Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ståndet i densamma fattat och hvilket beslut, om del blifver ledande lill en författning, troligen i en framtid skall komma alt leda till stora förluster för samhället; men jag begär alt min reservation emot R. o. Adis beslut mä få åtfölja inbjudningen, afslyrkande jag Medstånden alt sig med B. o.
Ad i dess beslut förena, i fall de ännu icke beslutat, men, i motsatt fall, ali nu icke till pröfning upptaga inbjudningen.
Gyldenstolpe, Anton Gabriel:
Om jag icke år oriktigt. underrättad, skall detta betänk, redan vara afgjordt af Sine Ständ i enlighet med hvad Utsk. tillstyrkt och således vara ett R.
Stis beslut.
I händelse prot.utdr. derom från de öfriga Stånden ankommit, torde deras innehåll genom Ridd.secrcl. R. o. Ad. meddelas.
Undertecknad Ridd.secret. tillkännagaf, att, enligt ankomna prot.utdr., Preste- och BorgareSun bifallit, men BondeSt. återremitterat StatsUtskis utlåt.
Nio 241.
Pal mst jerna, Carl Otto:
Den upplysning Ridd.- secret. lemnat var just hvad jag ämnade anföra.
Deraf synes väl, att 2:ne Ständ hafva bifallit betänk.; men dä ett Ständ detsamma, återremitterat och sålunda något definitivt beslut ännu icke är i frågan faltadt, anser jag för min del att inbjudningen bör äga rum.
H. Ex. R r Gr. o. Land lin. hemställde, om R. o. Ad. bifölle, att, såsom Gr.
Lagerbjelke föreslagit, de öfriga RiksStin mä inbjudas alt instämma uti R. o. Adis, i anledn. af StatsUtskis utlåt, Nio 241, fattade beslut.
Hr Den 9 April f. m. 161 Hr von Hohenhausen, Mich.
Sora jag fullkomligt delar den åsigt, som af Frih.
Cederström i denna fråga blifvit uttalad, så instämmer jag med honom i den önskan, att hans anförande mätte såsom en reservation få åtfölja den ifrågasatta inbjudningen.
Jag hörde icke om H. Ex. Hr Gr. och Landtnäs propos. äfven innefattade ouiförmälan, att Frih.
Cederströms reservation skulle åtfölja.
I anledn. häraf uppläste H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, följande i 57 § Riksd.Ordn. intagna stadgande: ”Vill ledamot, sora ej i Ståndets fattade beslut instämt, sin särskilda lanke hos de öfriga Stånden anmäla, stände del honom fritt, genom särskildt mera. eller diclamen till prot., hvilket må Medständen tillställas, enär han de för communieationen och proiocollet nödiga exemplaren deraf till Secreterare!! atlemnar”; hvarjemte II.
Ex. yttrade, att han, då det således vore Frih.
Cederströms ovillkorliga rättighet, att på berörde sätt få sin särskilda mening de öfriga Stånden meddelad, icke ansett nödigt att derom framställa någon ptopos.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 29 och 31 sisth Mars på bordet lagda utlät.
N:o 242, i anledn. af väckt fråga, ang:de de så kallade landträntornes beräknande såsom inkomster för det år, hvarunder de inflyta.
Det är sorgligt alt finna, det StatsUtsk. ännu icke kommit så långt, alt det erkänt nyttan deraf alt räkenskaperne blifva afslulade för det år, hvartill inkomsterna höra.
För att nu komma ifrån det oriktiga och förvillande förhållande, att rikshufvudboken afslutas på calenderår, då likväl största delen af de ordinarie inkomsterne ingå för uppbördsår, har raan tillstyrkt, att det föreg:de årets inkomster skola fä beräknas som hörde de lill inkomsterne för del påföljande året.
Om en enskild raan skulle föra sina räkenskaper på detta sätt, så vore det en falsk räkning.
Nu deremot är det den lagstiftande makten, som begär att en sådan ordning skatl lagligen förordnas för Statens inkomster.
Vi hafva vid föreg:de riksdagar hört huruledes inan förvandlat dessa inkomster till en statsverkets grundfond, som dock icke var annat, än den påräknade inkomsten af förlidne års ordinarie räntor, som till statsverket inflöto under loppet af nästa är emellan Februari månad och den sista April.
StatsUtsk. har icke nämnt ett ord om den enkla, naturliga och enda utvägen att göra räkenskapsåret till samma datum som inkomståret.
Man vill icke erkänna, att i samma stund, som räkenskaperne afslutas på samma tid af året som uppbörden och öfrige inkomster, såsom tull-, post- och chartaesigill.-medel, i samma stund skall ock Konungen blifva i tillfälle alt efter $ månads förlopp hafva slutad bok på sitt bord.
Man vill icke inse den enkelhet, som deraf skulle uppkomma, och derföre har nian kommit till ett 9 11. 21 162 Den 9 April f. m. sådant resultat, sorn det, hvilket innefattas tili Ulsk:s betänk, och som blott ytterligare skulle öka villervallan.
— Jag tillstyrker af* slag å Ulsk:s betänk.
Den fråga, hvarom Frih.
Cederström nu yttrat sig, är en hell annan än den, hvarom StatsUtsk:s nu förevar, betänk, handlar.
Detta betänk, är endast förorsakadt deraf, alt K.
Statscont. jemte flera enskilda riksdagsmän hafva ansett, att en förenkling och förbättring i räkenskaperne skulle åstadkommas, derigenom att dessa afsluiades på säll betänk, utvisar.
Under föreg:de riksdagar och äfven vid denna, har SlatsUtsk. icke varit af den tanka, att man derigenom skulle vinna det åsyftade ändamålet; men då de persöner, som bäst böra vara i tillfälle ali kunna bedömma följderne af den förändrade räkenskapsföringen, hafva varit af en motsatt mening, så har StatsUtsk., på det att frågan en gång mätte blifva definitivt afgjord, ansett sig äga fullkomligt fog att tillstyrka vidtagande af en åtgärd, som blott skulle medföra obetydliga omkostnader.
Ehuru jag visserligen icke inser det förslaget kan vara af någon särdeles vigt, så likväl, då det möjligtvis skulle kunna medföra den förmån, som dermed åsyftas, tillstyrker jag bifall till Utsk:s betänk.
Mig synes, alt hvar och en, som någonsin haft befattning med räkenskaper, bör finna, att hvad som hörer till debet bör vara kändt och der redovisad!, och att hvad som hörer lill credit på samma sätt der finnas.
Det faller af sig sjelf, att hvad som hörer till debet för ett visst år, måste vara debiteradt för det år, till hvilket inkomsterne höra eller afgifterne skola betalas; eljest frågas: hvar och huru vill man conlrollera om del till Staten inkommit, som för det äret, dels i ordinarie räntor, dels i arrendemedel, dels i bevillningsmedel, ingå skall?
Tror man väl, att man kommer till någon sanning i Statens räkenskaper, derigenom, alt man tager de för ett föregtde år debiterade medel och inflyttar dem såsom inkomst för ett följande?
Nej, man har blott genom denna åtgärd beredt en utväg för att balancernes belopp kunna stiga till nära | af hela uppbördssumman.
Ingen controll blifver då möjlig för alt utröna hvad som för året influtit eller bort inflyta, och ingen controll finnes om ntgifterne blifvit bestridda af det årets inkomster, dit de hörde, eller om de utgått af medel, som för ett kommande år bort reserveras.
Tron J väl, mine Hrr, om jag säger eder, att vi icke hafva ägt och för närvarande icke äga någon fullständig controll öfver debet i Rikets inkomster, d. v. s. öfver hvad den ordinarie räntan utgör för det år, för hvilket uppbörden sker?
Vi kunna sannerligen icke äga någon controll deröfver, så länge icke landshöfdingarne, hvar och en i sitt län, hafva för sig möjligt att conlrollera om räntorne blifvit riktigt förvandlade och debiterade.
Jag vågar påslå, att det knappast finnes något län i Sverige, der räkenskaperne äro så riktige, att icke, vid närmare granskning, felaktigheter skola finnas i debet.
Om man nu, på sätt Ulsk. äsyf - Den 9 April f. m.
1Ö3 tar, beräknar nämnde räntor såsom inkomster för del år, hvarunder de inflyta, så har man dermed icke uträttat någonting annat, än öppnat dörren för ytterligare försök af uppbördsbetjeningen i landet att betacka ingående årets balance med föregående årets restantier, hvarigenom man slutligen kommer derhän, att man icke vet hvar man skall få reda pä hvad som redovisas skall.
Man har icke velat, jag upprepar det ännu en gång, inse liela vidden och beskaffenheten af de förvillelser, som våra nuvarande räkenskapsformer åstadkomma, när man kunnat bibehålla efter calenderår redogörelsen af tull-, post- och chartaesigill.medlen, men deremot har qvar, och måste hafva qvar så länge Sveriges drätsel icke förvandlas, tiden från den 1
Maj det ena året till och med den sista April det påföljande äret, såsom uppbördsår och till uppbördens indrifvande.
— Jag förnyar min begäran om afslag ä Utsk:s betänk.
Jag anser mig böra börja der Frih.
Palmstjerna slutade, nemi. med erinran, att Frih.
Cederström utgår, i fråga om detta ärende, från en egen åsigt, hvilken han förgäfves sökt göra gällande.
Nu vill han likväl, när StatsUlsk. föreslår ett sätt alt pröfva den ordning för räkenskapernes afslutande, hvilken pluraliteten godkänner, icke medgifva en sådan pröfning, utan i stället drifva sakén tillbaka, för att erhålla gillande af det sätt han anser vara det rätta.
För alt bestrida den af StatUtsk. föreslagna pröfningen, anförer han de skäl, enligt hvilka hans förslag att föra statsverkets räkenskaper skulle vara det bästa.
Ett sådant sätt alt argumentera kan icke annat än förvilla och ställa saken i ett sådant skick, att de som afhöra öfverläggningen, svårligen kunna falla hvarom frågan är.
Jag säger della pä rörtand, på det R. o. Ad. må veta, all Frih.
Cederström talar örn en helt annan sak, än den som StatsUlsk. har framställt.
Men då Frih.
Cederström gör anmärkmr emot Utsk:s betänk., är det dock nödvändigt all derå svara, äfven om vederläggningen skulle synas vara nog aflägsen från vårt egentliga ämne.
Cederström säger, ali den grundfond, om hvilken man nu bar tvistat, möjligen skulle komma att försvinna.
Delta bestrider jag; ty grundfonden skulle val kunna synas så mycket mindre, som hennes belopp berodde på transporten, från det ena året till det andra; men hon skulle dock till betydlig del stå qvar, derföre att i henne finnas behållningar, icke blott från det nästlidna året, ulan från den föregående tiden.
Cederström uppgifver sjelf huruledes somliga af statsverkets inkomster föras i debet för det år, under hvilket de influtit, andra äter icke.
Nu åsyftar just StatsUtsk:s förslag, att man skall debitera för det är, under hvilket iukomslerne inflyta; det ur således ett förslag alt få en del af de olikheter liäfna, öfver hvilka Frih. Cederström sig beklagar.
Om icke milt minne felar, är förhållandet med Riksg.conlts räkenskaper sådant, som StatsUlsk. nu föreslår ali det skulle blifva med statsverkets.
Om Frih-.n anser oriktigt att pä sådant sätt bokföra statsverkets räkenskaper, hvarföre bär han dä icke hem - Den 9 April f. m. ställt till R.
St., att livad Riksg.cont:s räkenskaper beträffar, göra en återgång till det sätt, som nu blott för en del gäller om statsverkets?
För närvarande bar Utsk. icke föreslagit annat, än alt låta afslula statsverkets räkenskaper både efter den method, som nu är gällande, oell efter den nya, som af Utsk. jemväl uppgifves; på det alt R.
St. derigenom måtte blifva i tillfälle att afgöra hvilkendera som förljenar företrädet.
Jag frågar, om något sätt att införa en förmodad förbättring kan vara lämpligare, än alt icke göra det förr, än man jemfört den nya ordningen med den gamla?
När man liar tillfälle alt, på grund af erfarenheter, välja emellan det nya och det gamla, så måtte man väl gä säkrast lill väga.
Jag anser derföre SialsUtsk:s förslag vara väl betänkt och tillstyrker R. o. Ad. att antaga det.
Då såväl SlatsUtsk:s nu föredragna utlåt.
N:o 242, som det derpå följande N:o 243, redan äro af 3:ne Ständ bifallna, ämnar jag icke uppehålla R. o. Ad. med någon längre discussion i delta ämne.
Jag vill endast, lill svar å Frih. Cederströms yttrande, att StatsUtsk. icke skulle hafva velat eller förmått inse förhållandet med statsräkenskapernes uppgörande, lemna Hr Frih. den upplysning, att delta ingalunda är fallet, ulan att orsaken till det steg, som Utsk. funnit sig befogadi att taga, ligger, såsom jag redan förut nämnt, deruti, alt då såväl K.. Slatscont., som de tjenstemän, hvilka kunna förmodas äga någon kännedom i detta ämne, hafva ansett någon fördel deraf vara att förvänta, så har StatsUtsk. ej velat förhindra att försök i denna syftning må göras.
Hr von Hartmansdorff bar mot mig framställt några anraärkmr, som jag anhåller få besvara.
Hr von Hartmansdorff har alldeles oriktigt uppfattat mitt yttrande, om han trott, alt jag deruti förutsatt möjligheten af den s. k. grundfondens försvinnande.
Tverlom, jag har förklarat, att statsverket aldrig ägt någon sådan fond, och då lärer det falla sig klart, alt jag icke eller kunnat påstå, det den skulle genom den föreslagna åtgärden försvinna.
— Samme värde ledamot har i afseende på Riksg.conl:s räkenskaper till mig framställt den frågan, hvarföre jag icke förslagit en rättelse i formen derför.
Det kan likväl icke vara möjligt, att icke Hr von Hartmansdorff erinrar sig, all Riksg.- conl:s räkenskaper upptaga bevillningsmedlen såsom tillhörande det år, för hvilket de böra inflyta, fastän de i sjelfva verket icke inflyta förr än äret derpå.
Efter den upplysning, som Frih.
Palmstjerna lemnat, att 3:ne
Stånd redan skulle hafva bifallit betänk., är naturligtvis likgillligt huru R. o. Ad. öfver detsamma beslutar.
Jag har dä icke någonting vidare derom att säga, än att lill prot. förklara, att hvad R.
St. sålunda hos K.
M. komma att begära, i min tanka icke kan medföra någon den ringaste reda i Sveriges räkenskaper, utan tvertom kommer att ännu någon lid förvilla begreppen om huru dessa böra för en ordentlig förvaltning af Svenska statsmedlen vara inrättade.
Ofverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter D«n 9 April f. m. 165 R. o. Ad., uppå af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., biföll StatsUtsk:s utlåt.
N:o 242.
Ånyo föredrogs SlatsUtsk:s d. 29 och 31 sisll.
Mars på bordet lagda utlåt. i\:o 243, i anledn. af vackt motion, att statsverkets samtliga räkenskaper måtte omfatta samma tid, som uppbördsåret.
Cederström, Jacob: Efter det beslut, som R. o. Ad., i öfverensstämmelse med de öfrige
Stånden fattat i afseende på Statsl’tsk:s betänk.
N:o 242, förundrar det mig visserligen icke, att Utsk. kommit lill det resultat, som synes utaf betänk.
N:o 243.
Dock bade Etsk. aldrig bort nämna någonting om hvad det ansett mig böra finna blifva följden af den förändring Utsk. i betänk.
N:o 242 föreslagit, emedan, enligt hvad jag redan tror mig hafva tydligen visat, en sådan följd deraf omöjligt kan uppslå. R. o. Ad. biföll StalsUtsk:s utlåt.
Föredrogs ånyo SlatsUtsk:s utlåt.
N:o 246, i anledn. af erhållen återremiss å utlåt.
N:o 206.
Jag anhåller, alt Högv.
PresleSt:s beslut i della ämne måtte uppläsas, och jag derefter få yttra mig.
Undertecknad Ridd. secret. tillkännagaf, att något prot.utdr. från PresleSt. rörrde pröfningen af förevar, utlåt, ännu icke hade ankommit.
Det förundrar mig, att icke något prot.utdr. i detta ämne ännu från Högv.
Ståndet ankommit, ty jag vet, att målet derstädes för flere dagar sedan är afgjordt.
Det har skedt sä, alt Ståndet anslagit en summa af 3,000 r:dr för en gång till det ändamål, som här är i fråga.
För min del hemställer jag, att R. o. Ad. måtte uti detta PiesleSlrs beslut instämma.
Det förefaller mig verkligen oväntadt, att icke något prot.utdr. frän PresteSt. ankommit, dä en sådan handling kommit Utsk. tillhanda, redan innan delta utlät, afgafs.
I anledn. häraf erinrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., alt det endast var PresteSt:s i afseende på nu förevar, utlät.
N:o 246 fattade beslut, hvarom prot.utdr. saknades, hvaremot prot.utdr. rörrde nämnde Stånds beslut i anledn. af SlalsUtskrs föregrde, under Nro 206, afgifna tillåt, i ämnet äfven till R. o. Ad. ankommit.
Sistnämnde beslut hade äfven blifvit intaget i del nu föredragna utlät., hvilket innehöll, att PresleSt., med afslag å Utsk:s förra utlåt., beslutat, alt ett anslag af 3,000 r:dr må ställas lill K.
M:s nåd. disposition, för alt pä sätt pröfvas lämpligt användas lill tjenliga nykterhetsskrifters utspridande bland folket. 106 Den 9 April f. m.
Hr Lefre’n, Joli.
Jag instämmer i den anhållan, som Hr von Hartmansdorff framställt.
Jag anser det vara nyttigt att kunskaper spridas i landet; och synnerligen nyttigt, alt kunskapen om förderfligheten af bränvinets missbruk blifver allmänneiigare utbredt.
Då nu öfverläggningen ansågs vara slutad, hemställde II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., om ft. o. Ad. behagade afslå StatsUtsk» utlåt.
N:o 246 och bifalla, att, på sätt PresteSt. vid pröfuiogen af Utsk:s utlåt.
N:o 206 beslutat, eli anslag af 3000 r:dr må ställas till K. M:s nåd. disposition, för att, på sätt lämpligt pröfvas, användas till tjenliga nykterhetsskrifters utspridande bland folket.
Ex. förklarade, det han funnit ja hafva öfverröslat nej.
Ridd. secret. erinrat sig och hos II.
Hr Gr. o. Landtm, anmält, att Högv.
PresteStts ofvanberörde prot.utdr., ang:de pröfningeu af StatsUtsk:s utlåt.
N:o 206, äfven innefattat inbjudning lill instämmande i PresteShs beslut och af sådan anledn., såsom ankommet efter det samma utlåt, blifvit af R. o. Ad. återremilteradt, icke förut blifvit anmäldt, utan ansetts böra föredragas i sammanhang med Ulskts svar på återremissen, om hvilken föredragning undertecknad nu hade förglömt att göra anmälan, lillkännagaf 11.
Ex. för R. o. Ad. detta förhållande, och fann R. o. Ad., att sedan Ståndet nu instämt i PresteSt.s beslut, berörde inbjudning icke erfordrade vidare åtgärd.
Föredrogs ånyo LagUlsk:s d. 29 och 31 sisth Mars på bordet lagda betänk.
N:o 92, i anledn. af väckta motioner om förändring af 17 cap. 2 § Rätleg.bm, ang:de den kraft till bevisning, som bör tillkomma böcker öfver bandel och köpenskap.
Emot det förslag, som LagUlsk. här afgifvit till upphäfvande af 2 § i 17 cap.
Rätleg.bm samt K. förklar, d. 15 Oct. 1S10, rör.de den bevisning, som tillkommer handlandes och varutillverkares böcker, tillåter jag mig framställa några anmärkmr.
Först och främst får jag förklara min öfvertygelse vara, att i allmänhet en bättre hushållning skulle vinnas, om icke det olyckliga system ägde rum, att den ene som den andre lefver på credit det ena äret i beräkning på de inkomster, som han under ett annat hoppas kunna förvärfva, hvarföre jag äfven tror, att man så mycket som möjligt bör söka alt inskränka denna begärelse.
Deremot får jag i afseende på 2 § anmärka, att om det är vådligt, att köpmannen äger rättighet att med ed styrka sina fordringsanspråk, kan det ej annat, än vara ännu farligare, att, på sätt denna § innehåller, blottställa en mängd föga upplysta menniskor för frestelsen att, förmedelst ett sä heligt bevisningssätt som eden, sig från samma anspråk frikalla.
Jag tror, att Utsk. hade kunnat undvika denna olägenhet, om Utsk., i fråga om motböekers hållande, hade tagit steget fullt ut.
Utsk. har föreslagit, att
Den 9 April f. m. 107 om ”handlande tillställt den, som varor af honom borgat, motbok, deri fel icke kan visas, galle den bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter styrka, att han motbok äskat eller emottagit”.
Detta förslag godkänner jag fullkomligt.
Men hvarföre har icke Ulsk. föreslagit den föreskrift, att den, hvilken ulborgar varor, alltid bör vara skyldig att lemna motbok?
Eden hade då aldrig kommit i fråga.
Om jag lyckats att göra mig begriplig för 11. o. Ad., återstår blott för mig alt uppgifva förslag till en redaclionsförändring, hvarigenom, enligt min tanka, det åsyftade ändamålet skulle vinnas.
Jag skulle dä vilja föreslå, att i st. f. 1 § 11. o. Ad. ville antaga en § af följande lydelse: ”Handlandes bok medför öfver skedd utborgning icke bevisning emot annan än handlande, med mindre, än alt motbok lemoad blifvit”.
Deremot skulle jag lill 2 § vilja, med uteslutande af dess lista period öfverflytta Ulsk:s hela 1 §, hvarigenom den sålunda af mig föreslagna 2 § skulle börja med: ”Ilar handlande etc. — — — eller emollagil”; samt sluta med: ”Har motbok lemnad varit — — — — med ed styrka”.
I afseende på 3 § får jag vördsammast fästa uppmärksamheten på den reservation, som Hr Lagergren dervid afgifvit och hvaruti han rätteligen har anlydt, ali de bevis, som blifvit uppräknade lill styrka för ett kraf handlande emellan, i sjelfva verket icke innebära något bevis.
Jag erkänner, lika med Hr Lagergren, alt de bevis, som der stå uppräknade, icke äro af beskaffenhet, all de alltid böra äga vitsord.
Så kan t. ex. en reqvisition vara inkommen, utan att expedition derpå har följt, oell aldra minst bör en forsedel kunna åstadkomma någon bevisning, alldenstund den kan presteras utan att den handlande ens känner namn'eller hemvist på den person, som lernnar den.
Om man deremot ur denna §:s 2:dra period uteslöt från och med ordet ”bref”, till och med ordet ”eller” näst efter ordet ”forsedel”, så hade man väl uttryckt, att bevisning skulle äga rum, men man hade icke sagt hvad slags bevisning, som vore i fråga.
Jag vågar vördsammast anhålla om H. Ex. Hr Gr. o. Landtnäs propos. pä afslag ä Utsk:s betänk., samt bifall lill den redaclion jag tagit mig friheten föreslå.
Jag erkänner, att, då jag icke var beredd på att yttra mig i detta ämne, utan i ett helt annat, är jag icke nu i tillfälle att kunna bestämdt pröfva företrädet af den redaclionsförändring, som den siste värde talaren föreslagit, framför den af LagUlsk. framställda; men då frågan är af en särdeles vigt och den blifvit på ett för mig tillfredsställande sätt, dels af Utsk., dels ock af den vid betänk, fogade och af Hr Gunther afgifne reservation, utredd, tillåter jag mig yttra några ord i anledn. af densamma.
Del är 3:ne delar, hvaruti närvarande credillagstiftning fordrar en betydande hjelp af den lagstiftande makten: först oell främst med hänseende till de tysta förmånsrätterne; — beklagligtvis både för de omyndige och för den allmänna säkerheten har Den 9 A p r i 1 f. m. denna fråga vid denna riksdag förfallit, — dernäst med afseende på de bedrägliga lösöreköpen, och slutligen i fråga om handelsboks vitsord.
Hvad angår denna sednare del, eller den handlandes rätt alt svära pä sin bok och dymedelst styrka sina fordringar, så enär erfarenheten visat, alt denna form varit ytterst vådlig under en tid af aftagande moralitet, och derjemte i sin män underlättat oordentlighet i penningeaffärer och speculationer, är det med en verklig tillfredsställelse, som jag sett, att LagUtsk. bemödat sig om att för framtiden söka förekomma detta onda, ehuru jag icke finner skäl till den inskränkning
Clsk. i sitt förslag gjort, i afseende på ömsesidiga affärer handlande emellan.
I afseende härå instämmer jag alldeles med Hr Giinther.
Med anledn. af hvad Frih.
Haab anfört rör:de eden och dess missbruk, så ehuru jag fullkomligt med honom instämmer deruti, all edgång, sä vidt möjligt är, bör undvikas, ber jag likväl få fästa uppmärksamheten derpå, att om den skall komma i fråga, sä är det både mera med grundsatserne i vår lag förenligt och i min tanka mindre betänkligt, att ät gäldeuären öfverlemna att sig frän krafvel med ed fria.
Till stöd för denna sednare sats, torde blott behöfva anföras det allmänt kända förhållande, att den handlande ofta, särdeles hvad detaljhandel beträffar, icke är i tillfälle alt sjelf föra sin bok, utan således måste öfverlemna sig åt sina hodbetjenters större eller mindre ordentlighet i detta afseende, hvarvid ofta, hufvudmannen ovetande, misstag kan inträffa; också finnas mångfaldiga bevis huru man för andra gången kraft fordringar, enligt qvitlerade räkningar redan betalia, utan att den ringaste misstänka kunnat falla på den handlande sjelf, ali lian afvetat detta förhållande; — men huru ofta gå icke de qvitlerade räkningar förlorade, på hvilka ensamt den för 2:dra gången fordrade kan stödja sill anspråk pä alt från krafvet varda befriad?
Jag tillstyrker bifall till Utsk:s betänk, med den förändring, som Hr Giinther i sin reservation föreslagit.
Efter alt hafva genomläst den mycket väl skrifna och såväl i juridiskt som stalsekonomiskl hänseende grundligt gjorda undersökning, som Uisk:s betänk, innehåller, af de föremål, på hvilka den ifrågavar. lagen i sin tillämpning borde komma att verka, erkänner jag, att jag hade väntat mig ett helt annat resultat äu det, hvartill Ulsk. kommit.
Jag hade nemi. föreställt mig, att till vinnande af det sökta ändamålet, en ökad redbarhet och ett ökadt förtroende de trafikerande emellan, hade den föreskrift varit den verksammaste, att handelsbok icke medför någon bevisningsrält; ty dä föst hade crediten kunnat blifva hvad den enligt detta ords bemärkelse egentligen bör vara.
Ehuru hvad här af Utsk. blifvit föreslaget, är ganska litet verkande i sak, synnerligast der, hvarest stort behof deraf gjordes, nemi. credilförhållandena mellan gross- och minuthandeln, fabrikanterna och försäljningsmannen, och, enligt min tanka, skall korn - D e ni 9 A p i i 1 f. iii.