Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon njöt af att ligga så och betrakta den lyckliga gruppen derute och veta, att hon nu skulle få stanna i denna fridfulla krets och att den mörka, kulna och glädjelösa delen af hennes lif nu kunde räknas till det helt förflutna.
Hon kände, att hennes hjerta framgått luttradt och renadt ur frestelserna och bekymren, och att nu ett nytt lif skulle öppna sig för henne, då det skulle blifva henne lättare att gå framåt på det godas väg och söka försona, hvad hon i det förflutna brutit.
JAG.
Gossen.
Hvarför gråter du?“ sporde Halfdan, i det han halft nyfiket, halft deltagande stannade framför lilla Blända, som satt hopkrupen på en tufva i skogen med händerna för ansigtet och det långa, guldskimrande håret nedfallande i mjuka vågor öfver de fuktade kinderna.
“De säga, att min mamma är död“, snyftade den lilla.
“Och pappa, han ser så ledsen ut, och Carin hon gråter, och mamma, hon ligger på sängen, och pappa har lagt fullt med hvita blommor på hennes hufvudgärd, och hon ser så fin och vacker ut, att jag aldrig, aldrig kan tro att hon är död, att hon ej skall tala till mig och se på mig någonsin mer!
Säg, tror du ej att de narras för mig, att mamma blott är förskräckligt sjuk, men inte död, inte min mamma?
Säg!
Säg!“
Och barnet fästade, ifrigt och ängsligt forskande, sina stora, mörka ögon på Halfdans ansigte.
Halfdan såg förlägen ut, fäste ögonen ihärdigt på marken och piskade med sin lilla promenadkäpp en enbuske.
“Hur kan jag veta det?“ sade han dröjande och med en förstulen blick på Blända, som stigit upp och nu stod midt framför honom på gångstigen.
“Men hvad är du för en egentligen?
Dig har jag icke sett förr.“
“Jag är Blända, jag, och pappa är komminister i Wärna.
Än du?“
“Jag heter Halfdan Buhre Nordenson, och general Buhre på Lindvik är min morfar.
Min far har nyss dött, och någon mamma har jag ej haft se’n jag var liten.
Nu bor jag hos morfar på Lindvik, och der skall jag vara tills jag blir stor och får vara min egen herre, och det dröjer ej så länge, må du tro.
Du får aldrig rå dig sjelf, du, stackars liten, ty du är bara en flicka.“
Blända tycktes ej förstå mycket af detta resonnemang och ej heller bry sitt hufvud med att söka begripa det; hennes stora, svartblå ögon voro vidöppna, och hon var helt och hållet upptagen af att med oförställd förvåning och beundran betrakta den främmande gossen från den hvita halmhatten med sitt breda sorgflor på det ljuslockiga hufvudet till de små eleganta blanklädersstöflarna.
“Du kan gerna komma hem på gården och leka med mig!“ så slutade
Blända sin granskning, fattade Halfdans hand och drog honom muntert skrattande med sig.
Sorgen var glömd, men tårarna hängde ännu i ögonfransarna.
Halfdan följde, till hälften motsträfvigt, och tänkte i sitt sinne att det var en liten förunderligt vacker och besynnerlig tingest den der komministerdottern, och sedan han gått och funderat på detta en stund gaf han sina tankar luft sålunda:
“Du ser rigtigt ut som en liten elfva, som det står om i sagorna.
De ha alltid långt rödt hår.“
Blända släppte hastigt hans hand med en misslynt min.
“Jaså du är lika stygg, som alla andra gossar och gör narr af mig för mitt röda hår!
Men jag skall säga dig, att jag skäms icke alls för att jag har rödt hår, ty pappa har sagt, att det är den gode Guden sjelf, som har gifvit mig det och att den, som har rödt hår, kan bli lika snäll och bra, som den, som har brunt eller gult.“
Halfdan såg helt bestört ut.
“Jag menade ej något illa“, försäkrade han, trovärdigt.
“Jag tycker att ditt hår är mycket vackert, ty det glänser, som om det vore guld eller solsken.
Jag har aldrig sett så vackert hår förr.“
Blända var försonad.
Hon stack åter sin lilla mjuka, solbrända hand i Halfdans och trippade framåt vid hans sida.
Ett par bönder gingo förbi på vägen.
De aftogo sina mössor och bugade för Halfdan, men stannade sedan de passerat och sågo efter de båda barnen, hviskade något emellan sig och skrattade.
Halfdan rodnade högt och släppte plötsligt Bländas hand.
Ja, det var ju tydligt att det måste se mycket löjligt ut att han, stora förståndiga gossen, kunde finna nöje i att sällskapa med en liten enfaldig flickunge.
“Adjö med dig“, sade han tvärt och vände sig om för att gå.
“Jaså, du vill inte gå med mig längre!
Fy, du stygga gosse!
Om du inte genast kommer med mig, så tycker jag aldrig om dig mer!“
Halfdan vände sig om och såg på henne, men gjorde ingen min af att följa henne.
Blända lyfte hotande fingret emot honom och sprang sin väg, men vände plötsligt och oförväntadt tillbaka igen, slog båda armarna om Halfdans hals, kysste honom och skrattade öfverljudt.
Halfdan blef mörkröd och sökte lösgöra sig!
Tänk om bönderna ännu stodo qvar!
Hur löjligt måste det ej se ut!
“Jag tycker allt om dig ändå, fast du ej är snäll.
Kom till mig snart, ty jag har ingen att leka med!“
Nu sprang hon ifrån honom på allvar, och Halfdan begaf sig långsamt på hemvägen, vändande hufvudet än till höger och än till venster, för att se efter henne.
Halfdans far var en bondeson, som genom eget arbete och duglighet brutit sig en väg och skaffat sig ett stort inflytande inom det samhälle, han tillhörde; han var en man, som trodde på den egna viljans allsmäktighet, och som högst af allt jordiskt godt värderade frihet, oberoende och sjelfständighet.
Han var en ifrig adelshatare, men hade icke destomindre, ledd af ungdomlig känsla, valt sin maka i en gammal, aristokratisk familj, hvilken med djup ringaktning betraktade den plebejiske svärsonen och ansåg den enda dottrens förening med honom såsom en verklig familjesorg.
Magdalena Buhre var en aristokratisk och högdragen flicka, som sjelf aldrig skulle kunnat drömma om, att hon en dag skulle nedlåta sig ända derhän, att blifva hustru åt en bondeson.
Hon var en naturligen ädel och högsinnad flicka, men uppfostrad af i hög grad aristokratiska och fördomsfulla föräldrar hade hon från sin barndom vant sig att betrakta det ofrälse ståndet såsom ett både i intellektuelt och moraliskt afseende underlägset.
Dessa fördomar oaktadt, upptäckte Magdalena Buhre en dag till sin egen stora förskräckelse, att bondesonen Peter Nordenson hade fångat hennes aristokratiska hjerta, och att hon ville blifva hans hustru lika gerna, som hon ville lefva.
Någon lycka kunde emellertid aldrig uppblomstra af detta äktenskap, dertill voro de båda makarnas lefnadsvanor, uppfostran och hela verldsåskådning alltför olika.
Det ungdomliga tycket öfvergick aldrig till en djupare tillgifvenhet, utan förvandlades snart till likgiltighet och köld.
Magdalena dog, då hennes ende son ännu var späd, och Halfdan uppväxte under sin faders ledning, inhemtade tidigt hans idéer och uppfattning af lifvet och utvecklade sig i fullkomlig frihet utan alla band, utan att någonsin lära sig nödvändigheten af att böja sig under någon högre lag än sina egna böjelser.
Då Halfdan kom till sina morföräldrars hem var det med den förutfattade åsigten, att han hade en viss rättighet att sätta sig upp mot deras myndighet, dels derför att de tillhörde den samhällsklass, som hans fader lärt honom hata, dels ock derför att de aldrig varit rätt vänligt stämda mot den af honom så högt och blindt beundrade fadren.
Det sätt, hvarpå morföräldrarna funno lämpligt att behandla Halfdan, ökade allt mer hans förutfattade afvoghet.
De följde ett uppfostringssystem alldeles motsatt det, som hans fader begagnat.
Hans uppförande granskades med största stränghet, hvarje hans steg bevakades, hans tid indelades i bestämda arbets- och lektimmar, hans lek- och promenadplatser bestämdes inom vissa gränser, hans sätt att uttrycka sig, att stå, gå och helsa klandrades och korrigerades, med ett ord, man gjorde allt hvad man kunde för att af det ociviliserade, oupptuktade barnet göra en lydig, stilla, sedesam och väluppfostrad gosse.
“Barnet får aldrig hafva någon egen mening, aldrig yttra sig oåtspordt, aldrig sitta i äldre personers sällskap, bör buga djupt och kyssa på hand, då det helsar och framför allt annat lära sig lydnad, eljest blir det aldrig någon man“; detta var grundprinciperna i morföräldrarnas uppfostringssystem.
“Barnet bör tillåtas att fritt och utan några sorts band utveckla sina inneboende egenskaper, såväl det onda, som det goda, för att sedan, hunnet till mogen ålder, sjelf pröfva och utvälja det bästa, eljest blir det aldrig en bra karl“; detta hade varit fadrens åsigt.
Halfdans karakter var vid hans tolfte år redan så utbildad, att han ej vidare var mottaglig för den nya uppfostran, hans morföräldrar ville meddela honom; han undandrog sig och motsatte sig så mycket som möjligt deras myndighet.
Han hade blifvit nedtystad, då han ett par gånger med barnslig enthusiasm sökt att framställa sina outvecklade idéer om frihet, jemnlikhet och oberoende, och han gömde derför nu alla sina funderingar inom sin egen hjerna och gick och rufvade i sitt stilla sinne på ärelystna planer och stora framtidsdrömmar.
För all den sanna faders- och modersömhet, all den hjertliga och kärleksfulla omvårdnad, som bredvid den yttre strängheten kom honom till del, syntes han fullkomligt okänslig.
Han hade synbarligen intet behof hvarken att ega eller hysa kärlek.
Generalskans modershjerta led bittert af dottersonens köld.
Hon gaf honom all den kärlek en moder är i stånd att gifva, men fick aldrig i lön derför ens en vänlig blick, ett hjertligt ord, en barnslig smekning.
Halfdan hade vistats ett par år i sitt nya hem, då han en dag, efter att hafva blifvit häftigt tilltalad af den lätt uppbrusande generalen, lemnade rummet med mörk och nästan hotande uppsyn, gick öfver den stora borggården och sågs snart försvinna bland parkens träd.
Aftonen och natten inbröt, utan att han kom tillbaka.
Det blef stor uppståndelse på Lindvik.
Tjenare utsändes åt alla håll för att söka den försvunna, och den åldrige generalen och hans maka utstodo den rysligaste ångest.
Natten gick och åter en lång dag, ännu en natt af förfärlig oro.
Tidigt morgonen derpå gick den förtviflade generalskan upp till Halfdans rum för att, för väl tionde gången, genomsöka hans gömmor i hopp att der kunna finna någon sorts upplysning om hvart han tagit vägen, tänkande att hans flykt möjligen grundade sig på något förut fattadt beslut.
Med en djup suck beredde hon sig att åter lemna rummet, då en flyktig blick mot Halfdans bädd kom henne att studsa och uppgifva ett rop.
Der hvilade ju det ljuslockiga hufvudet mot kudden, synbarligen försänkt i lugn slummer.
Generalskan böjde sitt knä vid bädden, höjde de hopknäppta händerna och den af tårar skymda blicken mot himlen och framstammade en tacksägelse så varm, så innerlig, att Halfdan, som låg vaken oaktadt de slutna ögonlocken, greps af en hittills ovan känsla af nästan vek rörelse och för ett ögonblick kände sig starkt manad att resa sig upp i bädden, linda armarna om mormodrens hals och gråtande bedja om tillgift.
Men i nästa ögonblick var denna känsla besegrad; hvad vore det för ömklig svaghet af honom, stora 14 års gossen, som inom kort skulle blifva en fri och oberoende man!
Och dessutom, om någon blifvit förorättad så var det väl han, hvars frihet så ofta blifvit kränkt, och som så ofta varit utsatt för en så ovärdig behandling!
Det var rättvist att morföräldrarne fingo lida för sitt behandlingssätt mot honom; måhända skulle de derigenom lära inse sin orätt.
Då Halfdan ett par timmar sednare inträdde till morföräldrarna i frukostrummet, hvilade kyligt trots på hans panna.
Han visste att en storm väntade honom, men han var beredd att möta den med detta retsamma lugn, som är helt olikt underkastelsens tystnad, och hvarmed han så ofta drifvit sin häftige morfars vrede till det yttersta.
Generalskan reste sig lifligt upp vid hans inträde och uträckte armarna, som ville hon, utan ett ord af förebråelse, sluta det återfunna barnet till sitt hjerta; men generalen uppmanade henne med ett tecken att förhålla sig stilla och vände sig derefter med satiriskt krökta läppar och olycksbådande moln på sin panna till Halfdan.
“Hvar har min gunstig herre behagat vistas de sednaste dagarna?“
“På väg mellan Lindvik och staden.“
“Och hvad hade du i staden att bestyra, om man får fråga?“
“Jag ämnade taga tjenst“, svarade Halfdan, i det han frimodigt upplyfte hufvudet.
“Taga tjenst!
Jag måtte säga.
I hvilken roman har du hemtat den heroiska idéen?“
“Min far har lärt mig“, svarade Halfdan med uppblossande kind, “att jag aldrig bör frivilligt underkasta mig ett för en fri varelse ovärdigt behandlingssätt.
Jag kunde ej längre tåla det slafveriets ok jag här var underkastad, och derför beslöt jag att genom eget arbete söka skaffa mig en oberoende ställning.“
“Ha, ha, vackra fraser i sanning!
Du börjar blifva vältalig, min käre gosse!
“Du trodde således att du, såsom tjenare, skulle få en oberoende ställning?“
“Jag skulle då endast bero af mitt arbete och mitt goda uppförande, under det att nu ...“
“Under det att nu?
Gå du på, min gosse, och var oförskräckt.
Du har kommit in på en god väg, märker jag.
Din förträfflige fars idéer börja bära frukt och visa välsignelserika verkningar.“
Halfdan vände sig bort, blossande af harm och ville lemna rummet, men generalen ställde sig lugnt i hans väg.
“Du har ännu ej slutat din berättelse, min förhoppningsfulle dotterson.
Hvad förmådde dig att afstå från dina vackra planer och återvända till slafveriet på Lindvik, der du helt beskedligt och som ett godt barn kröp till kojs i din bädd och såg så oskuldsfull och menlös ut i din sömn, att din mormors qvinnohjerta rördes, och hon kände sig böjd att utan dom och ransakning taga dig till nåder igen.
Den första delen af din historia var så värdig en romanhjelte, att jag ej kan förstå, hvad som sedan förmådde dig till en så platt och prosaisk inkonseqvens.“
“Morfar!“ utropade Halfdan, utom sig.
Då generalen dundrade och röt plägade Halfdan stå lugn, som om det ej rörde honom; men den bittert hånande ton i hvilken den gamle mannen i dag gaf sin vrede luft kom Halfdan att förlora all sjelfbeherrskning.
Han skjöt häftigt morfadrens hand från dörrlåset, ryckte upp dörren och störtade ut, samt vandrade hela förmiddagen af och an i parkens mest undangömda del, der trädens kronor kysste hvarandra öfver hans hufvud och en melodisk susning genom det täta löfhvalfvet ensamt afbröt parkens högtidliga tystnad.
Under denna förmiddag, tillbragt ensam i naturens sköte, uppkastade Halfdan i dunkla konturer planen för sitt kommande lif.
Hans första försök att skaffa sig en oberoende ställning hade misslyckats, han ville nu följa en helt annan plan.
Han ville med ifver och ihärdighet sköta sina studier, på det han så snart som möjligt måtte kunna taga studentexamen och utbyta hemmets tvång mot det fria lifvet vid universitetet; der, inbillade han sig, skulle han helt rå sig sjelf och ej behöfva bero af någon menniska, der skulle den frihetens dag randas, han så ifrigt efterlängtade.
Från denna dag undvek Halfdan sorgfälligt hvarje sammanstötning mellan sin egen och morföräldrarnas vilja; han bemötte dem med mera sonlig vördnad än förut, men med betydligt större köld och tillbakadragenhet.
“Hvarthän, Nordenson, uppsträckt i frack och hvit halsduk?“
“Jag ämnar mig på uppvaktning till professor Runius för att bedja honom rekommendera mig till någon informatorsplats i sommar.“
“En informatorsplats!
Hvad skall du, rika karlen, med det att göra?“
“Jag rik!
Jag eger ej ett öre.“
“Så eger din morfar så många fler, hvilket just kan komma på ett ut.“
“Nej pass, min bror, det gör en betydlig skillnad.
Jag tycker ej om att bero af min morfar och lefva på nåder vid akademien, då jag skulle kunna genom eget arbete förtjena mitt uppehälle.“
“Stolt, som sjelfva tusan!
Låter gubben dig känna ditt beroende på något besvärligt vis?
Skrifver han långa bref med förmaningar till sparsamhet och flit?“
“Ingalunda.
Något sådant vore också vis-à-vis mig fullkomligt öfverflödigt.
Du vet om jag någonsin gjort mig skyldig till slöseri, vare sig med tid eller penningar.
Min morfar förser mig rikligen med långt mer än jag behöfver och använder, så att jag vid hvarje termins slut alltid har ett öfverskott, som jag återsänder till honom; men just denna hans godhet besvärar mig, och hindrar mig från att känna mig fullkomligt oberoende.“
“Men kan du verkligen inbilla dig, att du såsom informator får en fullkomligt oberoende ställning?
Tänk dig t. ex., att det finnes en ung fröken i huset.
Hon vill fara ut och rida, men hästen är ung och yster, och pappa törs ej låta henne rida ensam.
“Skulle ej herr
Nordenson vilja göra mig sällskap?“ frågar hon med en liten täck rodnad.
“Hvad är att göra?
Det är harmligt, men kan ej hjelpas.
Man kan ej vara så oartig och säga nej, och herr Nordenson måste beqväma sig att uppoffra några timmar, som voro ämnade åt studier, för en ridt öfver ängar och fält och ett innehållslöst prat med en vacker flicka, hvilket han, dessvärre, finner rätt angenämt.
“En annan dag har pappa rest bort till en marknad, mamma har hushållsbestyr, och fröken sitter ensam i ett soffhörn, gäspar och har tråkigt.
“Då störes plötsligt informatorn i sina ifrigaste studier af en knackning på dörren, och disciplen inträder.
Syster Aurora frågar, om herr Nordenson skulle vilja vara god och komma ned och läsa högt för henne en stund.“
“Herr Nordenson lägger förargad ifrån sig boken, utbyter nattrocken mot en svart bonjour, ordnar de ljusa lockarna framför spegeln och går ned.
Och så är den eftermiddagen till spillo gifven.
“Jag skulle kunna anföra tjogtals exempel i samma väg, för att visa dig huru fyndig man är, då det gäller att lägga beslag på informatorns tid, men hvad jag redan sagt kan vara nog för att öfvertyga dig om, att du såsom informator får föga rå dig sjelf och får högst obetydlig tid att egna åt dina studier.
Tro mig, min bror, ty jag talar af erfarenhet.“
Halfdan skrattade muntert.
“Du misstager dig“, sade han, “om du tror att “herr Nordenson“ har så litet karaktärsstyrka, att en vacker blick från ett par blå ögon eller en jungfrulig rodnad kan förmå honom att frångå sina principer, uppoffra sin dyrbara tid och gifva sitt oberoende tillspillo.
“En informator har, enligt min uppfattning, inga andra pligter än att vissa timmar om dagen undervisa sina elever och kan föröfrigt fullkomligt disponera sin tid.
“Tro mig, får jag en sådan plats, så ämnar jag från början ställa mig på en sådan ståndpunkt, att jag blir oberoende, så väl af damernas nycker som af konvenansens och etikettens fordringar i allmänhet.
“Jag kan aldrig lära mig begripa hvarför ej menniskor kunna lefva tillsammans utan att hafva en mängd småaktiga fordringar den ena på den andra, hvilket blott oupphörligt ger dem anledningar att känna sig sårade, att anse sig försummade och tillbakasatta.
“Hvarför kan ej hvar och en följa sin egen smak och göra hvad honom sjelf lyster, oberoende af sin omgifning?“
“Derför att det aldrig kan vara så här i verlden, att den ena menniskan blir fullkomligt oberoende af den andra.
Samlifvet skulle blifva odrägligt, om hvar och en blott följde sina egna infall och aldrig fogade sin vilja och sina tycken efter andra.
Hela friden och trefnaden af samlifvet beror ju hufvudsakligen på eftergifter och medgifter å den ena som den andra sidan.“
“Men detta grundar sig på ett misstag, en origtig uppfattning af den fria menniskans ställning med afseende på såväl sig sjelf som sina medmenniskor.
Tänk huru mången bitter sorg, som förstört ett helt lifs lycka, har ej uppkommit derigenom, att man gjort sig öfverspända förväntningar på andra, som snart visat sig ej kunna motsvara dessa förväntningar!
“Må hvar och en sköta sig sjelf, aldrig i smått eller stort göra några uppoffringar för andra, men heller aldrig hafva några anspråk på sina medmenniskor, det är min lefnadsfilosofi.“
“En mycket menniskovänlig och christlig filosofi, i sanning.
Du ämnar ju blifva theolog, Nordenson?“
“Det gör jag min bror“, svarade Halfdan, muntert.
“Nu äro vi framme vid professorns port, och jag får derför tacka dig för godt sällskap.
Farväl så länge!“
“Hvad är detta, Nordenson?
Ett bref till dig undertecknadt Sebastian Runius!
Korresponderar du med den lärde professorn?“
“Läs brefvet, får du se.
Jag är bjuden på middag med thy åtföljande bal.“
“Hur smickrande för dig!
Du måtte stå i hög gunst hos professorn.
Men klockan är 3 slagen, och du sitter så lugnt fördjupad i dina studier klädd i nattrock och tofflor, med guldbroderad, tofsbeprydd rökmössa på sned på hufvudet och pipa i munnen!
Drägten och attityden äro onekligen rätt klädande, men etiketten fordrar dock, att du gör en annan toilett, innan du visar dig på middagen.“
“Jag har redan ätit min middag på gillet för en timme sedan och ämnar mig visst icke till professorn.
Det finns ingenting tråkigare än dessa tillställningar, der en hel hop obekant folk kommer ihop för att äta och dricka, krusa och komplimentera, se på hvarandra och utbyta intetsägande fraser samt slutligen hoppa på golfvet likt dockorna i en marionett-theater, ett nöje hvari jag ej duger till att deltaga och hvilket jag omöjligt kan sentera.
Nej, jag tackar !“
“Men inser du ej att du ohjelpligt stöter dig med professor Runius, om du försummar att begagna dig af hans artiga inbjudning.
Du vet hur partisk han är, och hur mycken vigt det ligger på att stå väl hos honom, då man skall tentera.
Om du nu går på middagen och språkar en lång stund med hans döfva hustru samt visar dig artig mot hans fula, rödhåriga dotter, Sigrid fagra benämd, så kan du vara fullt säker att du går igenom tentamen i nästa vecka, om du också ej kan ett ord.“
“Men som jag tänker kunna rigtigt besvara hvarje fråga, så behöfver jag ej begagna mig af dylika krokvägar.
“För öfrigt vill jag vänligen bedja dig, att du ej talar med sådan ringaktning om rödt hår, ty jag känner en liten rödhårig tärna i min hemort, som är den vackraste varelse man kan se.
Och då jag en gång får tagit min filosofie doktorsexamen och blir en välbeställd docent här i Upsala, så ämnar jag hitföra henne som min unga brud, ty i henne har jag varit smått förälskad allt se’n jag var en 12 års pojke.
Om jungfrun håller hvad barnet lofvade, så kan jag säkert ej undgå att bli kär på allvar i min lilla fagra elfva.
“Men visa mig nu den reela vänskapstjensten att gå din väg och ej vidare prata bort min dyrbara tid.“
Halfdan hade blott några timmar sutit ostörd vid sina studier, då det åter knackade på dörren.
“Stig in!“ ropade han i förargad ton.
Trenne äldre herrar inträdde, blossande på sina cigarrer.
“Professor Runius!“ utropade Halfdan, uppspringande.
“Jaha, min kära herr Nordenson, medan jag var ute och tog mig en liten promenad nedåt ån efter middagen med dessa mina ärade gäster, beslöt jag mig för att gå upp hit för att fråga om herrn icke fått min biljett eller hvarför herrn icke kommer.“
“Ursäkta, herr professor, jag är ofantligt tacksam för herr professorns godhet att tänka på mig, men ...“
“Hvad för men, min unge herre?
Hvarför kommer han ej, då han är så tacksam för att ha blifvit bjuden?“
“Förlåt, herr professor, men jag går aldrig på stora kalaser.
Då jag ligger här i Upsala för att sköta mina studier, skulle alltför mycken dyrbar tid gå bort, om jag bevistade dylika tillställningar.“
“Kantänka!
Liksom herrn toge så väl vara på tiden att ej mången stund finge gå bort på nöjen, fast väl de nöjena äro af en annan natur, förmodar jag.
“Sitta på källare om nätterna och dricka punsch tillsammans med lättsinniga kamrater, det kan herrn, gissar jag, men komma på en middag, der äfven fruntimmer äro närvarande, och man måste genera sig en smula, det är tråkigt, bevars!
“Men nu har jag satt mig i sinnet att jag vill presentera herrn för min hustru och dotter och har enkom kommit hit upp för att hemta herrn.
Gör sig nu derför i ordning utan vidare orerande och kom.
Dansen har ej börjat ännu.“
“Jag ber om förlåtelse, herr professor, men jag kan verkligen icke.
Jag skall tentera om några få dagar och har ännu ej på långt när slutat mitt föresatta pensum.“
“Gör som herrn behagar då“, sade professorn, uppbragt, “jag skall ej vidare besvära herrn med någon bjudning, var säker på det.
– Är det för mig herrn skall tentera?“
“Ja, med herr professorns tillåtelse.“
“Jag gratulerar“, svarade professorn, bugade ironiskt och aflägsnade sig.
“Han tänker kugga mig“, sade Halfdan för sig sjelf, i det han vårdslöst kastade sig på soffan med benen på en stol, tryckte rökmössan djupare ned på det lockiga hufvudet, svepte bättre om sig nattrocken och beredde sig så att åter börja sina studier.
“Han tänker kugga mig.
Lycka till, högt ärade herr professor Runius!“