Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill visst icke motsätta mig remiss häraf till Ridd.Utsk., ehuru jag inser, att under emedlertid fortsatta plena Ridd.fiscalen skall hafva att strida mot enahanda svårigheter som hittills, hvarom de Hrr, hvilka icke sätta fullkomlig tro till mina uppgifter, lättast kunna öfvertyga sig, om de täckas personligen infinna sig vid bil— letutdelningen, såvida de förmå att intränga i rummet, och dervid öfvertyga sig, att verklig oreda är förhanden, och att man således icke alltid af dem, som uttaga billetterna, kan vänta den ordning, hvilken man ansett sig skäligen kunna påräkna.
Hr Rothlieb:
Jag vill blott anmäla, att jag förenar mig med Hr v. Hohenhausen i dess yrkande af remiss till Ridd.Utskottet.
Den 8 Mars f. m. 5g Hr Rosenblad, Bernh.:
Jemte det jag förenar mig med Hr Hohenhausen om remiss till Ridd.Utsk., vill jag till TJtsk:s bepröfvande, såsom ett motstycke till förslaget, framställa, om icke billetterna kunde fördelas på flera händer till utdelning bland allmänheten, hvarigenom, efter hvad jag tror, oredan skulle minskas.
Uppå derom framställd proposition blef detta mål remitteradt till Ridd.Utskottet.
Då jag för några plenidagar sedan tog mig friheten att begära återremiss af Exped.- Utsk:s betänkande, ang:de kostnaden för tryckningen af hillänget till Ståndens protocoll, hade jag för afsigt att efterhöra, om det ej vore möjligt att få denna tryckning verkställd för bättre pris.
Denna kostnad var beräknad till 32 R:dr a4 sk- B:co arket, inberäknadt häftningen, inbindningen, tabellerna, registret &e. 1 sådant ändamål har jag satt mig i communication med en af hufvudstadens största boktryckare, af hvilken jag erhållit en skriftlig uppgift på kostnaden, som jag anhåller må blifva Exped.Utsk. meddelad.
Den är af detta innehåll: ”Upplysningsvis får jag äran gifva tillkänna, att ett ark ”af de redan påbörjade betänkanden af nu blifvande bihang ”till RiksStåndens protocoll kan tryckas med samma stilar, ”eller s. k.
Cicero Antiqua, i samma format eller in 4:to, ”med 1200 ex. upplaga och tillsläppa papperet samt tillika ”besörja häftningen för 23 R:dr — sk.
B:co pr ark.
”Tillägges för correcturläsning . . 1 „ — „ „ „ ”och för mariuscripts utskrifning ”med papper . . — „ 36 „ „ „ ”hvilket sammanräknadt utgör . . 24 „ 36 „ „ „ ”så skulle behållningen för ifrågavarande entreprenör blifva ”7 R:dr 36 sk.
B:co pr ark, eller då det tryckes ett ark om ”dagen af hvarje betänkande, hvilket lärer blifva nödvändigt för att följa med tiden, så skulle han öfverhufvud ”skörda en inkomst af 69 R:dr 36 sk. om dagen, eller för "veckan 4*8 R:dr 24 sk.
Afsigten, som hittills varit att hus”hålla med Statens medel, tyckes nu vara att på ett förvånande sätt slösa dermed.
Då det skulle kunna invändas, ”att tabeller förekomma, som fordra 5o, kanske 100 proc. ”förhöjning i arbetslönen, får jag äran nämna, att knappast ”sådant förut skett på hvart i5:de eller 2o:de ark; och bör således ej detta blifva skälet för den öfverdrifna beskattningen.”
Jag vill äfven upplysa att det är samma boktryckare, som under sisth Riksdag tryckte StatsUtsk:s betänkanden, och ehuru dessa uppgingo till en numerär af 44°) finnes bland denna stora samling icke mer än en enda tabell, som öfverskridit första arket.
Jag föreställer mig, att Exped.Utsk., med begagnande af denna uppgift, skall finna anledning att 6o
Den 8 Mars f. m. betydligen nedsalta det pris för tryckningen, som blifvit uppgifvet i dess betänkande.
Min mening är derföre den, att den förtjenstfulla person i Exped.Utsk., som på entreprenad åtagit sig tryckningens ombesörjande, skulle erhålla särskild godtgörelse för registret och särskild för öfriga besväret.
Jag har ej velat uppgifva namnet på boktryckaren, på det Exped.Utsk. må nödgas göra efterfrågningar hos flera boktryckare och dervid måhända finna någon, som vill åtaga sig tryckningen för ytterligare nedsatt pris.
Jag anhåller, att förenämnde uppgift, så fort sorn möjligt, må blifva till Exped.Utsk. öfverlemnad.
IJr Rosenblad, Bernh.:
Utan att för öfrigt ingå i denna fråga, vill jag blott, såsom en reconnnendation, till Gr.
Cronhjelms anförande tillägga, att StatsUtsk:s vid sista Riksdagen tryckta betänkanden utmärkte sig för både bättre papper och bättre stilar, än alla öfriga Utskotts betänkanden.
Gr. Snoilsky, Nils:
I anledning af livad Gr.
Cronhjelm anfört, anser jag mig böra upplysa, att Exped.Utsk, redan fattat sitt beslut, rörande tryekningen af hillänget till RiksSt:s protocoll, i anledning af den från R. o.
Ad. skedda återremiss, samt att betänkande^ härom till R. o. Ad. inkommer i dag eller i morgon; och anhåller jag derföre, att Gr.
Cronhjelms anförande må få hvila på bordet.
Efter den upplysning, som Ordföranden i Exped.Utsk. aflemnat, och då jag dessutom känner, att tvenne Stånd bifallit betänkandet, anhåller jag att få afgifva mitt yttrande till protocollet i tvenne exemplar, samt att det ena exemplaret må blifva meddeladt det Stånd, som återremitterat Exped.Utsk:s betänkande, på det att, i händelse detta Stånd instämmer i min framställning, någon större besparing må kunna vinnas medelst ett i ämnet förändradt beslut.
Jag vill påminna mig, att BondeSt, afslagit betänkandet.
Jag får vördsamt anmäla, att Presteoeh BorgareStånden bifallit betänkandet, hvilket BondeSt. deremot afslagit, så att endast R. o. Ad. återremitterat nämnde betänkande.
H, Ex, Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad, tillät, att Gr.
Cronhjelms anförande fick med de öfriga RiksSt, communiceras.
Bifölls, | Hr Stedt, Claes, uppläste följande:
Frånvarande, då Frill.
Sprengtporten motion ang:de brännvinsbränningen remitterades, utbeder jag mig att i detta vigtiga ämne ytterligare få fasta R. o. Ad:s samt Utskms uppmärksamhet på de fall, hvaruti Frib:s och mina åsigter äro olika.
Jag medgifver, lika med Frih., att husbehofs - Den 8 Mars f. m. 6t brännvinsbränningen, sådan den nu utöfvas, är den skadligaste, och kan ej tydligare ådagalägga att, efter min öfvertygelse, denna sats är riktig, än då jag, för bestyrkandet häraf, hänvisar till Gr.
Björnstjernas förträffliga arbete om beskattningens grunder; men uti sättet att tillvägabringa en bättre eller mera oskadlig, derom tänka vi olika.
Utan att hysa pretention på infallibilite", men då de af mig uppgjorda och här förut upplästa förslag grunda sig på en lång erfarenhet och äro sammanjemnkade af en mängd härvarande Riksdagsmäns från landsorten ideer, så, och då de äro enliga med min öfvertygelse, skall jag här göra redo för grunderna, hvarpå mitt med Frilus olika förslag fotar sig, och hvilka då äfven tjena som vederläggning af en del utaf Fidius framställningar. 1:0
Att dela brännvinsbränningen uti terminer, bestrider jag alldeles.
Ty om några vilja begagna irsta, några 2:dra och några 3:dje terminen, så föranleder detta ett evigt resande och förseglande för Kronobetjeningen, medför mycket bråk och medtager mera tid, än de hafva utöfver hvad de behöfva att använda för att bestrida sin öfriga tjenst; och att tillsätta särskilda embetsman torde vara alldeles olämpligt.
Dessutom är icke jordbrukaren för sin ladugård belåten att bränna 2 månader, likasom han icke på förhand kan uppgifva hvilka a månader för hans behof vore mest gagnande, och således blifver underkastad ett obehöfligt tvång; och skulle den mindre jordbrukaren, som begagnar de mindre pannorna för att hafva nytta af handteringen för sin ladugård (ty då mäste man bränna i ä 2 bränn i veckan), anmäla sig att bränna alla tre terminerna, är skatten för hög och drabbar orättvist den större massan, som bränner för ett litet hushålls behof och icke med afseende på någon egentlig vinst.
Den af mig föreslagna skatten på de s. k. lyftpannorna uppgår till emellan 4 ä 5 R:dr B:co och är den allrahögsta, som, efter hvad jag tror, man till en början skäligen kan påbjuda såsom nyttig; väl besinnande, att alla ytterligheter äro skadliga. 2:0
Bibehållandet af de pistoriska pannorna och alla andra konstpannor måste jag ytterligare bestrida, och mina skäl skall jag här framställa.
Visserligen kan den regeln vara riktig, att man icke bör motverka en loflig industri, som orden läsas uti nu gällande brännvinsförfattning §. 26; men det förhåller sig med denna regel, som med alla andra, att ingen är utan undantag.
Orsaken, hvarföre man bör göra undantag från denna regel, är, att denna s. k. industri att uppfinna brännvinsredskap, som på kort tid afverkar mycket brännvin, är stridande emot sjelfva den tlxes, man drifver, nemligen att minska tillverkningen, derigenom fördyra varan och hämma ett öfverdrifvet supande.
Men än värre, att dessa konstpannors begagnande är, me.d få undantag, ett uteslutande privilegium 6-2 Den 8 Mars f. m. för Stockholm och dess omgifning, på hela den längre derifrån belägna landsbygdens bekostnad; ty klart är, att en rörelse , sådan som denna, aldrig kan löna sig i stort för någon annan , än den som har sin fabrik nära Rikets nästan enda afsättningsort, Stockholm, der hvarken förlag, kärl, magasin eller läckage gravera tillverkningen, emedan man säljer, så fort man tillverkar, och således oinsätter sitt capital mångfaldiga gånger under ett brännar, då deremot den aflägse boende måste vidkännas alla dessa och flera kostnader; hvaraf följer, att fabrikanten omkring Stockholm kan med vinst sälja varan vida under, och tvingar den andre att sälja till ett pris, understigande hvad tillverkningen står honom till.
En industri, som lemnat sådana resultater (och detta har visat sig under alla de sednare åren till mycket menliga följder för massan af jordbrukarna) kallar jag icke loflig, utan tvertom oloflig, och den bör afskaffas.
Jag påminner mig lifligt, med hvad välbehag man i landsorterna emottog K. M:s Nåd.
Påbud om förbud på de industriösa brännvinspannhattarna och öfriga missbruks-redskap; och yttrade man allmänt: måtte vår Nådige Konung äfven förbjuda konstpannorna såsom högst menliga för Nationen!
Sådan är opinionen om industrien, använd i för långt drifven grad uti brännvinshistorien.
Deremot är den af mig föreslagna redskap en medelmåtta, inom hvars område finnes ett tillräckligt fält för industriens operationer; ty med denna redskap kan ett väl inrättadt verk på 6 månader med en 90 k:rs panna afverka 6 ä 8000 k:r, om det hårdt anstränges.
Detta är nog och redan bra mycket; men lyckligtvis är liandteringen så kinkig, att många aldrig kunna drifva den med fördel, om den forceras.
Värst är likväl, att dessa konstpannor lemna ett mera skadligt brännvin, än annan redskap.
Dessa konstpannor äro vanligen mycket platta, och tillmäskningen som skall afverkas, inneslutes således inom en större kopparyta, än om pannan är djupare.
Jag vill ej inleda mig uti de chemiska undersökningarna; men jag vill omnämna resultaterna.
Om man på en gång inmurar en konstpanna och en vanlig panna, hvilkas kopparvigt vore lika, skall man finna, sedan man med dem bränt både natt och dag under hela terminen, att konstpannans kopparvigt förminskats med 5o till 100 proc. mera än den andras.
Så är förhållandet, hvilket jag genom verkställighet utrönt och kan bevisa; och då man häraf lätt finner, hvart den bortgångna kopparn tagit vägen, nemligen att den inblandat sig i brännvinet, tror jag, att dessa konstpannor böra anses förhatliga, såsom de ock för de flesta äro.
Då jag med visshet tror, att dessa mina nu anförda skäl emot konstpannornas bibehållande icke kunna häfvas, och K, M:s Nåd.
Propos. tydligen åsyftar en minskning i tillverkningen, hoppas jag att till landets väl kunna motse den tid, då dessa pannor afskaffas; och hyser jag den förhopp - Den 8 Mars f. m.
G3 ning, att konstpannonias försvarare behjerta åtminstone det af mig sist anförda skälet.
Bättre vöre i alla hänseenden, om man oeftergifligt skulle vilja lemna rättighet åt någon att tillverka en större portion brännvin, att då tillåta större pannerymd med enkla apparat, emedan då åtminstone icke utspriddes ett så särdeles skadligt brännvin; men, ehuru denna utväg vore bättre, finnas dock icke heller skäl för dess antagande.
Som det icke varit möjligt att uppfatta alla de anmärkningar, Hr Stedt framställt, anhåller jag, att anförandet ntå få hvila på bordet.
Upplästes och lades på bordet nedannämnde denna dag ankomna K.
Skrifvelser af d. 22 sistl.
Febr. oell d. 5 dennes: 1:0 ang:de frågan om lindring uti den hemmansägarne i Jemtland åliggande roterings- och rustningsskyldighet; 2:0 ang:de det vid sista Riksdag framställda förslag till cn ny Stängselförordning; 3:o i anledning af vackt fråga om inlösen af egendomen Ekolsund, för att till II. K. II.
Ilcrtigcn af Upland föräras.
Öfvertygad, att en sträng hushållning med Statens medel ej allenast är en dygd, utan jemväl en pligt, tror jag mig icke genom min motion hafva gjort mig saker till den förebråelsen att vilja bidraga till Statens betungande, enär Staten för erläggandet af 84,000 R:drs capital skulle tillskyndas en årlig inkomst af 25,000 R:dr.
Då jag gick att väcka denna motion, ansåg jag ej lämpligt att uppehålla R. o. Ad:s dyrbara tid med den vidlyftiga historiquen om de tänkvärda öden, den s. k. äganderätten till Ekolsund under trenne sekler undergått, och äfven nu anser jag mig böra vara kort i detta fall.
För att emedlertid öppet ådagalägga, hvarpå jag grundat min framställning i detta ämne, får jag äran nämna: att Ekolsunds gods redan år i542 tillhörde K.
Gustaf I; att det sedermera gick i arf till hans afkomlingar och efterträdare på timonen, till dess det, genom hvarjehanda transactioner fram och åter, vid medlet af 1600-talet Kronan frångick, sedan, efter den sista köpeafhandlingen (som det synes på Drottning Christinas föranstaltande tillvägabragt) emellan K. Carl Gustaf och hans svåger Gr. M. G. De la Gardie, godset af högbemälde
Konung afstods och under förpantningsrätt kom i Gr. Claes Totts händer; att Ekolsund var en Tottska familjens tillhörighet, till dess bemälde gods år 1681 af K. Carl XI till Kronan reducerades; att det fortfor att vara Kungsgård eller kronogods till år 1717, då K.
Carl XII skänkte det såsom ersättning för kronofordringar, hvilka icke blefvo 64 Den 8 Mars f. m. betalda, ät sin svåger, LandtGrefven Fredrik af Hessen, sedermera K.
Fredrik I; att K.
Fredrik, sedan lian i 25 år innehaft godset och önskade att få allåta det på någon, sorn han derigenom ville gynna, år iy/p2 förfrågade sig hos R. St., i anseende till Konungens obekantskap med Svenska lagarna, hvad säkerhet han hade uti denna besittning, hvarpå Ständerna, genom enhälligt beslut af d. io Dec. 1742) tillerkände liögbemälde Konung och dess rätts innehafvare full dispositionsrätt af Ekolsunds gods, under förpantningsrätt att besitta, till dess det kunde blifva till Kronan indraget, samt med bestämdt förklarande, att ingen skulle äga honom i denna besittningsrätt störa, förr än löseskillingen 84,ooo R:dr Specie (detsamma som K. Carl Gustaf betalt till Gr.
De la Gardie) blifvit erlagd; att K.
Fredrik derefter i Mars månad 1745 genom ordentligt gåfvobref skänkt och öfverlåtit sin rätt till meranämnde gods åt Grefvinnan Hedvig Ulrika Taube, samt efter hennes död, som året derefter inträffade, åt familjen von Hessenstein; att sedan ny fråga blifvit väckt om förändrandet af ofvannämnde förhållanden, men R.
St. förklarat sig ingen förändring kunna medgifva i hvad af dem förut om Ekolsund var beslutadt, KammarColl. och StatsCont.
, på embetets vägnar, år 1746 d. 9 Sept. genom ordentligt pantebref uppläto Ekolsund åt K.
Fredrik, såsom för 84,000 R:dr förpantadt; att då R.
St. år 1747 skänkt Prins Gustaf, då årsgammal, en gåfva af 200,000 d:r sunt, och fråga väcktes om användandet deraf, blef, på Gr.
Tossins i Rådet gjorda tillstyrkan, beslutadt att derför inköpa Ekolsunds gods; hvarpå den åldrige Konungen öfvertalades att, genom egenhändigt skrifven transport på pantebrefvet, öfverlåta Ekolsund åt Prins Gustaf (den enda äganderätts handling, som K. Gustaf III derå hade), emot det att Hessensteinska familjen derför godtgjordes med 70,000 plåtar, eller 420>O0° dar km:t.
(Denna nog hårda handling emot Konungens egna naturliga barn skedde och sanctionerades i sittande Rådkammare, der då var.
Kronprinsen Adolph Fredrik, hvilken, på Konungens begäran, åtagit sig att vara Hessensteinarnes öfverförmyndare, var tillstädes); att K. Gustaf III, som på Ekolsund tillbragt sina lyckligaste dagar såsom Kronprins och Konung, i i\ov. 1780 rent af sålde Ekolsund till George Seton, grosshandlare i Stockholm och Svensk adelsman, med successionsrätt för hans systerson Alexander Baron, sedermera adopterad Seton, för 120,000 R:dr Specie; att uti salubrefvet Konungen icke till denna handling åberopade någon autorisation af R.
St., hvilken ej heller någonsin blifvit gifven, och ej heller förband sig till hemul; samt att Alexander Baron Seton, då han är 1814 genom det famösa gäfvobrefvet skänkte Ekolsund till sin ena son Patrik, med uteslutande af den andra, den under rättegången aflidne Alexander, skedde det med förbehåll, att Patrik Seton icke Den 8 Mars f. m. 65 icke skulle fa försälja godset under 5oo,ooo R:dr B:co och aldrig åtaga sig hemul efter lag.
Då jag på ailä dessa skäl icke kan finna annat, än att Ekolsund ännu i denna stund är ett förpantadt Kronogods eller Kungsgård, som K. M. och Kronan, eller 11. St., hvilka beviljat panterättigheten, när som helst äga att inlösa emot erläggande af panteskillingen, 84,000 R:dr, bör jag derjemte hafva äran vördsammast tillkännagifva, såväl att ytterligare upplysning i ämnet skall, der det äskas, genom min försorg blifva StatsUtsk. meddelad, samt att, i händelse mitt påstående skulle finnas grundadt, jag, oaktadt den i underd. föreslagna donationen nu, efter den ankomna Nåd.
Skrifvclsen, ej mera ifrågakommer, likafullt fortfar att yrka, det Ekolsund måtte för Statens räkning inlösas.
Jag anhåller vördsamt, att detta mitt yttrande måtte få till StatsUtsk. åtfölja remissen af min i ämnet afgifna motion.
Hr von Scheele, Knut Georg:
Det är i anledning af de anmärkningar, hvarmed Gr.
Cronhjelm beledsagat min motion, då den i min frånvaro remitterades, som jag nu begär R. o. Ad:s uppmärksamhet; men då Hr Gr. lofvat att rätta ett misstag, som han -i sina anmärkningar begått, och jag dessutom fått höra, att desamma i tidningarna blifvit oriktigt uppfattade, anhåller jag vördsamt att få uppskjuta mitt yttrande, intilldess Gr.
Cronhjelm lemnat sin förklaring.
Då Hr v.Scheeles motion förekom till remiss, tror jag, att jag yttrade mig ungefärligen i följande ordalag.
Jag sade, att jag ansåg principen, som motionen vidrörde, vara riktigare än motionen; den princip nemligen, att communerna skulle få sjelfva afgöra sina husliga angelägenheter och att icke Statsmagterna skulle bestämma tiden för Gudstjensternas början.
Jag sade, att jag icke ägde kännedom om Kyrkolagens stadgande i detta afseende; men att jag af erfarenheten visste, att Gudstjensten börjar vid olika tid på särskilda orter.
Jag sade, att jag af denna anledning var öfvertygad, att Kyrkolagen icke hindrade communerna att sjelfva besluta i detta ämne, hvarmed jag fann det vara olämpligt att Statsmagterna skulle taga befattning, och på dessa grunder vågade jag afstyrka motionen.
Sedermera har jag af StatsSecret. för Ecclesiastik-ärenderna erhållit den upplysning, att i Kyrkolagen finnes bestämd en viss timme för Gudstjenstens början.
Härefter bör jag rätta mitt misstag och förändra mitt yttrande dertill, att jag önskar, det Utsk. ville tillstyrka Ständerna, att, enligt 87 §. Riksd.Ordn., till K.
M. ingå med anhållan, att det måtte öfverlemnas åt Consistorierna eller de större communerna att bestämma, vid hvad timme Gudstjensten å särskilda ställen skall börjas, och att stadgandet i Kyrkolagen 4 H. 9 6G Den 8 Mara f. m. matte i enlighet dermed undergå förändring, då i allt fall detta lagbud icke efterlefves; ty jag kunde anföra mångfaldiga ställen, der Gudstjensten icke alltid börjas på samma timme.
I öfrigt torde Hr v. .Scheele finna, att något missförstånd icke ägt rum.
Scheele:
I anledning af hvad Hr Gr.
Cronhjelm yttrat, får jag förklara, att å de ställen, hvarest den i Kyrkolagen bestämda tiden icke för Gudstjensterna iakttages, äger s. k. duplication rum, hvarigenom conformiteen måste störas.
Skulle Hr Gr. kunna uppgifva något ställe, hvarest annat förhållande förefinnes, så anser jag det vara embetsfel, enär allmän lag bestämmer tiden, som endast i följd af locala förhållanden kan undergå ändring, hvilken likväl aldrig kan öfverlemnas åt godtycket, utan, enligt K. Förordn. d. 3 Dec. iS^ä, måste af Consistorium bestämmas.
I afseende å Hr Grefvens tillägg till min motion, vill jag blott anmärka, att härvid dock noga måste bevaras den eonformite', som uti hvarje Kyrkoordning är både önskvärd och nyttig.
Jag utbeder mig att få återföra R. o. Ad:s uppmärksamhet på den öfverläggning, som i sisth Måndagsplenum f. m. härstädes föreföll i anledning af min motion om förändring i löningssättet för indelta Armeens befäl.
Då jag nu går att upptåga de anmärkningar, som Hr Liljenstolpe emot förslaget framställt, kan jag icke besvara en annan värd ledamot, Frih. v. Dubens muntliga yttrande, enär detsamma, så vidt jag rätt uppfattade det, endast innehöll ett omotiveradt bestridande af motionen.
Hr Liljenstolpe är jag Skyldig det svar på hans uppmaning till mig att återtaga motionen, att ändamålet med öfverläggningarna på detta rum är att öfvertyga, icke att öfvertala.
Härefter uppläste Hr Hjärne följande:
Hr Liljenstolpe har, i det anförande han uppläst till afstyrkande af min motion, hufvudsakligen rört sig omkring detaillerna af verkställigheten.
Jag har uti sjelfva motionen ej utvecklat dessa detailler.
Jag ansåg, att den endast borde omfatta sjelfva grunden eller systemet, jemte de hufvudsakligaste skälen för dess antagande, och ansåg detaillerna af utförandet stå i ett så underordnadt förhållande till sjelfva principfrågan, att olika tankar i afseende på dem ej borde inverka på antagandet eller förkastandet af den sednare.
Att i discussionen öfver ett förslag endast sväfva omkring i tillämpningens mångfaldighet, är ofta ett sätt att bortblanda sjelfva hufvudsaken, eller åtminstone att göra ämnet svårfattligt och således omdömet mindre redigt för dem, som Den 8 Mars f. m. endast af discussionen skola ledas till en öfvertygelse.
Detta liar säkert ej varit min värda motståndares afsigt.
Jag är öfvertygad om, att lian genom sina anmärkningar åsyftat samma ändamål som jag, nemligen att lemna ett bidrag till det vigtiga ämnets utredning och skärskådande.
Af detta skäl vill jag begagna min rättighet att ännu en gång yttra mig öfver ämnet, för att punktvis besvara Hr Liljenstolpes anmärkningar, icke derföre, att jag anser dem vara af någon öfvertygande beskaffenhet, men derföre att, när dessa anmärkningar förfalla, min åsigt vinner en ökad styrka derigenom, att, då anmärkningarna tyckas hafva utgått från en sträng ensidighet, den värda motståndaren natuiligtvis uppträdt med sina bästa vapen, hvaröfver segren ändå alltid är en seger, ehuru lätt.
Hr Liljenstolpe börjar med att åberopa sin mångåriga erfarenhet såsom indelt officer.
Jag hyser aktning för denna grund till hans enskilda öfvertygelse; men jag kan ej antaga den såsom ett skäl.
Det ligger i menniskans menskliga natur, att hennes ideer kunna växa fast vid fördomar och vanor, och jag fritager ej någon från deras mer elier mindre inflytelse.
Men dessa intryck äro helt och hållet individuella, och få ej, i form af erfarenhet, påtrugas någon annan.
För det andra framdrar den värda talaren, såsom ett hufvudsakligt skäl emot mitt förslag, ”att Boställs-Directionerna äga rättighet att fordra arrendets lösning med penningar, beräknadt efter medium af de 5 sista årens markegångspris.
” Jag kände denna föreskrift i reglementet för Bost.-Direct:na; men jag inser ej, att den utgör någon hufvudsak i närvarande organisationsfråga, och det måste vara ett misstag, alt Hr Liljenstolpe kommit att begagna detta skäl emot förslaget, enär det påtagligt talar för detsamma.
Jag har nemligen föreställt mig, såsom en af de möjliga svårigheter, h vilka kunna anföras emot verkställigheten af mitt förslag, att
Staten skulle belastas med uppbörden af en mängd natura-persedlar, hvilkas realiserande i penningar möjligen blefve både osäkert och besvärligt.
Min enskilda öfvertygelse är visserligen, att när Staten öfvertager uppbörden af de indelta räntepersedlarna, och således räntegifvaren alltid är försäkrad om att få lösa dem efter markegång, ganska få persedlar skola lefvereras in natura.