Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ingen törs väl komma i närheten af en så’n usling,» svarade en annan kvinna.
»Han är vild som ett djur och därtill behäftad med en smittosam sjukdom.»
»Hur länge har han varit så där?» frågade Kärleken.
»Hela sitt lif!» ropade en annan af kvinnorna.
»Han har varit sina föräldrars sorg och sin hustrus olycka.
Människoskygg och kollrig har han visat sig mot alla, och ett ordentligt arbete har man aldrig sett i hans händer.
Han har hela rummet fullt af papperslappar, hvarpå han har skrifvit obegripliga trolldomstecken.
Det är därför vi håna honom!
Det är därför som hvar och en, som går förbi, skrifver ett tecken om hans galenskap på dörren!
Är det inte en vacker målning?»
Och därmed utbrusto de alla i ett klingande hånskratt.
»Jag vill in till honom!» sade Kärleken och tog i dörren.
»Han slår ihjäl dig!» ropade de om hvarandra.
»Jag är inte rädd!» sade Kärleken, och så gick hon in.
Först kunde hon ingenting se i det mörka rummet, men då hon hade vant sina ögon vid dunklet, upptäckte hon längst inne vid väggen en eländig säng, och på denna en man, som mera liknade en död, än en lefvande.
I hans gulbleka ansikte stodo kindkotorna ut, och ögonen lågo djupt insjunkna i sina hålor.
Men i dessa stora, håliga ögon brann en vild eld, och de fäste sig nu med en stirrande blick på henne, som kom in.
Plötsligt grep han med en af sina magra händer sin smutsiga hufvudkudde och slungade den af all kraft mot den inträdande, och därpå kröp han hastigt ned under sitt trasiga täcke.
Kärleken gick tyst öfver golfvet, satte sig ned vid hans säng och lät sin hand glida öfver den sjuke, där han låg gömd under täcket.
Så satt hon en stund, utan att han rörde sig, men plötsligt lyfte han litet på täcket och såg på henne med sina mörka, olyckliga ögon.
Han skakade öfver hela kroppen och sade sakta:
»Hvad ondt vill du göra mig?»
»Jag vill hjälpa dig att bädda din säng!» svarade hon.
»Du ligger inte bra!»
Det var något i hennes röst, som tvang honom att småle mycket svagt, och han fäste oafvändt ögonen på henne, med samma blick som en människa ser efter något långt, långt borta ute på hafvet och tänker: »Är det en sten eller är det en människa?»
Kärleken började bädda hans säng, och under hennes beröring blefvo de sammansjunkna kuddarne mjuka och bädden fast och slät.
Hon hämtade vatten vid brunnen och tvättade och förband hans sår, och så satte hon sig vid hans hufvudgärd och strök honom sakta öfver pannan.
Utan att tala hade han låtit henne utföra sitt arbete, men följde en hvar af hennes rörelser med vakna, uppmärksamma blickar.
Nu låg han alldeles stilla och såg upp i hennes ögon.
Så sade han med en hes, trött röst:
»Tror du också, att jag har mistat mitt förstånd?»
»Det tror hvarken jag eller någon annan,» svarade hon mildt.
»Ingen annan!
Ingen annan!
– Det tro de alla, alla.»
Han ropade högt och rörde häftigt sina knotiga fingrar.
»Min far och mor sade, att jag var galen, och min hustru hatade mig, och de ha alla plågat och förföljt mig, därför att jag inte kunde glädja mig öfver deras glädje, och inte tänka deras tankar.»
»Hvilka tankar tänker du då?» frågade Kärleken sakta.
»Här äro de!
Här, under min säng!
Jag har samlat dem alla här, för att de icke skulle stjäla dem och förstöra dem!
Hvad ska’ de göra med mina tankar!
De kunna låta mig ta’ dem med mig i grafven.»
Han böjde sig ned och sammanrafsade en hel mängd papper, som lågo i högar under hans säng.
»Se här, – och se här!
Kan du förstå, hvad detta är?» och han höll de lösa bladen framför henne.
»Musik!» sade Kärleken och log.
»Jaså, du ser det!» svarade han gladt.
»Ser du, att det är tankar i detta!
Härliga, mäktiga tankar!
– Och ser du detta; – det är mitt dyrbaraste!
– Det är skrifvet med mitt hjärteblod!»
Kärleken tog notbladet.
»En hymn till skönheten,» sade hon.
»Vill du, att jag skall sjunga den för dig?»
Sjung den!» sade han ifrigt.
»Jag har endast hört den här!» och han pekade på sin panna.
Kärleken hade öppnat ett litet fönster vid foten af hans säng, hvarigenom man kunde se ut öfver en grön äng emot hafvet.
Solen höll just på att gå ned, och en hel flod af strålar strömmade in öfver den sjukes säng.
Då satte sig Kärleken att sjunga hans hymn till skönheten, och hennes stämma ljöd som en engels stämma.
Den sista tonen flöt bort och förenade sig med den gyllene luften.
Den sjuke låg med händerna sammanknäppta öfver sitt bröst.
»Var det verkligen så vackert!» sade han.
»Har jag själf kunnat göra något så skönt!»
Han låg och såg in i solen, och så tog han sakta efter Kärlekens hand och vände sitt ansikte emot henne.
»Tack!» sade han sakta.
»Tack för att du kom, så att jag en enda gång i lifvet fick se in i dina ögon!»
Han vände icke bort sitt ansikte mera, ty han låg död på sin säng med sin hand i Kärlekens hand.
Men då
Kärleken hade sett den döde sänkt i en graf vid hafvet, gick hon upp på en af de gröna vallarne, där alla barnen lekte, ty det var en söndagsafton och alla arbetare voro lediga.
Där tumlade barn af alla åldrar, och öfver allt var det fullt af gula blommor, som stodo likt solar i det gröna gräset.
»Kom barn, så skola vi leka!» ropade hon; och liksom när en flock dufvor hör dens röst, som kastar korn till dem, så skyndade alla barnen emot Kärlekens famn.
Hon ledde dem i den vackraste dans, upp och ner, kring kastanjeträd och blommande syrener, i ringar, i kransar, i långa kedjor.
Hon band strålkronor till deras hår af de gula blommorna och lät dem bära kandelabrar med festljus af de blommande kastanjegrenarne.
Och medan bofinkar och starar sjöngo i buskarne, sjöngo barnen som en fågelsvärm, då Kärleken förde an.
Men deras mödrar, som sutto högre upp på vallen och sågo på leken, sade till hvarandra:
»Aldrig ha våra barn lekt så gladt som i kväll!
Hvem är den där kvinnan, som gör dem så lyckliga?
Och så sade en:
»Det är hon, som bakade de tusen bröden.»
Och en annan sade:
»Det är hon, som räddade kungens son.»
Och en tredje sade:
»Det är hon som inte är rädd, hvarken för vanvett eller sjukdom.»
»Se!» ropade en.
»Nu går hon!
Hon går bort från våra barn!
Låt oss springa efter henne och fånga henne!»
Och så reste de sig alla och sprungo efter Kärleken.
»Stanna hos oss!» ropade de.
»Du får inte gå ifrån oss; inte lämna oss!»
Men Kärleken ville vidare bort, till andra städer och länder, och då hon såg, att barnens mödrar ville fånga henne och behålla henne för dem själfva, började hon att springa, först öfver vallarne, så öfver ängen, så tvärs igenom staden.
Allt jämt sprungo flere och flere efter henne, och alla ropade:
»Stanna henne!
Stanna Kärleken!
Låt henne inte springa sin väg!»
Och det blef en sådan myllrande mängd, som sprang efter henne, att de föllo öfver hvarandra, och alla sprungo de med utsträckta händer för att fånga Kärleken.
Men då mörkret bröt in, kunde de icke längre se henne riktigt.
»Hon är där!» ropade en.
»Nej, hon sprang en annan väg!» ropade en annan.
»Nu har jag henne!» hörde man en stämma jubla.
»Du tar miste!
Hon är min!» svarade en annan.
»Kom med facklor!» ropade några.
»Vi äro säkra på, att just vi ha fångat henne!»
Då tändes en hel ring af facklor, och hvar och en förde fram den, som de trodde vara Kärleken.
»Här är hon!» sade den förste, som höll en ung kvinna vid handen.
»Ser ni, detta är Kärleken!»
»Din hustru!» ropade de andra och skrattade.
»Kan du inte se, att det är din hustru!»
»Nej, här är Kärleken!» sade en gammal man och klängde sig hårdt fast vid en ung flicka, ännu nästan ett barn. »Jag håller henne fast och släpper henne inte!»
»Din dotter!
Har du aldrig sett din dotter förr?» skämtade de andra.
Och så kom hvar och en med sin, och hvar och en påstod, att just han och ingen annan hade uppnått och fångat Kärleken.
Men något bakom de andra stod en ung, fattig man och log.
»Hvad ni alla ta’ fel!» sade han.
»Endast jag har fångat Kärleken, den sköna, unga Kärleken, som icke har sin like på jorden.
Se hur himmelsk hon är!»
Då vände sig alla hastigt emot honom.
»Är det henne du menar?» ropade de.
»Är det den unga, sköna Kärleken?
Det är ju din gamla fattiga, blinda mor?»
PRINSEN SOM FICK TYSTNADEN ATT TALA
Prinsen, som fick tystnaden att tala
Det var en gång en kung, som regerade öfver ett stort och mäktigt rike och öfver många skatter och härligheter.
Men han hade blott en son, som skulle ärfva allt detta efter honom, och denne prins var så underlig.
Han kunde icke tåla att höra människor tala.
När kungen förde honom med sig i rådet, eller när rikets ständer voro samlade, led den unge prinsen som en orm i en myrstack.
Ju mera de talade och grälade omkring honom, dess värre blef han till mods, och han andades icke fritt, förr än kungen reste sig, och han kunde följa honom och gå sin väg.
Vid hofvet pratade ju också alla, – mest nonsens, – och prinsen blef röd och blek af ansträngning att höra därpå.
Värst var det dock, när någon talade till honom själf.
Där stod en hofman och bugade och skrapade och gjorde sig så rar och utlade både länge och väl, hvad han hade att säga, till dess prinsen lyfte sitt sorgsna ansikte emot honom och frågade:
»Hvarför säger ni egentligen allt det där?»
– Ja, det var icke godt att svara på.
För det mesta fanns det verkligen ingen anledning därtill, men man måste ju prata.
Gjordes där upp planer för framtiden, saker, som man skulle företaga sig och utföra, hörde prinsen tyst därpå, och så slutade han oftast med att fråga: »Och se’n?»
»Och sen?
Se’n?
– Ja, sedan var där nya planer och nya saker att göra, och så frågade prinsen åter:
»Och se’n?
Nej, det var icke något roligt, att umgås med den prinsen, och det fanns knappt en man i hela kungariket, som var så illa omtyckt som han.
Då han nu emellertid icke lyckades att få andra att upphöra med att tala, slutade han att tala själf; – det var ju alltid något.
Han talade mindre och mindre, och till sist sade han icke ett ord.
Då andra talade till honom, hörde han endast ett ögonblick därpå, men så lyfte han på ögonbrynen och sträckte ut handen, och det betydde: »Tyst!
Slut!» och då teg man och gick.
Kungen försökte att bota sin son från denna underliga åkomma, och förde honom omkring från det ena stället till det andra, till lustbarheter och allvarliga förrättningar, på resor och i krig, men det blef icke en smula bättre, snarare sämre.
Prinsen gick omkring som en lefvande staty och såg stum på allt med sina sorgsna ögon.
Då hände det en sommarmorgon, att prinsen kom in till kungen och sade honom, att han helst ville resa långt bort.
Här var han ingen till glädje och sig själf till plåga, och nu ville han färdas ensam ut i världen och försöka om han kunde lära sig fördraga, att höra mänskor tala.
Kungen, som alldeles hade uppgifvit, att någonsin få se sin son som en vanlig människa, gaf honom också lof att resa bort, men ensam fick han dock icke resa.
Det passade sig icke för en prins.
Han fick i sitt följe fem svenner, åt hvilka kungen gaf de bästa hästarne i stallet, och en tidig sommarmorgon, då alla björkar doftade och alla lärkor sjöngo, red prinsen i spetsen för de fem unga riddarne ut öfver vindbron.
Han själf red främst på sin svarta häst.
Han bar en svart rustning och hade visiret på sin hjälm nedfäldt till tecken på, att han intet ville tala med världen omkring honom.
De fem unga riddarne redo på brokiga och hvita hästar och buro rika dräkter och glimmande vapen.
Uppe i tornet stod kungen, och alla hofdamerna stucko ut hufvudet genom gluggarne och sträckte halsen efter den bortridande.
»Gud ske lof,» sade de, »nu rider tystnaden bort!
Nu kan man få prata så mycket man behagar.»
Men ute på den långa, hvita landsvägen mellan de höga rågåkrarne red prinsen fram på sin svarta häst med nedfäldt visir, och långt bakom honom följde hans fem muntra svenner.
Oaktadt han var ett långt stycke framför dem, hörde han dock trampet af deras hästar och huru de sins emellan samtalade och skrattade.
Det plågade honom förskräckligt, och då han kommit en mil från slottet, vände han sin häst, sträckte ut handen och sade:
»Fyra kan vara nog!
Den femte ride hem!»
Och så måste en af riddarne vända sin häst och rida tillbaka till slottet.
Nu hörde prinsen endast trampet af fyra hästar och de fyra riddarnes samtal, som blifvit mycket saktare, men det var honom dock allt för mycket, och då han kom till nästa milstolpe, vände han sig igen och sade:
»Tre kan vara nog!
Den fjärde ride hem!»
Så gick det för hvar mil till dess slutligen endast en riddare, stum som en skugga, red långt bakom honom.
Men då de hade kommit till den femte milstolpen, kunde prinsen icke härda ut längre.
Han tänkte beständigt på denne ende, som red bakom och följde honom som en skugga, och han vände sig på sin häst, sträckte ut handen och sade:
»Farväl!
Vänd hem!
Jag rider ensam!»
Då måste äfven den femte riddaren vända tillbaka hem, och prinsen fortsatte vägen allena.
Så kom han till en stor flod, som skummade vid sidan af vägen.
Den brusade och larmade, vältade sig i små vattenfall ned öfver stenarne och förde timmer och trädstammar med sig.
»Det var ett vedervärdigt buller,» tänkte prinsen.
»Det låter som när de gräla i rikets ständer,» och han sträckte ut handen och ropade »Tyst!
Slut!»
Men det brydde sig floden icke det ringaste om.
Den stormade och brusade vidare med vildt larm.
Då vände prinsen sin häst och red in på en stor, grön äng.
Där flöt en liten klar bäck med sorlande böljor, som plaskade och susade, där prinsen red fram.
»Åh, hvilket prat!
Hvilket prat!» tänkte prinsen.
»Det låter alldeles som när hofdamerna sitta och knyppla och hviska och sladdra under tiden.»
Och han sträckte ut sin hand och ropade: »Slut!
Tyst!»
Men det bara skrattade bäcken åt.
Den fortfor att sorla och skvalpa, och prinsen tyckte att han hörde, huru alla hofdamerna skrattade bakom hans rygg.
Det plågade och retade honom så, att han sporrade sin häst och red tvärs öfver den stora gröna ängen bort emot en skog, som han såg på andra sidan.
Ju närmare han kom denna skog, dess högre tycktes honom träden, och då han var helt nära, såg han, huru skogen sträckte sig tät som en mur åt alla sidor.
Han red sakta omkring för att finna en väg eller stig, som ledde dit in, men han fann ingen.
Först stodo träden sida vid sida som bålverk kring en fästning, och under dem var ett nästan ogenomträngligt snår af buskar.
Hägg och hagtorn och björnbär med långa, taggiga gröna rankor väfde sig så tätt tillsammans, att ingen häst kunde rida dit in.
Då steg prinsen af hästen, gaf den ett slag och sade:
»Spring hem, min gode gångare.
Jag vandrar helst allena!»
Och så böjde han sig ned och började bryta sig in i skogen.
Det var ingen lätt sak, ty buskarne slingrade sina grenar om hans hals och armar, det långa gräset snärjde sig kring hans ben, och fastän han var klädd i järn med nedfäldt visir, var det honom nästan omöjligt, att tränga igenom all denna mjukhet, som vältrade öfver honom.
Men ändtligen var han igenom skogens skans och stod inne under de höga träden.
Det led emot solnedgången, och genom de raka, höga stammarne trängde långa, röda solstrålar på tvären in under de dunkla kronorna.
Först tyckte prinsen, att där var dödstyst, men så hörde han huru en sakta, ihållande susning ständigt gick genom skogens kronor.
Det lät nästan som hafvet, när det brusar på afstånd.
Gråbergs-gubben
Gråbergs-Gubben.
Sandahls kanon.
Att Gud man förglömmer syns af det som händer,
Ty hur man än lyssnar och blickarne vänder,
Man märker blott tjufknep och falskhet och mord,
Så aldrig man förut sett maken i Nord.
Vi hafva ju Fischers med fleras bedrifter
Och Glimmingemordet och morden med gifter,
Men intet går upp emot det ifrån vind,
Beherskad af odjuret Carl Wetterlind,
Som, om han än snapsade på våra bolag,
Ej räknat till Bolagets fel att i olag
Hans hjerna ej kom, enär dyster han var
Nog tillräckligt förut från tidiga dar.
Men Satan, som alltid är noga om steken,
Han hviskar Carl Johan: »Håll stödigt i veken
Och skaffa oss hem både kulor och krut,
Så skall du få se vi få trefligt till slut.»
Carl Johan, som nyss hade ärft litet schaber,
Funderar på rådet och tar sig en knaber
Och reser af alla slags vapen ett lad
Och bygger af träskräp en sorts barrikad,
Till hvilken sig närmar en grannfolkets piga,
Som bad: söta Wetterlind, låt mig få stiga
På vinden en stund för att få litet rent!
Då Wetterlind svarar:
»Nu är det för sent.
Håll nu dig på afstånd, hvad hjelper du tjuter?
Hvem än mig må nalkas, jag genast den skjuter.
Ja, komme han också min åldrige far,
Jag ej på de samlade kulorna spar.
Så sände man efter två djerfva poliser
— Hvad dåren dem kallar vet den som är viser —
Han frågte helt enkelt: »Får jag vara fri?
I annat fall blir här nytt .... slagteri.»
Det lät något grymt, det kan ingen förneka,
Och offren nu började mäkla och smeka,
Men Wetterlind ropte ett dundrande: vik!
I annat fall skall här om kort lukta lik.
Dock innan man fattat hvem hotelsen gälde,
Så tumlar den ene för skottet som smälde,
Och blodet sin purpur kringstänkte på vind;
Det var första bragden utaf Wetterlind.
En klampare kom nu — en ädel och modig —
Att odjuret fånga; men sårad och blodig
Han måste till »Sahlgrenska» föras med fart,
Och om han kan räddas, ej sker det så snart.
Nu djerfdes en yngling med rosor på kinden,
I dårskapen täfla med dåren på vinden.
Den arme!
Han föll för den galnes gevär.
Hvad hade väl också att göra han der?
Så hastigt som blixten — o fasa och smärta!
Det hördes en knall och från ynglingens hjerta
Det sprutar en ström utaf ungdomsblod röd,
Och lifvet var slocknadt — den unge var död.
En Lindberg, en Strömberg med fler oförvägna
Likväl åt den galne sitt hjeltemod egna,
Men helsas som vanligt med kulor och krut
Och drypa tillbaka helt snöpligt till slut.
Så har det nu gått och så går det kanhända
En vecka ännu — ja en månad i ända,
Ty Wetterlind gifvit sig sjelfvaste fan
Att borg, såsom hans, ej skall finnas i sta’n.
Och om jag nu dömer af allt hvad jag skådat,
Så blir det nog sanning hvad Wetterlind bådat
Ty, lefvande Gud, hvilket lif han har fört!
Och ändå har ej en polis honom rört.﻿
Och rustningar ifrån muséarsenalen
Genera ej ringaste »kungen på svalen»,
Ja sjelfvaste Hakons elektricitet
Förmår ej att göra den väldige bet.
Nu stod det ett hopp, blott ett enda, en åter:
Den ukas polismästar’n utfärda låter.
En sorglustig wisa Om en bonde som höll på att drunkna i toddy och huru djuren lärde sig af menniskan att dricka sprit
Det hände uti Halland en händelse en gång,
hwarom jag nu will sjunga en liten enkel sång.
Det war en glader bonde, som in till Halmstad for.
Han skulle dit och köpa lit’ waror hem till mor.
Han köpte pudersocker, en faseliger strut,
Som han tog under armen förutan något prut.
Se’n köpte han hos Smithen en wäldig dunk med rom.
Och att han profwa’ waran, det säger man ej om.
Han profwade så länge, så att förståndet kröp
Burdus helt ner i dunken, alltefter som han söp.
När så han börja’ wandra, nog war han något matt,
Fast werlden war så ljufwelig och lifwet war så gladt.
Då tog han Gud i hågen och börja’ lunka på;
På ryggen hängde dunken, det kan man nog förstå.
Att wandra raka wägen han brydde sig ej om,
Och hur det gick och pallrade, till sitt han wilje kom.
Det war uppå en åker, som war besådd med råg.
Han wille fram till gården, som han der borta såg.
Han trodde han war hemma, det är ju tydligt nog.
Men det ska’ alla weta, han farligt miste tog.
En rätt som han war wiss om att öfwer tröskeln gå,
Han ramla’ öfwer ända och dunken likaså.
Det war uti en brunn, som de begge trilla’ ner.
Nu blef det skumt för ögonen, ty ingenting han ser.
”Nei twi! för tusen böflar, det här war inte bra,
Men ska jag till att dö, så ska först en dram jag ha.
Nu skulle han just taga ur dunken sig en sup,
Men rommen flöt för fanken allt uti brunnens djup.
Och pudersockret också det blef alldeles blött.
”Det wore inte underligt, om gumman min blef stött”.
Nu blef han genast nykter och kyligt blef hans blod.
Han frös, fastän i toddy han opp till näsan stod.
Ur brunnen han sig knogade med möda och beswär,
Med dunken war han av med, som dock han höll så kär.
Nog fick han däng af gumman för det han blifwit wåt:
Hon war ”ett hår av hin”, som der stod uti Framåt.
När kräken sedan skulle till brunnen ledas bort,
Så blefwo alla ”djuren”, och detta inom kort.
”Bondwatten” ej de wilja nu dricka mer minsann
Se’n de fått smak på spriten.
O arma Swea land!
När klockorna ringa 1
Gustaf Celsing 25
Dumma Svenskan 45
Bender 77
Excellensen 113
Pappersgeneralen 125
Löjtnant Pinello på apoteksstugan 133
Fångarna i Tobolsk 141
Lejonburen 157
Kungsridten 171
Bland svenska skären 215
I Marstrands kyrka 229
Katerinuschka, mor lilla 237
Den mörka julottan 249
Fredrikshall 263
Taga Gjörtzen 313
En hjältes likfärd 339
Skeppet 357
NÄR KLOCKORNA RINGA.
I södra Småland, just där den steniga skånevägen förgrenade sig i några torpstigar och en dammig backe vek upp till sockenkyrkan, stod en rödmålad kvarn med de största vingar, som någon sett i hela bygden.
Mjölnaren var länge sedan död.
Hans änka, som hette Kerstin Bure och som i sin barndom sett lyckligare dagar och spisat på blanka tenntallrikar, skötte kvarnen på sitt eget vis.
Aldrig nämnde hon något om sin börd eller om den kärlekshandel, som lockat henne från ett välbergadt prästhem till en mjölnares trånga tornkammare, där kvarnvingarnas axelstock jämrade midt öfver sofstället, men hon talade heller aldrig om andra ting.
Mannen hade varit för fattig att rå om egen stuga och i stället byggt sig en skorsten rätt upp genom kvarntaket.
Där fortsatte hon år efter år att tyst och med sin sömnad i handen åse drängarnas arbete.
Blef hon någon gång spord till råds, svarade hon helst med att nicka eller skaka på hufvudet, och hon aflägsnade sig sällan på ett stenkasts längd från kvarnen.
Till växten var hon lång och smal med späda händer, och hennes ansikte under den alltid lika hvita stärkduken påminde om Maria Magdalenas på altartaflan, fast det var mer gulnadt och visset.
Hon tog aldrig kvinnor i sin tjänst, och i synnerhet kvinnorna vande sig så småningom att gå henne tysta förbi.
De visste icke rätt om hon var högmodig eller ödmjuk, men de flesta menade, att hon godt kunde vara bådadera.
När klockaren infann sig med sina bönemän och i sin bästa söndagsdräkt för att anhålla om den redan grånade gamlas hand, blef han helt brydd och försagd, ty hon rodnade ända till hårfästet och skakade endast på hufvudet.
En morgon hittade hon ett spädt gossebarn på rishögen vid källan, och då ingen kände något om föräldrarna, tog hon den lille till sig med stor ömhet.
– Ingen kan veta om det ligger onda frön eller goda i ditt hjärta, – sade hon, – men dag kan komma, då jag får pröfva det.
Du skall heta Johannes, ty du skall bli from som en Guds ängel.
Jag har blifvit hårdt straffad, men åt dig skall jag hopspara en vacker penning, så att ditt lifs dagar en gång kunna uppväga mina tunga.
Gossen växte upp, och när han läste till skrift, förvånade han alla genom sina fromma och gudaktiga svar.
Med sitt släta linhår hängande öfver skuldrorna satt han sedan hos fostermodern på kvarntrappan i midsommartidens ljusa aftnar och läste flitigt i de böcker, som han fått låna af församlingens herde.
De sutto alltid fåordiga och stilla, men ibland tog han med fingret märke på någon rad som syntes honom skönare än andra och uppläste den sakta.
Hösåtar och ängar doftade, och till och med de klöfverblommor eller väpplingar, hvilka här och hvar lågo mellan bokens blad som märken, gömde, fast torkade, sin lukt af skördar och hagmarker.
Ännu sent in på nätterna brann bara en enda stjärna, men stor och lysande, och allt var samtal och vaka, och stugdörrarna stodo öppna.
Många tillhviskade hvarandra ett mörkt rykte om att den svenska krigshären blifvit slagen vid Poltava och att danskarna nu skulle landstiga för att fullborda hela Sveriges undergång.
En lördagsnatt stannade en ryttare vid kvarntrappan och bad om kvarter.
Johannes såg tvehågse på fostermodern och sporde främlingen om han icke hellre ville fortsätta backen upp till prostgården.
– Nej, – svarade han, – först vill jag i natt se hur folket har det.
Han fick då sätta in hästen i den stenmurade gången under kvarnen och slog sig sedan ned helt förnöjd bland de andra vid en tallrik ölsoppa och en kaka svartbröd.
Han hade låtit sitt hår och bockskägg växa, så att han såg ut som en vanlig bondson, men ibland drog han munnen till öronen och skorrade på den bredaste skånska, och ibland sköt han ihop ögonen och klagade på den mest suckande småländska.
Hela natten höll han vaka och fortsatte med sitt lustiga talande.
Ena gången tog han ett kol och ritade af Johannes lifs lefvande på väggen.