Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta begär att tyrannisera qvinnan, denna qvarlefva af forntidens djuriska styrka, som ännu blott är halfdöd hos den obildade klassen, och som under ruset vaknar till nytt lif, grep honom.
Han for ut emot sin hustru, hötte med handen åt henne, kallade henne ett kräk till mor, som lärt sina barn att stjäla och ljuga m. m.
Madam Jonson svarade ingenting; det var en princip hos henne, att hon aldrig talade till mannen, då han hade öfverlastat sig.
Han fick säga hvad han ville; hon gjorde hvarken förebråelser eller invändningar, gick blott ur vägen för honom och försökte att få honom att gå och lägga sig.
Men dagen derpå, då han sofvit ruset af sig, då vankades straffpredikningar, och det sådana att de smattrade om öronen på Jonson, hvilken då var djupt ångerfull och spak som ett lam.
Så snart Jonson kommit i säng, blef han efter vanligheten genast lugnare; hans otidigheter öfvergingo så småningom till enstaka eder och oartikulerade ljud, ända tills alltsamman upplöste sig i djupa, rosslande andetag, med hvilka han så småningom andades ifrån sig de rusgifvande bränvinsångorna.
– Men då madam Jonson hörde att hennes man somnat, satte hon sig vid fönstret och grät, – grät som hon blott en gång förr i sitt lif gjort.
Det var för många, många år sedan, då hennes första fästman, en vacker sergeant vid artilleriet, hade varit trolös emot henne och öfvergifvit henne för en annan flickas skull.
Då Jonson vaknade följande morgon, var han ännu spakare och mjukare än han brukade vara vid dylika tillfällen, Han såg ytterst bedröflig ut, hostade och pustade, drog allt emellanåt djupa suckar och kastade skygga, väntande blickar på sin hustru, medan han klädde sig och försökte att släta ut pantalongerna, som blifvit alldeles hopkrympta af vattnet.
Men till hans stora häpnad uteblefvo i dag straffpredikningarna; hustrun var till och med rigtigt vänlig emot honom, hon hjelpte honom att snygga kläderna, sydde ihop en stor remna i vesten, kokade potates och satte fram frukosten åt honom.
Under tiden fick han på det noggrannaste göra reda för sin misslyckade stadsresa.
I början gick det litet trögt att berätta, och hvad han sade hade en viss anstrykning af komposition, men då han såg att hustrun icke ämnade gräla på honom, blef han frimodigare och började slutligen att inlägga rigtig vältalighet i skildringen af sina missöden.
Han omtalade då, att han i förgår afton vid sin ankomst till staden genast gått till fru Burström för att få träffa barnen, men att han tvärt blifvit utvisad af frun.
Frun hade rigtigt skält ned honom, sade han, och hotat honom med polis och fängelse, och inte en skymt hade han sett af barnen.
Under natten sof han i båten och följande morgon försökte han att ringa på hos Burströms, men dörren öppnades endast på glänt och smäldes strax igen midt för hans näsa.
Då blef han ursinnig och begaf sig ut till landet igen för att söka länsman.
Men länsman var inte hemma.
I två timmar gick han der och väntade; han var så trött och utpinad af förargelse och dertill hungrig och törstig, han kunde inte låta bli att gå in på krogen och få sig en smörgås och ...
Ja, madam Jonson begrep hur det sedan gått.
Det behöfde han inte tala om; den gamla trallen kunde hon utantill.
Hon ville blott ha reda på, hur det kom sig att Jonson var lungvåt öfver halfva kroppen, då han kom hem i går qväll, om han ramlat i sjön eller hvad det nu var?
Jonson gjorde åtskilliga små slingringar, han tycktes icke rigtigt hågad att bekänna kort.
Men slutligen kröp det fram, att han hade velat dränka sig, så pinande led var han på alltsammans, men att han i fyllan icke kom sig för att göra det mer än till hälften.
Madam Jonson svarade ej.
Det blef en stund tyst i stugan.
Man hörde endast skramlet af skedarna mot tallrikarne och barnens smackande med läpparne, då de åto sin frukost.
»Hvad hade du sagt, Kristin», sporde slutligen Jonson med en sidoblick på hustrun, »om jag inte mera kommit igen?»
Madam Jonson log – sitt bittra, skarpa leende och höjde litet på ena axeln.
»Gud vet om jag harte sagt någonting alls», svarade hon, »jag var så hjertans bedröfvad, att jag inte kunde bli det stort värre.»
Just som hon yttrade dessa ord öppnades stugudörren, och till hennes gränslösa förvåning visade sig fru Burström, åtföljd af en tjenarinna och begge Jonsönerna.
Men det var en annan fru Burström än den madam Jonson sist såg här i stugan.
Visserligen voro de röda plymerna ännu qvar i hatten, men de hade bestämdt blifvit mycket plattare, och i ansigtet var hon alldeles blek, utom på kinderna, der hon hade sådana der rödgridelina strimmor, som rödbrusiga ansigten alltid bibehålla, då de blekna.
Hon såg ytterst tafatt och bortkommen ut – rigtigt »stukad», som unge herr Nils, den äldste af Jonsönerna, yttrade sig.
»Ja, kära madam, det är nu för ledsamt det här ... men ingen menniska går ju fri från misstag», började hon, och hennes dumma, orediga svada ökade ännu mera det hållningslösa i uppträdandet.
»Madams barn ha för resten inte alltid varit så fläckfria, och man kan som sagdt misstaga sig ...
Ledsamt är det i alla fall ... det kan madam förstå, att en person af den bättre klassen ska’ tycka ...
Madam kunde nu förstås göra mig lite’ förargelse med det här ... men jag hoppas madam ska’ glömma bort saken ... den är nu slut, och inte blir det bättre för att man bråkar och talar derom?»
Madam Jonson såg frun stint in i ögonen.
»Hvad menar frun med allt det här?» frågade hon hvasst.
»Har frun hittat örhängena?»
»Ja visst har jag hittat dem!» svarade frun med ett nervöst skratt.
»I min byrålåda, kära madam!
Men man ä’ som sagdt icke fri från misstag ...
Ledsamt är det i alla fall ...
Madam kan naturligtvis icke förstå hur det käns för en ’bättre’ menniska att ha handlat så här ...
Nåja, saken är nu slut ... vi ska’ försöka att glömma den, käraste madam, d’ä’ bäst för oss båda.
Se här ä’ litet vin», och hon satte en butelj på bordet, »det ska’ göra madam godt ...
Och här ä’ litet kläder ... ett par stöflar åt Nils ... som sagdt, låt oss nu glömma bort saken, madam ...
Inte menade jag något ondt, det kan hon väl begripa ...
Mia är en liten rätt snäll flicka ...
Hon kan få komma upp och hjelpa till litet i köket och få äta sin middag der ... hon har dessutom inte farit illa de här dagarne, det kan jag försäkra ... en krona har hon fått och gossen två, och dem få de behålla, det kan väl madam begripa ...»
Medan hon talade klappade hon Mia på hufvudet med en jemn, medvetslös rörelse, och det der nervösa skrattet afbröt oupphörligt hennes meningar, ända tills det slutligen blef rigtigt hysteriskt.
Jonson svarade ingenting, men då frun satte buteljen på bordet, lyfte hon häftigt sin högra hand, och ögonen gnistrade elakt och hämndgirigt.
Om hon ämnade slå till frun eller buteljen visste hon icke sjelf, ty hon gjorde intetdera; hennes hand sjönk ned, och buteljen fick stå der och frun tala slut och gå sin väg, utan att hon rörde på sig eller sade ett ord.
Men då for hon plötsligt opp, skakade på sig och spottade efter den bortgångna.
»Tvi en sådan en!» utropade hon.
»Och en tocken der kallar sig bättre folk!...»
Den arma fru Burström var alldeles upplöst efter denna scen.
Det hysteriska skrattet öfvergick i likadana snyftningar, och då hon fick se sin man och sina barn, kastade hon sig i deras famn, den ena efter den andra och mumlade mellan snyftningarna att hon önskade sig många mil under jorden.
Men hennes man och barn tröstade henne så kärleksfullt och bevisade henne så logiskt och öfvertalande, att mot ett sådant patrask som Jonsons har man inga förpligtelser, att hon inom kort blef alldeles återstäld.
Fram emot middagen var hon lika sjelfbelåten och lefnadsfrisk som vanligt, och då på aftonen ett par unga handelsbokhållare kommo ut, skämtade och skrattade hon så högljudt på verandan, att Jonsons, ifall de möjligen haft någon annan föreställning om henne, kunde öfvertyga sig om, att hon behandlade hela saken som ett lappri, allt för lumpet och obetydligt för att länge kunna upptaga hennes tankar.
Då flickorna Arnell kommo från badhuset, som låg bredvid tvättstugan, mötte de madam Jonson, och nu fick hon utförligt redogöra både för mannens hemkomst och fru Burströms uppträdande i dag på morgonen.
De blefvo begge två alldeles uppbragta; Agnes’ ögon gnistrade och Cecilia såg ut som om hon höll på att krevera af vrede och häpnad.
»Det var det simplaste, råaste jag någonsin hört!» utbrast hon.
»Jag börjar verkligen tro, att herr Vigert har rätt!
Men nu ska’ madam ändtligen stå på sig», fortfor hon ifrigt, »jag skall säga madam att hofrättsrådet sagt, att hon har lagen på sin sida.
Gå bara derför upp till fru Burström och tvinga henne att ge sig en skadeersättning – minst 100 kronor – och om hon nekar, så far till länsman och låt stämma henne.
Jag lofvar madam att vi skola hjelpa er ... jag skall tala vid hofrättsrådet ... och vid min bror också, han är jurist och förstår sådant ...»
Agnes understödde ifrigt systerns uppmaningar, men madam Jonson skakade på hufvudet med ett skeptiskt leende.
»Gud vet om det lönar mödan att bråka», sade hon betänksamt, »den fattige får ändå aldrig rätt ...»
»Madam ska’ ha rätt!» utropade Cecilia energiskt.
»Allt hvad i min förmåga står skall jag hjelpa!
Ett sådant förtryck skall icke ostraffadt få ega rum, så länge det fins hederliga och rättänkande menniskor i verlden!»
Men madam Jonson fortfor att känna sig misstrogen och att tvifla på att det lönade mödan att »bråka».
Det enda hon hade håg för var att vända sig till den der Andersonska advokaten och bedja honom om hjelp.
Han utöfvade ett slags dragningskraft på henne, men lagen och polisen och hederliga och rättänkande menniskor, dem hyste hon just ingen tillit till.
Hon tackade emellertid fröknarna Arnell för deras råd och sade att hon skulle försöka tala vid frun.
På hemvägen mötte flickorna herr Vigert, som just nu kom tillbaka från en segeltur och icke visste hvilket slut historien fått.
»Nå, har ni hört!» utropade begge flickorna, då de kommo så nära, att herr Vigert kunde höra deras röster.
»Har ni hört att frun sjelf förlagt sina örhängen och nu hittat dem?«
»Nej verkligen?» svarade herr Vigert, i det han tog af sin hatt och tryckte handen på begge fröknarna.
»Ja, och kan ni gissa hvar hon hittat dem?»
»Åh – kanske i sina öron?»
»Nej, men i sin byrålåda!
Har ni någonsin tänkt er ett mera hufvudlöst, på samma gång dumt och elakt beteende?»
»Ja, bästa fröken – mig öfverraskar det icke mycket.
Emellertid är jag nu särdeles nyfiken att få höra, hvad fröknarna ämna företaga sig – ni ämna naturligtvis ’verka’ någonting för saken; ’den förtryckta tvätterskan’ är väl redan börjad ...»
»Ja, det ämna vi visst!» afbröt Agnes lifligt.
»Såvida fru Burström ej ger Jonsons ersättning ...»
»Så skola vi af alla krafter arbeta på att få herrskapet Burström stämda», ifylde Cecilia.
»Om inte farbror Conrad vill hjelpa oss, skall jag tala vid min bror, häradshöfding Arnell – känner ni något till min bror, herr Vigert?»
»Nej tyvärr, det gör jag icke.»
»O, då känner ni icke heller den ädlaste, renaste, bäste man som finnes!» utropade Cecilia med blossande kinder.
»Ni skulle verkligen se honom, herr Vigert, jag har aldrig sett någonting så vackert och manligt!
Han är jurist, ser ni, och han skall nog hjelpa Jonsons, det är jag säker på.
Jag vet ingen som så ömmar för de fattiga som han, – han säger att de rika icke ens förstå hvilka förpligtelser försynen pålagt dem gent emot de lidande.»
»Nåja, jag gratulerar fröken, med en sådan bundsförvandt som er bror har ni ju all utsigt att vinna det tillämnade Burströmska målet.
Och ni behöfver nog all hjelp ni kan få – ty känner jag herrskapet Burström rätt, så ge de icke så mycket som fem kronor åt Jonsons, utan gnida nog i det längsta på fyrkarna och låta hellre i värsta fall stämma sig.
– God middag», tillade han, i det han lyfte på mössan och vek af åt skogsvägen, »tillåta fröknarna att jag kommer och hemtar herrskapet till den vanliga aftonpromenaden?
Flickorna böjde på hufvudet och smålogo jakande, hvarefter de begåfvo sig hem för att meddela tant och farbror dagens händelse och framställa sina förslag om rättvisans skipande.
Hofrättsrådet nedstämde dem emellertid alldeles härvidlag.
Han försäkrade dem att en stämning mot Burströms skulle vara en ren galenskap.
Visserligen kunde de enligt strafflagen bötfällas – men härmed gjorde man Jonsons föga godt, – ja i värsta fall kunde det ju hända att Burström af hämnd öfvertalade sin svåger, bryggaren, att köra bort Jonsons, och då hade man icke uträttat mycket prisvärdt med sin menniskokärlek och sitt nit för rättvisan.
Cecilia var emellertid omöjlig att öfverbevisa; med en mer än vanligt stor talförhet utbredde hon sig öfver det upprörande i att en dylik sak skulle få passera oanmärkt; att man, om inte för annat, så för den allmänna rättvisans skull borde stämma Burströms, att hofrättsrådet åtminstone borde gå upp till Burström och förehålla honom, att det var hans skyldighet att gifva Jonsons en hederlig ersättning.
Hon bråkade så med farbrodern, att denne, som vanligen var sjelfva tålamodet, slutligen blef förargad och svarade, att han icke såg någonting som hindrade att Cecilia, efter hon var så full af menniskokärlek och rättskänsla, sjelf vände sig till fru Burström och förehöll henne hennes okristliga beteende.
Det vore bättre än att prata och utbreda sig öfver saker, som man ej förstod.
Cecilia kände sig något träffad af detta svar och tystnade så småningom af.
Men då hon blef ensam med Agnes, öfverlade de begge systrarna tillsammans och kommo öfverens om att Cecilia, såsom den äldsta och modigaste af dem, dagen derpå skulle aflägga ett besök hos fru Burström och försöka förmå henne att godtgöra sin oförrätt mot Jonsons.
Hela natten låg Cecilia vaken och grubblade på detta besök.
Hon satte ihop långa, vackra, rörande tal, som hon skulle hålla för frun, gick igenom hela dialoger, i hvilka hon sjelf alltid uttryckte sig väl och vårdadt, och fru Burström simpelt och rått, och hvilka dialoger än slutade med att fröken Arnell gick sin väg, stolt och med högburet hufvud, och under ett tyst löfte att aldrig mer närma sig dylika personer, än med att fru Burström, kufvad af bildningens och förfiningens öfverlägsenhet, gråtande fattade hennes hand och erkände sitt orätta handlingssätt.
Men dagen derpå, då Cecilia skulle utföra denna manöver, saknade hon alldeles mod dertill.
Och hvad värre var, allt som dagen gick, hetsade hennes fantasi upp henne till en sådan förskräckelse, att blotta tanken på att stå framför fru Burström med hennes hvassa ögon och skarpa tunga kom henne att rodna och stamma.
Be följande dagarne var det likadant.
Om nätterna gjorde hon alltid, både i fantasin och drömmen, besök hos fru Burström, höll vackra tal och beherskade henne med sin hållning och bildning, men så snart dagen kom, blef hon rädd som en hare och kunde springa långa vägar, så snart hon fick se någon af Burströms.
Hon var så ond på sig sjelf härför, att hon kunde stampa med foten, men det hjelpte icke det allra minsta; saken stod i alla fall fast: hon vågade icke tala med fru Burström.
Och hvarken Agnes eller fru Hedenstam kunde hjelpa henne, så uppbragta de än voro öfver herrskapet Burströms beteende.
Hedenstam ville ej blanda sig i saken af fruktan att komma i spändt förhållande till sina grannar, hvaraf man ju alltid hade obehag, och Agnes var allt för blyg för att kunna uträtta någonting.
Flere gånger träffade de madam Jonson, och då försökte de alltid att sätta upp henne och talade fortfarande om skadeersättning, rättvisa o. s. v.
Men längre än till tal kommo de icke.
På så sätt förgingo de dagar flickorna Arnell ännu hade qvar att tillbringa hos hofrättsrådet, och då de torsdagsmorgon stodo på ångbåtsdäcket, färdiga att resa till staden och vinkande ett farväl åt fru Hedenstam, som stod på bryggan och viftade med näsduken, var allt hvad de uträttat för Jonsons en tyst öfverenskommelse med fru Hedenstam att icke bry sig om hvad farbror Conrad sade, utan vända sig till bror Edward, som var yngre och mera företagsam, och sedan med hans tillhjelp skaffa de förtryckta rätt. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Ungefär en vecka efter sedan flickorna Arnell lemnade landet var herr Vigert en förmiddag inne i Stockholm i och för åtskilliga uträttningar.
Då han svängde om hörnet vid Gustaf Adolfs torg för att gå upp Regeringsgatan, fick han ett stycke framför sig se Cecilia; han skyndade på sina steg, så att han inom några ögonblick hann upp henne och hejdade henne med ett: god middag, fröken Cecilia!
Hon spratt till och såg sig förvånad om.
Hon tyckte i allmänhet icke om att herrar så der på gatan tilltalade henne; det hade icke brukats i hennes mors och mostrars tid, och flickorna Arnell höllo ännu på gamla bruk.
Men då hon fick se hvem det var, böjde hon vänligt på hufvudet och helsade honom med sin vanliga rodnad och sitt strålande småleende, som skulle varit mycket intagande, om hon ej på samma gång omedvetet rätat på sig och sett så spotsk ut i ögonen.
De fortsatte nu tillsammans gatan upp.
Han gick till höger, och om det varit en annan ung herre, skulle Cecilia alldeles bragts ur humör härigenom, men nu brydde hon sig ej derom.
Det var någonting »särskildt» med herr Vigert, så olikt alla andra hon kände.
»Nå, fröken Cecilia», sade herr Vigert, sedan han tackat henne för sist och helsat henne från familjen Hedenstam, »hur är det med Burströmska målet?
Har ni avancerat långt deri?»
Han vände sig emot henne och hans ögon glindrade, medan små skälmska linier började spela kring mungiporna.
Cecilias ansigte mulnade och hon höjde otåligt på axlarna.
»Ack, tala icke med mig härom, ni vet ej hur det förargar och plågar mig.
Ingenting kan ju göras dervid, hur man än försöker!
Jag har talat vid min bror, och han säger precist som farbror Conrad, att det vore en dårskap att stämma Burströms, att man kanske bara skulle åstadkomma ledsamheter dermed!»
Herr Vigert skrattade.
»Nå, man kan då säga att ni blifvit rigtigt stukad, fröken Cecilia!
Nu kan ni förstå hur ohjelplig saken är, när till och med er bror, den renaste, ädlaste, vackraste och bästa jurist som finnes, icke kunnat uträtta ...»
»Nej, skämta icke!» afbröt honom Cecilia häftigt.
»Denna sak har gjort mig mera smärta än ni kan förstå.
Jag känner mig så hätsk, så upprorisk, derför att ingenting kan göras för det rätta, jag vill anklaga någon, men jag vet inte hvem eller hvad.
Jag känner att det fins en slapphet någonstädes, men jag vet icke om det är i lagen eller hos mig sjelf eller hos bror Edward, eller kanske hos alla rika gent emot de lidande.
Den är så obeskrifligt pinande, den der känslan af någonting disharmoniskt, ofullkomligt, som man känner, men inte kan definiera!
Edward tröstade mig med att sådana der små orättvisor icke alltid kunna beifras, att de ligga i sakens natur, i förhållandet mellan de olika klasserna, att det fins åtskilligt här i verlden som är omöjligt att hjelpa etc.
Men sådant der tal tillfredsställer mig icke.»
Herr Vigert svarade ej genast.
De gingo en stund tysta med nedslagna ögon.
Så småningom lade sig ett djupt allvar öfver hans nyss så skälmaktiga drag.
»Ja ser ni fröken», sade han slutligen med sin kraftiga, litet råa accent, »det är just de der små orättvisorna, dem ’ingen beifrar’, de der fina missljuden, som för mängden inte stör’ harmonien, och som derför ingen bryr sig om att rätta, som ä’ samhällets svåraste gift.
D’ä’ med dem som med bakterier och miasma, de ligga i luften, man andas dem dagligen, utan att märka dem eller känna hur mycket ondt de göra.
Men ser ni, liksom läkarevetenskapen nu börjat sysselsätta sig med grunden till sjukdomarne och inte föraktar att söka dem i de minsta, längst in liggande detaljer, – liksom den börjar på att rensa luften och vattnet och födan, för att förekomma sjukdomar, så skall det äfven komma en annan vetenskap som rensar samhällskroppen, lita på det!
Der har ni mannen!
Han och hans efterföljare ska’ nog taga i tu med allt sådant der unket otyg, som ståndsskilnad och folkförtryck och dylikt.
Men till dess menskligheten ä’ mogen att förstå detta, ä’ det icke värdt att skrika och bråka och jemra sig öfver orättvisor, utan låta dem ha sin gång.
De falla nog ändå bort, som ruttna äpplen!»
Cecilia svarade ej.
Hon såg på honom litet tvekande.
Ovilkorligen undrade hon hvad hennes far skulle säga om den der tiraden?
Hennes far hade nog mycket frisinnade åsigter, men han brukade alltid uttala sitt ogillande öfver unga vildhjernor, som rifva ned det gamla, utan att ha något nytt att sätta i dess ställe.
Sådana kallade han »projektmakare», och dem var han icke bevågen.
Månne han icke äfven skulle kalla herr Vigert en »projektmakare?»
»Har ni läst Spencer, fröken?» fortsatte herr Vigert.
»Nej, det har jag icke.»
»Nå, då kanske jag får låna er hans ’Samhällslära’?»
»Ja tack», svarade hon ifrigt, »det skall bli mycket roligt att läsa hans arbeten.»
De gingo en liten stund tysta.
Vigert balanserade sin käpp af och an i handen, och följde med blicken dess rörelse.
Så småningom försvann det allvarliga draget ur hans ansigte, och det der godmodigt ironiska leendet började spela i ögonen.
»Ja, eftersom fröken nu blifvit så nedstämd genom lifvets orättvisor och menniskornas hjelplöshet, ska’ jag väl försöka att krya upp er litet», sade han slutligen med en sidoblick på Cecilia.
»När allt kommer omkring, hade ändå ni och fröken Agnes rätt i att menskligheten i allmänhet, och herrskapet Burström i synnerhet, inte ä’ så lumpen, som jag kände mig böjd att tro.
Herr Burström har i förgår med egen hand gifvit
Jonson en penningesumma som ersättning för den orätt, som blifvit honom och hans hustru tillfogad.
Cecilia gjorde ett utrop af häpnad och slog ihop händerna, så midt på Regeringsgatan hon än befann sig.
»Hvad säger ni?
Det trodde jag knappast, – det var verkligen både öfverraskande och roligt att höra.
Ja, ser ni, herr Vigert, man bör icke vara för hastig i att döma folk ...»
»Nej fröken, det bör man icke vara, det har ni nog rätt i.
Men om nu ni fick rätt i det här fallet, så fick jag rätt i någonting annat, jag!
Mins ni att jag sade att jag icke trodde herr Burström skulle ge så mycket som fem kronor en gång?
Tänk er så förutseende jag var!
Till fem kronor kom han icke upp, det hade varit en allt för känbar utgift – men fyra kronor gaf han Jonsons att trösta sig med.
Närmare kunde man ju icke förutsäga, eller hur?»
Cecilias ansigte förlängdes betydligt.
»Fyra kronor!» upprepade hon häpen.
»Ja, det var icke någon stor summa, det medger jag.
Men kryddkrämar Burström är en klok ekonom, derför har han också bragt sig upp till en ansedd ställning.»
»Fyra kronor!» Cecilia kunde icke komma ifrån sin förvåning, på samma gång hon kände sig litet förargad öfver herr Vigerts gyckel.
»Nå, hvad sade Jonsons om denna frikostiga gåfva?»
»Hvad de sade?
Ja, det ska’ jag berätta er, ty det är verkligen karakteristiskt.
Jonson blef mycket förtjust och belåten, tackade allra ödmjukast och stoppade penningarne i sin ficka.
Troligen räknade han genast ut, att för fyra kronor kan man få en hel mängd supar.
Men då madam Jonson fick höra talas om saken, sade hon, att om herr Burström lemnat pengarne till henne, skulle hon ej emottagit dem.
Hon hade hittills redt sig utan herrskapet Burströms fyra kronor, och med Guds hjelp skulle hon hädanefter också göra det.
Det var ju betecknande för mannens och hustruns olika karakterer, eller hur?»
»Ja, verkligen.»
De voro nu framme vid generaldirektör Arnells hus.
Cecilia spände ned sin parasoll, lutade den mot axeln och ringde på portklockan.
»Bor ni här?» frågade herr Vigert.
»Ja, en trappa upp.
Det är pappas hus.»
»Det måtte vara utmärkt trefliga våningar», fortsatte han, i det han såg uppåt huset.
»Mycket, i synnerhet vintertiden.
På sommaren är det icke trefligt att bo i staden, men mamma och pappa tycka ej om sommarnöjen, och dessutom ha vi i år reparationer på huset.»
Hon hade stigit upp på nedersta trappsteget och räckte till hälften ut handen mot honom medan hon talade.
»Det der är bestämdt ert eller fröken Agnes’ rum», fortsatte herr
Vigert småleende, och pekade upp mot ett öppet fönster i första våningen.
»Det ser så ’poetiskt’ och ’svärmiskt’ ut med blommorna och fogelburen i midten!»
»Ja, det är vårt rum», svarade Cecilia skrattande.
Hon stod ett ögonblick tyst, och betraktade litet fundersamt sin fotspets, derefter såg hon upp och sade hastigt:
»Har ni icke lust att i höst komma och helsa på oss, och sjelf öfvertyga er om att vårt hem är trefligt?»