Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade aldrig tålt en dylik förtrolighet af någon herre, men hon kunde ju icke vara ond på en ung elegant kavaljer, för det han så hastigt flammat upp för ett ressällskap, som han inte hade något skäl att respektera, emedan hon sjelf sagt sig endast vara en tjenare.
Det vore till och med skada att icke återse honom, men hur skulle det tillgå?
Det var ju inte troligt, att de än en gång skulle mötas och hon kunde ju ej låta honom presenteras för sig, då hon ej visste hvem han var.
Ett sätt var att infinna sig på mötet bakom Invalidhotellet, men det var ju otänkbart, att markisinnan de Lestrem skulle, såsom kammarjungfru, gå på möte med en fremmande herre.
Blotta tanken derpå kom henne att brista ut i skratt.
Hon försökte att icke mer tänka derpå, men allt efter som tiden framskred, blef hon mer orolig.
Hon hade ju intét att frukta på öppen gata och på det hela taget betydde det ju ingenting.e
Svårigheten låg i utförandet, men hdn hade allt för stor lust, för att kunna afstå; och så vore det så roligt att berätta efteråt.
Dagen före mötet klädde hon sig enkelt, som för att besöka de fattiga, begaf sig till en af de små gatorna i närheten af Invalidhotellet, hyrde der ett tarfligt rum och sade sig vilja inflytta dagen derpå.
Portvakten frågade efter hennes namn och hon svarade: Justine Rousseau.
Hennes plan var enkel men djerf.
Hon ämnade fara hemifrån kl. 8 till en väninna och låta hemta sig kl. n, hvilket.
gaf henne 3 timmar.
Sedan var det lätt att säga, det hon glömt något och skulle återkomma; gå till sin hyrda bostad, kläda sig till kammar-jungfru, gå på mötet och sedan, efter att återigen ha bytt om kläder, återvända till väninnan.
Torsdags afton kl. 8.30 infann hon sig i sin nya bostad och gick åter ut kl. 9, klädd som kammatjungfru.
Hon var förvånande vacker; hennes hvita förkläde tilldrog sig allas blickar; hennes ståtliga växt kom alla herrar att vända sig om och de små fladdrande spetsame på hennes lilla muslinsmössa bildade en så behaglig ram till hennes af spänningen lifvade ansigte, att det blef henne omöjligt att passera obemärkt
Arbetare, som mötte henne, sade med en grof ed: » Hvilken vacker flicka! » Ett sällskap unga herrar spärrade vägen för henne och frågade om hon ville inträda i deras tjenst.
En ordensprydd herre promenerade bredvid henne sägande en mängd saker, som hon ej förstod.
Hon böljade blifva yr i hufvudet och var nära att falla i vanmakt då hon upptäckte den unge mannen, som väntade henne med otålighet.
Hon nästan sprang honom till mötes; hon var räddad.
Var han då en räddare? » Ändtligen! » utropade Hugues närmande sig henne så ’ fort han blef henne varse.
Han tog hennes händer i sina och hon var ännu så uppskakad af de faror hon genomgått, att hon icke tänkte på att draga undan dem.
— &gt;Man förföljer mig », sade hon.
Men den oförskämde hade redan försvunnit.
Hugues var ett rof för den vildaste passion och som
han inte visste, hur man gör kammaijungfrur sin kur, ansåg han sig inte kunna börja bättre, än att taga henne om lifvet; men en skarp blick förtog honom lusten att förnya detta försök och han nöjde sig med att i ord uttrycka sina känslor.
— Säkerligen har ni ofta fått höra, att man älskar er, men jag svär er, att ni aldrig ingifvit cn kärlek så häftig, djup och varaktig som min.
— Det har kommit bra fort!
— Jä » jag blef kär genast.
Så mycken skönhet och behag i förening med så mycken blyg värdighet.
Hela mitt lif är i edra händer; af er ensam beror hädanefter .min lycka eller olycka.
— Men jag är ej så lätt antänd; jag skulle behöfva lära känna er litet bättre.
— NåväJ, se här mitt kort.
Skrif till mig.
Besök mig! ...
— Besöka er!
Hos er!
— Vi måste väl någonstädes träffas.
Om ni har något bättre att föreslå? ...
— Jag har ingenting att föreslå.
Och jag säger er förut, att jag aldrig skulle samtycka att lyssna till er, om det ej vore af en god bevekelsegrUnd. — Som ni sjelf säger, måste vi lära känna hvarandra.
Jag vet ej ens ert namn.
— Justine.
— Sök inte att få veta den.
Jag skall aldrig mer återse er.
— Åtminstone kommer ni väl tillbaka hit?
— Vi måste ju träffas, äfven för den goda beve-kelsegrundens skull; om jag inte får gå till er och ni inte vill komma till mig, hur skall det då gå?
— Hon stred länge, men Hugues uppriktiga ton och hans hänförande passion hade något så tilldragande, att hon slutade med att lofva, det hon skulle komma tillbaka om åtta dagar.
Hans belägenhet var mycket kinkig, han kunde ju ej kasta sig för hennes fötter eller taga henne i famn, och då hon ville gå, sökte han qvarhålla henne och bad henne förgäfves att aftaga en handske, men erhöll slutligen dels genom list, dels genom våld den oerhörda lyckan att få kyssa hennes handled.
Några ögonblick derefter var hon försvunnen.
•Följande vecka på bestämd dag företog sig Hugues så många märkvärdiga saker, att han i hög grad uppväckte Bobinos nyfikenhet.
Han tömde i ett drag kognak på kognak.
Klädde sig med största omsorg; tog ur sin pulpet en stor penningsumma samt stoppade i sina fickor en mängd smycken, som juveleraren samma dag hemsändt; sade, att han kanske inte skulle komma hem till natten, och aflägsnade sig med beslutsam min, medtagande en laddad pistol.
vKl.
tre qvart till 9 var hån på mötesplatsen, der han måste vänta till kl. half 10, då Justine ändtligen anlände med ett bekymradt utseende.
Allt hade icke gått så bra som förra gången.
Hon hade nödgats hitta på ett mycket inveckladt skäl för att gå ut den aftonen.
Hon hade i sin provisoriska bostad varit besvärad af portvaktens och grannarnes efterhängsenhet, men öfver allt detta kunde hon icke ens beklaga sig för Vicomten.
Emellertid ljusnade hennes ansigte vid åsynen af nippema, som han drog fram ur sina fickor, och det var med ett godt skratt, hon tillbakavisade presenterna, som voro valda med en sällsynt dålig smak.
Han slutade dock med att obemärkt af henne smyga ned dem i de vidöppna fickorna på hennes lilla förkläde.
Sedan ändrade han ton och vågade föreslå henne att fly med honom, men hon svarade, att han misstagit sig och att hon vore en hygglig flicka.
Han försökte kyssa henne och då blef hon på allvar ond.
Nu visste ingen af dem, hvad de nu skulle företaga sig; han hade uttömt böner och djerlhet och hon var trött och uttråkad, men hur skulle hon komma ifrån sin dumhet.
Slutligen lofvade hon, att om han lemnade henne betänketid, skulle hon skrifva till honom inom tre dagar, och för att köpa sig fri lät hon honom kyssa sig helt vänskapligt.
Hon skyndade tillbaka till sitt rum, klädde sig i hast och gick ned.
Hon hejdades af Blache, portvakten, som sade att egaren önskade tala med henne.
frågade Justine.
— Han säger, att man icke kan hyra ut åt en person, utan att veta hvarifrån den kommer, och han vill veta er adress.
Det är nödvändigt, för att göra efterfrågningarmen oroa er inte, det är jag, som skall inhämta upplys-ningame, och ni kan vara lugn att jag ej skall förorsaka er några obehag.
Jag skall säga, att jag har goda underrättelser, » så skall han bli nöjd.
— Nåväl hvar bor han?
Här i första våningen, han är hemma och väntar er.
— Jag har mycket.
brådtom i afton, men skall komma tillbaka i morgon för att tala med egaren.
Hon återkom dock hvarken dagen derpå eller de följande dagame, men Blache erhöll ett bref med följande innehåll: » Herr Blache.
Med sorg måste jag underrätta er, att M: lle Justine Rousseau är död.
Ni kan förfoga öfver alla föremålen i hennes rum.
Penningar medfölja till hyran för nästa qvartal och ni kan behålla resten. »
Underskriften oläslig.
Samma dag mottog Vicomte Hugues Barthélemy följande biljett: » Adjö, tänk ej mer på Justine.
Blache var mycket nöjd.
Sedan hyran blifvit betald, återstod honom ännu en vacker summa, så möblerna,
och kläderna, hvjlka, om de än icke passäde åt M: me Blache, voro bra åt deras dotter Fanny.
Då Blache betalade hyran till egaren, gaf han honom del af den sorgliga händelsen med dess lyckliga följder.
Men egaren var en allvarlig man med erfarenhet af lifvet; saken syntes honom ej så enkel och han gjorde klart för sin portvakt, att man ej på det sättet tager ett arf i besittning.
Detvar inte Justine, som testamenterat honom möblerna och på detta sätt kunde han blifva utsatt för slägtingames laga återfordran af qvarlåtenskapen och han skulle då blifva tvungen att icke allenast återbetala dubbla och tredubbla inregistreringsvärdet utan äfven återställa arfvet och redogöra för allt af värde deruti.
I följd häraf rådde han Blache att icke öppna dörren till rummet och sände honom att underrätta fredsdomaren.
Markisinnans andra bref var af annan verkan.
Hugues plågades först af att hafva blifvit narrad.
När Justine hade lofvat skrifva till honom innan ' tre dagar, hade han trott, att det var för att gifva honom ett nytt möte, och egentligen var det väl meningen med öfverenskommelsen.
Hon hade missbrukat hans efter-gifvenhet, men han svor, att hon ej skulle få behålla sista ordet.
Han började söka efter henne.
Men hvad resultat kunde väl hans forskningar medföra?
Följande torsdag, då hän stod färdig att gå ut, räckte Bobino honom pistolen.
Han tillbakavisade den utan att lägga märke dertill.
» Husbonde inte vara försigtig », sade Bobino.
Hugues förstod, att dessa möten icke undgått negern, men som han nu ingenting hade att dölja, tillät han sig att tänka högt.
— Jag behöfver den inte mera; din herre är ett dumhufvud, som ej kan finna hvad han söker.
— Ack, är det förloradt?
— Ja, det är förloradt, din dumbom. — Inte så dum, sade Bobino med sin allra enfaldigaste min, jag skall kunna återfinna.
— Öch hur skall du då göra?
— Jag skall gå till henne.
— Till kammarjungfrun.
— Usling, utropade Hugues och fattade Bobino i kragen, du har följt efter mig.
— Nåd, herre 1
— Tala, annars stryper jag dig.
— Ja, herre.
— Sedan följde jag henne.
— Afskyvärde narr, sade Hugues, och i det han släppte Bobino, gaf han honom två örfilar och två sparkar och frågade sedan: Hvar bor hon?
Bobino berättade nu, att han förra torsdagen af flere skäl antagit, att hans herre skulle ut på äfventyr.
Bobino hade följt efter, i händelse han skulle bli utsatt för obehag, hade på afstånd varit med om promenaden bakom Invalidhotellet, hade sedan följt Justine och sett henne gå in i N: o 140 Chevertgatan.
Hugues lät ofördröjligen föra sig till det angifha stället och frågade Blache utan omsvep: » Mademoiselle Justine? » Han svarade helt kort: » hon är död! » — Hugues vacklade under slaget, tankame dansade omkring i hans hjema och han bemäktigades af en sådan känsla af för-tviflan, att han utropade: » Det vore för ohyggligt, det är inte möjligt. »
Han försökte få Blache att tala, men det var omöjligt.
— I förra veckan.
— Hvar?
Man har skrifvit det till mig. — Det är inte möjligt.
— När jag säger er, att hon är död, vet jag hvad jag säger, alldenstund fredsdomaren har varit här och förseglat dörrame.
— Gif mig dens adress, som skrifvit till er.
— Det har ingen sagt till mig att göra.
Hör ni till familjen?
Vicomten lemnade honom ett guldmynt och räckte honom sitt kort.
Blache tog emot kortet och vägande guldmyntet i handen sade han: Ack, min herre, det var en bra hygglig varelse och man kunde inte tänka en sådan olycka.
Hugues försökte att få veta mera, men Blache visste ingenting.
Han anade en motståndare i denne fremling, som icke tillät att Justine var död.
Hugues gick till fredsdomaren och begärde upplysningar, men han visste ingenting mer, än att han förseglat rummet, emedan möblerna voro öfvergifha, och portvakten sade sig hafva anspråk på dem, men det var en sak som tålde att undersökas.
— Nåväl, herr domare, sade Hugues jag har mina skäl att tro, det hon lefver ännu, och jag motsätter mig sigillemas öppnande.
Till följd af detta samtal begaf sig domaren till Justines bostad.
Han granskade brefvet, som Blache fått, och förklarade det utan värde, emedan der hvarken fanns dato eller underskrift.
Han sökte egaren, som ingenting kunde säga honom, emedan han aldrig settsin hyresgäst; men berättade under hvilka omständigheter hon försvunnit, det vill säga, så snart han begärt få veta hennes adress.
Det var sannerligen en vigtig upplysning.
Allt gaf anledning tro, att Justine hade någonting att dölja, och att det till och med måtte vara af allvarlig beskaffenhet, efter hon icke tvekade att • öfvergifva sina möbler hellre än gifva sig till känna.
Domaren företog inventering å de förseglade effekterna, och föremålens beskaffenhet tillkännagaf, att rummet blifvit hyrdt för utförandet af en förklädning.
Der fanns ingenting, nödvändigt för en ordentlig möblering.
Ingen säng, ingen byrå, intet linne, ingenting annat än grannlåter och kammarjungfhikostymen i oordning kastad på golfvet.
Då man tog upp förklädet, kändes det onaturligt tungt, och man fann då i fickorna alla de smycken Vicomten smugit ned i dem.
Var icke det en upptäckt?
En kammarjungfru har väl i vanliga fall icke fickorna fulla af nipper.
Dessa voro naturligtvis stulna och förklädnaden den, under hvilken äfventyrerskan utförde sina illgemingar.
Sedan dess tedde sig saken i en ny dager.
Man tänkte ej mer på qvarlåtenskapen,
— det gälde uppspårandet af ett brott.
Domaren utgaf, efter de uppgifter han samlat, ett mycket otydligt signalement samt sökte i domstolens bulletiner efter någon med namnet Justine Rousseau.
Der fanns en med samma namn född i Blois, dotter till en urmakare, 2 6 år och dömd första gången för stöld andra gången för bedrägeri och tredje för orättmätigt tillvällande af titel etc.
Hon var en äfventyrerska af värsta sorten, som spelat polisen många spratt och var allvarligt efterspanad.En morgon reste Hugues till Calais, på väg till London till en af sina vänners bröllop.
Då tåget passerade stationen vid Picquigny, varseblef han en qvinna, klädd i en alldeles lika kostym, som Justine begagnat, då han första gången såg henne.
Som tåget var i full fart, kunde han ' ej se hennes ansigte, men kappan var densamma och hatten var isynnerhet oförgätlig.
Det var naturligtvis banvaktarens flicka, som åter trädt i besittning af sina söndagskläder.
Efter ett ögonblicks begrundande fann Hugues, att då han vid deras första sammanträffande steg in i waggonen vid Chantilly, hade hon mycket väl kunnat komma med från Picquigny.
Han stannade i Amiens, telegraferade till London, att han vrickat sin fot, och for tillbaka till Picquigny.
Men banvaktarens dotter hade klädt om sig, då hon kom ur kyrkan, och låst#in sina kläder, så att alla efterspaningar voro förgäfves.
Han frågade efter slotten i närheten; det fanns endast ett: de Lestrem.
Han begaf sig dit och frågade efter M: lle Justine.
Portvakten betraktade honom med förvåning och svarade, utan att förstå: M: lle Justine kommer inte hit annat än med markisinnan; hon är i Paris.
Det var allt hvad Hugues ville veta, han reste * tillbaka till Paris, och att finna hotell de Lestrem var ingen svårighet.
Han varseblef en poliskonstapel och sade till honom: Jag kommer i morgon och slår mig ned på kaféet här i hörnet och tillbringar der hela dagen, om det behöfs, samt lofvar er hundra fres, om ni kan skaffa mig ettsamtal med M: lle Justine, kammaijungfru hos Markisinnan de Lestrem.
Hugues hade verkligen knappast anländt morgonen derpå, förr än konstapeln kom för att säga, att M: lle Justine väntade honom på en bakgata i närheten.
Med klappande hjerta och orediga tankar skyndade Hugues åstad, ett rof för en ljuf rörelse, som lemnade rum för häpenheten, då han befann sig framför en kammarjungfru, visserligen med ganska god hållning och inte allt för ful, men alls inte den rätta.
Hon kunde icke öfvertyga honom, att hon var kammarjungfru hos markisinnan de Lestrem, han trodde det var ännu ett spratt af Justine och begaf sig derför till fredsdomaren.
— Nu vet jag, sade han, hvar M: lle Justine finnes, hon är kammarjungfru hos markisinnan de Lestrem.
Markisinnan de Lestrem låg utsträckt på en chäslong och bläddrade i det senaste arbetet af en akademieleda-mot, som hon bjudit på middag samma dag, och stördes genom Justines inträde.
— Fredsdomaren i distriktet anhåller att få tala vid fru markisinnan.
Hvad kunde fredsdomaren vilja henne?
Hon beslöt sig dock för att mottaga honom och det var med största vördnad han begärde markisinnans till-låtelse att fä göra henne några frågor i en litet obehaglig affär, för hvilken hon icke kunde vara helt och hållet likgiltig. — Ni har, sade han, en kammarjungfru, som heter Justine.
Vid detta namn erfor markisinnan en känsla af förskräckelse.
Hon hade trott, att detta var en utagerad affär, och hade icke mer tänkt derpå.
Hade man nu kommit henne på spåren?
Hon svarade med en böjning på hufvudet och domaren fortfor: Jag har skäl att misstänka henne vara en bedragerska.
Hon har hyrt ett ' rum här i qvarteret och låtit ditföra möbler och kläder.
När egaren enligt bruket begärt få veta hennes adress, har hon försvunnit och öfvergifvit sitt bohag.
Det tyckes till och med, som om hon haft giltiga skäl att neka alla upplysningar, ty i den påtagliga afsigten att hindra alla undersökningar har hön skrifvit till portvakten ett otroligt bref, att hon är död.
— Men, invände markisinnan, jag ser i detta ingen- * ting så brottsligt.
Då hon hyrt ett rum, betalat sin hyra och lemnat qvar sina effekter, kan väl ingenting mer fordras af henne.
Har hon betalat sitt qvartal?
— Inte blott detta, utan äfven nästa, det är deri det ovanliga ligger.
— Det är just intet nöje att betala mer än man behöfver.
— Ah, vänta, fru markisinna; jag har gjort inventeringen af föremålen, som lemnats qvar, och, funnit en mängd nya nipper, som måste vara stulna.
— Nej, det går för långt.
— Ett armband, en kedja, ett kors, en medaljong, ett par örhängen och en ring.
Har icke detta försvunnit hos er?
Markisinnan var nära att ‘ förråda sig, genom att svara, att hon aldrig använde så smaklösa nipper.
Fastän hon inte kunde förstå, hur Vicomtens smycken kommit i hennes fickor, svarade hon med skenbart lugn: Jag känner min kammarjungfru, hon har varit i min tjenst i två år.
och är en ärlig flicka.
Jag tror inte hon kan stjäla.
II — Ni tror er känna henne, men ni vet inte, att hon för tre år sedan blef utsläppt ur fängelset och att hon sedan begått flere svåra förbrytelser.
— Det kan inte vara hon.
— Det är just hvad jag vill veta, och jag hoppades ni skulle hjelpa mig.
Kan ni säga mig, om det är hon som skrifvit detta bref.
— Nej, svarade markisinnan med lugn, fast hon inom sig led af den grymmaste ångest.
Det är ej hennes stil, men låt mig i alla händelser behålla brefvet.
— Nej, det tjenar till intet, då ni ej känner igen stilen.
Brefvet kan dessutom behöfvas.
Om ni ville låta
~ henne komma in, skall jag fråga henne sjelf.
Men markisinnan nekade bestämdt härtill.
Sedan förändrade hon ton, berömde honom för hans nit och skicklighet samt smic-
• krade honom på allt sätt, tills han lofvade att inte tala härom med någon, förr än hon sjelf gjort sina efterfråg-ningar.
Om Justine vore brottslig, skulle hon icke tveka att angifva henne, men om hon vore oskyldig, ville hon bespara henne skammen af en anklagelse.
— Domaren gick.
Då markisinnan blef ensam, var hennes första in-gifvelse att anförtro sig till markisen.
Men hur skulle han upptaga denna bekännelse?
Om han skulle fästa större vigt dervid, än det förtjenade, och om det ingaf honom förolämpande misstankar, så vore ju det goda förhållande, som hittills rådt dem emellan, för alltid stördt.
Fanns det då intet sätt att ordna allt, utan att såra någon?
Markisinnan påminte sig då, att det finnes en säker tillflykt i lifvets mest störande omständigheter: barmher-tighetens domstol.
Hön gick till sin biktfader och bad honom hjelpa sig och ej spara på penningar, om det fordrades.Vicomten begaf sig till Blache något lugnare än förra gången, ty hans förnuft hade sagt honom, att om man ej är den starkaste, måste man vara den listigaste.
Han underhandlade länge med Blache och slutade med att lofva honom 2,000 frcs, om han kunde hjelpa honom att återfinna Justine.
— Så fort hans hustru kom hem, gick Blache ut för att göra efterfrågningar i grannskapet.
Under tiden kom markisinnans biktfader för att fråga, om det var der M: lle Justine bott.
— Ja, min herre, men hon är död.
Elaka menniskor ha spridit ut dåliga rykten om henne, men jag kände henne och vet, att det var ett aktningsvärdt fruntimmer.
— Ja, mycket aktningsvärdt.
Man har till och med skrifvit till oss, att vi få behålla hennes möbler.
— Mycket riktigt.
Hon hade insatt hos mig tusen frcs, och om hon inte återfinnes, tillfalla de naturligtvis er.
— Ack, hon kan icke komma tillbaka, då hon är död.
*:, r
— Naturligtvis icke.
Och detta är således allt hvad ni har att svara dem, som fråga efter henne.
Makame Blache anförtrodde hvarandra om aftonen dagens händelser.
De hade bort vara nöjda med en affär, som i alla händelser utlofvade dem en säker vinst, men man är ju aldrig nöjd och, genom att vända saken på.
alla sidor, slutade de med att uppgöra en mycket egennyttig plan.
De skulle behålla möblerna samt kassera in både Vicomtens 2,000 och Abbéns 1,000 frcs.
Dagen derpå infann- sig Blache hos Vicomten och sade förtviflad, att det inte mera fanns något hopp omatt återfinna Justine, ty en kyrkoherde, som kände henne, hade kommit och sagt, att hon var död.
— Det var ledsamt, sade Hugues, ty om hon återfunnits, hade jag tänkt att erbjuda er en plats som portvakt i ett stort hus vid boulevard Poissonnière.
— Ah, ännu är inte allt förloradt, jag har icke mycket förtroende för prestema och skall söka vidare.
Samtidigt begaf sig M: me Blache med Fanny till kyrkoherden.
— Jag fruktar, sade hon, att M: lle Justine uppträder endera.dagen igen, ty det har kommit en elegant herre, som är säker på att hon ännu lefver.
— Låt inte förleda er att hjelpa den unge mannen i hans efterspaningar; han handlar påtagligen icke i goda afsigter.
Är detta er dotter?
— Ja, min herre, M: lle Justine var så fästad vid hénne.
— Jag har hört talas om henne och om M: lle Justine icke återfinnes, skall jag åtaga mig detta barns uppfostran.
Makame Blache voro helt förvånade.
Han hade stor lust till platsen vid Boulevard Poissonnière och ville hjelpa Vicomten, under det hans hustru drömde om Fannys storartade bestämmelser och favoriserade kyrkoherden.
De kunde inte komma öfverens, utan gingo hvar för sig, den andre ovetande, till fredsdomaren.
Men han fäste intet afseende vid deras uppgifter.
Som han säkert trodde, att Justine Rousseau var en äfventyrerska, hade han skritvit till Blois till hennes slägtingar, och då dessa fingo höra, att hon var död och lemnat litet kläder efter sig, skyndade de sig att skrifva till domaren, att de motsatte sig si gillemas öppnande.
Jusftine hade, medan hon lefde, förorsakat dem så stora bekymmer, att.
de sannerligen hade rätt att få hvad hon lemnade efter sig.
Domaren, som ej kände sig öfvertygad, trodde sig ha ett enkelt medel att få denna återfordran att falla: det var att visa fram en lefvande Justine, och han skreftill markisinnan de Lestrem för att fråga om resultatet af hennes förfrågningar och säga henne, att inför arf-vingame Rousseau var det nödvändigt att afgifva en förklaring öfver saken.
Markisinnan, som tröstat på kyrkoherdens hjelp för att tysta ned saken, återföll nu i en dödlig ångest.
Man skulle kanske arreStera Justine, öppna förhör och kalla henne sjelf till vittne, då hon skulle bli igenkänd af Blache.
Störande uppträden i hemmet, skam inför dom-stolen och åtlöje inför verlden.
Hon skyndade till kyrkoherden, som rådde henne att vända sig till Vicomten.
Det är han, som är upphofsman till denna förföljelse, och han ensam kan genom kraftigt ingripande motarbeta följderna deraf.
Som han tyckes vara en hederlig man, skall han nog bevara er hemlighet.
Och lydande kyrkoherdens råd, skref hon till Vicomten: » Min herre, jag är Justine.
Jag måste nödvändigt tala vid er genast.
Låtsa, som ni vore presenterad för mig, och gör mig ett besök.
Markisinnan de Lestrem
Sedan Hugues icke mer återsett Justine, hade han fallit offer för den djupaste melankoli.
Fast han noga räknadt inte varit i hennes sällskap mer än en timme, hade han upptäckt hos henne så många utomordentliga egenskaper och ett behag, som han aldrig funnit hos någon qvinna.
En tanke plågade honom.
Han förstod icke, att hon stannade i tjenst utan någon särskild anledning, och han undrade, hvilka hennes husbondefolk kundevara och i synnerhet hennes husbonde.