Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu förstod hon det: det var nog inte kärleken till den döde, svårigheten att slita sig lös från sina minnen, som gjorde det så plågsamt för henne att börja sitt nya lif, det var helt enkelt: feghet, rädsla.
Hon vågade ej tro, att hon kunde bli lycklig, därför att hon aldrig varit det!
Mannens bref lågo fortfarande kvar i hennes knä, jämte Harrys violbukett.
Hon samlade brefven i sin hand och stirrade länge med ett frånvarande uttryck på dem ...
Ville hon värkligen börja på nytt, så fick hon rödja undan för att bygga på ny grund.
Allt eller intet också här!
Var man endast sig själf i nuet, så var det bäst att ej belasta det med ångest för framtiden eller minnen från det förgångna, annars kunde man ju ej vara lycklig, — ens ett flyktigt ögonblick!
Hon tvekade en sekund.
Så tog hon brefven, alla, hvartenda ett, äfven den första biljetten, som skulle gömmas, och lade dem på elden.
Hon såg, när de krökte och vredo sig och sjönko ihop till falaska.
Det var som om hon brände sitt förflutna för att göra plats för ...
MORMORS KUSIN.
Ett bref med sorgkanter från Sköfde!
Hjelm ögnade igenom det och räckte det sedan åt sin hustru tvärs öfver bordet.
»Mormors kusin är död!»
— Har gumman Ulrika ändtligen fått sluta?
Hvem har skrifvit?
— Enkefru Platin, som gumman bodde hos.
Hon ber, att vi skola förbereda mormor.
— Det kan då mormor omöjligt ta’ svårt, det var ju en lycka, att hon fick dö, sjuklig, beroende och ensam, som hon var — och så gammal!
— Det tycker du och jag, men det kan nog hända, att mormor tar det annorlunda; gamla människor äro så oberäkneliga i det fallet.
Det man tror, att de skola ta’ lätt, ta’ de svårt och tvärtom.
Och så är mormor så ofantligt släktkär och har varit så god mot henne.
Det är väl bäst, att jag far till Björnebo nu genast, så att hon inte får läsa dödsannonsen i tidningen.
Han lutade sig ut genom fönstret och ropade ner till statbyggnaden:
— Låt sätta Tor för slädan!
Det var en kall dag, och fast resan till Björnebo ej var lång, en knapp halftimme, vintervägen öfver de frusna sjöarne, såg Harald
Hjelm ut som en nordpolsfarare, där han satt i släden med pälskragen uppslagen, den runda pälsmössan nedryckt i pannan och björnfällen öfver sina knän.
Kusken höll hästen, under det patron drog på sig körhandskarna.
— Se så där ja, nu är jag klar.
Vänta ett ögonblick, låt se!
Han trefvade i fickorna.
Ola, ropa in och bed frun låta Maja komma ut med det där brefvet, som jag skulle ha med mig.
Det med svarta kanterna.
Maja, en rödblommig, knubbig värmlandsflicka, kom ut.
— Här är brefvet, men frun bad patron se, att det här låg inuti.
Hon räckte honom ett konvolut, äfven det med sorgkanter, adresseradt till fru Malvina Petreus, och som bar påskriften: »Ulrika Spoles testamente».
Han stoppade kuvertet i en annan ficka än notifikationsbrefvet; han ämnade ej lämna fram det, förr än han såg, hur mormor tog underrättelsen.
Han var snart nere på den frusna snön.
Februarisolen stod högt på himlen och lyste med en bländande, skärande glans mot den hvita snön, som likt ett täcke låg utbredd öfver isen, på somliga ställen sammanförd till drifvor.
När släden skar igenom dem, hördes ett ljud, som påminde om ljudet af en skarprodd båt, som klyfver vattnet.
Endast ett par gånger afbröts den jämna färden på den glatta banan genom en kort, knagglig afstickare öfver land till de andra sjöarne.
Långt inne i viken af den tredje sjön skymtade fram en långsträckt herrgårdsbyggnad med brutet tak; det var Björnebo, fru Malvina Petreus’ egendom.
Hjelm körde upp genom trädgården, som sträckte sig ner till sjön, en smal, snöbetäckt väg mellan drifhus och kala bärbuskar.
Det kräfde ganska mycken skicklighet att lotsa sig fram; hästen kastade och vred otåligt på hufvudet, då han kom i allt för nära beröring med de hvassa kvistarne på träd och buskar, från hvilka lätta snöflingor föllo ner på åkdon och körsven.
Ändtligen stannade släden framför hufvudfasaden; byggnaden hade åt denna sidan tvänne våningar och såg helt ståtlig ut med sina flyglar å ömse sidor.
Kusken kom springande från stallet och tog emot tömmarne.
— Patron skulle kört öfver Norregärdet, där är det fint före, sade gamle Petter med en trotjänares förtroliga ton.
— Då kör jag Norregärdet hem.
Hur står det till med hennes nåd?
Har hon varit ute och åkt idag?
— Ja, det ha’ vi, vi ha just kommit hem, ett stycke ut på Gransjön.
När Harald kom in i förstugan, möttes han af ett gladt välkomnande skall af gamle Tufve, som låg därinne och solade sig.
Han klappade hunden, tog af sig pälsen, värmde sig ett par ögonblick framför kaminen, under det han med handen strök genom det blonda skägget för att torka bort rimfrosten, och sprang sedan lätt uppför trappan, på hvilkens första afsats stod en grupp af frodiga växter, höga ficus och nerier.
Han öppnade dörren till hvardagsrummet, som var ovanligt stort och ljust, med fem fönsterlufter, små rutor i blyinfattning, som gåfvo en egendomlig, gammalmodig prägel åt rummet med dess högkarmade snidade stolar kring det stora ekbordet, de präktiga antika skåpen, prydda med stora ostindiska och kinesiska vaser och urnor, familjeporträtt och gamla kopparstick på väggarne.
Emellan två gafvelfönster ett litet piano med uppslaget lock.
Rundt omkring på alla bord, i alla fönster, på ställningar och blomsterpallar blommor och växter med denna obeskrifliga stämpel af trefnad, som endast de blommor få, hvilka skötas af någon, som älskar och pysslar om dem, ej endast vattnar och ser till dem.
Hvem som gjorde det i detta hem, var icke svårt att se, man behöfde blott kasta en blick på den lilla gestalten med vattenkannan i hand därborta i fönstret.
Hon vände sig hastigt om, när dörren gick upp.
Så länge hon stod med ryggen mot betraktaren, kunde man tagit henne för en helt ung kvinna.
Den lilla, fina figuren i sin välsittande, ingalunda gammalmodiga dräkt tydde snarare på de tretti än på de sjutti åren, men ansiktet var icke ungt, fast det en gång varit mycket vackert, det syntes på den lilla, raka näsan, den behagliga munnen, men framför allt på de klarblå, vackra ögonen.
»Mormor», ty det var hon, ställde genast kannan ifrån sig, drog af trädgårdshandskarne och gick emot den ståtlige dottersonen, med begge händerna sträckta till välkomst.
Han tog hennes hand och kysste den med en chevaleresk ömhet, som klädde honom.
Handen var mycket vacker och väl vårdad, och han kunde ej låta bli att säga: »En sådan hand, mormor har!
Som en sjuttonårig prinsessa!»
Det smickrade alltid den gamla att höra, men hon drog i alla fall bort handen med en hastig, nästan blyg rörelse.
— Så snällt af dig att komma, Harald, nu stannar du till middagen!
Vänta ett ögonblick, jag skall bara säga ett ord till Lisa!
Hvarför kom inte Agda med?
— Hon var inte riktigt kry, hade sin hufvudvärk.
Men du får inga anstalter göra för mig!
Precis detsamma, som du skulle haft själf.
Hör du, mormor!
— Ja, visst hör jag, men en serviett får du väl ha i alla fall.
Det dröjde ganska länge med framläggandet af den där servietten, och under tiden stod Hjelm och tänkte på, hur tråkigt det var att han hade kommit hit för att göra gumman ledsen.
Hon hade sett så rar och fridfull ut, där hon stod och pysslade med sina blommor.
Han gick fram till sybordet, där en hel del tidningar lågo ordnade efter nummerföljd, bläddrade ett ögonblick i det sista numret och vek sedan ordentligt ihop det, med första sidan ut, annars skulle mormor känt sig olycklig, hon var så ofantligt ordentlig.
Så gick han fram till pianot och tittade på menuetten, som stod på notställaren.
Det var en gammal bekant, och han spelade ett par takter under det han funderade på, hur han skulle förbereda och när; om nu genast eller efter middagen.
Han kände sig helt nervös vid tanken på, att det skulle sägas, visst inte därför att han tyckte det var ett beklagligt dödsfall, men mormor och Ulrika Spole hade varit jämnåriga — och det gör ju alltid sitt till!
— Jag stod just och tänkte på, hur märkvärdigt kry och rask du är, mormor lilla.
Du är yngre än någon af oss andra!
— Å, det vet jag visst, jag har också mina krämpor, fast dem låtsar jag inte om, sade mormor liksom litet stött; hon tyckte om att bli beundrad för sin rörlighet och sitt ungdomliga utseende, men ville också gärna beklagas för sina »krämpor», som hon dock mycket ofta själf glömde bort.
— Jaså, du känner till den där menuetten.
Jag spelade igenom den för en stund sedan.
Tycker du den är vacker?
— Mycket, och så målande!
Man ser dem figurera mot hvarandra, herrarne buga och damerna niga.
Du dansade väl också menuett i din tid, mormor?
— Å, käre Harald, så lastgammal är jag väl inte, men jag har sett farfar dansa den med mormor, en afton i stora salen på Viby.
Jag kan se dem framför mig, farfar med hatten under armen.
— Att du kommer ihåg det!
Det måtte sett ståtligt ut, hur gick det till?
Det här var då inte det allra ginaste sättet att förbereda mormor på gumman Ulrikas död, det insåg nog Harald, men det var inte utan, att han var glad att få skjuta upp meddelandet ännu några minuter, och dessutom visste han af gammalt, hur rar mormor var, när hon dansade menuett.
Med de yttersta fingerspetsarne fattade hon ett lätt tag i sin bruna sidenklädning, så att de små fötterna kommo till syne, gnolade med sin spröda röst ett par takter af någon gammal högtidlig menuettmelodi, en riktigt äkta, ej en sådan där arrangerad, som hon nyss spelat, tog ett par sirliga steg åt sidan, lade hufvudet litet på sned, gjorde en djup nigning mot Harald, i det hon smålog till hälften skälmaktigt, till hälften förlägen.
— Du är för söt, mormor, sade han, i det han kysste henne på pannan och drog ner henne till sig i soffan.
Och att du kan komma ihåg det, du var nog inte gammal, då du såg den menuetten dansas.
— Nej, det var jag inte, nio, tio år, kanske yngre, men det är somliga saker, som fästa sig i ens minne, man vet inte hvarför, och som lämna ett intryck för lifvet; inte alls stora och viktiga händelser, utan jämförelsevis rena bagateller.
Mig har det åtminstone gått så.
Den där dansscenen och så ett annat minne från ungefär samma tid, i en helt annan genre, är det, jag klarast och tydligast kommer ihåg från min barndom; det är precis, som om jag upplefvat det igår.
Har jag aldrig berättat för dig om Ulrika Spoles kaffekoppar?
Harald spratt till, det var åtminstone ett steg på rätta vägen.
Fru Petreus lade antimakassarn till rätta under Haralds hufvud, han hade dragit undan den, då han satte sig, så torkade hon af några osynliga damkorn på bordet,
— Jo, du vet ju, att min moster, Ulrikas och Annas mor, var i mycket små omständigheter; pappa hjälpte dem, men det förslog inte.
Morbror Sven hade alltid trassliga affärer, och så länge han lefde, hade de det mycket bekymmersamt.
När han dog, började moster och flickorna att sy för pengar, det hade de inte fått göra, så länge han lefde.
En dag for jag med mamma in till staden för att hälsa på dem.
Flickorna voro inte stort äldre än jag.
Det låg en bundt linnekläder på matsalsbordet, när vi kommo in, de sutto alla tre och sydde som för lifvet.
Jag mins, att jag tyckte, att rummet var mörkt och att jag frågade, hvarför de inte tände en lampa till — och att mamma skakade på hufvudet åt mig.
Hon hade något att tala med moster om, och de gingo in i sängkammaren.
Ulrika blef tillsagd att gå ut med mig och visa mig staden.
Hon klädde på sig hatt och kappa, tog mig i hand och vi gingo.
— Det var riktigt bra, att du kom, Malvina, så jag fick slippa ut, sade hon, det är något jag måste uträtta idag och det skall du få vara med om.
Ser du, det är mammas födelsedag i morgon och jag skall ge henne ett halft dussin kaffekoppar, jag har själf förtjänat pengarne, två riksdaler banko, och nu skola vi gå ut och köpa dem.
— Har du kunnat samla ihop så mycket pengar? frågade jag.
— Å, jag har stigit tidigt upp om morgnarne, jag har hållit på nära ett år.
Först trodde jag aldrig det skulle gå, men nu är jag så glad, så det kan du aldrig tänka dig.
Mammas kaffekoppar äro så förfärligt stora och klunsiga och hon önskar sig nya.
Och så, att jag kan ge henne en present för mina egna pengar.
Vi gå till stora butiken vid torget, du skall hjälpa mig att välja.
Vi kommo till handelsboden och begärde att få se på kaffekoppar.
— Du må tro, det gick inte så lätt och fort att välja.
När vi funno något, som föll oss i smaken, ropade vi på hvarandra: ser du, ser du!
Men jag hade alltid den oturen, att de, jag tyckte om, voro för dyra; det hände inte Ulrika, men hon hade också hört sig för, ett par gånger, sade hon.
Jag var djupt intresserad!
Ändtligen beslöt Ulrika sig för ett blått mönster på hvit botten; jag skulle kunna känna igen det där mönstret, när och hvar jag såg det.
Handelsmannen lade in kopparne, och sade i detsamma han tog emot pengarne:
— Håll inte i snöret, fröken lilla, det är inte så säkert.
Om Ulrika i ifvern glömde af rådet eller det skedde, när hon skulle öppna dörren åt mig, nog af, hon höll i snöret och krasch, där lågo kopparne i golfvet, i tusen bitar.
Jag var som förstenad af fasa, jag har aldrig i mitt lif glömt den känsla jag erfor, ja som sagdt, det är ofta de största småsaker, som göra det djupaste intryck, isynnerhet på en barnasjäl!
Ulrika hade blifvit dödsblek, men hon sade inte ett ord, tog bara med sin vanliga ordentlighet upp bitarne och lade dem på disken, vände sig så om för att gå.
— Hvem skulle haft de där kopparne? frågade handelsmannen i retlig ton.
— Mamma, svarade Ulrika, i det hon bet sig i läppen för att tillbakahålla tårarne.
— Jag sade ju till att inte hålla i snöret, tillade han förargad.
Ulrika svarade genast med ett litet nervöst tonfall:
— Ja, det var helt och hållet mitt fel!
Och så tog hon mig i hand och ville gå.
— Blef du så rädd, lilla Malvina, hviskade hon, då hon kände hur min hand darrade.
Jag brast ut i en hysterisk snyftning.
Handelsmannen hade emellertid sysslat borta vid disken.
Vänta ett ögonblick! sade han.
Han lade in tre par koppar af vårt mönster i ett paket, som han räckte Ulrika.
— Tag dessa i stället, jag packade väl för många i ett paket.
Ulrika såg tvekande på honom, så på paketet, en pinsam rodnad steg upp på hennes kinder, det kämpades en strid mellan hennes stolthet och hennes sorg öfver att ingenting ha att ge mamma; inte ha fått något i utbyte för sina med så mycken möda förvärfvade pengar.
Så sträckte hon ut handen efter paketet, som hon nu fasthöll med båda händerna.
Jag hade en förödmjukande känsla af att vi voro ett par små tiggarebarn, fast jag på samma gång tyckte, att det var mycket snällt af handelsmannen och önskade, att han gifvit Ulrika sexpar i stället för tre.
Sedan dess ha de tre paren, som han inte gaf, plågat mig mer än de voro värda.
För ögonblicket tänkte jag: det blir inte svårt att få afhjälpt!
Det var, som om Ulrika anat mina tankar, ty det första vi kommo ut på gatan, sade hon:
Lofva, mig Malvina, lofva mig heligt att inte tala om det här för din mamma, då ger hon mig pengar att köpa presenten för, och du kan väl förstå, att det aldrig kan bli detsamma.
Jag kan ju inte ha någon glädje af det och mamma inte heller.
Det måste du lofva mig, hör du!
Jag lofvade och jag höll mitt löfte.
Det var något inom mig, som gjorde, att jag plötsligen förstod, att det skulle vara orätt mot Ulrika att följa min första impuls och vädja till mamma.
Jag hade kommit lättare ifrån det, om jag inte förstått det.
Nå ja, det är väl inte meningen, att man skall komma lätt ifrån något här i världen!
Allt det här kan du naturligtvis inte sätta dig in i, käre Harald, det är ju en sådan bagatell, men det var min första erfarenhet af lifvets sorger och missräkningar!
Sedan dess kan jag inte låta bli att jämföra mitt öde med Ulrikas och tycka, att jag alltid varit så oförtjänt lycklig.
Det är svårt att vara fattig och vara tvungen att ta emot.
Mormor hade tårar i ögonen, då hon gick fram till fönstret och flyttade ett litet skott med små späda, nyss framkomna blad, längre fram i solen.
— Och isynnerhet var det hårdt för Ulrika, fortsatte hon.
Jag vet ingen, som bättre än hon skulle passat att vara rik och kunna ge.
Hon hade ett värkligt behof af att ge och istället ...
— Att hon inte blef gift, hon var ju en skönhet i sin ungdom, sade Harald.
— Ja, hon var mycket vacker och nog hade hon friare alltid, men, ser du, hon kunde inte; hon tyckte om någon, som gifte sig med en annan.
— För pengar?
— Nej, det får man väl inte tro!
— Det kom så hastigt, så förskräckt, att Harald blef intresserad, han anade hvem denne någon gift sig med.
— Så länge moster lefde, arbetade flickorna som slafvar, de sutto och sydde till långt in på nätterna; moster läste högt för att de skulle hålla sig vakna.
Sedan fingo de det bättre, Anna gifte sig, och som sagdt, det gick bättre för Ulrika.
— Ja, du har varit ofantligt snäll mot henne, mormor lilla, det har jag nog reda på.
— Det ville jag, men hon ville inte ta’ emot något af oss, i hvilken form det än gafs — och jag försökte att göra det så grannlaga som möjligt.
Det är först nu på senare åren, sedan hennes ögon blifvit svaga, som jag får hjälpa henne litet.
Nu kan hon inte längre arbeta.
Hon tycker väl det är lättare att ta’ emot utaf dig och mig, än utaf Malte, — som hon inte var släkt med, — kom det återigen litet hastigt.
Du har också varit mycket snäll mot henne, Harald!
Och nu har hon det bättre än hon någonsin haft; hon har kommit till snälla människor, som hålla af henne.
Men du bryter ju sönder min sax, min gosse, det får du inte!
Hon tog den sakta ifrån honom.
Han följde den med ögonen och sade så, på ett burdust, litet tafatt sätt:
— Hvad var det, jag skulle säga?
Jo, det är eget, att vi just idag skall tala så mycket om gumman Ulrika, — jag hörde från fru Platin i morgse ..
— Är Ulrika Spole död? kom det med en skälfning i rösten.
— Hon var inte riktigt frisk, när fru Platin skref.
— Då är hon död, Harald, du kom för att tala om det?
Den gamla lade handen öfver ögonen och vände sig bort.
— Mormor lilla, ta’ det inte så, jag är så dum att förbereda, jag har sagt det för hastigt.
Mormor lilla!
— Hon dog ensam, bland främmande, och jag, som sitter här omhuldad af så mycken kärlek!
— Hon hade nog blifvit en bättre hustru än jag — jag har inte förtjänt.
Låt mig se, hvad fru Platin skrifver!
Harald räckte fram brefvet.
Hon tog det med darrande hand och stora tårar runno långsamt ner för det svartkantade papperet.
Det andra papperet, testamentet, lämnade han inte, det skulle han först själf läsa igenom.
— Lägg dig ett ögonblick här på soffan, mormor, sade han efter en stunds tystnad, då han såg, hur det alltjämt ryckte kring de tunna läpparne, så skall jag svepa plaiden kring dig.
Se så där ja, ligger du bra så?
Bry dig inte om mig, jag tar en bok, försök du bara hvila!
Hon låg med öppna ögon och såg på det vackra, manliga ansiktet bredvid sig.
När han fångade hennes blick, nickade han till henne och strök sakta hennes hand.
— Stackars, stackars Ulrika, sade hon, efter en stund; det var alltid synd om henne, i hela hennes lif — och jag hörde henne aldrig klaga, aldrig vara bitter, — jo en gång.
Det var också därför att hon ville ge.
Marie-Louise Löfvensköld skulle ha bröllop.
Hon var en mycket god vän till Ulrika och hade varit mycket snäll mot henne, och så ville Ulrika gärna ge henne en bröllopspresent.
Hon broderade en kudde till henne och skickade upp den första lysningsdagen; hon var sjuk, så hon kunde inte gå själf.
Dagen efter kom det ett par vänliga rader till tack och en låda med några af brudens aflagda klädningar och ett par handskar.
Jag har aldrig sett en sådan förtviflan som Ulrikas; jag var händelsevis uppe hos dem, när lådan kom, annars hade jag aldrig fått höra något om det, sådant där behöllo de alltid för sig själfva, men då sade hon:
Ser du Malvina, de fattiga få inte ge, de skola ha betaldt.
Så länge man lefver, kan man aldrig få den glädjen att ge, inte en gång sin tid och sitt arbete!
— Stackars Ulrika! mumlade mormor, och efter en stund, då Harald trodde att hon sof, märkte han, att några tårar långsamt runno ner för hennes kind och såg, att hon rörde läpparne.
Han kunde knappt uppfatta hvad hon sade, undantagandes ett par ord:
— Det var kanske ändå min skuld!
Strax efter middagen tog Harald afsked.
Den gamla var allvarligare än vanligt, där hon stod mellan de grönskande växterna i fönstret och nickade åt honom.
Han satte sig i släden och manade på hästen.
Det var en bråkig nedfart mellan al- och björkstubbar, nerför gärdets upplöjda, djupa fåror.
Sedan hade han sjön framför sig.
Hästen kastade och slog de skarpskodda hofvarne hårdt i isen, när han först kom ner, och satte fötterna med större försiktighet än nyss på den sluttande svallbacken, men så fick han syn på andra hästspår, som ledde öfver sjön, han slog genast in på dem, lugn, då han märkte, att andra före honom trampat den ovana vägen.
Och nu sträckte han ut mot hemmet, Hjelm behöfde inte köra, blott hålla i tömmarne.
Den svaga och entoniga bjällerklangen var det enda, som afbröt tystnaden.
Han trefvade efter en cigarr; nej, cigarrfodralet låg i bröstfickan på rocken, han kunde ej komma åt det utan att hålla, och det lönade ej mödan, det gick så bra undan.
I stället för fodralet, fick han tag i konvolutet, som han vid affärden från hemmet i hastigheten stoppat i fickan på pälsen.
Han drog upp det, samlade tömmarne i venstra handen, kastade en blick öfver sjön, ja, allt var så rätt, som det kunde vara.
Så slet han upp kuvertet och började läsa:
Testamentet var dateradt för ett par år sedan, skrifvet med darrande, svårläst stil.
»Min sista vilja här i lifvet!>
Jag önskar, att fru Hilma Platin skall omhändertaga min qvarlåtenskap, enligt nedanstående förordningar:
1) Min syster, enkefru Anna Berntson, skall ärfva allt mitt bohag.
2) Till fru Hilma Platin testamenterar jag sexti kronor, min svarta sidenklädning och min vinterkappa.
Hon har alltid varit så innerligt god och snäll mot mig och vårdat mig så ömt.
3) Gerda Platin skall ha min guldbrosch med äkta perlan, som minne af sin gamla vän.
4) Jungfru Beata Anderson får tio kronor på min begrafningsdag och mitt nya dussin lintyg.
5) Doktor Ström, som skött mig, skall ha’ 50 kronor för sitt besvär.
Min begrafning skall göras så enkel som möjligt, ingen bjudning; endast fru Platin och hennes barn bjudas på vin och konfekt, samt vagn, om de vilja följa mig på min sista färd.
Jag har i Sköfde bank insatt 400 kronor på upp- och afskrifningsräkning, som jag endast och allenast satt in för att kunna själf bekosta min begrafning, så att mina släktingar ej skola anlitas och besväras efter min död, och har fru Hilda Platin lofvat använda dessa pengar till alla utgifter, som bli efter min död.
Jag är ej skyldig någon människa något!
Jag önskar, att mina släktingar skola läsa igenom denna min sista vilja, och tackar dem för all mot mig visad godhet.
10) Den ring, jag fick af min kusin fru Malvina Petreus och hennes man på deras bröllopsdag och som jag sedan dess burit, går nu tillbaka till henne.
Sköfde den 2 Augusti 1889.
Ulrika Spole.
Hjelm lade långsamt ner pappersbladet i fickan.
Tanken på de båda gamla, den han nyss lämnat, och den, hvars testamente han genomläst, uppfyllde hans själ.
Det var egentligen ett par ord han fäste sig vid och jämförde med hvarandra.
Ulrika Spoles stolta, nästan triumferande hjärtesuck: jag är ej skyldig någon människa något! och mormors framsnyftade: det var kanske ändå min skuld!
Solen hade gått ner och horisonten var mörkröd med skiftningar i gult och violett.
Högt uppe på himlen lyste fullmånen, hvars sken gaf den hvita snön en svepningsliknande ton.
Plötsligen ryckte hästen till, skrämd af det dofva bullret från isen, som packade sig samman.
Hjelm fattade ett kraftigare tag i tömmarne och såg sig omkring; stränderna, voro insvepta i en lätt dimma, men från Björnebo lyste ett svagt sken genom det hvita höljet.
Det var mormors lampa i hvardagsrummet.
HILMA KOMMER!
De hade talat så mycket om Hilmas besök, att de slutligen knappt kunde tala om något annat.
Och de hade hållit på snart i sex veckor.
Brukspatronen var den enda af familjen, som någonsin sett »Hilma», fru Lindes fina svägerska från Stockholm.
Men nu hade Karl skrifvit:
»jag kommer och hälsar på er på hemvägen från utlandet, Hilma kommer med.»
Det där skref han, som om det varit den enklaste sak i värl.den Och det var det ju egentligen.