Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela min lifsverksamhet var inåtvänd, rigtad endast på dessa ord, hvars gåta jag ville tyda, men som blef mig olöslig.
Menade han, att den som kan svara på hans hårda ord med min ödmjuka vänlighet icke har sjelfkänsla?
Ville han säga att dessa ord icke voro förhastade, och att min vänlighet derför var den feges undfallenhet?
Menade han att det slag som föll i mitt ansigte icke träffade i misshugg, utan var välrigtadt, och att det derför endast kunde vara en menniska utan sjelfkänsla som icke vände ryggen och gick bort för alltid?
Hur kunde jag veta hvad han menade!
Han säger det aldrig, aldrig.
Harmen paralyserade mig och inunder lopp förbittringen sjudande het.
Jag blef kall och jag blef varm och alltjemnt stod jag nitad till detta ställe.
Hvarför kan jag aldrig komma ur denna ovisshet?
Hvarför kan det icke bli ett slut på denna hårdnackade strid mellan mitt agg och min tillgifvenhet?
Klarhet i hvad han menar, och segern skall icke vara oafgjord en minut!!!
– – – Grubblande återtog jag mina toilettbestyr, som frånvarande gick jag till sängs och grubblade ännu sedan jag släckt mitt ljus.
Hur kan jag gå, för att icke mer vända mig om, så länge jag ännu kan ha en den ringaste tanke på att den gamle kamraten trots allt är honom något värd.
Hur kan jag slunga honom så långt bort ifrån mig som jag skulle kunna, så länge jag ännu icke är säker på om han kan ha glädje af ett vänligt ord eller ej?
Nej barn, jag kan inte vända min kalla, hårda sida emot dig så länge jag misstänker att dina kantigheter kunna orsakas mera af din egen snigelnatur än af personlig motvilja mot mig!
– Om det vore ringaktning?
– – – – – Om du med brist på sjelfkänsla menar att jag icke har aktning mer för mitt eget menniskovärde, att jag kommer igen när man med nykter vilja sparkar mig bort – – – – .
Hela förmiddagen innan vi skildes grubblade jag på det samma.
Jag skulle haft lust att fråga honom men var för stolt till det.
Tvånget af att icke veta på hvad fot jag står till honom hade kommit öfver mig, jag ville icke följa honom till stationen, och mitt afsked var stelt.
Om natten, när vi alla sutto och pratade, talade han om att han till genbo i Stockholm hade en qvinna.
Han trodde att hon var slägt med franske konsuln.
Han kunde se in genom hennes fönster.
Hon satt alltid och skref.
Hon var icke längre ung.
Det såg ut som vore det kallt i rummet, hon hade oftast en liten blå schal om sig och det såg ut som om hon frös.
Det var märkvärdigt att se med hvilken intensitet hon liksom bet sig fast i sitt arbete.
Han var viss om att det var någonting själsdödande, torra protokoll eller dylikt, samt att hon icke skref för bröd, utan för att döda tiden.
Hon skref för lifvet, men icke för bröd.
Hon gick på kryckor och var sjuk.
Jag förstod henne.
Han gjorde så med.
Jag hörde det på hans berättelse.
När de andra gått – alla – för att följa honom till stationen och jag stannade ensam qvar, då kom gubben först och ville konversera mig, men jag fick honom ändtligen att gå.
Jag blef ensam i salongen.
Jag hade längtat efter det.
Och jag satt der länge, ensam med mina egna tankar.
Först hade jag läst Stella Kleves ”Vid Beau-Rivage” i Framåt, denna blodlösa dikt om silkesstrumpor och toilettefärger, – den qvinliga fåfängan, tagen i aquarell med glänsande manierad virtuositet.385 Och det fans kött och blod nog inom min benrangelsskepnad för att kunna uppresa sig mot denna dådlöshetens uppfattning af menskligt lif.
Jag satt och såg mig omkring i detta rum, som icke var rikt emot hvad jag sett, men rikt emot hvad jag eger, jag såg in i sängkammaren med den vinröda ampeln i taket och med silfverstakar på toilettbordet.
Jag tänkte på Axels yttrande: ”Ernst Ahlgren hyser en viss inbillning om att höra till underklass.” – Ja, jag gör det.
Jag kan ej misstaga mig derom.
– När jag satt ensam i detta hemtrefliga, komfortabla rum, var det icke välbefinnande jag erfor.
Det var hat.
Det bröt in öfver mig igen, detta yttrande:
”jag vet inte hur man kan komma att tala med en piga.”
Det bröt in öfver mig tusen små bagateller, som samlat sig till en stor våg af hat, tusen små bagateller, som öfverklassen icke tror jag märker: – ringaktningen derför att jag är fattig, ringaktningen derför att jag aldrig lefvat i societén, ringaktningen derför att hvarken stat eller enskild bekostat mina studier, utan jag som en hungrig hund måst gå snokande omkring och slicka upp mina smulor.
Det bröt in öfver mig som en stor salt våg, som med det samma den sköljer öfver en lyfter en högre.
Lyft mig, salta våg! – jag är icke rädd för dig.
Lyft mig, jag har kraft nog att bana mig väg!
Och tankarne välte sig stormande i mitt inre; jag måste ut, jag måste ha luft.
Jag smög mig ut i förstugan, jag kastade på mig och jag hastade utåt vägen.
Jag behöfde någon att tala till i denna stora, öde tomhet.
Jag har ingen kamrat mer!
Jag skyndade utåt vägen, långt, långt bort, och i en skogsbacke kastade jag mig på den brantaste sluttningen vid vägen, der solen brände och hasseln stod lugnande omkring.
Och jag hade dig, stora bok, ty det låg papper och blyerts i min resväska.
På torra löf och trädrötter satt jag och middagssolen brände ned på mig.
Här kände jag mig mera hemma än i salongen, ty: –
Jag hatar dessa förfiningens apostlar.
Bort härifrån!
Bröstet häfver sig i en sugande, tröstande längtan efter mitt arbete, min tarflighet, min instängdhet.
Jag hatar den flirtationsdrift, som man endast förmår hålla varm genom att bädda ned den lik en kaffeflaska i sin korg.
Jag afskyr den slapphet, som tager till att dyrka klutarne, derför att den icke har förmågan att älska menniskan, som fins inunder.
Jag hatar den diktkonst, som gjort till sin hela uppgift att förhärliga manufakturvaror och modistpynt.
Jag afskyr den öfverretade sinlighet, som till intet är nyttig i lifvet och som lefver på flärd och tomma ord.
Jag föraktar den feghet, som icke vågar älska det fula och som måste ljuga bort alla brister hos sig sjelf och andra.
Mig är den vidrig, denna fantasiens lek med kastrerade känslor.
Jag förstår er ändå, I unga, märglösa stackare, och jag känner medlidande med er.
Men jag förklarar krig mot er sak, – krig så länge jag kan föra en penna och tänka en tanke; Strid med alla mina krafter, med hela tyngden af min energi.
Blinda barn, som, derför att dina nerver icke äro starka nog att bära en ansvarighetskänsla, kastar all skuld på ”samhället”, – du, som, lik Hans Jæger säger att samfundet ”snydt” dig på njutningar för det att samhället låter dig få köpa dina njutningar genom ansträngande af egen kraft, när skall du få ögonen upp för hvilken välsignelse arbetet är?
Skall du alltjemt stå på presternas ståndpunkt och säga att det är syndens förbannelse?
Tror du ännu att det ligger lycka i förfiningens öfvermättnad?
– Jag vet att du icke tror det.
Men det är förnämt att vara blaserad, öfverförfinad och förmäten.
Och derför – – – – – 386
Det käns som om hjertrötterna krasande bändes upp ur mitt bröst, nu – när du går.
– Ja, jag hör till literaturens underklass.
Jag hör till dem som äro skapade att arbeta, icke att njuta.
Men för mig är arbetet mer än allt hvad njutningen kan ge.
– Ja, gå!
Jag vill icke hålla dig qvar.
Ännu mindre vill jag följa på den väg du önskar gå.
– Det ligger något storslaget, ödsligt i den tomhet jag känner.
Den ger plats för mitt arbete, som kan växa och vidga sig, – den koncentrerade viljans långsamma arbete.
Älskade arbete, jag inviger mig till din tjenst.
Mig är den blåa arbetsblusen kär, ty den är symbolen af det jag kämpar för, den är också en symbol af de medel jag begagnar.
Andligen är jag sjelf klädd i denna arbetets drägt, och när jag stryker den af mig efter slutad arbetsdag, då vill jag kunna se tillbaka och tänka: det var dina grofva händer som gjorde detta.
Du var ”underklass”, du, men du gjorde gagn, och på de stenar du murade in skola andra bygga vidare.
Brandes hade berättat om Strindberg, att han formligen fördrifvit en dam från Grèz, derför att han var svartsjuk emedan hon några gånger kysst hans hustru.
Brandes tror att Strindberg är vansinnig.
Damen i fråga är nära bekant med Brandes, som hon brukar rådfråga i alla kinkigare fall.
Hon hade visat honom ett par hotelsebref från Strindberg.
Denne brukade gå ut och möta postbudet för att kunna uppsnappa alla bref till hustrun, hvilka han läste och aldrig släppte fram.387
Stella Kleves ögon påminna mig om en katt i solsken.
Hörby d. 11 Aug. 86.
Det som för mig är sanning, är mig mera värdt än hans intresse.
Nu griper jag på nytt tag i ”Fru Marianne”.
Framåt!388
Hörby d. 23 Aug. 86.
Hela den mellanliggande tiden har varit arbete, rastlöst arbete, med djup, rik glädje.
Jag har inte varit pjunkig.
Jag har icke tänkt på annat än mitt arbete samt rent praktiska saker.
I går voro vi i Sextorp.
Vi vandrade uppåt sluttningen bakom boningshuset.
Det var just som solen sjunkit ned bakom en lätt, töcknig molnvägg.
Sjön låg stilla i ett gråblått flor.
Alla konturer voro som sammandrifna med en bred, mjuk pensel.
Ellen Key och jag sutto ensamma på en bänk, och på en annan, längre bort Hilda, Hilma, Matti och Karl.389
Ellen satt och talade om den intensitet förnimmelsen af yttre detaljer kan få under utomordentligt starka själsrörelser.
För 20 år sedan höll Ellen på att drunkna.
Hon var tillsamman med två jemnåriga flickor.
Hon kunde simma, men icke de.
Hon sökte rädda dem, men kunde icke.
Visste icke hur hon sjelf kom i land, så förfärad var hon öfver hvad som händt.
”Jag glömmer aldrig en enda detalj.
Naturen har aldrig gripit mig så, jag har aldrig så fattats af det obönhörliga, oåterkalleliga, som just då.
– – – Och sedan sjön gjordt detta förfärliga, så låg den på qvällen så lugn och jemn, riktigt leende.
Jag tycker mig aldrig ha sett en sådan sommarqväll.”
Medan vi talade om detta, sutto de andra och småpratade borta på bänken.
”Är inte ni Schultz i Erik Grane?” sade Hilda med sin vanliga oförskämda framfusighet.
– ”Inte helt och hållet, men nog fins det åtskilliga drag.”
Och dervid kastade han en så underlig blick på Mathilda.
Det är klart att detta burdusa yttrande måste ha skurit i stämningen och att Matti kände ett behof af att slå bort.
– ”Se det sitter ett enstaka rundt fönster deruppe, hvad man måtte ha vacker utsigt derifrån,” sade hon.
”Kom, så skall ni få se att det fins ett likadant vid den andra sidan”, svarade han, och de gingo ensamma uppåt höjden, der de stannade och sågo utåt sjön.
Och så kom det:
”pysen – kan pysen hålla af mig?
”390
När vi reste hem sutto vi alla mycket tysta.
Jag satt och tänkte på hur vacker
Matti blifvit; vackrare för hvar dag sedan han kom.
Det hade kommit något svalt och linierent öfver hennes drag och en själfullhet i hennes ögon, en stilla, tänkande själfullhet, som aldrig förr.
När vi voro hemkomna gingo Ellen och jag in i min sängkammare.
”Äro de inte söta?
Äro de inte oskyldiga?” utbrast hon med klemande fruntimmersaktighet.
Sedan gingo vi ut i trädgården.
Ernst Nissen var här.
Framför mig gick Karl.
Det var någonting pjaskigt öfver honom, tyckte jag, han gick och hängde med hufvudet och slängde med kroppen.
Det var trött och liknöjdt.
Jag tog det då för omanlighet, men jag vet nu att det var den tungsinta stämningen efter samtalet i Sextorp.
På qvällen hade vi kulörta lyktor i trädgården.
Kristian kom hem från Sven Thors bisättning, hade druckit, vœflade öfver Ellen Key och var odräglig.391
För att bli honom qvitt började vi promenera omkring i trädgården allihop.
Ernst Nissen for upp i en vattenbalja och det blef ett obarmhertigt skratt.
Matti och Karl försvunno.
Jag undrade om de voro på det klara, eller om han friade då.
Sedan lyktorna voro utbrunna gingo vi in i salen.
Ernst Nissen hade icke vett att gå förr än både Ellen och jag bedt god natt.
Sedan alla gått kallade jag på Matti. – ”Vet du han har varit här inne och svurit för Ellen öfver att ni aldrig kunna få vara i fred för Hilda.”
– Matti såg så underligt likgiltig ut.
Det hade kommit någonting främmande öfver henne.
”Vet mamma att när vi voro der uppe i Sextorp,” började hon torrt, uttryckslöst i en berättande ton, ”så sade han kan pysen hålla af mig.
Och så berättade han att han varit kär i Anna Whittlock392 sedan tre år tillbaka och att han varit sjuk, och att han lefvat som unga män bruka, och att nu kunde jag väl aldrig hålla af honom.
Och vet mamma att när han talade om det – – – och han var så förtviflad – – så rysligt förtviflad – – så tyckte jag det var sådan synd om honom.
Han var så blek, och han grät, och han var alldeles förstörd.”
Men du?”
”Jag var så kall, jag kände det som om jag vore alldeles död invärtes.
Det var alldeles förbi.”
– Hon sänkte rösten till en hviskning. – ”Vet mamma jag kände sådan afsmak.”
”Ja, men nog visste du att han lefvat så.
Och det har väl inte varit sedan han blef bekant med dig?”
”Jo.” – Åh, hvad det kom med en tung blygsel och skam.
”Jo, jag frågade honom.
Det hade varit sedan.
Det hade varit i vintras.
Det låg något af stel fasa i hennes ansigte, som grep mig så att jag skälfde innerst in i själen.
Jag hade aldrig förr sett hur vidrigt och ohyggligt detta är.
Jag såg det nu i detta unga ansigte med sitt orubbliga allvar, sin tunga sorg, sin tårlösa blick.
Hon såg ut som om lifvets lycka strukit henne förbi och nu drog långt, långt bort, för att aldrig mer komma igen.
Nu, när jag såg denna varma qvinna, ung och fullblodig, rysa tillbaka för närheten af detta, nu först fattade jag med förfäran hvad det är: att söla sina menskligaste bästa känslor i smutsen och så erbjuda dem åt den som sjelf hållit sin vandel ren.
Han hade vändt sig från denna sunda unga qvinna, för hvilken hans känsla börjat vakna, och hade gått till grändernas gråbleka glädjenymfer, han hade rört dem med sina händer, och nu sträckte han samma sina händer ut mot mitt barn, att hon i dem skulle lägga hela sitt lif, hela sin känsloverld.
Och menniskor kalla det icke förmätenhet!
För mig var det upprörande, skrämmande vederstyggligt.
Jag frågade om det ännu vore med samma känsla hon tänkte på honom.
Hon kunde icke känna någonting annat än en kall afsmak.
Om det var för Anna Whittlock eller det andra.
Det var det andra.
Hon kunde icke fatta hur det – sedan han redan börjat visa henne uppmärksamhet – varit honom möjligt att gå till de andra.
Det var så vidrigt.
Jag blef rädd.
Ett helt skorpionbo af sjelfförebråelser vältades in öfver mig.
Jag hade ju känt eller åtminstone gissat hans lif, och icke tyckt att det var något, han hade lefvat han som andra, och jag hade icke känt motvilja för det.
Jag hade kunnat hindra deras närmande, men icke gjort det.
Jag sade att om hon kände sig likgiltig för honom nu, så skulle hon icke af menniskors prat låta afhålla sig från att göra slut.
Nej, hon höll af honom.
Hon tyckte icke hon kunde göra slut.
(Hon sade det med en kufvad ångest, som grep mig ända ned i hjertrötterna som ett samvetsqval.)
Men hon visste inte hur hon skulle kunna komma öfver den känsla af kyla och motvilja, som lik en bom hade lagt sig framför henne.
Det blir hans sak att taga bort den.
Haf icke bekymmer om det, ty det kan han, om ni bara håller af hvarandra.
(Se vidare sid. 380.)
Vidare sade jag henne att hon nu icke finge gå och tiga och beherska sig, tvärtom vore det hennes pligt att tala, och att i en fullkomlig öppenhet låge enda frigörelsen för dem båda.
Utan medlidande och utan att fästa det ringaste afseende vid hans smärta skulle hon lägga fram hela sin stämning för honom, samla den från alla vinklar och vrår i sitt inre och kasta den fram för honom.
Icke ett tvifvel finge hon nu sticka undan, icke en obehaglig förnimmelse, icke en fruktan eller misstanke.
Allt skulle hon kasta fram nu, att han måtte kunna rödja det undan, afhugga alla drakhufvudena.
”Och kan han det inte, så kan du också vara säker om att det inte fins någon kärlek emellan er, utan då är det hela ett misstag, och det är bäst att ni skiljas.
Jag behöfver icke ha någon fruktan för att gifva dig dessa råd, ty allt hvad jag skulle kunna säga för att afskräcka och afråda skall icke göra den ringaste verkan, om du älskar honom.
Och alla de tvifvel jag kan inskjuta äro mindre än ett intet för honom, om du håller af honom.
Ty gör man det, då är ett enda ord nog, då kan hela verlden stå upp och vittna och det gör ingen verkan: man tror honom, man kan inte låta bli att tro, man tror i trots af sig sjelf, i trots af allt som kan sägas, i trots af hela verlden.
Det är profvet, barn, och kan du inte tro honom, så älskar du honom inte heller.
Du får inte ha någon oro för hur han skall kunna öfvertyga dig, det är hans sak, det har du inte med att göra.
Och du skall inte vara så säker på nu, att du håller af honom, derför att du känner det så, och derför att det smärtar dig att skiljas.
Du kan vara missledd af ditt behof af kärlek, af den inre, hemliga trängtan vi alla gå och bära på, och då gäller det inte hans person, då blir det en olycka för er båda, om du nu är svag.
Och derför måste du tala just nu, innan det är afgjordt, ty nu skola ni lära er att förstå hvarandra och att vara öppna, annars lära ni det aldrig.
Och du får inte ge vika för din skygghet, inte vara ängslig för att finna ord, ty nu måste du ha dem, hvar de skola tagas ifrån.
Tala, och tala ärligt det är det första och det sista råd jag har att ge dig.
Och kom alltid ihåg, att kärleken är en härlig sak, värd att eftersträfva och värd att ha, men att den är ingenting om inte aktningen följer med.
Du kan naturligtvis inte sofva.
Ligg och tänk öfver allt hvad du har att säga och glöm ingenting.”
Det var sent, det var öfver midnatt och vi reste oss för att gå till ro.
Jag frågade om hon icke ämnat vända sig till mig, i fall jag icke ropat på henne.
Hon hade nog velat, men inte kunnat.
Hon kände sig skygg och visste icke hur hon skulle börja.
Hon hade känt sig skamfull öfver hvad hon hört, och liksom lamslagen.
Hon var glad att jag talat till henne.
Hon tackade mig.
Hon hade gått i en dof ångest, utan att veta hvarken ut eller in.
Nu kände hon sig mera trygg, nu skulle det få komma hvad det ville, och hon skulle lyda det råd jag gifvit henne; hon skulle tala.
Bundenheten i hennes väsende hade liksom tinat upp.
Det fans tårar i hennes ögon, hon omfamnade mig varmt, och stämman hade åter fått skiftningar.
Den 23 Augusti, det var en måndag.
Jag hade somnat kl. 2 på natten, klockan 4 var jag vaken igen.
Min känsla af äckel och leda fortfor; att somna igen var icke möjligt, jag plågades af sjelfförebråelser.
Det var första gången detta barn kände verklig sorg, och det var emedan jag icke skyddat henne, som den brutit in öfver henne.
Jag klädde mig och gick ut.
Jag hade liksom ett behof att få allt detta aftvaget af den friska morgonluften.
Jag gick genom byn, som sof ännu.
Torg och gator sågo bredare ut än eljest, folktomma som de voro.
Solen hade nyss stigit upp och badade det öfversta af hustaken i ett gulaktigt sken.
Det var kallt och friskt, en härlig luft att inandas, men det låg en tyngd öfver mitt sinne, och jag erfor ingen glädje eller njutning af hvad jag kände och såg.
Jag behöfvde endast gå, för att genom en fysisk ansträngning motverka själsqvalen.
Jag hatade denna menniska, ömklighet var det enda intryck jag hade qvar af honom, och jag kunde vilja trampa honom som en krälande mask, derför att han förmätet ville sudla henne med sitt vidrörande.
Åh, dessa händer, som – – – – !
Det var en dof, rasande afsky.
Det qväljde mig, qväljde mig.
Jag gick upp till heden och jag gick om igen, men i mitt sinne kom det ingen friskhet, och naturen var mig endast död och tung.
Hon skulle resignera.
Hon skulle gifva sig åt denna vidriga menniska, och jag skulle ha framkallat det genom den frihet jag gifvit henne.
Med tungt hjerta skulle hon af sin natur tvingas att låta honom draga henne intill sig, med dessa händer, dessa händer – – – – !
Hon skulle icke ha kraft att slunga honom ifrån sig.
Och om hon hade kraft till det, så skulle verlden sedan stå mulen och död omkring henne.
Jag gick upp för trädgårdsgången, förbi hans fönster, der luckorna voro för.
Sanden krasade under mina steg och jag gick raskt.
Men åh hvad mitt bröst var tyngdt af sorg.
Mitt barn, mitt barn!
Då klirrade det bakom mig.
Man öppnade ett fönster.
Hastigt och instinktlikt vände jag mig om.
Två blickar möttes, ett ögonblick endast, så vände jag mig om som om jag ingenting sett.
Men ett medusahufvud satt innefattadt i mitt ångestfylda sinne.
Ett hufvud att minnas, ett hufvud att till fullkomlighet passa till min stämning.
En blick som ett enda ögonblick häftat vid min, en blick som stelnad af fasa öfver att jag sett detta hufvud, – sett djuret, afvigsidan, verkligheten.
Om jag sett ett vidunder, skulle jag känt det så.
Och detta vidunder fruktade att jag skulle förråda det, att jag skulle vara en fiende.
Jag skall minnas detta hufvud så, som om jag aldrig sett det förr och aldrig skall få se det igen, utan endast nitadt fast i mitt eget medvetande.
Det tryckte sig af der, det stannade.
Men allt var endast en förklaring af denna skrämda vidöppna blick, som häpnade och stelnade öfver hvad jag fick se.
Det fans icke förställning icke sjelfbeherskning qvar.
Det var blott en fånig skrämsel öfver att ha blottat sig.
Det var ett halfskalligt hufvud, oformligt som en fågelunges, uppspärrade ögon, en ådrig, svettig panna, glesa, utstående hårtestar pekande hit och dit i klibbig oreda, och en otvättad hand, som höll fönstret på glänt, och så kring handleden en slamsigt hängande nattskjorta, smutsgrå till färgen.
Kunde min vämjelse bli mindre än den var?
Den qväljde mig, qväljde mig, medan jag gick uppåt gången och in i salen.
Derinne stod jag ensam med en gnagande oro.
Hon hade gått mig förbi ute i köket.
Vi vexlade icke ett ord.
Gledo hvarandra förbi som två skuggor, stumma, dystra.
Hvilket fruktansvärdt allvar det låg öfver detta unga ansigte!
Jag skulle vilja säga att det låg en höghet deri, så att jag drifven af en instinktlik vördnad velat stiga åt sidan för att låta henne gå förbi.
Åh, hur mitt hjerta sammansnördes!
I går var hon ett barn, – mitt barn, – i dag var hon en främmande qvinna, som strök mig förbi, med något af olyckans majestät, bärande på en sorg.
Jag stod der ensam i det tysta rummet, sammanställande i min inbillning dessa två ansigten.
Det var som om mitt hjerta ville sprängas.
Jag måste tala till en menniska eller förgås.
Jag knackade på hos Ellen Key.
Hon låg ännu.
”Får jag komma in?”
”Ja, kom.”
Jag steg in, jag satte mig på sängkanten.
Jag vet icke hvad vi talade om, likgiltiga saker tror jag.
Jag nämnde ingenting om hvad jag tänkte, ingenting om hvad Mathilda sagt mig.
Så skulle Ellen stiga upp, och jag satte mig på en stol.
”Ellen, säg mig, hurudan är Karl Geijerstam?”
Det var beröm, öfverskylande af hans brister, rättfärdigande af hans svaghet.
Det var någonting ensidigt och partiskt, som gjorde ett obehagligt intryck på mig, och jag var kanske en smula sträf, ty det var fakta jag ville ha, icke dessa urskuldanden.
Ja hon fick då medgifva att han icke är initiativets man, icke praktisk, att han icke kan hålla på penningar och att, när han får något, så går det som det kommer.
Hon talade om hans ”renhetssträfvan”.
Jag började spetsa öron och undra hur pass han lurat henne.
Hm – om hon trodde så mycket på denna sträfvan?
Om hon egentligen kände till hans lif?
Ja, han brukade tala med henne och Anna Whitlock om allting.
Jag önskade höra, för att kunna jemföra de uppgifter han gifvit Matti med dem han gifvit Ellen.
Den sista tiden hade han sökt afhålla sig.
Hur länge?
Matti Benedictsson 1888 och Karl af Geijerstam ca 1895.
Sedan April.
Det stämde ju.
Men så undrade jag om det vore med hans renhetsprat som med så många andras, att det är endast munväder och att dessa sedlighetsifrare i sitt lif varit de allra värsta, de allra grisigaste.
Det trodde hon inte.
För resten talade hon lugnt, nyktert, inte fruntimmersaktigt, och hon vann mig.
Jag tycker om henne, hon släpper en inte för nära och är inte sjelf inträngande.
Jag har fortfarande något af det intryck jag fick af hennes rum: en själ, som sluter sig inne i sitt eget grafmonument.
Någonting af klassisk skönhet.
Och så talade hon om honom.
Hans fysik är klen och tål icke vid askesen, genom sjelfva sin svaghet och sjuklighet drifves han till dessa qvinnor.
Jag frågade om hon trodde att han verkligen känner motvilja för det, och på hvad grund hon kan tro det, då han ju ändock för detta lif, han som andra.
Jo hon visste det, emedan det skett med ganska långa mellantider, med riktiga qval, både före och efter samt med leda under tiden.