Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad dervid först beträffar sjölärts-traktaten, torde dess stora gagn för de förenade rikena icke kunna bestridas.
Den har med allt - Den 8 Februari f. m.
403 för slående siffror och upprepade gånger blifvit bevisad.
T. ex. ett Svenskt 120 lästers fartyg, lastadt med plankor af mindre tjocklek än 80 millimétres, hade att erlägga i tonnage-afgilter, differential-tull m. m. ej mindre än 2.230 francs eller omkring 1,600 rdr.
Man bör medge, att detta var drygt, synes mig!
Cederström har dock nämnt att fördelen af nedsättningen i dessa afgifter i vida högre mån kommer Norge än Sverige lill godo, emedan Norge har en betydligare skeppsfart än vi.
Alt Norge har en större handelsflotta, kan visserligen icke bestridas; men tror då Frih. Cederström att ej Sverige har fördel äfven deraf, alt afgilterna för Norska fartyg äro nedsatta?
Händer det ej ofta, att våra köpmän försända sina varor med Norska fartyg?
Ar det ej då för dessa Svenska köpmän en fördel alt det Norska fartyget kan segla för billigare frakt än förut?
I sammanhang med den nytta, vi sålunda komma att draga af den skedda nedsättningen i tonnage-afgilten, vill jag äfven påpeka en stor fördel, sorn blifvit tillskyndad våra skeppsbyggerier.
En i dessa frågor fullt hemmastadd person, en al våra kommercielia auktoriteter i södra Frankrike, som i denna sak benäget gifvit mig åtskilliga upplysningar, har särskildt framhållit fördelen af att numera kunna bygga och till Frankrike exportera träfartyg, hvilka förut varit förbjudna till införsel, men hädanefter endast beläggas med en afgift af 20 francs pr tonneau, (icke såsom en föregide talare förmenat, 20 proc. af värdet.)
Om sjölärts-traktatens fördelaktighet torde således ej vara mer än en tanka.
Beträffande åter den fråga, huruvida äfven handels-traktaten är för oss fördelaktig, så lära väl tankarne derom vara mera delade.
Jag vill då först sysselsätta mig med några af de anmärkningar, som blifvit emot densamma framställda af dess förnämste motståndare, Frih. Klinckowström.
Han har sålunda påpekat den skillnad, som förefinnes emellan 2:dra och 3:dje artiklarnei denna traktat, att nemi. desamma medgifva Frankrike vida större förmåner än Sverige och Norge, i det den Franska varan kommer i åtnjutande af tullnedsättningen', allenast den är producerad i Frankrike, då deremot den Svenska och Norska varan icke åtnjuter en motsvarande förmån, såvida den ej till Frankrike införes direkte, sjöledes och under Svensk eller Norsk flagga.
Henna skillnad framhåller
Frilun såsom ytterst orättvis och saknande sitt motstycke i andra med Frankrike afslutade traktater.
Han har i detta sitt påstående både rätt och orätt.
Rätt, hvad angår traktaterna med Belgien och Tyska tullföreningen, men orätt, med afseende å traktaten med England, ty i denna traktat finnes ett stadgande, som till alla delar öfverensstämmer med det i den nu ifrågav:de Svensk-Franska.
Dessutom tror jag att Frankrike betraktar vårt land såsom varande al allt för ringa vigt för dess handelsförhållanden, för att det skulle velat medgifva oss full reciprocitet i denna sak; och att strängt hålla derpå skulle hafva betydligt försvårat, kanske helt och hållet omöjliggjort afslutandet af traktaten.
Det är äfven klart, att en af de stora sidofördelarne af traktaten, nemi. att Tyska tullföreningen medgifvit 404 Den 8 Februari f. m. enahanda nedsättning i tullsatserna för våra varor, som vi erhållit i Frankrike, skulle hafva gått förlorad, såvida vi ej gjort det i 2:dra och 3:dje artiklarne omnämnda medgifvande, ty härpå grundar sig helt och hållet den vunna fördelen med afseende å Tyska tulllöreningen.
Det är nemi. just emedan vi ej upprättat en differential-tulltaxa till endast Frankrikes förmån, utan medgifvit tullnedsättningarne för en och hvar, som
Tyska tullföreningen sjelfmant tillförsäkrat oss samma tullnedsättningar i sina hamnar, som dem vi erhållit i Frankrike.
Frih:n har vidare funnit det vara en stor uraktlåtenhet, att i traktaten icke uppgifves bestämdt, hvad som menas med lörtullning ad valorem, och huru värdet dervid bör beräknas.
I 2:dra artikelns 2:dra mom. står dock tydligen, att införseln skall ega rum i enlighet med bestämmelserna i de traktater, som af Frankrike blifvit afslutade med Stor-Brittannien, Belgien, Italien och Schweitz.
Den, som är intresserad att veta, huru delta värde skall beräknas, behöfver således endast kasta ett öga på dessa traktater, lör att erhålla nödig upplysning i detta hänseende.
Med afseende å 7:de artikeln, har Frilen anmärkt och med offieielt intyg af notarius publicus bestyrkt, att den Svenska öfversättningen icke är riktig.
Han har rätt deruti, att ölversättningen icke är ordagrann, men jag vågar påstå, att den fullkomligt återgifver meningen i den Franska texten.
När i den Franska texten står »des droits identiques å ceux, qui grévent ou greveraient les esprits de fabrication suédoise», så är detta ej ordagrannt öfversatt med: »den afgift, som för tillverkningen af Svenskt bränvin är eller kan varda bestämd», utan skulle hetat: »de afgifter, som betunga eller kunna komma att betunga den Svenska tillverkningen af bränvin.»
Men jag hemställer till en och livar, om ej meningen är precist densamma?
Ty att dermed förstå, eller vilja lörstå, något så orimligt som, att importören af Franskt bränvin skulle, utom en tull motsvarande tillverknings-algiften samt surtaxen, äfven erlägga utminuteringsafgilt — kan väl ej vara allvarsamt menadt?
Tror Frih. Klinckowström, att deri, som utminuterar Franskt bränvin, ej får betala utminuterings-afgift, lika väl, som den, som utminuterar Svenskt dito?
Nå väl, då blir ju Franska bränvinet i sinom tid belastadt med utminuterings-afgift?
Icke kan det dermed beläggas tvenne gånger?
Samme värde talare anmärkte vidare, att tarilfen B. slutar med den bestämmelse, att »varor, som icke kunna hänföras under någon af de i denna införsels-tariff upptagna bestämmelser, mer eller mindre arbetade», skola för narv:de draga en tull af 15 proc. och framdeles 10 proc. utaf värdet, och hära! drog han nu den slutsats, att det till följd af detta stadgande skulle vara oss förbjudet att åsätta högre tull än 10 proc. på sådana landtmannaprodukter, som voro i någon mån arbetade, såsom smör, ost, salt och rökt kött o. s. v. Det förvånar mig, att Frihm, som nyss så strängt jemlörde Svenska och Franska texterna, härvidlag icke iakttagit, att i de citerade Svenska orden Den 8 Februari f. m. 405 ett öfversättningsfel blifvit begånget, ty uttrycket »i denna införsels-tarifT upptagna bestämmelser» motsvaras i Franska texten af uttrycket »les dispositions du tarif général», och som den Franska texten eger vitsord, är deraf klart, att det är endast de i den allmänna Svenska tulltaxan icke specificerade varor, som skola beläggas med den nämnda afgiften af 10 proc., samt att, enär landtmannaprodukter äro i den svenska tulltaxan upptagna, nemi. under rubriken: fria, man följaktligen är oförhindrad att borttaga denna frihet och åsätta den hvilken tull som helst, ehuru jag visserligen hoppas, att detta ej måtte ifrågakomma.
I traktaten är bestämdt, att tullen å raffineradt socker icke får med mera än 50 proc. öfverstiga tullen på råsocker.
Om man då, sade Frilen, framdeles vill förskaffa konsumenterna socker för mycket billigt pris och derföre nedsätter tullen för råsocker lill 0 öre, så är man förhindrad att sätta tullen å utländskt rafFiineradt socker högre än till 9 öre.
Ja, Gud ske lof!
Det är verkligen förhållandetI Jag hemställer till hvar och en, huru det skulle gå med det bill ga sockret, om man nedsatte tullen på råsocker utan att nedsätta den för raffineradt?
Icke lärer man kunna förvänta, att fabrikanterna då skulle nedsätta priset på sin raffinad?
Så, att i stället att genom operationen ha skafiat landet billigt raffinadsocker, skulle man i stället blott skaffat raffinadörerna obillig vinst och statskassan förlust!
På tal om landets fördelar, bör icke förgätas, att då vår inhemska raffinadsockertillverkning uppgår till 28,000,000 skålp. om året, så har allmänheten, genom den till följd af traktaten gjorda nedsältningen af raffinadtullen från 13 till 12 öre per skålp., fått en liten present af 280,000 rdr om året, utom det att tullen å utländskt inkommande raffinad derigenom minskas med 00,000 rdr för samma importqvantitet som förut, så att blott detta enda traktatens stadgande är en skattelindring af 340,000 rdr, som regeringen skänkt oss.
Det synes ej vara att klaga öfver?
Hufvudsakliga meningsskiljaktigheten, beträffande denna traktat, torde alltjemt kunna återföras till den gamla striden derom, hvilket som är riktigast: skydd eller frihet; om tullen bör bibehållas för att omgärda de inhemska handteringar, som dessförutan icke kunna bära sig, eller om den icke skall vara annat än ett nödvändigt ondt, för att skaffa tillräckligt med olja för att smörja statsmaskineriet.
Mig synes uppenbart, att krafter och kapitaler icke användas rätt, då de nedläggas på näringar, som, derigenom att de icke kunna bära sig utan skydd, visa att de icke äro för landet naturliga; och ett sådant användande af krafter och kapitaler måste så mycket mera ogillas, som tillfälle att nedlägga dem på andra näringar, som gifva rikligt utbyte, visst icke saknas.
Kan man verkligen föreställa sig, att Sverige eller något annat land skall på längden kunna bibehålla sina komplicerade tulltaxor gent emot den nya tidens snabba kommunikationer och lifliga beröring?
Liksom stadstullarne och provinstullarne befunnits outhärdeliga, lika 406 Dea 8 Februari f. m. säkert är, att i allmänhet nutidens tulltaxor icke skola kunna upprätthållas gent emot telegrafer, ångbåtar och jernbanor.
Englands tulltaxa är det föredöme, hvartill jag anser att vi böra sträfva.
Den är icke större, än att den tryckt upptager en sida af ett vanliet skrifpapper storlek.
I densamma beskattas också endast sådana varor, som icke äro föremål för tillverkning inom landet, såsom kaffe, socker, the, tobak, peppar, korinter, bränvin, vin, kakao etc. etc.
— Nåväl, säger man kanske, aldrig kunna vi komma derhän?
Vi skulle ju då få en ofantligt minskad tullinkomst och följaktligen statsbrist?
Jag har tagit kännedom orri Kommers-Colbii berättelse angående rikets handel och sjöfart under år 1864 och deraf Iunnit, att om vi skulle vilja efter Engelskt föredöme tullbeskatta endast de varor, som icke äro föremål för Svensk tillverkning, så skulle vi utaf de 415, som för närvide äro upptagna i vår tulltaxa, ej behöfva behålla mer än 19 hufvudartiklar, nemi.: bränvin, cider, kaffe, kanel, likör, mandel, oljor, peppar, plommon, russin, saffran, salt, sirap, socker, thé, tobak, vin, fisk, färger, med cirka 60 underafdelningar, för att erhålla 9 af de 14 millioner, som tullen 1864 inbringade.
Besinnar man nu, att folkets förmåga att konsumera af ifrågavarande kassa-artikiar skulle betydligt förökas genom den besparing, som skulle tillskyndas dem derigenom, att priset på alla andra varor
Idefve billigare än för närvarande, så är gilvel, att Staten skulle af de 19 kassa-artiklarne kunna påräkna villa högre inkomst än nyssnämnda 9 millioner.
Men äfven antacet att konsumtionen af kassa-artiklarne icke skulle ökas, skulle man genom att åsätta ett par öre högre tull å socker, kaffe och tobak redan kunna inbringa 1^ mdlion mera och, genom bränvinsskattens höjande med 15 öre, ytterligare 2| million, summa 4 millioner; och icke lär väl en finans-minister vara så renonce på tillgångar, ali han ej lätt skulle kunna åstadkomma den felande millionen antingen genom utvidgning af systemet med stämpelpappers-algilt eller på annat föga kännbart sätt.
Jag har anfört detta, icke emedan jag nu hyser den ringaste förhoppning om en sådan reform; men emedan jag anser gifvet, att vi framdeles komma derhän, och det skadar icke att man gör sig klart hvart den väg leder, på hvilken man går, att den ej förer till en financiel afgrund, utan blott till en ganska lätt alhjelpt liten brist i intrad. J)å Franska traktaten är ett steg, om ock mycket varsamt, i den rätta rigtningen, så utgör ensamt denna omständighet för mig ett tillräckligt skäl för bifall till densamma.
Jag vill dock icke förneka, att jag i afseende å en deri förekommande artikel, nemi. bränvin, hyser någon betänklighet.
I likhet med en annan värd ledamot, har äfven jag, för att förskaffa mig upplysningar rörande förhållandet med denna artikel, tillskrifvit en af landets auktoriteter för handel i södra Frankrike, och jag har från honom erhållit en specificerad räkning, upptagande kostnaderna för 100 hektoliter drtilhränvin.
Denna räkning är mycket fullständig och alia omkostnader, inköpspris, Deti 8 Februari f. m. 407 tull, frakt till Stockholm etc., med undantag af handelsvinst och magasineringskostnad härstädes, som ej hör till det absoluta priset, äro deri upptagna.
Enligt denna räkning skulle drufbränvinet här kunna säljas till ett pris af 1 rdr 42 öre per kanna.
En annan, här i Sverige uppgjord beräkning slutar med ett pris af I rdr 47 öre.
Jag har mig äfven bekant en verklig affär om t oxhöfde, som ett handelshus här i Stockholm gjort och som slutar med ett pris af t rdr 40 öre per kanna.
En talare på detta rum uppgaf i går ett pris af 1 rdr 67 öre, men deri ingick handelsvinst, magasineringskostnad, leccage här hemma efter framkomsten m. m., hvilka icke torde böra medtagas i beräkning öfver varans absoluta pris vid hitkomsten.
Sedan är det hvars och ens ensak, hvad han anser sig böra vinna på affären.
Klinckowström deremot kom till ett pris af 1 rdr 22 öre, hufvudsakligen på den grund, att varan skulle i inköpsorten erhållas till ett pris af 35 francs per hektoliter.
Men utom det, att sistnämnde pris torde vara alldeles exceptionelt, äfven för den sämre vara, s. k. »mauvais gout», hvarpå han grundat sin kalkyl, så är tvifvelaktigt om sådan dålig vara kan alls komma i fråga tili införsel hit.
Det goda drufbränvinet åter, verklig s. k. trois six, har aldrig noterats lägre än cirka 50 francs per hectoliter.
Denna högre notering förklarar
Frihm bero på att bränvinet vid införseln till städerna erlägger en accis — således en afgift, motsvarande vår utminuteringsafgift — och att det sedan i dessa städer skulle noteras till ett förhöjdt pris med anledning af sagde accis.
Det är ungefär sorn att tro, att bränvinet på Stockholms börs noteras efter krogpris.
Med allt detta är i denna fråga blott ett säkert, nemi. att allt är osäkert och att ovisst är hur med bränvinsimporten kommer att ge stalta sig; ty äfven om medelpriset å Franskt bränvin skulle komma att utgöra 1 rdr 40 öre, och således 10 å 15 öre högre än för det Svenska bränvinet, återstår likväl den omständigheten, att den Franska varan är vida bättre och mera välsma kande och att det således är fara värdt att den Svenska konsumenten måhända kommer att föredraga drufbränvinet, äfven om supen kommer att kosta \ öre mera.
Man har visserligen anfört, att Norge åtnöjt sig med en surtaxe äf 15 francs per hektoliter, samt att
Italien har betingat sig en ärtnu lägre surtaxe; men dessa exempel sakna tillämpning på våra förhållanden.
I Norge är nemi. bränvinstillverkningen icke någon för landet naturlig näring, liksom sidenfabrikationen icke är det i Sverige; ty Norge importerar råvaran, spanmål, och för Italien är ingen lära för import af Franskt druihränvin, eftersom Italien sjelft är det land, der, näst Frankrike, den största tillverkning af drufbränvin eger rum.
Man skall kanske säga, att jag gjort mig skyldig till en stor motsägelse, då jag först förklarat, att jag hyllar frihandelsprincipen, och sedan tvekar att göra bränvinshandteringen fri.
Men är verkligen denna sistnämnda handtering i samma ställning sorn andra näringar?
Om man i afseende å andra varor 408 Den 8 Februari f. m. hyser frihandels-åsigten, alt man bör skaffa sig möjligen bästa vara till bilögaste pris, oafsedt hvarifrån man hemtar dem; vill man verkligen detta resultat äfven lör bränvinet?
Eller är det icke bland oss en allmän önskan, att, om vi icke kunna slippa denna vara, vi åtminstone må tillverka den inom landet, och att, om den derigenom blir dyrare, detta snarare är ett godt än ett ondt!
Så tycks man åtminstone på högsta ort tänka; ty i K.
M:ts Propos. vid denna riksdag angående bränvinstillverkningen i riket, deruti föreslås bräuvinsskattens höjande till 75 öre per kanna, hvarigenom landets skattebörda ökas med 2^ millioner, anföres ej något det ringaste annat skäl lör denna tunga, än nödvändigheten att fördyra bränvinet.
Om nu dock min farhåga vore grundad, om det Franska drulbränvinet uttränger det Svenska — hur går det då med statsinkomsten?
Jo, att börja med, snarare ökas än minskas den, emedan tullen å kanna bränvin är 75 öre, då till verk ningsskat ten blott är 60 öre; men hur länge tror man val, att man gent emot nutidens frihandelsrigtning kan uppehålla en tullsats, motsvarande 150 proc. af varans värde.
Sådana afgifter kan man pålägga egna tillverkande undersåter, men ej i längden den internationela handeln, då man ej har anledningen gifven i t ill verk ningsa fgift inom landet; och att genom tull på utländskt bränvin fortfarande forska (Ta Staten en inkomst, motsvarande den, som utaf den inhemska näringen för närvide inbringas, låter sig icke göra; ty icke lärer man i längden kunna gent emot frihandeln upprätthålla en tull, som med 150 proc öfverstiger varans värde.
Jag bekänner, att mina betänkligheter i afseende å denna vara äro allvarsamma, och jag skulle derföre förstått Revilin -Utsklt, om det, i stället för den bekanta slutmeningen i Betaniel, deri omtalas, att icke de väntade förmånerna blifvit vunna, hade yttrat, »att ehuru den med Frankrike afslutade traktaten innehölle alltför stora medgifvanden åt Frankrike i afseende å bränvin och sprit af vindrufvor, likväl» etc.
En annan sak är, om jag, för den händelse en sådan slutmening blifvit uppställd, skulle velat rösta för dess godkännande.
Mig synes nemi., att om man skall uttala ett omdöme om Regeringens sätt att behandla denna fråga, och särskildt i afseende å artikeln bränvin och sprit, bör man äfven hafva gjort sig reda för huruvida det varit möjligt att erhålla större medgifvanden.
Af underhandlingarne tyckes det som om sådant icke låtit sig göra, samt att traktatens vara eller icke-vara var beroende af, att man icke vidhöll större fordringar just i Tråga om surtaxen å bränvin.
Just häri ligger dock något oroande.
Månne en så praktisk nation som den Franska skulle hafva fäst sig så mycket vid beloppet af sagde surtaxe på bränvin, om d»n icke beräknat att kunna införa af denna vara till Sverige?
Då det likväl nu var förhållandet, att endast på delta vilkor traktaten kunde erhållas, och då farhågan i afseende å bränvinet likväl ej hvilar på visshet, utan blott på förmodanden, så kan jag visst ej undra på, att man begifvit sig till detta medgifvande.
I värsta läll återstår oss samma utväg
Den 8 Februari f. m. 109 som England.
England fann nemi. att den surtaxe, det forst erhållit — 2 pence pr gallon, var för låg, och genom särskild underhandling utverkades derföre, att den förhöjdes till 5 pence, ungefär lika med 18 öre pr Svensk kanna 50 proc. bränvin.
Denna utväg står oss ju alltid öppen, såsom ett sista räddningsmedel, om fara inträffar.
Då således enligt min öfvertygelse traktaten är tillkommen i grundlagsenlig ordning; då den är elt steg i den rigtning, Iivari tull-lagstiltningen rätteligen bör gå; och då slutligen den enda betänklighet, jag emot densamma hyser, icke är tillräckligt bestyrkt, kan jag ej annat än nu rösta lör ett obetingadt bifall till densamma, med förkastande af Utsk:ts slutmening.
Det är med särdeles längtan representationen gått till öfverläggning om de vigtiga frågorna rörande frihandeln och tullreformen.
Dessa ämnen uppröra landet, dela dess befolkning i partier — ställer produktionens intressen i strid mot konsumtionens.
Ingenting bevisar bäti re de oriktiga principer, hvarpå den s k. vår frihandel I»vilar, ty den frihandel, som stödjer sig på sanna principer, delar icke, den sammanbinder alla intressen.
Men innan jag går vidare i mitt ämne, önskar jag ställa den frågan till Finans-Ministern, hvarför den tullkomité.
Ständerna begärt i skyddsystemets och konkurrensens välförstådda mening, blifvit tillsatt af radikala frihandelsmän, och hvarlör Franska handels- och sjölärts-traktaterna blifvit uppställda på den radikala frihandelns grund?
Derom vore mindre att säga, om Irågan vore på en ståndpunkt, att den kunde bringas i öfver ensstämmelse med Ständernas mening; men traktaterna, redan afslutade, vittna om ett förfarande, som står i strid med grundlagens bud.
Ty det heter i 57:de §:n: »Svenska folkets urgamla rätt, alt sig beskatta, utöfvas af It.
St:r allena vid allmän riksdag.» I 59:de §:n: »Efter Itikets oell Statsverkets tillstånd och behof läte Konungen till Ulslcts öfverläggning framställa hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster och hvilka behof genom bevillningar böra fyllas.»
Och vidare i 60:de §:n: »Till dessa sednare räknas tull- och accis-medlen.» — — — Häraf följer ovedersägligt alt tullmedlen ingå i beräkningen af de medel, om hvilka Ständerna ensamma förfoga.
En annan förklaring af grundlagen skulle leda till de betänkligaste följder, enär, om regeringen finge ändra eller uppgöra nya tulltaxor, grundlagens bud rörande beskattningen skulle blifva en död bokstaf.
Detta har ock grundlagens stiftare förutsett och derför stadgat i §:n 61: »alla afgilter, som Riksens Ständer under de i löreg:de § nämnda titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af Riksens Ständer fastställd blilver.»
Likaså heter det i förut åberopade 60:de §:n — — — »Ej må några allmänna afgifter, af hvad namn och beskaffenhet som helst, utan R.
St:rs samtycke kunna förhöjas, tullen å inkommande och utgående spanmål allena undantagen.» 410 Den 8 Februari f. ni.
När således grnndlagarne icke inedgifvit någon förminskning af »några allmänna algifter», och i öfrigt stadgas i §:n 83 om grnndlagarne, att: »Efter deras ordalydelse skola de i hvarje särskildt fall tillämpas», så kan jag icke finna annat än att regeringen handlat grundlags-vidrigt, då hon förändrat tulltaxan och nedsatt tullarne.
För öfrigt hemställer jag till Eder, Mina Hrr! huruvida ett sådant förfarande kan anses vara konstitutionell, att regeringen, utan att ens höra representationen, ensam beslutar i sä vigtiga frågor, hvilka på det närmaste beröra näringslifvet.
Visserligen har Fl.
Exc. Utrikes-Ministern yttrat att Franska regeringen fordrat skyndsamhet i lörhandlingarne, meri hafva vi, såsom det heter i den Kongl. Proposm, väntat öfver 100 år på en sjöfartstraktat med Frankrike, så kunde vi ock väntat tills Ständerna 5 ä 6 månader derefter sammankommit och yttrat sig i frågan.
Ett sådant förfarande står alltför mycket i strid med det konstitutionella lifvets grundmening, som lordrar, att folket, som betalar de bevillningar oell skatter Staten kräfver, sjellt må besluta om sättet att utgöra dem.
I känslan af den undfallenhet
Ständerna ådagalagt i jernvägs- och tullfrågorna, är dét ock som landet lemnat sitt misstroendevotom mot desamma, ty om landet älskar en stark regering, så önskar det ock en stark representation, som gent emot regeringen upprätthåller och häfdar landets intressen.
Hvad nu denna traktat angår, så säger man oss att den är en utveckling och betingad af frihandels-systemet.
Jag protesterar deremot.
Den är en utveckling af det frihandelssystem, som: ruinerar landels industri och välmåga: konsumerar national-kapitalet; sprider arbetslöshet; och utsuger landet; och tviflar någon derpå, så hänvisar jag honom till:
Intecknings-protokollerna i Härads-och Rådhus-rätternas arkiver: lagsöknings-diarierna vid landskanslierna; exsekutions-auktionerna i städer och landsorten; till den oupphörliga penningebristen; rörelse-kapitalets förminskande; stagnation i rörelsen; och de ökade skatterna.
Statsinkomsterna utgöras till största delen al skatterna, med undantag af fyr- och båk-medel, charta-sigiilatae och postmedel m. m.
År 1841 utgjorde statsinkomsterna 16,076,213Ä.
» 1855 » » 21,537,450.
De hafva sådedes mer än fördubblats sedan 1841, och oaktadt ganska obetydligt kommer här den produktiva industrien tillgodo, så har Staten ändock skuldsatt sig för cirka » 1860 » » 1864 » » 1865 beräknade till » 26,474,700. 32,909,950, och äro 36.563,735.
Den 8 Februari f. m. ill 80 millioner rdr.
Hvilket ypperligt statshushållnings-system!
Visar icke den större importen, än exporten, att det är något ruttet i systemet?