Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ljud af skrapande stolar och mummel af skrofliga röster, afbrutna af Eriks korta skratt — kom henne att blicka in genom fönstret i matsalen.
Där satt hennes herre och man i den tunna linnerocken, uppslagen öfver bara skjortan, och valkade en tobaksbuss.
Han hade sjunkit tillsammans i en stol och höll klackarna på bordkanten och halmhatten balanserande på nacken.
Den gode Erik var värkligen häpnadsväckande yankee ...
Litet tomt hvilade hennes ögon på prärien.
Dagern hade fått något så hvasst i sitt sken och luften stod underligt stilla.
Att hon skulle känna sig så ohågad för hvarje sysselsättning.
Tusen göromål väntade ju ...
Hon sjönk mekaniskt ned på kanten af hängmattan och gungade sakta.
Då och då fläktade en svag vind.
Grodornas kväkande hördes ovanligt klart och sjungande, som vore det kväll och som låge det stora träsket helt nära och ej långt ut i vildgräset ...
Icke blott grodor ... äfven andra djurs läten fylde småningom rymden.
Det var som hade genom den ödsliga, tryckande stillheten trängt fram allt tydligare en stor symfoni af dämpad klagan.
Hundarne tjöto långdraget — från gård till gård fortplantades deras sakta kvidande.
Utefter plank och källargluggar ströko kattor, ynkligt jamande.
Foglarna smeto ljudlöst från träd till träd, och i själfva deras plötsliga stumhet låg stilla jämmer ...
Som solostämmor i denna kör sköto in ängsknarrarnas höga skarpa diskanter.
Och allt leddes af ett evigt svagt sus genom det torra gräset — af blommornas nickande och nickande ...
Matilda såg undrande mot himmelen — icke ett moln.
Den stickande glansen kom ögonen att tåras ...
Ett fruntimmer syntes därborta, hon närmade sig Hjelmska villan och öppnade grinden.
Matilda reste sig förvånad — främmande gäster voro sällsynta.
— Kära fru Hjelm ...
— Fru Linde, hvad i all världen ...
— En förfärlig hetta ...
Linde skyndade fram till iskylaren, lät det kalla vattnet fukta sin näsduk och lade den i nackgropen.
— Det ser styggt ut, anmärkte hon småleende.
— Ja, man formligen smälter bort — har ni värkligen återvändt till oss nu?
— Mister
Linde hade aldrig ro ute i västern, folk voro så litet förstående —
I detsamma hördes från husets baksida ett häftigt smällande af fönsterluckor.
Ellida följd af Ruth, kom utrusande.
— Herren bevare — nyss sken ju klara solen, skrek hon häjdlöst — Gud tröste den, som inte är beredd.
De båda kvinnorna hade sprungit upp, Matildas alla tankar stodo stilla.
Därinne tumlade stolar om ock Erik ryckte upp dörren.
— Fort in Matilda, här blir något gräsligt — hvar är pojken?
— Åh Gud —
När hon störtade de få stegen utför trappan, fick hon intryck af en dröm, där man aldrig kommer fram.
En våldsam kroppslig stöt tvingade henne att gripa efter fäste.
För hennes ögon dansade eldkulor, hon hörde tjut och gny, hvisslande och brak ... alla sinnen omvälfdes, hon famlade framför sig i luften ... den kändes som en fast kropp ... och omkring var svarta natten.
Men hon måste genom denna ogenomträngliga vägg — hon hör icke de andras skrikande röster, känner icke Eriks skälfvande tag om henne, hon vacklar omkring i de flikar af moln, som i fräsande raseri piska utmed jorden — det är ju blott några steg!
Hon gör sig fri — kämpar ensam som en vansinnig i den tjocka luften, når om hörnet, ser en hög trasor, något ofattligt, omöjligt.
Hon faller till marken utan att akta på syndaflodens skvalande, skrämmande forsar, som braka mot huset och i ett ögonblick blöta henne inpå kroppen.
Genom hela sin varelse förnimmer hon söndersplittring, förintelse — död — död — död.
Allt har tagit blott några sekunder.
Så med ens upphör rägnet.
Tornadens afgrundsmörka segel höja sig och draga bort öfver den oroligt bidande slätten.
Lika hvit, lika stickande het skiner åter solen, den speglar sig i vattenflöden på sandgången, på gräsplanen, på verandan, på trätrottoaren, den glittrar på plåttaken, sa att dessa se ut som voro de öfverdragna med silfverskållor — mellan örter och gräs hvälfva sig tusentals små rägnbågar.
I trädens våta, glimmande kronor sjunga foglarne jublande lätt.
Långt fjärran är ännu allt dödsbringande kaos men nära simmar hela ängden, gnistrande af färg ...
Och natten inbröt ...
I den svala bottenvåningen, nära de öppna fönstren låg lille Atle.
Ute triumferade stjärnorna vidunderligt stora på det höga dunkla fästet och eldflugorna skuro som gnistrande svärdshugg genom mörkret och grodorna kraxade — det lät som ett belåtet skratt — och locusinsekten hvisslade gällt förnöjdt.
Matilda kom ut.
Hon sträckte sina armar mot stjärnorna, och hennes synd och sorg bröt öfver henne som en våg.
— Jag är full af synd!
Men fru Linde, som icke velat lämna henne, smög sin arm om hennes lif och sade mildt:
— Men jag har trotsat min väg fram, jag har tyckt, att jag varit en undantagsmänniska — ser ni icke, att just i den smala gången därnere, bara där skulle tornaden gå fram — så har icke ens den minsta af dem straffats.
Fru Linde svarade icke genast.
Sedan hviskade hon skyggt:
— Ni är en rik natur — ha vi då alla kommit hit på jorden för samma ändamål?
Men uppe i det prydliga gafvelrummet kämpade Emanuel Malmberg i bön om en själ.
Han prisade Herren, som räknar hvarje hufvudhår, för sorgen, som trängt in i denna boning.
Han bad, att den måtte blifva rätt tärande intill märg och ben, på det själen måtte uppgifva alla sina stöd och naken och arm släpa sig i stoftet till nådens tron.
FEMTE KAPITLET.
Hymnen förklingade.
I det fullpackade rummet blef graflikt tyst.
Så talade en frisk, odlad manlig stämma:
Käre vänner —
Om jag kunde måla för Eder den olidliga spänning, den maktlöshetskänsla jag erfar hvarje gång jag står vid en bår.
Hvad skall jag säga, som är rätt, hvad skall jag säga som är sant, hvad skall jag säga, som är godt?
Och med denna förnimmelse af ångestfull spänning är det, som fattade jag den sorg, jag skulle trösta.
Jag står idag i ett främmande hus, vid ett främmande litet barns sista hvilobädd, jag ser dem, som älska honom, gråta, och jag vet, att denna moders sorg är bitter som döden själf.
Jag känner ingenting om det värf detta barn haft att fylla i lifvet, det dunkla, ofattliga lifvet, jag känner icke denna faders, denna moders själar eller hvilka toner, som återljuda i dessa.
Och ändock vågar jag säga:
Haf tröst o moder, ditt barn lefver, du skall ock lefva.
I detta skumma rum ser jag redan ett ljus stråla, och äfven du skall se det.
Ditt rena, ljufva barns minne är detta ljus, det har ingen skugga som du icke själf sätter dit, och vet du hemligheten med detta ljus, som blir klarare med tiden?
Ditt barn lefver, det är hemligheten, det lefver i en ljusuppfyld värld, och på de strängar i din själ, hvarmed du tangerar denna värld, spela och leker ditt barn, det skall aldrig upphöra att spela på dessa strängar, och du skall ofta höra det.
Det är din tröst och din glädje, tills din själ helt når denna ljusa värld, där äfven du skall lefva och se ditt barn lefva.
Matilda blickade långsamt upp från sitt barns likhvita ansikte, lättande tårar strömmade utför hennes kinder, det låg något betagande i detta.
Också snyftade man öfverallt i begrafningsrummet.
Talaren stod framme vid fönstret.
Solen föll öfver hans kortklippta hufvud, hans långa välväxta figur i vanlig bonjour, strålarna dansade öfver de bruna mustacherna, den hvita pannan ...
Efteråt kom pastor Linde ett ögonblick med sin hustru fram till kistan.
Han vände sig icke till Matilda, men hon räckte ut sin hand och såg upp med matt, tårdränkt blick.
— Tack —
Pastorn tog litet förvånad hennes hand.
Då kistlocket skulle påläggas, kastade hon sig handlöst öfver den döde och ropade i bitter ångest:
— Jag kan inte, ni få inte taga bort honom.
Fru Gustafsson, som under ceremonien förhållit sig stel och ceremoniös, kunde nu icke afhålla sig från att yttra:
— Detta är för mycket, det är synd, misses har ingenting pröfvat på i världen, det är alltsammans.
Men då hörde
Mathilda den ljusa stämman säga lifligt förebrående:
— Tala inte så, icke veta vi, hur en moder känner.
Öfver huset hvilade en hälgdagsaftons tryckande ovärksamhet.
Ute föllo skuggorna som bårtäcken öfver hvarje hopp, hvarje glimt af möjlighet till att lefva.
Men då lampan tändts, kände Matilda ett plötsligt begär att taga en bok.
Det var som förmådde hon icke se lifvet glida undan sina händer.
När hon försökte läsa, äcklade henne dock hvarje ord.
Små steg tassade i trappan, dörren for upp, och med ett snyftande skrik och armarna uppsträckta sprang
Ruth barfotad in och upp i moderns knä.
— Mam’, jag vill ha lillebror, jag vill ha lillebror, ropade hon hysteriskt.
Matilda tryckte den hvita figuren intill sig, stoppade in hennes kalla små fötter, strök hennes armar, vaggade henne som hon brukade göra med Atle.
Genom ömhetsbetygelser sökte hon dölja för sig själf, att detta barn icke kunde fylla tomheten.
Ruth hade Eriks yttre, men hennes känsliga, brådmogna kynne tycktes gå sin egen väg utan att fråga om lof.
Erik promenerade fram och tillbaka.
Han hade tagit af sin svarta rock, och den hvita halsduken, det glansstärkta skjortbröstet i en lågt urringad väst stucko högtidligt af mot hans upphettade, skägglösa ansikte.
— Min lilla Matilda, nog var det väl onödigt att ställa till det här.
Kunde inte en svensk lutersk präst lika väl läst vår Atle ned i jorden?
Jag vet inte hvarför vi skulle än ytterligare sänka våra aktier därinne i Morton.
Intet svar.
Han fortsatte:
— Jag ville ju inte sätta mig emot dig de här ledsamma och upprörda dagarna — men hur kom du att tänka på en amerikansk metodist?
— Jag vet inte, svarade Matilda, det föll sig så, när fru
Linde var här, jag ville tacka för hennes vänlighet.
Midt i bedröfvelsen drog han godmodigt på munnen.
— Känner du inte förhållandet mellan det där herrskapet?
— Nej — Matildas trötta ögon slöto sig.
Jag antar, att de inte passa Gustavi herrar och damer.
— Åh — ja — det får jag säga vore mindre underligt.
Kan inte precis förefalla uppbyggligt att se ett prästfolk, som ... hon tycks vara en något ombytlig dame.
Först luteran — båda föräldrarna svenskar — sedan metodist, om det var för den här amerikanska prästens skull, vet jag inte; men allt nog, om en tid avancerade hon vidare till något oklart något — jag mins sannerligen inte hur Törnkvist lade ut allt.
Me-en, nog får jag säga, att skall man ha religion, så är väl det här gamla luterska mäst aristokratiskt.
Nog är t. ex. en sådan som Gustafsson på sin naiva religiösa ståndpunkt hyggligare och anständigare än ...
— Käre Erik — hon höll afvärjande upp handen — bara inte i kväll!
Och hon klippte af alltsammans genom att gråta i den sofvande Ruths blonda hår.
SJETTE KAPITLET.
–Nå låt oss höra, hvad är det egentligen fru Hjelm har så svårt att tro på i bibeln?
Pastor Linde i förmiddagsjacka och ljusblå kravatt, gungade sakta i den låga korgstolen.
Han talade muntert, som gälde det att komma öfver en barnslig svårighet, ett af dessa sandkorn, som af den unga fantasin göres till ett bärg.
Midt i hvardagsrummets soffa satt Matilda svartklädd, med stora, oroliga ögon och något böjd, som tröttade det henne att bära upp sin slanka kropp.
Frågan var väntad.
Pastorn hade nu besökt henne några gånger, hittills följd af sin fru.
Han hade språkat sällskapligt, gycklat med Ruth, talat om platsen och dess historia, vidrört metodisternas skärmytslingar med luteranerna i en ton af slug skämtsamhet, som man brukar använda om älskvärda personers små svagheter.
Utan att hon ville det, ringde Eriks ord i Matildas öron, och hon iakttog skyggt de båda makarna — hur kunde de lefva lyckligt samman?
Hon märkte dock icke det minsta, de voro som vanligt folk, kallade hvarandra enligt landets sed för »mister» och »misses» men talade otvunget och hänsynsfullt.
Efter Atles död behärskades Matilda helt och hållet af ett begär att få veta, få höra något nytt.
Hon hakade sig fast vid tanken på att få återse sitt barn, detta återseende i en annan värld fick något materielt vid sig, hon formligen såg sin babys öppnade armar och igenkännande leende.
Och icke blott detta ...
Stucko henne icke likt piggar af järn de oräkneliga små ting, som hon gjort eller underlåtit, och som alla stälde sig i samband med hennes sorg?
Såg hon icke de fina trådar, hvarmed hennes synder bundos vid straffet, var det icke ett lönligt sammanhang mellan orsak och värkan i det dagliga lifvets upp och ned?
Jo, hon var själf skulden till sin pröfning.
Och ändock — när ögonblicket kom, då reste sig den gamla människan.
Det var som sute hon här för att bygga upp förskansningar och icke för att ödmjukt låta upp sitt hjärta.
Hvad hon icke trodde på i bibeln?!
Så förfärligt naivt ...
Hon sade plötsligt:
— Jag behöfver inte bibeln, jag känner ingen värme för den, himlens fröjder locka mig icke.
Pastorn log.
— Det kommer först när ni genom bönen blifvit pånyttfödd.
Ja — så dumt sagdt af henne.
Hon spejade ifrigt efter nya obegagnade vapen — det hela hade i en hast blifvit till stridslek.
Men hon fann intet skarpt nog att träffa pricken.
— Tänk er en man, som bara för 1800 år sedan kommit tillbaka till jorden efter att ha varit död — och inga sagor, legender, rykten om hvad han sett och hört!
Medan hon talade, blef det så absurdt, att hon med möda kunde återhålla ett leende, och hon fattade icke, att inte äfven han ...
Men pastorn parerade genast i ifrigt lugnande ton:
— Gud kanske lät Lazarus glömma det efter uppståndelsen, eller också kanske mannen aldrig återfick medvetandet i grafven — Gud har tusen vägar.
— Nå evighetsstraffen —
— Det skall inte alls oroa er, afbröt pastorn gladt, numera fins värkligen så olika teorier, evigt är ju ett obegripligt ord, nog kan det hända att slutligen ... efter tusentals år ...
Tid i evigheten!!
Matilda satt med nedslagna ögon.
Hela enfalden af en teologisk dispyt grinade emot henne.
Ansträngdt, nästan drömmande sade hon:
— Hur skall er Gud någonsin kunna förstå allt mitt?
Hennes drag veknade och föryngrades, hon förde hastigt handen till hjärtat och läpparna darrade.
Men i pastorns ansikte kom ett nytt uttryck, något granskande, personligt iakttagende, en blandning af människans, mannens och prästens tankar, och som förlänade blicken intelligent skärpa.
Tankfullt svarade han:
— Det fordras att gifva bort sig själf, sitt hela, hela jag.
Matilda sträckte plötsligt fram sina händer, och hennes ögon lyste till sköna, varma:
— Är då hvad jag äger, min hela människa af intet värde?!
Pastorn — det centrala hos mig, det är just, att jag måste äga mig själf i allt ...
— Jo jo, sade pastorn skyndsamt — att vara sig själf är stort — bara Gud leder detta själf.
Matilda sjönk hopplöst samman.
De förstodo hvarandra ju icke.
Det blef tyst, så egendomligt tomt och luftlöst.
Droppvis flöt Matildas mod bort.
Hvarför stred hon egentligen?
Sakta knarrade medarna, pastorns ögon voro slutna, hans händer hopknäpta.
Bad han?
En oförklarlig ångest grep Matilda.
Det var som om en af dem måste släppa.
Hvad ägde denne man som gjorde, att han icke skulle släppa, det kände hon?
Åh — för henne var det icke lika lätt att gå.
Hade icke han nyckeln till det rum, dit hennes barn flyktat?
Kanske lefde
Atle nu i åskådning af allt, det hon bekämpade.
Var icke denna enda tanke ett bevis på tro?
Hvad hon byggt upp ramlade förunderligt lätt — smälte bort i en trånande, sugande längtan.
Så brast hon plötsligt i spasmodisk gråt.
Ögonblickligen reste sig pastor Linde, höjde handen och sade lågt, intensivt:
Han lade sig på knä framför stolen, och Matilda följde mekaniskt exemplet.
Hon hörde knappast hans ord.
Hennes tårar runno ohäjdadt, det var så nytt och sällsamt, och hon iakttog kritiskt, hur hon låg där — på väg att bli en kristen samt hur förunderlig lifvets färd är.
Och på samma gång kändes det, som hade hon ägt en ny värdighet, som behöfde hon icke längre bråka och kämpa utan bures på främmande armar dit, där alla andra goda människor stodo med palmer i sina händer —
De reste sig, pastor Linde med ett slag förändrad.
Han började omedelbart prata och skämta utan att låtsa om Matildas bäfvande tårstämning.
När han tog sin hatt, följde hon honom ut på verandan.
Det starka solljuset besvärade de rödgråtna ögonen, hon satte handen för och smålog.
Pastorn stod nedanför på trappan med sin kraftiga profil och hela ståtliga gestalt öfvergjuten af sol, hans vackra ögon hvilade på henne, och han besvarade rodnande hennes leende.
— Ja — farväl, sade pastorn, vände sig på amerikanskt sätt om, innan han sagt ut orden och utan att skaka hand och gick raskt, med högburet hufvud nedåt sandgången.
Matilda dröjde med att gå in.
Att åter möta hvardagslifvet, var så underligt; att höra dörrarna slå, kärrorna rassla fram, ångpiporna tuta och hvissla; att se grannarna springa brådskande och upptagna omkring på sina tomter, taga in tvätt, vattna balkongernas krukväxter, mata djuren.
Hon hörde
Ellida komma ut och slå ett ämbar vatten öfver baktrappan och i onådigt humör fara öfver den med en borste.
Malmberg, ledande Ruth vid handen, kom mjukt och stilla fram bakom huset.
Han var en liten, ganska bastant bygd karl med bockskägg.
Sättet var framträdande vänligt, nästan smeksamt, hans yrke, som före den teologiska perioden varit skräddarens, hade krökt benen en smula, och en sjukdom, han genomgått för ett par år sedan, gråblekt hyn.
Nu sken han af glädje under sin stora panamahatt och vindade sig med de krokiga knäskålarna behändigt upp på trappan.
— Frun hade besök, sade han mildt.
— Ja.
— Ruth lilla spring in och hjälp Ellida.
— Jaha — suckade Malmberg, då Ruth ovilligt aflägsnade sig — — — Det är en snäll man, Linde.
— Ja, mycket snäll.
Matilda satt och kämpade mot den känsla af öfverlägsenhet, som alltid grep henne, när hon talade med Malmberg.
Och dock var det hon, som hade att lära af honom, han, som var ett af den luterska församlingens skinande ljus.
— Ja, han är nog ett Guds barn, fast han är väl inte så begåfvad som våran Törnkvist och våran Gustafsson, det är han väl inte.
— Åh —
— Linde är inte så långt hunnen i nåden, men det är en snäll karl, ja, det är det — försäkrade Malmberg blidt.
— Herren gifve honom och allt hans hus den rätta tron.
Så vände han sig tvärt om och lade handen på fru Hjelms axel och sade starkt och högtidligt:
— Nå hur är det med det trotsiga hjärtat?
Matilda stred mot sin känsla af obehag.
Då suckade Malmberg, knäpte hop händerna, blundade och bad med många höjningar och sänkningar af rösten:
— Ja Herre, Herre, se till din ringa tjänarinna, som kommer i syndens usla trasor och gif henne din nå-åd.
Men Matilda stirrade ut på gräset och undrade, om den var värklig — den sista timmens upplefvelse.
SJUNDE KAPITLET.
En serie af metodist-väckelsemöten höllos ute på prärien i en gammal utdömd skollokal.
Linde hade inbjudit Matilda att bevista dem, och efter någon tvekan tar hon en afton på hatten och går ut genom verandan.
— Hvad står på, undrar Erik, som ligger och drar sig efter dagens mödor i hängmattan.
Hon nämner det litet förläget.
Erik ser naturligtvis ironisk ut.
— Jag tror du kommit ur askan i elden Mattis, är det så mycket bättre att gå i kyrkan i den här sta’n än i Morton?
— Ja, det är det, säger hon kort.
Men vid hon går ut genom grinden förefaller henne saken tämligen oklar.
— Mam’ får jag följa med? skriker Ruth, uppklängd på staketet.
Svaret blir nej, men flickan bönfaller, tills hon får sin vilja fram.
Öfver slätten är redan skumt.
Hjelm går och ser upp åt skyn, och när brädgången mynnar ut i en gångstig, kantad af småskog, och fötternas klampande på de glappande bräderna dör bort i en lång, ekande suck öfver heden, spritter hon till och vänder sig om.
Det förefaller som hade hon förlorat något.
Men som hon skrider fram öfver den halfblötta, glatta jorden tändes rakt fram ett ensligt, stadigt ljus, inramadt af trädens väggar.
Det glimmar likt ett jätteöga, det vidgar sig och då lunden glesnar och ängden plötsligt ligger framför med ett fjärran gult, kaotiskt virrvarr af otaliga ljusprickar från tätt befolkade samhällen, från byar och enstaka villor och från Blue Points höjder — då ser hon detta röda cyklopöga lysa starkt, ensamt, högt öfver den öde obebygda näjden.
Och hon vet, att det är skenet från den smala skolbyggningen, hvilkas form påminner om en fyrbåk, och där mötet hålles.
Men rundt om falla skuggorna så beklämmande.
Närmare bönehuset röra sig figurer, de komma långsamt en och en från sidovägar och från byn bakom, det blir fler och fler — små grupper af stillsamt folk, som vänligt hälsar.
Inne i den stora salen högt i luften går Linde omkring strålande af munterhet, och delar ut sångböcker.
Till detta möte utom kyrkan har infunnit sig mest amerikanskt landtfolk, farmarhustrur med skarpa blickar och stolt slutna munnar och män, som sitta hopsjunkna i bekväma ställningar och ifrigt tugga.
Dessa torra gängliga gestalter med sina uppskjutna axlar och långa bockskägg ha vid sig något, som erinrar om get.
Den tunga stillheten, slätten hvilkens dunkel anas utomkring långa rader af svartglänsande rutor, de trötta människorna samlade till andakt i aftonens timme på det enkla rummet — allt värkar egendomligt primitivt med en fläkt från de första kristnas dagar.
Och liksom dessa långt försvunna tider höljas i det sublimas slöja, så är intrycket af denna samling fria, själfmedvetna människor utan bismak af simpel tafatthet, af klumpig bondskhet.
Ned i Matildas oroliga hjärta smyger en fridfull viljelöshet ...
— Böjen er alla ned och må den, som önskar församlingens förböner, ensamt resa sitt hufvud och se på mig.
Pastorn blickar spändt.
Alla hufvud sänkas.
Man kan nästan höra återhållna andningar.
Matilda varseblir, där hon ligger, en och annan förstulet blicka upp.
Till och med Ruth flyttar sig oroligt af och an.
Pastorn suckar djupt och Matildas paniska oro stiger — hon kan icke låta dem vänta längre!
Dagen är hennes.
Församlingen ligger fortfarande gömd.
Då ser hon upp med förvirrad blick och möter ett par strålande, innerliga ögon, där hon fördjupar sig, tills hon långsamt sluter sina och snabbt dyker ned i sina hopprässade händer.
Hemåt vandrar hon långsamt utan att direkt erfara någonting.
Ruth begriper instinktlikt, att hon bör tiga men ser oupphörligt på henne och det är en riktig plåga.
Egentligen går Matilda i en lindrig spänning huruvida — och hon nästan anar, innan hon hör de raska stegen bakom.
Linde bär sin ljusa öfverrock oknäppt om axlarna af brådska att hinna upp dem, han är blossande varm mot kvällens däfna kylighet, och en doft som af ytterst svag parfym går ut från honom.
De kunna ej urskilja hvarandras drag.
Hon ser blott hans tänder glindra under de böjliga mustacherna.
Han talar om alldeles likgiltiga ting, men Matildas hjärta är brinnande uti henne.
Så fort det nya ljuset vill glida i bakgrunden blir det till en skatt, som hon griper om i trotsigt försvar mot oförståendet.
— Hvad det är svårt att tro.
Det kommer lågt och sväfvande.
De äro vid skiljovägen, pastorn tar åt hattbrättet för att säga farväl men håller inne.
Matilda har vant sig vid mörkret, och hon kan se, hur hans ansikte ljusnar och hur ungt och dristigt hans ögon le.
Med sänkt, melodisk stämma ger han henne några råd om hvilka ställen i den Heliga Skrift, hon bör hålla sig till för att blifva öfvertygad om Kristi guddom.
De dagar, som nu följde, voro underliga dågar.
Själf kunde Matilda aldrig bestämma deras rätta färg, hvad hon kände, tänkte, trodde eller gjorde för att få de rätta tankarna, de rätta känslorna.
Hon bad, hon läste bibeln och alla religiösa böcker hon kom öfver — beständigt hungrade hon efter att pröfva, efter att få veta mer, gripas af något nytt.
Hon gaf spändt akt på sitt lynne, sitt väsen, sina ord — men allt på ett besynnerligt mekaniskt sätt.
Inga direkta tvifvel brände henne, endast en nyfiken oro, hur allt detta skulle aflöpa, hur hon skulle blifva omvänd, när det månde ske, och hon iakttog sig själf, sina själsrörelser stickande klart.
Ibland kunde hon stanna för den stora frågan: när har allt detta skett, hur har det kommit hithän med mig?
Och hon visste det icke.
Det var helt enkelt ett faktum, att hon nu skulle blifva omvänd.
Trots att hon ännu tviflade, plötsligt kunde kastas ut i en rymd af tomhet, som isade henne:
Hvem var denna makt?
Lefde han?