Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ledsnad konstatera vi att alltsammans så när som på fru Edlings fa takter i » Hjertesorg » hade legat af sig och ej erbjöd samma välöfvade samsång som då.
Orsaken torde vara att herr Nordqvist i egenskap af sällskapets dirigent har för litet tid att egna arbetena inom sällskapet, hvadan en ny anförare torde vara sällskapet i högsta grad behöflig.
Vid dennakonsert stördes det hela genom en avita orkesterplacering i scen fonden.
Hr Lundqvist förklarade efteråt att han ej hört en ton af orkestern till ledning vid sina soli.
Att herrar och damer amatörers intonation under dessa bakvända förhållanden ej blef tadelfri, må derför ej iorundra någon.
Underlig var deremot programmets affattning.
Hvad hade väl Josephsons Grafsång att göra på en festkonsert som denna?
Också aflägsnade sig de höga herrskaperna mycket riktigt kort innan den begynte.
Som introduktion till en ministerbal var den i alla händelser pialplacerad (låt vara att den balen hvad utrymme beträffar osökt erinrade om den trånga, sista bostaden).
Slutnumret skulle ha varit föga gladare: Kung Hakes död, som det var meningen hr Strömberg från Operan skulle sjunga.
Man fick dock i sista stund välbetänkta dubier om hur detta skulle aflöpa, hvadan Musikföreningen utförde — Normans Fest-Ouverture, d. v. s. den delen af denna förening, som man annars nämner k. hofkapellet.
Det är godt att ha en chef, som disponerar ett k. hofkapell när en musikförening — landets främsta!
— ej framträder bättre rustad till att fira tonkonstens högste beskyddares hedersdag.
Det ekonomiska resultatet blef föga finare än det estetiska.
Förmodligen lägger föreningen med anledning häraf sin chef på hjertat att för nästa konsert hyra en billigare lokal än Stora Operan.
Förmodligen.
Filharmoniska Sällskapet ville ej vara sämre än sin rival utan kom också med sin k. födelsedagskonsert en 8, 9 dar efter den stora dagen.
Bättre aldrig än sent — kan man säga ibland om konserter här i staden, men ej denna gång.
Konserten var en glänsande final till den lysande fest-symfonieö.
Efter en hommage k Roi, dubbelt på sin plats i Musikaliska Akademiens sköte, då man betänker Hans Majestäts musik-akademiska vältaliga antecedentia, hans pekuniära intresse för husbyggnaden o. s. v. — fick man återknyta bekantskapen med Hans Majestäts förtjusande dikt Herr Hjalmar och Ingrid med dess väl träffade folkton, dess rika skiftningar och särdeles dess förmåga af stämningsrikt idylliskt miniatyrmåleri, som endast behöfver ett par penseldrag för att tydliggöra förfrs afsigter.
Som prof på diktarens välde öfver olika stämningars blixtsnabba vexlingar, skola vi ha nöjet anföra efterföljande lilla passage: » Men Necken slog harpan och bron den brast
Han slöt uti famnen den ljufva last
Och vågen slog öfver skön Ingrid med hast
Men lyss!
hvad fridfull klang öfver hemska mon Det är från dalens kyrka en helig ton.
Detta vexlande situationsmåleri är med beslägtad förmåga omfattadt af tonsättaren, hr Hallström, som framför allt åt ackompagnementet förlänat en dramatisk åskådlighet, förvånande då man betänker instrumentet: ett enkelt piano.
Men både här och i » Blommornas undran » skapar hr H. en liten pianoorkester, der qvaliteten långt öfverträftar kompositörens qvantitativt öfverlägsna orkestermålningar i hans operor.
I den ballad, vi nu ha på tal, finnas många dramatiska ställen, väl uttryckta, som t. ex. första afdelningens slut med dess demoniska anklang och hopplösa skräck, skogsandarnes kadanserade » Ingrid » och dennas förvirrade hjelprop.
Andra afdelningen koncipierar mycket nära folkvisan, särdeles den allbekanta Gottlandsvisan i Ingrids melankoliska: min sorg faller vida.
Drastiska och välgruppe-rade äro svennkörerna, der bristen på orkester kanske märks, mindre betydande är herr Hjalmars edgång, vacker deremot kärleksduetten, men svårsjungen.
I tredje afdelningen har melodiens gudinna varit hr H. huld i baryton- och sopran-solot, Neckens och Elfvadrottningens sånger, hvaraf isynnerhet den senares smeker, men deijemte karakteriseras af en viss trollskhet, som man fafangt längtar efter i Berga-kungens förmaksartiga kuttrande i op.
Den bergtagna.
Men höjdpunkten af melodisk ingifvelse når kompositören först i Agirs-kören, så skön i all sin enkelhet, så med ens i den qvafva konsertsalongen framtrollande en glittrande sommarmorgons hela friska och luftiga tjusning.
Att slutet är litet förfeladt beror i första hand på poemet, der katastrofens upplösning är misstecknad.
Det hela qvarlemnade detta oaktadt ett älskvärdt intryck, hvartill mycket bidrog det högst förträffliga utförandet från musiksällskapets sida.
Särdeles damerna höljde sig med ära genom ett deliciöst utförande af ofvannämnde kör: » Arla, arla morgonvind! »
Af solisterna tog frk.
Amalia Riego priset genom ett på samma gång klangfagert och djupt karakteristiskt framförande af Elfvadrottningens vältecknade person, men ocksåden anonyme Neckeu bör nämnas med heder for ett välto-nande, äkta patetiskt föredrag.
Vid sidan af dessa rutinerade förmågor tog sig ungdomen bland solisterna litet
— ung ut.
Som sig bör bjödo de dock till ersättning på friskt, oförderfvadt röstmaterial, hr Hagman på god klang och ej oäfven dramatisk fart, fröken Holmstrand på utmärkt fagra brösttoner och frk.
Jungstedt på ett ganska uttrycksfullt reciterande af koryféens stora parti.
Onskligt vore att dessa unga konstnoviser funne tillfälle att i utlandet utbilda sina mycket goda naturgåfvor, särdeles som de ega brinnande hog for sin konst, hvars höga mål de med rätta känna ännu är deras outvecklade krafter fjerran.
I sin helhet gingo alla körer särdeles väl, detta så mycket mer hedrande för sällskapet, som generalrepetitionen antog en ganska brydsam karakter genom sorgeposten om hr Hallströms rheumatism, som hindrade konstnären stöda verket med sitt eldande pianoackompagnement, och den ordinarie öfningsackompagnatricens vägran att oförberedt ersätta honom *.
Hennes skrupler lyckades dock hr Halléns öfver-talningskonst betvinga och den unga damen ackompagnerade mycket snällt.
Jungstedt var den räddaste af de tre unga solisterna var mindre underligt, då hon ej fått tid repetera med sällskapet, på hvars generalrepetitionsdag chefen för Musikföreningen, operadirektör Nordquist, lät gifva » Den bergtagna », der bemälda unga dam fatt sig altpartiet tilldeladt, ehuruväl detta val, då frk.
Wellander kan for Operan påräknas, ej kan sägas tillhöra den nyare regimens bättre idéer.
Emellertid, trots alla fataliteter gick sjelfva konserten mycket bra, hr Hallén anförde med vanlig precision och — dess bättre — ovanlig moderation, hvaijemte till slut det goda sällskapet drog fram sin cheval de bataille, il canto a capella, 3 förtrollande Södermanskörer, som utfördes — om ock ej med k. operakörens virtuositet — likväl med en för ett amatörsällskap ovanlig färdighet, fermhet i insatser och raskhet i ansatser, korrekt, friskt och klingande gladt.
Firman Gebriider Griinfeld erbjöd nöjet att höra tven-ne skickliga commis voyageurs i piano och cello.
Broder Alfred kastade ut graciösa tonbuketter med samma lätta elegans som Jaell eller Henselt i verlden och visade sig följa med sin tid genom att dunka \ Vagner-orkesterimi-terande operapotpourier bedårande för dem som älska hårdtpianospel.
Broder Henrik är mindre celeber men tilltalade oss nästan mer, kanske beroende derpå att violoncellen efter Frans Söderman ej fått någon framstående tolk i vår stad.
Det var tvenne mycket behagliga och ytterst talangfulla konstnärer, men det var hvarken Anton Rubinstein eller David Popper, icke ens Alfred Reisenauer eller Jean Tol-beque.
Kammarmusikaftonen den 11 Febr.
bjöd på en utomordentligt formfulländad Normansquintett, en mindre korrekt men helt genialisk Schubertqvartett och — mellerst men bäst — på en af Mozarts pianoqvartetter, denne de fina och ljufva behagens maestro, som förtrollar med allt, öfverallt och alla.
Södra Teatern förtjenar aktning och loford för den ansats den gjort att höja sig ur operetternas sfer till den mer själsodlande och värdefulla komiska operan, dervid med sina små sångresurser föregående Vasateatern med dess stora med ett godt exempel, som borde mana till efterföljd.
Skada blott att experimentet var väl djerft; man borde ha nöjt sig med någon eller några af dessa förtjusande mindre sång-pjeser, hvarpå den franska skolan är så rik.
Aubers » Hälf-ten hvar » eller » Hin Ondel andel », som den också kallas, hör till de större komiska operor, som kräfva en ordinarie operascens alla resurser, stor kör, full orkester, röstegande solister, ej blott kuplettsjungande.
Mindre teatern vågade sig för ett tiotal af år sedan på denna opera och ehuru hrr Sellman, Gullich m. fl.
operaartister medverkade, slog försöket ej i allo väl ut.
Hufvudpartiet, Carlo Broschi, gafe då af frk.
Löfgren, för hvars deciderade altröst sången 1 åg mycket illa och hvars sångkonst ej medgaf henne att utföra de fiorityrer, hvarmed den unge mästersångarens parti ganska motiveradt är siradt.
Till all lycka utfördes detta på Söder af fru Moe, en verklig operaartist, som trots uppträdande i Offenbachiader o. d. ännu har bevarat sin talang fin och smakfull, det man kunde se af Carlo Broschi, som låugt ifrån att göras operett-artad och vartétémessig snarare erhöll en väl seriös anstrykning.
Fru Moes konstnärsskap eger » gnistan », som man säger, och det var utan tvifvel en olycka för vår Opera,att hon lemnade densamma.
Kunde hon nu återbördas dit, är jag säker att fru Moe snart nog skulle återvinna hela sin forna öfverlägsenhet, synnerligast som röstmaterialet snarare blifvit bättre än sämre under årens lopp.
Koloraturen gick med en ledighet och schwung, som lofvar bli än bättre, om fru Moe öfvar sig litet mer; den sedan gammalt kända egna pikanta klangen i öfverregistret skänkte flera detaljer stort behag, föredraget var alldeles i opera-comique-stil, den stickande ystra napolitanska canzonen hade behöft mer verve måhända, men arian i tredje akten med dess elegant nonchalanta koloratursnärtar gafs på ett sätt, som man länge saknat å k.
Operan i opera comique.
Det lägre registret, som aldrig varit effektivt, togs ej stort i anspråk, dialogen stördes något af heshet och — norskhet, men spelet uppenbarade all den naturliga grace och liflighet, som i förening med ovanlig scenisk gestaltningsförmåga, gör af fru Moe en artist, som man borde taga vara på inom vårt af debutanter öfverfulla musiklif.
Fru Moe har till sist en fördel, som många operasångerskor sakna, hon är vacker, uttrycksfullt vacker, och ehuru Carlo Broschis-kostymen liksom måhända partiet i sin helhet ej höra till dem som kläda hennes utseende och talang allrabäst, hindrade det ej att hon särdeles i galadrägten med dess gula siden och guldfärgade hatt erbjöd en numera på våra scener ganska sällsynt uppenbarelse af fängslande pikant skönhet.
Den goda viljan i de henne sekunderande Söderartisternas smä prestationer förtjenar » hederligt omnämnande ».
Hr Lundahl har några klara och kraftiga höga barytontoner, men det var ej nog för Rafaels tenorparti, änskönt A-durarian försigtigtvis var struken, föredraget af backanalen kan berömmas, äfvenså spelet och utseendet, trots det senare led af en viss yppighet, som bättre varit på sin plats i Uddmans gamla rol, Gil Vangas, operans buffo, der hr Strömbergs fysik och lyrik täflade med hvarandra i Abjörnsonsk magerhet.
Afven hans komik var för spetsig och saknade nödig godmodig afrundniug.
Fröken Ekström sjöng sin aria och sopranduon ganska snällt med en rätt bra röst, men liksom de öfriga Söderkam ra terna lät hon sig förvilla i ensemblenumren, deraf åtminstone soloqvartett-satsen i andra akten på förhand bort utelemnas.
Hrr Svedberg, Frank och frk.
Johnson spelade alla rätt tillfredsställande, men som sekundanter voro de ej goda att råka utför.
Dock — detta är ju helt naturligt och mycket förlåtligt, liksom ock att körerna klungo litet egendomligt.
Mis-en-scenen och kostymerna voro utmärkta, farggrupperingen i andra aktens början effektfull och välberäknad.
Orkestern är ju ej beräknad för sådana saker som Aubers ouverturer, hvaraf den till denna opera hör till de mer ömtåliga och är långt svårare att återgifva än t. ex. Kronjuvelsgaloppen eller Murarefran9aisen.
Derför är det något orättvist att (som somliga mot Hin Ondes andels uppförande högst pris-nosiga och mot — Riddar Blåskäggs högst charmanta kri-tici) så strängt nagelfara de brister som yppades.
Trots alla utförandets motigheter lemnar likväl denna Aubers opera långt rikare musikalisk behållning än det förträffliga utförandet af t. ex. Riddar Blåskägg.
Auber ingår i och med denna opera i sitt tredje skede, som kompositör för Opera-Comique betraktad.
I det första, som representeras af bland annat » Le Mayon », » La Fiancée », » La neige », utmärker sig hans stil hufvudsakli-gen genom sin daggbegjutna morgonfriskhet, sin klarhet, hjertlighet och oskuld, (exempel murarsången).
I det andra skedet (det många anse som kulminationspunkten) finner man i » Fra Diavolo », i » Svarta Dominon », i » Kronjuvelerna * Aubers esprit i full glans, käckhet, ysterhet, elegans och militärisk slagfardighet, men ock relativt mindre finhet och och ömhet (exempel: Fra Diavolo-arian).
Med » La part du diable » försvinna de elektriserande folkliga melodierna, elegansen poleras nästan till hyperfiness, orkesterbroderierna blifva allt mer invecklade och aristokratiska, tonen i sin helhet blir mer nobel och försynt, dertill sällar sig en viss melankoli, som mindre märkbar i denna opera eller » La Siréne » i » Haydée » nästan flyttar operan ur den komiska operans sfer.
Anklanger häraf finnas dock i Carlos parti, t ex. » Ensam utan slägt och vänner » samt operans perla F: dur-romansen, med sin själfulla kolorit och sitt utsökt delikat arrangerade filigramsverk.
Pikanta nummer mer i Fra Dia-volostil finnas i Carildas aria, sopranduon och den ofvan-nämnda napolitanska visan.
Harmonierna erbjuda inånga raffinerade sammanställningar, men inviga ett manér, der Auber till slut gick för långt.
Orkesterns arbete är fint och smakfullt som alltid, men tål ej beröring af ovarsamma händer, särskildt ouverturens början är en skär och spröd sensitiva.K.
Operan borde försäkra sig om en sä god Auber-sångerska som fru Moe och gifva några Auberföreställnin-gar, som säkert skulle komma teatern och vårt musiklif väl till pass.
Redan » Kronjuvelerna » gjorde ju trots vissa brister i utförandet ansenlig lycka och i den goda smakens namn behöfver en rangscen numera mer än väl gamle Auber som korrektiv mot en smak, som allt för mycket tränas och uppmuntras, men hvars värde blott sträcker sig till att vara den enda sceniska spis som är lämplig efter cigarren och Chartreusen ofvanpå en stor vinmiddag.
Folkteatern äfven den hör till dem, som skämma ut Vasateatern med små goda och värdefulla sångpjeser.
Offenbachs första och bästa skede representeras på denna lilla scen af operetten, hvaraf vi hoppas &gt;N: o 66 » mätte efterföljas af flera andra i samma älskliga anda, såsom t. ex. » Fritz och Lisa », » La mariage aux lanternes », » La rose de S: tFlour », » Chanson de Fottunis », » Le Violoneux » etc. etc. Offenbach är här fin och graciös, de små tyrolieuner, som finnas i dessa små stycken, sprida öfver dem ett visst tro-hjertadt schweiziskt behag, lif * och lust saknas ej, men grinet och råheten, parodien och obsceniteten fattas ännu totalt.
Offenbachs talang var då ännu ej forcerad, dessa små operetter likna vårblommor, enkla och konstlösa, men innerligt täcka och behagfulla.
M. Laurencin har i » N: o 66 » hittat på en liten rolig händelse: den unge Tyrolaren Fritz har dragit en lott, N: o 66, som vinner hufvudvinsten på ett lotteri, är af denna glada anledning i sjunde himmelen, kan dock dess värre ej bara sin lycka utan förskjuter lilla Gretchy, lilla kärestan, och börjar lefva lifvet; men ack!
vänder man upp och ned på 66 blir det 99, och det är 99, han vunnit och dermed
— ingenting.
Adieu mon plaisir!
Förtret, ånger, sorg och
— blygsel.
Hans vänliga grannar trösta honom dock så godt de kunna, lilla Gretchy, tagen till nåder, gör dito dito med den effekt att allt slutar i rosenrödt.
Näpen, täck och melodiös leker Offenbachs musik med detta ämne, små känslofulla romanser, små glada och pigga visor, en charmant tyrolienne främst att nämna.
Vi hafva aldrig besökt Folkteatern och veta ej ens hvar den ligger, om på Söder eller Kungsholmen, men vi ha hört de utförande i denna operett berömmas, enligtprogrâmmet » Affischen »: damer Ulfsax och Lagerström, hr Textorius.
I Paris gafs » La Soixante-six * f. f. g.
1856 pâ Bouffes, der Offenbach dä fick blott uppföra små operetter pil två, tre personer, hvaraf de flesta i musikaliskt hänseende egde långt mer värde än efterföljande tjocka luntor på hundratals sidor.
Rolerna kreerades pâ Bouffes af M.
M. Gerpré, Guyot och den pikanta M: lle Maréchal.
VASATEATERN.
RIDDAR BLÅSKÄGG,
Offenbachs mest berömda operett.
På plank, affischkolonner, byggnadsställningar har i falskhetens gula fårg detta lögnaktiga plakat förekommit och omsider förkommit.
Offenbachs mest fördömda operett hade väl om något varit på 6in plats att sätta och som » reklam — ohoj! » hade säkert verkan varit minst lika stimulerande på våra nu dessvärre litet blaserade underlöjtnanter, hvilkas bemödanden ej förslogo att hålla operetten särdeles länge qvar på spellistan.
Emellertid objektivt sedt — icke är Riddar Blåskågg stort värre än mången annan Offenbachare eller Wienerope-rett eller Dramat.
Teaterns gamla cocotte-pjeser.
Men dess rykte som ryslig, dess fördömelse med ett ord, kommer sig väl från dess upptagande på Dramat., KgL Dramat.
Teatern under 15: e Carls glada tid, hvilket allt var rysligt, men dock ej så rysligt att det 20 år derefter af utmärkta riksdagspredikanter borde anföras som skäl att nu undandraga de k. teatrarne allt statsunderstöd.
I och för sig, på en operett teater, efter pjesen » Bébé »
— icke kan man med fog brännmärka » Riddar Blåskägg * som så skamlöst ovanligt osedlig.
Den har sina » starka » pointer förstås, men dess hofparodier och herdepersifflager te sig åtminstone för en icke allt för lätt omkull-runkeligdygd på det hela taget ganska harmlösa, särdeles sedda genom musikens kikare.
Offenbach har visserligen ej sina allra bästa momenter i denna musik, men särdeles vidjem-förelse med Offenbach-dekadenterne på båda sidor om Rhen måste man vidgå att gamle Jacques ändå kunde vara betydligt qvick, när han ville, ett geni, som han var, om ock dess värre » d ’ une mauvaise tournure *.
Betydligt bättre än » Pariserlifs * musik, har » Blåskägg » rhytmer och melodier som te sig såsom goda föregångare till Offenbachs bästa buffa, Fri hetsbröderna, hvars » Den som älskar läckra rätter, läckra rätter, läckra rätter » redan tittar fram i &gt;En hofman måste nacken börja, nacken böja » och mera dylikt.
Flera nummer särdeles i Riddarnes parti ega stor parodisk kraft, den italienska operaserians skriande och skrikande tvedrägt mellan ord och musik, deras » commune malum », ordupprepningar i det oändliga, omotiverade kadenser och rullader, stereotypa slutfraser o. s. v. — allt detta förlöjligadt med stor musikalisk qvickhet och talang.
Afven flera andra kupletter ha en viss humoristisk esprit, som t. ex. » Det är en röd — pling plang » o. s. v. Duet-tinon i inledningen är ett litet täckt stycke, annars finnas här ej sådana små lyriska perlor som t. ex. i Frihetsbrö-derna eller Fortunio, men väl många banala refränger att kittla den stora hopen.
En viss udd förnekar sig dock sällan hos Offenbach, men så mycket oftare hos hans efter-apare.
Bifallet var mycket matt, den afton vi åhörde operetten.
Utförandet hade dock förtjent flera inropningar, ty det var bland det bästa vi någonsin sett å denna teater.
Främst hr Kloed, som hade en verklig glansrol i titelpartiet.
Hans sätt att sjunga sina parodier var mönstergildt och äfven kuplettsången t. ex. ofvannämda röda sång, var alldeles utmärkt.
Spel och apparition stadfäste det goda intrycket.
Ypperligt gaf han den stora duon med gemålen, som representerades af frk.
Anna Pettersson, naturligtvis.
Denna var ej fullt lyckad i första akten.
Här förstod hon icke som fru Ch.
Strandberg illusoriskt framställa den kärliga bondlollan.
P: s figur, sätt att föra armar, hufvud och ben erinrade om en ung underlöjtnant som klädt ut sig till bondpiga; att underlöjtnantens fasoner passade bättre i t. ex. Boccaccio är gifven sak.
Men hon tog sin skada igen i deandra akterna, der hennes groteska plastik som Riddarinnan tog sig mycket lustigt ut.
Några kupletter absolverades med vanlig fermeté, och den stora duon gafs bra också af fru gemålen.
Den röda peruken klädde ej illa, men icke så frk.
P: s mimik, då hon kände sig stolt: hon pressar då munnen ihop och för den uppåt näsan, som hotar att alldeles forsvinna ur ansigtet på detta sätt.
P: s sätt att foga spela med publiken är i högsta grad lofvärdt, särdeles då man erinrar sig hvad i denna konst presterades inom osalig t Ladans » fula väggar.
Förträffligt löjlig tedde sig hr Gründer, som träffat typen på kornet: sluddrig, slarfvig, idiotisk, ceremoniös och gentil operettkung.
Ej mindre dråplig, visade sig hans premierminister i hr Hirschs kostliga skepelse, som mycket roligt föredrog sina glanskupletter om hofnackarne.
Vi varna dock för en viss benägenhet att maskera sig efter kända mönster — från verldsteatern.
Det är icke alla som det är roligt se ga igen på detta vis och för det andra äro ej alla personer s&amp; älskvärda och fördomsfria som en viss populär diplomat, utan de bli arga, rasande.
Det är ju ej heller alltid den maskerade fotografien, teatern kultiverar, den må den gerna ha i fred som ganska ärligt näringsfång.
Fru Bergström visade en ännu ungdomligt vacker drottning, som utmärkt uppbar sin rang under de mest bryd-samma förhållanden, och hennes dotter, Flora-Hermia, hade af fru Carlbeck lånat både snutfagert yttre och en viss morskhet.
Sången var litet skral.
Ännu mer hr Anderssons, hvars tenor ej kan ersätta hr Lindblads, som teatern behöft ha qvar.
Hr A. fram-stälde en vanlig primo amoroso, men utan den putslustiga komik, Dahlgren i verlden i sina fladdrande band och sin lilla gröna krinolinrock ymnigt utvecklade som prins Smaragd eller Saphir eller hvad han heter.
Hr Johanson gaf sitt lilla sångparti mycken hållning genom sin voluminösa röst och tog sig för öfrigt vederbörligen Mefistofeliskt ut som den beskedlige mördaren och hustru vännen Popolani.
Kör och orkester fullgjorde korrekt, raskt och lifligt sina partier i denna operett och uppsättningen var högeligen elegant, » hustrutablån » särskildt arrangerad med mycken rikedom och smak.Teatern har sedan inöfvat » Fritz och Lisa », ett godt val, som bör utsträckas till flera af Offenbachs näpna små bluetter.
Ja, kunde teatern ej rent af försöka sig på Hoffmans 6agor, der hr Kloed och fru Cederberg utmärkte sig så mycket på f. Nya Teatern?
Fröken Pettersson kunde ju alternera i Nicolas ’ parti, fru Grunder sjunga Olympia — Stella — Antonia, hr Griinder instrumentgubben, hr Johanson Mirahel
— Luddorf — etc.
Hr Hirsch ej att glömma som betjen-terna.
En annan finare Offenbachare är » Les borgers &gt;, der musiken delvis är riktigt värdefull.
Jag ser nu att k. operan funderar på » Hoffmans sagor », hvadan Vasateatern väl ej försöker på det hållet.
Men mister du en.
Hufvudsaken är att de bättre alstren inom genren väljas, när nu genren, som det tyckes, är nödvändig för publikens behof, hvilket är farligt nog för Patriis musis.
Vid nyårstid spökade ingen mer eller mindre än Gustaf III på Vasateatern, beklagande sina sånggudinnor för tidens ondska och flickornas många vedervärdigheter.
En del deraf bestod åtminstone i fjol af konkurrensen med Sköna Helena på samma scen, der Hans Majestät nu efterträdde Spartanernes drottning, en konkurrens så stark att som Aftonbladet träffande sade: Sköna Helena och ej k. Operans nyheter var säsongens musikaliska evenement.
Det är onekligen beskedligt af högst-salig kungen att gå igen på Vasateatern, der jag blott väntade att man för att sätta kronan på verket skulle låta honom sjunga:
» Nar jag var prins utaf Arkadien Jag hos de sköna hade tur.
Men se ’ n jag blifvit en af Plutos män Så står jag här som en dimfigur ». »
Vasateaterns repris af » Boccaccio » var ej oblandadt lyckosam, beroende lika mycket på lokalens som de spelandes inskränkthet.
Redan för några år se ' n påpekade denna revy att Vasateaterns scen är för liten för Wienerskolans operetter, som fordra större svängrum.