Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter angår Herr Danckwardts anmärkningar får 5‘ag äran förklara, att det visserligen målända varit Utskottens skyldighet, att förskaffa sig kunskap om, huru Kongl. Maj:t afgjort denna fråga, i anledning af Rikets Ständers Skrifvelse vid forlidne Riksdagen, och jag nekar icke, att Utskotten i detta afseende gjort sig förtjente till den anmärkning de erhållit; men Utskotten hafva följt JustitiaeOmbudsmannens uppgift på de mål, som af Kongl. Maj:t blifvit pröfvade, och då det saknades bland dessa, trodde Utskotten, att det ej varit föremål för Kongl. Maj:ts 3NTådiga pröfning.
Utskottens underlåtenhet i detta fall ger mig en ökad anledning till den önskan, att Justitieombudsmannen, genom ett tillägg i sin Instruction, måtte åläggas redovisa, icke blott för sådane utaf Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse!’, som blifvit af Kongl. Maj:t bifallna, utan äfven för dem, som blifvit afslagna med delaillerad berät - Den 7 Maji e. m. telse om, på hvad sätt, och af hvad anledning håda delarne skett.
Om en sådan uppgift nu funnits, hade Utskotten icke fallit i detta misstag, som nu torde kunua ursäktas äfven ur den synpunkt, alt Ulskotten icke hafva tillgång till StatsRådets Protocoll. Beträffande Friherre IlermeLins anmärkningar, hvilka gå ut på detsamma, som Herr Ribbings, har jag intet annat att svara derpå, än att jag tror det vara öfverflödigt besvära Kongl.
Maj:t med någon serskild undersökning i ämnet.
Jag tviflar icke, att, när Kongl.
Maj:t ser liden vara inne, att aflöna
DomareCorpsen på annat sätt, lär han i detta fall med glädje gå Rikets Ständers önskningar till mötes.
Jag tillstyrker således bifall på Betänkandet; men då Herr Danckwardt redan upplyst, att en del af förslaget för detta är af Kongl. Maj:t bifallet, och således ganska litet återstår, skulle jag tro, att en återremiss icke tjenar till det ändamål Herr Ribbing och Friherre Hermelin åsyftat, emedan det icke sätter Utskotten i tillfälle, att i sjelfva hufvud frågan komma till något förändradt resultat.
Grefve Possej Arvid: Efter Friherrarne Sprengtporten och Ehrenborgh har jag ganska litet att yttra.
Det är allenast i afseende på Herr Ribbings anmärkning, så vidt den angår Herr Reutersvärds Motion, som jag ville nämna, att Herr Reutersvärd icke Den 7 Maji e. m. väckt fråga om någon tillökning i lösen för vederhäftighelsbevis, utan endast fästat uppmärksamheten på den olika tydning, som härutinnan gifves af serskildta Autoriteter.
Utskotten, som granskat Författningen och funnit denna punkt tydlig, hafva derföre icke gjort något nytt förslag.
Beträffande Herr Ribbings hufvudsakliga anmärkning, att Utskotten bordt tillstyrka Expeditionslösens upphörande i allmänhet, så synes det af min reservation, att jag delar samma tanka; men just derföre har jag gjort det till min skyldighet, att pröfva möjligheten af att uppfylla en sådan önskan för närvarande.
Jag har då funnit, att härtill fordras förberedande åtgärder, som icke bero af Rikets Ständer, och än mindre afUtskotten att vidtaga.
Utskotten hafva derföre, med godkännande af principen, funnit bättre, att låta förhållandet vara i det skick det nu befinnes, och afbida den lid, då Regeringen kan framkomma med något detaljeradt förslag i ämnet.
Jag tror således, och förutser, att Herr Ribbing likaledes gör det, alt vi kunna och böra afvakta tiden i detta fall.
Deremot nekar jag icke, att i Utskottens Betänkande finnas omständigheter rörande denna fråga, dem jag icke kan gilla.
Derföre anser jag Herr Danckwardts föreslagna åtgärd den lämpligaste, att afslå Betänkandet, hvarigenom saken blifver i det skick den nu ar.
Den 7 Maji e. m. 203 Herr Ribbing:
Jag förbigår allt hvad som rörer vederhäftighetsbevisen.
Det skall qvitta mig lika; jag har blott trott, att lösen borde bestämmas efter personernas antal, och icke efter radernas; annars må den sättas huru lågt som helst.
Friherre Sprengtporten har yttrat, att jag allt för mycket betraktat Expeditionslösen såsom ett motiv för Domares handlingssätt.
Ridderskapet och Adeln täcktes återkalla i minnet, att jag vid hvarje punkt yttrade mig, att det nu varande Expeditionssättet gör det till en fördel för Domaren, att utdraga stilen &c. Något annat har jag icke sagt.
Tvärtom tror jag mig hafva gjort
Domarne mera rättvisa än Utskotten och dess Ledamöter, i det jag sagt, att jag och många andre
Domare önskade denna rättelse i Expeditionslösen.
Hvad beträffar, att Rikets Ständer visat obenägenhet för underdåniga önskningars framställande till Konungen; så tror jag icke, att en sådan opinion bör inverka på hvad Utskotten kunde anse rätt eller icke; ty om det är öfverflödigt att framställa önskningar i obetänkta mål, kan det derföre icke vara onödigt i så vigtiga och välgrundade förslag som dessa.
Allt hvad man fastställer om stafvelsernas antal, tror jag vara fruktlöst.
Den, som vill vara vidlyftig, kail vara det, om icke med stafvelse!’, åtminstone med onödiga meningar.
Att förekomma vidlyftigheten, sker således icke genom partiella stadganden.
Ehrenborgh har nämnt, att StatsUtskottet remitterat till Lag- och EkonomiUlskotten att yttra sig om verkställbarheten af förslaget till lösens afskaffande.
Detärsannt; men dervid borde Lag- och EkonomiUtskotten stadnat, och icke begifvit sig in på StatsIJtskottets gebit i betraktanden om Statens tillgångar; ty just deruti tror jag, att de gått för långt.
Ehrenborgh har afskräckt, eller åtminstone sökt afskräcka, från all förändring, genom den framställning, att han icke ens tordes nämna, hvilken gruflig summa en förändring i Domarnes löningssätt skulle medtaga.
Domsagorna äro, tror jag, något öfver 90 till antalet.
Om man nu ansåg hvarje Domare böra hafva 2000 R:dr B:co i lön, jag för min del skulle åtnöja mig med detta i Riksgäld, så> blef det 180,000 R:dr; men härifrån skall nu afräknas allt hvad
Domaren får i lösen bibehålla, nemligen det betydligaste, för fastebref, bouppteckningar m. m. och vidare skall i beräkning tagas, att för hvad Staten utgåfve i contanta löuer, finge den ersättning i Chartaemedel; förlusten blefve då ingen eller högst, hvad i Chartor kunde mindre åtgå, om det önskade ändamålet af minskade rättegångar vunnes.
Jag hemställer, om detta är så förfärligt afskräckande, när man bisinnar, att StatsUtskottet endast vid denna Riksdag föreslagit ett ökadt anslag årligen för HofRälterne och Högsta Domstolen, uppgående till omkring 40,000 R:dr, Den 7 Maji e. m. samt blott för skrifmaterialier en tillökning af 6000 R:dr.
Vid förra Riksdagen gjordes anslag
St den nya Skånska HofRätten.
Vid föregående
Riksdagar har man måst göra anslag till ökade löner och utvidgade Archie för de rumdryga process-luntorne.
Om man icke söker häfva sjelfva upphofvet till rättegångar, skola dessa växa ohegränsadt; och jag är öfvertygad, att om Ridderskapet och Adeln inser vigten af detta ärende och återremitterar det, skola Utskotten icke sakna anledning att verksammare befordra det ändamål, som Utskotten nu icke på minsta vis sökt uppnå.
För min del kan jag ej finna det nyttigt, om Domares aflöningssätt, genom upphäfvande af Expeditionslösen, skulle ändras.
Det skulle gifva anledning till otaliga klagomål öfver fördröjd eller bristande expedition, och det så, att JustitiaeCanzlersEmbetet skulle knappt medhinna att teckna remiss på dem alla.
Jag tror det vara välbetänkt, att Domarens aflöning blifvit gjord beroende af hans noggrannhet och ordentlighet med målens expedierande, blott man härvid förekommer missbruken, det vill säga stadgar, att ingen annan expedition behöfver lösas, än den parten sjelf begärt, utom domar och utslag.
Ty det är obilligt, att parten emot sin vilja skall tvingas att lösa, utom utslag, protocoller m. m.
Jag tror, att Utskotten bordt 286 Den 7 Maji e. m. föreslä ett sådant bestämmande, och anhåller derföre om återremiss; men kan icke instämma med dem, som begärt afslag på Betänkandet, emedan man derigenom skulle gå miste om en*föreskrift, som jag anser af vigt, så väl i afseende på concursmål, som lagfarter och inteckningar.
Efter min tanka är frågan om Domares förändrade aflöningssätt ett af de vigtigaste föremålen, som förevarit vid denna Riksdag.
Jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att frågan ej är om mindre, än att förekomma mängden af rättegångar, och således äfven att förekomma nödvändigheten af en ökad Domarepersonal.
Det hufvudsakligaste hindret emot förslaget har man hemtat från Statscassans brist på medel.
Men jag får härvid erinra, det medlen för det nja löningssättet till största delen erhållas i den högre ChartasSigillatse-afgift parterne i stället för lösen skulle erlägga, äfvensom i den besparing af de yrkade anslag till nya löner i de högre instancerne, till hvilken rättegångarnes minskning gåfve anledning; och skulle äfven något tarfvas derutöfver, är jag öfvertygad, att nyttan af minskade rättegångar rikligen skulle, äfven i ekonomiskt och financielt afseende, ersätta §taten denna utgift.
Vi hafva allt sedan 1800 nästan vid hvarje Riksdag hört Motioner väckas, om inrättning af FörlikningsDomstolar, och yi hafva hört dem hvarje gång afslås, på Den 7 Maji e. m. 287 den grund, att våra Underdomare redan efter Lag äro förpligtade, att vara Förlikningsdomare.
Jag lemnar det derhän; men det torde icke behöfva bevisas, att de oftast icke äro det, och att i alla fall den stadgade Expeditionslösen gör det till Domarens eget intresse, att snarare befrämja rättegångar och alt utdraga dem på tiden, samt att icke, som sig bör, näpsa Advocaler och kitsliga parter för rättegångsmissbruk.
Man åberopar emot förslaget flere andra svårigheter, som dermed äro förenade.
Jag tror, att man ej kan påfinna någon ny inrättning, omän aldrig så nyttig, som icke i verkställigheten möter svårigheter.
Man måste derföre afväga nyttan mot svårigheterne, och i förevarande fråga skall nyttan finnas vida öfvervägande.
Till de förberedande åtgärder för verkställigheten, hvilka jag icke betviflar kunna erfordras, hade Utskotten derföre, i min tanka, bordt uppgöra förslag på annat sätt, än alt blott hänvisa på LagCommitte'ens nya Lagförslag, det vill säga på en aflägsen framtid.
Jag minnes likväl icke bestämdt, om denna anvisning blifvit gifven af Utskotten i deras Betänkande eller af någon Ledamot här i Ståndet vid remiss af frågan.
Men jag har så ofta vid serskilda förslag till förbättringar i våra Lagar hört anvisning gifvas på den totala reform, som skall beredas genom LagCornmitléen, att jag ej kan tillbakahålla den a88 Den 7 Maji e. m. reflexion, att LagCommittéen hittills mera varit ett hinder för förbättring af våra Lagar, än ett medel dertill.
I anledning af de skäl jag nu anfört, och dem jag förut hört af flera andra Ledamöter, anhåller jag om återremiss, och motsätter mig så mycket mer afslag på Betänkandet, som hela frågan derigenom skulle förfalla.
I liufvudsaken är jag af deras mening, som önska, att Domares aflöning genom Expeditionslösen skall upphöra.
Jag vill ej trötta Ridderskapet och Adeln med ett återupprepande af skälen för denna mening; de äro redan fullständigt utvecklade.
Jag vill blott hålla mig till en eller annan detalj-fråga, som icke synes hafva blifvit besvarad.
Man har sagt, att om Domaren ej finge Expeditionslösen, skulle parterne ej få ut sina handlingar.
Härvid torde erinras, att i ekonomiska mål eger ingen lösen för närvarande rum, och likväl har klagan öfver bristande expedition ej försports i detta mera än i andra hänseenden.
Vid de högre
Domstolarne tillfaller lösen betjeningen, ej Ledamöterne, och man har likväl ej sett de sednare derföre vara mindre noggranna i tillsynen, att parterne i behörig tid utfå sina expeditioner.
Jag tror den befarade Vårds - Den 7 Maji e. m. vårdslösheten mera bero på lynnet hos en och annan, än på lösen.
Jag har hört omtalas en Domare, ej långt härifrån, hvilken, oaktadt rättigheten till lösen, ej plägade expediera mål, ulan så mycket påminnelser och tidsutdrägt, att bönderne slutligen nödgades inför Tingsbordet taga hvarandra till vittne på de utslag, som mundtligen afkunnades, för att åtminstone hafva något att rätta sig efter.
Man hör dessutom, i detta liksom i andra fall, icke begära den största fullkomlighet, utan erinra sig det
Fransyska ordspråket:
Le mieux est le plus grand ennemi du bien.
Man måste nöja sig med något; begär man allt, så får man intet.
Man har äfven invändt, att Staten ej hade några medel.
Jag vet icke, om man redan hunnit så långt med Slatsregleringen, att man bestämdt kan säga, det inga medel finnas; men jag är öfvertygad, att om saken vore på modet, så skulle man nog finna utvägar äfven för flere 100,000 R:dr, ja ända till 800,000 R:dr, såsom det troligen lärer gå med ett visst anslag.
I Frankrike fanns, före Revolutionen, samma förderfliga aflöningssätt för Domare, som hos oss.
Napoleon gaf deni sedermera bestämda löner ur Statscassan, och ehuru ringa dessa voro, verkade likväl aktningen för Domarens kall och oberoendet af hans 23 H. 19 Den 7 Maji e. m. ställning, att utmärkt skicklige män dermed funno sig belåtne.
Engelsmännen, Napoleons värste tadlare, hafva till och med erkänt hans förtjenst af denna inrättning.
Man har ock trott, att om lösen borttoges, skulle expeditions-sättet blifva för parternes säkerhet nog knapphändigt.
Det är i sanning första gången jag hört befaras, att Domstols-stil skulle blifva för korrt.
Tvertom plägar man klaga öfver motsatsen; och jag hemställer, om HofRätternes Ledamöter t. ex., hvilka icke uppbära lösen, kunna beskyllas, att behandla målen mera vårdslöst eller med mindre samvetsgranhet om parters säkerhet, än HäradsRätterne.
Jag har en alltför stark öfvertygelse om raenniskors benägenhet för ett noggrant uppfyllande af deras kall, så vidt det låter sig förena med deras eget bestånd , för att frukta en sådan vårdslöshet hos Domare, om de lönades så, att de kunde på ärligt sätt hafva sin utkomst.
Ibland förslagen till rättelse i förevarande fråga har man ej tagit i betraktande den utväg, som jag tror är antagen inom alla Kongl. Maj:ts CanzliExpeditioner, att bestämma lösen efter vissa ämnen, hvarom expeditionerne handla, utan afseendepå expeditionernes vidlyftighet, hvilket ock verkat dertill, att JustitiasRevisionens expeditioner, på sätt Herr Berg von Linde i sin reservation anmärkt, skrifvas med vanlig stil.
Den 7 Maji e. m. agt Vill man antaga, att
Statsregleringen ej för ögonblicket medgifver något anslag till ifrågavarande ändamål, så hindrar det icke Rikets Ständer, att framställa deras önskan om en bättre ordning, när tillfälle dertill gifves.
Om Ridderskapet och Adeln således skulle finna för godt, att instämma i Friherre Hermelins förslag, skulle framställningen blifva ungefär enahanda med den Serskilda Utskottet vid sista Riksdagen gjorde och Rikets Ständer då godkände.
Den igerifinnes i Serskilda Utskottets tryckta Betänkande, pag. 116, så lydande: ”Om Fullmagts- och Pappers-lösen ”För upphörandet af så beskaffade inkomster äro sådane skäl anförde, att Ut"skottet icke kunnat undgå framställa den ”önskan, det lösen för Fullmakter och Ex» ”peditioner må , så snart sådant prof vas ”'verkställbart, upphöra att serskildt beta”las till vederbörande Statsexpeditioner och ”Förvaltningsverk, utan i stället i Char» •”tan, eller på annat lämpligt sätt, ingå till ”ersättning, genom Statsverket, ät de Em”betsmän, hvilkas löner äro på sådane sport» ”ler beräknade.’>
I ett Betänkande, som nu ligger på bordet, rörande regleringen af a:dra HufvudTiteln, bar en Ledamot af StatsUtskottet uti serskild mening erinrat om behofvet att Den 7 Maji e. m. förekomma stigandet af rättegångarnes antal i första instancen, och för sSdant ändamål föreslagit serskilda Förliknings-Domstolar.
Men om nu första instancens aflöning inrättades så, att
Domarens intresse icke vore rättegångars förlängande och förökande, utan förkortande och förlikande och förekommande, så skulle ändamålet vinnas, utan könsliga åtgärder med en ny organisation.
Jag anhåller om återremiss, på det att, när Betänkandet återkommer, Ståndet må vara i tillfälle att göra de modificationer dervid, som kunna anses af nöden.
Herr Reutersvärd , Per Adarrij hade inlemnat följande, som upplästes:
IJti det från Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten till RiksSlånden afgifne Betänkande N:o 21, angående Taxan på Expeditionslösen, hafva de förenade Utskotten vid 3:dje morn., i anledning utafenafmig väckt Motion, rörande förtydligande i frågan om afgiften för vederhäftighetsbetyg, utlåtit sig: ”att
Utskotten anse det ”ifrågavarande stadgandet vara tydligt och ”klart derutinnan , att då bevis, rörande vederhäftighet, meddelas, må för hvarje så”dant bevis, ehvad en eller flere personer ”uti samma betyg omförmäles, högre lösen ”icke fordras, än 24 sk.
B:co, till följd ”hvaraf, och då den anmärkte olika tydningen af Författningens föreskrift innefat - Den 7 Maji e. lii.
"tar ett missbruk, hvaruti rättelse, uppåan"mälan hos vederbörande, genast kunnat och "bordt följa, Utskotten finna någon serskild "förklaring öfver detta stadgande, icke vara "af behofvet påkallad.”
För mig synes det, att Utskotten nog likgiltigt behandlat denna fråga, och utan att närmare öfverväga hvad jag uti min förenämnde Motion anfört.
Bland annat har jag citerat 2:ne högre Embetsman, af hvilka den ena contrasignerat 1821 års Expeditionstaxa, som båda ansett ifrågavarande punkt om lösen för vederhäflighetsbevis icke vara nog tydlig, och kunna förklaras efter enskildas afsigter.
Dessutom har en aktningsvärd och för oegennytta känd Domare, som innehar säte och stämma på Riddarhuset, förleden höst sagt mig, att han tydt Taxan så, som borde 24 sk. betalas för hvarje person, hvilken i ett sådant bevis inbegripes.
Och helt nyligen har jag erfarit, att en viss
Domare i landsorten än i dag tyder Taxan lill sin fördel, och påskrifver lösen för ett vederhäflighetsbevis, som upptager 3 personer, 1 R:dr 24 sk.
B;co.
Utskotten deremot anse det ifrågavarande stadgandet vara tydligt och klart, hvilket det dock icke är.
Till följe af hvad jag nu haft äran anföra, och för att förekomma alla möjliga misstydningar i framtiden, öfverlemnar jag till Piidderskapets och Adelns rättvisa bedömande, om det Den 7 Maji e. m. icke varit mera lämpligt och i sin ordning af Utskotten, att föreslå tillägg af dessa ord:
.... ehvad en eller flere personer uti samma bevis omförmälaSj än att öfverlåta till dem, som blifvit för högt taxerade, att söka rättelse hos vederbörande (T), d. v. s. sätta sig i harnesk mot sina Domare.
Jag är i detta afseende fullt öfvertjgad derom, att, i händelse omförmäldte
Utlåtande af en eller annan utaf Allmogen blifver kändt, den hellre skall låta beskatta sig efter en Domares behag, än med honom formera rättegång.
Och som Utskotten, vid pag. 26 och 27 af Betänkandet, tillstyrkt, att Rikets Ständer måtte, genom underdånig Skrifvelse till Kongl. Maj:t, anhålla om en ny redaction i vissa delar af nu gällande Expeditionstaxa, och således en ny sådan Taxa torde komma att utfärdas; så vet jag heller icke något hinder för tillstyrkandet till det af mig begärde tillägg.
Jag anhåller alltså om återremiss af Betänkandet i denna del.
Grefve Gyllenborg, Johan Henning, barde inlemnat ett så lydande Anförande: Sedan Lag- och Ekonomiutskotten, utan att bestrida rättsprincipen i min Motion, att i alla de mål, der Rikets Ständer ansedt ChartceSigillatce-ajgift icke fordras, utslagslösen icke borde ega rum, likväl afslagit densamma, på den grund, att inskränkning i Expeditionslösen skulle för mycket inskränka Embets- och Tjenstemäns löneinkomster, Den 7 Maji e. m. 2g5 under den sällsamma åsigt af Lagutskottet, alt allmän rätt skulle stå tillbaka för enskild fördel, nödgas jag, med föresats, att icke utan synnerliga skäl söka försvara mina egna Motioner, vördsamligen anhålla, att denna förenämnde må till StatsUtskottets handläggning, i sammanhang med Stats-och Löneregleringen, remitteras, sedan jag förgäfves väntat, att Lag- och EkonomiUtskotten skulle sjelfmante hafva inhemtat StatsUtskottets utlåtande i detta ämne, då fråga synts hafva förekommit, att hålla Embetsoch Tjenstemän skadeslöse för saknad af utslagslösen i vissa fall.
Jag anhåller äfven, att ifrågavarande Lag- och Ekonomiutskottens Betänkande må blifva hvilande, eller återremitteradt, intill dess StatsUtskottet medelt Utlåtande öfver den nu till dess pröfning framställde Motion, äfvensom att densamma må ordagrant till StatsUtskottet ulskrifvas, innefattande de exempel till hufvudsaklig styrka för min Motion, som Utskotten förbigått att upptaga, i öfverensstämmelse med den, denna Riksdag, i de fleste Utskotten vidtagne förkorlningsmethod, hvarigenom, under inskränkning i upptagande af anförde skäl för Motioner, och under åberopande af äldre stadganden i besluten, som till innehåll icke äro i Betänkaoden upptagne, målen erhålla den ofullständiga behandling, att RiksStånden torde nödgas stundom tro på Utskottens infallibilitet, då de icke kunna egna en noggran pröfning, sg6
Den 7 Maji e. m. der skälen för besluten icke äro intagne i Betänkande!!, utan skola sökas i äldre blott åberopade Författningar.
Vid Utskottens kortvilliga yttrande, ”alt om Staten skulle ”bekosta ifrågavarande utslagslösen, skulle "kostnaden komma att drabba sådane medborgare i samhället, hvilka, sjelfve fredäl"skande, icke utan uppenbar orättvisa kun”na plikta för andras trätlyslnad;” äfvensom, "att befrielse från utslagslösen skulle ”otvifvelaktig! uppmuntra begäret alt tvista,” får jag anmärka, att Utskotten yttrat sig utom ämnet, då min Motion icke vidrörer enskilda civila tvistemål, i hvilka jemväl Charta Sigillata begagnas, utan blott sådane, som uppstå emellan Kronan och Embetsverk å ena, och enskilde å andra sidan, och mindre brottmål, hvarom de af mig i Motionen framställde exempel närmare upplysning meddela.
Jag förmodar, att, då rättsprincipen icke kan bestridas, StatsUtskotlet finnér skäl att utse utväg, antingen i löneregleringen eller i ersättningsväg, af Statsmedel, att hålla dem skadeslöse, som måste nu utlösa utslag i mål af den beskaffenhet, alt, jemlikt Författningarue, CharlaeSigiliatae-afgiften icke fordras kan; och jag anhåller vördsamligen, att detta Anförande, jemte nu åberopade Motion, må till StatsIJlskotlet remitteras, Herr Lagerlijelm, Pehr: Herr Kibbings Motion om ändring i Domares aflö - Den 7 Maji e. m. 297 ningssätt, Lief remitterad till Stats- och LagUtskotten.
Då frågan föredrogs i SlatsTJtskottet, ansågs det tjenligast, att Lagutskottet först yttrade sig öfver förslaget, hvarefter man trodde, att det skulle återkomma till StatsUtskottet, men detta har icke skett, hvilket torde innefatta ett nytt skäl till återrerniss.
I anledning af Herr Lagerhjelms yttrande, utber jag mig få förklara, att Lagutskottet ansåg sig af det ProtocollsUtdrag, som ankom från StatsUtskottet, hafva fått den ledning, alt StatsUtskottet ej ansett frågan höra dit återkomma, så vida ej något anslag behöfdes.
Detta har varit skälet, hvarföre Lagutskottet ej vidare communicerat sig med StatsUtskottet, ehuru remissen visserligen skedde till d essa båda Utskott.
Den 22 Februari t', m. 3oi som. är scholär i riksdagsmannayrket, borde draga i betänkande nit deröfver yttra mig; men sorn min öfvertygelse om lämpligaste sättet att gå tillväga vid frågans afgörande icke fullkomligt öfv< ronsslämmer med de åsigler, jag bort af åtskilliga ledamöter bär uttalas, anhåller jag om ursägt, för det jag vågar några ögonblick taga R. o. Ad:s uppmärksamhet i anspråk.
Boye instämmer jag deruti, att, sedan återremiss blifvit begärd, måste ock frågan derom först nfgörns.
För bifall till återremiss har jag ett skäl att tillägga dem, som af Frih. Cederström, Jacob, derföre blifvit anförda, hvilket det torde tillåtas mig att något utförligare utveckla.
Det hvilande grundlagsförslaget har egentligen till föremål, att åt Konungens rådgifvare inrymma större verkställande makt, än de hittills haft.
I detta förslag hafva likväl åtskilliga stadganden influtit, som med det hufvudsakliga icke äga något direct sammanhang.
Bland dessa räknar jag föreskriften i g:de punkten af 6 §:n, hvilken lyder sålunda: ”Den närmare fördelningen af ärende na, departementen emellan, bestämmes af Konungen genom en särskild utfärdad offentligen kungjord stadga/’
Denna punkt afser, att åt Konungen eller Konungamakten öfverlemna den andel af lagstiftningsrätten, som omfattar de administrativa myndigheternas verkningskrets, och, såsom jag uppfattar densamma, är genom den mer än hälften af den constitutiva makten i samhället lagd i Konungens händer.