och folkrätt, brännmärkte det hermelinsbebrämade sveket, hämnade de kränkta sederna, klingade för segern åt Amerikas sjelfständighetsstrid och profeterade de krönte förtryckarnes fall.
Han fann föga eller ingen motsägelse; men det fanns, under samma tak och inom samma väggar och dörr som han, en bland dessa typer för «sansningen«, hvilkas nykterhet endast kan jemföras med deras afgudiska konungadyrkan, och som af begge göra sig en ära, – stundom en födkrok.
Under samtalets värma föll Plommenfelts blick på fönsterrutan, i hvilken var ristad en inskrift.
Han läste: «GUSTAF III den förste medborgaren«.
Han gnuggade ögonen.
«Ser jag riktigt!« – utbrast han och läste ånyo, först sakta, sedan högt, beledsagande läsningen med ett hånskratt.
– «Någon godtrogen åhörare af det prunkande thronta«let den 21 Augusti 72 har sannolikt här uppteck«nat sig till minnes Hans Maj:ts herrliga löfte då.
«Sedan han hunnit bli varm i kläderna, har han hål«lit det så konungsligt som möjligt.
Detta kan jag «ej neka mig det nöjet, att till not inrista under «texten.«
Plommenfelt tog af sitt finger en diamantsring och ritade under den förra inskriften orden: «Han har varit; men nu: den förste bedragaren.«
Den «sansade« och «nyktre« kapten Lundstedt vid drottningens lifregemente tog tillfället i akt att ådagalägga sin konungska ifver, beräknande att göra sin lycka på Plommenfelts fall.
En hederlig karl hade krossat rutan och sålunda utplånat den opassande inskriften – ett obevakadt ögonblicks förhastande –; men lycksökaren skar försigtigt rutan ur sin ram och hastade att vid sin beherrskares fötter nedlägga detta dubbla bevis på sitt underdåniga nit och på en annans obetänksamhet.
Vreden och den förödmjukade fåfängan – fåfängan! den spänstigaste driffjedern i Gustafs väsende – öfverväldigade och missledde honom nu.
I stället att besvara angifvelsen med ett slag af rutan i angifvarens ansigte, så att glasbitarna och det tillintetgjorda beviset dansat kring hans öron – ett drag af storhet och ädelmod, som belönat sig sjelft och tillskyndat konungen vida större upprättelse i allmänna tänkesättet, än den hårda domen af ett rättegångsverk, ökändt för sin beredvillighet att låna sig åt alla regeringars och alla regeringssätts förföljelseanda –: i stället anbefallte Gustaf ett högmålsåtal.
Det är imedlertid icke osannolikt, att detta uteblifvit och att Gustaf valt en mera högsint utväg, om åtalets föremål varit en annan person; men, i förening med den sårade fåfängan, var det tankan på hertig Carls ränksmiderier, som förmådde konungen att offentligt beifra sin skymf.
Plommenfelt, hög frimurare och medlem af flera hemliga ordnar, i hvilka hertigen var själen, stod nemligen till honom uti nära förhållande, och konungen misstänkte, att Plommenfelts förolämpning ledde sitt ursprung från prins Carls ingifvelse och planer.
Fem dagar efter tilldragelsen stod Svea Hofrätt redan tillreds med sin dödsdom, stödd på det ryktbara 5 kapitlet 1 § missgerningsbalken.
Men en anmälan hos konungen skulle föregå verkställigheten.
Under tiden sammanträffade hertigen af Södermanland med general Horn i en Stuarts loge.
«Om jag ej vore konungens bror, skulle jag dela er billiga harm, general Horn; nu kan jag endast dela er smärta« – yttrade prinsen. – «Den stackars Plommenfelt!
Oförsigtigt bar han sig åt, det kan man ej neka.
Men en så himmelsskriande grymhet blott för en förflugenhet!
Jag igenkänner icke deruti Gustafs beprisade ädelmod.
Sannolikt underblåses elden af hans gunstlingar, och Schröderheim är säkert den, som uppviglar kungens hämndlystnad mot en bland mina pålitligaste vänner.
I alla fall är det oförlåtligt af Gustaf att förfara så utan skonsmål, då Plommenfelt är er nära frände och kungen har ert bistånd för tio år sedan att tacka för sin makt, kanske sin krona, ja sitt lif ......
Om det i stället varit mig, ni gjort sådana tjenster, general Horn: det funnes då ingen önskan, hvarken af er eller edra anhörige, som jag ej skulle göra mig ett nöje af, att villfara«......
«Gustafsvän« skar tänderna af raseri och hämndlystnad emot Gustaf, och svor honom ett evigt hat på uppmaning af – Gustafs bror.
«Nå, kära Elis, hvad sägs nu om din «ädelmodige« kung?«– frågade, med ett bittert smålöje, fru Schröderheim sin man, en afton, sedan de gått till sängs. – «Plommenfelt vill jag ej ursäkta; hans utfall var oanständigt, opåkalladt, ogagneligt: men att göra ett så allvarsamt väsende af en strunt, det är hvarken kungligt eller snillrikt, – tvänne egenskaper som ju eljest påstås företrädesvis tillhöra Hans Maj:t Gustaf III.
Att taga lifvet af en menniska för ett glopords skull, det är oerhördt grymt.
Vi ha fått en ny Ludvig XI: må Gud bevara dig, min söta Elis, att bli hans Tristan!«
– «O, min Anne Charlotte, huru kan du så långt sträcka din bitterhet mot den store kungen!
Huru kan du derhän misstänka din Elis!
Gustafs stränghet mot din vän Curt (roten till din obenägenhet för kungen) bör mera tillskrifvas dennes trotsighet och ränksmiderier med den skurken Pechlin, än det landsfaderliga hjertat; och hvad strängheten nu mot Plommenfelt beträffar, hvilken jag väl, liksom du, helst hade önskat att den ej kommit i fråga, så kan man dock ej undgå erkänna, att mot honom öfvas endast rättvisa.
Han är dessutom ett bland hertigens kända kreatur, invigd i alla hans ordensgalenskaper, hvilka dock tillika hafva politiska syftemål.
I alla fall kan jag icke föreställa mig, att kungen låter utslaget gå i verkställighet.«
– «Nå, nå, vi få väl se.« – – –
Glädjen var Gustaf III:s element.
Ingenting var honom mera motbjudande, än mulna ansigten.
De, som nalkades honom, rättade sig naturligtvis derefter; men hans kännareblick urskilde alltid och genast den sanna fryntligheten från den konstlade.
Den förra uppenbarade sig omisskänneligt hos den lättsinnige, men pålitlige Schröderheim samt hos den lättsinnige och opålitlige Armfelt.
Desse begge hade Gustafs öra mer, än någon annan.
Så mycket oangenämare öfverraskades konungen af Schröderheims förlägna och dystra utseende, då denne en morgon inställde sig till den vanliga föregående anmälan hos konungen af de ärenden, som skulle föredragas i senaten.
Moln uppstego i ögonblicket på Gustafs egen panna.
Man skulle kunna säga, att Plommenfelts dödsdom stod att läsa i begges.
– «Du har i dag säkert något ledsamt ärende att anmäla?«
– «För Ers Maj:ts säkra öga kan ingenting döljas.
O, huru gerna, om det varit möjligt, hade jag icke skonat min store kung från förtrytelsen att höra ett namn nämnas, som numera väcker hela verldens afsky ....«
(Konungen faller i talet) – «Du menar Plommenfelt.
Det är ett namn, hvarom man snart ej vidare skall få höra talas.«
(Schröderheim, bestört) – «Han förtjenar visserligen intet medlidande.
Allt hvad honom vederfares är rättvist, endast rättvisa; men, allernådigste herre!
Roms Augustus förlät en Cinna, och hvad betydde ädelmodet och de öfriga stora egenskaperna hos Roms Augustus mot dem, vi dagligen se och dyrka hos Augustus i Norden!
Jag vore ovärdig den myckna nåd, hvaraf Ers Maj:t förunnat mig så otaliga vedermälen, om jag ens kunde ömma för missdådaren sjelf, som så groft förbrutit sig mot den bäste bland konungar; men Ers Maj:ts stora själ skulle aldrig förlåta mig, om jag vid detta bedröfliga tillfälle försummade att återkalla i Ers Maj:ts minne och framställa till dess behjertande brottslingens svåger, general Fredrik Horn, som hade den oskattbara lyckan, att utföra en del af Ers Maj:ts befallningar vid den prisvärda regementsförändringen 72.
Sveriges store konungar hafva ofta betett nådebevisningar med afseende på föremålens nära anförvandters förtjenster eller lidanden.
Sålunda täcktes Ers Maj:ts högstsalige herr fader, sista året af sin regering, i adeligt stånd upphöja stjufbarnen efter den olycklige handelsborgmästaren Kierman, som vid sju riksdagar varit fullmäktig för Stockholms stad och vid tvänne borgareståndets talman, när han af det förhatliga Mösspartiet, hvilket general Horn så nitiskt och lyckosamt, under Ers Maj:ts egen höga ledning, bekämpade 72, kastades i fängelse och dog på fästning.
– «Jag vet, jag vet!
Kierman var talman 56, då Brahe och de öfrige afrättades och äfven den långa riksdagen 1760–1762.
– Jag förstår ganska väl din mening: du påminner om de afskyvärda partiernas grymhet, för att beveka mig till nåd; men en så grof och offentlig skymf, som Plommenfelts, måste medföra en lika offentlig och exemplarisk bestraffning.«
– «Utan tvifvel; men .....«
– (Afbrytande) «Inga «men« mer i denna sak, kära Elis; jag vill ej längre höra några sådana .....
Horn har ej blifvit obelönt; eller räknas tjenstebefordringar, grefvediplomet och blå bandet för intet?
Både Horn och Plommenfelt hafva dessutom långt för detta upphört att vara mig tillgifne.
De gå i stället hertigens af Södermanland ärenden.
I alla fall vill jag icke, att någon undersåte anser sig omistlig, eller tror sig kunna föreskrifva sin konung lagar derföre, att han haft den äran att med nit och framgång utföra mina värf.
– Plommenfelt skall straffas så, att Europa må förnimma min upprättelse.
Den kan aldrig bli för stor, och jag har intet att förebrå mig; ty jag stadnar vid hvad lagen föreskrifver.
– Man har sagt mig, att Svea Hofrätt beslutat en dödsdom: är det icke så?«
– (Suckar) «Jo, Ers Maj:t .... och det är just en anmälan härom, som det åligger mig, att i dag föredraga inför Eders Maj:t i senaten.«
– «Bra.« – (Ringer.
En kammarherre skyndar in) «Är öfverståthållaren här ännu?«
(Kammarherren) – «Ja, Ers Maj:t.
Hans excellens väntar på nådigt företräde.«
– «Låt honom komma in.«
Kammarherren går och öfverståthållaren riksrådet baron Carl Sparre inträder.
(Konungen till öfverståthållaren) – «Är min befallning fullgjord, herr riksråd?«
– «Ja« (med en sidoblick på Schröderheim), «och Ers Maj:t torde tillåta mig derom meddela underdånig anmälan mellan fyra ögon.«
Schröderheim gör en rörelse för att aflägsna sig; konungen hejdar honom och yttrar:
– «Ni förstår väl, herr riksråd, att det just är min afsigt, att låta Schröderheim höra er anmälan.
Eljest hade jag icke frågat er derom i hans närvaro.«
Riksrådet Sparre: «Plommenfelt blef i natt klockan 12 inskeppad på det första handelsfartyg, som i år lupit ur hamnen, och hvars bestämmelseort är Amerika.
Han fick pass under namn af «Carl Andersson« och var klädd som matros.
Vinden är förlig, och med elfva timmars försprång anser jag honom vara qvitt faran att bli ertappad vid en efterspaning.
Imedlertid har jag trott mig böra afbida Ers Maj:ts uttryckliga befallning, innan jag låter göra larm.«
Under det öfverståthållaren talade, klarnade Schröderheims anlete mer och mer: en glädjetår skälfde i hans öga, och då hans och monarkens ljusnade blickar möttes, utbrast den ömsinte gunstlingen, hänryckt:
– «O, min store, min ädelmodige konung!«
Gustaf svarade:
«Rätt bra, herr riksråd, jag igenkänner vid alla tillfällen er urskillning, er drift, ert förutseende och er noggranhet att uppfylla mina önskningar.
Jag öfverlemnar åt ert eget omdöme, att, när ni finner lämpligt, låta offentligen efterspana Plommenfelt; låt det endast verkställas så, att han icke varder ertappad.
– Är det något annat herr riksrådet denna gången önskar säga mig?«
Jag afvaktar hvad Ers Maj:t torde ha att befalla.«
– «Farväl då tills middagen, den ni äter med mig på Ulriksdahl.
Jag reser dit rättnu, när senaten slutat sitt sammanträde.«
Riksrådet Sparre aflägsnade sig.
Konungen, vändande sig till statssekreteraren:
– «Nå, hvad säger du nu, Elis?«
Schröderheim fattade konungens hand och kysste den:
– «Jag saknar ord, att uttrycka min vördnad, min beundran, min hänryckning.«
– «Se så.
Nu till saken.
Den kommer att föredragas i Rådet.
De kunna nu, utan samvetsqval, tillämpa lagen i hela dess stränghet; ty hans lif är utom all fara.
Hvad som i öfrigt måste ske är för mitt förolämpade namns, konungadömets och Europas skull.
Sätt imedlertid upp en skrifvelse till
Riddarhusdirektionen, att Plommenfeltska ätten är utgången, emedan deraf ingen mer finnes på svärdssidan, än den förrymde, biltog och fridlös förklarade förre ceremonimästaren.
– Ännu en sak: gör ett utkast till beslut om adelskap för kapten Lundstedt under namn af «Lindestam.«
Det tyder på träden kring Beckers värdshus, der han bemärkte och till beifrande anmälte Plommenfelts afskyvärda förgripelse.«
– «Befaller Ers Maj:t, att någonting skall inryckas i beslutet, tillrättavisande kaptenens kamrater, hvilka med honom uppsagt tjenstgöring, just för det han uppträdt som angifvare?«
– «Huru?....
Hör jag rätt?....
Hvad skall det heta, mina herrar officerare?
Finnes då ingen krigstukt och lydnad mer bland mina liftrupper!
Således samma uppstudsighet ännu, som man djerfdes visa i afseende på min stackars Henrik! (Stampar häftigt)
Det skall, foi de gentilhomme! bli slut på dessa myterier.
Det är jag, konungen, Gustaf, som säger det.«
– «Ers Maj:t visste då icke ....«
(Afbrytande) – «Nej; men jag står fast vid mitt beslut.
Min högstsalige herr fader tvangs af den tidens bistra omständigheter – bra mycket mot sin önskan, det vet Gud! – att adla Schedvin, hvilken uppträdde som angifvare mot Brahe och Horn, med flere 1756: och jag skulle ej på ett åtminstone lika lysande sätt belöna upptäckten af ett så förrädiskt anfall mot min personliga heder, mot värdigheten af min krona!....
Som jag redan sagt dig, Elis; Lindestams sköldebref skall vara färdigt till min underskrift innan veckans slut.«
Hånande företrädesrättighetens syftning, kringströ konungarne de utmärkelser, statsfördraget öfverlemnat åt deras handhafvande; men ödet hånar ej sällan i sin ordning den kungliga nåden, och der rättsbegreppen bibehållit sin spänstighet, uttala dessa mot missbruken en varnande protest, som tillintetgör verkan af den illa använda gunsten.
Lundstedt- Lindestam fick aldrig inträde på svenska riddarhuset; nödgades taga afsked, i kraft af sina kamraters med honom uppsagda tjenstgöring, till trots af konungens kända bevågenhet, och slöt sina dagar som delägare i en biribibank.
Hans dotter, ogift i
en tid, då englar ej mera bebåda kärlekspanters tillkomst, dränkte sig af förtviflan öfver vanäran af ett uppenbaradt felsteg. 65
Den dystra naturen vid Svartsjö lustslott öfverensstämde fullkomligt med dysterheten af det hof, som der hade sitt tillhåll de sista dagarna af Lovisa Ulrikas lefnad.
Den högborna och högdragna enkedrottningen såg här endast en inskränkt krets af uppvaktande; prinsessan, som aldrig lemnade sin mor; hertig Fredrik, som ofta besökte dem; och lilla Charlotte, som vistades der längre tider, ditförd och afhemtad af morianen.
Stundom infann sig hertiginnan; högst sällan, och då blott för en korrt stund, hertig Carl; aldrig konungen och drottningen.
Om någonsin en hofmans kall varit pinsamt och slipprigt, så var det här.
Beröm öfver de konungahusets medlemmar, på hvilka Lovisa Ulrika var stött, skulle förtörnat henne; att instämma i hennes tadel skulle åter retat dem, som nog hade ögonen fästade på Svartsjö, hvars alla väggar hade öron och der tungor hviskade i hvarje vind, som blåste till de öfriga lustslotten och till hufvudstadens konungaborg.
Dessutom var det icke så alldeles säkert, att ens hon alltid skulle tyckt om, att förnimma ogillande omdömen öfver sina nära anförvandter af sin omgifning; ty fastän hon ansåg sig berättigad och befogad att afkunna förkastelsedomar öfver sin äldsta sonhustru och sina begge äldste söner, ville hon att andra likväl i dem skulle fortfarande se hennes blod.
Hon kunde till och med ej neka, att konungen, oaktadt det spända förhållandet dem emellan, visat henne en angenäm uppmärksamhet, då han till hennes öfverstemarskalk utnämnde riksrådet grefve Ribbing, som varit hennes älsklingssons guvernör och som hade tillräckligt hufvud och verldskännedom, för att kunna skicka sig i så brydsamma omständigheter.
Mindre af qvinnlig nyfikenhet – läsaren känner redan, att Lovisa Ulrika föga var behäftad med sitt köns lyten – än för nöjet att få göra anmärkningar, sporde hon enträget efter hvarje nytt föremål, som steg i konungens gunst och förtroende.
Om hertigens af Södermanland umgängen vårdade hon sig ej att taga kännedom.
«Det visste jag redan från hans «första inträde i verlden« – plägade hon säga – «att Carl skulle komma att dela sin tid mellan skö«kor och ordensvurmar.«
Bittert bespottade hon Gustafs upptåg och utsväfningar i sina smekungars sällskap.
Högt yttrade hon sitt förakt för hans bevågenhet mot förste hofstallmästaren baron Munck, hvars höga tankar om sig sjelf illa stodo tillsammans med hans inskränkta själsförmögenheter, hans brist på studier, hans okunnighet, dumdristighet och snålhet samt obändiga och våldsamma sinnelag.
Förgäfves tillät riksrådet