Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill ni inte komma efter till Tanums prostgård och spisa aftonmål med mig?
Det var vatten på deras kvarn, och de tackade af falskt hjärta och tryckte händerna för bröstet, men sins emellan menade de, att de nog skulle bli gäster som visste att taga för sig af det bästa inkråmet i gåsen.
Gjörtzen red nu förut till Tanums prostgård, men en kornett och en adjutant följde i smyg ett stycke bakefter för att akta på, att han höll den väg han sagt och icke vek af åt Glommen, ty då skulle de skjuta honom en kula genom hufvudet.
Bomgarten och Björnschiöld fröjdade sig emellertid åt den goda vändning saken tagit, oaktadt de icke i Raballse gästgifvaregård kunde få några friska hästar, ty alla voro uppbådade att forsla Gjörtzens myckna bagage.
Ensamt
Pihlgren förstod att behändigt förskaffa sig en häst, som stått i spiltan i tre dygn.
Han talade nämligen med pigan och ställde sig så som ville han locka henne utom husknuten för att glamma med henne, och då hon icke kunde motstå ett sådant anbud utan följde honom ut i regnet, blef han med ens helt allvarlig och lofvade henne en vacker penning, om hon genast kunde få fatt i en uthvilad häst.
Bomgarten och Björnschiöld blefvo svåra häpna, när de sågo hur
Pihlgren kom ledandes med en bläs, som var så kry, att han stegrade och fnyste, men de voro nu så uppspelta, att de genast befallde
Pihlgren att spränga åstad förut till prostgården och där i all tysthet bedja kyrkoherden om en kammare med eld på spisen och ljus på bordet.
Det var kallt och hela natten föll ett stridt regn.
Pihlgren kom till prostgården, där Gjörtzen tagit kvarter, påträffade han kornetten och adjutanten, som höllo sig dolda i det mörka vagnslidret.
De trodde icke sina egna ögon, när de sågo hans trafvare, som ännu var så yster, att de knappt kunde hålla den, och de rosade Pihlgren och gladdes att ha med sig en så skicklig lakej.
Det dröjde länge om innan de andra hunno efter på sina utridna kampar.
De ställde med tysthet in alla hästarna i vagnslidret, så att ingen på gården skulle bli dem varse.
Det lyste i alla fönster, men utomkring rådde djupt mörker, och innan de gingo upp på kammaren, som Pihlgren med mycken försiktighet beställt i sidobyggningen, togo de med sig hvar och en sina pistoler.
De voro genomvåta ända in på skjortan men så heta att de icke märkte det, och när de hviskande och sakta stego in på kammaren, sade Bomgarten till prosten:
Det är vårt ärende att vi vilja här arrestera Gjörtzen, ty nu är konung Karl dödskjuten.
Prosten, som var en liten smal man med det blidaste ansikte och glest hvitt hår, gick ett slag öfver de granrisade golftiljorna och strök och makade på kalotten:
Gud välsigne herr öfversten, sade han, som vill stäcka den elake landsplågarens stora makt och myndighet.
Han är en Akitofel och ho vet om icke djäfvulen själf för att på spott härma en upphöjd förebild tagit mänsklig kroppslighet i hans person och på så sätt i afton sitter och spisar i mitt eget oansenliga tjäll.
Allt sedan den förtappade uslingen kom ridandes i regnet, brinner det och dönar i köksspisen, så att gnistorna stå ur skorstenen, men ändå är det som kunde flamman inte värma pannorna utan vore alldeles iskall.
Bomgarten svarade då:
Var trygger, min snälla prost!
Ni skall nu ställa era drängar med yxor under fönstren och sedan skall Pihlgren, som är en slugare persedel än vi alla tillsammanlagdt, i all stillhet locka Gjörtzens betjänter hit in, en efter en, tills vi ha dem alla inom lås och vägg.
Pihlgren gick då sakta ut och fann i en bod sin gamla vän och dubror Petter Berg, som han ombad att följa med och taga ett hemligt bref till lilla hertigen af Holsten.
Berg, som i boden hade något att beställa med Gjörtzens många medförda kantiner, bjöd Pihlgren ett glas godt vin och tackade för redlig och trogen vänskap allt från det de varit små.
Men när Berg kom in på kammaren och såg kornetten och adjutanten med pistoler och blanka värjor innanför dörren, begynte han gråta och ropade:
Aldrig hade jag trott Pihlgren om något sådant!
Under tiden visiterade Bomgarten Bergs fickor och hittade hundra speciedukater, men då stackaren bedyrade att det endast var drickespengar, som han mottagit, när han tjänade hos Feifen och bar bort fullmakter, fick han behålla dem mot villkor att bekänna hvad han annars hade sig bekant.
Jo, berättade han då helt sakta och ängsligt, det är nog både franskt och ungerskt vin på några af kantinerna i boden, men de andra äro fyllda med Gjörtzens klingande pengar!
Då tvärstannade prosten midt på golfvet och slog hop sina händer, och Bomgarten skakade på hufvudet och knackade och trummade mot bordshörnet och slutade icke att ropa:
Vi få här en bättre fångst än vi någonsin kunnat drömma!
Pihlgren gick nu tillbaka ut i mörkret för att fiska efter flera med samma lögn som nyss, och snart voro alla Gjörtzens lakejer instängda i rummet, med undantag af kammartjänaren, som var inne hos sin herre.
Den hade Pihlgren värst att få på limstången, men han förlitade på sin konst och ställde sig lurande utanför köksfönstret, som var åt gården.
Det regnade så starkt att det susade och han såg hur pigan, som lagade Gjörtzens mat, flyttade pannorna fram och åter på spisen utan att ens kunna få de största flammorna att hetta som de skulle.
Till all lycka kom kammartjänaren snart ut i köket, men som han var mäkta förnäm i alla sina vanor, förstod Pihlgren godt hur han skulle handtera honom och gick ej längre fram än till den öppna köksdörren.
Mein lieber Herr, begynte han bugande, jag skulle demödigst spörja om han täcktes vara så gunstig att följa mig öfver gården och tala några ord med öfverste Bomgarten?
Det regnar ju, svarade kammartjänaren.
Nu visste icke ens
Pihlgren hvad han längre skulle slå upp för påfund utan stod ute i störtskuren och stirrade.
Mein lieber Herr, sade han slutligen, det är visst något om excellensens kantiner.
Då fick kammartjänaren med ens brådt att följa honom öfver gården, men när han kom på kammaren och såg de blanka värjorna, ville han vända och for ut mot Pihlgren i vrede.
Nu brukade
Pihlgren ej längre det ordet »mein lieber Herr» utan gick honom in på lifvet och sade:
Tig du vackert stilla!
Jag är en synnerligen rättskaffens människa och kanske en ädlare, en bättre, en modigare ... kanske också en klokare ... ja, en bättre tjänare har aldrig uppassat sin herre.
En skräflande dräng, det är hvad du är! genmälte kammartjänaren.
Ja, den karlen är odräglig att höra, sade prosten om Pihlgren.
Men Pihlgren hade icke velat skryta utan endast sagt det om sig själf som var rätt och billigt, och Bomgarten, som sett hvad han gick för, han slog kammartjänaren med afviga handen på munnen och sade högt, så att alla hörde det:
Pihlgren är en långt styfvare karl än du, och står du inte skönt stilla, så bultar jag dina ben möra.
Och nu, go’ herrar!
Håll noga vakt och uppsikt med dessa gynnare, så att ingen slipper ut, medan vi andra gå till verket!
Pihlgren följde därefter Bomgarten och Björnschiöld öfver gården och de sågo, hur det lyste i prostens stuga, där Gjörtzen satt allena.
En blå duk var upphängd för fönstret.
Ljusskenet föll jämt och stilla, och ingen skugga rörde sig på duken.
Hela prostgället låg så tyst som hade det redan varit sen natt, och det enda som hördes var ett sakta slammer, när pigan ibland flyttade pannorna öfver de kalla lågorna.
Pihlgren betänkte de många underliga äfventyrligheter, som han i sina dagar varit med om, och det syntes honom att detta sista var det märkvärdigaste.
Han kände först nu att kläderna voro genomvåta, och all värmen försvann så hastigt ur hans kropp, att han började frysa och hacka tänder.
När de kommo i förstugan, stucko de värjan i skidan och inträdde så till Gjörtzen.
God afton, begynte Bomgarten.
Gjörtzen, som satt i djupa tankar och med glasögon på, rörde endast vid den granna nattmössan utan att aflyfta den.
Det var eld i spisen, och på bordet brunno två hvita vaxljus.
Bomgarten stod framför honom midt på golfvet:
Jag tillsäger herr geheimerådet arrest! – Hvem? mig?
– Ija!
Gjörtzens ganska fagra och fina anlete skiftade hy och han knäppte med fingrarna och rörde läpparna:
Nu är kung Karl död!
Lefver kungen ännu?
Svarade Bomgarten:
När jag sist talade med honom, lefde han.
Gjörtzen, som inte var mindre slug än själfve Pihlgren, blef dock vid att fråga och sporde:
Därtill svarade Bomgarten:
Jag såg honom som ung, när han i det eröfrade Thorn, blyg och förlägen i medgången, satt med hatten i handen.
Jag menar, sade Gjörtzen, när såg ni honom senast?
Hvartill Bomgarten svarade:
I olyckans skymning, då han aldrig aftog hatten, om inte någon gång inför den hungrande hären eller vid gudstjänst.
Gjörtzen utropade då aningsfullt:
Död är de svenskes konung!
Bomgarten steg fram till bordet och knöt ihop en stor röd silkesnäsduk, full med skrifter, i hvilka Gjörtzen nyss läst, och räckte dem till
Pihlgren vid dörren.
Emellertid sökte Björnschöld efter Gjörtzens värja och hittade den slutligen bakom honom vid bänken, där han satt och gaf den åt Pihlgren.
Det var en värja med stort infanterifäste af purt dukatguld.
Så snart nu Gjörtzen reste sig från bänken, begynte Bomgarten visitera hans kläder för att se om han hade några papper eller några giftflaskor eller några sömnpulfver åt vakten, ty han menade, att en sådan fågel måste bursättas med stor försiktighet, om den inte snart igen skulle vara puts weg.
Han vände ut och in på böxsäckarna, men fann ingenting annat än ett pennknifsetui af guld och en utgammal specieriksdaler samt en och en half dukat.
Men när Gjörtzen kom intill spisen, ref han hastigt ett dokument fram under kläderna och kastade det på elden, där det snart skulle ha blifvit aska, om icke Pihlgren med sådan brådska karat det ur glöden, att han bränt sina fingrar.
Stå karl! dundrade Bomgarten och nappade Gjörtzen i axeln.
Du är nu inte längre den du varit hafver.
Du var min värsta förföljare i Sveriges rike, men nu är jag din mästare.
Gjörtzen, som fick höra så ovanliga komplimenter, liksom bet ihop tänderna och skiftade sin hy många gånger och såg stint på Bomgarten med sitt enda öga.
Prosten, som var värd i huset, kom då på tröskeln och rörd af den förvandling som han fick bevittna, tilltalade han Gjörtzen med mild stämma:
Eders excellens är en gudsförnekare och aktar långt mer på sina hedniska filosofer än på de olyckliga svenskarna, hvilkas sinne kan liknas vid ett svärd, lagdt öfver en öppen bibel.
Men i olyckans stund tillkommer det hvarje kyrkans tjänare att erbjuda sin tröst.
Gjörtzen rätade nu upp sig till sin fulla längd och stod helt stolt medan han svarade:
Tror jag inte på Gud, så tror jag dock på både bibeln och svärdet!
Ni hätske och enfaldige svenske, litet förstå ni hvad jag tror eller icke!
Sade prosten:
AF EN
NYBEGYNNARE.
Hon är snarliga fullkommen vorden; och hafver uppfyllt mång år:
Ty hennes själ behagade Gudi.
Vishets-Boken 4 Cap. 13–14 vers.
FJERDE AFDELNINGEN.
LUND,
HOS C. W.
K. GLEERUP.
TRYCKT UTI BERLINGSKA BOKTRYCKERIET,
BREFSAMLING.
Ekholmen d. 20 Augusti 1832.
Goda, förträffliga men ej beskedliga Gunla!
För några postdagar sedan underrättade jag dig om din Onkels hemkomst.
Du trodde jag sade sannt, och hade orätt . . . . . . . . . . .
I dag låter jag dig veta att din Onkel är så sannerligen ankommen till Fäderneslandet, att jag med mina egna ögon sett honom.
Tror du mig icke nu, så har du åter orätt.
Stackars Gunla – orätt, åt hvilket håll du vänder dig, och orätt dessutom mycket mer än jag någonsin kunnat ana förr än i går aftse.
Gunla! hur har du icke varit inbunden mot mig!
– Såsom början till straff derför, borde du också nu icke få höra någonting om din Onkel, men jag skall vara ädelmodigare.
Har du någonsin varit vid dåligt humör?
Jag tror icke, men jag skall säga dig att jag var så i går, och det, besynnerligt nog icke för första gången efter vår långresa.
Jag begriper icke men alla måtte ej må väl af resor – jag är mig åtminstone icke mer alldeles lik som förr, och ibland försäkrar jag, är allting så galet som om jag icke vore Eva Nordenspets, det vill med andra ord säga, den lycksaligaste flicka på jorden.
I går var just en sådan galen dag.
Pappa borta allt sedan sex om morgonen.
Posten kom utan bref från dig.
Det muntrade mig lika litet som några få, högst få rader jag verkligen fick ifrån Maria L.
Hon var ledsen när hon skref, det märktes tydligt, och när hon ej kan vara glad, hvem kan väl då vara’t?
– Förmiddagen höll på att aldrig ta slut, men hur lång den varit, hade jag ändå ingen lust att äta middag, men satte mig likvisst till bords för syn skull.
Anna sade jag bara åt sylt och drack vatten, men det kommer jag icke ihåg och det kan i alla fall också vara detsamma.
Om eftermiddagen tog jag
Marias bref med mig och gick ut – ganska långt hemifrån i skogen åt källan till som du med tycker om, och som äfven i år har omkring sig de der små söta blommorna, hvilkas namn du så många gånger sagt mig – oss bägge dock till föga heder, ty jag har nu åter förblandat dem, men hvad gör det i grunden?
Blommorna äro säkert icke titelsjuka, och för resten håller jag hjertligt af dem ändå – af källan likaledes.
En gammal ekstubbe har jag der till bord och grässoffor många.
På en af dem sätter jag mig i går – börjar åter läsa på Marias bref – tänker – läser – tänker, börjar slutligen gråta.
Förlåt, men gråta skadar aldrig mig.
Aldrig är jag så färdig att dansa och skratta, som när jag rätt duktigt gråtit, och det vore ganska roligt att gråta, bara man sluppe den välsignade frågan: ”Hvad gråter du för?”
Hvem vill tro att man gråter för ingenting, och så förhåller det sig oftast – åtminstone med mina tårar.
Imedlertid hade just i går några stora sådana, ingenting menande droppar fallit ner på en besynnerlig rad i Marias bref, der hon önskar att Adolf för sin egen lyckas skull, aldrig sett henne, när jag hörde mitt namn bakom mig utropas.
Vips voro ögonen torkade, brefvet undan och jag helt förskräckt upp ur soffan.
Vår goda Prest och en annan tämligen lång, tämligen blek, tämligen mager, tämligen gammal, nej icke gammal, men just icke så ung Herre stodo framför mig.
Jag blef mycket förlägen, men Prosten märkte icke mina röda ögon och vi språkade snart helt muntert, hvarunder den andra Herren gick fram till källan, lutade sig öfver henne, som om han velat spegla sig, men det var bara en blomma han plockade, kom bort med till Prosten och sade midt upp i vår konversation: ”Är det denna du menade.” – ”Ja.” – ”Men det är ej . . . . . . utan . . . .
’” här sade
Herren ett par Latinska namn, som jag redan glömt och du i alla fall om du vill, kan få höra af honom.
Ack det är sannt du vet dem ju sjelf.
– Prosten tyckte att blomman kunde vara lika bra ändå, och slog dervid upp ett af sina stojande skratt.
Jag är en underlig flicka.
Den der tämligen ohöfliga Herren som alls ingen notis tog af min lilla person, behagade mig just för det.
Jag började se på honom.
En idé föll mig in och jag nästan skrek till: ”Är det icke Gunnilla Weilingks Onkel?
– ”Ja visst och det har jag redan sagt Fröken” svarade Prosten med sin vanliga distraktion.
Den okände, som berättelsens lyckliga afprutande ända till Kapitlet om namngifvande, ändtligen tillåter mig att kalla din Onkel, lät nu blomman vara, och bevärdigande mig med ett flyktigt ögonkast, sade: ”Ni känner Gunnilla Weilingk”?
– ”Ja och glädjer mig åt hur glad hon skull blifva att återse Er” svarade jag helt dristigt.
Vid dessa ord tror jag helt visst din Onkel suckade, säkert är att han litet skakade hufvudet, som om han ej stort trott på din glädje – Sedan fästade han på mig en blick som svedde mina ögon nästan som blixten – jag skall tala om hans ögon efteråt – och utropade: ”Det kan väl aldrig vara Fröken Eva Nordenspets jag har äran tala med?
– ” ”Jo visst, och det har jag redan sagt dig” invände nu åter Prosten.
Ett obeskrifligt vackert leende upplyste nu din Onkels tämligen allvarsamma ansigte, i det han sade någonting till Prosten, som han kallade kära Bror, om huru lik han alltid sig var, och så måste jag stå ordentligt till svars för dig!
Troligtvis har din Onkel icke fått de bref jag bestämdt vet att du skrifvit till honom, åtminstone icke alla, ty han tycktes af mig få höra ganska mycket nytt, och för ett och annat mulnade hans ansigte betydligt.
För min del, sqvallrade jag riktigt och talade icke så litet.
Det kan jag icke hjelpa – Omöjligt är ju att vara snål om ord med någon som är värdig att förstå dig, och två eller tre så förståndiga lära nog finnas, nämligen min Pappa, – (förlåt förmätenheten) jag, troligen Maria, kanske din Onkel om han ej suckat – och, – och på det sättet är ingen fara för mig att bli pratsjuk, torde du finna.
Men vår hederliga Prest förstår ej – det märkte jag i går aftse, ty din
Onkel och jag hade visst pratat mycket längre, om ej Prosten, just när jag som bäst höll på att beskrifva hvad du allt redan hunnit med, afbrutit mig och sagt:
”Ja allt detta är godt och väl, bara icke vår lilla Fröken här följer sin förträffliga Väns exempel och blir ogift, och om tiden ej led för Kära Bror, som ju nödvändigt vill vara i . . – ping i afton.”
Kära Bror kom nu sjelf ihåg hvad han ville och begge Herrarna lemnade mig.
Din Onkel har, det får man medge, ett mycket artigare sätt att taga afsked än att helsa.
Han känner Pappa och skickade många helsningar till honom, och jag beklagade att Pappa ej var hemma, då vi annars kanske fått se Herr Weilingk på Ekholmen, men dertill hade han ej tid.
Blott att höra talas om dig räcker tiden till, kan jag förstå.
Se så kära Gunla.
Nu har jag också talat med ett stort geni en gång.
Att jag icke var blyg, begriper jag nu icke, men alldeles rädd kan jag ej blifva för din Onkel, dertill liknar han dig för mycket.
Visst ha hans ögon något genomträngande, ljungeldslikt, som ej finns i din blick, lika klar som hans, men förbättrad till mildhet, visst är hans leende icke som ditt, men eljest ser man strax hur nära slägt J ären.
Och hvad säger jag sedan om din Onkels ögon.
Jag tror – jag ber dig allra ödmjukast om förlåtelse – men jag tror, de kunna vara – ömmare än dina.
Ett namn finns ju, som i dem framlockar det samma som glänser i Pappas ögon, när han någon gång talar om sin första, sin bästa Eva, i Adolfs, när han ser Maria.
Gunla, tystlåtna, inbunda, hårdhjertade Gunla!
Hvarföre icke ha sagt mig att en man är till, som vågar älska dig?
Och jag som trodde hela slägtet ovärdigt att ens göra dig rättvisa!
Gunla!
Och du har mätt din Onkels ögon och hört den omärkbara darrningen i hans röst, som säkert är vida märkbarare när han talar med dig, och du har ändå ingenting sagt:
Du skall också aldrig få höra huru den ledsamma * * bjuder upp mig till fem dansar på den balen, eller hur den odrägliga Baron W. plågar mig med att be om lof att få bära den och den shavlen.
Sist han var här krusade han och komplimenterade så länge med min stackars shavl, att jag slutligen helt uttröttad lofvade han skulle till och med få bära två, och sprang också efter den gröfsta och fulaste jag hade, och han släpade verkligen på dem båda under en ganska lång promenade vi gjorde, men Pappa påstod sedan, att jag började bli för gammal för sådana barnsligheter.
Jag mins icke hvad jag då svarade, men Pappa vände sig bort, för det jag ej skulle se att han skrattade.
Ack du skulle ju ingenting höra af allt detta.
För att nu sluta berättelsen om gårdagen, så måtte visst din Onkel och Prosten tagit mitt dåliga humör med sig, ty jag gick hem vid bästa lynne i verlden, och tog till och med om aftonen min skada igen för allt hvad jag ej ätit om middagen.
Pappa hade också mött din Onkel, som helsat från mig, och utbredde sig under supéen i sådana loftal öfver honom, att jag slutade med att bli ordentligt uppskrämd, för det jag talat med honom som med en annan menniska.
Men det felet var ditt.
Pappa sade också i går att han blir tvungen resa upp till – – – i nästa månad, och vill undertiden lemna mig på Sjöröd, der han påstår jag rätt väl behöfver vara någon tid – särdeles tror jag, för att min gode älskade Pappa tycker jag har blifvit mager.
Men det är bara Annas dumheter.
Låt mig nu i tid veta hvad du menar om den der visiten på Sjöröd.
Annars far jag icke upp till sjelfva borgen, utan stadnar hos de andra småflickorna i Skolhuset, hvarifrån du då får ha besvär att i egen hög person hämta din Eva.
Ack Gunla!
Jag är så rädd att din Onkels utrop Det kan väl aldrig vara Fröken Eva Nordenspets jag &c. &c. vill säga det samma som Gunnilla Weilingk kan väl aldrig kalla en sådan yr, förmäten liten fjolla för sin vän.
Ack jag kan ju icke hjelpa att jag ser så yr och barnslig och obetydlig ut, och min enda tröst är, att vore jag än tandlös som en sjuttioårsgumma, och högtidlig som Amina B, och stor som en Jättinna, förtjente jag icke din vänskap bättre för det.
Hur kan en sådan Ängel som
Marie tänka att Adolf varit lyckligare utan henne – tänka ens på möjligheten att han kunde lefva utan henne.
Du kan aldrig tro hur ondt de orden göra mig!
Ekholmen den förste Februari 1833.
Min egen, min härliga Gunla!
Var så god och gör nu för en gång hvad jag aldrig kan beqväma mig till, nämligen att se på ett brefs datum.
Beskåda nu min första Februari.
Vet du väl hvarföre den ser så ut?
Mins du kanske denna dag för fem år sedan?
Någonting skulle visst kunna påminna dig om den, om du ville draga fram ditt skuldregister af ädla gerningar och goda tankar, af hvilka några nödvändigt måste falla in på den dagen, men det vore väl knappt värdt be dig härom.
Skamflat öfver dina förtjenster hakade du väl fast dig vid något litet osynligt fel, för att deraf bevisa din ofullkomlighet.
Vore jag blott hälften så ofullkomlig, intet dam samlades der på min meritlista det är säkert, och till och med nu måste jag berömma mig ibland.
Jag var t. ex. ändå bra beskedlig i dag för fem år sedan i Stockholm, då jag ehuru trött efter en barnbal, der jag som halfstor flicka dansat mycket, mest med stora, icke mer åtminstone på angenämt vis barnsliga, Herrar, fastän jag hellre dansat med de små, gjorde Pappa till viljes och for på Tantes Wivikas supé, den jag hade all anledning tro blifva dödande ledsam.
Jag mins ännu allt som det varit i går, hur jag kommer in, helsar på Tante och ledes bort till en med unga damer fullsatt soffa, i hvars ena hörn likväl ännu fanns litet plats för mig.
Lyckligtvis brukades den tiden ej så vida ärmar som nu, annars hade jag ej utan äfventyr af mycken skrynkling fått rum – men då gick det präktigt, och jag började genast se mig omkring, tills mina ögon slutligen föllo på den i andra soffhörnet sittande unga damen, ifrån hvilken de sedan ej stort vandrade den qvällen.
Jag får bekänna att klädseln var det första jag såg efter.
Den var ingenting att säga om eller på.
Men sjelfva menniskan!
Vänta litet skall du få höra.
Tyst och orörlig, med på Turkiska mattan fästad blick och strängt regelmässiga, bleka – – icke pricist vackra drag satt hon der, likare en stod än en lefvande varelse.
Ingen talade till henne och hon till ingen – utom en gång till sin närmaste granne, hvarunder jag fick tillfälle att än mera beskåda hennes ansigte.
Profilen var det vackraste; men på den pannan, omkring den munnen var någonting, ett främlingsmärke om jag så får säga, – Prester och Konungar borde alltid hafva detta onämnbara märke har jag ofta sedan tänkt, och mins ännu huru jag rätade upp mig för det den gången.
– Ögonen voro skumma, bra uttryckslösa tyckte jag – rösten accentlös, dof, låg – liksom den ogerna lemnat ett bröst, i hvars helgedom jag också icke undrar på att den ville qvarstadna – men jag hann ej mycket långt med mina observationer en face, ty den menniskan tystnade snart, började ånyo se på mattan och blifva åter orörlig.
Glacer, sötsaker och allahanda rafraichissementer, som flitigt kringburos visade hon ifrån sig med en likgiltighet, som syntes mig heroisk, och sedan de andra unga damerna lemnat soffan, blef hon allt qvarsittande i sitt hörn troligen af tankspriddhet, och jag i mitt af nyfikenhet.
– En ung Herre ställde sig nu bredvid mig och pratade.
Han var dum och egenkär och jag uppriktig, i följd hvaraf jag sade något, som vållade att min orörliga, hvars namn jag fått veta vara Gunnilla Weilingk, hastigt vände sig och såg på mig – Jag träffades af hennes blick.