Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— I Norge höjdes tillverkningsskatten till ungefär detta belopp för få år sedan, och denna omständighet torde således äfven utgöra ett vigtigt skäl för den af mig föreslagna förhöjningen, såsom Indragande till lättnad vid regleringen af de internationella tullbestämmelserna emellan Sverige och Norge.
Den andra förändringen gäller 42 § i förordmn, deri redskapens afverkningsförmåga i mindre bränneri beräknas till 5/6:delar af pannerymden.
M. har redan, i den R.
St:r meddelade berättelsen, fästat R.
St:s synnerliga upmärksamhet på behofvet af en rättelse uti ifrågav:de beskattningsgrund.
Det felaktiga i den låga beräkningen framhölls redan vid sista Riksdagen af flera representanter, och äfven af mig; men omständigheter, som det nu är lämpligast att förbigå, föranledde bifall till ifrågav:de beräkning.
Dylika omständigheter förefinnas icke nu, och till följd af en allmänt känd erfarenhet af det oriktiga i nämnde beräkning, torde en rättelse deri numera icke möta någon, på skäl grundad, motsägelse.
Jag har erhållit speciella upgifter från flera mindre brännerier, som voro i gång under sistlidet års bränningstid, och dessa utvisa, att afverkningsförmågan med en 18 kannors panna utan mäskvärmare varit, i medeltal för hela bränningstiden, minst 35 kannor om dagen.
— Utan att, f. n., anse mig behöfva vara utförligare i min bevisning af ett allmänt kändt förhållande, föreslår jag: att ofvannämnde förordms 42 § må undergå den förändring, att afverkningsförmågan med redskap utan mäskvärmare antages till
En och tre fjerdedelar af pannerymden, i st. f. 5/6:delar, samt för redskap med mäskvärmare till ett med en tredjedel derutöfver förhöjdt belopp.
Hr Ribbing, Arvid, upläste en så lydande motion:
Under sista plenum afgingo härifrån 2:ne motioner till LagUtsk.
, handlande om samma:
Usta kap.
B:s 1 och 2 §§, den ena af Hr Cederschiöld, den andra af Hr Tham, Casper.
Den förra åsyftade nedsättning i straffet för den som smädar Gud, den Den 16 November f. m. 215 sednare höjande, eller rättare utsättande af straff för den som törnärmar
Hans antagne budbärare, presterne, i deras embete genom att förklara Guds ord.
1734 års lag utsätter i 1 §:n dödsstraff för den, som af upsåt smädar Gud, Hans heliga ord och Sacramenten, men har icke uptagit bland brott eller utsatt straff för lekmäns försök att förklara dessa ord eller administrera Sacramenten.
Om, enl. de väckta förslagen, dödsstraffet skulle afskaffas för Guds försmädelse, och ett ringare sättas i stället, så vore närmast derintill högsta kroppsplikt, och om Hr Thams förslag att den, som utan lof af prest- och kyrkoråd utöfvar andlig verksamhet, skulle böta 300 daler, hvilka, der tillgång för böternas gäldande saknas, umgällas med också högsta kroppsplikt, så blefve straffen lika.
•— Derhän kommer man genom oriktig lagstiftning eller i strid mot både förnuftet och den religiösa känslan, ty en himmelsvid skillnad måste väl medgifvas ligga emellan brottet att af upsåt smäda Gud och ett sjelftaget försök att för några flere eller färre förklara Guds ord.
Intill d. 7 Mars 1855 bibehöll 2 g af 1 kap. M. B. sin enkla vördnadsbjudande lydelse, nemi.: »Gör någon gäckeri af Gudstjensten, Guds ord och Sacramen»ten af lättsinnighet, bote 5 0 d:lr»; men nu heter det: »Den, som utan att vara prest, i annat täll än särskildt med»gifvet är, förvaltar Sacramenten och efter varning dermed ej af»står, bote 300 d:lr; och vare hvar och en, som, genom sådan per»son, den Heliga Nattvarden annammar, der han ej heller genom »varning låter sig rätta, förfallen att böta 50 d:lr.
Gör någon el»jest gäckeri med Sacramenten eller med Gudstjensten och Guds »ord, vare lag som sagdt är.»
Om straffet för gäckeri förblifver 5 0 d:lr eller är skärpt till 300 d:lr är otydligt, ty båda delarne är sagdt; men tydligt framträder, att man i jemnbredd med detta brott satt såsom brott den andliga verksamhet af lekman att administrera Sacramenten, så att man godtyckligt, efter den otydliga lagen, kan hårdare bestraffa denna verksamhet, dertill lagen om Guds ords försmädande är tagen till täckmantel.
Dymedelst blef det presterliga kallets blott formella utöfning så helig af lagen ansedd, att om någon lekman dristade sig dertill, eller att utöfva s. k. andlig verksamhet, han stämplades som en Guds ords försmädare; och, om de båda nu väckta motionerna skulle få framgång, blefve hans försök att förklars Guds ord ett brott, som kunde straffas lika med det att lasta och smäda Gud.
En så förvänd lagstiftning i andliga ämnen, som den vid sista Riksdag påbörjade och vid denna Riksdag på ofvanutredda sätt fortsatta och med trygghet till LagUtsk. öfverlemnade, har näppeligen sedan Reformationens införande egt rum.
Man ser icke mera till uphofvet eller till hvad som sker af upsåt eller af lättsinnighet.
Sisom skett uteslutes detta från lag:§§:ne och straffet bestämmes och ökas obesett för en handling, som kan vara oskyldig, ja af nit för det goda, ja t. o. m. god.
Jag yrkar såsom jag i sista plenum det redan gjort: 216 Den 15 November f. m.
Uphäfvande af den s. k.
SacramentalLagen af d. 7 Mars 1855 och återställande af 2 § i 1 kap. M. B. till sin helgd af ursprungliga, här ofvan uptagna, lydelse i 1734 års lag.
Achates, upläste 3:ne motioner af följande innehåll: 1:0 Afven vid innev:de Riksdag förnyar jag min, vid flera föreg:de, yäckta motion ang:de utvidgning af testamentsrätten.
Skälen dertill anser jag mig icke behöfva uprepa.
De äro erkända i de flesta utländska lagstiftningar och jemväl här i landet sedan 40 år framställda och utvecklade i motiverna till de förslag, som blifvit både af den äldre lagkomitéen och lagberedningen till K. M. afgifna.
I det sednare finner man med tillfredsställelse, att nu mera Hr Just.StatsMinistern H. Exc.
Gunther instämt, hvarförutan K.
M. redan uti skrifvelse till R.
St:r d. 21 November 1850 gifvit i nåder tilkänna K.
M:s åsigt, »att de af stånd och hemvist beroende »olikheter i testamentsrätten utgöra, särdeles efter giftorätts- och arfslagarnes förändring, hufvudsakliga brister i lagsystemet.
Af förhandlingarne i detta ämne vid förra Riksdagen inhemtar man också, att sedan Högh LagUtsk., uti Betänk. JW 2 9 väl föreslagit en utvidgad testamentsrätt i stad, men i anseende till det djupt rotfästade allmänna tänkesättet och »begreppet om otillåtlig»heten för den, som ärft jord å landet, att genom gåfva eller te»stamente afhända sina arfvingar samma jord», Utsk. likväl i ett sednare Betänk.
JYs 66 i viss mån gått deras önskningar till mötes, hvilka yrkat en vidsträcktare testamentsfrihet, äfven efter landsrätt, i det Utsk. föreslagit, att dispositionsrätten öfver arfvejord må utsträckas åtminstone till rättigheten att genom testamente bortgifva densamma till hvilken skyldeman som helst, inom de s. k. bördslederna.
Detta förslag befalis likväl behäftadt med väsendtliga brister, bland annat derigenom att, det underlät uptaga den händelse, att någon som ärft jord på landet har aflägsnare skyldemän eller arfvingar än syskonbarn, i hvilket icke så särdeles sällsynta fall fördenskull antingen den orimlighet skulle qvarstå, att testamentsfriheten då vore mer inskränkt, än för det fall att testator egde närmare arfvingar, eller ock att den af Utsk. åberopade s. k. »grundsatsen», hvarpå det gamla arfvejordssystemet hvilar, blefve rubbad, så att testamentsfriheten i sådan händelse vore fri till skyld eller oskyld.
Undersöker man likväl den ifrågavar:de grundsatsen, så finner man densamma vara lika väsendtligt rubbad genom rättigheten att fritt disponera öfver arfvejord inom som utom bördslederna.
Grundsatsen är nemi. från gamrpalt f. n., att närmaste arfvinge eger företrädesrätt både till arf och till börd och att han således eger rätt att utestänga alla fjermare arfvingar, ja enl.
18 kap. 4 § A.B:n eger närmaste arfvinge ensam rätt att klandra
Den 15 November f. m. 217 testamente, så att »hvad af honom varder samtyckt eller försum»madt, derå må sedan fjermare arfvingar ej tala».
Mig synes fördenskull det rätta vara, att nu mera helt och hållet frånträda den ofvannämnde grundsatsen, sedan de förhållanden uphört, på hvilka det fordna sambandet emellan slägterna och deras jord egentligen hvilade.
Ur denna synpunkt har jag äfven föreslagit ett totalt uphäfvande af bördsrätten eller den tvångsrätt, som f. n., på sitt sätt, inskränker rättigheten att sälja arfve- och bördköpt jord; och då med en fri dispositionsrätt öfver egendom sammanhänger att densamma äfven må kunna, under det gifvaren ännu lefver, med varm hand bortgifvas, tager jag mig friheten framställa följande förslag:
Att — med uphäfvande af 12 g i E. o. Ad:s privilegier d. 16 Oktober 1723, K. Förordn. d. 19 Augusti 1762 ang:de utvidgad testamenträtt efter stadsrätt samt 17 kap. A.B:n, och nu gällande 8 kap.
J.B:n, må erhålla följande förändrade lydelse:
Ärfda Balken. 17 Kap. § 1.
Ej må någon genom testamente bortgifva mer än hälften af sin qvarlåtenskap der bröstarfvinge lefver efter.
Den hälft kallas bröstararfvinges laglott. § 2.
Ar efter testamentgifvare omyndigt barn, och kan det ej af sitt- arf eller annan tillgång njuta underhåll och upfostran, då skall af egendom, som i testamente gif* ven är, så mycket aftagas, som Rätten pröfvar barnet, efter stånd och villkor, nödigt hafva, till dess det kan sig sjelft nära, dock ej för längre tid, än till dess barnet fyllt 21 år.
Ar barn efter testamentsgifvare ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta tillräckligt underhåll; då skall ock af egendom, som i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhåll nödigt pröfvas, så länge behofvet fortfar. g 4.
Testamente må ej tagas af bo oskifto, utan af dens del som gifvit häfver. g 5.
Gifver någon mer, än hvad lag säger, varde då testamentet rättadt efter lagen, och gälle i allt öfrigt.
Jorda Balken. 8 Kap. g 1.
All egendom, ehvad den är ärfd eller förvärfd, må af egaren bortgifvas. § 2.
Kommer gifvaren i nöd, så att han sig ej försörja kan, vare då gåfvotagaren skyldig, att, efter thy som han förmår, till gifvarens nödtorftiga underhåll årligen bidraga.
Åsämjas de ej, pröfve Kåtten, huru mycket gåfvotagaren bestå skall; ej må dock det bidrag sättas högre, 218 Den 15 November f. m. än till hälften af den gifna egendomens behållna afkomst, hvari gifvaren har gåfvan i behåll eller densamma sig afhändt. § 3.
Dör gifvaren och lemnar efter sig barn, som är berättigadt till understöd af egendom, som i testamente gifven är, och finnes ej sådan egendom, hvaraf det understöd tagas kan, då vare oek gåfvotagaren, eller, derhän död är, hans arfvingar skyldiga att dertill bidraga, såsom om försörjning för gifvaren i 2 § stadgadt är. g 4.
Har gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt eller skada, stånde gifvaren fritt gåfvan att återkalla, och håfve tid att talan derom till Rätten instämma, år och dag sedan han veta fick, att den orätt, eller skada honom af gåfvotagaren gjord var.
Dör gifvaren och har ej den tid försutit, eller sin rätt till talan eftergifvit, då må hans arfvingar sådan talan föra inom år och dag sedan han dog. § 5.
Är gåfva för arbete eller gjord tjenst gifven; gånge då ej åter.
Ej heller må i thy fall gåfvotagaren bindas till den skyldighet som i 2 och 3 §§:ne sägs.
För den händelse att R.
St:r icke skulle anse bördsrätten å landet böra uphöra, och då billigheten synes fordra, att så länge bördsrätten qvarstår i afseende på lösen af försåld arfvejord eller bördköpt jord, en sådan lösningsrätt äfven bör medgifvas beträffande genom testamente afhänd egendom af nämnde egenskap, föreslår jag följande tillägg till 17 Kap. Ä.B:n. § 6.
Gifve någon genom testamente bort egendom som åt börd underkastad, ege den, som inom börden är, att innan laga stånd åkommer, den egendom lösa, efter af Rätten derå satt värde, och gånge dermed i öfrigt som i 5 Kap. J.B:n skils.
Jag anhåller att denna min motion måtte remitteras till Lag Utsk.
Begärdes på bordet 2:0.
Då någon Propos.-n från Regeringen med förslag till ny Konkurslag ieke torde vara att vid denna Riksdag förvänta, har jag ansett mig ieke böra underlåta att förnya de vid förra Riksdagen af mig gjorda, men då af Högloft.
LagUtsk. icke till pröfning förehafda förslag till några af de ändringar i nämnde Lag, d. 12 Mars 1830, hvilka torde vara mest af behofvet in praxi påkallade:
De äro följande: 8 § stadgar, att konkurs skall anses börjad tiar gäldenärs ansökning uptagen är.
Följden af denna föreskrift har ej sällan visat sig vara den, att, om än gäldenären varit nog ärlig att, så snart han förnummit sig icke kunna göra alla full rätt, åtminstone söka genom cession bereda alla lika rätt, samt fördenskull till
Rätten ingifvit ansökning om afträdande af sin egendom, utmätning mellankommer innan an - Den 15 November f. m. 219 sökningen hunnit att inför Rätten föredragas, derefter i anseende till anmärkmr vid de nödiga bilagorna kompletteras samt slutligen »uptagas», hvarigenom också det ej sällan handt, att de närmast boende borgenärer, som lätt kunnat förnimma affärernas lutning åt sitt fall, tillskansat sig fördelar och för sina fordringar vunnit betäckning eller säkerhet på bekostnad af andra borgenärer, som om ställningen icke haft aning.
En sådan orättvisa och sådana missbruk bör Lagen, så vidt möjligt är, bjuda till att förekomma, hvilket här i väsendtlig mån kan ske, om ordet »uptagen» utbytes mot »till Rätten ingifven», så att gäldenären, för att vara försatt i konkurstillstånd och kunna skydda sin egendom mot utmätning, endast har af nöden att förete vederbide tjenstemans bevis att cessionsansökningen blifvit ingifven.
Jag motionerar således, att 8:de §:n Konkurslagen må erhålla följande lydelse: § 8.
Konkurs skall anses börjad när gäldenärens afträdesansökning ingifven är samt, om borgenärerna sjelfva sökt att hans egendom afträdas må, å den dag, då Rätten dertill bifall gifvit. §§:ne 47, 48, 49 och 52.
Dessa §§;r innehålla både alltför stränga och mot sitt ändamål stridande föreskrifter, ang:de säkerhet å gäldenärs person, då derigenom stadgas att gäldenär, som gjort cession, vare sig frivillig eller tvungen, skall hålla sig inom sitt hus, intilldess första dom i saken gifven är, och att han ej, utan borgenärernas medgifvande, får vistas derutom vid andra tillfällen, än då han å helgedag bevistar Gudstjenst eller af Gode män eller Sysslomän kallas till uplysningars meddelande, hvarjemte domaren bemyndigas att, der någon borgenär påstår större säkerhet å gäldenärs person, förordna om bevakning i gäldenärens hus på borgenärens bekostnad.
Den olyckliga och för hans medborgerliga existimation menliga belägenhet, hvari den gäldenär redan befinner sig, hvilken, urståndsatt att kunna betala sina skulder, nödgas afstå all sin egendom till borgenärer, synes icke böra, då emot honom ej förekommer anledning till brottsligt förhållande — i hvilket fall 51 §:n i Konkurslagen är uppå honom tillämplig — än ytterligare försvåras derigenom, att hans personliga frihet inskränkes mera, än behofvet oundgängligen påkallar, eller göres beroende af en borgenärs blotta godtycke eller hämndlystnad.
Att gäldenären, intilldess han besvurit bouppteckningen och öfverlemnat boet till förvaltning af borgenärernas
Gode män, ej bör få begifva sig från sitt hemvist vid andra än de i Konkurslagen nämnde tillfällen, är onekligen i sin ordning; men längre synes icke inskränkningen af hans personliga frihet böra utsträckas.
Af sådan anledning föreslår jag, att 47, 48, 49 och 52 §§:ne 1 Konkurslagen måtte ändras till följande lydelse: 47 g.
När gäldenär gjort ansökan om egendoms afträde, må han ej begifva sig från sitt hemvist vid andra tillfällen, än då han besöker offentlig
Gudstjenst eller skall efter kallelse inställa sig vid Rätten till förhör, eller annor - 320 Den 15 November f. m. städes till uplysnings afgifvande rörande konkursmassan. 48 §.
Sedan gäldenären besvurit boupteckningen och öfver lemnat boet till af borgenärerna utsedde Gode män, uphöre den inskränkning i hans personliga frihet, hvarom i 47 §.n stadgas; dock må han ej vistas längre bort, än att han kan, vid Rätten till förhör, eller annorstädes inom Rättens domsaga till uplysnings afgifvande, rörande konkursmassan, personligen inställa sig åtta dagar efter kallelse; vare ock skyldig att för Rätten upgifva stället, der han vistas, och, om det ligger utom domsagan, viss inom domsagan bosatt person, till hvilken kallelse å honom lemnäs må. 49 §.
Begifver gäldenär sig från sitt hemvist, utan att hafva iakttagit hvad honom åligger efter 48 §:'n, vare bysättning underkastad till dess han sådant åliggande fullgjort.
TJteblifver han å tid, då han efter kallelse sig inställa bordt, och är kallelsen åtta dagar förut meddelad honom sjelf eller den person han till emottagande deraf upgifvit, varde han genast hemtad.
Afviker han från det ställe, dit han kallad eller hemtad blifvit, medan hans närvaro der fordras, varde i besyttningshäkte förvarad, till dess första dom i konkurssaken faller, om någon af borgenärerna det påstår. 52 g.
Afträdes gäldenärs egendom genom laga tvång, ställe han sig till efterrättelse hvad f 47 g föreskrifves, såsnart Rättens beslut om egendomens afträdande honom kunnigt blifver.
I sammanhang härmed, och då det synes ingalunda billigt att borgenärer, som redan äro lidande genom gäldenärens oförmåga att fullgöra sina ingångna förbindelser, skola, till ytterligare förlust för dem sjelfva, gifva af boets afträdda tillgångar underhåll åt gäldenären och hans familj under eri längre tidrymd, som ej beror på dem att bestämma, eller till dess konkursdorben fallit, anser jag tiden för underhållet böra inskränkas endast till tre månader efter konkursens början, hvarförinnan han ej kan anses vara i tillfälle att anskaffa sig några medel till bergning; honom likväl förbehållet att för sig, hustru och oförsörjda barn behålla nödiga gång- Och sängkläder, äfvensom han bör vara berättigad till ersättning för resa och uppehälle vid de tider då han, efter kallelse, inställer sig vid Rätten till förhör eller annorstädes till uplysningars afgifvande rörande konkursmassan.
I enlighet dermed föreslår jag följande lydelse af 55 g i nuvarande konkurslag: 55 §.
Gäldenär, som ej lön, fordran eller annan tillgång eger, hvilken ej går i betalning för gäld, njute af konkursmassan nödigt underhåll för sig, hustru och oförsörjda barn, under en tid af tre månader från konkursens början, så ock hväci som erfordras för resa och uppehälle, då han efter kallelse har att inställa sig vid Den löNoveraber f. m. 221 Rätten till förhör eller annorstädes, till uplysnings afgifvande rörande konkursmassan, dock ej mer, om han vistas utom domsagan, än som tarfvades om han derinom, å ort der han sist vistades, sig uppehölle, Föröfrigt eger han undantaga nödiga gång- och sängklä der för sig, hustru och oförsörjda barn.
Kommer tvist upp i anledning af hvad nu stadgadt är, pröfve Rätten hvad gäldenären skäligen bestås eller tilldelas må.
Yarder gäldenär efter 49 §:n i bysättningshäkte insatt, gånge kostnaden derför ur konkursmassan ut.
Stadgandat i 87 §:n, att äfven den s. k. duplettakten i konkursmål skall qvarstanna hos Rätten för att der af borgenärerna läsas, föranleder flera olägenheter såväl för Rätten som borgenärerna.
Det tyckes derföre vara vida mer lämpligt att duplettakten utlemnas till den, som erhållit förtroendet att vara Syssloman, med hvilken de följaktligen hafva närmare beröring, och som dessutom för egen räkning behöfver hafva jemn tillgång till handlingarne i konkurssen.
Jag föreslår således, att 87 §:n må ändras till följande lydelse: 87 §.
Allt hvad af gäldenär och borgenärer i konkurssak skriftligen anföres, med dertill hörande bevis, skall tvefalt ingifvas, och läte
Rätten sammanhäfta afskrifterna och utlemna dem, der så äskas, till massans Syssloman att hållas parterna tillhanda.
Remitterades till LagUtsk. 3:0.
Då det för Höglofl. R. o. Ad. nu gällande s. k. privilegium, att i: vissa fall omedelbart dömas af IJofRätt, är icke blott olämpligt, derföre att det skiljer Ad. från andra medborgareklasser, utan tillika allt mer och mer visat sig vara för Ståndet sjelft i flera hänseenden otjenligt, besvärligt och skadligt samt ledande till onödiga, för mången ganska känbara utgifter, utan att innebära något det ringaste gagn, får jag förnya ett flera gånger förut väckt samt af LagUtsk. i Betänk.
JYi 10 vid 1850—1851 årens Riksdag tillstyrkt förslag att R. o. Ad:s, uti 0 §:n af dess privilegier d. 16 Oktober 1723 grundade, samt genom 8:de och 9:de mom. i 2 §:n af R.B:ns 8:de kap. fastställda rätt, att få vissa Ståndet rörande mål och ärenden omedelbart i HofRätt uptagna eller afdömda, måtte uphöra.
Jag anhåller, att denna min motion måtte remitteras till LagUtsk.
Remitterade till LagUtsk.
Raab, Carl Adam-, Vördsammast får jag föreslå följande 3:ne motioner: den l:sta ang:de förändrad organisation af skjutsväsendet; den 2:dra ang:de pastorers skyldighet att bygga vid 222 Den 15 November f. m. sina praebenden och sjelfva underhålla dessa byggnader; den 3:dje att kapellförsamling, som har egen kyrka, hvilken den underhåller, måtte befrias från skyldighet att underhålla moderförsamlingens.
De härvid inlemnade motionerna voro följande: 1:0.
Skjutsväsendets närvande beskaffenhet, med den allmänna forselskyldigheten till förmån för Kronan och Postverket, är tillika med vägunderhållet ibland de mest känbara och tryckande pålagor af de många, som nedtynga jordbrukaren och jordbruket.
Vid sisth Riksdag beklagade sig flera ledamöter, synnerligen af BondeSt., häröfver i 25 stycken särskilda motioner — alla om förändringar i skjutsväsendet — och att döma deraf och det intet, som i frågan vidgjordes, är det nu utsigt till dubbelt så många vid detta Riksmöte.
Oaktadt denna starka impuls funno sednaste Riksdags
Ständer icke för godt taga något väsendtligt steg framåt för denna frågas tidsenliga reform, hvarför den i närvarande stund, såsom beklagligen många andra, befinner sig i sitt gamla eländiga skick.
Ostridigt måste antagas, att skjutsningsbestyret borde vara ett för jordbruket alldeles fremmande bestyr; att skjuts-skyldigheten, synnerligast hållskjutsen, pålagd jordbruket såsom onus, verksamt bidrager till utveckling af liderlighet och sedeförderf; att tilltagande trafik icke allenast främjar detta onda, utan än mer t.ynger jordbrukaren, så mycket orättvisare, som derföre stipulerade skjutslega ofta icke motsvarar och mången gång under inga förhållanden kan motsvara dermed för honom förknippade olägenheter; att skjutsrörelsen, i och för sig sjelf, väl ordnad, utan tvifvel måste bära sig ensamt af skjutslegan, om denna får bestämmas af lokala förhållanden; och slutligt, att skjutslegan derför icke bör blifva orimligt hög, fastmer kommer att stå i ett rättvist förhållande till öfriga arbetsförtjenster inom landet.
Om allt detta måste antagas vara axiomer, då har jag äfven antydt på hvilken väg sjutsväsendet bör reformeras.
Jag torde då, i konseqvens härmed, vara berättigad upställa följande principer, nemligen: l:o.
Jordbrukets fullkomliga emancipation från skjutsväsendet, med hvilket det förra icke har att skaffa; och 2:0.
Skjutsväsendets sjelfständiga ordnande, grundadt på och för sig sjelft.
En så omfattande reform låter sig ieke genomföras på en gång utan förluster; den måste derför, för undvikandet häraf, ega framtiden för sig, men principen uttalad och målet utstakadt skall, om äfven långsamt, likväl föra oss derhän, under det nuvar:de lappsysystem i denna fråga, att fortfarande höja skjutslegan allt efter skjutsskyldige jordbrukares rop derpå vid hvarje återkommande Riksmöte, endast invecklar skjutsväsendet i labyrinter, ur hvilka hvarken Statens eller enskildes spekulationer förmå i framtiden undanrycka det från de härigenom upvexande enskilda intressen.
Beklagligtvis måste vi väl erkänna, att vi i vårt skjutsväsende icke hafva nedlagt många fordringar på beqvämlighet och skynd - Den 15 November f. m. 223 samhet, som numera likväl äro tidens oåterkalleliga kraf i civiliserade stater.
Tvärtom synes skjutsväsendet stå i full analogi med Braut-Anunds nybrutna vägar och vara beräknade på den tidens föreställningssätt att ackommodera resande.
Utländningar förvånas med rätta häröfver och kunde vi icke litet hvar särskildt arrangera oss för resor; — ty man måste i Sverige göra särskildta stora arrangementer derför — så är för oss ingen större beqvämlighet beredd — betale man huru mycket sorn helst — än för våra korrektionister.