Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IV. ])å man i den första eller öfre kammaren vill bilda en »motståndskraft» till den andra, är det då icke vida mera sannolikt, att en sådan motståndskraft åstadkommes derigenom, att de män, som ega folkets förtroende i de kommunala angelägenheterna, hvilka närmast beröra folkets intressen, skulle utse medlemmar i den kammare, som är ämnad att utgöra det konservativa, eller det dessa intressen skyddande elementet, än derigenom, att den öfre kammaren sammansättes af olikartade stånd eller klasser eller s. k. grupperingar, hvilka lätt sinsemellan kunna ega stridiga intressen och åsigter och följaktligen uti sjelfva sin organisation gömma fröet till splittring just inom den kammare, som skulle bilda den sammanhållande kraften?
Och kan icke då den sista villan blifva värre än den första? y.
Kan någon inbilla sig, att sedan ett af Konungen och dess regering framlagdt, af de två folkvalda Stånden nära enhälligt godkändt och af ett omisskänneligt allmänt tänkesätt öfver hela landet med värma omfattadt förslag blifvit genom en fåtalig fraktion inom R. o. Ad. förkastadt, ett nytt förslag, uppgjordt af just denna fåtaliga fraktion, skulle lyckas eröfra landets sympatier och förena de stridiga meningarne, samt sålunda vid en blifvande
Riksdag icke blott antagas af alla fyra Riks-Stånden, utan derefter vinna Konungens ochf hans regerings bifall?
Vi fråga om sådant är sannolikt eller ens tänkbart?
Hvad kan således afsigten vara med framläggandet af ett nytt förslag?
Eller är det icke ursäktligt, om folket deri icke ser någon annan afsigt, än den att undanskjuta det nu hvilande föslaget?
Om åter motpartiet icke vill något annat än vissa modifikationer i det Kongl, förslaget, månne det då icke måste vara vida lättare att ernå detta mål, om man nu fogar sig efter Konungens och folkets önskningar samt derigeuom förvärlvar deras 260 Den 5 December. aktning oell förtroende, än genom att förkasta förslaget, utsätta sig för Konungens och folkets missnöje och harm, såsom underlag inom opinionen för det förslag man har in petto?
Och om man verkligen skulle befara några vådliga följder af det nu föreliggande förslaget och fördenskull är tveksam att antaga detsamma, månne icke ansvaret för dessa följder i sådant fall drabbar Konung, regering och folk i omätligt större grad än den enskilde representanten, som fogar sig efter det allmänna tänkesättet?
Slutligen, hvad vinnes genom ett afslag, såvida Konungen och dess regering äro fast beslutne att, derest ifrågav:de förslag faller, omedelbart derefter framlägga ett, likalydande, hvilket för allt fall genom två Stånds beslut kommer att hvila lill nästa riksdag, hvilken kan af Konungen sammankallas omedelbart efter den snara upplösningen af innev:de riksmöte?
Eller tror man det vara önskvärdt och rådligt att samma strid som nu, eller måhända en ännu häftigare, kommer att vid en sådan urtima riksdag förnyas?
Jag undviker med afsigt att tala om den nuv:de situationen.
För fruktan, af hvilket slag, som helst, är hvar och en Riddersman främmande.
Att rösta efter sin öfvertygelse — som i detta fall rätteligen bör heta sin mer eller mindre fullständiga och klarsynta uppfattning af en vidtomfattande politisk fråga — och detta är den betydliga skilnaden mellan den moraliska och politiska öfvertygelsen — är utan tvifvel hvars och ens rättighet.
Men är det derföre hans pligt?
Ar det icke fast hellre vid ett tillfälle som detta folkrepresentantens pligt att underordna sin individuella åsigt det allmänna, högt uttalade tänkesättet hos det folk han representerar.
Ty, Mina Hrr, det är icke
Adeln vi här representera; det är endast, enligt grundlagen, såsom Svenska folkets representanter vi föra talan.
Vi hafva nu att rösta öfver ett förslag, framlagdt af Konungen och en af hans och folkets förtroende omfattad regering — ett förslag, emottaget med entusiasm af tvenne Riks-Stånd, representerande den talrikaste delen af skattdragande medborgare och understödt af en från alla landsändar genljudande mening, som fordrar den deri föreslagna förändring.
Det är slutligen en ganska betydande, och, som jag med visshet tror, en öfvervägande majoritet af R. o.
Ad:s ledamöter vid och utanför Riksdagen, som inskrifvit den på sin fana.
Jag hemställer då, om icke de i denna fråga tveksamma hellre böra sluta sig till denna stora majoritet af folket och dess representanter, på hvilka ansvaret för förslagets antagande hvilar, än alt såsom en högst ringa minoritet ådraga sig det tunga ansvaret för förslagets förkastande samt dess icke förutsebara följder af splittring, oro och missnöje.
Jag frågar slutligen, såsom Adelsman, om det icke må vara Sveriges Ridderskap och Adel värdigast att afsluta Svenska Adelns hitintills så he - Den 5 December.
261 drande politiska historia genom att fritt och otvunget nedlägga en spira, som den under sekler ärofullt fört, men som, medgifvom det, redan i sjelfa verket fallit ur dess hand; att derigenom gifva Europa det vackra exemplet af ett lungt framåtskridande på humanitetens bana, af enighet, styrka och sjelfuppoffring för fosterlandets väl, samt under folkets jubel utbyta den ärfda sjelfskrifvenheten mot den vida dyrbarare, som åt R. o. Ad:s aktade ledamöter kan förvärfvas genom fortsatt allmänt förtroende, medborgerlig dygd, vidsträcktare verldserfarenhet och en mer framstående politisk bildning.
J)et torde ursäktas, om äfven jag yttrar några ord i en fråga af så stor och djup betydelse för Svenska folket och, förnekom det ej, äfven för Sveriges Adel.
Den förflutna tiden har förberedt densamma, den närvide afvaktar dess lösning med spänd väntan och otålighet, och den kommande skall derå sätta sitt insegel, godkännande eller fördömande.
Konung och land hafva uppmanat oss att afstå från vår sjelfskrifvenhet, med andra ord att sjelfva afkunna vår dödsdom som Riks-Stånd.
Hvilken stor och ärorik mission har ej härmed blifvit åt oss beredd, Mina Hrr! förutsatt att vi akta på tidens tecken och stundens krafl
Vi hafva för oss tvenne altaren, fäderneslandets å ena sidan och sjelfviskhetens å den andra.
Det förra kräfver ett stort, ja! det största offer, som kan begäras, sjelfuppolTringens, men lemnar i perspektiv ett enigt, lyckligt och starkt fosterland.
Det sednare kräfver intet offer, om ej sjelfförgudningens, men lemnar i perspektiv — inom oss tvedrägt och söndring med deraf följande slapphet och svaghet — samt utom oss jubel hos de mägtige grannar, hvilka i öster och söder hand i hand endast vänta på den stund, då de komma i tillfälle att smida oss i despotismens fjettrar.
Denna dag är vår.
Vi hafva valet fritt.
Vi kunna välja som fria män i ett fritt och fredligt samhälle.
Må derföre utgången af vårt tillgörande blifva sådant, att våra efterkommande kunna göra detsamma!
Hvad det hvilande representations-förslaget angår, så har derom redan så mycket blifvit i både tal och skrift anfördt, att det skulle vara förmätet af mig att nu ytterligare vilja upptaga R. o. Ad:s tid med anförande af mina enskilta åsigter i ämnet.
Jag inskränker mig derföre till att vid detta tillfälle hembära H. M. Konungen min underdåniga och dess Ministére min varma innerliga tacksägelse för det tillfälle, de genom framläggandet af detta förslag beredt
Svenska folket att erhålla en tidsenlig och länge efterlängtad representations-reform, byggd på sådan grund, att densamma är betryggande emot framtida splitt - 262 Den 5 December. ringar och lemnar nödiga garantier för vårt framåtskridande i tidsenlig och fredlig rigtning.
Gå vi nu Konungens och nationens önskningar till mötes, skall denna dag, jag är viss derom, i Svenska Adelns häfder varda inristad som dess ärorikaste; men faller förslaget, skall densamma i Svenska folkets häfder städse komma att stå antecknad som en olycksdag, derifrån Gud bevare Konung och fosterland.
Jag vänder mig nu till eder, Mina Hrrl I som ämnen votera emot det Kongl, förslaget, ölvertygad som jag är om eder fosterlandskärlek, och jag frågar eder:
Håfven 1 glömt historiens lärdomar?
Håfven 1 glömt 1789, tiden från den 4 Maj till och med den 27 Juni, början af Franska revolutionen?
Håfven
I glömt dessa lysande namn, dessa hertigar och hertiginnor, markiser och markisinnor, denna Franska Adel, hvilken, liksom I ringaktande folkets fordringar, sökte sätta dammar emot tidens ström, men inom loppet af få år dels gödde fädernejorden med sitt blod, dels bortryckta från densamma, landsflyktiga och spridda i främmande länder lefde ett ringaktadt och oftast eländigt lif?
I glömt huru samtiden fördömde — efterverlden glömde dem?
Minnens
I åter allt detta, då beder jag eder lägga vigt på dessa mina ord, att det vore vida att föredraga, om all Sveriges Adel bortblåstes från fädernejorden i en ständig landsflykt, än att det gamla Svea, vacklande och slutligen störtad från dess thron, i faLlet droge Svenska folket mod sig.
Våra förfäder, 1809 års män, hafva lemnat oss i arf en väl beredd och tillrustad, men ej besådd åker, samt hafva uppdragit åt oss dess efterkommande att vid tjenlig och gynnsam tid beså densamma.
Tiden är nu inne, ehuru något fördröjd, godt utsäde hafva vi erhållit af Konungen och dess Kåd, må vi derföre skynda att utkasta detsamma, på det att ogräs och tistel ej må taga öfverhanden och framdeles förqväfva brädden!
Må vi skynda oss, så att vi och våra efterkommande derå kunna uppskära ymniga, väisignelserika skördar, detta är min innerliga önskan, en önskan, som delas af hela nationen.
Min stämma är svag och mitt ord matt, men jag önskade att den förra vore så stark och det sednare så skarpt, att det träffade hvarje Riddersman på detta rum rakt i hjerlat, på det att I, i likhet med förfädren, när I dertill af Konung och land uppmanades, heldre lemnaden edra sköldar och hjelmar på valplatsen, än återvänden derifrån, besegrade af edra fördomar och eder sjelfkärlek.
Jag röstar för antagandet af det hvilande represen tations-förslaget.
Vid gårdagens plenum yttrade en talare, att ett stort, ja omätligt ansvar hvilade icke blott på de Konungens rådgifvare, som framlagt det nu föredragna Kongl, förslaget till representationens ombildning, utan Den 5 December. äfven på hvar och en ibland dem, som med sin röst bidroge till att göra samma förslag till grundlag i Sverige.
För min del får jag öppet och bestämdt förklara, att jag med lugn tillförsigt ikläder mig detta ansvar; ty, när en man handlar efter sin djupa och innerliga öfvertygelse om hvad som är godt och rätt, kan han äfven svara för följderna af sitt handlingssätt; — och jag är elter långvarig, sorgfällig och mogen pröfning fullkomligt öfvertysad, att detta Kongliga reformförslag med hänseende både till den grund, hvarpå det hvilar, och till det hufvudsakliga af sitt innehåll verkligen är ett mycket godt förslag, som, rätt tillärnpadt, säkerligen verksamt skall befrämja en kraftig, men lugn utveckling af alla våra samhällsförhållanden.
Redan vid den första Riksdag, som jag bevistade, kom jag till klar insigt derom, att en väsendtlig ombildning af vårt föråldrade representationssätt var af högsta behof påkallad, och, fast i min då fattade öfvertygelse, att ett snart genomförande af denna reform utgjorde vårt samhälles vigtigaste angelägenhet, har jag, under hela den tid jag sedermera egnat min verksamhet åt de offentliga ärendenas behandling, alltid i främsta rummet rigtat min uppmärksamhet åt bästa sättet att kunna lösa denna ofta sedan behandlade fråga, som nu i förnyad form här föreligger till afgörande.
Genast ifrån början har jag härom hyst den åsigten, att det skulle vara både rättast och nyttigast, att, med öfvergifvande af den gamla ständsfördelningen, grunda det nya representationssättet på samfälda valprincipens tillämpning.
Men, detta oaktadt, har jag sökt medverka till denna stora samhällsfrågas lösning, icke endast i den nyssomnämnda rigtning, som jag ansett vara den bästa, utan ock genom understödjande af flera på annan grund byggda reformförslag, som vid olika tider varit framställda; ty jag har trott, att det hufvudsakligaste ändamålet, som man vid reformens utförande borde eltersträfva att vinna, vore, att, utan för långt dröjsmål och med undvikande af farliga brytningar, erhålla en författning, som, den måtte vara byggd på en grund eller en annan, bättre än den nuvarande skulle kunna befrämja samhällets trygga och raska framåtskridande i såväl materielt som inlellektuelt hänseende.
Men, under de sednare riksdagsperioder, då reformfrågan åter förekommit till behandling inom den offentliga diskussionen, har jag alltmera tydligt insett, hvad som nu omsider tyckes hafva blifvit fullt klart lör de fleste, nemligen att det är alldeles omöjligt att kunna bygga den nya representationen på några andra hufvudgrunder, än dem, som det Kongliga förslaget innehåller, .lag har kommit till denna insigt, icke blott derigenom att jag märkt den förändrade, allt mera bestämda rigtning till stånds- och klassindelningarnes förkastande, som idéerna på sednare tider tagit, utan äfven derföre att jag sett, hurusom, — påskyndade af åtskilliga mer eller mindre väsendtliga både politiska och sociella reformer inom andra delar af samhällsgebitet, — alla egentliga stånds- och klass-skillnader äro på väg att till den grid full 264 Den 5 December. ständigt och skyndsamt utplånas, att, om än man skulle anse det vara önskligf, man dock, för svårigheten att kunna qvalificera och organisera de nya klasserna, måste uppfatta såsom en omöjlighet att kunna ombilda de gamla elementerna på ett sådant sätt, att de kunna inrymmas i den nya representationsbyggnaden.
Och jag är således, jag upprepar det, fullt och fast ölvertygad, att den grund, hvarpå det Kongliga förslaget hvilar, nemligen de samfälda valens grund, icke blott är den säkrasle och bästa, hvarpå byggas kan, utan ock är den enda, som vid ordnandet af valrättens utöfning inom vårt land numera kan begagnas.
Man har förebrått detta förslag, att det icke innehåller tillräckligt konserverande elementer, och att det derföre icke åt samhällets högre intressen erbjuder det för dem väl behöfliga skydd.
En sådan uppfattning måste dock, enligt min tro, härleda sig ifrån en granskning, som blott sträckt sig till förslagets yta, men icke inträngt i dess innersta väsende.
Jag anser nemligen, i motsats till nyssnämnda mening om bristande garantier i förslaget, att det innehåller de mest konservativa grundbestämmelser, som under nuvarande förhållanden kunna åstadkommas.
Väl är det sannt, att de konserverande elementerna icke genom dessa bestämmelser blifvit inrymde inom några särskildt för sig framstående afstängningar med skarpt utpreglade konturer, — men de genomtränga i stället den nva organismens alla fibrer och strömma genom dess blodådror på ett sådant sätt, att den mest helsosamma inverkan å hela det representativa samhällslifvet derigenom måste uppkomma.
Både genom det Kongliga förslagets eget innehåll, äfvensom ock genom det nära samband, som detsamma inför emellan de representativa och kommunala institutionerna, måste nemligen inträffa, att vid hvarje val och hvarje annan handling af medborgerlig verksamhet, utöfvad vare sig inom de lägre eller högre kommunerna eller inom samhällsrepresentationens område, bildningens och ordningens målsmän alltid skola finnas tillstädes och kunna uppträda såsom ledare midt ibland de lägre eller materiella intressenas representanter; och begagnandet af detta medel, att gifva de mera bildade ständigt upprepade tillfällen att genom upplysningens och de goda exemplens makt kunna tillvinna sig de mindre bildades förtroende och förmå dem att lyssna till och förstå de högre intressenas talan, det finner jag vara ett vida säkrare sätt att skydda och befrämja dessa intressen, än att dela samhället i från hvarandra afskiljda grupper, som man väl kan försöka uppställa i mekanisk jemnvigt emot hvarandra, men svårligen lyckas länge behålla i sådan ställning.
Ty på detta sätt kan aldrig den inre harmoni uppkomma emellan de olika samhällselementerna, som är i så hög grad värd att eftersträfva, och som vida lättare bör kunna vinnas, när hela folket, utan afseende på yrken, stånd eller klasser, slutes tillsammans, och alla valberättigade, vid valrättens utöfning, grupperas, dels efter möjligheten att kunna sammankomma och i valen deltaga, och Den 5 December.
205 dels med afseende å den gemensamhet mellan medborgare i olika samhällsställningar, som af den kommunala verksamheten inom större eller mindre kretsar framkallas.
Försöket att lösa problemet om huru den såsom nödvändig erkända representationsreformen borde utföras, och den deraf föranledda tvisten om på hvilken grund den nya representationsordningen för vårt land borde byggas, hafva emellertid redan under 25 år fortvarat.
Det var vid 1840 års
Riksdag som man började på allvar arbeta på denna stora frågas lösning, och ehuru sedan dess de fleste blifvit och länge varit enige om den meningen, att representationsreformen behöfde och borde ofördröjligen verkställas, bar den det oaktadt allt hittills blifvit uppskjuten, emedan kampen emellan de samfälda valens och stånds- eller klassvalens anhängare under tiden utan uppehåll fortgått och lagt hinder i vägen för antagandet af något bland de olika förslag till reformens utförande, som tid efter annan, än från den ena och än från den andra sidan, varit framlagda.
Sedan det nu föredragna Kongliga förslaget vid början af förra Riksdagen blef framstäldt och ifrån dess framkomst fortfarande kraftigt bar understödts, både af ett mycket starkt medhåll inom representationen och talrika opinionsyttringar utom densamma ifrån hela landet, har derigenom den långa kampen nu ändtligen kommit mycket nära sitt afgörande.
Och jag hemställer bär till en och hvar, om icke, efter allt som på de sista tiderna har förefallit, striden om de olika valgrundsätserna nu bör anses vara fullkomligt afslutad?
Den obestridligen ytterst vigtiga frågan orri på hvilken grund den nya representationsformen borde uppföras, har blifvit med stor både grundlighet och liflighet diskuterad i alla delar af landet, och nu vid slutet af denna diskussion visar det sig, att den vida största delen af nationen med Konungen i spetsen har förklarat det samfälda valsättet utgöra den enda grund, hvarpå en ny representationsbyggnad ibland oss kan uppföras.
Sveriges Konung, understödd af samtlige sina laglige rådgifvare, har genom vid tvenne särskilda tidpunkter framlagda förslag förkastat, första gången ståndsoch andra gången både stånds- och klassprincipernas tillämpning; tvenne af Riks-Stånden hafva, sist genom vid denna Riksdag fattade beslut, enhälligt eller nära enhälligt visat sig också obetingadt gilla det samfälda valsättets användande vid den nya representations-bildningen, och inom de tvenne andra Stånden synas majoriteterna vara åtminstone mycket nära att väga öfver åt samma håll, hvarförutan den starka opinionsrörelse, som nyligen uppstått och genom talrika adresser och deputationer gifvit sig tillkänna, måste medgifvas utgöra ett det mest tydliga uttryck af den stora upplysta medelklassens lifliga instämmande i enahanda meningsrigtning.
Och efter en så kraftigt afgifven och understödd förklaring till den samfälda valprincipens förmån torde numera något vad deremot med tänkbar framgång icke kunna ega rum.
De som hafva laglig rätt dertill skulle visserligen, genom att nu förkasta det Kongl, förslaget, på någon tid kunna 266
Den 5 December. uppskjuta de af flertalet inom nationen uppburna grundsatsernes fullständiga tillämpning; men några mera väsendtliga modifikationer deruti måste hädanefter anses vara omöjliga att åstadkomma.
Och under sådana förhållanden synes det mig, alt äfven de, som ännu icke sjelfva äro öfvertygade om den samfällda valprincipens företräde, böra inse nödvändigheten att rätta sig efter majoriteten och gifva vika för den åsigt, som uttalats genom den omröstning, som kan anses hafva blifvit öfver hela landet anställd.
Jag tror det icke vara verkställbar^ hvarken lör nuv:de regering eller någon kommande i dess ställe, att kunna genomdrifva ett förslag, bygdt på andra hufvudgrunder än det nu föreliggande; och den enda vinst ett uppskof skulle kunna medföra, vore en eiler annan liten förändring i förslagets detaljer, som somlige skulle anse förbättra, men andre försämra detsamma.
Men att för ett så litet ändamål eller med så osäker vinst utsätta landet för den stora faran af den oro och de skakningar, som ett afslag nu otvifvelaktigt skulle hafva med sig, vore att köpa en skenbar och ringa fördel med alltför stora olägenheter.
Det har alltid visat sig mycket svårt, att inom ett samhälle, utan häftiga strider och våldsamma omstörtningar, med länge efteråt kända förderfliga följder, kunna genomföra en så genomgripande förändring af förut länge bestående politiska förhållanden, som den, hvilken nu ibland oss lörehafves.
Men vi böra derföre vara så mycket angelägnare, att icke ibland oss framkallas en sådan långvarig och farlig författningsstrid, som vårt land behöfver af inre strider ostördt lugn, för att åt alla sina många slumrande krafter kunna gifva den starka utveckling, som måste framkallas, om vi skola kunna upprätthålla vår politiska ställning ibland nationerne.
Då jag eftersinnar allt, som först gynnat det Kongl, förslagets tillkomst och som sedan verksamt bidragit att föra detsamma så nära att af R.
St:r antagas, som det i denna stund är, måste jag för min del uppfatta detta förslags framläggande till afgörande just i denna tidpunkten, såsom en vink af den Försynens makt, som leder folkens öden, att det rätta ögonblicket för den framför andra vigtiga reformfrågans lösning just nu är inne.
Tiden löper numera hastigare än förr, och förändringarne inom och emellan samhällen försiggå nu vida snabbare; och det går derföre icke an att låta det hastigt försvinnande rätta ögonblicket löpa sig förbi, utan att fatta det med händerna.
Man vet icke, om det sedermera någonsin lika gynnsamt återkommer.
Och vi hafva i andra länders och folks historia alltför varnande och färska exempel, hvilka olyckor kunna uppstå af att icke rätt uppfatta den närvule dagens betydelse, för att vi sjelfve skulle vilja gifva anledning till sådane inom vårt samhälle.
Må R. o. Ad:s ledamöter derföre väl besinna huru de böra handla i den vigtiga stund, som snart förestår, då de skola afgifva sina röster för eller emot förslaget!
Må de då icke försumma det erbjudna lyckliga tillfället att nu kunna i frid och lugn genomföra den Dea 5 December.
267 stora efterlängtade samhällsförbättring, hvars nödvändighet ju af alla erkännes.
Då jag började mitt anförande, iklädde jag mig ansvaret för att med min röst bidraga till det Kongl, förslagets framgång.
Men nu, när jag slutar, skjuter jag ansvaret öfver på dem, som motverka detsamma, i händelse det skulle blifva af R. o. Ad. förkastadt.
Jag röstar obetingadt ja.
Då jag icke tilltror mig kunna hvarken anföra någonting egentligen nytt. eller med mera kraft och klarhet utveckla hvad som redan i tal och skrift blifvit yttradt i denna vigtiga angelägenhet, och då mina åsigter i detta afseende redan förut äro väl bekanta, så kunde det måhända synas öfverflödigt, att jag nu uppträder.
Men det finnes för mig, förutom den känsla af pligt och ansvar, som säkerligen delas af hvar och en här närvarande, jemväl några personliga anledningar, som ingifva mig den önskan, att i denna allvarliga stund äfven få yttra några ord.
Jag erinrar mig ännu lifligt då jag för mer än 25 år sedan, d. v. s. ett fjerdedels århundrade tillbaka, för första gången inträdde på detta rum, der jag sedermera så ofta vågat höja min röst och der jag nu talar inför R. o. Ad.
Ett bland de ämnen, sorn då först mötte mig, var denna samma fråga om representationssättets ombildning, hvilken nu är under behandling; och, fastän ung, rönte jag då förtroendet att mot slutet af Riksdagen blifva medlem af Konst.-Utsk:t.
Grunderna lör det representationsförslag, som då framlades, kunde jag för min del ej gilla; men jag ansåg mig likväl böra bidraga dertill, att förslaget måtte blifva hvilande till den nästföljande riksdagen, emedan jag trodde, att representationsfrågan var ett ämne, på hvilket nationens uppmärksamhet borde rigtas och som behöfde komma till mognad i den allmänna öfvertygelsen.
Då sedermera, för snart 18 år sedan, jag oförmodadt kallades att intaga en plats i Konungens
Råd, var den första vigtiga åtgärd, hvari jag hade alt deltaga, framläggandet af det då utaf Konungen beslutna förslaget till representationens ombildning.