Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men så länge en skymt af flottiljen kunde uppsnappas, skallade hurraropen öfver stad och vatten.»
Så skildras förhållandet af Blanche.
För att ett ögonblick stanna vid öfverståthållarens helsning, så lärer han varit en gammal bekant till fru Crusenstolpe, och det olyckans majestät, som hon så väl uppbar, rörde förmodligen hjertat och meddelade sig åt handen.
För vår del äro vi öfvertygade att det var blott en af de hundradetals olika historier, som den tiden gjorde sin rond, denna, att öfverståthållaren skulle för en så mensklig handling förlorat tjensten.
För de två, som nu mer än någonsin måste bli allt för hvarandra, hade den vigtiga dagen endast solljus på himlen.
Båda längtade obeskrifligt att få komma fram, och att få bli ensamma med sig sjelfva.
Det kändes ansträngande i längden att så der till fullkomlighet uppbära den yttre värdigheten.
För mannen var hustrun fullkomligt ovärderlig.
Hvad skulle det blifva af honom utan hennes sällskap, han som behöfde umgänge, behöfde småprat om hvad som helst.
Hon, som skulle resa fram och åter, – både emedan de i Stockholm qvarlemnat deras tolfåriga dotter under mormoderns uppsigt och för att, enligt hennes förhoppningar, föra till staden och försälja de manuskript, han möjligen, ifall han kunde rycka upp sig, komme att utarbeta – hon skulle naturligtvis då äfven återföra utom alla slags förnödenheter alla möjliga nyheter.
Mannen var gourmand, och det var redan öfverenskommet att hon, som hade godt om vackra och upplifvande förespeglingar, skulle steka hjerpar i kakelugnen och ställa till små festligheter för besökande herrevänner.
Men ännu återstod något ytterligare för henne.
Hon förutsåg hans modlöshet och skulle derföre räsonnera med sin man öfver hans tilltänkta författareplaner, bedöma och berömma efter omständigheterna, och när något rätt »uppiggande» behöfdes, skulle hon äfven sätta i gång en och annan lämplig dispyt.
Korteligen, hon skulle vara och göra allt.
Det var något eget, att Crusenstolpe, som syntes så storartad, hade de mest husliga småtycken och var synnerligen känslig för nöjet af att ega husdjur.
Till den ändan hade den omtänksamma hustrun efter sin första stockholmsresa medfört till deras bo på fästningen en tredje deltagare: en katt, afkomling af deras mycket fjesade »madame Pira», det respektablaste exemplar af det feminina kattslägtet, men som blifvit qvar i hemmet till tröst för den unga dottern och den gamla mormodern, hvars gunstling »madame Pira» var.
Och hon, Pira, inseende sin pligt att för sina båda matmödrars skull lägga band på sin saknad, hördes aldrig jama högt ... hon endast spann, på sin dyna vid kakelugnen, saktare och mera tankfullt än vanligt.
Detta är småsaker i det stora, men för den ensamme mannen var katten en smeksam, välkommen och lekfull vän.
Ett patriarkaliskt fästningslif.
Nu är det tid att låta de resande göra bekantskap med sina nya resurser.
Den för Crusenstolpe bestämda lokalen var belägen i kommendantsbyggnadens bottenvåning, ända djupt nere vid fästningsvallen, och vid det äkta parets ankomst voro rummen på icke ringaste sätt ordnade, utan alldeles tvärtom, alldenstund kommendanten, öfverste P., trott att fästningsstraffet ej skulle komma till stånd, utan att det skulle ungefär gå som för Lindeberg.
Emellertid fans tillräckligt många händer för att göra alla nödiga förbättringar, och sedan det första obehagliga intrycket blifvit öfvervunnet befunnos rummen ganska bra, förstås relativt till deras bestämmelse.
Det skulle blifvit tusen gånger svårare för de nykomna, i fall de icke i kommendanten funnit en både ganska bildad och vänlig man, som på samma gång blef dem ett angenämt sällskap och en mild och human väktare.
Det ständiga tillmötesgående som de rönte hade dessutom en annan källa.
Långt ifrån att genom sin artighet gå emot instruktionerna (åtminstone de icke offentliga) hade kommendanten från kronprinsen Oscar, hvars ädla hjerta aldrig förnekade sig, erhållit uppdrag att göra fångenskapen för Crusenstolpe så dräglig som möjligt; ett uppdrag som öfversten både fint och grannlaga sökte efterkomma.
Förutom kommendanten, gammal ungkarl, var på fästningen bosatt en major Lutman, tjenstgörande vid det der då förlagda artilleriregementet, jemte majorens fru, med dennas sällskapsdam och factotum, m:ll E., hvilken för sin korta växt i den förtroliga fästningskretsen benämndes Lillan; men deremot ansågs hon stor i qvickhet, välvilja och tjenstaktighet, och blef ovärderlig för det äkta paret nere vid fästningsvallen.
I majorens familj tillbragte Crusenstolpe och hans fru tvenne aftnar i veckan (från kl. half 7 till klockan 9) då thé intogs och äfven ibland supé.
Men som nioslaget i tornet förklingat och derefter trumpeten tillkännagifvit korum (hvarefter korrektionisterne blifvit förda tillbaka till sitt fängelse i stockhuset), begåfvo sig Crusenstolpe och hans trogna ledsagerska till deras boning.
Dessa trefliga små samqväm bevistades också af kommendanten med dennes begge mycket favoriserade hundar, hvilka på fru C:s vänliga uppmaning tillätos att jemte deras värde husbonde med henne dela soffan; detta till stort nöje för öfversten, som alltid hade någon ridderlig fras i beredskap för den vackra aimabla frun, och äfven till synnerligt nöje för majorskan, som på sin sida af soffan hade sin älskling, en, som det sades, förtjusande mops.
Något längre fram då societén blef mera bekant tilläts herrskapet Crusenstolpes katt, Jösse, att öka den fyrbenta kretsen, och ehuru Jösse, för att vara en afkomling af den eleganta »madame Pira», visade sig något bondblyg i början, afnöttes blygheten efter hand, så att under det Lillan serverade thé och glada infällen för den egentliga sällskapskretsen (oftast ökad med ett par af de yngre artilleriofficerarne), så hade kommendantens hundar, majorskans mops och assessorns katt framför kakelugnen en egen cirkel, der det gick nästan ännu muntrare till under intagandet af mjölken och skorporna, särdeles sedan Jösse, som nu förvärfvat en lättare sällskapston, endast med en mycket artigt modulerad jamning besvarade den afsnäsande, förnäma rörelse, hvarmed han af mopsen blifvit bortstött från både skorpor och mjölk.
Hvad öfverstens favoriter beträffade sågo de endast med ett visst medlidsamt förakt på denna supé.
De förde en helt annan diet, och höllo sig derför emellanåt framme hos husbonden vid herrskapsbordet.
Dessa partier, der tonen ofta var både glad och pikant, fortgick under hela den tid författaren och hans fru bodde på fästningen, och sedan de lemnat den, blefvo de i kretsen mycket saknade.
Lyckligtvis för dem hade de fått behålla den vänlige kommendanten i deras tid, men något senare lemnade han sin post och nedsatte sig på en sin egendom, och majoren, längesedan trött på tjensten, beslöt att följa sin ungdomsvän och vapenbroders exempel, hvarefter han drog sig tillbaka till privatlifvets lugn och flyttade till Stockholm, der familjens medlemmar då i sin tur blefvo firade gäster i Crusenstolpes hus.
Men detta är att inkräkta på framtiden.
Sedan vi nu sysselsatt oss med den patriarkaliska sidan af fästningslifvet, gå vi att framlägga åtskilliga benäget meddelade utdrag af bref från Crusenstolpe, skrifna till hans fru under hennes olika vistelser i staden.
Och som dessa osminskade utgjutelser äro sanningen sjelf, så kan man med allt möjligt skäl, emedan ingenting tydligare belyser författarens skaplynne, benämna och antaga dem som karaktersdrag och memoirer.
Waxholms fästning den 22 juli 1839.
Millioner tacksägelser till dig, min Sophie, och de goda vännerne Sandström och C., som rangerat så med förläggareskapet, att våra smulor räcka till i dessa svåra omständigheter.
Jag hoppas du är hemma här (på fästningen) tills den pålitlige L. kommer hit, ty det vore bra att du toge noga connaissance, äfven af dessa affärer.
Emellertid önskar jag, att det enskilda goda förhållandet, som hittills varit emellan Lars Hierta och mig, ej derigenom må störas (jag talar nu om personen, icke om publicisten).
Han har vid många tillfällen gjort mig tjenster, han visade mig deltagande, åtminstone i början, af den mig vederfarna politiska förföljelsen, hans intressanta och vördnadsvärda maka gjorde dig till och med besök i vårt fängelse på stadshuset, utan att förut ha sett dig.
Allt detta berättigar till erkänsla, och af alla fjettrar äro tacksamhetens de enda jag aldrig kan förmå mig att bryta.
Jag skrifver detta med tårar i ögonen.
Verlden må döma om mig hvad den behagar.
Ett annat bref är dateradt
Waxholms fästning den 13 febr. 1840.
Min engel, mitt allt!
D–m kom hit upp till mig sedan jag ätit min middag och skingrade för några ögonblick den gräsliga oro, hvaruti jag befann mig i anseende till din resa.
Gud ske lof att det gick så fort och väl!
Min förmiddag var ryslig.
På middagen var Lillan här, men det ville ej ändå bli trefligare.
Nu, kaffedags, är det bättre.
Lillan har nyss eldat sängkammaren, yttre rummet eldades i middags.
Jag har nu den der muntra hufvudvärken med blindhet, så att jag knappt ser hvad jag skrifver.
Får jag sofva i natt blir det väl bättre.
Jag ämnar på en stund gå upp till majorens i afton.
Omfamna mamma (Crusenstolpes svärmor, som han högt älskade), kyss vår Charlotte och helsa det oss så dyrbara paret F. och C. o. s. v.
Din outsägligt älskande och saknande
Magnus.
Densamme till densamma.
Jag skrifver utan att bestämdt veta, hvarken när, hur, eller om jag skall få dessa rader dig tillsända.
»Kula ...» (Detta var namnet på den artillerist som uppassade och bestred alla yttre göromål hos Crusenstolpe under vistandet på fästningen).
Kula är just nu ute på recognoscering i köpingen midt öfver.
Det är icke mitt fel, att du ej oftare hört af mig under ditt vistande i hemmet denna gång.
Om jag haft lägenhet hvarje gång jag velat, så skulle du haft bref morgon, middag och qväll alla dagar.
Sjön är nu så öppen här, att båten går på vanliga sättet mellan fästningsbryggan och Falkens.
För Guds skull, säg till den som kör dig, att han icke färdas på svaga isar.
Bättre ett stycke längre och en senare framkomst.
Tenösundet är alldeles öppet, och äfven midt på sjön, alldeles som i fjol.
Klockan pinglar nu på gamla viset när fästningsbåten går och kommer.
Här är sig likt, endast ledsammare för mig, så länge du är borta.
I går afton gick jag ej ut, ty jag finner det mindre tråkigt i min enslighet med några böcker.
I qväll ärnar jag förlusta mig på vanliga stället, från half 7 till trumman går, med mina två gubbar och mina två gummor.
Lillan är mycket aimabel och påpasslig.
Henne förutan vore skärselden fullständig.
Hon helsar alla vederbörande – så äfven jag etc. etc.
Nästa bref är af den 3 nov. 1840.
Ännu klockan 9 f. m. synas de ej till.
Emellertid skrifver jag detta för att underrätta dig, att jag i går afton ej allenast drack thé hos majorens utan på köpet superade der, i sällskap med öfversten.
Så outsägligt jag längtar efter din återkomst, så angelägen är jag dock att du ej må resa hit utan med säkert bud, ty i dessa dagar hafva flera olyckshändelser timat.
Det är bättre att du dröjer en dag längre i staden, för att komma säkert hem, det vill säga till fästningen, till arrestanten.
Vi ha haft ett par dagar af den angenäma Waxholmsstormen.
Du vet hvad den vill säga och huru behagligt den tjuter kring knutarne.
Dock har jag ingen dag gått miste om maten ...
(Med detta sista syftar Crusenstolpe på den omständigheten att maten alltid hemtades i Waxholms köping hos »Falkens», det vill säga från en societélokal och restaurant som då fans och kanske ännu finnes der.
När författaren hade sin sannskyldiga sånggudinna hos sig arrangerade hon oftast »kakelugnsmiddagar hemma.»)
Följande dagen, den 4, skrifver han på sin och sin hustrus bröllopsdag då affärerna ännu qvarhöllo henne i Stockholm:
»Ett par rader, min engel, får jag väl lof att skrifva dig till på den kära årsdagen af den enda osvikliga sällhet som varit mig beskärd här i lifvet.
Gud gifve att några angenämare årsdagar må återstå oss än denna.»
Nästa bref är så godt som en hel karakteristik öfver Crusenstolpes åskådningsförmåga i afseende på lifvets förhållanden.
Det innefattar, som man ser, den blödigaste, innerligaste känsla, med en öfvergång till förunderligt oskyldig hvardagsprosa.
Tillfället är vid hans svärmors död, då hans hustru skyndat in till Stockholm.
Sedan din afresa har jag ej varit utom dörren mer än i går förmiddag klockan mellan 11 och 12, då fängelset sopades.
Så länge min svärmors lik finnes ofvan jord, vill jag ej ens gå öfver gården till majorens.
I qväll, tisdag, ha öfversten och majoren haft godheten att dricka thé hos mig.
Jösse, (man erinrar sig att det var namnet på katten) är mer än vanligt smeksam, gör små spratt och slår sönder hos majorens, men icke hos mig, och ber nu om sin respekt för sina begge matmödrar och sin egen fru mor, madame Pira.
Helsa alla etc. etc.
Det var mig kärt att själaringningen ej uteblef, om den skedde den XI eller XII var deremot likgiltigt; men jag önskar att begrafningen också må ske med klockor; detta är den sista uppmärksamhet jag kan visa en så huld moders stoft.
Du har väl slutligen några kort öfver hit igen, ty vi böra gömma åtminstone ett par till minne af vår hulda mamma.
Adieu, min engel, helsa Charlotte och alla från
din tillgifnaste
Fredags morgon.
Till och med väderleken skall förfölja oss, och ett ohyggligt yrväder följa vår stackars mors lekamen på dess sista färd.
Nu komma visst inga af de på begrafningen bjudna ...
Gud ske lof för åtminstone denna lilla tröst.
Aftonen den 11.
Nu fick jag dina rader och tidningarna med budet.
Gud välsigne och stödje dig i all din bedröfvelse.
Bed Sandström eller C-m taga noga reda på stället på kyrkogården der salig mamma ligger.
Om det ej är för sent på året, skulle jag önska att grafven blefve torflagd.
Vill min Sophie sedermera framdeles ha en sten gemensam öfver mor och bror, så skall jag, om jag lefver, derom i sinom tid besörja.
Helgen stundar och jag väntar med yttersta otålighet på en dyrbar och öfver all beskrifning kär julklapp: – min maka och vårt barn.
Jag hafver er i tankarne.
Din Magnus.
Vaxholms fästning den 14 december 1840.
C-m sade att de ord, doktor Pettersson yttrade vid vår mors likkista, voro mycket vackra och lämpliga.
Jag vill gerna för detta ändamålet öka likstolen om det låter sig göra och ej är för sent.
Bed vår oförliknelige vän Theodor (hvars ovärderliga vänskap för oss och vår salig mor aldrig nog kan tolkas) söka öfvertala Pettersson att lemna mig talet och tillika framföra både min helsning och uttrycket af min erkänsla till doktorn.
Piran helsas från sin snälle Jösse, som förenar sina böner med mina, att madame
Pira ej må glömmas med mat och mjölk af vår goda fru F-r, och att Lovisa må vara beskedlig emot henne.
Slupen torde ej kunna gå för drif-is, men midt emot Pålsundet på Vaxholmslandet skola häst och släda finnas dig till mötes.
Om sjön hinner lägga sig innan din afresa, så förbjud uttryckligen i alla fall C-ms betjent, eller hvem som helst, att köra isarne!
I alla affärer m. m., kom väl ihåg att alltid göra som du sjelf vill, min engel.
Jag längtar att få omfamna mina älskade.
Sedan Charlotte nu är det enda ömma föremålet att vårda i vårt lilla hem i Stockholm, besvär jag, jemte helsningar till fru F-r, detta aktningsvärda och förståndiga fruntimmer att så hägna och fästa öm och moderlig uppmärksamhet vid vår Charlotte, att denna späda blomma må bli våra äldre dagars glädje – om äldre dagar äro oss beskärda.
Farväl, min oförlikneliga maka, min skyddsengel, omfamna vårt älskade barn och helsa alla vänner från
Nu ha detta slags memoirer hunnit till början af det tredje året.
I går afton var jag första gången sedan din afresa uppe hos majorens och drack thé.
Frun är sjuk och håller sig i sängkammaren.
De begge gubbarne och jag gäspade i salen, stundom med Lillan, tills trumpeten klockan 9 förlossade mig.
Mitt fängelse är det trefligaste på syndaklippan.
Med Sophie är det ett paradis, och med mina böcker, papper, penna och bläck är jag bättre der än annorstädes.
Välförståendes här.
Jag längtar att få höra när du vill bli hemtad.
I alla fall kan du lita på att om jag skickar hem för att hemta dig med Waxholms-åkdon, så äro isarne pålitliga.
Fråga »gode vän», huru mycket han ungefär tror det blir, som du hade med dig, och L. när det blir färdigt!
(Dessa frågor ha afseende på manuskriptet, om det var till Morianen eller något annat.
Manuskripten fördes alltid af författarens fru till Stockholm i en egen dertill bestämd väska, hvilken ännu omsorgsfullt gömmes af dottern till den ryktbare mannen).
Allting är sig likt här på syndaklippan: gubbar, gummor, hundar, höns etc. etc.
Jösse har blifvit pinkär i fångarnes katta i Stockhuset, hvilket tillskyndar oss ofantligt många lifliga förhoppningar af det svarta slaget.
Underrätta »gode vän», att den 22 afgick härifrån genom kommendantsembetet min ansökan till Svea hofrätt angående anstånd med bouppteckningen efter salig svärmor.
Kanske han ville i »mjugg» efterhöra hvad hofrätten derom diskussive yttrat liksom officielt beslutat.
Tusen helsningar till Charlotte från
Din längtande
Fästningen den 4 Mars 1841.
Ännu några kråkfötter innan du lemnar vårt hem för att återvända till vårt fängelse.
Budet aflemnade rigtigt korgen oskadad.
Sakerna voro välbehållna.
Likväl hade rensteken blödt ned hjerparne, så att de ännu äro genomvåta.
Jag har bredt ut dem i fönstret och för öfrigt ansat om varorna så, att jag hoppas du skall bli nöjd.
I öfvermorgon onsdag blir här den vanliga målskjutningen på åtta-vallen, sedan reser kommendanten till Stockholm.
Majorskan fortfar att vara opasslig och residerar i sängkammaren.
Också har jag blott en enda gång sedan din afresa stört gubbarnes tjusande patience-parti, hvilket nu bedrifves i salen der öfversten och hundarne besitta soffan.
Trefaldt välkommen etc. etc.
Som ett slags upplysande illustration till så väl hjerparnes som de öfriga matvarornas »omansning» af författaren, hvilken för detta vigtiga ändamål säkert lemnade den kinkigaste scen i Morianen, får nämnas, att Crusenstolpe, i egenskap af känd gastronom, hade synnerligen goda insigter i kokkonsten.
Till tionde upplagan af mamsell Nylanders kokbok hade han skrifvit företalet och hans fru, som egde extra utsökta kunskaper i denna vetenskap, hade för tillägget i den berömda boken komponerat flera rätter – kanhända under den äkta mannens pröfning vid spisen.
En annan illustration är till åtta-vallen.
Denna vall utgjorde Crusenstolpes älsklingspromenadplats, och under de tre år han vistades på fästningen har han här gått så många slag fram och åter att deraf bildat sig en gångstig.
Här voro också ofta små tillställningar med herrar garnisonsofficerare.
Den, som nedskrifver dessa rader, blef en sommardag under ett kort vistande på Waxholm jemte sin trogne herre och följeslagare af några officerare från fästningen inbjuden att resa öfver och bese den i aftonens solbelysning poetiskt ur vattnet uppstigande fästningen.
Då sågo vi åtta-vallen, men något hinder var för att få se sjelfva rummen.
Emellertid kunde en utflygt till denna kanske en dag vigtiga plats ej annat än väcka underfulla känslor.
Först och främst platsens betydelse i allmänhet och sedan de enskilda föreställningarna om det lif, som det arma äkta paret här fört med det patriarkaliska befälet, och dessutom katten till sällskap.
Och likväl hördes ingen af de två, mannen och hustrun, någonsin klaga öfver de flydda åren.
Men att en tagg alltid satt qvar och aggade i den forne fångens bröst, det kunde mer än väl förnimmas af hans skrifter, der taggen hvass och skarp stack fram.
Innan vi lemnade fästningen hade månen gått upp, och det var en den allra intressantaste tafla att befinna sig på den försilfrade vattenspegeln midt emellan fästningen och köpingen.
Trumpeten ljöd just då för att samla fångarne till chorum.
Det var högtidligt.
Crusenstolpe och hans fru bilda sin sällskapskrets.
I dessa skildringar flyttar sig tiden än fram och än tillbaka, men då detta är något alldeles oundvikligt, måste det ursäktas att den kronologiska ordningen icke närmare, än som skett, med de särskilda skizzerna kan iakttagas, ty hvar och en har sin egen tidräkning.
En förmiddag – vi bodde då ännu i utgifvarens af kabinettsbibliotek, N. H.
Thomsons hus – satt hon, som företagit sig det dristiga arbetet att teckna Magnus Jakob Crusenstolpe, ensam vid sitt skrifbord icke sysselsatt med något slags författareskap, utan med det helt anspråkslösa göromålet att summera sin hushållsbok, ett arbete, som huru anspråkslöst det var, likväl upptog husmoderns uppmärksamhet så fullkomligt att hon ej uppfattade namnet som nämndes på en besökande, utan endast tecknade åt förmaket.
Det fans ännu hos den nya författarinnan några hyggliga landsortsvanor, hvaribland den, att icke säga sig vara borta då hon var hemma.
Jag gick således in, tänkande på att få se någon redan bekant, men den person som stod midt i rummet hade jag icke sett förut, och likväl fattade mig genast den aningen att jag måtte befinna mig ansigte mot ansigte med den ryktbare f. d. fången på Waxholms fästning, hvars ovanligt intressanta och högst märkliga utseende jag ofta hört beskrifvas af herrar som besökt honom i hans enslighet, hvilken han dock befolkat med många delar Morianer.
Ja, hans utseende, hans höga gestalt, hans hållning, hans oförlikneliga minspel och outransakligt forskande och blixtrande ögon, kort sagdt hela apparitionen af denne man var sådan att intrycket blef ett af dem som icke lätteligen utplånas.
Jag hade mycket önskat att få se honom och hört omtalas en mottagningsfest vid hans återkomst, der hans närmaste vänner arrangerat tablåer ur Morianen.
»Om Carlén varit hemma», sade han med sitt finaste leende, »hade jag sluppit att presentera mig sjelf.»
»Det är alldeles obehöfligt», skyndade jag att förklara.
»Jag hörde verkligen icke namnet, men förstod ändå genast att jag hade framför mig en notabilitet som jag skall räkna bland mina intressantaste visiter.»
Han besvarade min artighet med en annan, hvilken lät icke fullt så angenäm som det borde tyckas i den stackars nybegynnarinnans öron.
Han sade sig nemligen redan under sitt vistande på Waxholm hafva gjort bekantskap med »fru F.» och skrattat och haft mycket roligt åt Representantens äfventyr.
Nu, emedan menniskor i allmänhet, och kanske författare isynnerhet, äro något oförnöjda, tyckte jag icke rigtigt om, att den lyckan, att för en stund ha roat fången, skulle just tillfalla Representanten, »styfbarnet» i den ännu korta samlingen.
Det gick mig alldeles som friherrinnan Knorring, när recensenterne berömde hennes »skizzer», som utgjorde hennes styfbarn, att det kändes liksom det väckt en liten förtrytelse och desslikes afund på de mera berättigade barnens vägnar.
När jag nu tänker på detta första möte och på det sista några dagar innan han lemnade lifvets teater, der han varit kallad att spela en så skiftande rôle, erfar jag hela magten, intrycket och betrycket vid återkallandet af det förflutnas skuggor.
Den ryktbare mannen hade ett ärende, hvilket bestod deruti att han meddelade sin afsigt att bilda en litterär société, och sade några högligen eleganta artigheter – han hade alltid godt om sådana – öfver sin förhoppning att få se min man och mig bland den samling som skulle ega rum en viss dag i den följande veckan, och då han och hans hustru ville fira deras unga dotters inträde i sällskapsverlden.
Nu blef det för mig tillfälle att få insticka en artighet som synbart behagade honom; jag nämnde, att jag hört omtalas att den unga fröken skulle vara en sydländsk skönhet, icke ännu i blomma men i knoppning.
Men jag aktade mig naturligtvis väl att tillägga hvad jag också hört, att hennes herr fader skulle umgås med de högsta planer för hennes framtid.
Det vore kanske icke ens en baron eller grefve värdig att erhålla hennes hand.
En dag in i tiden måste säkert något egendomligare ha inträffat.
(När det kom an på anekdoter om Crusenstolpe sjelf, behöfde de icke vara fullt historiska, fast de så ansågos).
Händelsen skulle varit den, att då man från ett främmande land, möjligen Ryssland, gjort honom frestande giftermålsanbud för hans dotter, han skulle hafva svarat:
»Det finnes två ting som jag aldrig säljer.
– Min dotter och min penna.»
Den stora dagen för herrskapet Crusenstolpes förnyade inträde i sällskapslifvet var inne, och vi begåfvo oss dit.