Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofjunkaren C. W. Tigerschöld skola haft befattning med assigna tionens inlösen, förklaringar i ämnet kunde varda ej mindre ÖfverKrigskominissarien Bergh, än äfven Kommissarien Londieer och Hofjunkaren Tigerschöld alfordrade. — 11 — Uti de häröfver afgifna förklaringar är vordet anfördt, af ÖfverKrigskommissarien Bergh: att då AdvokatFiskalen medgifvit, att den ifrågavarande assignationen till papper, tryck och åsatt hvitstämpel fullkomligt liknat Kongl. Räntekammarens vid inlösningstillfället gällande formulär, och Kongl. HofRätten, genom dess den 13 Augusti 1833 meddelade dom i anledning af AdvokatFiskalsEmbetets i Kongl.
StatsKontoret hos O O Kongl. HofRätten anställda talan om Bankens förpligtande att ansvara för den genom oftanämnde assignations inlösen uppkomna förlust, lemnat samma vitsord i berörde hänseende, ÖfverKrigskommissarien ansåg det böra få antagas för obestridligt, att assignationen i dessa omständigheter vore riktig; att ÖfverKrigskommissarien hyste den öfvertygelse, att assignationen jemväl i öfrige delar vore riktig och hämtade stöd för denna öfvertygelse af Kongl. HofRältens berörde dom, deruti förklarades, att Kongl.
Räntmästarne Karslröms och af Wåhlbergs under samma assignation befintliga namn, äfvensom den å assignationen skrifna kontext ägde mycken likhet med namn och kontext å formuläret; att, enligt ÖfverKrigskommissariens tanka, den af AdvokatFiskalen anmärkta olikhet i ordet ”Januarii” vore af ingen betydenhet, enär assignationsfirmor eller formulärer vanligen icke voro daterade, och det, i följd deraf, ej eller kunde vara något åliggande för den approberande att fästa synnerlig uppmärksamhet å den olika stil, hvarmed dessa ord möjligen kunde vara skrifna; att ÖfverKrigskommissarien ej ville bestiida, alt tilläfventyrs större raskhet röjdes uti Herr Presidenten Westerstrands namnteckning under firman, än i den under assignationen, men deraf följde icke, att namnet vore falskt, ty få personer ägde den förmåga att vid alla tillfällen skrifva sitt namn i alla afseenden lika, och åtskillige omständigheter verkade otta olikhet häruti; samt att AdvokatFiskalens yttrande, att vid assignationers granskning hufvudsakligaste vigten skulle fästas vid namnteckningarne, såsom svårare att efterapa än blanketterna, och att en försummelse i detta fall å ÖfverKrigskommissariens sida skulle hafva vållat den såsom felaktig ansedda approbationsåtgärden, icke kunde af ÖfverKrigskommissarien godkännas, helst inom Bankoverket, der den största och tillförlitligaste erfarenhet i detta afseende vore att inhämta, den åsigt städse blifvit följd, alt namn lätteligen kunde efterapas till fullkomlig likhet med de rätta, och att den säk - — 12 - raste kontrollen mot förfalskning måste sökas uti papperet, trycket och synnerligast stämplingen; — af Kommissarien Londieer: att, jemlikt hvad ett förklaringen bilagdt transsumt af den arbetsordning, som gällde vid den tid ifrågavai’ande assignation inlöstes, skulle utvisa, granskningen af de till Banken inkommande assignationer och af deras enlighet med de förut insände, hos Kamererarne förvarade firmorna ensamt och uteslutande tillhörde den Kamererare, som förde assignationsräkning och på eget ansvar assignationerna godkände, samt att den Kommissarie, som tillika med en Bokhållare eller Kontorsskrifvare ombesörjde expeditionen af de begärda utgående dokumenterna i afseende å nämnde assignationer, endast ålåge att tillse, det dessa blifvit genom Kamererarens påskrift till riktigheten godkända, såsom följd hvaraf Kommissarien Londieer pustode, att, om vid approbationen af ifrågavarande assignation något fel blifvit begånget, detsamma icke kunde till last föras Kommissarien, hvars vid assignationens inlösande hafde befattning således icke ens bort föranleda till bans inblandande i målet;
och af Hofjunkaren Tigerschöld: att lian, efter tagen kännedom af den förklaring, Kommissarien Londieer aflemnat, till alla delar förenade sig med hvad bemälde Kommissarie i saken anfört.
Efter af förklaringarne erhållen del, bar AdvokatFiskalen, uti ytterligare den 28 Augusti samma år 1839 till Kongl. HofRätten inlemnadt memorial, med tillkännagifvande, att han icke ägde laglig anledning att emot Kongl. StatsKontorets eller Räntekammarens tjenstemän och betjente eller Kommissarien Londieer och Hofjunkaren Tigerschöld föra någon ansvars- eller ersättningstalan i målet, vidkommande ÖfverKrigskommissarien Bergh andragit, att AdvokatFiskalen väl ej kunde frångå den yttrade öfvertygelsen, att, derest ÖfverKrigskommissarien, hvilken, i hans egenskap af Kamererare i Banken, ifrågavarande assignation lill inlösen approbera! och genom denna åtgärd föranled t
Banken att samma assignation såsom riktig antaga och derför gifva motsvarande valuta i penningar, vid den för pröfningen af assignationens riktighet anställda jemförelse emellan densamma och då gällande, i Banken förvarade , formulär för Kongl.
Räntekammarens assignationer, fästat icke blott en flygtig blick på den skrifna delen af assignationens kontext samt namnteckningarne derunder, då likheten dem emellan vore missledande, ulan en noggrann uppmärksamhet, 13 — den anmärkta damringen i stilen både i kontexten och synnerligen i namnteckningarne samt framför allt i Herr Presidenten Westerstrands namn, hvilken darrning icke förefunnes i namnteckningarne å formuläret, svårligen kunnat undgå att upptäckas samt väcka misstänka om assignationens beskaffenhet och följaktligen föranleda till efterfrågan om förhållandet med densamma, innan den af ÖfverKrigskommissarien godkändes till inlösen af Banken; men att AdvokatFiskalen, som tillika ansåg åtskillige andra omständigheter, hufvudsakligast i anmärkningsmemorialet redan uppgifna, äfvensom den af ÖfverKrigskommissarien Bergh åberopade, om mängden af de hvarje dag inkommande assignationer, hvilkas granskning, jemte öfriga tjenstepligter, honom ålegat, i märklig mån lända till hans urskuldande, i betraktande af dessa omständigheter, till Kongl. HofRättens bepröfvande hemställde, huruvida, äfven om någon uraktlåtenhet i afseende å granskningen af ifrågavarande assignation, innan densamma approberades till inlösen af Banken, borde ÖfverKrigskommissarien Bergh till last läggas, denna uraktlåtenhet vore af den svåra beskaffenhet, att densamma kunde såsom uppenbart tjenstefel honom tillräknas, samt föranleda lill hans dömande till ansvar och skyldighet alt gifva Banken ersättning för den förlust, sorn Banken genom inlösande af assignationen fått vidkännas.
Varande jemväl sistberörde memorial kommuniceradt med ÖfverKrigskommissarien Bergh, som, med anledning deraf, uti till Kongl. HofRätten aflemnad ytterligare förklaring, hufvudsakligen åberopat hvad han förut till sixr befrielse från ansvar i målet anfört, med erinran derjemte, att ÖfverKrigskommissarien icke, såsom AdvokatFiskalen antagit, skall ägt rådrum och tillfälle att, för den händelse, att assignationen förekommit tvetydig, derom göra förfrågningar, utan att det, enligt instruktionen, tillhört ÖfverKrigskommissarien att genast derå teckna approbation eller kassation.
Genom Utslag den 5 Maj 1840 har Kongl. HofRätten i målet sig utlåtit, att ehuru Kamererare!!, ÖfverKrigskommissarien Bergh till inlösen godkänt ifrågavarande på Kongl.
Räntekammarens räkning med Rikets Ständers Bank å '7,900 R:dr banko utställda assignation, och Banken, till följd deraf, infriat samma assignation, hvilken Herr Presidenten Westerstrand samt Kongl.
Räntmästarne Karström och af Wåhlberg sedermera förklarat vara falsk; likväl och emedan berörde assignation ej allenast till papper, — 14 — tryck och åsatt hvitstämpel, utan ock till den skrifna kontexten jemte Kongl. Räntmästarne Karströms och af Wåhlbergs namn befunnes äga så mycken likhet med det formulär eller så kallade firma, som vid inlösen af Kongl.
Räntekammarens assignationer tjenade till efterrättelse för Bankens tjenstemän å den tid, då förstnämnde assignation inlöstes, att, med afseende å den skyndsamhet, hvarmed det, enligt gällande arbetsordning, ålegat ÖfverKrigskommissarien Bergh att, angående assignationens godkännande eller förkastande, yttrande meddela, det icke kunde läggas ÖfverKrigskommissarien till last, att hans uppmärksamhet undfallit de vid hastigt påseende mindre märkbara skiljaktigheter, som, vid skedd jemförelse, förefunnos emellan Herr Presidenten Westerstrands namnteckning å nyssnämnda formulär och hans namn å ifrågavarande assignation samt stilen i ordet Januari och öfriga kontexten af samma assignation, funne Kongl. IdofRätten sådana omständigheter icke hafva i målet förekommit, att ÖfverKrigskommissarien Bergh kunde dömas till ansvar eller skyldighet att den Banken genom inlösen af omförmälda assignation tillskyndade förlust ersätta.
Af förut tillkännagifvet laga jäf hindrad att i afseende å denna sak utöfva det mig anförtrodda embete, har jag, likasom tillförne isamma fall, begagnat den rätt, 25 § i den för Justitieombudsmannen fastställda instruktion medgifver, och således till deri man, som vid sistförlidna Riksdagen förordnades att mig efterträda, i händelse jag innan nästa Riksdag skulle afgå, nemligen Herr Lagmannen och tillförordnade KrigsIlofRättsRådet L. J.
Rhodin öfverlemnat Kongl. IIofRättens ofvanberörcle dom, jemte skrifvelse af den 21 Maj sistnämnda år, med anmodan att, å JustitieOmbudsmansEmbetets vägnar, vidtaga de åtgärder, som, på Embetet beroende, kunde finnas nödiga; i följd hvaraf Herr Lagmannen, genom skrifvelse till AdvokatFiskalen i Kongl. HofRätten af den 25 samma månad, med förmälan, att annan åtgärd i saken ansåges då icke kunna ifrågakomma, än att tillse, det Kongl.
IIofRättens derutinnan meddelade utslag, hvarigenom Rikets Ständers Bank blifvit all ersättning frånkänd, icke måtte vinna laga kraft, utan blifva till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning öfverlemnadt, anmodat AdvokatFiskalen att fullfölja den emot Kamereraren i Banken, ÖfverKrigskommissarien Bergh anställda ansvars- och ersättningstalan, medelst anförande af underdåniga besvär öfver det i afseende å hans för - - 15 farande gifna utslaget.
Och har AdvokatFiskalen sådant fullgjort samt i de till Kongl. Maj:t ställda besvären, under åberopande af hvad hans till HofRätten ingifna embelsmemorial innefattar, anhållit, det Kongl. Maj:t i nåder täcktes pröfva och afgöra, huruvida, om någon uraktlåtenhet i afseende å noggranheteu vid granskningen af ifrågavarande falska assignation, innan densamma approberades till inlösen af Banken, må böra Kamereraren ÖfverKrigskommissarien Bergh till last föras, denna uraktlåtenhet må vara af den svåra beskaffenhet, att densamma bör honom såsom uppenbart tjenstefel tillräknas samt honom i följd derafådömas ansvar och skyldighet att hålla Banken skadeslös för den förlust, Banken fått vidkännas genom assignalionens inlösen.
Varande denna sak ännu beroende på Kongl Maj:ts nådiga pröfning.
Ibland de flera af mig emot Domare och andre Embetsmyndigheter väckta anmärkningsmål, för hvilka, upptagna uti min vid sistförlidna Riksdags början aflemnade berättelse, slutlig redovisning ännu återstår, förekommer (pag. 23) den sak, hvarom dersammastädes förmäldt är, huruledes Kongl. Svea IdofRätt, uppå dess AdvokatFiskalsEmbetes anställda åtal emot särskildt tillförordnad Ordförande jemte Ledamöter uti Sigtuna Rådstufvu-Rätt, hvilka, på sätt anmärkt och visadt blifvit, deltagit i bemälde Rätts domslut, hvarmedelst sedermera aflidne Tullbevakningslnspekloren i nämnde stad, Borgmästaren Johan Falck Larsson, tilltalad för det han, som anhållit ett ifrån Stockholm till Sigtuna ankommet parti kaffe, såsom oförpassadt, derefter med begagnande af ett oriktigt betyg beredt sig utväg att
Lill ägaren återställa varan, utan att redovisa stadgade afgifter för mera än en del deraf, är vorden för denna förseelse dömd till den svåra bestraffning, Kongl.
Förordningen den 23 Juni 1825 stadgade för tulltjensteman, som gynnat eller befordrat oloflig införsel af varor, samt af sådan anledning förklarad skyldig att träda i allmänt häkte, dit han äfven afförts, genom Utslag den 29 Maj 1839 sig utlåtit och funnit, att det af RådstufvuRätten, lill stöd för dess domslut åberopade lagstadgande icke varit emot dess bestämda ordalydelse, å Borgmästarens åtalade förseelse tillämplig, och att således RådstufvuRättens åtgärd, att på grund deraf ådöma Borgmästaren urbota straff, hvartill, såsom en ytterligare härifrån härledd följd, kommit förordnandet om hans häktande och införande till Smedjegårdshäktet, borde föras RådstufvuRätten till last och till ansvar såsom för felaktig dom föranleda; dervid Kongl. HofRätten likväl, med fästad uppmärksamhet å flera andragna omständigheter, och då RådstufvuRätten måste anses hafva, mera i saknad af ett å förseelsen fullt tillämpligt laghud, än af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd bedömt den tilltalades förfarande på sätt som skett, pröfvat RådstufvuRättens tillförordnade Ordförande och Ledamöter, för hemälde Rätts felaktiga dom, endast böra tillsammans böta Etthundra daler Silfvermynt med Tretiotre R:dr 16 sk. och till Borgmästaren Falcks Sterbhusdelägare utgifva ersättning för det honom, genom domen och deraf följda häktande, tillskyndade lidande och skada med ett jemkadt belopp af Sextiosex R:dr 32 sk. banko; hvarförutan tillförordnade Ordföranden, som för tvenne utlemnade expeditioner beräknat och uppburit högre lösen än vederbort, derför blifvit fälld att plikta Fyratio R:dr; öfver hvilket Kongl. HofRättens Utslag, så vidt det angår RådstufvuRättens förfarande i målet angående Borgmästaren Falck, ej mindre Åd vokatFiskalsEmbetet, än RådstufvuRättens Ordförande och Ledamöter hos Kongl. Maj:t anfört underdåniga besvär; fullföljande Ad vokatFiskalsEmbetet sitt förut framställda påstående om svårare ansvar å de tilltalade; deremot desse yrkat att varda ifrån all ansvarighet befriade.
Om det icke kan motsägas, att Domarens första och vigtigaste åliggande är, att göra sig redo för beskaffenheten af det mål, som beror af hans pröfning, och att uppenbara misstag i detta hänseende, i samma mån som derigenom skada eller personligt lidande åstadkommes, påkalla rättelse och allvarligt ansvar, torde ej heller kunna förnekas allmänna åklagaremaktens befogenhet att beifra ifrågavarande sak, hvilken, efter hvad tillförne är visadt, företer ett, lyckligtvis sällspordt, exempel på domareåtgärder af sådan art, medelst hvilka en tilltalad tjensteman blifvit, under åberopande af lag, som ej rimligen varit till den emot honom angifna förseelse lämplig, icke blott ansedd saker till groft brott, som ej timat, utan äfven af samma anledning beröfvad sin personliga frihet och sålunda obehörigen förnärmad — 17 förnärmad i sina rättigheter och sitt anseende såsom medborgare och innehafvare tillika af annat vigtigare embete.
Enligt sådana åsigter hade jag funnit mig förpligtad att låta AdvokatFiskalsEmbelet fullfölja sin talan i saken, hvilken, efter de äfven å vederdelosidan anförda besvär, sålunda i sin hela vidd kommit under Kongl.
Maj:ts nådiga skärskådan i Dess Högsta Domstol.
Denna sak är numera afgjord.
Vid afgörandet har, på sätt Högsta
Domstolens protokoll för den 12 April innevarande år innehåller, den skiljaktighet i meningarne de närvarande Herrar Ledamöter emellan yppats, att Herrar JustitieRuden Themptander och af Rolen förklarade sig finna skäl icke vara å någondera sidan antonii, som lill ändring i HofRättens öfverklagade utslag kunde föranleda, samt Herr JustitieRådet Grefve Carl Sparre för sin del fann ej skäl att i HofRättens utslag göra annan ändring, än att RådstufvuRältens tilltalade Ordförande och Ledamöter, för hvad dem i målet till last lage, skulle tillsammans böta Etthundra R:dr banko sålunda, att Ordföranden erlade fyratio
R:dr och de öfrige hvar för sig tjugo R:dr; hvaremot Herrar JustitieRuden Isberg, Engelhart och Gref ve Snoilsky förenade sig om det slut, att de funno, med afseende å det skick, hvaruti åtalet emot Borgmästaren Falck för haus, såsom Tullbevakningsinspektor, begångna felaktigheter hos RådstufvuRätten förekommit, samt vid öfvervägande af hvad parterna, hvar emot annan, i nu förevarande mål andragit, RådslufvuRättens förfarande icke vara af den beskaffenhet, att ansvars- och ersättningsskyldighet borde dess Ordförande och Ledamöter ådömas, hvarföre, med ändring af HofRättens utslag, de från AdvokatFiskalsEmbetets anställda åtal frikändes; i och hvarmed något yttrande öfver de af AdvokalFiskalsEmbetet anförda besvär icke erfordrades.
I öfverensstämmelse med hvilken sednare, af tre ibland Högsta Domstolens Herrar Ledamöter tillkännagifna mening, såsom frisägande de tilltalade och således gällande emot de tre öfriga Herrar Ledamöters yttrade meningar, Kongl. Maj:ts Utslag under sistnämnda dag är utfärdadt. 3 - 18 Af Riksdagsberättelsen (pag.
139) inhämtas, att, sedan Kongl. Svea HofRätt, i anledning af AvokatFiskalsEmbetets derstädes förda talan emot tillförordnade Polismästaren i Stockholm, Häradshöfdingen O. Hultberg, angifven att hafva låtit prygla trenne för olofligt tillgrepp angifna personer, i afsigt att förmå dem till bekännelse, genom Utslag den 10 December 1839, ansett Häradshöfdingen till denna förbrytelse saker och förklarat, att han derför gjort sig förlustig det af Kongl. Maj:t i nåder honom lemnade förtroende att
Polismästaretjensten förvalta samt följaktligen borde från utöfningen deraf genast skiljas, äfvensom att han vore skyldig att för det lidande, som i ofvanberörde måtto blifvit bemälde personer tillskyndadt, till dem utgifva ersättning, angående beloppet hvaraf vidare yttrande likväl, i anseende till deras frånvaro, då ej kunde meddelas, detta Kongl. HofRättens Utslag blifvit till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning liemstäldt i följd af anförda underdåniga besvär både af AdvokalFiskalsEmbetet och af Häradshöfdingen Hultberg.
Uppå föredragning af saken inför Konungens Högsta Domstol den 24 Augusti 1841, i närvaro af Herrar JustitieRäden Themptander j Hackman, Nordenstolpej Grefve Snoilsky_, Grefve G. A.
Sparre och af Holén, bar enhälligt det beslut blifvit stadgadt, att då, efter hvad dervid anmältes, Häradshöfdingen Hultberg genom döden afgålt, all fråga om ansvar i detta mål borde förfalla, men att, i afseende å den honom ålagda ersättningsskyldighet, vid HofRättens yttrande komme att bero.
Varande i likhet härmed Kongl. Maj:ts Utslag under sistnämnda dag utfärdadt.
Hvad åter beträffar de öfriga emot Häradshöfdingen Hultberg väckta åtal, hvilka, såsom i Riksdagsberättelsen äfven förrnäles, voro hos Kongl. HofRätlen anhängiga; så enär
Hultberg aflidit innan han öfver dessa särskilda af AdvokatFiskalsEmbetet började åtal blifvit hörd, hafva desamma följaktligen ej heller kunnat till vidtagande af ytterligare åtgärder å bemälde embetes sida föranleda; hvarföre ock vidare redovisning för dessa anmärkningsmål, såsom nu mera förfallna, icke är af nöden. — 19 På salt Riksdagsberättelsen (pag 131) innehåller, hade, i anledning af Svarfvaremästare Wedeubergs och Ullströms klagan deröfver, att de, den 21 Juli 1838 på aftonen, blifvit å allmän gala här i staden af en patrull utaf Konungen Lifgarde till häst öfverfälle och medelst sabelhugg misshandlade, undersökning om denna händelse föregått vid KrigsRätt, derifrån, genom anförda besvär öfver dess beslut, målet inkommit till Kongl. KrigsIIofRätten, som, genom Utslag den 20 November 1839, dömt befälhafvare!! vid nämnde patrull Fanjunkaren Stoltenburg samt dervid tjenstgörande korporalerne Almqvist och Richenberg, den förre, dels för det han vid berörde tillfälle, emot honom meddelade ordres, anbefallt patrullen att hugga in på en närvarande folksamling, och sålunda föra nied t den klaganderne öfvergångna misshandling, dels ock för det han afgifvit oriktig rapport om den verkställda patrulleringen, alt, jemte de af KrigsRätlen honom ålagda böter för såramål och gatufredsbrott, undergå sammanräknade sju månaders arrest å högvakt eller fästning, derunder sällskap icke finge honom tillåtas, samt Almqvist och Richenberg åter, hvilka, utan att hafva förmärkt den af befälhafvaren meddelade befallning, ändock under patrullens marsch huggit efter de å stället sig uppehållande personer, att derföre nedflyttas till gardister och hvar för sig straffas med sextio prygel; och ej mindre Stoltenburg, än Almqvist och Richenberg, hvilkendera af dem häst gälda gitte, att ersätta klagandernes utgifter
Lill det belopp, KrigsRätten stadgat, jemte lösen för KrigsHofRättens utslag.
Uti hvilket utslag de sålunda sakfällde hos Kongl. Majit i underdånighet sökt ändring, eller ock att af nåd varda från dem ådömde ansvars- och ersättningsskyldighet befriade.
Häröfver har Kongl. Majit med Dess Högsta Domstol beslutat och under den 13 April 1840 meddelat nådigt Utslag af innehåll, att ehuru, hvad först anginge Fanjunkaren Stoltenburg, Gardisterne Hallbergs och Ågrens vittnesmål icke kunde tilläggas vitsord i fråga om beskaffenheten af de ordres, Stoltenburg skall, vid öfverklagade tillfället, till patrullmanskapet och deribland äfven bemälde Hallberg och Ågren utdelat, funne Kongl. Majit likväl, med afseende på hvad i målet för öfrigt förekommit, icke skäl att i KrigsHofRättens utslag, i hvad det rörde Stoltenburg, göra ändring; äfvensom beträffande Korporalerne Almqvist och Richenberg samma utslag blefve faststäldt; med förpligtelse tillika för de sakfällde att 20 - gemensamt ersatta Svarfvarne Wedenberg och Ullström hvad till lösen af Kongl. Maj:ts Utslag åtginge.
Och vidkommande slutligen den sökta nåden, funne Kongl. Maj:t icke anledning att bevilja Stoltenburg någon mildring i hvad honom ådömdt blifvit; men af gunst och nåd ville KongL O 'O O Maj:t förskona Almqvist och Richenberg från den dem ålagda bestraffning af degradation och prygel, samt tillåta, att de i stället finge umgälla sin förbrytelse, hvar för sig, med en månads fängelse.
I Högsta Domstolen hade, enligt hvad protokollet för den 13 nästförutgångna Mars utvisar, Herrar JustitieRåden Themptander, Bredberg, Engelhart, Grefve Snoilsky och, nuvarande Herr SlatsRådet, Friherre Stael von Holstein samt, i egenskap af MilitärLedamöter, Hans Excellens Herr Gener al Löjtnanten Grefve Brahe och sedermera aflidne Herr KonterAmiralen C. af Klint deltagit i målets pröfning och förenat sig om det beslut och, i afseende å nådansökningen, om det underdåniga tillstyrkande, i likhet hvarmed ofvanomförmälda nådiga Utslag är affattadt.
O O Kongl. Götha Hofrätts den 21 Juni 1839 meddelade, i Riksdagsberättelsen (pag. 36) omförmälda, Utslag, hvarmedelst, uppå Ad vokatFiskalsEmbetets talan emot Domhafvande!! i Åhs IläradsRätt, för bemälde Rätts beslut i fråga om förvandling af Kongl.
Majrts och Kronans andel uti de Elias Johansson från Rågårdsslätt, för oloflig bränvinsbränning, ådömda böter, Kongl.
IlofRätten förklarat HäradsRätten hafva till dess anmärkta åtgärd haft skäl, hvarföre all fråga om påföljd af AdvokatFiskalsEmbetets mot Domhafvande!! anställda åtal komme att förfalla, hade blifvit hos Kongl. Maj:t öfverklagadt genom underdåniga besvär, deri AdvokalFiskalsEmbetets talan fullföljdes.
Öfver dessa besvär har Kongl. Maj:t, uti det med Dess Högsta Domstol beslutade Utslag af den 30 Juni 1840, sig yttrat och funnit
Domhafvandens i HäradsRätten anmärkta förfarande icke vara af den beskaffenhet, att detsamma kunde, enligt 1 Kap, 12 § Rättegångsbalken, såsom fel i embetets utöfning, Domhafvanden till last föras, i följd hvaraf åtalet ogillades.
Uti hvilket slut, enligt hvad Högsta
Domstolens protokoll för sist - — 21 — nämnde dag upplyser, de flesle närvarande Ledamöter, nemligen Hernin Justitie Ruden Stråle, Isberg Grefve C. Sparre och, nu varande Herr StatsRådet, Friherre Stael von Holstein sammanstämt; hvaremot Herrar JustitieRåden ThemptanderNyblaeus och Backman yttrat: handlingarne visade, att, efter det Elias Johansson af HäradsRätten blifvit fälld för oloflig bränvinsbränning alt böta 50 R:dr, deraf tvåtredjedelar blifvit dels betalte dels ock af åklagaren efterskänkta, bemälde Rätt, i anledning af väckl fråga om förvandling af återstående tredjedelen, dertill Elias Johansson saknade tillgång, i beslut den 24 Oktober 1837 förordnat, det Elias Johansson skulle umgälla Kongl. Majrts och Kronans lott i samma böter med två veckors fängelse; men som, vid det förhållande, att hela bötesbeloppet 50 R:dr, enligt 63 § i Kongl.
Förordningen den 19 Juni 1835, i brist aftillarån» förvandlas lill tre veckors fängelse, Elias Johansson, enär Härads O O O