Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagsordningen visserligen lemnade en ganska stor latitud, i afseende å rättigheten alt väcka nya motioner, och Herr Crusenstolpe på grund deraf, kunde anses berättigad framställa ifrågavarande motion; likväl och då berörde motion, vid en närmare granskning af dess innehåll och syftemål, syntes innefatta ett förnärmande af enskild persons rätt, att använda hvad honom tillhör, på sätt han sjelf finner lämpligast; ansåg Hans Excellence nämde motion icke kunna, enligt go §.
Regeringsformen, till någon handläggning upptagas.
t Den 23 Mars f. m.
Herr af Wingård; Johanj uppläste följande:
Då uti frågan om lyftningen af mindre Creditivet år 1826 till Wermlands Bruksoch Sågverksägares understödjande, åtskilliga Talare och deribland tvenne af StatsRådets Herrar Ledamöter hade besvarat de anmärkningar, som mot denna åtgärd blifvit gjorde, trodde jag icke mig behöfva orda i ämnet.
Men då vid slutet af debatten jag, som visserligen jemte andra interesserat mig för detta understöds erhållande, blef uppkallad att yttra mig, fullgör jag denna uppmaning så af pligt som böjelse.
För mig är den statsekonomiska grundsatsen icke obekant, att näringar, eller näringsföretag, som icke bära sig utan understöd, böra lemnäs till sitt öde, samt medgifvas saklöst falla, såsom bestämda misstag.
Jag har vid de tillfällen jag kunnat yttra mig som Embetsman i dylika ämnen, icke döljt denna min stadgade öfvertygelse, och tager mig den friheten, att, sedan jag i RiksArchivet fått låna min förlidne sommar afgifna underdåniga Femårsberättelse, uppläsa hvad jag just uti nu under granskning varande ämne anfört, och som lyder sålunda: ”Sällan har ett år af mera hotande beskaffenhet för en landsort inträffat, än 1826 ”för Den 23 Mars f. m. »95 ”för Wermland.
Året började med en oförutsedd förfärlig stockning i Europeiska ”handeln, som snart visade sina följder så ”i Götheborg som Amerika.
Dess inverkan ”var att förutse på Wermlands Bruksrörelse, Trädvaruhandel, samt alla liqvider, ut"satte till Fastings marknad uti Mars månad.
Eder Kongl. Maj:t täcktes, på min "derom gjorda underdåniga framställning, ”n}rss före marknadens början, och då fal"lissementerne i Götheborg visade, det fö”ga penningar derifrån voro att påräkna, ”Nådigst förordna, att 25o,ooo R:dr af Lå”neCreditivet, jemte 5o,ooo R:dr af Jern”Contoirsfonden, skulle försändas till Christinehamn, att under marknaden utdelas "såsom lån, emot 5 proc. ränta, till Bruks”och Sågverksägare, som ställde nöjaktig "säkerhet, pröfvad af en Comite'e af tvenne "JernContoirets Fullmägtige, Eder Kongl. "Maj:ts Befallningshafvande i Götheborgs och ”Bohus
Län, jemte mig, tillkallade Bruks”oeh Sågverks-ägare, samt tvenne Grosshandlare från Götheborg. — Ändamålet "med detta understöd, som samvetsgrant "utdelades, vanns fullkomligt, ty ingen ban"queroute inträffade härstädes.
Penningar’’ne äro nu inbetalte jemte räntan, utan att något annat afbrott skedde i näringarnes "vidare fortsättande, än att en och annan "Sågverksägare minskade sitt Timmerförlag, "och kanske sin tillverkning, intills bättre 17 H. i3 Den a3 Mars f. m; ”conjuncturer inträffa.
Endast min innerliga öfvertygelse om nödvändigheten försmådde mig, att fästa Eder Kongl. Maj:ts ”höga uppmärksamhet på en sådan åtgärd, ”ty i allmänhet har jag trott mig finna, att, ”blott vid utomordentliga tillfällen, Stats”magtens hjelp bör mellankomma; emedan ”näringarne egentligen böra bedrifvas med ”de capitaler, som en gång i dem blifvit ”instuckne, eller också falla såsom icke väl ”grundade företag.
Erfarenheten har dock ”visat mig, att tillfällen kunna inträffa, då ”denna grundsats tål modificationer vid til”lämpningen, äfven då en orts näringar äro ”fullkomligt med localen och naturförhållanden öfverensstämmande.
De 100,000 ”R:dr, som Eder Kongl. Maj:t
Nådigst af ”egne tillgångar täcktes 8 år förut, vid ett ”dylikt tillfälle, utan all ränta, lemna Werm”lands Bruksidkare, inbringade denna ort ”en ren behållning af minst 2 R:dr pr hvarje ”S@
Stångjern, utöfver hvad som bjöds i ”början af marknaden för tillverkningen, ”och således 160,000 R:dr på ortens smi”desbelopp: en summa som hannat fall ha”de stadnat i Götheborg, eller troligare i ”utlänningens hand.
Att temporaira understöd för näringarne, vid vigtiga epoquer, ”ovedersägligen behöfvas, hafva dessa tven”ne händelser bevisat; men hvad beträffar ”sådane, som med bestämda omsättningstider medgifvas, och snart öfvergå till stående lån, bibehåller jag min öfvertygelse, Den 23 Mars f. m. ”om deras ringa gagnelighet, ehuru den tor”de vara stridande mot mängdens åsigter.
”Jag undantager dock härifrån sådane lån, "sorn äga egenskapen af Discontering på re”dan färdiga varor, ty de lätta afsättnin”gen: med varornes frambringande harman ”egenteligen ingenting annat att göra, än att ”lossa alla band, som hindra den."
Man medger utan tvifvel att järntillverkningen. och trädvaruhandeln äro näringar, fullkomligt passande för Wermland; men dessa der så naturliga näringar äro lika som alla andra i vårt land skuldsatta.
Det följda hushålls-systemet må vara origtigt, efter min och många andras öfvertygelse; men icke dess mindre är förhållandet nu sådant och kan icke ändras i en hast, ty det har under en längre tid tillkommit.
Stränga tillämpningen af den Statsekonomiska grundsatsen skulle således icke allenast här fälla till jorden alla med vår lokal mindre öfverensstämmande näringar, utan äfven de mäst naturliga.
Om i tidens längd våra näringar kunna gifvas sjelfständighet, vinner man icke detta mål utan temporaira uppoffringar; det går väl an, när ej mer kommer i fråga, att uppoffras, än principen, och sådant var fallet den gången, ty det var att förutse, att om man vann rådrum, skulle allt komma i sitt gamla skick igen, 13 * ig6
Den 23 Mars f. ro. och de erhållne penningarne blifva återbetalte, hvilket också skedde.
Emedlertid, om genom den temporaira stockningen i verldshandel, vårt Svenska järn lika med trädvarorne, hade kunnat nedtvingas till 66f procent af föregående årens priser, månne vi någonsin sedan kunnat få det upp till de närvarande!
Jag tviflar, och vågade icke deltaga i försöket.
Frågan var således icke en enskildt sak, utan en ganska allmän, och om enskildta personer emottogo penningarne, stannade de likväl icke länge hos dem, utan gingo i form af förlager att fylla en ganska stor allmänhets beli ofver, samt reproducerade sig till gagn för bela Riket genom ej af brutna naturliga näringars upprätthållande.
Man må för öfrigt vid granskningen af denna fråga i synner. het påminna sig tiden, då understödet begärdes och fecks, samt att Banquerouterne i England icke voro bär kända, förr än i Februarii; att de, som deraf följde i Götheborg, yppade sig i slutet af samma månad; att Fastings marknad börjar den io Mars; att Brukspatronen, då han reste från sitt hem, icke kände stockningen i handeln, men hoppades i marknaden bekomma de penningar, han behöfde till liqviderandet af erhållen spannmål, erforderligt tackjern och sina samt hela menighetens debetsedlar, emottagna för kolning och körslor; att under villervallan i England inga vexlar kunde dragas; att således penningetillgån - Den a3 Mars f. m. »97 garna i Götheborg, eller allt hvad från det stället kunde commenderas, inskränkte sig till de få orters egna capitaler, som ej voro häftade i massorne; att således den halfva millionen man vanligtvis behöfver i Fastingen för att liqvidera sex gångor så stor skuld, ej kunde inträffa; att tiden var så kort, att uti Discontväg, äfven om summan funnits i Disconterne att tillgå, man dock icke kunnat bekomma hvad som erfordrades ; att således härigenom så väl Brukspatronen med 1000 Sk© smide, som den der hade mer eller mindre, var utan penningar, och saknade, äfven med bästa vilja och credit, tillfälle att så hastigt, som erfordrades, göra rätt för sig, ty man gömmer sällan hos oss inom näringarne capitaler till oförutsedda tillfällen.
Vidare att § af priset man erhållit några månader förut för plankor, bjöds i förlägenheten, och hvaröfver man i denna stund icke ännu kommit, och att troligen detsamma hade inträffat med jernet, om ej mera förmögenhet funnits instucken i denna rörelse, än i trädvaruhandeln, hvarföre den äfven kunde med ett ringa tillfälligt understöd upprätthållas.
Jag skulle visserligen kunna anföralåtskilliga flere skäl till stöd för den sats, att just genom temporaira understöd, då de ovilkorligen behöfvas, en näring mera gagnas, än genom dess fortsatta upprätthållan - Den a3 Mars f. m. de med lån, hvilka så lätt urarta till de ännu skadligare stående; och jag borde kanske fullständigare afhandla detta ämne, då en motsatt åsigt äges af män, kända för skarpsinnighet och allvar i allmänna frågors bedömmande; men jag anser mig icke nu längre böra upptaga tiden med ett ämne, som på det hela genom remissen redan är handlagdt.
Min trosbekännelse för öfrigt i detta, liksom i åtskilliga andra fall, icke endast hämtad utur böcker, förvaras i denna handling, hvarutur jag tagit mig friheten uppläsa det egentligen i förhand afgifna svaret på uppmaningen.
Grefve Frölich_, Davidj anförde skrifteligen:
Det är i anledning af Herr Lefrens uppmaning i plenum den 19 dennes f. m., som jag går att yttra mig i fråga om lilla Creditivets brytande år 1826, till understöd för Wermlands Sågverks- och Bruksägare.
Herr Lefrens ord voro, så vidt jag kan minnas, följande: ”Jag känner personer, hvilka nitälska ”för ordning i Styrelsen, och icke äro sen”färdiga att göra anmärkningar, hvilka sjelfva ”önskat att detta understöd af allmänna me”del skulle lemnäs, och jag har med gläd”je sett dem i Stockholm nitälska för sakens genomdrifvande.
I händelse någon Deh a3 Mars f. ro. >99 ”af dem nu är närvarande, uppmanar jag ”honom alt förklara, om han icke instäm”mer i den åsigt jag nu yttrat.” Denna åsigt, hos Herr Lefre'n, var väl efter hvad jag kan minnas blott yttrad för Creditivets nyttjande i stället för andra allmänna medel till det förevarande ändamålet; men då ingen tillräcklig orsak lärer kunna finnas, hvarföre någon person skulle uppmanas att yttra sin öfverensstämmelse med Herr Lefre'ns åsigter derföre att Herr Lefrén med glädje trott sig se dem år 1826 verksamme till Creditivets brytande, så torde jag äga rättighet, att annorlunda få förklara hans uppmaning, och anse den vara vänd hufvudsakligen och personligen till mig och innefatta en påminnelse, som skulle jag vara pligtig försvara Regeringens åtgärder vid brytning af såkallade lilla Credilivet.
Att Herr Lefrens uppmaning, ehuru obestämd, till syftningen likväl var sådan, tror jag också Ridderskapet och Adeln lika med mig senterade, äfvensom att orsaken dertill varit hämtad från det allmänt kända förhållande, att jag år 1826, då Wermland var i behof af understöd, var en bland organerne för yttringen deraf.
Kändt torde det äfven vara, åtminstone säkert för Herr Lefren, att jag tagit initiativet dervid, och att jag begagnat en betydlig del af det beviljade låneunderstödet.
Var det väl i följd af detta förhållande min skyldighet att försvara Regeringens åtgärder, och borde jag anse understödet, såsom en mig beviljad välgerning, för hvilken jag står qvar i enskild förbindelse?
Kunde ändtiigen min tystnad på detta rum i denna fråga betraktas såsom en otacksamhet?
— Det hade kanske varit rättast, alt endast lemna svar på dessa frågor enskildt till Herr Lefton, och dervid fråga honom tillbaka, hvarföre just han, som ingen del iiaft i Regeringens ofvannämde åtgärder, skulle finna sig befogad att uppmana till försvaret, då icke de StatsRådets Ledamöter, som deltagit i tillst}rrkandet och under discussionen i ämnet här yttrat sig, ansett en sådan uppmaning hvarken nödig eller passande; men då jag genom ett sådant sätt att upptaga anmaningen, skulle hafva ådagalagt, att jag ansåg densamma endast såsom ett bemödande af Herr Lefre'n att sätta mig i collision emellan hvad han ansett vara en pligt såsom enskild välgerningstagare, och den karakter jag såsom Riksdagsman önskar bibehålla; den nemligen att nitälska för ordning i Styrelsen; så har jag, häldre än att misstänka honom för en sådan afsigt, velat antaga, att han önskade en närmare utveckling af frågorne ur en allmän synpunkt betraktade.
Då jag nu också lyckligtvis icke känner mig vara i någon collision mellan stridiga moraliska pligter, och således icke behöfver försöka något för - Den 23 Mars f. m. 201 svar för mig sjelf, så torde Ridderskapet och Adeln benäget tillåta, att jag i allmänhet söker utreda de principer Herr Lefren tyckts hafva satt ifråga, innan jag erbjuder några upplysningar och egne omdömen i sjelfva hufvudsaken.
Den grundsats, att enskilte medborgare i anseende tili åtnjutne välgerningar af elen verkställande Magten äro förbundne att försvara dess åtgärder, är i högsta måtto stridande mot en af constitutionella samhällsordningens liufvudprinciper — den nemligen att hvarje Embetsman, hvarje offentlig man har pligter såsom medborgare, hvilka icke må förväxlas eller kunna modifieras af de enskilda förhållanden han kan stå uti.
Statsläran har ingenting att skaffa med den enskildte mannens moraliska pligter.— dess fordringar äro helt och hållet juridiska, de hvila på medborgarnes grundlagsenliga pligter mot fäderneslandet.
FÖrbindelserne till samhällsmagterne, till Regeringen och till Staten, äro dessutom så allmänna, att de delas af alla, som njuta Statens skydd — de upphöra således att vara enskildta.
Oansedt nu Representationsskyldigheten i vårt land icke är principmässigt bestämd, minst för Ridderskapet och Adeln, så måste likväl äfven den ibland detta Stånd, som uppträder såsom Riksdagsman, veta, att såsom sådan behålla samma oberoende, (endast begränsad! af öfvertygclsen om det rät - 202 Den i3 Mars f. m. la) som man fordrar af Embetsmannen, den der icke är endast Regeringens ulan äfven Statens tjenare.
Om detta nödvändiga oberoende af enskildta förhållanden är en rättighet, som fri tager från skyldigheten att hålla med Regeringen i hvad man icke anser vara rätt, så mäste än mindre den tystnad man såsom offentlig man iakttager, då Regeringens åtgärder klandras, kunna construeras såsom ett fel, derföre man inför Representationen offentligen må uppkallas att stå till rätta.
— Sådane försök utmärka hvarken frihetskänsla eller begrepp om vilkoren för dess utöfning.
Må det nu tillåtas mig i förbigående nämna, att jag, såsom enskild man, såsom medlem af Wermlands industriella samhällsclasser hyst och ännu hyser djup erkänsla till Regeringen för den hjelp, somafStatsmedel lemnades år 1826.
Anledningen för mig att våga hoppas nådigt bifall till den då ingifne ansökningen låg i det aldrig slocknande minnet af det lika beskaffade ädelmodiga understöd, som Hans Maj:t Konungen år 1818, då ännu Kronprins, läcktes af sin enskildta cassa nådigst lemna samma provins, hvilken välgerning icke torde vara allmänt känd och den jag derföre i sammanhang härmed icke kan afhålla mig från alt här omnämna.
I frambärandet af ortens vördnadsfull djupt kända tacksamhet och tillgifvenhet för en sådan enskild fri* Den Mars f. m. 2o3 kostighet, har jag deltagit.
— Jag har äfven deltagit i provinsens och hela Svenska BruksSocietetens offentliga gärd af undersåtlig erkänsla, då undsättningen år 1826 visat resultater nyttiga för hela landet; men jag finnér mig deraf icke bunden, att, när jag uppmanas, qväfva klandrande omdömen i afseende på undsättningsåtgärdens natur, i händelse jag hyste sådane, än mindre är jag pligtig att försvara de, utan egentligt sammanhang med undsättningsprincipen eller dess tillämpning förefallne anomalier i formen för creditivets brytande, och dispositionen af de summor de låntagande till Staten återbetalt.
Efter framläggande af denna min opinion, går jag att yttra mig i saken — oväldigt eller icke —- det må hvar en döma om, som vill pröfva mina skäl och sjelf vara oväldig.
Såsom administrativ åtgärd har man klandrat, att Statens medel blifvit använde till befordrande af enskildta intel essen , och att afsigten med lilla Creditivets afsätlande icke kunde vara sådan, som den hvarföre detsamma nu hlef brutet.
Vore det verkligen så, att allmänna medel blifvit använde för att befordra enskildtas intressent, i strid med det allmännas, eller ock med förlust för det allmänna, så vöre den första anmärkningen ovil - Den a3 Mars f. m. korligen i min tanka rigtig; här lyckligtvis, äger den likväl icke tillämpning.
Fenomenet af en hel landsort, hvars hufvudsakliga näringsgrenar, genom oförmodade och utom gränsen af försigtighetens synkrets liggande omständigheter, af brytas, som derigenom iråkar en allmän förlägenhet, hvilken intränger till alla grenar af rörelsen i Landet, och följagtligen måste ofördelagtigt inverka på ej allenast de flesta individers inom provinsen intresse, utan ock på nästan hvarje medborgares i hela Riket, detta må icke betragtas såsom ett privat interessej som tillvinner sig en nådebevisning på det allmännas bekostnad.
Det är icke svårt för mig, men numera öfverflödigt, sedan Landshöfdingen i Wermland deröfver yttrat sig —• att bevisa, det genom de pecuniära tilldragelserne i England, som började hösten år 1825, och hvars följder år 1826 allt vidare grepo ikring sig, trädvahru-rörelsen höll på att aldeles afstadna; att det icke var möjligt vid den vanliga terminen för alla liqvider att kunna uppgöra några saluconlracter; att som samma orsaker vållat fallissemenler i Götheborg och troligen medfört flere, om ej Styrelsen mellankoramit, så voro några af Götheborgs störste Trädvahru Exportörer i samma förlägenhet sora Sågverksägare och Timmerhandlare; ehuru full säkerhet och soliditet på båda sidor ägde rum.
— Att detta naturligen minskade tillgångarne på det liela Den 23 Mars f. m. ao5 och för hela Landsorten, måste hvar och en kunna fatta, som känner ortens rörelse och beskaffenhet.
I den mån liqviderne försvårades, skulle fällning i alla priser uppstå ej mindre för jernet, än alla Landtmannavahror.
Deraf skulle ju följderne kännas för flere Landsorter, ja för hela Riket, som obestridligen med Wermland står i många, fastän mer eller mindre directa, förbindelser.
Rättvisan bjuder sålunda mig alt erkänna, det Styrelsen betragtade händelsen med större uppmärksamhet än jag, som uppsatte och jemte några andre Landsmän afgaf den underdåniga skrift, hvarigenom det partiella endast för trädvahrurörelsen anmäldes, och hvari endast begärdes 100,000
R:dr till understöd för Sågverksägare.
För min del kan jag ej annat än anse denna Styrelsens åtgärd påkallad af en rigtig uppfattning af dess ändamål, såsom allmän skyddsmagt.
Det är ett af samhällstillståndets förnämsta fördelar, att det helas collectiva kraft vid vigtiga tillfällen kan komma dess särskildta delar till en sådan undsättning, som, då den directe fredar de enskilde för undergång, jemväl indirecte upprätthåller och befordrar det allmännas hästa.
För en af Styrelsens skönaste handlingar måste det då äfven anses, när desse undsättningar, i sådan ädel afsigt och under klok beräkning på ett ändamålsenligt sätt i den ordning formerneföreskrifva, ut - 2o6 Den 23 Mars f. m. förås utan förlust för det allmänna.
— Da är icke något enskildt intresse befordradt på det allmännas bekostnad, hvilket aldrig skulle af mig kunna gillas, och hvaraf ej eller jag någonsin dragit fördel.
Men skulle ej detta begrepp i allmänhet om administrationens rättigheter och skyldigheter vara rigtigt eller höra tillämpas i alla Stater, så tilltror jag mig dock alt klarligen kunna bevisa, att hittils det hör synnerligen gälla här i Landet; äfvensom, att det verkligen är i Lag utstakadt.
I detta Land, der Statsmagterne tillåtit en oreda i Myntförhållandet existera, hvars make i långvarighet och olycksalig inflytelse på all production, knappt något annat constitulionelt
Land lärer kunna uppvisa, här har man ej allenast faststält rörelse-Capitalet till en viss ziffra i ett till värdet vacklande pappersmynt, utan ock tagit alla möjliga mesurer för att göra Staten till den enda förläggaren för näringarne.
Under omöjligheten för bildandet af sådane capitaler hos enskilda som af sig sjelfve erbjuda sig åt den productiva rörelsen i mån af dess tillväxt; under otillåtligheten äfvensom omöjligheten, så länge fixt mynt saknas, att hilda enskilda creditanstalter, som utsträckte eller inskränkte sine capitaler pä ett naturligt sätt i mån af rörelsens fordringar, har man här en Statsbank, sorn Den 23 Mars f. m. 207 under det den kraftigt skyddar allt penninge-ocker i smått, sjelf är en stor privilegierad ockrare på hela landet och på näringarne, deraf vissa lära svårligen kunna trifvas utan momentära försträckningar.
Staten skall vara den hufvudsakliga förläggaren för näringarne, så måste den också hålla sine Cassör öppna i detta afseende, i den mån rörelsen så fordrar och säkerheter erbjudas.
Jag medger, att deraf kunna uppstå stundom stora olägenheter, och att principen af Lån - understöd egentligen endast är applicabel till beläning af exportartiklar.
Ja någongång kunna väl lån skada sjelfva producenterne af desse artiklar, men icke landets öfrige innevånare.
— Men desse olägenheter äro icke vidhängande lånens möjlighet, utan den onaturliga vägen hvarpå de lämnas, och hvilken icke erbjuder alla de anledningar och tillfällen till iagttagande af ömsesidig försigtighet, som då Lån privata emellan afhandlas.
I det skick myntväsendet och Credit-Lagarne nu äro, bör emedlertid undsättningsmedels existerande icke anses hvarken för en nåd eller för en välgerning af Staten mot de enskilda, utan för en pur ovilkorlig skyldighet, så länge ett så bakvändt förhållande skall fortfara.
I andra länder tackar man icke så mycket för ett lån, då man bjuder säkerhet och ränta.
Långifvaren och Låntagaren mötas åt på en naturlig väg, och (jvitta höflighetsbetygelsernc med livaran - 2o8 Den i3 Mars f. m. dra.
Lät det blifva så här, så att innevånarne på södra och västra kusten kunna slippa att på 4o å 5o mils afstånd söka sine nödige förlager, och man torde då, med eller utan glädje, det lämnar jag derhän, icke eller så ofta få se dem nitälska för Creditivers brytande, hvilka då aldrig behöfde existera för sådane ändamål.
Om nu vid det behof af Lån från Statens Cassör, som år 1826 förefanns, Creditivet bordt tillgripas eller andre medel voro till hands, det öfverlemna!* jag till sakkunnigare att bedömma, och torde ett möjligt misstag i detta afseende ej böra lillräknas de lånesökande, för hvilka sådant var ganska likgiltigt; men det vågar jag öppet yttra, såsom min fasta öfvertygelse, att derest inga andra tillgångar funnos disponibla, så lämnade ofvannämnde calamitet full anledning och följagteligen full rättighet till Konungen, att i enlighet med 63 §.
RegeringsFormen fordra lilla Creditivets brytande.
Ordalydelsen är härom icke tvetydig, dess bokstaf och mening stå i fullkomlig öfverensstämmelse med sundt förnuft.
Creditivet skall afsättas, heter det, till
Rikets försvar — eller till andra högst vigtiga och angelägna ändamål.
Så framt man nu ej kunnat visa motsatsen af hvad jag ofvanföre anfört om den inträffade händelsen år 1826 om ändamålets vigtighet och an Se“ - Den a3 Mars f. m.
V gelägenhet, jag skulle nästan kunna säga så länge man ej kan visa att något annat vigtigare ändamål är tänkbart — utom Rikets försvar, som är specielt nämnt —så måste det också stå fast, alt undsättningsanstalten ägde sitt stöd i stadgad grundlag; den var således i alla afseenden vigtig.
Här vänder sig likväl bladet ovilkorligen och jag kan omöjligen längre fortfara alt gilla hvarken Styrelsens eller Herrar Fullmägtiges i öfrigt anmärkte förhållande, ej heller de omdömen StatsUtskottet deröfver fällt.
Alldeles oinitierad i StatsVerkets labyrinth, har jag trott mig böra öf verlämna åt andra att följa hvad dertill hörer, med sin uppmärksamhet, men då jag nu mot min vilja blifvit uppmanad att yttra mig deri, skall jag icke vara hvarken sen eller skygg för att lämna de anmärk ningar mitt förnuft dicterar.
Må det då tillåtas mig yttra, i afseende på formen för Creditivets lyftning, att, om än StatsRådets