Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då en ledamot af detta Stånd och godsegare inom norra delen af nämnde län här ifrat för länets delning, så torde mången undra, hvarföre jag, som icke har med länet att skaffa, sätter mig deremot.
Jag gör det icke blott af öfvertygelse om delningens origtighet, utan äfven af den tillgifvenhet som jag hyser för detta läns innebyggare till tacksamhet för det förtroende de visat mig.
Om jag skulle vara serskildt fästad vid någon del af länet, så är det icke vid den södra utan den norra.
Jag har der till någon del blifvit upfostrad, har derifrån många glada barndomsminnen; jag har der haft och eger ännu kära anhöriga.
Men icke destomindre finner jag mig böra anföra de betänkligheter jag hyser emot den, synnerligen inom norra delen, önskade styckningen af länet.
253 Jag anser i allmänhet skadligt för länen att vara små, serdeles med afseende på flerfaldiga kommunala inrättningar som på sednare tider i vårt land vunnit betydlig utveckling och på hvilkas fortgång mången med skäl lägger stor vigt.
De kunna icke blomstra i ett litet län, emedan dess innebyggare äro för få, och deras egendomar icke nog betydliga.
Ar det fråga om lanclthushållningssällskap, Iandtbruksslcolor, brandstodsföreningar, privatbanker, filialbanker, hypotheksföreningar eller ränteförsäkringsanstalter, man må anse dessa inrättningar mer eller mindre nyttiga, så är det angeläget,, att länen äro så stora, att dess stiftelser kunna utan alltför känbara upoffringar åstadkommas och fortgå.
Man skall ock jemväl komma ihog alt delningen af ett län fordrar söndring af Larids-Kansliets och Kontorets samt
Landtmäteriets handlingar med hvad dertill hörer.
Det nya länet blifver till en del utan handlingar, ty de kunna sällan utbrytas, emedan det händer att på ena sidan af ett blad i conceptboken är skrifvet ett bref, som angår norra delen af länet och på den andra sidan ett, som rörer södra delen.
Det frånskilda länet kommer alltid att dervid lida.
Kronans kostnad för tvenne län i st. f. ett blifver naturligtvis dubbel, så vidt det angår länens styrelser, då tvenne sådana mäste uprättas.
Här har blifvit anfördt att residensets befintlighet i Calmar är olägligt, emedan innebyggarne i länets norra del hafva alltför långt lill deras styrelse samt erhålla kungörelser och andra handlingar, som ifrån K:s Befli:de utgå, nog sent.
Dessa olägenheter härröra deraf, såsom man vet, att Calmar valdes till residens, emedan stället var i gamla tider eri gränsfästning emot Danmark.
Derföre samlades all styrka deromkring och residenset för Landshöfd:n eller Ståthållaren, såsom han då kallades, förlädes der i grannskapet af Oland, hvilket behöfde mot Danskarne skyddas.
Sedan har ortens betydlighet föranledt residensets bibehållande derstädes.
För- Landshöfd:n är det naturligtvis behagligare att vara nära sitt boställe på landet samt pläga umgänge med Biskop Consistoriales och andra bildade män, som finnas i Calmar än att bo annorstädes i länet; men residensets förflyttning till
Döderhultsvik ginge vida lättare än att dela länet.
Berörde köping ligger midt i detsamma, omkring 14 mil från norra och södra länsgränserna.
Om jag vid länet förblifvit, så hade jag velat hemställa att läns-residenset måtte förlagts till den ort hvarest jag emellertid höll sammankomster med länets innebyggare för den centrala belägenhetens skull.
Döderhultsvik befinner sig i stigande med betydlig handel.
Dess hamn är vida bättre än Calmars öppna redd.
Mot residensets flyttning linnes således icke några andra skäl efter mitt förmenande, än sådana, som kunna vara personliga för Landshöfd:n.
Den omständigheten att han måste aflägsnas ifrån sitt boställe skulle jag likväl anse rätt gagnelig, ty det kan eljest lätt hända, att han af boställets skötande någon gång hindras ifrån sysslans.
Länets nuvaride delning emellan tvenne stift, hvaraf Linköpings omfattar norra delen och Calmar den södra, vållar en sön - 254 Den 17 December f. m. dring, som utan tvifvel liar bidragit till önskningarne att få länet skiftadt.
Presterskapet inom norra delen hvilket har så stort inflytande både på allmogen oell andra, är nästan h. o. h. upfostradt vid Linköpings Gymnasium.
Följden deraf är en dragning åt dess stift.
Understundom, såsom det hände när jag kom till Calmar läns-styrelse, har Linköpings Consistorium blandat sig i länets verldsliga angelägenheter, utfärdat kungörelser inom Stiftets andel af länet, t. ex. ronde brandstodsförening med Östgötharne och sådant mera.
Dessa omständigheter i förening dermed att år 1840, då K. M. gjorde Sin propos., med anledn. af de framställningar, som från innebyggare i länets norra del gjordes om delning, fans i trakten af Westervik en hög afskedad Embetsman, som man i orten deromkring önskade till höfding.
Detta påskyndande föråniät då frågans väckande, ty förut hörde man föga eller intet talas derom.
Min öfvertygelse är den, att derest landshöfdinge-residenset förflyttades till
Döderhultsvik och Landshöfd:n reste lika mycket till länets norra del, som till den södra, så skulle klagomålen uphöra.
Kostnaderna för upbyggande derstädes af residens och fängelse m. m. mäste äfven utgå i händelse länet skulle delas och residenset förläggas i Westervik, men om ingen delning sker, utan residenset endast flyttas till Döderhultsvik, så kunna dessa kostnader betydligt nedsättas genom försäljning af de gamla byggnaderne i Calmar, hvaremot om delning egde rum, dessa kostnader måste oafkortade utgå.
Dertill skulle i sådant fall ytterligare komma aflöningskostnaderna för Landshöfd:n och haus underlydande.
Sedan jag lemnade länets styrelse har ett nytt fängelse blifvit bygdt i Calmar.
Detta, torde man säga, blifver öfverflödigt, i händelse ett nytt bygges i Döderhultsvik, men landets behof kan icke i längden tillfredsställas genom ransakningsfängelser allena, utan här måste äfven linnas bestraffningsfängelser.
I sådan händelse kunde det i Calmar befintliga dertill begagnas.
Man säger att i händelse residenset skulle flyttas till
Döderhultsvik, så skulle afståndet för Öländningarne till residenset blifva nog stort och öfverfarten alltför besvärlig, men de södra Öländningarne finge då icke längre till
Döderhultsvik än de norra länsboerna hafva dit.
De norra Öländningarne finge närmare till
Döderhultsvik än de nu hafva till Calmar.
Om för färden emellan Borgholm och Döderhultsvik anskaffades en ångbåt, som hvarje morgon ginge ifrån Öland till residensstaden och hvarje eftermiddag återvände till Öland, en fart af 4 eller 4] mil, så blefve gemenskapen emellan dessa båda ställen ganska lätt.
Afgiften kunde äfven göras ringa, ty farten blefve utan tvifvel mycket begagnad, emedan det säkerligen i Döderhultsvik skulle blifva god afsättning för Ölands spanmål.
Således kunde Öländningarne med ringa kostnad få en beqväm öfverfart till den nya residensstaden.
Man säger att redden vid Borgholm är öppen utan hamn.
Det är sannt, men om denna stad skall komma sig före, så måste der väl uti vattnet anläggas eu stenarm, sådan som den Den 17 December f. m. 255 vid Grenna, så att fartygen kunde ankra söder om armen, när det blåste nordan och norr om, när vinden komme söder ifrån, Oländningarne äro, såsom man vet, goda sjömän, storm tror jag dem icke så mycket frukta, att de fördenskull blifva rädda för öfverfarten.
Når jag var i Calmar föranledde jag en ångbåts byggande för öfverfarten emellan staden och Oland, mycket med afseende på hästars förande från Ottenby Stuteri.
Detta företag misslyckades likväl.
Dels befans farkosten vara för liten, dels ville icke Oländningarne begagna honom, ty om de deltaga i rodden af någon färja öfver sundet, så kostar dem farten intet utom deras arbete, hvarmed de heldre hålla sig varma i blåsten, än de sitta sysslolösa och frysa på ångbåten.
Olifver öfverfarten så lång som från Borgholm till Döderhultsvik, så förfaller af sig sjelf frågan om rodd.
Om än landshöfd.-residenset icke förflyttas ifrån Calmar till Döderhultsvik, så tror jag likväl att innebyggarne i länets norra del skulle blifva belåtna blott Landshöfd:n oftare besökte dem än fordom yarit händelsen.
Af den nitiske, verksamme och derföre aktade man, som nu innehar embetet, väntar jag mig med tillförsigt det sådant kommer att ske.
1 dylik händelse blifver ock den för länets delning ifrågastälda kostnaden öfverflödig.
Raab: Carl
Den nu omtvistade frågan är ingen ny fråga, utan har ända sedan 1840 års Riksdag varit agiterad.
Den har blifvit tillstyrkt af K:s Befh:de redan år 1847 och det på ett ganska ampelt sätt.
Uti de handlingar, jag i detta afseende inlemnat, har jag ådagalagt nyttan och behofvet af länets delning.
Jag skall nu försöka, i hvad på min ringa förmåga kan ankomma, att möta de anmärkn:r Hr von Hartmansdorff gjort och börjar derföre uptaga den frågan huruvida det skulle vara bättre att länet fortfarande bibehålies odeladt, med residenset förlagdt till Döderhultsvik, eller om det fördelas i 2:ne län med residenset i Westervik och Calmar.
Deremot har blifvit anmärkt, att hvardera delen af länet skulle hvar för sig blifva ett alltför litet län; men jag förstår icke hvad den värde talaren menar med detta; ty det ena länet skulle få omkring 84,000 menniskor och derigenom blifva lika stort med 4 eller 5 af de öfriga länen, och detta kunde således icke, med hänsigt till folkmängden, anses för ett litet län.
Det andra länet finge 112,000 innevånare och kunde således med ändå mindre skäl anses blifva för litet.
Om man då tänker sig, att residenset skulle flyttas ifrån Calmar till
Döderhultsvik och att man således skulle åstadkomma kostnader för upbyggande af residenshus m. m. derstädes, så skulle man väl lika lätt kunna tillvägabringa det nya residenset i Westervik.
Det måste väl vara odisputabelt, att det är lättare för 2:ne Landshöfd:r att fullgöra de skyldigheter, som dem åligga, än om en enda person skulle fullgöra detta för samma distrikt.
Man har sagt, att om länen blefvo så små, så skulle det vara svårt för Landthushållnings-Sällskaper, Brandstodsföreningar och dylika inrättningar att komma till stånd.
Det är likväl för - 256 Den 17 December f. m. hållandet att i närvande ögonblick finnas ganska få dylika föreningar enskildt för Calmar län; ty södra delen af Calmar län har sin hypoteksförening tillsammans med mångå andra provinser och norra delen af länet har sin tillsammans med Linköpings län.
Uti ecklesiastikt afseende är länet delad! i 2:ne delar: norra delen af länet tillhör Linköpings Stift och den södra tillhör Calmar Stift, och att nu vilja söka bevisa ätt det finnes en enhet i den vägen, är således aldeles otänkbart.
Visserligen vore det svårt att dela archiverna, men om de icke skulle kunna delas uti de aldra minsta detaljer, så vore det väl icke värre, än att man kunde nöja sig med afskriften
Den stora vinsten af länets fördelning skulle bestå deruti, att man finge lättare att kommunicera sig med hvardera länsresidenset, än nu med Calmar, då jag är fullt förvissad om, att man betalar pä enskild väg i postporto och dylika afgifter vida mer, än den summa, som skulle tillkomma Statsverket att utbetala till löner för Landshöfd. och öfrige embetsman.
_ Dessa löner äro nemi. uptagne till 11,000 R:dr b:ko.
Det är visserligen en 'sanning, att man skulle nödgas upbygga ett nytt Cellfängelse i Westervik, men detta måste man i alla fall vara betänkt på, ty det har redan visat sig att cellfängelset i Calmar icke är tillräckligt.
Det har varit många flera fångar i Calmar än fängelset rymmer, så att jag är säker på, att Landshöfdrn i Calmar vid denna Riksdag kommer att föreslå upbvggande af ett nytt cellfängelse i Westervik.
Hvad beträffar frågan om Oländningarne, så bör den frågan verkligen med en viss grannlagenhet behandlas.
Oland har 33,000 menniskor.
Dess sjökommunikation med Calmar är endast en half mil, men om residenset flyttas till Döderhultsvik, sä blir afståndet. dit 4J eller närmare 5 mil.
Det är visserligen sant att detta afstånd kunde betydligen förkortas genom en ångbåtsfart, men är Statskassan icke villig att bekosta ett nytt residens i Westervik, så är den väl icke eller färdig att hålla ångbåtar emellan Döderhultsvik och Borgholm.
Pä dessa och andra skäl, med hvilka jag anhåller att få inkomma, jemte öfverlemnande af Landshöfd.-Emb:s i Calmar utlåt, af år 1847, tillstyrker jag att
Calmar län mätte delas i 2 delar med residenser i Calmar och Westervik.
Jag bor i södra delen af Calmar län nära residensstaden, och har således för egen del icke någon synnerlig fördel af länets delning och tror mig följaktligen stå på en temligen opartisk punkt i detta hänseende.
Jag skulle icke heller nu hafva upträdt så framt jag icke hört Hr von Hartmansdorff säga att derest residenset flyttades till .Döderhultsvik vore anledning förmoda att alla länets innevånare blefve belåtna.
Såsom boende i södra delen af länet får jag verkligen protestera emot en sådan föreställning.
Jag är fullt öfvertygad att Den 17 December f. m. 257 att de missnöjdas antal skulle betydligt ökas.
Jag får nemi. erinra att i sådant fall skulle residenset blifva beläget 15 mil ifrån den södra länsgränsen.
Det är just den delen af länet, som är mest bebodd och derifrån som man mest behöfver anlita Landsh.- Emb., nemi. ifrån det s. k.
Södra Möre.
Jag vill likväl nu egentligen tala för Oländningarnes sak i denna fråga.
Öland är bebodt, såsom en talare förut liar antydt, af några och trettiotusen menniskor, som ofta hafva behof af att komma lili länsresidenset för att vända sig till Landshöfd.-Emb.
Dessa hafva nu lätt att komma öfver till Calmar, beläget blott på en half mils afstånd midt öfver sjön; men om residenset flyttades till Döderhultsvik, så skulle förhållandet blifva att de som bodde längst norr eller söder ut på ön skulle först få 6 å 8 mil landväg till Boraholm, och sedan derifrån ännu hafva fyra och en half eller nära fem mil sjöväg till residenset.
Afståndet, säger Hr von Hartmansdorff, skulle minskas genom en ångbåts-kommunikation, men denna öfverfart skulle blifva så dyr att ångbåtstrafiken icke skulle bära sig.
Jag vill nemi. erinra derom att när, genom Hr von Hartmansdorff berömvärda och nitiska försorg, ett ångbåts-bolag inrättades emellan Calmar och Öland, så blefve det omöjligt för detta bolag att bära sig, derföre att öboerna hellre använde sin arbetskraft att ro färjorna öfver sundet och sålunda komma öfver för intet.
Följaktligen skulle en ångbåtsfart emellan Borgholm och Döderhultsvik icke kunna löna sig på grund af passagerareinkomst, utan den skulle ovilkorligen hafva understöd af Statsmedel.
Man kan lätt räkna ut hvad en ångbåt, som skulle gå emellan dessa ställen, skulle komma att kosta, troligen lika mycket som beloppet af nödigt löneanslag till ett Landshöfd.-Embete; men om det också lät sig göra sommartiden att på detta sätt komma öfver till länsresidenset, så vore det deremot icke möjligt vintertiden.
Under loppet af vintermånaderna ligger sundet och då vore en ångbåtstrafik omöjlig.
Således skulle tillfället för Öländningarne att komma öfver till länsresidenset, om detsamma flyttades till Döderhultsvik, i högst betydlig mån försvåras.
De som bo i södra delen af Öland, skulle då hafva 6 å 7 mil till öfverfartsstället och sedan på fasta landet till Döderhultsvik ungefärligen lika långt.
Jag hörde anföras att Öländningarne, för att hålla sig varma under öfverfarten öfver sundet, behöfde motionen att ro färjorna; hvad skulle de då hålla sig varma med om de begagnade ångbåten?
Jag vill för öfrigt icke ingå i någon närmare vederläggning af hvad Hr von Hartmansdorff har sagt, emedan jag beklagligen inkom så sent, att jag icke hörde det första af hans anförande, men att dömma af hvad en sednare talare här har sagt, så skulle han hafva anfört såsom ett skäl, hvarföre icke delningen vore ändamålsenlig att brandstodsbolags-inrättningar icke kunde bära sig i hvardera af de upkommande mindre länen.
Detta är icke något skäl, ty lika så väl som flera län kunna förena sig om I H. 17 258 Den 17 D ecembér f. m. privatbanker och hypotheksföreningar, så finnes icke heller något hinder i vägen för tvenne län att förena sig om ett gemensamt brandstodsbolag.
Jag har begärt ordet för att få framställa några anmärkmr vid K. M:s Nåd.
Propos. ang:de jernvägars anläggande i riket, hvilka anmärkmr jag ter måtte till Högl.
K. M. har föreslagit, att det måtte antagas såsom grundsats, det hufvudbanorna borde anläggas och egas af Staten, hvaremot åt enskilde skulle öfverlemnas att anlägga sidobanorna.
Det gifves många skäl att anse detta förslag icke höra antagas.
Ur synpunkten af det allmännas intresse skulle snarare en motsatt ordning vara att föredraga.
— Trafiken och den kommerciela omsättningens kraf {kunna fordra en annan liniea än den Staten ur måhända strategiska grunder anlagt — skall då den enskilde belastas med onaturliga transportskostnader och vara förmenad att, om han vill och kan, förskalfa sig en genare eller mindre kostsam, d. v. s. naturligare transportled?
Det vore ju orättvist och oklokt på samma gång; och ett monopol för Staten af denna beskaffenhet skulle blifva för det allmänna mera tryckande än något annat.
Vi kunna ju tänka oss att Staten skulle finna motsvarande sina åsigter, att i Westergöthland anlägga Statsbanan vester om
Billingen — en riktning hvilken aldeles icke motsvarar den östra delen af länets kraf, och hvaremot det redan protesterat — skulle det då vara rättvist eller klokt att förhindra den östra delen af länets innevånare att, ifall deras industri vore nog utvecklad, och de hade kraf# nog dertill, att anlägga en bana öster om Billingen öfver Sköfde.
Äfvenså på andra sidan af Wettern, vore det rimligt att förhindra Södermanlänningen i förening med Ostgöthar att, om de så mäkta, bilda bolag för byggandet af en jernbana genom deras provinser öster om Wettern under det att Staten byggt Statsbanan vester om Wettern.
Det bör således i min tanka vara fritt för de enskilde att efter trafikens fordringar anlägga både hufvud- och bibanor.
Huruvida efter viss tids förlopp
Staten bör blifva egare af de sålunda anlagda banorna, är en serskild fråga, hvarvid jag nu icke hehöfver uppehålla mig.
Om Staten skulle anlägga hufvudbanorna, skulle med dess inskränkta tillgång på skickliga Ingeniörer med erfarenhet i denna riktning, jernvägarne blifva ofantligt mycket dyrare, erfordra vida, ja flera gånger så lång tid för sin fullbordan, och dertill blifva vida mindre väl utförda.
Ty huru är det möjligt att tänka sig utförandet af mera än hundrade mil jernbanor genom Väg- och Vatten-Byggnads-corpsen — denna corps, hvars stora betydelse och nytta för Fäderneslandet jag är den första att erkänna, men hvilken är så fåtalig att den i sanning icke är tillräcklig att utföra ens hälften af de arbeten, hvilka äro af nöden till och mecl Den 17 December f. m. 259 blott i Södra Sverige — huru kan man då tänka sig att denna Corps skall ytterligare blifva tillräcklig att utföra ett helt system af jernvägar.
Ur det allmännas synpunkt måste jag således afstyrka det systems antagande, som af K. M. föreslagits.
Jag har derjemte en enskild och personlig grund för bestridande deraf för så vidt det rörer linien emellan Stockholm och Götheborg.
Jag har, såsom nogsamt är kändt, erhållit K. M:s resolution d. 27 Nov. 1845 uppå rättighet alt i förening med ett eller flera bolag utföra de jernvägar, hvartill jag inom bestämd tid till K.
M. inkomme med planer och ritningar m. m.
Jag har i afseende på linien emellan Stockholm och Götheborg upfyllt detta redan för fem år sedan, och det måste till följd deraf vara min juridiska rätt att, om jag så mäktar, genom bildandet af enskilda bolag få utföra denna liufvudbana.
Man kan visserligen beröfva mig denna rätt, men jag tror att ur mera än en synpunkt det allmänna skulle förlora derpå.
Jag är visserligen en obetydlig person, det medgifver jag, men bakom mig står rättvisan, om den kränkes så eger den en röst som går genom verlden, och genljudet deraf, jag förutsäger det, skulle hafva lill ögonblicklig följd, att Svenska Kronan som nu står högst i förtroendet på penningemarknaden, skulle sjunka, och om Svenska Staten försökte att, vare sig på Svenska eller utländska börser, uptaga lån för jernvägar eller andra behof, skulle den icke lyckas.
Är, det fäderneslandet, som vunne på eu sådan affär?
Vöre tillbakasättandet af min enskilta rätt det allmänna till fördel.
Då jag nu åberopat min af K.
M. tilldelade rätt att bilda bolag lill jernvägars byggande, är det långt ifrån mig att vilja förmena Staten eller hvem som helst att anlägga jernvägar, tvertom ifall icke enskilta finnas, hvilka äro hugade för att hygga jernvägarne, är jag den första som skall ifra för att Staten skall bygga dem, och är jag då fullt färdig att votera derför, men jag bestrider deremot att hufvudbanornas byggande skall lemnäs såsom monopol till Staten, hvilket vore lika orätt som att lemna dem såsom monopol till den enskilte.
Gr. von Rosen upläste härefter en sålydande motion:
I sammanhang med de anmärkmr jag tagit mig friheten framställa vid den af K. M. i Nåder aflåtna propos. rör:de jernvägars anläggande här i Riket, får jag såsom egen motion i ämnet till R.
St:rs antagande föreslå ett sätt för jernvägars erhållande, som i min tanka innebär en borgen för ändamålets upnående på den kortaste tid, för det billigaste pris, och utan upoffring ifrån Statens sida, på samma gång det försäkrar om det solidaste och varaktigaste arbete.
•— Det torde genom de allmänna tidningarne vara för något hvar af R. o.
Ad:s ledamöter bekant, att jag under mitt sista vistande i England nästl. vår med de stora, verldsbekanta jernvägs-entreprenörerna Hrr Peto, 17 * 260 Den 17 D c C t' 11) i) e l' f. lil.
Betts, Brassev och Geach träffade öfverenskommelse om utförande af vidsträckta undersökningar för jernvägar i vårt land, samt att till icke ringa del dessa undevsökningar blifvit redan fullbordade.
I sammanhang dermed hafva bemälde
Hrr förklarat sig villige att verkställa anläggningen af ett helt system af jernbanor på följande vilkor nemi.: l:o
Att jernvägslinier af entreprenörerne anläggas i de riktningar, som af K. AI., uppå deras förslag i Nåder godkännas. 2:o
Att de sålunda bestämda jernvägslinierna indelas uti vissa, någorlunda lika afdelmr, hvilka utföras i den ordning, som af K. AI. efter entreprenörernes förslag i Nåder fastställes. 3:o
Att entreprenörerne åtaga sig anläggandet och underhållet af de serskilda jernvägarne jemte alla dertill hörande arbeten, innefattande stationer, verkstäder, afvikningar, mötesplatser, infarter samt alla nödiga och vanliga inrättningar och beqvämligheter, äfvensom anskaffande af rörelse-materiel och alla lösa inventarier. 4:o Samtelige jernvägslineerne skola vara fullbordade och försedde med allt tillbehör samt öpnade för allmän trafik inom ett visst antal år, som bestämmes före det kontrakts nprättande, hvarigenom entreprenörerne berättigas lill arbetets utförande. 5:o Entreprenörerne upgöra för hvarje jernvägsafdelning fullständiga planer, profiler och ritningar, hvilka skola K. AI:s Nådiga pröfning och godkännande underställas, innan något arbete å samma afdelning får företagas. 6:0
Till säkerhet för kontraktets upfyllande å entreprenörernes sida deponeras af dem hos Svenska Statsverket ett lämpligt belopp, uti reda penningar, aktier eller eljest antagliga räntebärande papper, hvilket depositum förblifver i Svenska Statens vård, intill dess samtelige jernvägslinierne blifvit fullbordade, eller ock till entreprenörerne delvis återställas, i den nion de serskilda afdeln:ne af sagda linier blifva efter vederbörlig afsyning till allmän trafik öpnade.
Efter ett sådant öpnande utgör sjelfva jernvägen säkerhet för upfyllandet af entreprenörernes förbindelser. 7:o Till understöd för jernvägsanläggningen utfärdar Svenska Staten obligationer å en bestämd summa för hvarje Svensk mil, som af entreprenörerne utföres, betalbara 25 år efter utfärdandet och bärande en ränta, sorn är tillräcklig att försäkra deras lifgifvande å Londons börs till pari; åt Svenska Regeringen öfverlemnadt att deras form och valör m. m. i sinom tid bestämma. 8:o Dessa obligationer, hvilka utfärdas för hvarje serskild afdeln. af ifrågav:de jernvägslineer, så snart arbetet å densaihma blifvit påbörjadt, öfverlemnas till Gode Alän, som utses af Svenska Regeringen och entreprenörerne till lika antal, och förvandlas obligationerne af dem i penningar, som till entreprenörerne utbetalas, på sätt i nästföljande punkt bestämmes. 9:o