Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna sommar på Gunnebo var en deliciös tid för älskande par.
Constance visste godt besked, och med utsökt takt och utmärkt välvilja bjöd hon samtidigt till gäster på Gunnebo de personer, hvilka helst ville vara tillsammans, och för hvilka annars yppade sig svårighet till ostörd sammanvaro.
Somliga af kavaljererna voro ständiga gäster, andra redo från staden ut till Gunnebo efter slutad contoirstid, stannade kvar öfver natten och vände åter till staden tidigt på morgonen.
Så gjorde Fredrik Damm och Jesper Geijer och tidtals äfven John Hall själf.
John var liksom Constance mycket gästfri och var aldrig mera belåten, än då rummen i den låga öfvervåningen på Gunnebo med sina inbyggda alkover voro öfverfyllda med främmande.
Dock ägnade han sig ingalunda åt sina gästers förströelse, som Constance gjorde, utan skötte sig, som om han varit mol allena på det vackra stället.
Mest penchant hade han för att smyga sig undan på en stig inåt skogen, där det fanns ett slags eremitage, en liten byggnad beklädd med bark och vid ingången två kolonner af obarkade tallar.
Här, innesluten i skogens djupa fred, fastän endast få steg från vägen, kunde John Hall sitta timtals, försjunken i tankar eller drömmande om egen lycka eller förmåga att bereda andras sällhet.
Dessa voro Gunnebotankarne, ty John Hall hade olika tankar i staden och på landet, och väl utanför contoiret glömde han totalt bort affärerna.
Om aftonen var det lifligast på Gunnebo. Då hade de unga herrarne hunnit ut från staden.
På karusellplatsen lekte och rasade ungdomen, där kastades krans och dansades ringdansar.
Allt som oftast smög sig ett förälskadt par ur dansen, lockadt af ensligheten uti parken, där träden glödde i den nedgående solens sken.
Men intet älskande par tog sin väg förbi eremitaget.
Ty hvem kunde veta, om ej John Hall ännu dvaldes där, och hvem ville oroa den besynnerlige mannen?
Hur härligt var det ej häruppe i skogsensligheten!
Doften af gran och linnea blandade sina ångor i högsommarkvällens milda luft, och sorlet från den lilla ån nere i dalen hördes tydligt mellan de glada skratten och den muntra sången:
»Det brinner en eld, han brinner så klar,
Han brinner med tusende kransar –»
Man hade genom sommarens månader hunnit ända till september.
En eftermiddag stod John Hall på trappan utanför stora salongen och ropade med högan röst nedåt trädgården:
– Constance, Constance, Constance!
– Han behöfver inte gorma så förbåldt, sade baron Koskulls betjänt, som stod utanför betjäntflygeln och talade med en kamrat.
Hon sitter inne i lindbersån, alldeles nedanför honom.
De ha suttit där i flera timmar.
– När kom han?
– Just nu, tycks det.
Medevivagnen är ännu inte frånspänd.
– Nej, jag menar inte han där.
Jag menar den andre.
– Han kom i middags.
Han skaffar sig alltid ett par timmars försprång för principalen.
– Skulle man inte förbarma sig öfver honom och säga, hvar hon är?
Han skriker, så det slår lock för öronen.
– Låt honom skrika!
Hon hör honom, och när hon vill komma, kommer hon, men inte ett ögonblick förr, han må tjuta hur mycket han behagar.
– Constance, Constance!
– Se där är hon nere vid dammen!
Hon har gjort sig omaket att gå ur bersån och fram mellan häckarne, där hon ej synes, och ner till dammen, och där står hon nu och matar fiskarne i all oskuld, under det den andre sitter kvar i bersån och väntar på att hon skall komma igen och fortsätta herdestunden.
– Så, nu hör hon honom.
Och kommer genast, när han kallar henne.
Just så vill John Hall ha det, och John Hall får allt som han vill; åtminstone tror han det och är salig i sin tro.
Är hon inte förbåldt vacker, som hon går där, min lilla fröken?
Jag föredrog alltid fröken Constance för fröken Marianne.
Se, fröken Constance, hon lägger sig vinn om att tjusa alla karlar, höga och låga, men det frågar fröken Marianne så katten efter, hon vill bara åt de allra högsta.
– Men si, fröken Constance – –
Friherrinnan Hall gick långsamt upp för trappan och in i salongen, där John väntade henne.
Hon var helt hvitklädd och bar en krans af rosor på håret, som var uppsatt à la grecque.
Hon höll upp den snäfva klädningen med båda händerna och hade fånget fullt af blommor.
John glömde totalt bort hvad han hade att säga Constance, till den grad blef han slagen af hennes skönhet.
– Du är mycket vackrare än hon, det är ingen jämförelse, sade han.
– Mycket smickrande att höra.
Men det vore i alla fall intressant att veta, med hvem du jämför mig.
– Med vår Flora nere i orangeriet.
Fast min ömma Constance är oändligen mycket vackrare.
Constance räckte fram kinden och lät sin mans läppar snudda vid den.
John såg sig oroligt omkring.
Han fruktade att någon bevittnat hans kärleksbetygelse.
Han var alltjämt blyg och tafatt som en gosse.
– Hvar äro våra gäster? frågade han.
– De äro alla försvunna, hvar och en på sitt håll.
Jag var på väg att leta efter dem, då du ropade mig tillbaka, som om det gällt lifvet.
Var det något särskildt angeläget?
– Ja, det var så.
Johns ansikte hade plötsligt återtagit det dystra utseende, som åsynen af Constance ett ögonblick förjagat.
Men innan jag säger hvad det är, vill jag nämna, att jag är mycket belåten med att ingen annan än jag såg dig, när du gick genom trädgården.
– Ser jag så förfaselig ut? frågade Constance.
– Nej, men du håller upp klädningskjolen alldeles för högt.
Det är oanständigt, var god och släpp ner den litet.
– Nå, nå, skrik inte så högt, någon kunde höra dig, parkdörrarne stå öppna.
– Hvem kan höra mig, när alla äro långt borta?
– Nå ja, jag skall göra dig till viljes, då detta tycks såra din blygsamhet.
Är det anständigt så här?
Men eftersom du tycker, att jag liknar Flora i den här dräkten och den här ställningen, så skall jag bibehålla den, tills våra gäster komma.
Det kan ej dröja alltför länge.
De veta, att jag serverar te klockan sex.
– Hvad var det för angeläget du ville mig?
John betänkte sig ett ögonblick, innan han svarade.
Han strök håret ur pannan, som han hade för vana, när han kände sig förvirrad.
– Jag ville säga dig, att jag har beslutat mig för att resa till Stockholm.
Jag har något angeläget att uträtta där.
Constance gaf till ett fröjderop.
– Om jag inte hade mina händer fjättrade, skulle jag applådera ditt välkomna tal.
Jag är alldeles förtjust.
Johns ansikte mulnade.
– Är du så glad öfver att blifva mig kvitt?
Det är ingen nöjesresa utan angelägna affärer, som tvinga mig till Stockholm.
Jag reser högst motvilligt.
Det kännes särdeles påkostande att lämna dig, min älskade Constance.
– Ingen sorg i onödan!
Lämna mig, det kommer aldrig i fråga.
Jag reser naturligtvis med.
Men jag fordrar ett par veckors uppskof.
Jag måste ha en hoper nya toiletter.
Jag skall beställa dem i morgon dag, men förr än den femtonde september blir jag absolut inte redo.
Jag behöfver hattar, kappor och baldräkter efter senaste modet.
Du får ej förgäta, att det är första gången jag som friherrinnan Hall besöker hufvudstaden.
Vi skola förbluffa de goda stockholmarne, John, tvinga karlarne på knä och göra fruntimren gula af afund.
– Nej, det skola vi inte göra, Constance!
Tvärtom, Constance!
Vi skola uppträda blygsamt och anspråkslöst och undvika allt skryt.
– Det är alldeles icke skryt att uppträda efter sina villkor.
– Tala inte så lättsinnigt, du gör mig orolig.
Jag hade inte tänkt att taga dig med på denna affärsresa.
Nästa gång skola vi fara ditupp för vårt nöje, och då skall du få göra hvad du behagar, min ömma Constance.
Vänta till dess!
– Nästa gång är en skälm.
Det är inte tal om annat än att jag skall upp och hälsa på Marianne och den öfriga släkten.
Och jag skall dansa på hofvet – Constance gjorde en glissade öfver golfvet – men dessemellan får jag taga mig tid och tjusa till dina affärsvänner, så att de bli mjuka som vax, och du får dem till hvad du vill.
– Tar jag dig med, är det inte därför.
Constance skrattade uppsluppet.
– Du är dock en lustig kurre, John!
Du förstår inte skämt det bittersta grand, utan tar hvart ord man säger alltför högtidligt och bokstafligt.
Tror du inte jag vet, att hela Sverige och halfva utlandet ligger på knä och tigger om nåden att få göra affärer med John Hall & compani?
Nå, se inte så hängfärdig ut!
Hvad jag säger är dagsens sanning, det vet du lika väl som jag.
John Hall gjorde en häftig rörelse.
– Sade du något, John?
– Nå, vill du partout ej, att jag skall lägga an på husets affärsvänner, får jag väl skaffa mig egen publik.
Du vet hvilken lydig hustru jag är.
– Tyst, där ha vi våra gäster!
Gå litet åt sidan, så få vi se, om de äro så snabbtänkta som du och strax igenfinna likheten med Flora.
Constance ställde sig i en attityd så lik Floras som möjligt.
Om kjolen hölls upp lika högt som tillförne, hade John ej tid att anmärka det, innan damerna, hvar och en med sin vän af det andra könet, inträdde i salongen, gladt skämtande och under animeradt samspråk.
Sist kom Fredrik Damm, ensam och surmulen.
Det blef ett allmänt utrop vid åsynen af Constance.
– Gudomligt!
Hänförande!
Det är den syperba Flora, endast mycket skönare!
– På min ära, John Hall, denna sista staty är ett ypperligt förvärf!
– Som det ej är aviseradt: »Får icke vidröras», kysser jag denna förtjusande arm.
Baron Koskull var ej den minst entusiastiske.
– Sannerligen, så far hennes jag är, måste jag säga – – – Han kysste på fingret åt sin dotter.
– Deliciös!
Men Constance lät sig ej bekomma.
Hon förändrade ej minsta min vid alla dessa utrop, utan blef stående orörlig, så länge det roade henne.
Ändtligen, när Fredrik
Damm kom fram, förbyttes den inåtvända blicken i ett varmt ögonkast, hon öppnade långsamt de små händerna och släppte sitt tag i kjolen, och hela blomsterfånget föll ned för hans fötter.
Constance sträckte på sig med en vällustig rörelse.
– Ah – det var ändå ett tvång att stå där!
Nu är det slut med gudinnan Flora, och i dess ställe träder den småhyggliga värdinnan på Gunnebo, som beskedligt serverar sina gäster te.
Hon gjorde som hon sagt och lade med egna händer i sockret, smuttade till och med oförmärkt på Fredrik Damms kopp, innan hon räckte honom den.
Framgångar och missräkningar.
Constance gjorde stor lycka i hufvudstaden.
Stockholmarne voro tokiga i henne.
Man löpte formligen gatlopp efter det Hallska ekipaget, när det visade sig, ty alla ville se den sköna friherrinnan Hall, den celebra Marianne Koskulls syster.
Oftast sutto de två systrarna tillsammans i vagnen och utgjorde den vackraste tafla.
Vanligtvis fanns där också en eller två uppvaktande kavaljerer, någon ordensprydd och guldsmidd herre eller en af societetens eleganta sprättar.
John Hall var till stockholmarnes stora missräkning aldrig med i vagnen.
Han var på sitt sätt lika omtalad som hans sköna friherrinna, och man var ganska missnöjd öfver att han aldrig lät sig beskådas.
Men på samma gång som societeten i allmänhet höll John Hall räkning för att han hade tillräckligt vett att ej vara påträngande i den krets, som hans hustru genom börd och släktskapsförhållanden tillhörde, fanns det mången, som förtröt, att det beryktade götheborgsoriginalet, kändt för sin slarfviga dräkt och sitt ovårdade skägg och sina galna idéer, höll sig borta från sällskapslifvet.
Säkerligen skulle han ypperligt kunnat medverka till nöjet.
Ej ens på operan syntes han annat än någon sällsynt gång i Constances loge, där hon och Marianne gåfvo cour.
Constance var söt att äta upp och ledig och glad med alla.
Högst i gunsten stod envoyén, grefve Gustaf Lagerbjelke, som tillbringade denna höst i Sverige.
Det var han, som hade det afundade privilegiet att sätta på Constance ytterkängorna, när spektaklet var slut.
De stockholmska konnässörerna hade svårt att afgöra hvilken af de båda systrarna var den mest eftersträfvansvärda, den blonda, stillsamma Marianne eller den ystra Constance.
Man kom dock villigt öfverens däri att båda voro deliciösa.
Men Constances toiletter öfverstrålade vida Mariannes liksom alla andra stockholmsdamers.
Ingen hade råd att bestå sig dräkter af den elegans och kostbarhet, som den götheborgska millionärens hustru presterade.
Därtill kom att Constance hade den utsöktaste smak.
Hon bar vanligtvis hvita klädningar af ett slags indiskt muslin, till den grad luftigt och genomskinligt och lätt, att det föreföll som väfdt af idel skyar.
Kjolkanten var smyckad med en bred bård af guldeller pärlbroderier, och det korta lifvet, draperadt med djupa veck, lämnade de beundransvärdt formade armarne bara och sammanhölls öfver axlarna af stora kaméer, diamantspännen eller agraffer af ciseleradt guld.
Constance hade, i likhet med franska kejsarinnan, en verklig passion för schalar.
Hon ägde öfver femtio sådana, alla af stort värde, och hon visste drapera sig i dem med den mest bedårande grace.
Hon älskade dessutom parfymer, men icke vanliga, som stodo till buds för hvem som helst, utan sådana, som enkom voro sammansatta för hennes räkning.
De lyckliga, som kommo i den sköna Constances närhet, lefde alltjämt i en atmosfär af förföriska och berusande dofter.
Stockholms högsta societet täflade om att få se hos sig den sköna friherrinnan Hall, född Koskull, och alla herrar, höga och låga, spände sig för hennes triumfvagn och sjöngo hennes pris.
Förutom hennes skönhet och toiletter prisades också hennes kvickhet och lustiga infall, om hvilka man ej rätt visste, ifall de voro förestafvade af stort lättsinne eller stor naivitet eller båda i förening.
Hur skulle man till exempel döma ett af de infall, man citerade efter henne?
Man berättade, att i ett sällskap, där man ej så särdeles berömmande talat om ett vackert fruntimmer, hade en person bland annat påstått, att nämnda dam ej hade mindre än tio älskare.
Hvarvid Constance Hall godhjärtadt, om ock något obetänksamt, utropat:
– Tio älskare, det är förfärligt hvad man öfverdrifver!
Jag skulle vilja ha dem, som fattas i tio!
Säkert är emellertid, att större succès, än den hon i verkligheten gjorde, hade Constance ej ens i drömmen kunnat föreställa sig.
Ryktet om hennes framgång och det uppseende, hon väckte i hufvudstaden, gladde alla hennes götheborgska vänner och synnerligast henne ömme fader.
Men Fredrik Damm förtärdes af svartsjuka och svor öfver sin principal, hvilken, efter hvad skvallret hade att förmäla, ej det bittersta passade på sin förtjusande hustru.
En mera bekväm äkta man än John Hall kunde visserligen hans mycket entourerade och kurtiserade friherrinna ej önska sig.
John hade det blindaste förtroende för sin ömma Constance och hade dessutom under denna Stockholmsperiod många bekymmersamma stunder, för hvilkas vetskap han ville skona sin hustru i hennes nuvarande delikata tillstånd.
Dessa bekymmer voro penningbekymmer.
Det i Europa rådande krigstillståndet och osäkerheten på hafvet hade nödsakat John Hall & comp. att inskränka exporten af sitt järn till England allena, där det så småningom för myckenhetens skull blifvit mindre begärligt och fallit till underpris.
Ett betydligt förlag af nära 30,000 skeppund järn hade därför måst behållas, och de Hallska järnbruken drefvos med förlust.
John Hall kände visserligen häröfver ingen allvarlig oro, men han behöfde kontanta penningar och använde tiden i Stockholm med att försöka uppbringa lån.
Till hans stora förvåning gick det motigt för honom på contoiren.
Det var ej nog med att visa sig för att få.
Man skyllde ifrån sig, mest på de dåliga tiderna.
Detta var något, som John aldrig pröfvat på.
Han blef både häpen och förargad och slutligen missmodig och tungsint.
Låneförsöken på contoiren blefvo allt sparsammare och sparsammare och till sist upphörde de alldeles; och John Hall tog sig i stället för att ensam ströfva utåt Haga eller Kungliga Djurgården.
Men så kom åter ett af David Carnegies olycksaliga bref med dess prompta maningar att oförtöfvadt skaffa kontanter, ty i annat fall ginge allt på tok; och John Hall hade intet annat att göra än att åter försöka på contoiren och där erhålla antingen kalla ursäkter eller också sådana eländiga småsummor, att det var detsamma som att intet få.
En dag, när John Hall, betryckt och utpinad, ströfvade längs Brunnsvikens strand, råkade han oförhappandes den kvicke och angenäme Pehr Backman från Götheborg, som slog följe med honom och underhöll honom med lustiga historier och samspråk om de sköna konsterna, ty Backman var en stor dyrkare af dessa.
Backman var en ung, vacker karl af fransysk härkomst, eldig och mörkhyad som en sydländing.
Han hade kvicka, blixtrande bruna ögon och lockigt, svart hår, och fastän endast af medelstor växt, gaf han intryck af att vara idel senor och kraft.
Backman var en mycket skicklig ryttare och fäktare, och han dansade med oefterhärmligt behag, och som han dessutom var en kvick och tilltagsen karl, spelade han en stor roll i somliga Götheborgskretsar, där han var hardt nära förgudad.
Men då Backmans familj ej tillhörde den finare köpmanskretsen, var han ej med i societeten såsom till exempel Fredrik Damm och Jesper Geijer.
I denna societet var Backman fruktad och afskydd för sin skarpa tunga, sin grymma härmningskonst och icke minst för sin stora processlystnad.
David Carnegie och hans firma hade af Backman blifvit kvald med processer i flera år.
Också hatade David Carnegie Pehr Backman som pesten, och Backman gycklade beständigt på ett alldeles icke harmlöst sätt med den Carnegieska försiktigheten och viktighetsmakeriet.
Backman hade en lång stund underhållit sig med John Hall om taflor och skulpturer, men på en gång bröt han af och började tala, gå och snusa ackurat som David Carnegie.
John Hall hade ej kunnat hålla sig ifrån att småle, men han hejdade sig samvetsgrant och sade:
– Jag ber ödmjukast herr Backman att ej härma David Carnegie för mig, han är en hedersman, och fast jag väl inser hans muntrande sidor, öfvervägas de dock af hans stora förtjänster, på hvilka min salig far satte stort värde.
Det blixtrade till i Backmans ögon, då han, talande som Carnegie, började följande harang:
– John Halls uppfostran har icke varit riktad på detta för hans framtid viktiga göromål, nämligen att fortsätta husets vidsträckta traditioner.
Lämnad nästan i oberoende af allt annat än sin vilja, upptagen af själfvalda nöjen, såsom inköp eller uppställande af naturaliesamlingar, målning, ordensinrättningar, resor och annat sådant, kunna contoirsgöromålen icke skötas, som de borde.
– Har herr Backman hört David Carnegie säga detta? frågade John allvarsamt.
– Nej bevars, vi talas aldrig vid.
Men jag har sett det skrifvet.
Och det kan herr Hall också få se.
Titta på det här brefvet!
Backman drog upp ur fickan ett bref, som han visade John, och pekande på de nyss reciterade orden, läste han vidare med en ypperlig härmning af de Carnegieska strupljuden och den skotska brytningen:
»En djup okunnighet uti allt, som tillhör en köpman att veta, har blifvit en naturlig följd af denna uppfostran, och då den förenas med en fullkomlig ovana vid att lyda eller taga råd, ett oböjligt sinne och en omisskännlig fordran på undergifvenhet, kan denna brist på egen kunskap i ingen mån ersättas genom den klokaste rådgifvare, hvilken sällan höres, aldrig åtlydes och efter kort tid icke mer vågar tala.
– Det är ej beskedligt af David Carnegie att skrifva ett sådant bref, sade John, som blifvit mörkröd.
Jag tillåter gärna David Carnegie att gifva mig råd.
Backman hade svårt att ej infalla »som herr Hall ej följer», men han sade i stället:
– Ja, ja, hur Carnegie talar och skrifver och råder, så slutar han med att bli herr Halls kompanjon, det vill jag ge mitt hufvud i pant på.
John Hall svarade hastigt:
– Tror då inte herr Backman, att jag vet hvad jag vill och hvad jag gör?
Jag tar aldrig David Carnegie till min kompanjon, hur mycket som än arbetas därför.
– Saul ämnade heller icke taga David till sin efterträdare, men David blef det i alla fall.
Trinda och rödkindade karlar se för innerligt menlösa ut framifrån, men när de ha en sådan bred ryggtafla som Carnegie, så äro de af den farliga sorten, lita på det!
Backman knäppte med fingrarne.
John stannade tvärt.
– Jag kan nämna för herr Backman, att fast jag fullkomligt litar på David Carnegie, har han långt mindre att sköta på min tid, än han hade under min salig faders.
Jag sköter själf allt.
– Det som synes, ja!
Men det som icke synes, eller rättare sagdt, det som icke är ämnadt att synas!
Om herr Hall mött motgång här i Stockholm, så kan det ju bero på de rekommendationsbrev som skickats före herr
Hall och hvaraf vi nyss tillsammans läst ett prof.
– Hur kan herr Backman veta – ?
– Min värde herr Hall, jag vet allt.
Jag vet till exempel, hvad som fört herr Hall hit till Stockholm, eller, rättare sagdt, hvem som fört herr Hall hit, för att herr Hall skulle få lida förödmjukelser enkom arrangerade för att få den fasta viljan mjuk och för att vederbörande sedan må kunna uppträda som skyddsängel och få sitt kompanjonskap genomdrifvet.
Och hela saken är den enklaste i världen.
Om jag till exempel vore herr Hall –
– Hvad skulle herr Backman då göra?
– Jo, om jag vore herr Hall och händelsevis vore i behof af en summa kontanta pengar, så skulle jag helt enkelt upplåna den äskade summan af en eller flera personer, allt efter som det behagade mig, mot mitt å Götheborgs våg stående järn som pant.
– Det är en briljant idé!
Därpå har jag ej tänkt.
– Och om jag vore John Hall den yngre och ej hade lust att själf besvära mig med denna affär, så skulle jag anmoda någon fattig sate, Pehr Backman till exempel, att vara mitt ombud härvidlag.
Och om jag vore John Hall och gjorde detta, så skulle jag få se, att det hela ginge som en dans, utan ringaste om och men och tyngd och svårighet och likbjudarmin, som jag vore van vid, nota bene, om jag vore John Hall och hade David Carnegie till förste man.
– Vill herr Backman göra detta för mig?
– Med allra största nöje och allra största lätthet.
Hur mycket vill herr Hall ha?
– Carnegie skrifver, att ett hundrade tusen riksdaler banco behöfvas.
– Gif mig tid till i öfvermorgon, och herr Hall har dessa pengar.
Och nu skola vi tala om angenämare ämnen.
Har herr Hall nyligen varit hos herr Sergel?
Han frågade sist jag var hos honom, med största intresse efter herr Hall och undrade, om han ej snarast skulle besökas.
Om herr
Hall har lust, kunna vi på återvägen gå upp tillsammans i Sergels atelier.
– Med allra största nöje.
Det var en magnifik idé af herr Backman.
Jag har under denna min stockholmsvistelse varit till den grad upptagen af affärer, att jag totalt måst försumma det som intressera mig mest af allt, nämligen alstren af de sköna konsterna.
Jag är herr Backman högst förbunden för den angenäma distraktion, vårt möte beredt mitt sinne, och hoppas att få se herr Backman hos mig i Götheborg.
Mina samlingar torde intressera en sådan kännare som min herre.
Jag har känt en stor åstundan att få komma upp till herr Hall och fröjda mina ögon med åsynen af alla de sköna föremål, hvilka herr Hall samlar i sitt praktfulla, åt skönheten och konsten helgade hem.
Det Hallska museet är sannerligen en skatt, från hvilken ingen konstälskande götheborgsbo borde känna sig utestängd.
Men då jag väl vet, att herr Halls sinne varit förgiftadt mot mig, har jag ej velat visa mig påträngande.
Desto erkännsammare är jag för denna älskvärda inbjudan.
John Hall blef med ens förnöjd och lätt till sinnet.
Han hade bitterligen förtrutit obehaget af sin ställning som lånsökare på de stockholmska affärscontoiren.
Han hade känt sig till den grad pinad häraf, att han nästan förglömt, att han var den rikaste mannen i det rika Götheborg, samme man, som kunde lyckliggöra kunskapstörstande och konstälskande människor genom att slå upp dörrarne till sitt museum och sitt bibliotek, och han var verkligen hjärtligen tacksam mot Backman, som påmint honom, att så alltjämt var förhållandet.
– Ingen har förgiftat mitt sinne mot herr Backman.
– Om det roar herr Hall, kunna vi ju gärna kalla denna någon ingen.
Den tjocka paddans namn, som heter ingen, skall ej komma öfver mina läppar.
Och nu följas vi åt till herr Sergels atelier.
– Det göra vi.
Detta är sannerligen den enda angenäma dag, jag haft under denna min Stockholmsvistelse.
Men nu bär det snart hem igen.
Min hustru har haft en lycklig tid häruppe hos sin syster och sina släktingar, men jag längtar ner till vårt Götheborg.
Blott den här affären blir klarerad, skall jag oförtöfvadt vända åter.
Ett par dagar senare infann sig Backman hos John Hall med den äskade summan, som enligt Backmans försäkran med den allra största lätthet blifvit anskaffad.