Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En Önskan, att det stora skådespelet ånyo skulle införlifvas med våra teatrars spellistor, har funnit sig uttryck i en del tidningsartiklar; men den tyckes mig framför allt visa sig klart i publikens hållning gentemot den senare tidens nyheter, » En midsommarnattsdröm », » Ära » och » Ruy Bias ».
» En midsommarnattsdröm » stod för några år sedan å k. teaterns repertoar under flera vintrar, den gafs då med samma vackra sceniska utstyrsel som nu, med samma artister i flera af de viktigaste rollerna och åtminstone ej mindre lyckade representanter för de Öfriga, och dock gafs den då tämligen i fåvitsko.
Shakespeares och Mendelssohns verk spelades för halftom salong.
Nu däremot utsålda och fulla hus hvarje gång stycket gifvits!
Något högre skådespel i egentlig mening är detta ju ej.
I det Shakespearska sagospelet inrymmes ej någon plats för tragik; det vill endast framställa lyckan af två älskandes förening och visa, huru människorna » de dårarne » krångla till denna enkla lycka för sig själfva och hvarandra.
Men » En midsommarnattsdröm » har dock i rikt mått de egenskaper, som.
skulle hindra det stora skådespelet från att vinna våra dagars publik.
Det är ett gammalt, ja ett gammalmodigt stycke, det är fyldt af poesi, dess komik är naiv och harmlös, .det är på intet vis » exciting », och vår tids förslappade publik lär ju behöfva piggas upp med frågor för dagen, krass realism, skabrös kvickhet eller hätsk bitterhet.
» Nej, det är ej så », har våra dagars publik svarat genom att gång efter annan fylla k. operans salong för att se på Puck och Spole — » det är ej så — ännu lefva de gamla gudar! »
Att premieren af » En midsommarnattsdröm » gafs för fullt hus kunde ha flera förklaringsgrunder.
Måhända var man nyfiken på, huru operaartisterna skulle reda sig med sina talroller på vers; det var första gången under detta spelår fru Dorsch och herr Törnqvist uppträdde på scenen; fru Hartmans namn på affischen är ju alltid en » clou » o. s. v.
Fru Dorschs framställning af grekinnan Hermia har sitt stora intresse däri, att den är något så helt annat, än hvad som vanligen förekommer i dylika roller här.
Denna Hermia blir ej modern ett enda ögonblick, hon må talaIl8 TEATER-REVY.
eller tiga, stå, gå eller ligga, hvarje rörelse, hvarje ställning är konst.
Fru Dorsch är mästarinna i att bära kostymen; det alltid konstnärligt beräknade sättet att föra armarne med den lösa fliken af togan är värdt uppmärksamhet och beundran, — de medspelandes lika mycket som publikens.
Den i plastiskt afseende så svåra och så mästerligt gjorda scenen, då Hermia springer omkring, sökande sin älskare, är sedan länge känd och erkänd.
Det är god dramatisk konst ända igenom i denna roll, i talets pathos kanske till och med någon förkonstling.
— Helt annorlunda verkade fru Heintz som Helena.
Det var den naturliga människan, som förnimmer intet af det rollens ande tillhörer l Fru Hartman som Puck, det är också natur, — ju en det är lyckligare natur.
Hennes rika fond af friskhet, hennes osökta liflighet, förtjusande apparition och glada humör måste alltid tilltala.
Men det kan hända, att en åskådare, under det han njuter af denna ungdom, intelligens och friskhet, säger för sig själf r » Tänk om fru Hartman på grund af dessa härliga gåfvor med konst arbetade fram en riktig » sagopilt », fri från koketteri, fri från alla lustiga backfischfasoner och — med mera vårdad verssägning i » Farliga tanke!
Bland operans egna artister togo sig herrar Sellergren och Johansson och fröken Brandt bäst ut, de talade versen ledigt, fast ingen af dem nådde herr Törnqvists vårdade, kraftfulla deklamation.
Herr Olsson, som spelade Spole * visade i andra akten tydlig fallenhet, men slog som Pyramus öfver på ett beklagligt sätt.
Detta försök att gifva en större talpjes å operan kunde svårligen öfver
hufvud taget ha slagit bättre ut och manar till fortsättning.
Hermann Sudermanns » Die Ehre » väckte vid sitt första framträdande i Tyskland stort uppseende.
Ett så själfständigt, inhemskt arbete, så fritt från sentimentalitet hade man där ej på länge sett.
Den dramatiska produktionen i Tyskland har på senare år företrädesvis bestått dels i komedier, sammansatta efter franska recept, men oftast upptagande också en dosis tysk klumpighet, dels i gråtmilda, skakande skådespel, till hvilka Richard Yoss, Adolf Wilbrandt och konsorter varit författare.
Och vi här i Sverige, vi ha troget följt med under alla dessa år, vi ha setat och sett » Hexmästaren », » Stora klockan », » Profpilen », » En droppe gift », » Namnkunniga fruar », » Ett litet troil », » Napoleon », » Eva » och många, många flera.
Och så kommer nu ett ungt, originelt, lifskraftigt, verkningsfullt drama, som till på köpet har ett allvarsord att säga oss.
Då är det glädjande att se, huru väl det mottagits af en lång rad fulla hus.
Sedan vi nu i lång tid delat den magra kosten af dåliga efterrätter, så ville vi nu vara med, när det bjöds en ordentlig literär spis.
Men man trodde visst icke förr, att vi voro utledsna på dessa » plats sucrés » i fyra akter!
Det allvarsord, stycket vill säga oss, är som bekant: kom i håg, att rätt, sanning och heder ej äro detsamma för den ena människan som för den andra,, att i vårt moderna samhälle svalget mellan de olika klasserna är olantligt, äfven i deras olika uppfattning af dessa » allmänmänskliga » begrepp.
Detta har kallats en farlig lära, och är kanske så; men är den ej sann?
I så fall är ju detta memento på sin plats.
Konflikten mellan Robert Heinecke och hans föräldrar verkar öfvertygande sann.
Den alstras ej af någon slags undantagsnobless hos Robert, endast däraf, att han fått en annan syn på tingen, som de aldrig kunna förstå; och han kan ej längre se med deras ögon.
Han är helt enkelt en ganska vanlig, rättänkande, lagom stolt ung man.
~Il8
TEATER-REVY.
Denna uppfattning af Roberts karaktär kommer dock ej fullt fram i herr Palmes sätt att gifva rollen, eller kanske därför att just han spelar den.
Herr Palmes spelsätt har af naturen något inåtvändt, svärmiskt och opraktiskt, och dessutom hafva vi så många gånger, i » Galeotto », » Ambrosius » m. fl.
stycken, sett honom spela sådana där undantagsmänniskor, som äro ädlare, bättre än hela sin omgifning.
Allt detta gör — orsaken må ligga hos skådespelaren eller åskådaren — att herr Palmes Robert lätt synes för litet hvar dagsmänniska, för litet af en praktisk ung karl, som kastar sig i de stridigheter, stycket skildrar, lika mycket på grund af sin lust att ställa allt till rätta, som på grund af någon sedlig harm.
Men för denna harm finner herr Palme vackra och ädla uttryck.
Den bästa skapelsen i det på nästan alla händer förträffliga spelet i » Ära » hade fröken Åhlander gjort.
Det var just den figur, som stycket fordrar, måhända något lokaliserad af skådespelerskan, hvilket nog äfven är det riktigaste.
Kanske är det fröken Åhlanders förtjänst lika mycket som författarens, att scenerna hos folket på gården förefalla bättre skrifna än de, som spela i herrskapsvåningen.
Ty hon gifver denna roll så konstnärligt beherrskadt, att den gifver fullständig illusion.
Fröken Behrens var, om man så vill, också illuso-sorisk, men den konstnärliga beherrskningen föreföll därvidlag mindre.
Almas alldagliga, sorgliga saga lämpar sig nog icke för fru Hartmans konstlynne.
Detta naturens och publikens » enfant gåté » skall skämta och le hellre än sörja och gråta, men hon ger rollen enkelt och vackert med många fina drag i framställningen.
Att hr Fredrikson är en öfverlägsen Grefve Trast, samt att herrarne Baeckström, Byström och Envall väl fylla sina platser, återstår att nämna.
Herr Hedlund visade en ny upplaga af den löjliga snobben, en figur som han i dess nuvarande form har infört på scenen och sedan gifvit i så många pjeser, att man kunde vara rädd, att den skulle alstra manér, ända till dess man fick se honom göra en biroll af annat slag i » Ruy Bias » alldeles förträffligt och därmed ytterligare visa, att han har betydliga anlag.
Leonoras, den fördomsfria dotterns, roll ligger ej lyckligt för fru Bæckström.
Hon saknar den eloquentia corporis, man gärna vill tänka sig till hos denna starka natur, dennas Öfverlägsna hån blir hos fru B. nära på sorgbunden bitterhet.
Med undantag af Michaelssons lomma, ytliga skådespel » Moln », har intet stycke i vinter fått en så god tolkning å landets första scen.
Och den fördel det svenska originalets figurer hade för artisterna, därigenom att de voro afpassade for de uppträdandes bästa sidor, ja så att säga skrifna på deras konstnärliga personligheter, ersätter » Ära » till fullo genom de verkliga människor det gifver oss och genom handlingens starka, sunda innehåll.
Dramatiska teatern har äfven gifvit en stor tragedi, en tragedi på alexandriner, en tragedi af Victor Hugo.
Att säga att teaterns nuvarande personal här rör sig på ett ovant fält, är endast att upprepa, hvad som sagts många gånger förut.
Men det måste upprepas; till denna högre art af drama måste både skådespelare och publik uppfostras; och denna uppfostran är det, efter livad mången hoppas, som nu har börjat på fullt allvar med uppförandet af » Ruy Bias ».
Närmaste anledningen, att detta stycke togs upp, var väl den, att fröken Anna Zetterberg kommit hem, efter att hafva instuderat rollen för ingen mindre än Adelaide Ristori.
Jag måste dock genast bekänna min tro att, med undantag af några » stora tag » i sista akten, samt måhända någon teknisk färdighet, fröken Zetterberg skulle hafva kunnat göra rollen lika bra, innan hon for ut.
Denna unga skådespelerska har något af detta, som aldrig kan läras, hon har geni.
Hennes studier hafva hittills i främsta hand gått ut på att be-Il8 TEATER-REVY.
herrska stämman oeh få lugn i uppträdandet.
I dessa afseenden vann hon före sin senaste studieresa en lysande seger i Francillon, och ett bättre resultat härutinnan kan hon svårligen nå.
Drottningens roll i » Ruy Bias » är en farlig uppgift for fröken Zetterberg, i synnerhet i andra akten, där hon är den instängda fågeln, som flaxar sig trött mot burens forgylda stänger och kvider af ledsnad och längtan.
Denna kvidan är farlig.
De första scenerna blefvo trots många fint tänkta detaljer nästan pinsamma genom det ytterst nervösa spelsättet.
Mot slutet af akten, efter Ruy Bias ' entrée (» Det är han » säger fröken Z. briljant) höjde hon sig i intresse, och tredje aktens stora scen gjordes förträffligt.
I den mån det i sista akten var möjligt uppfatta något från den mörka scenen, bröt sig hennes breda spelsätt med de stora gesterna för skarpt mot herr Hillbergs don Salluste, hvars » kraft » består i sammanbitna tänder och halfslutna ögon.
Detta spelsätt gifver herr Hillberg en och annan effekt till skänks, då han någon gång släpper fram stämman eller slår upp ögonen till en full blick, men det blir litet långtrådigt, medan han mumlar och blundar.
Herr Palme är måhända den af dramatiska teaterns nuvarande förmågor, som lämpar sig bäst för tragedien.
Han har romantik uti sig, och han har åtminstone någon rutin i dylika roller.
Den i sig själf så föga troliga tredje akten kunde herr Palme måhända ej göra troligare.
Han saknade kraft i monologen, men så ställer denna monolog ock anspråk!
Don Cæsars roll ligger ej bra för herr Personne, lika litet som öfver hufvud någon roll på rimmad vers, och utom detta har han egentligen ej den sorts behag och grandezza, som bör hvila öfver den lättsinnige ädlingen.
Så mycket anmärkningsvärdare är då det resultat, hvartill herr Personnes samvetsgranna arbete i denna roll fört honom: det visar bäst, hvilken skicklig skådespelare han är.
Den, som endast tänker på Hugos afsikter med figuren, känner sig måhända ej nöjd med herr Personnes framställning; den, som i billighetens namn besinnar herr Personnes förutsättningar, har endast aktningsfullt erkännande.
Liksom hela stycket var särdeles omsorgsfullt satt i scen, utfördes birollerna i allmänhet förtjänstfullt.
Herr Hedlund här redan fått den mention han så väl förtjänat för betjänten i fjärde akten.
Fröken Behrens utmärkte sig för särdeles vårdad och dock naturlig verssägning.
Ett oförklarligt misstag har enligt min åsikt blifvit begånget vid rollfördelningen.
Don Guritan, major-domus vid konungens af Spanien hof, spelas af herr Envall, som väckt berättigadt uppseende för sitt sätt att gifva ett par mycket drastiska och mycket » nordiska » komiska figurer, S] änken i » Hårda sinnen » och Michalsky i » Ara ».
Enligt min uppfattning får don Guritans roll ej göras komisk, om den ock verkar litet löjlig.
Hans » jag honom stack ihjäl » skall sägas med lika mycket allvarlig grandezza, som den hvarmed Silva i Hernani visar på porträtten.
Och för en sådan framställning af rollen är herr Envall ej rätte man.
Både herr Elmlund och herr Örtengren hade.
varit lämpligare för rollen.
I fröken Zetterbergs andra gästroll i Coppés enaktsdram » Pater noster » märktes granneliga de rika frukterna af hennes studier.
I hela hennes spelsätt spårade man utländska, särskildt italienska intryck.
Men det, som först och sist bär henne, är hennes egen genialiska blick på rollen med alla detaljer i spelet, samt hennes förmåga att gifva sig helt i och åt sin uppgift.
Den spensliga kroppen hade ibland svårt att bära upp de stora gesterna, det är den enda anmärkning jag kan göra inför denna utmärkta skapelse, hvari fröken Zetterberg visar ett högst ovanligt herravälde öfver sina uttrycksmedel.
Detta märktes bäst på det sätt, hvarpå hon slutade det lilla stycket.
De tonfall, med hvilka hon sade den latinska bönen, voro värda den största skådespelerska.Il8
Meilhacs » Margot » är en af de mest ytliga, mest » franska » komedier, man kan tänka sig.
Dess enda » raison d ' ëtre » är den ovanligt lediga och roliga dialogen, hvilken nu äfven fått gälla som skäl nog för att öfversatta och spela stycket här.
Dessa människor äro i själfva verket bra olika oss; den unga flicka, om hvars kärlek och framtida lycka stycket handlar, finnes ej till i våra förhållanden: en, oskuld åt hviiken den naiva men fullständiga kännedomen om demimondens uselhet skall gifva ökadt behag.
har sitt pikanta värde däri, att hon vuxit upp ur smutsen skär och ren.
Sådan är den hjältinna stycket har i sin början.
Då det slutar, är hon förlofvad med en skogvaktare, som älskar henne, allt under det tvänne andra älska henne (dock på mycket olika sätt) och fastän hon själf älskar en fjärde.
En sådan upplösning är för oss nordbor ej riktigt » ett godt slut »; det är intet riktigt durackord, sådant som en komedi kräfver.
För oss behöfves det mera än att » göra flickan till en hederlig mans hustru », för att vi skola tycka, att det verkligen är på bästa sätt arrangeradt.
Men man får i detta stycke ej begära det minsta utöfver de kraf, som de franska komedierna själfva ställa pä moral och människovärde; mätt med andra mått faller hela krokanen samman.
Bland de spelande går herr Fredrikson i spetsen.
Denne scjenens berömde elegant har utmärkta uttryck äfven för den sansade världsmannens inre nobless, och från denna roll bland de många, som herr Fredrikson gifvit i detta fack, har jag som särskildt utmärkande endast att anteckna, att herr Fredrikson häri tagit steget fullt ut och spelar en gammal man.
Och härigenom blir denne Boisvillette en intressantare och vackrare figur, än om han blott vore en passerad viveur.
Deklamations-lektionen i andra akten gifver herr Fredrikson fint i alla * ordets bemärkelser.
Titelrollen har ju så mycket som ligger förträffligt för fru Hartman, och visst är, att den tafla man får se, då Georges flyttar undan skärmen i första akten, ej kan vara vackrare, mera karaktäristisk på någon scen än hos oss.
Margots längtan efter enkelket och renhet i seder får det mest tilltalande uttryck, - och i andra akten njuter man med henne i djupa drag af landtluften, ankorna och Fru Morrins sällskap.
En god point voro spelofningarne vid flygeln.
Men måhända skulle skådespelerskan kunna göra något mera, för att försona oss med det oresonliga slutet.
Herr Skånberg hade i Francois ' roll särskildt _ fäst,^ sig vid den nästan råa manliga kraften hos skogvaktaren, och detta är nog det riktigaste.
Kanske kunde nu Margots framställarinna kraftigare antyda, att denna ej skrämmer henne, att hon tyr till dess tuktan och — beskydd, då hon skyggar tillbaka för de faror, som giftermålet med Boisvillette skulle erbjuda i nästan lika hög grad som herr Léridans- hotell och ekipage.
Emellertid är jag ej säker på, att denna utväg varit författarens mening, och, som sagdt, det är nog bäst att gifva och se stycket i dess egen anda och så skrifva på dess konto, hvad som fattas.
Intet i Léridans roll tyckes mig antyda, att den skall spelas så starkt karrikeradt som herr Bæckström nu gör det.
Hans allt för utrerade kostymer (d. v. s. egentligen hattar!
) bidraga ej att öka sannolikheten, och stå för ensamma " " såsom farsmotiv, för att kunna försvara sin plats.
Men måhända stöder han sig härutinnan på auktoritet från Comédie francaise.
Öfriga roller, hvaribland en, glädjande nog, lemnats åt en af teaterns elever, fröken Jansson, gåfvos till båtnad för stycket.
• — Sista aktens ute-dekoration var anmärkningsvärdt väl arrangerad.
E. G.Literära notiser.
Våra tidskrifter innehålla ofta både värdefulla och intressanta.
artiklar, men ofta är det för literaturvännen efteråt svårt att leta rätt på den uppsats, som han af särskild anledning vill lära känna eller erinra sig.
För att i någon mån afhjälpa denna olägenhet skalk » Svensk Tidskrift » halfårsvis lemna systematiskt ordnade öfversikter af innehållet i de skandinaviska tidskrifter, af hvilka exemplar tillställas redaktionen.
I stället för att uppräkna hvarje nyutkommet häftes samtliga artiklar skola vi på denna plats då och då fästa våra läsares ' uppmärksamhet på enskilda tidskriftsuppsatser, hvilka synas oss af särskildt intresse.
I de denna gång oss tillhandakomna tidskrifterna förefaller ingen uppsats oss märkligare än den tidsbild från lifegenskapens upphäfvande i Ryssland, som läses i sista häftet af » Nordisk Tidskrift ».
Den utgör fragment af en längre berättelse med titeln » Familjen Vorontsof » och författarepseudonymen Tanja Rajevski, hvarunder som bekant döljer sig den nyligen bortgångna, snillrika Sonja Kovalevski.
Öfver denna märkliga kvinna skola vi för öfrigt i vårt nästa häfte meddela en biografi, hvari uppmärksamhet särskildt skall egnas äfven åt hennes vittra författareskap och sålunda ock åt denna hennes nya ryska sederoman.
Handledning för deltagare i rådplägande och beslutande församlingar är titeln på ett nyligen utkommet arbete af lektor R. Törnebladh (Stockholm, Norstedt &amp; Söner, 1890.
1,25).
Den erfarne kommunal- och riksdagsmannen gifver här sina yngre kolleger en samling goda och kloka råd, nyttiga äfven inom andra » parlamentariska » församlingar.
Man får i det till omfånget ringa, men till innehållet så rika häftet veta, huru ordförande väljes i en rådplägande församling och hvilka egenskaper den platsen särskildt kräfver af sin man; i hvad mån man bör vara bunden af en på förhand uppgjord föredragningslista; hvad som bör och icke bör förekomma i en öfverläggning; huru propositioner formuleras crch röstning anordnas o. s. v. — en hel mängd sakrika upplysningar och praktiska anvisningar.
Emellanåt är framställningen ej blott nyttig, utan ock intressant.
Vi anföra såsom exempel följande inblick i partimachineriet bakom riksdagskulisserna:
» En icke ringa svårighet beredes stundom genom partiets » enfants ter-ribleseller de oförbätterliga, som haffa en märkvärdig förmåga att skämma bort en god sak.
Det finnes nämligen personer, som rusa åstad utan eftertanke både genom att anmäla sig i otid och genom att tala oklokt samt med hetta och öfverdrift i uttrycken.
Då en sådan uppträder, kan han genom att » slå öfver » i sin framställning samt genom att reta eller till och med personligen såra motståndarne förtaga den goda inverkan, hans meningsfränders yttranden.
kunna " hafva haft på stämningen inom församlingen, och det till den62
9 I
grad, att det stundom blir rent af omöjligt att sedan återvinna den förlorade terrängen.
Ett partis ledare och mera ansedda medlemmar böra därför efter bästa förmåga öfvervaka kamrater af sådant skrot och korn, som här skildrats, och, ifall de ej kunna eller böra af hållas från att uppträda, söka intala dem att iakttaga åtminstone något slags försiktighet: Sådant är så mycket angelägnare, som motståndare ofta lägga an på att till sin fördel bruka kända brus-hufvuds förlöpningar och för det ändamålet söka reta och på dylikt sätt locka fram dem.
Särskildt bor det ihågkommas, att faran icke är förbi med det första uppträdandet, utan måhända blir ännu större, om, sedan detta anförandet ägt rum utan att anstöt väckts, en replikör från motsidan hugger in på detsamma för att liksom utmana till ett nytt, hvilket lätt blifver hetsigt och farligt för den sak, det skulle främja.
Den ofta mera skämtsamt framställda satsen » Gud bevare oss för våra vänner, nog reda vi oss med våra fiender » har i själfva verket icke ringa tillämplighet på ' debatter mellan kämpande partier.
Äfven finnas » oberäkneliga » talare, hvilka, om ock i det hela tillhörande ett parti, dock under sitt anförande lätt förledas att uttala betänkliga satser eller till och med framkomma med orimligheter och likasom hugga omkring sig blindvis, så att de träffa både vänner och fiender utan att själfva veta det.
I viss mån oberäkneliga äro ock de, som framför allt vilja lysa genom kvickhet eller framlocka skr ätts alf v or.
Det kan nämligen hända, att benägenhet för att icke låta ett på läpparna spelande infall do bort förleder personer att uppoffra känslan af hvad som passar eller duger och därigenom komma förargelse åstad.
Det finnes ett från forntiden bekant yttrande, att det är lättare att kväfva en hotande brand än hindra ett infall att gå öfver ett kvickhufvuds läppar, och sanningen af detsamma, rätt fattadt, torde ännu i dag stå klar för dem, som vunnit erfarenhet i det enskilda liksom i det offentliga lifvet.
Huru mycket ondt dylika infall kunna åstadkomma, lär också vara genom erfarenheten fulltygadt.
Äfven här ligger nära till hands den faran, att motståndarne skola veta att skickligt begagna sig af en talares kända svaghet.
Sådant kan ske — och har skett — blött därigenom, att man samlar sig kring talaren, uppmärksamt lyssnar till hans ord och skrattar åt hans tokroligheter, så att han kan smickra sig med att hafva vunnit allmänt bifall och lockas allt längre ut på det sluttande planet.
Farlig till sin verka ?i är dessutom den bitande ironien eller hånet, i synnerhet på personer, hvilkas bildningsgrad ligger under den talandes.
Skarpa ord framförda med värdighet och allvar fördrager den olärde — och ofta äfven den mera bildade — vida lättare än ett klander inhöljdt i en dräkt af ironi, hvilken dock är alltför genomskinlig för att ej förråda hvad därinnanför gömmes.
Yttranden sådana som » den sakkunnige ledamot, som nyss hade ordet » — om nämligen denne icke alis är sakkunnig — eller ett genomfördt gyckel om » den splitternya lära, som N.
N. uppfunnit », och dylikt hafva nästan alltid den verkan att uppreta icke blott den utpekade, utan ock många meningsfränder till honom och bidraga sällan att skaffa seger åt den sida, hvilkens intresse de borde främja.
Stundom kan det dock vara fallet, att ett oförsynt uppträdande behöfver en tuktan af just sådan art, som ironiens gissel är i stånd att bibringa, så att denna kan anses vara på sin plats, men dylika tillfällen äro mera sällsynta undantag.
Och gäller det att anstränga alla krafter för att segra i en omröstning med högst oviss utgång, är ironien sällan en god bundsförvant.
Besvärliga snarare än farliga för sitt parti äro de långtrådiga och tråkiga talarne, om hvilka vi förut yttrat oss.
Då dessa hafva en viss vana att uppträda i tid och otid, kunna de lätt tillfoga sina meningsfränder bestämd skada.
De bidraga nämligen starkt att uttrötta församlingen, så att till och med eneller annan, på hvilkens röst man kunnat hoppas eller räkna, aflägsnar sig före voteringen, de förtaga, om ögonblicket är särskildt illa valdt, lätt intrycket af ett föregående verkligen godt anförande, och de bjuda vanligen motståndarne anfallspunkter, som, skickligt begagnade, kunna blifva dem till nytta.
Men framför allt äro de onyttiga tjänare därigenom, att de liksom kasta ett skimmer af löje öfver det parti, som de tro sig gagna, och, om de ofta uppträda, lätt få gå och gälla eller åtminstone af motpartiet framhållas såsom mera inflytelserika, än de äro.