Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag instämmer fullkomligen i den mening, sorn Gr.
Horn yttrat, att om man vill gå längre, än Utsk. gjort, är det rationel!.att uppgöra ett ministerium för handeln oell alla näringar, men tror likväl, att man, för att fylla antalet af 8 föredragande, sedan HofCancelleren blifvit utesluten, icke behöfver inrätta ett nytt ministerium för inre ordningen.
Jag tror, att då man från Just.ministern borttager skyldigheten att vara ledamot i Högsta Domstolen, kan lian blifva Minister för inre ordningen eller den slags polis, som man kanske orätt, utan närmare bestämmande, gifver det förhatliga namnet polis.
Mig synes, att det i värt fredliga land blefve en alltför liten attrihution för en Minister att endast Lafva befattning med den inre ordningen, och jag tror, att man genom denna befattnings öfverlemnande ät Just.Ministern kunde vinna den fördel, att Statsråds-ledarnöterna, i stället för 12, blefve 11, om man vill supprimera HofCancelleren.
Denna min anmärkning kan likväl endast gälla i det fall, att Just.ministern kommer att anses böra upphöra att vara ledamot i Högsta Domstolen. Gr. Frölich, Dav.:
Jag begärde egentligen ordet för att få tillfälle att söka rectifiera den opinion, Frih.
Ehrenborgh uttalat, angtde lämpligheten af att låta chefen för Just.departementet jemväl vara chef för åklagaremagten, och för att redogöra för min enskilda tanke i detta fall torde det tillåtas mig att först framställa, hvad jag anser tillhöra dessa chefers befattningar.
Jag tror det ej kunna nekas, att chefen för Just.departementet såsom en hufvudsak hör tillse, att alla domareplatser må blifva besatta med dugliga och skickliga män; han bör söka att noga lära känna alla de personer, som till beklädande, af domaresysslor kunna anmäla sig och af Konungen befordras.
En chef för åklagaremagten kan jag icke tänka mig behöflig i annan egenskap än såsom chef för fiscalerna i Riket, d. v, s. att honom endast tillkommer att anbefalla actioner, som af fiscalerna utföras.
Jag kan icke föreställa mig att chefen för åklagaremagten skulle sjelf kunna framträda såsom åklagare, och derföre kan jag ej heller anse behöfligt, att chefen för Just.departementet Llifver chef för åklagaremagten.
Den sednare kan vara en mycket subordinerad embetsman och behöfver således ej vara ledamot af Statsrådet.
Skulle likväl detta chefskap tilläggas chefen för Just.departementet, hemställer jag,* om icke en stor anomali läge deruti, att. den, sorn innehade det vigtiga embete, hvilket på sätt och vis tillkommer ansvarighet inför Konung och Nationen, att domaresysslorna besättas med dugliga personer, äfven skulle vara den embetsman, som genom remisser till fiscalerna lät anställa åtal emot dem, som bekläda domaresysslor.
Ännu mer skulle det vara olämpligt, att den, som ägde tillse, att domaresysslorna vore väl besatta, äfven skulle hafva magt att inför doipstol citera de personer, som man möjligtvis vilie träffa med domaremagtea, Den 6 Octobcr f. ra. 85
Det skulle vara en för folkets säkerhet och frihet alltför vådlig magt, sorn man nedlade hos den person, hvilken ruan tillät att. sedan han sjelf varit ett medel att tillsätta domare-embeten, jemväl inför dessa domare-embeten åtala individer.
Af dessa skäl anser jag högst nödvändigt, att åklagaremagten skiljes frän Just.ministerns befattning, hvarifrån den äfven är skiljd i alla väl organiserade stater.
Ehrenborgh har äfven upptagit frågan, huruvida IlofCancellers-embetet kunde förfära med bibehållande af dess uuvar. namn, och Hr Frih. har i det fället gifvit sin opinion en illustration, derigenom att han sagt, det HofCancelleren har att befatta sig med Kronans angelägenheter.
Jag skulle under sådan förutsättning tro, att det vore mera passande att kalla honom KronoCanceller, på det man vid den nyss omnämnda utdelningen af listor ej måtte tro, att de komma snarare från Hofvet, än från Statsrådet, hvarifrån jag tror, att de borde komma.
Jag kan likväl icke tro, att detta försvar för HofCancellerstiteln kan vara gällande mot de skäl, Gr.
Horn anfört för denne embetsmans uteslutande från Statsrådet.
Jag instämmer deruti till alla delar.
Jag får för öfrigt till Hr Gr. o. Landtm, hemställa, huruvida, på sätt Gr.
Horn föreslagit, det kan vara möjligt att i en propos. innefatta hela den förevar. 6 §.
Jag tror icke, att det är lämpligt eller ens möjligt, enär vi mäste considerera, att vi icke nu hafva att afslå Constit.TJtskts förslag i dess särskilda §§, utan endast att dervid göra för Ståndets gemensamma tanke förklarade anmärkningar.
Då skulle jag tro det vara bäst, att propos. göres å en anmärkning i sender och att den anmärkning, i fråga hvarom nu, efter af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., Ståndets gemensamma tanke borde utrönas, är den, huruvida chefen för Just.departementet bör eller icke bör vara tillika ledamot af Konungens Högsta Domstol.
Jag tior, att ett sådant behandlingssätt af ärendet snarast skulle leda till ett önskadt slut.
Innan den nu förevar, punkten företages till slutligt bepröfvande, anhåller jag att med några få ord få till besvarande upptaga en under diseussionen framställd anmärkning emot en del af mitt yttrande i fråga om Just.Statsministerns skiljande från Jedamotskapet i Konungens Högsta Domstol.
Jag yttrade nemi., såvida mina ord ej undfallit mitt minne, att af en embetsman, som ensamt gått den juridiska vägen och hufvudsakligen lagt sig på dervid nödiga kunskaper, kunde icke fordras den erfarenhet i administrationen tillhörande ärenden, som af enannan,embetsman, hvilken genomgått den administrativa vägen och hufvudsakligen sökt förskaffa sig de på denna bana erforderliga insigter.
Jag yttrade detta utan någon tillämpning på den nuvar.
Just.Statsministern, utan tvärtom yttrade jag, 86 Den 6 October f. m. att i afseende pfi lionoin det (orlinIlande existerar, att lian, jemte vidsträckta juridiska kunskaper, tiger i administrativa iirender en erfarenhet, hvilken måhända är den största och längsta, som äges af någon nu lefvande embetsman i Sverige.
Jag erkänner nyttan af lagkunskap i Statsrådet, samt instämmer fullkomligt i Hr Cederschjölds anmärkning, att delborn finnas en eller flera ledamöter, som kunna framställa lagens stadganden, och jag har ej heller i Just.ministern tänkt mig en embetsman, som ej ägde juridiska kunskaper och vore tagen från domareclassen; men det mäste jag säga, att rättvisan ej ligger ensamt i lagboken.
Utan densamma kan rättvisan tillämpas af ett redigt begrepp i administrativa ärenden, och med ali aktning för de upplysningar, sorn kunna hem tas från lagboken, vågar jag göra mig den förhoppning, att den, som har en rättvis känsla och ett redigt begrepp, kan utöfva rättvisa, utan att känna lagboken utantill.
Hr v. Hartmansdorff har tillagt ett skäl, som hade undfallit mig, men som är till den grad frappant, såsom stöd för de här gjorda anmärkningarna emot Just.Statsministerns dubbla befattningar, att jag anhåller få deruti instämma.
Innan frågan här förekommer, huruvida man ensamt stadnar vid denna punkts bepröfvande, vill jag icke vidröra de öfriga anmärkningar, jag vid några andra punkter af samma 5 l*ar att framställa.
B. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade till grundlagsenlig behandling enl. 56 § Reg F. godkänna Constit.Uisk:s förslag till förändrad redaction af 6 § Reg.F. med den förändring, att Just.Statsministern ej borde vara ledamot af Högsta Domstolen.
Ropades star-ka nej, blandade med ja.
Ehrenborgh; Jag tror det blifva alldeles nödvändigt att vid behandlingen af dessa frågor framställa propos:ha i annan form , än den Hr Gr. o. Landtm, nu begagnat.
Grundlagen sladgar nemi., att om icke några anmärkningar göras mot Constit.Utsk.Vs förslag, blir det hvilande till nästa riksdag, och att först då beslut till dess godkännande eller förkastande får fattas.
Vi lära således ej få frångå dessa grundlagens bestämda stadganden, och jag tror derföre, att framställningen hör blifva så lydande: antager R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke det eller det.
Här kan ej blifva fråga om godkännande afUtsk;s förslag förrän 5 år härefter.
Ku tillkommer
Ståndet endast att afgöra hvilka anmärkningar emot förslaget skola anses såsom R. o. Ad:s gemensamma tanke, och förena meningarna sig icke om någon gemensam tanke, är förslaget de facto godkändt.
Jag instämmer med Frih, Ehrenborgh i den önskan, sorn jag tror en stor del af R. o. Ad. delar, att nemi.
Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa Den 6 Octo ber f. m. 87 propos., icke a § i sin helhet, emedan det lärer vara få, sorn helt och hållet gilla den, då t. o. m. Constit.Utsk:s e^- 11a ledamöter talat deremot, utan endast på den frågan, huruvida Ståndet instämmer i den tanken, att chefen för Just.departementet ej bör tillika vara ledamot af Konungens Högsta Domstol.
Om vi först erhålla denna propos., kan Ståndet sedermera yttra sig öfver de särskilda frågorna, huruvida han bör hafva åklagaremagten, fångvården m. m.; men 0111 alla dessa frågor företagas på en gång, ser jag ingen möjlighet att utröna den gemensamma tanken i hvardera frågan.
Jag är förekommen af Ilr v.
Hartmansdorff och får derföre endast instämma i hvad han sednast yttrat.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade förklara den af Hr v.
Hartmansdorff framställda anmärkning såsom Ståndets gemensamma tanka.
Då åtskilliga ledamöter yttrat betänkligheter emot förevar. § i dess helhet, ar det, såsom Hr v. Hartmansdorff förklarat, alldeles nödvändigt, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes gifva oss propos. först på den hufvudsaldiga frågan, huruvida chefen för Just.departementet skall vara ledamot af Konungens Högsta domstol.
Jag.anhåller derföre om följande propos.:
Förklarar R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke den anmärkning emot GonstitUtsk:s förslag vid 6 § Reg.F., att chefen för Just.departementet ej tillika må vara ledamot af Konungens Högsta Domstol.
Jag förmodar, att R. o. Ad. icke vill med ja besvara denna propos., emedan Hr Gr. o. Landtm., i stället för chefen för Just.departementet, nyttjat benämningen JustStatsminister.
Då ett utsk:sbetänk., antingen i sin helhet eller i vissa delar, naturligtvis först bör framställas till bifall eller afslag, hemställer jag, 0111 icke den sats, sorn Utsk. antagit, bör först framställas till bifall, hvarvid det komme att visa sig, huruvida Ståndet instämmer i Utsk:s tanke eller icke, hvilket ännu är ganska osäkert.
Jag fruktar, att den siste värde talaren helt och hållet förblandat det behandlingssätt, som äger rum i alla andra frågor, med det behandlingssätt, som grundlagsfrågor erfordra.
Det går icke an, efter mitt förmenande, att nu göra propos. på bifall till Utsk:s förslag, emedan det ej kan komma i fråga att afslå detsamma.
Fråga kan nu ej blifva om annat, än att göra anmärkningar och komma öfverens om hvilka anmärkningar utgöra Ståndets gemensamma tanka, och då vet jag icke, att Hr 88 Den 6 OctoLer f. m. Gr. o. Landtm, kan göra annat än framställa den propos., huruvida R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke anser den redaction, sorn under discussionen synts vara den, hvaruti de flesta instämt, och, såsom jag fattat, är denna redaction den, som Frih.
Ehrenborgh sednast uppgaf.
Ehre nborgh:
Jag fruktar också, att Hr Lagerhjelm misstagit sig om formen för grundlagsfrågors behandling.
Då grundlagen bestämdt förbjuder att öfver ett grundlagsförslag besluta vid den riksdag, då det först fraroställes, lärer det icke gå an, att Hr Gr. o. Landtm, framställer den propos. till bifall derå, som Hr Lagerhjelm begärt.
Det biifver således, på det formen må iakttagas, nödvändigt att så ställa till, alt propos. endast göres för att få utrönt hvilka anmärkningar
Ståndet vill förklara såsom sin gemensamma tanke.
Så har jemväl alltid vid föregående riksdagar tillgått, då så beskaffade betänkm blifvit föredragna, och jag tror, att om Hr Gr. o. Landtm, täckes tillåta, att vi så fortgå, skall det afsedda ändamålet vinnas.
När anmärkningar äro gjorda, måste det genom propos. af Ståndets ordförande utrönas, huruvida de utgöra Ståndets gemensamma tanke.
Skulle Hr Gr. o. Landtm, finna en sådan propos. vara besvarad med ja, hafva de personer, som hellre önska bibehålla Utslcs förslag, sin rätt öppen att derom begära votering, och då afgör voteringen, hvad såsom Ståndets gemensamma tanka skall anses.
Jag får således ånyo hemställa, att Hr Gr. o.
Landtm, täcktes framställa följande propos.:
Förklarar R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke den vid 6 § Reg.F. gjorda anmärkning, att chefen för Just.departementet icke må tillika vara ledamot af Konungens Högsta
Domstol. H, Ex.
Ilr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka förklara, att chefen för Just.departementet icke må tillika vara ledamot af Konungens Högsta Domstol.
Hr Lagerhjelm: Emot H. R. o.
Ad:s gemensamma tanke i anledn. af Constit.Utsk:s mentor.
N:o 34, rörtde Just.Statsministerns delaktighet i Statsrådet, reserverar jag mig på följande grunder.
Uti Sverige har, så vidt mig veterligt är, alltsedan staten började ordnas, Konungaväldet varit skiljdt från Folkets myndigheter genom förmedlande embeten eller corporationer.
Man finner dem först i mägtiga slägtförhållanden, sedan i Rådet, som med större och mindre myndighet omgifvit Konungen, tills Gustaf III med säkerhetsacten lät det nästan helt och hållet ingå.
Då >8og års lagstiftare organiserade Statsrådet, bibehöllo de Riksdrotset under namn af Just.Statsminister.
Man har sagt, att delta skedde af person - Den 6 O c t ober f. m. sonliga considerationer.
Jag tror tvärtom, att de funno det i sin ordning, att den högste juridiske embetsroannen ej skulle saknas i Konungens Råd.
JVu äflas man att ur Statsrådet borttaga en medlem,v som Konungen icke katt, ulan ransakning och dorn, från sig skilja, och skälet är hufvudsakligen theoretiskt; man vill nemi., alt Konungens Statsråd skall vara af Honom absolut beroende.
Gör man nu å andra sidan Ständerna absolut beroende af Folket, d. v. r. borttager man sjelfskrifvenheten och corporationsvalet ur Representationen oell i stallet' inför allmänna val, så ärman consequent.
Jag ogillar det förra och äfven det sednare, och anser mig således äfven vara consequent.
Att en ledamot af Statsrådet finnes, sorn, genom sitt oberoende af Konungen, snarare tillhör Konungamagten än Konungens person, synes mig. tjenligt att inom Styrelsen befordra den corrtinuitet, som, fotad på godkända styrelsegrunder, både uppehåller och hedrar Konungahus och ger stadga åt valden.
Detta är, i min tanka, den synpunkt, ur hvilken Styrelsen har att bedöma ämnet.
Rikets representanter åter, å sin sida, huru kunna de förbise, att en oafsättlig ledamot af Statsrådet naturligen står på folkets bästa, helst Opinionsnämnden är ett correctiv. som i So q ars lagstiftare ej torde hafva infört utan hänseende till det riksembete, de hibehöllo, ehuru man nu tror sig hafva afslöjat hemligheten genom den misstanke, att sådant skedde af personliga bevekelsegrunder.
Som jag förmodar, att ingen anmärkning kan göras deremot, att chefen för Utrikes
Departementet måtte hafva att befatta sig endast med utrikes ärenderna eller diplomatiken, har jag i afseende på denna departementschef blott den anhållan hos Hr Gr. o. Landtm , att propos.
I mätte framställas, huruvida Ståndet icke såsom sin gemensamma tanke förklarar, att benämningen chef för Utrikes Departementet må nyttjas i stället för Statsminister för utrikes ärenderna.
Jag anhåller, att vi först måtte få sluta öfverläggningen, ang:de chefen för Just.- departementet, innan vi öfvergå till det Utrikes.
Man har ifrågasatt, huruvida åklagaremagten borde tillhöra chefen för Just.departementet.
Jag instämmer i denna del med Frih. Ehrenborgh och tror, att det bestämdt tillhör Just.ministern att hafva denna magt.
Han skall tillse, att lagskipningen behörigen utöfvas, och således att domarne fullgöra sina skyldigheter.
Det är icke nog, att lian, vid domaresysslors tillsättande, föreslår de personer, han anser skickligast; han måste äfven tillse, att de domare, som vid deras utnämnande voro skickliga, ej sedermera försumma deras kall..
Käst domare bör han äfven tillhålla andra embetsman att i4 H. 12 Den G Uc to Ger i. lil. fullgöra sina pligter.
Af detta chefskap för åklagaremagten anser jag ingalunda följa, att ju icke hvarje chef bör hafva samma rätt att tillse, det hans underordnade fullgöra sina skyldigheter, och att till åklagaremagiens beifran.le öfverlemna de fel, som kunna vara begångna; men dä Sverige har en hel åklagarecorps, fiscalerna, bör denna, lika som hvarje annan corps, hafva sin gemensamma förman.
Ingen annan än Just.ministern synes mig kunna eller böra blifva det, i stallet för Just.cancellern, som nu är det.
Ministern varder Just.canceller i samma ögonblick, som han blifver, hvad en Just.minister bör vara.
Om den anmärkning, R. o. Ad. nyss gillat, kommer att föranleda ett förändradt grundlagsstadgande, föijer deraf, att Just.cancellerens befattning i detta afseende skall öfvergå till Just.ministern.
Jag sager i detta afseende, emedan den åt Just.canCelieren nu jemväl leinnade befattningen, alt vara chef för Just.revisionen eller Högsta Domstolens cancelli, icke kan uppdragas åt Just.ministern.
Om man icke anser Just.ministern, hvilken, då han utöfvar sin embetsmyndighet, naturligtvis gör det på Konungens vägnar, böra hafva åklagaremagten, borde denna magt ej heller tillkomma Konungen sjelf.
Man skulle sålunda komma derhän, att man väl linge domare, men ingen, som lillsåge, huru de fullgjorde sina embetsåligganden.
En värd ledamot har sagt, att i intet väl organiseradt laud vore åklagaremagten förenad med Just.ministerns befattning.
Om orden: väl organiserade, hänföras till denne ledamots enskilda omdöme, är deremot intet att säga; men om de hänföras till sådana samhällen, som i sednare tider blifvit organiserade, skulle jag önska att få veta, uti hvilka länder åklagaremagten icke utöfvas af Just.ministern, åtminstone hvad domarecorpserna beträffar.
Jag torde få fasta R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att i det Rike, som med Sverige är förenadt, står åklagaremagten. under chefen för Jusf.departementet.
Der finnes ej heller någon Just.canceller, och åtalen i högsta instansen utföras af en s. k.
Regeringsadvocat.
Benämningarna äro likgiltiga; frågan är blott, hvilken bör rätteligen hafva högsta inseendet öfver äklagaremagtens utöfning.
På de skäl, jag redan anfört, kan jag ej inse annat, än att det måste vara Just.ministern, och jag instämmer jemväl fullkomligt i Utsk:s tanke, att han bör hafva inseendet öfver fångvården.
En annan befattning för Just.ministern har äfven blifvit satt i fråga.
Jag tror det var Frih.
Ehrenborgh, sorn yttrade, att han tillika borde vara chef för polisen.
Efter min mening borde polisen, hvilken allestädes står i så mycken beröring med näringarna, tillhöra den departementschef, som har näringsärenderna sig anförtrodda; men om man skulle finna, att chefen för denna styrelsegren i aila fall får nog mycket att göra, och att chefen för Just.departementet blifver, jemnförelsevis med de andra departements - Den 6 October f. m. 91 cheferna, mindre sysselsatt, ser jag ingen rättsgrund, som kan hindra, att också den allmänna polisen må stå under Just.ministerns inseende.
I det fallet vunnes äfven en öfverensstämmelse med Brödrariket .Norrige, hvarest samma Statsråd, sorn är chef för Just.departementet, äfven är chef för polisen.
Angående Benämningen Minister, hvilken häf blifvit klandrad, får jag yttra, att jag anser lämpligt, att de 2:ne ledamöter af Statsrådet, som förut kallats Statsministrar, må fortfarande bibehålla samma benämning, men att icke flera må erhålla den.
De aro de förnämsta representanterna af embelsmännen i Riket, den ena i inrikes och den andra i utrikes förhållanden.
Hvarföre skulle icke den sednare, som står i beröring med utrikes beskickningarna, bibehålla en benämning, som i andra länder är vanlig; och om han har den, bör den väl icke betagas den förste embetsmannen i Riket, Just.ministern.
Jag får slutligen fästa uppmärksamheten derpå, att Norriges grundlag bestämdt innehåller, att en af Statsrådets ledamöter skall vara Statsminister.
Norrmännen hafva ännu icke gjort någon förändring i deras grundlag och komma troligen icke att rubba den så snart.
Då- Norrige således har en Statsminister, som vanligen befinner sig bär och hvilken, då någon Riksståthållare ej finnes, är deri högste embetsmannen och främste ledamoten i Norriges Statsråd, så synés det mig olämpligt, alt de främsta ledamöterna i Sveriges Statsråd icke skulle hafva enahanda benämning.
Min vördsamma hemställan är således, att R. o. Ad., med gillande deraf, att fångvården tillhör Just.Statsministern, på sätt Utsk. föreslagit, och godkännande äfven af den benämning, som denne embetsman hittills haft, ville såsom sin gemensamma tanke förklara, att han skulle utöfva den åklagaremagt, som hittills varit Just.cancelleren uppdragen.
Hvad polisen angår, öfverlemna!- jag frågan, huruvida Just.ministern deröfver bör hafva inseendet, till Ståndets särskilda bedömande.
Det har redan visat sig, att i händelse vi skulle discutera, hvilka särskilda befattningar skola tillhöra hvar och en af departementscheferna, eller huru ärenderna böra dem emellan fördelas, komma vi icke i dag från detta ärende och icke ens från förevar. §.
Jag skulle derföre hemställa, om icke, i likhet med hvad i Norriges grundlag är stadgadt, R. o. Ad. ville besluta, att det vore tillräckligt att bestämma grundlinierna för de särskilda departemeriternas befattningar och att det sedermera må bero på K.
M. att genom utfärdande författning bestämma den närmare fördelningen af göromålen emellan de olika departemeuterna.
Derigenom sluppe man att här öfverlägga om något, som jag finnér vara temligen likgiltigt, så framt man nemi. vill gå in på att stadga en verklig ansvarighet hos d* 92 Den 6 O c I o b c r f. m. blifvande departementscheferna.
När man har sagt, att det skall linnas en chef för Just.departementet, en chef för Utrikes Departementet, en chef för Finance-departementet etc., har man också utmärkt den allmänna qvaliiicationen af departementerna, och det må sedan bero af K.
M. att närmare bestämma den.
Derigenom tror jag, att mycken lättnad i diseussionen skulle vinnas och att man äfven kunde uppnå det åsyftade ändamålet att få en väl ordnad Departementalstyrelse.
I afseende på benämningen Just.Statsminister, som Hr v.
Hartmansdorff velat bibehålla, kan jag ej dela denne värde talares åsigt.
Orsaken, hvarföre Norrmännen hafva en Statsminister, är sannolikt den, att de skola hafva ett ombud, som representerar deras Regering hos Konungen i Sverige; men hade förhållandet varit der såsom här, att Regeringen alltid utöfva des inom landet, tviflan jag på, att de gifvit. något Statsråd titel af Statsminister.
Dessutom lärer det böra bero af Konungen sjelf att bestämma, hvilken af departementscheferna skall vara ordförande i Regeringen eller Conseillen.
Jag afstyrker således, att någon af departementscheferna må hafva annan benämning än de öfriga, och vid en sednare § skall jag begära det stadgande, att Konungen må särskildt bestämma, hvem som skall vara chef för Statsrådet.
Skulle likväl R. o. Ad. icke gilla den tanke, att endast grundlinierna för ärendernas fördelning bör bestämmas, får jag bestrida Hr v. Uartmansdorffs åsigt, att åklagaremagten bör öfverlemnas till Just.ministern.
Jag har ingenting emot en sådan magt hos Just.ministern, såvidt den endast afser åtal emot de under hans departement lydande domare, som ej fullgjort sina embetsåligganden; men den allmänna åklagaremagten, hvartill bland annat jemväl hörer att, å Konungens vägnar utföra actorater i högmål och rörande politiska förbrytelser, anser jag ej böra lemnäs Just.ministern.
Jag har ej varit närvar, under liela diseussionen öfver förevar. §, och förmodligen hafva de skäl, som tala för denna min mening, redan af någon annan blifvit framställda; men då jag derom är osäker, ber jag dock få nämna, att jag anser Just.ministern, i hvilkens hand alla befordringar till domaresysslor skola ligga och af hvars gunst domarecorpsen således alltid skall hafva ett större eller mindre beroende, komma att genom chefskapet öfver allmänna åklagaremagten erhålla en större magt, än som bör lemnäs åt en enda person.
Detta kunde sätta vederbörande domare i en ganska obehaglig ställning, derest de tilläfventyrs sage vissa saker annorlunda, än deras högste chef.