Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är det väl ett tillstånd, som ian kallas att gå fram åt i civilisation?
Jag för min del tror, att det snarare kan sägas gå tillbaka.
Jag undrar icke, Mine Herrar, att den motsatta sidan härvid finner ett stöd emot min öfvertygelse uti den tystnad, som i detta afseende inom sjelfva BondeStåndet egt rum.
Jag har egendom både i Stockholms och i Nerikes Län, och jag får högt förklara min förundran, att ingen af BondeStåndets
Fullmägtige från dessa
Län instämt med mig i dessa ljud, och att jag ensam måst på deras vägnar påkalla en förbättring.
Jag undrar således icke, att man kallar min målning svart och öfverdrifven, och att man önskar en målning af solskin lill åstadkommande af måtta i färgskildringen.
Såsom ett ytterligare bevis på den så mycket omtalade välmågan, får jag påkal - Den ai Ju 1 i i f. m. la
Eder uppmärksamhet på Brukspatronernas behof af undsättning i penningar år 1826, blott för en tillfälligt felslagen conjunctur, och närman här såg, huru behofvet af 1000 R:dr satte i förlägenhet egare af 1000 Skepp:d Smide, när man sett detta uti den för närvarande likväl mest förmögna af våra medborgareklasser, så tror jag, att alla bevis äro öfverflödiga.
Det är med förundran jag bort taflan öfver Landets vanmakt så mycket misstydas af en Ledamot, hvilken visat nit för våra myntförhållanden, utan hvilkas förbättring ett ekonomiskt välstånd blir en fysisk omöjlighet.
Jag medger att det redan är mycket, att under ett sådant Myntväsende ställningen kan vara sådan den är; men derföre hafva vi att tacka naturen och inga Ministrar.
Jag frågar, om 1809 års Statsskick bereddes under några förhållanden, sorn kunde gifva hopp om någon ens för tillfället tillfredsställande fullkomlighet.
Grundlagarne innebära i sig sjelfva möjligheten till alla förbättringar; men jag frågar, om det verkliga beliofvet deraf blifvit uppfattadt af en Ministére, som vet, att permanent bibehålla sig, icke ifrån 1809, utan ifrån 1800?
Jag frågar, om det nya Statsskicket annat är, än en upplappning på det gamla?
Jag frågar, om utvecklingen af detta Statsskick synes syfta till något bättre, något verkligt constitutionelt; eller om icke riktningen deraf Den a t X u I i i f. 111 77 visar den fullkomligaste återgång till samma belägenhet, hvarur vi år 1809 sökte komma.
Jag tror mig någorlunda hafva följt de Europeiska Verldshändelsernas gång i sednare tider.
Jag har icke utan uppmärksamhet åhört talet från Thronen vid denna Riksdags början, och jag har icke åskådat äskandet af ett hemligt Utskott såsom en betydelselös sak, och mina slutsatser derifrån hafva stannat i den öfvertygelse, att det är det vådligaste af allt, att lemna oförbättrade sådana grofva fel i Samhällsorganisationen, som bittida eller sent skola leda till Samhällets upplösning.
Jag har trott, att det vore fredens lugn och goda årsvexter, som bordt begagnas för tillvägabringande af dessa förbättringar, och utan att vilja med bittra förebråelser utfara emot någon, anser jag pligten fordra alt uttala min mening, sådan jag yttrar den i nain enskilda krets ulan alla considerationer, då jag förklarar min öfvertygelse, att den nuvarande Ministeren, långt ifrån att arbeta på dylika förbättringar, icke visat annan syftning, än att återföra Samhället till den punkt, hvarpå man stod före år 1809.
Jag tar till bevis härpå ConstitutionsUtskottets Betänkande, och jag behöfver icke något mera talande skäl, än en Minister, hvilken icke understödjer 7»
Den 21 Jnlii f. m. sådane Rikets Ständers önskningar, som hvila på constitutionella grundsatser, samt rättvisans och billighetens fordringar; jag tager till bevis den visade böjelsen för tryckfrihetens inskränkning år 1812; jalän mer Ministerens högt uttalade syftning till inskränkning 1 yttranderätten i allmänhet; jag återför Mine Herrar i ert minne
Ministerens återkallande och försök att tillämpa despotens år 1787 utfärdade påbud om lifsstraff för obehöriga omdömen öfver de af Kongl. Majit utfärdade Författningar.
Om vid skildringen af Styrelsens system i detta fall jag egde en Ciceros förmåga, så skulle jag fastän icke som han i tillfälle, att rikta eder blick på båda Gracchernes ännu blödande andelösa kroppar, likväl begära er uppmärksamhet på detta Ministerens olyckliga försök, att vid Svenskmanna-rätt, att lagenligt och fritt yttra sina tankar, hafva velat förena äfventyret att förlora de medborgerliga rättigheterna och lifvet.
Då ConstitutionsUtskottet kunnat göra framställningar af den svåra natur, som Betänkandet innehåller, hade Rikets Ständers värdighet fordrat, att gifva Utskottet del af anmärkningarne till vinnande af omarbetning, och jag ville hafva sett, om trottset hos Utskottet kunnat gå så långt emot allmänna omdömet, att Utskottet icke besvarat dem.
Jag tror för min del, att Utskottet i denna belägenhet, emellan Representationens fordran å den ena sidan och allmän - Oen ai Julii f. m. 79 na tänkesättets å den andra, hade nödgats komma till andra slutsatser än dem vi här fått.
Jag kan på denna grund omöjligt rösta öfver Betänkandet, sådant det är, emedan jag icke kan lemna Ministeren mitt godkännande för dess framfarna handlingssätt, och emedan jag nödgas öppet förklara, att denna Ministere aldrig synbart uppfattat angelägenheten af, att fästa Folket vid vår nya dynasti med så starka band, att trottsa händelsernas möjliga skiften.
Nutidens lofsånger, dagens smicker och ögonblickets beröm äro vanskeliga länkar uti kedjan, om den icke har sitt rätta fäste uti Folkets känsla af ett lyckligt tillstånd.
Ministeren har icke förmått, alt tillvägabringa detta tillstånd, då den icke riktat sin tanka på andra former, som kunna lemna styrka åt
Dynastiens samband med Folket.
Del är mycket lätt, Mina Herrar, att förklara sig ega stora tänkesätt, då det gäller; men om någonsin behofvet af ett verkligt stöd kommer i fråga, då ligger det endast i Folkets känsla för sina former, och dess beredvillighet att för dem uppoffra sig.
Om jag tar en större öfversigt öfver verldshändelserna, så finner jag, att de störste grundläggare af Dynastier fallit derföre, att de icke stödt sig på sin egen tid, utan återgått till föregående förhållanden.
Jag har här en anmärkning att göra mot Ministeren, att då det utom al!' 8o De n 21 J111 i i f. ra. tvifvel är dess åliggande, att genom bestyret med allmänna hushållningen gifva tillfälle till allmän förkofran, det är mig oförklarligt, att under en 15-årig fred man så hushållat med Statens medel.
Jag menar härmed icke viljan att förslösa medel tvärtemot författningarna, utan den bristande förmågan att organisera Staten så, att någon besparing uppkommer.
Likasom detta utgör förnämsta problemet och omtankan för hvarje enskild hushållning, så måste frånvaron af denna omtanka ligga Ministeren till last.
Denna hushållning går synbart ut på ett utmattande försvar i stället för förkofran, och innefattar i dessa få ord hela systemet, då jag icke finner det riktadt till annat än ett bedrägligt sträfvande efter ett skugglikt yttre politiskt anseende, i stället för bemödandet att såsom rätta grunden derför bereda någon inrestyrka.
Den historiska tafla, som här af en talare blifvit framställd öfver Riksdagarna 1786 och 1789, och hvilken visat oss i perspectif, såsom följd af motsägelsen mot Ministeren, en ny säkerhetsakt, afbröts för snart, då den icke upptog, huru det var 1800 års Riksdagsuppträden, som lade grund till 1809 års Statshvälfning.
Jag kan vid detta tillfälle icke afhålla mig från en betraktelse i afseende på Ministeren.
Jag har först sagt, att jag icke hos den varseblifva något sträfvande till constilutionella för - < Den ?.i Ju 1 i i f. m. 8t förhållanden, och att den utgör en fortsättning frän 1800 års Riksdag; jag hemställer om jag har så orätt, när jag i samma Ministére kan finna så stridiga grundsatser hafva förenat sig; när vi sett 1800 års Ministrar lemna inträde i Conseiljen åt personer, som icke allenast då yttrade sig emot deras rådande grundsatser, utan motsatte sig dem med uppoffring af sjelfva sitt Adelskap.
Då vi sett denna förlikningspunkt i StatsRådet gå så långt, att de, sorn gingo i 1800 års Deputation, sedermera suttit i Conseiljen tillsammans med dem, hvilka protesterade mot samma Deputation, så är det ej underligt, om vi fråga: är det väl de gamla grundsatserna, som afträtt, för att gifva rum åt de nyare; eller är det de nya, som förlikat sig med de gamla och gjort ett med dem’
Jag tror mig genom åtskilliga af de bevisningar jag förut framdragit, om fiendtligheterna mot yttrande rätten hos denna Ministére, med flere omständigheter, hafva gjort svaret öfverflödigt.
En annan olägenhet af den närvarande represen ta lion en är, att den stänger nästan alla utvägar för Konungen vid val af Rådgifvare.
Jag hemställer i detta afseende till mitt eget Stånd, som bör ega de största anspråken, efter vi äro de talrikaste, och den mesta upplysningen bär bör stå att finna, hurudant tillfället är lill utveckling och ådagaläggande af sina grundsat 34 H. 6 82 Den ii Julii f. m. ser.
Jag hemställer, om den länk, som inom detta
Hus sammanhäftar den högsta Embetsmannen med den lägste, gör någon sjelfständighet i yttrande rätt möjlig, och och om icke genom dessa former många dyrbara skaller gå förlorade för det allmänna; och jag påminner mig mycket väl vid detta tillfälle det intryck en äldre berömd Talare här en gång gjorde, när han yttrade dessa ord: ”jag skådar här omkring ”mig, och hvad finner jag?
Blott tomhet.”
Jag kan icke annat än känna en tillfredsställelse öfver, alt ej mer hafva den samvetsförbråelsen, att icke öppet, fritt och redligt, hafva gifvit min tanka tillkänna, och jag bekänner uppriktigt, att under sådana förhållanden och med ett sådant Betänkande, skulle jag anse det för ett nedstigande från min politiska caraetére, om jag skulle ingå i omröstning öfver någon enda af Utskottets isolerade anmärkningspunkter.
Ty antingen har jag fullkomligt orätt, eller också har Utskottet illa svarat mot Folkets fordringar; man må göra sig ett så inskränkt begrepp som helst, om Utskottets kall» Jag bar nu bjudit till att redovisa mina åsigter i anseende till behofvet ef en Ministereförändring.
Min voteringssedel skall icke öka antalet af dem, som skola lägga sig emot pluralitetens beslut.
Jag skall ännu blott tillägga några ord.
Man har Den 21 Julii f. m. 83 påbordat mig partisinne och påstått, att det vore af oädla motiver, jag önskade icke allenast alt få en Ministereförändring, utan ock att nedrifva och nästan bära händer på Ministeren.
Jag frågar då, till hvilket parti hör jag?
Hvilka enskildta afsigter har jag gynnat, hvilka enskildta fördelar har jag sökt befrämja, hvilken af alla partisinnet tillhörande omständigheter kan man väl tillvita mig?
Man har framkastat en vink om rivalitet emellan mig och en bland Konungens Rådgifvare.
Jag gör mig ett öppet nöje af att erkänna, att en sådan rivalitet verkligen egt rum med en enda af dessa personer, som dock numera icke befinner sig i Konungens Råd.
Jag gör mig en pligt af att yttra, att denna person är den enda 1 hela Ministéren allt ifrån 1809, som jag erkänner hafva varit en Representant af sin lid, med både känsla att vilja och förmåga att kunna uppfatta Samhällets angelägenheter, men min känsla för honom har aldrig varit annat, än en känsla af lidandet, att se en vän, en ungdomskamrat, en jemnårig, en min tids representant icke hafva kunnat åstadkomma det goda han velat, just emedan han egde oöfvervinnerliga hinder uti sin omgifning.
Jag förklarar, att jag icke kan deltaga i omröstningen öfver någon af Utskottets anmärkningspuukter. 34 H. ö* 84 Den 21 Julii f. m. Hans Excellencé Herr Grejven och Lan dt Marskalken tillkännagaf, att
Plenum komrne klockan i till 6 i eftermiddag att fortsättas.
Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke.
Jag hade föreställt mig att den långvariga öfverläggningen i förlidna Lördags Plenum, som hufvudsakligen omfattade anmärkningarna i deras helhet och sammanhang, nogsamt ådagalagt, att pröfningen i detta hänseende hvarken blifvit gjord omöjlig, eller varit uraktlåten.
Jag hade således önskat kunna afhålla mig ifrån ett återfall till den då, som jag trott, fulländade allmännare öfverskådningen, men finnér mig, af hvad den siste värda Talaren anfört, nödsakad att upptaga några få delar deraf.
Jag är erkänsam för denne Talares erindringar om’ fordna tiders ungdomsvänskap oss emellan, den jag fortfar att bibehålla och värdera, äfvensom för det bifall han tyckes ägna formen af ett mitt yttrande, hvars grund han bestrider.
Af hans loford i det förra hänseendet nödgas jag dock så mycket häldre vända öfverdriften ifrån mig, som samma loford, utan öfverdrift, bör återgå till den sjals-och snillesstarke Talaren sjelf.
I sådana förhållanden är jag villrådig, huru jag må inrätta elt svar, som jag önskat icke sättas i tillfälle
Den 2i Julli f. iu. 85 att afgifva.
Jag hyser dock den öfverlygelsen, att i de mig rörande delar har Frilierren varit förd till hvad han yttrat, mindre af våra tankars så fullkomliga stridighet, än af något missförstånd rörande mina.
Herr Friherren förmenade, alt jag, vid det tillfälle han omnämnt, hade yrkat ansvarslöshet för de rådgifvande.
Jag vågar i detta afseende vädja lill Ridderskapets och Adelns minne, och underkastar mig domslutet af dessa erindringar.
Jag har aldrig afsett eller ens påtänkt ansvarslöshet; den är lika litet rättvis, som möjlig.
Jag har endast trodt mig kunna uppställa fördragsamhetens och billighetens läror, såsom motstycken till del strängare klandrets; jag har ansedt rättvist, att vid bedömandet af förmenta eller möjligtvis verkeliga misstag, icke förgäta det mildrande i uppsåtets renhet, än mindre det motvägande i nyttiga åtgärder, alstrade under fleråriga mödor; jag har förestält mig, att, vid upptagande af flera eller färre anmärkningar, äfven borde tagas i beräkning de oändligt flera fall under rådplägningar om ett helt Rikes angelägenheter, som icke gifvit anledning till anmärkning, och hvaraf någon del säkerligen varit förtjent, ej blott af gillande, men af beröm.
Se der redovisningen för mina åsigter af ämnet, samt hela andemeningen af det yttrande, som af den välde Talaren blifvit i minnet återkalladt. 86 Den 21 J u I i i f. m, Herr Friherren har vidrört ämnen , sora med den nu under öfverläggning satta fråga, stå uti ingen, eller minst sagt, uti en ganska aflägse correlation.
Med hänsigt lill de attributioner, som Grundlagen tillagt ett af Ständernas Utskott, har Talaren hänvisat till historien, som, efter hans förmenande, skulle bevisa, att misstag äro mindre att befara; samt, om jag ej missminnes, mindre vådliga i större rådplägande församlingar, än inom mera slutna kretsar.
Jag kan härvid ej annat än åkalla precist samma authoritet, ej annat än tillbaka hänvisa Herr Friherren till alla tiders häfder, äfven till de tiders, under hvilka många af oss lefvat; och han torde finna att de blad, som innehålla mångväldets rysliga teckningar, äro vida mer blodbestänkta än dem, som skildra det i öfrigt så förhatliga enväldet.
Herr Friherren har, med ännu mer aflägsnande från den egentliga deliberationsfrågan, ingått uti en utförlig och sakrik afhandling rörande representationen, hvars korollarium skulle tyckas blifva dennas fullkomliga förändring.
Till den värde Talarens kända och noggranna ömtålighet för allt hvad sora rörer våra stadgade constitutionella former, hemställer jag, huruvida dermed låter förena sig, huruvida rätt och grundlags enligt är, att ett ämne, hvars afliandlande icke åsyftar mindre än en total Den 21 J ul i i f. ni. 87 omskapning af vårt samhällsskick, först på detta rum, och med en sådan utveckling, sättes i fråga.
I alla fall lärer Herr Friherren, som är så väl qvalificerad att uppfatta håde egen och andras förmåga, behaga finna, att ett föremål af så vidsträckt omfattning, så inträngande i alla opinioner och i alla intressen, icke medgifver, att ett svar eller vederläggning hvarken kan eller bör improviseras.
Skulle ett förslag öfver ämnet i vanlig och lagstadgad ordning till pröfning förekomma, och besinningen öfver ett så högvigtigt ärende fått tid att utkräfva sin rätt, torde väl en sådan vederläggning, eller åtminstone ett försök dertill, icke uteblifva.
Intill d ess tror jag lämpeligt vara att återgå till den under verkelig öfverläggning nu ställda fråga, som är irsta punkten af ConstitutionsUtskottels Betänkande.
I afseende på denna, vore det måhända tillfyllestgörande, att jag förenade mig med hvad Herr von Hartmansdorff i förledna Lördags Plenum deröfver anfört.
Ett serskildt förhållande kräfver dock några tillägg, hälst dessa torde kunna utveckla en ytterligare, en ny åsigt, dock lill fördel af samma resultat.
Uti en till Rikets Ständers ConstilulionsUtskotl ingifven motion, som äfven genom trycket blifvit offentliggjord , och följaktligen icke torde vara okänd 88 Den 21 J u 1 i i f. ra. för någon del nf Högloflige Ridderskapets och Adelns Herrar Ledamöter, liar jag af mitt ämne blifvit förd alt, bland andra föremål, äfven afhandla indragningsmaglen.
Hvar och en är således satt i tillfälle alt inhämta mitt sätt att betrakta denna magt, vare sig såsom skyddsmedel eller såsom reipressif åtgärd, samt äfven att bedöma de betänkligheter, som hos mig uppstått rörande den vanligast följda tillämpningsmethoden i ett allmännare syfte, i det syftet nemligen, att mera egenteligen värna sak, den jag trott oftast böra försvara sig sjelf.
Men rättvisan hade ock bjudit mig tillägga, att anmärkningar, ledande till verkelig påföljd, icke billigtvis kunna äga rum i sådana hänseenden, der Lagen sjelf tilldanat en arbitrerande myndighet.
Äfven jag, likasom andra, liar vid några händelser af den art, hvarom nu öfverlägges, kunnat hysa en motsatt mening; äfven jag, likasom andra, har i vissa fall trott mig filina, att åklagelse, oaktat vanligheten af dess förfelade utgång, torde hafva varit lämpligare, än indragning; men hvarken någons, aldraminst min serskildta tanka bevisar ovedersägeligen, att ett inträffadt indragnings1’all, stridande emot de anmärkandes sätt att se, derföre bordt i deras mening betraktas af den verkställande, sorn äfven har sin öfvertygelse, och som af Lagen är uttryckligen authoriserad, ja ålagd, att följa densamma.
Den enas samvete har ju icke Den 21 Julii f. ni.
S9 någon naturlig
Domsrätt öfver den andras.
— "Anser HofCanzlern en tidning vara af ”samhällsvådlig natur, eller anser lian den ”utan skäl och bevis förnärma enskild rätt, ”eller anser han den vara af fortfarande ”smädlig egenskap , då må han &c.” — detta är allt hvad TryckfrihetsLagens \ §, 8 moment stadgar.
— Nåväl, nu inträffar ett fall, der HofCanzleren anser den åtgärd, hvartill han af Lagen är bemyndigad, tillämpelig.
Han pröfvar på den enda grund han äger att stödja sig vid, på sin samvetsöfvertygelse; och är således i detta hänseende en verkelig Jury-man.
Ilan beslutar, han verkställer.
Åtgärden förekommer, till ogillande eller stadfästelse, i Konungens StatsRåd.
De rådgifvande, sorn befinna sig i aldeles samma categori, blott pröfvande efter samvete, och följaktligen äfven bildande ett slags Jury, finna HofCanzleren hafva rätteligen anseclt eller sedt saken.
Längre eller kortare tid derefter, sammanträda andre Män, åt hvilka Rikets Ständer uppdragit, att, under namn af ConstitutionsUtskott, granska StatsRådsLedamölernas rådgifvande åtgärder.
Likaledes pröfvande såsom Jury, anse de i åtskilliga fall, IlofCanzlerens och StatsRådets sätt att se, hafva varit det rätta, i andra åter tvertom.
Jag tillåter mig nu frågaHuru är det möjligt, att der grunden för omdömet icke är någon annan, än öfvertygelsens arbitrium} alla skola döma lika?
Månne det ej redan D e u 21 J it I i i f. m. är besynnerligt och oväntadt nog, att hos korporationer, ställda i så skiljaktig synpunkt som ConstitutionsUtskottet och SlatsRådet, bedömandets olikhet icke röjt sig uti mer än ett indragnihgsfall ibland tio?
— Jag vågar hemställa, huruvida, i händelse af 107 §:s tillämpning, någon annan slutföljd deraf kunde rättrådigt dragas, än att Lagen, då den medgifvit arbitrering enligt öfvertygelse, utlagt ett verkeligt giller både för den, som verkställt, och För dem, som tillstyrkt fastställelse, just på grund af deras öfvertygelse?
Korollarium häraf tyckes blifva, att om Rikets Ständer icke finna Lagens praktiska rcsultater tillfredsställande, de rättvisligen böra derföre hålla sig till Lagen sjelf, icke lill Lagskiparne, som ej öfverträdt dess bokstaf; samt att det rätta, sanna, enda botemedlet ligger deruti, att i grundlagsenlig form söka indragningsmagtens utbyte emot lämpligare stadganden.
— Det är således icke med hänsigt till den nu under öfverläggning varande speciella indragningshändelsen, hvaröfver, (om jag ändamålslöst inginge i dess pröfning,) det vore rätt möjligt, att mitt enskilta sätt att se närmade sig lill Utskottets; utan det är på den allmänneligare, både lagliga och moraliska rättsgrund jag nu sökt utveckla, som jag anser roy §. icke vara tillämplig hvarken i närvarande eller dylika fall, samt derföre vördsamt underställerHöglofligeRidderskapets och Adelns högre pröfningsrätt, Den 21 Julii f, ra. huruvida ej ConstitutionsUtskottets första anmärkningspunkt må förfalla.
Jag skall vara helt kort, då jag i allo färenar mig i det yttrande Friherre Anckarswärd afgifvit, och anser behandlingen af ConstitutionsUtskottets Betänkanden, så väl vid denna som vid förra Riksdagen, med skäl hindra mig att rösta, enär återremiss ej kunde erhållas å Betänkandet i dess outredda skick.
Eh uru ingen jemförelse kan äga rum, emellan 1823 års DechargeBetänkande och Utskottets nuvarande opus, måste jag dock handla på samma sätt, det vill säga, jag bör ej fria, oell ej eller fälla, emedan jag i båda händelserna skulle handla orätt.
Jag anser mig äfven böra förklara, att Utskottet ådagalagt en tydlig syftning, att bortblanda allt hvad som kunnat vara felaktigt hos de Kongl. Rådgifvarne, och att Utskottet missbrukat sitt förtroende till den grad, att jag ej velat sudla mig med att deltaga i beslutet.
Friherre Lägerbjelke har visat oss på hvad punkt vi stå.
Jag vill ej tala om hans inconstitutionela yttrande rörande ordet anse, likasom om flofCanzleren hade rättighet att efter godtycke och ej efter
Lag behandla Tryckfrihetsmålen.
Jag kan ej tro annat, än att han derföre står i lagligt ansvar, men jag lemnar villigt denna discussion, emedan jag ej ämnar deltaga i någon omröstning, med undantag af sjelfva Dechargefrågan.
Jag vå - 92 Den 21 Juli i f. m. gar äfven fästa uppmärksamheten pä vigten, af att taga ett partie, för alla, som tänka lika med mig.
Genom denna besynnerliga röstning, der Skyldeman röstat, finner jag äfven nödvändigt att iakttaga allt, som befriar från misstankan att hafva deltagit i ett behandlingssätt, som jag ej kan begripa.
, om det ej har någon personlig syftning.
Jag vet val, att, genom minoritetens undandragande från röstningen, uppstår det besynnerliga förhållande, att en gifven öfvervigt blir på den friande i stället för den fällande sidan; men jag får förklara, att de anmälte anmärkningarne ärosålumpna, aLt om Rikets Ständer skulle med dem vilja ingå till Kongl. Maj:t, jag ej skulle förundras, om det fall uppsl od, sorn Friherre Sprengtporten i sista Plenum riktigt anmärkte.
Om liela frågan i ett sammanhang hade blifvit föredragen och återremitterad, då hade man haft friare händer, och möjligen kunnat uträttat något nyttigt, nu deremot förklarar jag att jag ej deltager i röstningen.
Mot Ridderskapets och Adelns, i afseende å ordningen för detta måls behandling fattade beslut, har Herr Friherre Anckarsvärd anfört en vidlyftigt klandrande reservation; men då vår tid bör egnas åt annat, än ändamålslösa öfverläggningar om redan afgjorda frågor, skulle jag fela mot den aktning jagar
Den 21 J « I i i f. m. 95 Ridderskapet och Adeln skyldig, om jag lill besvarande upptoge denna reservation i sin helhet.