Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfverstinnan förebrådde sig i alla fall nu, att ej hafva sett något på artikeln «måleri», men hon kunde ju också aldrig tro, att Albert skulle komma så snart.
Tills i morgon afton skulle hon dock vara spränglärd i måleriets historia.
Det hade utan tvifvel varit en småsak för både Alexis och Albert, att, om de velat, begagna sina ressurser för konversation, för att sätta öfverstinnan i förlägenhet, men dertill hade de för mycken humanitet och belefvenhet.
Men det var ännu en anledning, som gjorde att den ej blef animerad.
Albert kände sig hemligt dragen till Celestine, som envist bibehöll sin plats der borta i skymundan, och gjorde sig derigenom skyldig till den ena distraktionen efter den andra, och Alexis, för hvilken dagen återförde både kära och bittra minnen, var försänkt i dessa.
Väl hade dessas styrka något försvagats af tiden, ty det var fyra år sedan hans hjertas blomstrande förhoppningar dogo, och en ny blomma hade sedan dess börjat skjuta rötter i hans bröst, men den 23 Februari var dock alltid ännu en sorgfest för honom, och den höll han helig för sitt minne.
Ändtligen gick öfverstinnan ut i något ärende, och Alexis och Albert voro då icke sena att lemna sina stolar, på hvilka de under en lång timme varit fjettrade.
De gingo bort till pianot, och man skulle kanske tro, att Albert nu skulle komma med en fadd ursäkt, att det kanske varit hans skull, att fröken Celestine afbrutit sin sång, men det måste vi göra honom den rättvisan att säga, att han icke gjorde.
Tvertom bad han henne ej med ens den mest aflägsna bön att åter börja.
Celestine höll honom hemligt räkning derför, lemnade sin plats åt Alexis, som utan omständigheter tog den, och introducerade sig i en fantasi, som med ömsom de mest vilda, och ömsom mest ömma toner skildrade hans själs tillstånd.
Nanna var emot vanan tyst och tankfull, och tycktes nästan lida af denna musik, hvartill hon väl visste att Alexis ej hemtade idéerna från henne.
Hon utöfvade eljest ett ej ringa inflytande på Alexis; hennes trefliga, glada lynne jemnade mången gång de fåror sorgen plöjt i hans själ, och hade hon ej haft en så farlig företräderska i hans hjerta, så hade hon måhända nu ensam herrskat der.
Celestine gick bort till divansbordet, började att flitigt brodera på en krage, men satte sig så, att hon hade fri utsigt åt pianot, vid hvars sida Albert satt sig.
Midt under det att Alexis’ fantasi flammade upp och kastade sina vilda lågor rundt omkring, inföll öfversten, som tyckte det vara mankeradt mot den nykomne gästen, att helt och hållet låta samtalet afstanna, med en fråga «om det vore sannt som man sagt, att rågen stigit i Stockholm?
– Alexis slog ett par kraftiga ackorder, slutade tvärt, och – öfversten fick svar på sin fråga.
Att detta utföll mindre tillfredsställande, rår jag ej för, ty, sanningen att säga, var icke Albert temligen rå i sådana kunskapsgrenar.
Emedlertid måste Albert för höflighetens skull nalkas bordet, der öfversten och fröknarne sutto, men han satte sig ej mer, utan ställde sig bakom Celestines stol.
Äfven Alexis nalkades, och snart tog nu konversationen en blixtrande fart, emedan den ej vidare behöfde sucka under öfverstinnans konversationslexikonslärdom.
Albert lät sitt lekande lynne fritt spela, och Alexis gjorde samtalet, genom här och der infattade satiriska infall, ännu mera pikant.
«Ack om mamma ville dröja rätt länge der ute,» tänkte flickorna temligen syndigt i sin själ; men, ingen glädje är varaktig här på jorden, och – öfverstinnan kom åter in.
Till och med öfverstens uppsyn mulnade något härvid, ty äfven han hade förut emellanåt skrattat så hjertligt, att hela hans feta person skakade.
Från flickornas ansigten jagades löjet, men Albert var redan kommen för mycket i farten, för att i hast kunna ge sitt lynne en annan rigtning.
Också kanske det var politik af Albert, att ej låta öfverstinnan imponera på sig, ty sannolikt tänkte han, att om han första aftonen visade en sådan, onödig undergifvenhet, så skulle han sedermera ej finna något tillfälle att åter afskudda sig oket.
Han lät således, äfven sedan öfverstinnan återtagit sin plats i soffan, sitt glada lynne göra de yraste kaprioler, och flickorna sutto dervid som på nålar, ty de hade redan börjat intressera sig för den unge målaren, och fruktade att han genom sin liflighet skulle göra ett ofördelaktigt intryck på modren.
Oförmärkt vexlade de sig emellan blickar, hvilka ej förstodos af andra än dem sjelfva, men detta så mycket tydligare, och Celestine fästade äfven en gång sina uttrycksfulla ögon på Alexis, som läste i dem tydligen: «säg åt’en.»
Men detta ögonkast besvarades af Alexis blott med ett knappt märkligt ironiskt leende.
Öfverstinnan, hvars första intryck af Alberts munterhet var, att den mindre passade, då han, såsom blott en lärmästare, borde känna sin underordnade ställning i huset, och i följe deraf åtminstone borde afvakta sin matmoders «imprimatur», innan han vågade sig åstad med några lustigheter, påtog visserligen till en början en allvarsam min; men det var med Alberts flytande tunga, som man säger det fordom var med Neckens polska, nemligen att då den spelades upp, så måste icke allenast allt hvad lif och anda hade, dansa, utan äfven bänkar och bord.
Öfverstinnan rycktes således omsider ovilkorligen med, och hennes tungrodda lynne måste med Ablerts munterhet dansa en galopad, som väl kostade på, och detta så mycket mer, som hon stretade mot, men som likväl skaffade henne en helsosam motion.
Flickorna, som icke kunde påminna sig att på flere år hafva hört modren skratta högljudt, och nästan trodde, att hon helt och hållet förlorat förmågan dertill, blefvo nu både ängsliga och glada, då de förnummo hennes tungband i detta afseende löst; och ehuru de ej ännu tordes följa sin hjertliga lust att äfven instämma i skrattkören, så hände dock stundom en liten fnysning från Nanna, och man såg henne allt emellanåt oroligt jemka sig på stolen, och allt utvisade hvilket tvång hon måste lägga på sig, för att icke bryta emot den en gång införda konveniensen.
Celestine var ännu mera «sage», och det förtröt öfverstinnan, att hon icke kunde vara detsamma.
Men det nalkades till supétimman.
Man såg det deraf, att en figur, liknande en bokhållare, som skulle vara något «bättre», kom insmygande genom dörren, der han helt tyst blef stående.
Äfven befallde öfverstinnan en domestik gå upp och fråga «fröken», om hon icke behagade stiga ned.
Denna fröken var en gammal moster till öfverstinnan, som hörde till husets inventarier.
Hon ägde ett litet kapital, som hon testamenterat åt sin systerdotter, och i stället för ränta på penningarne, hade hon allting fritt i huset.
Det var en gammal beskedlig, något sjuklig gumma, hvars inklination nu var en liten hund, som för fetmas skull ej kunde gå utför trapporna; men i sin ungdom hade «tant Ulla,» (så kallades hon af hela familjen) varit kär i en ung man, som hon dock ej af sina föräldrar tilläts gifta sig med, emedan han ej stod i någon lysande karrier; och då hon hade nog ståndaktighet att ej emottaga några andra «anbud», så förblef hon i oskyldighetens tillstånd i all sin dar.
Och i detsamma kom tant Ulla, som eljest för det mesta åt uppe på sitt rum, men nu, drifven af nyfikenhet att få se den nye invånaren i huset, ville gå ned.
Efter några minuter inkom en betjent, med serviett på armen, och vid dess «det är serveradt» satte sig familjen i rörelse till matsalen.
Öfversten skulle gubevars i dörren krusa litet med den nykomne Albert, men denne gjorde blott en åtbörd, som tillkännagaf att han visste sin plats, och man gick ut i behörig rangordning.
Snart var supéen expedierad, och man gick åter ut i salongen.
Öfversten lade ännu en patience, och man pratade, och slutligen togs godnatt, och hvar och en gick till sina rum.
Men om det ej är indiskret, så skola vi ställa oss och lyssna vid dörrarne, för att få höra hvad man har att säga.
Ära den som äras bör, således först till öfverstens och öfverstinnans sängkammardörr.
«Nå, min söta vän!« sade öfversten till öfverstinnan, i det en gammal trotjenare drog af honom stöflarne, och satte fram tofflorna:
«hvad tycker du om den nye lärmästaren?
– «Åh jo, han kan vara hygglig nog; men han vet ännu bara inte, hur jag vill ha det i mitt hus.
Det är bedröfligt att se, huru litet grannlaga ungt folk nu för tiden är.
Men jag hoppas att han bättre tar sig till vara, då han närmare lär att känna mig,» sade öfverstinnan, i det hon lade den aftagna negligéen på toilettbordet, och lät oss «närmare känna» den rätta färgen på hennes hår.
«Du har mycket rätt, min söta vän,» återtog öfversten, i det han drog ned nattmössan öfver öronen, «han var alltför öfverdådig.
Men kanske brukas det så nu i Stockholm?»
– «Brukas!»
– «Ja så, förlåt mig min söta vän, jag mente bara» –
– «Det kan väl vara, att det brukas så i hans kretsar, och äfven ibland oss af våra jemnlika, men en simpel målare» –
– «Ja ja, du har så rätt, så rätt, min söta vän» –
Men här är inte roligt att stå längre.
Låt oss springa till flickornas kammardörr.
Ah se, ett så inventiöst nyckelhål! man kan ju se nästan allt som passerar i rummet.
Nå nå, vackert, vackert! «Låt mig få se, låt mig få se!« – En i sönder.
Hvad ser du då?
Ack se den allra lilla sötaste fot!
Men det är nu inte rätt att stå så här.
Men se der ställer sig kammarjungfrun emellan Nanna och dörren – så fatalt!
Ur vägen, din slyna!
Men det är Nannas goda engel, som ställer henne der.
Se så, först den ena, så den andra – häng den der öfver stolskarmen.
Hvad hon är söt, – och se Celestine, – men kan jag förlåtas?
– Akta dig, Celestine, det står någon och tittar genom nyckelhålet, – hon hör inte, – o, herrliga Diana! goda nådiga Diana, förvandla mig inte till en hjort!
Men nu kan jag åter gerna se dit.
Det synes nu blott tvenne de sötaste englahufvuden ofvanför täcket.
Hvad dessa små täcka nattmössor med spetsar omkring kläda dem väl!
«God natt, söta fröken!» säger kammarjungfrun; och nu måste vi taga ett skutt dit bort i vrån, bakom skåpet, så att inte kammarjungfrun, som går ut, skall få se oss.
Men se nu är hon redan nere för trapporna, och vi kunna åter tryggt gå fram.
«Nå du,» sade Celestine, efter en stunds tystnad, hvarunder hon afvaktat, att Nanna skulle komma med ett sådant der: «nå du?
– «Åh jo,» svarade Nanna, under en lätt gäspning.
– «Åh jo; bara åh jo?»
– «Åh jo, visst är han rätt hygglig – men jag är lite sömnig i afton.
Du deremot tycks vara alldeles yrvaken.»
– «Jag tillstår, att jag inte på länge haft en så angenäm afton.»
– «Såå!
– – Tror du inte jag märkte det?
Men jag hade rätt ledsamt, ehuru jag inte kunde låta bli att skratta.
Han är ju alldeles tokig, den der målarn.»
– «Tokig?» frågade Celestine, lite stött.
«Är det tokigt att vara lite glad?
Då tycker jag det är mycket tokigare att så der grubbla och spela fantast.»
– «Och det säger du!
Men, söta du, släck nu ut ljusen, och låt oss sofva.»
– «Somna du då, din sömntuta, – jag vill ännu läsa litet;» och knappt hade Celestine sagt detta, förr än Nannas ögonlock voro tillslutne, och en långsam häfning af hennes mjella barm tillkännagaf, att hennes hjertas små bekymmer måste vika för sömnen.
Celestine hade slagit upp Goethes «die Wahlverwandschaften» – en bok, som öfverstinnan tillåtit henne läsa, emedan den var oerhördt klassisk, – och hennes ögon voro väl fästade på bokstäfverna, och promenerade öfver raderna, men då hon hade läst en half sida, måste hon läsa den om igen, ty hon hade icke fästat sig vid innehållet.
Hon började sidan på nytt, och de första raderna uppfattade hon väl, men det öfriga hade hon återigen ingen reda på.
Alberts bild hade ställt sig emellan hennes ögon och bladen, och hade redan för henne blifvit en intressantare bok.
Celestine lät boken ligga uppslagen, men gjorde ej vidare något försök att läsa.
«Tokig?» tänkte hon, – «visst var han lite uppsluppen, men det var ju ändå allt så klokt och träffande, det han sade.
Det kan just förarga mig, att en sådan der yrhätta, som Nanna är sjelf, skall göra en sådan anmärkning.»
Och i tankarne jemförde hon Albert med alla ortens ungherrar, och hos hvar och en af dessa upptäckte hon någon ofullkomlighet; som hon ej trodde sig finna hos Albert.
De voro alla i hennes ögon så fadde, så inbillske, och om äfven på Albert man kunde se att han vore lite belåten med sig sjelf, så fann hon detta likväl mera ursäktligt, emedan han dock ägde något att vara stolt öfver.
Och så låg hon vaken länge, ganska länge.
– Men inte ha vi tid att stå här hela natten.
Låtom oss gå ner öfver gården till flygelbyggningen, der ungherrarne bo.
Albert har redan lagt sig, och Alexis sitter på sängkanten hos honom, klädd i nattrock, och röker en pipa.
«Men nog måste du ändå medge, att lilla Nanna är rätt söt,» sade Alexis, likväl under ett hemligt nöje deröfver, att Alexis mera utbredde sig i loford öfver Celestine.
– «Utan tvifvel; men skulle jag måla någon, så tog jag utan betänkande Celestine.
Hon är idealisk.»
– »Tycker du inte, att Nanna liknar någon?» frågade Alexis vårdslöst, men med illa dold förlägenhet.
Härvid fästade
Albert en fin blick på honom.
«Joo, – till din lycka eller olycka gör hon visst det,» svarade Albert långsamt.
«Jag kan helsa dig.»
Alexis qväfde en suck, som ville stiga ur hans bröst, och var tyst en lång stund.
Albert respekterade denna tystnad, och afbröt den icke.
Ändtligen fortfor Alexis:
– «Du har således varit i sällskap med henne?»
– «På flera ställen.»
– «Jag hoppas att hon är lycklig!» sade Alexis, ej så alldeles uppriktigt.
– «Man kan åtminstone inte se annat.
Hon lefver med i den briljanta verlden, är med på alla utsöktare baler, och – klagar inte öfver ondt i foten, då man bjuder upp henne», tillade han tröstande.
– «Har du nyligen varit i sällskap med henne?»
– «Några dagar innan jag reste, på en bal hos expeditionssekreteraren K.»
– «Du dansade med henne?»
– «Ja, en vals.»
– «Sade du, att du skulle resa bort – att du skulle resa hit?»
– «Ja, jag gjorde det, och berättade att jag skulle träffa dig här,»
– «Nå?» frågade Alexis, med återhållen ande.
– «Hennes skoband lärer i detsamma ha gått upp; hon föregaf det åtminstone, sprang in i toiletten, och när hon åter kom ut, var valsen redan slutad.
Jag talade ej mera med henne, och har sedan ej heller sett henne.»
– «Du är trött af resan, och behöfver sofva,» sade Alexis hastigt, och reste sig upp för att gå; och som läsaren kanske äfven nu känner sig sömnig, så – god natt så länge!
Fjorton dagar voro redan förbi, och lektionerna i full gång.
Celestine tycktes med hvarje dag få mera lust för målning, och Nanna för musik.
Systrarne voro nästan färdiga att vilja byta talanger.
Hur detta kom till – ja, käre läsare! det vore verkligen mycket mankeradt emot din skarpsinnighet, att säga det.
Albert hade spänt upp en duk, och på de lektionsfria timmarne börjat måla en Cecilia, hvartill han af öfverstinnan utbedt sig att få taga Celestine som original.
En atelier var för detta ändamål inrättad i hufvudbyggnaden.
För att icke Celestine, då hon satt för denna tafla, skulle komma att vara ensam med Albert, var tant Ulla anmodad att vara närvarande, och uppfyllde ganska punktligt detta åliggande; men icke så sällan hände det att gumman lurade in i sin fåtölj, och öfver stickstrumpan nickade bifall till de vackra drag, som Alberts penna framlockade.
Gumman var på köpet lite lommhörd, och – hvem förtänker Albert, att han, jemte taflan, målade för Celestine «Taflor ur lifvet,» der hans tunga visste att på det mest vältaliga sätt framställa idealer af menskliga förhållanden, och framför allt af det husliga lifvets.
Som han härvid talade ur sin själs innersta öfvertygelse, och ej var ledd af några egennyttiga beräkningar, så slog hans tal lifligt och rent an på Celestine.
Alberts idéer voro icke för henne alldeles nya, men emedlertid hade de, framställda i böcker, ej synts henne så öfvertygande, som nu, då de, hopsamlade i en enda stråle, glänste fram ur Alberts själ.
Snart var hon hans lärjunge i theorien om den fria kärleken, så väl som hon var det i målning.
Men ännu var det dock blott theori, och ingendera hade för sig sjelf tänkt på dess tillämpning.
Kärleken betraktades för dem ännu blott objektivt, och de anade icke – hvad vi ana.
Alberts vistande på Sätraholm var bestämdt till fyra månader, och när man är ung, är det en hel evighet.
Hvarken honom eller Celestine hade det således fallit in, att en dag skulle komma, då de skulle skiljas, och deras kärlek låg ännu ostörd i sin morgonslummer.
I den tidiga väkten låg den ännu och drömde; men snart skulle solens lifvande strålar spela in i dess trygga kammare, och den skulle vakna till medvetande af sig sjelf.
Förhållandet emellan Alexis och Nanna var äfven ungefärligen detsamma, som då vi sågo dem sist.
De önskade ingen förändring, och tänkte ej heller på någon.
Ännu gick kärleken med bindel för ögonen, men snart tillstundade den dag, då bindeln skulle lösas.
Det hade under de passerade 14 dagarne varit så tyst och stilla på Sätraholm.
Julnöjena voro redan vid Alexis’ ankomst dit förbi, och, som i den trakten, der Sätraholm låg, det hufvudsakligen blott lågo stora gods med betydlig ägovidd, så var det långt till några grannar, och visiter voro derföre der sällsynta.
De enda tillfällen, då middagsbordet var lite talrikare besatt, var om söndagarne, då den prest, hvars predikotur det var, alltid inbjöds, och inspektoren med hustru och bokhållare vore «befallde».
Men våra unga längtade ej efter sällskap, och då de ej visade någon orolighet öfver ensligheten, så voro de gamla äfven rätt nöjda, att slippa «flacka» omkring.
Enformigt var emedlertid visst icke lefnadssättet på Sätraholm.
Albert och Alexis hade inom sig för stora resurser, för att det skulle kunna bli det.
Tiden fördrefs väl ej med dans eller lekar, ej heller med platta räsonnemanger om dagens litterära alster, hvilket är så vanligt bland menniskor, som affektera en viss bildning, men det gjordes om aftnarne musik, som väl var värd att höras af ett större auditorium, än det som utgjordes af Sätraholms innevånare, och det vexlades och utvexlades idéer på ett sätt, att om en snabbskrifvare varit tillstädes och upptecknat samtalen, så skulle han för någon af herrar förläggare hafva kunnat framlägga en rätt aptitlig produkt.
Albert och Alexis hade begge den sannt fina takten, att, då öfverstinnan deltog i samtalet, turnera det så, att, der hon kom fram med några verkligen sunda anmärkningar, låta dessa vederfaras all möjlig rättvisa, och derigenom gifva hyllning åt hennes goda egenskaper, (ty hon hade ostridigt sådana) men deremot, då anmärkningarne, som ofta hände, voro pedantiska och felaktiga, då, genom ett grannlaga framställande af dem i deras rätta dager, göra för henne begripligt, att de ingalunda ämnade ställa sig till efterrättelse hennes diktatoriska utslag.
Detta hade också den effekten, att öfverstinnan med hvarje dag blef allt mera eftergifvande, och hon fann sig väl deraf, ty då hon numera vann någon seger, så verkade den mera välgörande på henne, ty hon visste att den var förtjent.
Någon förtrolighet i umgänget kom emedlertid icke i fråga, ty hennes lynne var dertill af allt för aristokratisk natur; men hon förmåddes dock så småningom, att, i motsats mot hvad hon tillförene varit van, erkänna förtjensten äfven hos andra menniskor, och detta gjorde att hon sjelf blef mera menniska.
Den fina satir, hvarmed isynnerhet Alexis visste att behandla en mängd ämnen, dem öfverstinnan genom fördomarnes makt förut ansett fridlyste för all strängare granskning, väckte hos henne åtminstone tvifvel om deras trolighet, och de koncessioner, hvilka Alexis sålunda med hvarje dag aftvang hennes förnuft, kommo vid många tillfällen väl till pass.
Det är alltid helsosamt för en menniska, att hvarken känna sig vara en gud eller djefvul, och då Alexis betog henne illusionen att hon var det förra, räddade han henne äfven från att bli det sednare.
Det var en förmiddag i medio af Mars.
Muntert sken solen in genom fönsterrutorna på salongen på Sätraholm.
Skatorna skrattade utanför i en apel, bland hvars ännu nakna grenar de byggde sina bo, och stora droppar föllo från takisarne.
Alexis satt vid pianot, och Celestine stod bredvid, sysselsatt att instudera en aria af Bellini.
«Se, se,» ropade Nanna ifrigt, som kom inspringande med en blåsippa i handen, den hon på en solig backe i skogen varit ute och plockat.
Hon lemnade ej Celestine eller Alexis någon ro, förr än de beundrat hennes skatt, och i hennes ögon lyste oskuldens rena fröjd.
«Ack, ni kan aldrig tro! de sjunga derute tusen gånger bättre än du, söta Celestine, förlåt mig det.
Jag är alldeles lommhörd.
Så mycket lärkor, och bofinkar, och trastar, och Gud vet allt.
Det är ett väsen i skogen, så man kan bli alldeles tokig!» Aldrig hade Alexis sett Nanna så söt.
Kappan hade hon kastat af på en stol, och när hon löst upp hakbanden och lagt bahytten på pianot, svallade de ljusa lockarne sjelfsvåldigt kring de friska kinderna, på hvilka voro uppjagade glödande rosor.
En hvit morgonklädning böljade omkring de vackra, fylliga formerna, och ett ljusblått skärp smög sig kring det smärta lifvet, som ej var fjettradt af något tyranniskt snörlif.
Alexis kunde ej vända sina ögon från den intagande flickan, hvars ögonlock ej härvid sjönko, utan gladt, öppet och ärligt såg på honom tillbaka.
«Husch hvad jag är varm, och hvad jag har sprungit! känn, känn!» sade hon, och lade först Celestines och sedan Alexis’ hand på sitt hjerta, som ännu klappade högt efter den häftiga motionen.
Celestine såg på Alexis och log, och slöt sedan Nanna innerligt i sin famn.
Hvad hon härvid tänkte, veta vi alla.
Celestine var 18 år, Nanna blott 16.
«Nå, vill ingen ha min blomma!» ropade Nanna, lite förtrytsamt.
Celestine och Alexis sträckte genast fram händerna, för att taga emot den.
«Nej, nej, mitt herrskap, det går inte så lätt.
Det skall vara rättvisa.
Den som först säger ja, så» – – «Ja!» skrek hastigt Alexis, och kanske lika hastigt hade Celestine ropat det, om hon ej anat, att blomman skulle för Alexis ha större värde än för henne.
Rodnande emottog Alexis blomman, och Nanna kunde aldrig begripa hvad han rodnade för.
Hon såg undrande på Celestine, och tänkte:
«monne han blef ond, för att min gåfva var så ringa?» men utan att länge fästa sig dervid, satte hon sig hastigt ned vid pianot, och sade: «nu skall ni få höra!»
Och nu spelade hon med hela sin själs liflighet en vals, som Alexis för några dagar sedan för henne komponerat.
Hon hade öfvat in den, utan att han visste det; det gick bra – och när hon slutat, lade hon händerna i knäet, fästade sina ögon skalkaktigt på Alexis, och sade:
«var det inte snällt!» – Alexis höll alldeles på att falla ur rollen som spelmästare, och mer än tillbörligt eldigt tacka henne, men hastigt fattade han sig och gaf henne blott en artig komplimang öfver hennes flit.
«Ack, hvad jag håller af den valsen; kom!» sade hon till Celestine, i det hon hastigt sprang upp från pianot, fattade Celestine om lifvet, gaf Alexis en vink att sjelf sätta sig ned att spela, och nu svängde de begge flickorna omkring i salongen, och jag tror att de aldrig slutat, om ej i dörren hade hörts en röst:
«kära barn, hvad är det för ett fläng?
Tycker ni det är förståndigt att använda förmiddagen på sådant sätt?» och snart voro de valsande englarne åtskiljda.
«Vänta till om söndag, då tror jag ni skall få dansa er belåtna,» fortfor öfverstinnan.
Flickorna sågo frågande på henne.
»Det har varit bud här ifrån Tunanäs, och bjudit oss dit om söndag på dinér och bal.»
Öfverstinnan trodde, att denna underrättelse skulle försätta flickorna i sjunde himlen, ty det var förut vanligt då någon bjudning till bal kom, men denna gång togo de mera liknöjdt emot nyheten.
Öfverstinnan observerade detta och fröjdade sig åt att hennes barn med åren blefvo förståndigare.
Emedlertid fingo nu flickorna annat att bestyra.
Öfverstinnan var alltid mån, att hennes döttrar skulle presentera sig så fördelaktigt som möjligt, och för deras paryr brukade hon hvarken spara kostnad eller omtanka.
Det hölls genast konselj om hvad de skulle «ha på sig», och så väl kammarjungfruns som fröknarnas egna «väl-» och «naturligt» borna händer sattes i rörelse, för att få balklädningarne i ordning.
Det hade beslutats, att begge skulle vara i hvita musslinsklädningar, men Celestine skulle ha ljusblått och Nanna gult siden «inunder».
Den stora pappasken med blommorna togs ned, och åt Celestine valdes en aster, samt åt Nanna en «förgätmigej.» Äfven Alexis och Albert hade baron Stjernfeldts på Tunanäs ej kunnat undgå att bjuda.