Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det är en obestridlig sanning, att hvarje samhällsordnings bestånd är beroende af den bos Folket inneboende gudsfruktan och derpå grundade sedlighet, samt vidare att ju friare denna samhällsordning är och de lagar af hvilka den är ämnad att sammanhållas, ju nödvändigare är också bevarandet af denna gudsfruktan, så följer också deraf omedelbart, att alla Styrelser, och särdeles de såkallade constitutionella, måste beflita sig att bos de dem underlydande Folk, ej blott bevara, utan äfven om möjligt föröka en sann religiositet; denna osvikliga grundval för såväl timlig som evig sällhet.
Den religieusa barnaundervisningen och den offentliga gudstjensten, hvilken är en fortsättning och utveckling af denna undervisning, måste derföre noggrannt vårdas, och alla de förändringar, som deri vilja göras, moget pröfvas innan de till iakttagande fastställas, i synnerhet om dessa förändringar röra stadganderne förden allmänna gudstjensten.
Dessa stadganden äro hufvudsakligen af tvänne slag, nemligen antingen sådana som utgått ifrån och grunda sig på sjelfva den lära man bekänner, eller ock sådana som genom deras uråldriga häfd äro, om ej lika heliga, åtminstone ofta lika rotfästade och lika ansedde hos massan af Nationen och dess tillgifvenhet för ioooåriga vanor.
I de förra kan ingen rubbning 3to Den 19 December f. m, eller förändring utan våda ega rum, emedan genom förminskandet eller borttagandet af, om jag så får uttrycka mig, de synbara och materiella beståndsdelarne af Gudalärans dyrkande och helighållande, man i och med detsamma försvagar och utplånar de osynliga och i hjertat inneboende, hvilka för att kunna förblifva lefvande oeh friska nödvändigt måste äga tifällen att understundom inhämta en andelig näring.
Hvaje vis lagstiftning måste således vara angelägen om bibehållandet af dessa stadganden, och det enda som derifrån utan fara kan borttagas, är de menskliga tillsatser, som deri möjligen insmygt sig och som någon gång kunde göra sjelfva det heligas vård anstötligt.
I det senare slaget af stadganden åter —-eller de häfdvunna—. kunna, efter dessa snarare af Christna läran erhålla än åt densamma gifva något stöd, förändringar och förminskningar lättare tillvägabringas; dock anser jag att man hvarken bör föreslå eller införa några sådana, så länge ej dessa stadganden genom deras olämplighet stå i uppenbar strid med upplysningen och det allmänna tänkesättet, äfvensom jag önskar att man vid bedömandet af denna strid ej allt förmycket inblandade några materiella intressen, eller sökte hämta bevis för denna strid af en och annan oordning, som genom missbruk kunnat uppkomma.
Den 19 December f. m.
Med anledning af dessa generella åsigter, hvilkas tillämpning på våra nu gällande stadganden för den allmänna gudstjensten ej äro svåra att verkställa, må det vara mig tillåtet att för en stund fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på Grefve Hamiltons Motion rörande Mariaebebådelsedagens, Långfredagens och CliristiHimmelsfärdsdagens förflyttning på Söndager samt Trettondedagens och AnuandagPingsfs upphörande, för att skärskåda hvad sorn deraf i min öfvertygelse kan vara nyttigt.
De Ilelgedagar, hvilka hos oss firas lill följd af sådana stadganden sorn tillhöra det första slaget af dem jag i det föregående angifvit, äro utom alla Söndagarne i året, Mariasbebådelsedag, Juldagen, Långfredagen, och Christihimmelsfärdsdag; tillkomne genom det andra slaget af stadganden äro alla andra årets Högtidsdagar.
Förenämnde 4 Högtidsdagar, af hvilka likvisst den ena är en sorgedag, äro i min tanka de heligaste och angelägnaste Christna Församlingen firar, och således hade jag trott, att dessa borde vara de sista som skulle rubbas eller förändras.
Jag vill ej påminna om att, då det i hela den Christna Verlden är antaget och af den Heliga Skrift godkändt alt fira Christi Uppståndelses fest på en Söndag, sjelfva historien bestämmer Långfredagen att, såsom namnet innebär, firas Den 19 December f. m. på en Fredag, och ChristiHimmelsfärdsdag, 4o dagar efter uppståndelsen, påen Thorsdag: jag vili ej erindra att ett snart 2000- årigt bruk godkänt dessa bestämmelser; jag vill ej eller uppsummera den lumpna vinst, som, genom dessa 3:ne heliga dagars förvandlande till arbetsdagar, kan uppkomma för Jordbrukare, Brukspatroner och andra Fabrikanter; nej, jag vill äfven i detta fall låta känslan tala, och jag frågar är det för mycket att använda 4 dagar af året, för att uteslutande tacka och lofva Gud för de ökade välgerningar, Han genom sin Sons sändande i verlden oss bevisat?
Är det i materielt afseende för mycket, att en hel Nation, som utom dessa himmelska välgerningar åtnjuter en mängd timliga, uppoffrar några tusende dagsverken årligen för att i templen frambära sina hjertans tackoffer för så stora nådegåfvor?
Är det stridande mot upplysningens framsteg att årligen på särskilta Helgedagar samlas, för att glädjas kring Jesu vagga, gråta vid foten af Hans kors, och vid åtanken på den för Honom sig öppnande liimmelen erfara en ljuf och högtidlig aning om det mål till hvilket Hans lära leder, och till hvilket vi böre stundeligen sträfva med våra önskningar och våra bemödanden?
O! Nej, så vinningslysten, så beräknande, så motsträfvig all försakelse är dock ej vår tid och dess upplysning, att den skulle kunna med ja besvara dessa frågor.
Den kan ej för en ökad inkomst vilja Den 19 December f. m. 313 förflytta Långfredagen och Chrislillinnnelsfärdsdag till de vanliga Helgedagarne; den ian ej sålunda för en timlig fördel uppoffra eviga förmåner; nej den kan aldrig önska att för en usel pennings skull förlora de årliga särskilta tillfällen till påminnelser om vår förnämsta trosartikel, om Christi lefverne och död, om den saliggörande återlösningen, örn grundvalen för vårt hopp att våra synder kunna blifva oss förlåtne, om vissheten att i ett lif efter detta skörda lönen för våra bemödanden, våra sorger, våra lidanden här på jorden.
Det andra slaget af Högtidsdagar består enligt våra kyrkostadganden af G st., nemligen:
Nyårsdagen, Trettondedagen, Midsommarsdagen och de 3:ne Annandagarne vid Påsk, Pingst och Jul, af hvilka jag möjligen skulle kunna medgifva alt de 5 sista kunde alla indragas, eller ock några af dem förflyttas på Söndagar, utan att grundvalarne för vår troslära derigenom något skulle lida.
Men af dessa 5 äro likväl 3:ne, nemligen Trettondedagen, Midsommarsdagen och Annandag Jul, om ej blott för sin Christliga helighet, åtminstone dock genom uråldriga vanor, ansedde sorn och blifne national-högtidsdagar, hvilkas bibehållande jag långt ifrån att anse skadligt, tror tvertom, så länge gudaktighetens utöfning är med dera förenad, i moraliskt afseende vara ganska nyttigt.
Ty, man sage 3i4 Den ig
December f. m. livad man vill om möjligen skedde oordliingar, såstår dock i min öfvertygelse den satsen fast, att så länge religion finnes, skall firandet af national-högtider, såsom Jul och Midsommar, aflöpa med mindre oordningar, om dessa Högtider, utom verldslig natur, äfven hafva en andelig, än om de icke hafva denna sednare.
Och dessutom alt en och annan öfverilning eller oordning kan vara en följd af arne på hvarannan tält följande eller i en och samma vecka inträffande Högtidsdagar hevisar intet annat, än att äfven det heligaste kan gifva anled* ning till missbruk; men bör man väl derföre rimligen kunna yrka, att detsamma derföre. bör helt och hållit försvinna, och månne man ej med skäl kan påstå, att lika många sådane oordningar begås på vanliga Sön-* dagar, som på andra Helgedagar?
De Helgedagar, hvilka således i min tanke äro umbärligast, inskränka sig således lill Annandag Påsk och Annandag Pingst.
Jag skulle likväl högeligen önska att ChristiUppståndelses fest alltid måtte i högtidlighet utmärkas genom annat än ett blott firande på en Söndag, och att derföre Annandagen dervid bibehölles.
Den enda Högtidsdag, hvilken således i öfverensstämmelse med Motionairens förslag i min tanke kan utan någon afsaknad indragas är Annandag Pingst.
Men huru obetydlig är icke den vinst af dagsverken, sorn derigenom erhålles?
En Den ig
December f. ni. 315 mängd sysslor och arbeten förrättas ju i alla fall på denna dag och den som måste arheta för dagens uppehälle, lärer ej afhålla sig att åtminstone begagna den arbetstid som lagen äfven denna dag tillåter, Lill sådant ändamål, om nöden står för hans dörr, hvilket jag dock är öfvertygad alldrig med den Högstes bislånd skall inträffa, om han rätt användt alla årets öfriga arbetsdagar.
För dem åter som ej äro dagakarlar kunna vi väl unna denna lilla ledighet, om äfven en och annan skilling derigenom klefve mindre räntegifvande.
Dessutom är det väl ej för den såkallade menige man skadligt, om ock för de så högt upplyste det kan vara öfverflödigt, alt understundom erhålla en och annan väckelse alt oftare än hvar ^rde dag tacka och lofva Gud i templet för hans fortgående välgerningar.
Jag är för öfrigt öfvertygad att det är bättre att låta religieusa former qvarstå, äfven om de af flere anses öfverflödige, än att genom deras borttagande, då detta ej medför en absolut nytta, möjligen uppväcka tvifvel och förargelse hos mången.
I följd af dessa mina åsigter och den af mig angifne sats, att Helgedagarne böra bibehållas så länge de ej genom sitt antal eller sin olämplighet (i religieust afseende nemligen) stå i strid med den allmänna upplysningen, och delta är väl ej förhållandet med dem, som i Sverige firas, hyser 3(6
Den 19
December f. m. jag den fasta öfvertygelse att någon ändring med våra Sön- och Högtidsdagar ej är nyttig eller bör ske, synnnrligast så länge man för en sådan i religionsutöfningen ingripande ändring ej kan anföra andra skäl, än en materiel vinstberäkning; ty den Heliga Skrift säger: ”Hvad gagnar det menniskan om hon förvärfvade hela verlden och dock toge skada till sin själ?” Friherre Boijes Ludvig:
Långt står dock arbetsfriden nerora samvetsfriden.
Gerna vill jag medgifva, att frågan blott om dagarne på hvilka religionens heliga minnen skola firas, om den ena dagen, eller den andra, icke utgör, i sig sjelf, något anfall emot religionsbegreppen; men oförnekligt är likväl, att firandet å de gamla dagarne är, genom den långa vanans magt, redan längesedan hos hela allmänheten så nära inflyttadt inom religionsbegreppens tillhörigheter, att all rubbning deraf sårar allmänna religions-känslan.
Jag åberopar den kännedom hvarje Riddarhusets Ledamot äger om det olyckliga, det oroande intryck, som denna Motion gjordt hos allmänheten, ifrån första stunden den blef känd: och jag frågarom mera bevis behöfs derpå, alt allmänheten, i sin känsla, redan anar ett förnärmande af samvetsfriden.
Sådant är förhållandet; men, Gudi lof! ännu äro vi icke komne derhän, att Svenska Folket, som så innerligen älskar sin seli - Den ig December f. m. 3*7 gion, oell åt hvars ömtålighet för allt hvad som rörer den, man fåfängt skall försöka att gifva benämningen af vidskeppelse, skulle behöfva, hos dessa få välmenta, men sig sjelf förvillande framställare af liberalitetens missförstådda läror, begära lof, alt få qvarstå vid de af våra fäder valda andagtsstunder, hvilka sannerligen icke heller äro för många.
Med förhoppningen, att det Utskott, till hvilket detta ämne remitteras, skall gifva oss ett Betänkande, som afstyrker Motionen, förenar jag den lifliga önskan, att Utskottets Ledamöter af de andi a Stånden, äfvensom liela allmänheten, ville icke bedöma Ridderskapets och Adelns religionskänsla efter den framställning, som Motionären gjort af sin egen.
Då jag nu yttrat mig i saken, så utber jag mig, att få tillägga några ord, utom den, som dock icke utgå ifrån något uppsåt att förolämpa, utan blott alt, i kraft af vedergällningsrältens Lag, tillrättavisa en felande Broder.
I ett af våra sednaste Plena har Herr von Hartmansdorff framstält den träffande tanka, att Ridderskapets och Adelns öfverläggningar gifva bilden af en växelundervisnings-anstalt; och han synes jemväl hafva trott, att ingen växelundervisning kan äga rum, utan alt åtföljas af vexelbestraffningar; ty våra protocoller vittna huru frikostigt han på en tid utdelat sådana till höger och vänster, så snart 318 Den 19 December f. m. lian trott sig finna tillfälle dertill.
Derefter hade man, kan hända, kunnat vänta, att han tagit sig sjelf till vara, alt icke begå samina fel, som han hos andra bestraffat; men då han nu, om så väl Motionairens, som Grefve Frölichs yttranden tillåtit sig det uttryck, att de voro ovärdiga; så hemställer jag till Ståndet och till honom sjelf, om han icke gått för långt, och sålunda gjort sig skyldig att sjelf emottaga den bestraffning, som han förut så gerna gifvit åt andra.
Ehuru öfvertygad att jag med min citation ur den Heliga Skrift tillräckligen vederlagt mine motståndare, ber jag blott att få fästa Högloft.
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på förhållandet i Sweitz.
Uti alla de reformerte
Cantonerne råder snygghet, trefnad, sedlighet och välmåga, då deremot i de Catholske, som af naturen ej äro mera vanlottade, råder uselhet, osnygghet och armod.
Icke desto mindre iagttages i de sednare eller de Catholske Cantonerne allt möjligt yttre sken af gudsfruktan och alla serskilde Helgedagar firas med uppmärksamhet, då uti de förra eller de Reformer te nästan inga andra dagar än SÖndagarne egnas åt offentliga andagten.
Jag har citerat detta, för att äfven derigenom visa, att icke blott yttre ceremonier, hvilka mäst Den 19 December f. m. verka på den fördomsfulle och trösta lättingen, äro de, som åstadkomma verklig moralitet.
Hans Exellence Herr Grefve Fleming , Claes:
Då hvarje medlem af detta Riksstånd har en gifven ratt att väcka Motioner, för hvilkas beskaffenhet han ansvarar, anser jag, att man ej är befogad, alt derföre bemöta honom med hårda eller obehagliga uttryck.
För min del kan jag ej annat, än ogilla den af Grefve Hamilton väckta fråga, i afseende på hvilken jag ej vidrör förflyttningen af Långfredagen, såsom af Molionairen återtagen.
Hvad hufvudsaken angår får jag förklara min innerliga öfvertygelse, alt alla väckelser, som erbjudas menniskali, att med alfvar begrunda sitt upphof, sin eviga bestämmelse och den redovisning, hon har att aflägga inför Gud och sig sjelf, att, säger jag, sådane väckelser och tillfällen ej böra rubbas eller inskränkas.
Jag anser, att Religionen utgör den säkraste grunden för Staters och Individers sällhet:
Jag menar härmed en upplyst Gudsfruktan och ingalunda den, som i vår tid och i andra Länder allt för ofta röjer sin afskyvärda inflytelse genom jesuitisme, förnuftsvidrighet och menniskoförtryck.
Vare det långt ifrån mig, att försvara sådana grundsattser!
Men i ett ämne af högsta vigt för Himmelens och Jordens intressen vill jag mindre uppehålla 320 Den 19 December f. m. mig vid det politiska, än det religieusa.
Jag städner exempelvis vi den till öfverflyttning på en annan Helgedag föreslagne ChristiHimmelsfärdsdag.
Denna Högtid är, så till sägandes, Christna lärans segerfest, då den företer en säll odödlighet åt den, som troget bemödat sig, att träda i den Gudomlige Stiftarens fotspår.
Jag tror, alt denna Högtid bör oförändrad bibehållas.
Hvarföre skulle en sådan särskild dag för öfverjordiska betraktelser beröfvas denna i verldslig måtto mindre lyckliga medmenniska, som hvilan med sitt hopp vid en rik ersättning för vidriga öden, för sina saknade fördelar, sina misskända uppsåt, sina kroppsliga lidanden eller sina ömma förluster; ty mot dessa sednare gifves väl ingen kraftigare tröst, än den ljufva föreställningen, alt de lossade banden skola åter sammanknytas, och att man åter och för alltid skall sluta till sitt hjerta de föremål man i tiden älskat.
Jag nämner blott den frommes och den för Religionen känslofulles sinnesskick, för attikorrthet tyda min mening i ett ämne, som kunde föranleda till vidlyftiga afhandlingar.
Jag instämmer i öfrigt med Grefve Posse och Friherre Boije.
Jag yrkar, att Mariaebebådelse- och ChristiHimmelsfärdsdag hädanefter firas på lika sätt som hittills, och jag skulle anse för nyttigt, om den värda Motionairen ville låta sin framställning förfalla.
Herr Den rg
December f. in. Herr Tham, Wolrath: Af Grefvarne Posse, Fleming och De la Gardie är sälten så väl utredd, att det skulle vara oskickligt af mig att vilja dermed upptaga Höglofl.
Jag ber blott att få göra en anmärkning vid den värde Motionairens påstående, att endast ^ide dagen i veckan vore uti den Heliga Skrift bestämd till Helgedag, den nemligen alt detta stadgande har sitt ursprung från Judiska Lagen, skrifven af Moses, och att vi nu mera hafva en mildare Lag, nemligen Christi egen.
De exempel från andra Länder, som blifvit åberopade anser jag olämpliga, dä frågan angår endast oss sjelfve och våra religieusa känslor; må vi i dylika frågor hämta rättesnöret för våra handlingar från det rena Gudfruktiga sinne, vi ärft af våra fäder och ej bry oss om huru andra Folkslag yttra sina religieusa begrepp!
Jag delar ej de stränga yttranden om Motionen, som här blifvit fälde, men hade visserligen önskat och önskar ännu att den aldrig blifvit väckt.
Jag är för mycket mån om yttrande-rätten, för att medgifva rigtigheten af att begagna hårda uttryck, hvilka endast skulle kunna ursäktas, om Religionen smädas eller Regeringens helgd, personlig säkerhet och medborgerlig frihet angripes.
Om Ridderskapet obh Adeln, som visserligen icke händer, skulle bifalla Motionen, föranledde det troligvis lill den tanka att 6 11. 21 3aa Den 19 December f. m. kallsinnighet för Religionens heliga sanningar vunnit insteg hos de mera bildade, och skadligheten af en sådan villfarelse torde vara uppenbar.
Jag förenar mig alltså med de Ledamöter, hvilka ogilla Motionen och önska dess återtagande.
Ehuru denna fråga säkerligen remitteras till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, och jag således får tillfälle att der vidare yttra mina tankar i ämnet, anser jag mig dock nu böra till besvarande upptaga en del af hvad Grefve Frölich emot mig anfört.
Herr Grefvens förklarande, att lian äger lika mycken religion som jag, är för mig ett ämne till glädje, men det ger mig anledning förmoda alt man nu, så väl som tillförene, icke förstått eller icke velat förstå livad jag yttrat.
Mina ord voro ”att man inför Throgen icke borde framföra en önskan, som ”åtminstone af den mindre bildade allmän”heten skulle kunna tydas såsom ett bevis ”på likgiltighet för religionens heligaste san”ningar, ” och säkerligen äro dessa ord af Herr Grefven orätt fattade, då han i anledning deraf funnit sig befogad gifva tillkänna, att han icke skulle tro på en sådan likgiltighet, om än Motionen bifölles.
Herr Grefven har väl lika med mig yttrat den önskan, att Christihimmelsfärds - Den 19 December f. m.
3a3 dag äfven hädanefter mätte firas på den dag, som nu är dertill bestämd, men det skäl, hvarpå Herr Grefven stödjer denna sin önskan, nemligen att Christihimmelsfärdsdag i flere Landsorter firas såsom en folkfest, kan jag för ingen del godkänna, ty yag ber Försynen bevara oss från de tider, då religieusa högtider bibehållas endast för att tjena till täckmantel för våra nöjen och måhända utsväfningar.
Mitt yttrande att mångå hvardagar tillbringas i sysslolöshet har äfven blifvit klandradt; men jag kan så mycket mindre frångå detsamma, som jag just i Motionairens och Herr Grefve Frölichs . vederläggningar funnit ytterligare styrka för denna min öfvertygelse.
Desse Herrar hafva sagt att dagarne så väl före som efter Högtiderna sällan eller aldrig begagnas till nyttiga göromål, och i och med detsamma hafva de medgifvit riktigheten af mitt påstående.
Mycket mera vore alt tillägga, men, enligt hvad jag förut yttrat, får jag i Utskottet utveckla mina åsigter, och jag anser mig derföre böra sluta, för att icke onödigt upptaga Höglofl.
Jag vill ej söka att öfvertyga med utländska exempel, utan endast hänvisa till ett inländskt, nemligen förhållandet då 1809 års Ständer öfverlade 3 24 Den 19 December f. m. och beslöto 0111 öfverflödiga Ilel gedagars indragande.
Om Herrar Ledamöter uti Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet ville, hvarom jag vågar anhålla, läsa de Protocoller, som då i ämnet höllos, skall Utskottet få se huru, i en tid, då nyss uthärdade stora National-lidanden uti sinnena djupt intryckt en starkare och alfvarligare religiositet, än nu, man då var vida skiljd från den skenhelighet, som nu icke så otydligt låter förmärka sig.
Det sanna och icke öfverspända rcligions-nit, som då ägde rum, ville jag önska äfven finge ''åda vid detta tillfälle.
För min del instämmer jag med Grefve Frölich uli hvad han yttrat om Christihimmelsfärdsdagochdelar för öfrigt Motionairens öfvertygelse att Mariasbebåclelsedag kan flyttas lill Söndagen och Annandag Pingst indragas.
Deras qvarstående hindrar på Landet i betydlig mån vårarbetenas jämna fortgång och i Städerne förorsaka de visserligen ingen nytta.
Beträffande den oro, som man påstått, att denna Motion skulle hafva väckt hos allmänheten, så tror jag att något missförstånd deri äger rum.
Jag känner nemligen ganska väl att den stora och redbara allmänheten gerna skulle önska indragning af några helgedagar och att det just är den på fria vilkor arbetande Folkclassen, som önskar att derigenom få några dagar till om året till arbetsförtjenst; jag tror att den allmänhet, som hyser motsatta åsigter, icke förtjenar något afseende.
Den 19 December f. tn. 3a5 Grefve Frölich:
Jag skulle éj begärt oridet för att besvara Herr von Hartmansdorffs replik, om ej en annan Ledamot redan behagat åtaga sig mitt försvar.
Nu soni förr skulle jag stillatigande låtit passera alt Herr von Hartmansdorff på sätt och vis förnyat den läxa, han förut gifvit, att iagttaga hofsamhet i satt och alfvar i sak.
Ja, för mia del har jag ingenting emot om Höglofl.
Piidderskapet och Adeln till och med behagar constituera Herr von Hartmansdorff till vår Censor mörum.
Jag går derför ifrån det personliga i framställningen emot mig, och fäster mig endast vid uttrycket: ovärdigt, som Herr von Hartmansdorff tilllåtit sig nyttja.
Om detta ord kan i förevarande sak tillämpas på Motionairen och mig, så hemställer jag om det icke äfven måste appliceras på 180g års Ständer, sorn beslöto Böndagarues firande på vanliga Söndagar.
Medan ordet ovärdig ännu är i minnet, torde jag få anmärka, att jag talat i denna sak med fullt alfvar, att jag anser det mindre värdigt att skämta i en alfvarsam sak, och alt ordet ovärdig således i denna discussion får sin största tillämplighet tillden, som nu framkommit med snus.
Jag hade trott mig ej kunna missförstås i hvad jag nämnde om Stångjernssmidet, och att det borde vara tydligt det jag ingalunda ifrade för några dagars insparande till arbetets bedrifvande, 326 Deu 19 December f. m. utan för hämmandet af det fylleri, som jag omnämnde varit vanligt på de efterföljande dagarneafen Helgedag midt i veckan.
Då anmärkningen i detta afseende icke kunnat härflyta från missförstånd, och jag älskar att tro den icke härröra af någon personlighet, måste jag falla på den tankan att sådane yttranden varit föranledde af bigotteri.
Då äfven de, som mäst enthusiatiskt förfäcktat motsattsen af hvad som yrkats, medgifvit att några Helgedagar kunde indragas, måtte väl Motionen härom icke vara så ovärdig; som här velat antydas.
En annan värd Ledamot Herr Tham, har yttrat, det vi ej mera lyda under Judisk
Lag, utan hade uti ifrågavarande fall Frälsarens egen föreskrift att följa.
Förhöll det sig så, skulle jag vara den sista som upphörde att bestrida indragningen, men jag tror att vår kyrko-historia vittnar om ett annat förhållande, och att vår Frälsare ej nedlät sig att sjelf bestämma alla de dagar, på hvilka Högtider och Helgedagar skulle firas.
Detta bevisar jag med det factum, att i Länder med samma religion som vår, firas Helgedagarne än på andra dagar, än hos oss, än alldeles icke, allt efter som hvarje Lands särskildta Lagstiftning i detta fall, på hvilken det berott, föreskrifvit.
Så firas t. ex. i BrödraRiket Norrige Heldagarne på andra dagar än hos oss.
Frågan om Långfredagens förflyttning har jag trott ej bordt väckas och sedan Motionairen återkallat hvad Den 19 December f. m. han i afseende derå föreslagit, förfaller Ufven frågan derom.
Till den värde Ledamoten på andra sidan skranket, får jag särskildt vända mig.