Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade ämnat att först yttra mig öfver den 3:dje punkten; men som Hr Lefre'n redan bättre än jag det skulle hafva kunnat, uttalat allt hvad jag velat säga, börjar jag med den 4:de innefattande att ett numera Öfverste-löjtnanten Åkerstein ådömdt suspensionsstraff å 4 månader blifvit med en månad förminskadt med hänsigt till tiden hvarifrån suspensionen skulle taga sin början hvarvid en månads förut erhållen och begagnad permission fått i beräkningen af tiden ingå.
Hvad är väl detta för anmärkn.l
Från hvilken källa den härflutit med hänsigt till den som henne framställt lemnar jag derhän men då Const.Utsk. uptagit densamma kan jag deri ej finna annat än allt för stor högaktning för domaremakten, en högaktning, den jag visserligen gillar men icke sträcker så långt, ty jag kan icke föreställa mig att annat 336 Den 1 Maj e. m. kan med dom åsyftas, än att det ådömda straffet skall gå i verkställighet och hvad denna sak angår, har den omtalade personen verkligen under bestämda tider afhållils från tjenstgöring jemte förlust af lön för samma tid.
Man kan således ej neka det ju icke domen gått i verkställighet.
Jag kan icke vid detta tillfälle underlåta alt urtaga äfven en annan anmärkn. eller den, som rörer bemälde Hr Akersleins befordran till Öfversle-löjtnant i armeen, för att visa hvart man kommer, när man så der på fri hand utkastar anmärknings-anledningar.
Det lärer vara kändt och ei kändt alt det tillkommer Konungen att till grader iuorn armeen utnämna hvem
Han behagar; det är också en ganska gifven och obestridlig sak att en person, kan vara till den grad skicklig och af sin Konungs nåd. och upmuntran förtjent alt hau deraf bör komma i åtnjutande utan afseende derpå att han för öfrigt kommit att begå ett tjenstefel, och jag får för min del förklara ali om fråga upslått om denna befordran midt under det suspensionen pågick, skulle jag, derest jag varit föredragande icke dragit i betänkande att kontrasignera fullmakten, ty man bör ej förglömma alt denna befordran skedde inom arméen, hvarigenom ingen menniska prejudicerades.
Annorlunda hade del möjligen kunnat vara om befordran på Stat ifrågakomma, men äfven om så varit förhållandet, hemställer jag hvarthän det skall leda om hvar och en, som funne sig missnöjd skulle inlemna anmärkms an!edn:r mot vederbör.
Depart:s-chefer, och hvad serskildt den för Landtförsvaret beträffar, tror jag ej alt en Talleyrands diplomatiska skicklighet skulle förslå att nöjaktigt förklara grunderna för en eller annan utnämning.
För min del finnér jag de här framställda anmärknrr så ogrundade eller förtjenande så ringa afseende det jag finner mig föranlåten anhålla att de med R. o. Ad:s ogillande måtte läggas till handlingarne.
Af den öfverläggning, som hittills egt rum, torde Ståndet hafva funnit, alt mina farhågor besannats.
Ofverlåggningen har gått, som man kunde vänta, utan sammanhang och följden deraf lärer vara, all ingen af Ståndets ledamöter hört eller npfattat något ärende i samband.
Det har burit så illa åt, att, då en ledamot talat om nyttan och nödvändigheten af boställsrum ål Konungens rådgifvare, så har nästföljande talare yttrat sig om nyttan och nödvändigheten af boningsrum åt fångar.
Stånd torde följaktligen hafva så misshandlat delta ärende, som R. o. Ad.
Nu har tillika inträffat, alt en talare, Hr von Troil begärt ogillande af lista punkten, Hr Lefrén den 3:djes läggande till handlingarne, Frih.
Stedingk att likaså måtte ske med den 4:de och Frih. Raab, att hela den afdeln., som benämnes Lit.
A skulle återremitteras.
När tiden till proposns framställande kommer och alla dessa serskildta yrkanden skola i afgörendets stund utredas, så lärer det komma Den 7 Maj c, fil. 337 komma att visa sig om icke det varit bättre atl afhandla hvar sak för sig.
Den som framdeles kommer att läsa våra prot., varder troligen förvånad att finna, huru man talat öfver ämnena om hvarandra; han måste följaktligen söka på ett ställe hopaföra de spridda yttrandena öfver samma sak, innan han kan finna något sammanhang, i öfverläggningen, och fatta saken i sin helhet.
Fråga bör vara icke blott att hålla sig till Konungens råtlgifvares åtgärder, utan äfven att, på sätt Hr Lefre'n och Frih. von Stedingk gjort, fästa upmärltsamhel vid det sätt hvarpå Const.
Ulsk. behandlat saken.
Sedan Utsk. 1840 användt 106 § på 31 serskildta mål, och derpå icke följde ett sakfällande utaf någon enda af Konungens rådgifvare, så tyckes Utsk. hafva tagit för regel alt icke vidare begagna 106 §,' men deremot den 107:de så mycket mer och äfven på sådane ämnen, som bort utgöra föremål för den 106 §:n.
Hvilken har följden deraf blifvit?
— Jo, att Ulsk. benådat efter 106 §, som varit tillämplig, men anklagat efter 107:de §, som icke är det.
Om Ständerne då äro såsom man bör förmoda, lagoch samvetsgranna: så kunna de ej sakfälla efter den 107 §, som är otillämplig.
Följaktligen varda Konungens rådgifvare utan allt ansvar äfven om de bort ådraga sig något sådant.
Jag säger icke i allmänhet att så är och vill vid hvarje punkt uttrycka min mening serskildt, men uttalar detta på förhand för att visa det skefva sätt hvarpå Const.Utsk. behandlat frågan.
Jag tillåter mig detta hårda uttryck derföre, att jag vid flere riksdagar, den ena efter den andra, då jag icke varit rådgifvare, anmärkt samma fel, hvartill Utsk. nu åter, i min tanka, gjort sig skyldigt.
Det är Mine Hrr! enl. min förmening, nödigt, alt män, hvilka hafva ett så vigtigt updrag sig anförtrodt, som Const.Utsk:s ledamöter, handla så samvetsgrannt och lagligt som möjligt är.
Derföre, och för den makt, som ligger på utöfningen af deras befattning, gör jag denna anmärkning.
Hvad l:a punkten beträffar ”angule dispositionen af anslaget för fångars vård och underhåll lill inredande af ett Straffängelse inom Warbergs f. d. Fästning” så hade anmärkn:n dervid, om någon sådan varit förtjent, (jag säger icke ull så är, ulan örn så varit) bort framställas efter 106 §:n, emedan frågan är huruvida Konungens rådgifvare kunnat tillåta sig alt för ett annat ändamål än det bestämda, begagna ett visst anslag.
En ledamot bar talat om nödvändigheten af medlens användande.
Denna erkänner jag också, men tvistefrågan är den, jag nämnde, huruvida del var tillåtlig! att begagna medlen; om det ej var medgifvet hvarföre föranledde ej Konungens rådgifvare skrifvelse derom till R.
St., enär dessa voro tillsammans då behofvet skulle fyllas.
Hade de icke varit samlade, så hade den gamla regeln, att nöden har ingen lag, måst gälla.
Annat var förhållandet, när Ständerne voro tillstädes.
Den 2:dra punkten angår ”indrifvande af böter, ådömda de Norrska undersåter af Svensk domstol”.
Här tror jag Const.Utsk, haft alldeles rätt atl begagna den 107:de §, ty redan 1825, fä6 H. 22 338 Den 7 Maj e. m. stades, såsom betänk, visar, Konungens npmärksamhet på behofvet alt reglera de politiska förhållanden emellan Sverige och Norrige, hvilka här äro i fråga.
Det skedde således 11 år efter Föreningen.
Ifrån år 1825 till 1851 äro 26 är ytterligare förflutna, och ändock hafva Konungens rådgifvare såvidt man vet, icke vidtagit någon åtgärd för att rätta delta missförhållande.
Bevisar ett sådant handlingssätt nit och drift, eller motsatsen?
Hr Sandströmer har sagt att detta ämne tillhörde Unionskomitéen: jag som har varit ledamot af densamma och Hr Lefre'n likaledes, vi vete nogsamt alt dessa juridiska frågor icke voro föremål för Unions-komiteens förhandlingar.
Hade förhållandet varit eller bort vara sådant, sora Hr Sandströmer påslår, så hade
Konungen utan tvifvel i komitéen insatt äfven sådana ledamöter, som gjort lagfarenheten lill sitt lefnadsyrke, men några dylika funnos der icke under de flera år jag var komiteens medlem och icke heller förut, såvidt jag vet.
På denna komité berodde saken således icke.
Då nu emellertid de båda åtgärder, som bär varit föremål för anmärkn. berott på rådgifvare af åren 1846 och 1849, hvilka redan äro enlligade ur Konungens rådkammare, så är följaktligen med stöd af 107 § ingenting att göra.
Då jag uppehöll mig vid den förra punkten glömde jag och anhåller att nu få anmärka det Hr Sandströmer omförmälde, huruledes den åtgärd, som vidlogs i afseende på fängelsebyggnaden i Warberg, föreföll under det att Konungen var fränvar. från liufvudstaden, hvarvid talaren tillika nämnde om sådane ärender, dem Konungen icke under resor afgör:
Detta låter som skulle den afgångne rådgifvaren tro, att Styrelsens hufvudsäte vore, icke der Konungen befinner
Sig, ulan i hufvudstaden, der den I. f. Regeringen siller.
•— Men del år icke så.
— Der Konungen vistas, der år ock Styrelsens hufvudsäte.
Hvad som afgöres i den t. f.
Regeringen, är ingenting annat än hvad Konungen finner för godt att från sig afsöndra till dem, som hemma sitta. 43 § R.
F. är i det fallet tydlig, lydande sålunda: ”Går Konungen i fält, eller till aflägsnare inrikes orter, eller till konungariket Norrige reser, förordne tre ledamöter af Statsrådet, under den ordförande, som Han, antingen ibland Prinsar af Sitt Hus, eller ibland Statsrådets ledamöter, serskilt nämner, att föra regeringen i de mål, Konungen föreskrifver.
Med de mål, Konungen dä Sjelf afgör, förhälles på del sätt, som 8:de §:n stadgar”.
Den 3:dje punkten, rörande Bevärings-manskapets öfningar, är ock af den beskaffenhet att, om anmärkmu varit behörig, hade hon bordt göras efter 106 och icke efter 107 §:n, ty i den åtgärd som vidlogs, saknades icke, på sätt, Hr Lefrén tillräckligen uplyst, nit, skicklighet och drift.
Enahanda är förhållandet med 4:de och 5:te punkterna, ang:de det Majoren Åkerstein ådömda suspensiousslraff samt boställsrums uplåtande, åt Depart:s-cheferne.
Skulle något klander i sistnämnde hänseende ega rum, så vore det af den orsaken, att kronans hus blifvit obehörigen begagnade.
Men åtgärden var deremot i min tanka så nödig och riktig, att hon just bevisar nit och drift hos Den 7 Maj e. m. 339 deni, som henne tillstyrkt, ty i ett land, der embetsmännen i allmänhet äro så ringa aflönade, som i Sverige, der är det nödigare än [i;i andra ställen, att de högste embetsmännen, Dep:ts-cheferne, må vara så litet som möjligt betungade af den tidspillande och kostsamma omsorgen att skaffa sig passande boningar.
I samma mån, som det s. k. parlamentariska styrelse-sättet olyckligtvis inritat sig hos oss, i följd hvaraf rådgifvare-personalens omvexling är att för hvarje riksdag befara, blifver det oss mycket nödvändigare, alt för dessa ombylliga embetsman må finnas bostäder, der de kunna taga in, den ena efter den andra, ulan att behöfva ruinera sig genom särskild bosättning i och för sina missa sysslor.
Sjette punkten rörer anmärkn. beträffande ett, på besparingarne af Art. anslaget, Fäll-tygmästaren Thestrup tillagdt arfvode.
— Då Konungen i allmänhet äger använda besparingarne så är det klart att han destomera bör kunna göra det nu, då Gcneralfält-tygmästarelönen särskildt användes till gagn för Artilleriet, som
Konungen oanmärkt kunnat göra en dylik disposition under den lid General-fältlygmästarelönen upbars af cmbetets innehafvare.
Nu innebär anmärknm en otacksamhet mot 11. K. II.
När förre General-Fälttygmästaren sjelf upbar hela sin lön och Ofverste-Löjtnanlen Thestrup i hans ställe satt i Krigs.-colhm, så lemnade man det arfvode, denne derföre tilldelades, opåtaldt.
Nu, då H. K. H. lill Artilleriets nytta använder hela GeneralFälltygmästarelönen, så klandrar man, alt Öfversle-Löjtnanten Thestrup fortfarande undfår för enahanda befattning samma arfvode som förut.
På grund af hvad jag sålunda anfört, anser jag ingen af dessa anmärkn:r böra föranleda R. o. Ad. att hos Konungen, anhålla om någon rådgifvares entledigande.
Consl:sUlsk:s här under behandling varande s. k. descharge-belänk. har blifvit hårdi angripet, med rätta såsom jag tror i åtskilliga punkter, men likväl icke i alla.
Jag anhåller derföre att med några ord få besvara hvad som här blifvit yltradt mot de punkter, i hvilka, enl. mitt förmenande, Ulsk. haft rätt.
Tager jag dä först i betraktande punkten angule disposition af anslaget för fångars vård och underhäll i och för inredande af Warbergs f. d. fästning till straff-fängelse, så har man ang:de densamma här anmärkt, att man flere gånger tillförene opåtalt användt förslagsanslaget för fångars vård och underhåll till reparationer af fängelserna.
Att så skell, vet Const.Utsk. ganska väl, och Lisk. ansåg det vara rätt att så skedde, ty IJtsk. ansåg, att til! fångars vård och underhåll nödvändigt hörde, att de hus i hvilka tångarne bodde, mäste underhållas, och då annat tillräckligt anslag icke lill äuda målet fanns, så har man icke ansett anmärkningsvärd! att medel to gos af fängvårdsanslaget.
Men derföre alt Ulsk. ansåg fångvårdsunslaget opåtalt kunna få användas lill reparation af redan beflndtliga fängelser, så följer deraf icke alt samma anslag kunde opåtalt få användas lill nybyggnader.
Det må visserligen vara möjligt att 22* 340 Den 7 Maj e. m. någon mindre nybyggnad på samma gång som reparalionerne blifvit företagne, utan att anmärkn. deruppå följt, men om så skett, kan likväl sådant förklaras af omöjligheten för ett Utsk. sådant som Const.Utsk. att öfvervaka hvarenda sådan liten mindre byggnad.
Har det åter skett i större skala utan att anmärkn. deruppå följt, så anser jag för min del sådant vara orätt; men om något orätt förut har skett, kan det väl icke dermed försvaras, att det orätta får ske om igen och åter om igen.
Jag har sagt, alt Utsk. ansåg det nyskapade fängelser icke finge upföras af anslaget för fångars vård och underhäll, och jag tror att K. M. och It.
St. varit af samma tanke, ty om så icke varit, hvarföre skulle K. M. dä, i stället att taga de behöfliga medlen på det ill imiterade anslaget till fångars vård och underhåll, vid hvarje”riksdag hafva begärt nya anslag till upförande af nya fängelser, hvarföre skulle K.
M. på dessa begärda anslag till nya fängelser lägga sä stor vigt, och sluteligen hvarföre skulle
Ständerna vid förra riksdagen hafva lagt så stor vigt vid nedsättningen af den äskade anslagssumman till nya fängelser?
Men säger man, inredningen af Warbergs fästning var icke någon nybyggnad, då något nytt hus icke der upfördes.
Detta vet jag ganska väl, och hade man inskränkt sig till reparationer af det gamla länsfängelset, så hade ingen anmärkn. kommit i fråga, men vid delta tillfälle, har man ehuru möjligen något nytt hus icke byggdes dock skapat ett nytt fängelse, hvartill de gamla husen inom fästningen bland annat gamla spanmäls-magasiner användes.
Om man nu, derföre alt dessa hus voro gamla, men ombyggdes och nyskapades lill fängelse, icke ansåg denna nyskapelse för nybyggnad, hvarföre skulle, om fångvårdsanslaget finge användas alt sä nyskapa fängelser, men icke att nybygga dem, K.
M. behöfva äska anslag lili nybyggnad af fängelser, eller hvarföre skulle Ständerna bry sig om alt någonsin pruta på sådana anslag, ty K.
M. kunde ju då, i st. f. att nybygga, laga en gammal oduglig byggnad och ombygga densamma till ett nytt fängelse, samt dertill taga medel på förslagsanslaget för fångars vård och underhåll.
Genom ett sådant sätt alt betrakta saken, blir Ständernas rätt att anslå medel under vissa titlar fullkomligen illusorisk.
MeD, säger man, den anmärkta åtgärden var nödvändig.
Detta må vara sant, men derföre att den var nödvändig, var det, sådant oaktadt, Stals-rådets skyldighet att verka för att den tillkom på ett lagligt sätt, och Const.Utsk:s anmärkn. gäller här, icke att åtgärden var onödig, utan att den var olaglig.
Men säger en annan talare, den som näst före mig yttade sig, Const.- Utsk. får icke efter 107 §:n R.F. anmäla olagligheter, utan det skall ske efter den 106:te.
Det är visserligen sant att 106:te §:n är afsedd alt beifra olagligheter begångna af Konungens rådgifvare, men icke måtte del vara den värde talarens mening att Const.Utsk. väl upfyller sin pligt om Utsk., äfven i mindre maktpåliggande fall, gång för gång enl. 106 §:n instämde Konungens rådgifvare, hvaremot det kan vara ganska lämpligt att Ständerna enl. 107 §:n veta att dessa olagligheter äro begångna på det att Ständerna med sakkännedom må kunna fälla sitt omdöme huruvida de önska att sådane Konungens rådgifvare må bibehållas eller icke.
Det kan fin - Den 7 Maj e. m. 341 lias rådgifvare, som begå den ena lilla olagligheten efter den andra, och att för hvarje sådan lagföra dem vore orimligt.
Men ea rådgifvare, som gång på gång förgår sig på sådant sätt, vore lika orimligt att bibehålla såsom en Konungens rådgifvare, och då den 107:de §:n handlar om skicklighet och drift, sä måtte det vara Const.Utsk:s rättighet, att i ett fall, då Utsk. anser en olaglighet vara begången ehuru icke nog stor att förtjena lagföring, likväl anmäla densamma hos Ständerna, såsom en brist pä skicklighet.
Men har man sagt, den anmärkta åtgärden var nödvändig, och man hade icke andra medel, huru skulle man då bära sig ät?
Den frågan har Utsk. redan besvarat.
Det är just vid tillfällen, då en utgift är nödvändig, och då medel icke kan pä annat sätt beredas, som Konungen kommer med propos. till Ständerna.
En klok 1 legering, tänker sig på förhand före, hvilka behof vid närmaste framtid kunna inträffa, och begär anslag dertill af Ständerna.
Alt fångar behöfva boningshus, är också en sak, som ganska väl på förhand kan förutses, hvarföre äfven på förhand man' kunnat komma med propos. derom lill Ständerna. K. M. har äfven kommit med propos. om upbyggande af nya fågelså', och ingenting hade hindrat K.
M. alt äfven aflåta nådig propos. ang:de omgörande af Warbergs fästning till fängelse.
Men icke nog härmed, Konungens rådgifvare hade vid detta tillfälle icke behöft hafva detta förutseende, ty behofvet inträffade midt under riksdagen.
Ingenting hade varit naturligare, än att, om åtgärden varit nödvändig, och medel icke funnits, Konungens rådgifvare kommit till Ständerna och begärt medel, och dertill hade de ganska god lid, ty saken afgjordes af K. M, d. 11 Juli, och riksdagen slutades icke förr än i slutet af Oct. samma år.
En värd talare har sagt, ”det är godt och väl att man kunde hafva kommit med propos. till Ständerna, men Konungen var på resor etc.” Alt Konungen var på resa det veta vi alla, meli den värde talaren har förgätit att visa oss hvarföre Konungen icke i Malmö likaväl som i Stockholm kunde fatta beslut om utlåtande af proposm lill Ständerna, dertill var Han enl. mitt förmenande oförhindrad, då Han i Malmö var omgifven af Sina rådgifvare.
Jag tror således att denna punkt innefattar en ganska riktig anmärkn., men huruvida denna anmärkn. förtjenar att man på den grundar en skrifvelse till K.
M. om de Statsrådsledamöters entledigande, som i beslutet deltagit, är en helt annan fråga, deruti Const.Utsk. icke inlåtit sig.
En värd talare har ytterligare anmärkt mot Const.Utsk:s Andra punkt, ang:de indrifvande af böter, ådömde Norrska undersåter af Svensk domstol, alt något i den 'saken svårligen i administrativ väg kunde åtgöras.
Dervid har han rätt, och Const.Utsk. har icke afsett att något i administrativ väg kunde göras.
Const.- Utsk. har betraktat frågan såsom politisk, och har i densamma sett ett ojäfaktigt bevis på den lamhet hvarmed vår Regering behandlat och bevakat våra rättigheter, då de stå i förhållande till de Norrska.
En talare har slutligen anfört åtskilliga anmärkn :r mot den punkten i Const.Utskis betänk, som handlar om Major Åkerstein.? 342 Den 7 Maj e. m. suspensionsslraff.
Jag tror att i Const.Utsk:s betänk, redan finnes besvarad! allt livad af ilen talaren blifvit anfördi och jag förbigår således hvad lian derom yttrat.
Utsk. har vid upgörande af delta betänk, ställt sig grundlagens ordalydelse till efterrättelse, och har ansett det vara sin pligt att för Ständerna tillkännagifva allt, hvad Utsk., under läsningen af de i Statsrådet förda prot., funnit anmärkningsvärd!.
Huruvida Rikets väl klafver att med anledn. af dessa anmärknrr, skrifvelse till K.. M. aflåtes, detta har Utsk. ansett vara en fråga, hvars pröfning tillkom icke Utsk. utan Ständerna.
Jag vågar för min del instämma i den af åtskilliga bland Ulsk:s reservanter och äfven af en och annan talare här yttrade åsigt, alt delta betänk, icke har den form, sorn ett dechargebetänk. borde hafva.
De anmärkningspunkler, som blifvit framställda, äro enl. min tanka så obetydliga, att jag måste lyckönska det land hvars Regering under 3 är icke gjort sig skyldig till flera fel än dessa obetydliga.
Då jag således önskat alt betänk. hade haft ett annat utseende, men tilläfventyrs genom ordalydelsen af 107:de §:n i R.
F. är förhindrad att med den form det nu har yttra mig vidlyftigare om rädgifvarnes åtgärder, helst en grannlagenhet, den jag icke fattar, hindrat dem att infinna sig på detta rum, under denna öfverläggning, så väl som under de flesta andra, så inskränker jag mig till att här uptaga ett yttrande, som af en talare midtemot blifvit lalli i anledn. af en anmärkn., som föranledt honom all göra ett utfall emot Const.Utsk. och till en del äfven emot ett annat Stånd.
Ehuru jag icke anser elen 4:de punkten, eller den anmärkn., som gjorts emot Chefen för LandtförsvarsDeparthet, i anledn. af beräkningen af tiden för dctCommendanten å Waxholms fästning, Majoren Åkerstein ådömda suspensionsstraff, vara af den grofva beskaffenhet, att en skrifvelse till K.
M. borde afgå, så kan jag likväl icke neka till, att jag finner anmärknm egao någon grund.
Man må säga hvad man vill ang:de det Majoren Åkerstein ådömda straff, med beräkningen deraf har likväl icke gått fullkomligt rätt Ifil, då man beräknat suspensionstiden under en tid då Major Åkerstein hade tjenstledighet.
Om det också berodde på Konungen att gifva nåd, så kunde
Han icke gifva den på föredragning af Chefen för LandsförsvarsDepart:tel, ett formfel ligger således deruti.
Mig synes också att någon missaktning mot domaremakten deruti finnes, och att Utsk. lagt vigt uppå iakttagandet af en sådan grannlagenhet, det räknar jag Utsk. till stor förtjenst.
Jag bestrider icke heller Konungens rätt att gifva Major Åkerstein en högre grad inom Arméen, men den fråga återstår likväl, om tidpunkten för en sådan befordran var riktigt väl vald, med afseende just på samma grannlagenhet mot domaremakten, då befordringen inträffade 4 dagar efter sedan domen fallit.
Jag skulle icke hafva tillåtit mig detta yttrande, om icke, på sätt jag nämnt, en annan talare anfallit Const.Utsk. derför, och jag för min del funnit anmärknm befogad, om jag än icke anser den böra föranleda en underd. skrifvelse till K. M. Den 7 Maj e. m. 343 Hr Fåliranis:
Jag hade väntat att någon annan ledamot af R. o. Ad. skulle hafva ingått i vederläggning af hvad som anmärkts i andra punkten af nu föredragne afdeln. af Utsk:s betänk., men då icke så skett, då tvertom 2:ne ledamöter understött frågan, sådan den är framställd af Const.Utsk., och ansett anmärkn:n vara befogad, så anhåller jag att uplysningsvis och i korthet få derom anföra några ord.
Denna punkt angar frågan om böter och vilen, ådömde Morska undersåler af Svensk domstol.
Utsk. bar i detta afseende låtit komma till Ständernas kännedom hvad det vid läsningen af “Statsrådets prot. funnit, nemi. att 3:ne frågor i detta ämne blifvit till Konungens pröfning hänskjuten, men att någon verkställighet icke kunnat ega rum, af den anledn., att föreskrifter om exekutionsförfattningarnas ömsesidiga tillämpning i Sverige och Norrige fattades.
Utsk. säger: ”att dessa frågor ansetts förtjena serskild upmärksamhet på den grund, att de ådagalägga en ganska betänklig brist uti regleringen af erforderliga bestämmelser angtde rättsförhållanderna mellan de förenade rikenas ömsesidiga bebyggare”. ”Åtskilliga Europeiska Stater finnas”, säger Utsk. vidare, ”hvilkas lagar en gång för alla berättigat domaren att åt utslag och domar af icke kriminel natur, utfärdade i främmande land, mot inhemsk eller utländsk, i landet boende, man, äfvensom åt fordringsanspråk, grundade på domar i brottmål, meddela exequatnr utan annan af domaren företagen pröfning, än alt domen är verklig och ej strider mot landets positiva interessen eller offentliga rätt; varande det antal Stater än större, som i sina lagar erkänt samma grundsats med förbehåll af reciprocitet.” Utsk. tillägger: ”alf bland de få länder i Europa, der dessa grundsatser hvarken enl. lag eller praxis ännu erkännas, befinna sig Sverige och Norrige;” och har Utsk. funnit anmärkningsvärd!, att Konungens rådgifvare rörande dessa vigliga samhällsintressen, så vidt. af Statsrådsprot:n kunde inhemtas, icke framställt något af- eller tillstyrkande.