Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han offrade till Odin sina söner, ty ungdomsmod fick vika i hans mening för grå försiktighet, som faror siar.
Hell Ane, Svenskars Svensk!
Ditt namn jag kröner,
du ålderns visdom uti täck förening
med barnets oskuld, där ditt horn du diar.
" 2 24
Men de goda egenskaper, som kunna påvisas t. ex. i styckena » Storm », » Den underbara harpan », » Tjufskytten », » Sankt Staffan » och » Fru Venus, en Wal-purgisnattsdröm », de skymmas och upphäfvas genom en hel mängd betänkliga saker.
Det låter ju riktigt vackert, när författaren börjar så här —
" I nordens skogar Sankt Staffan red, slog gudar och altare sönder; vid älf som skummig mot hafvet stred han döpte styfsinta bönder.
och vidare, när denne man blir helgon —
" För Staffan stammade skamsen bön, blott ovana näfvar kröktes, som sträfvat och släpat att vinna sin lön långt innan hans hjälp försöktes.
Mot honom veknade mången blick, som hårdnat i lifskarga tider, ty Staffan medlarekallet fick i de lågas torftiga-strider.
Men så, när författaren skildrar, huru dessa människor tänkte sig Staffan som Jungfru Marias stallknekt och huru han som sådan slår de rivaliserande helgonen ur brädet och vinner hennes öra för sina skyddslingar, möta vi en sådan vers som denna —
" Han bjuder till fotsteg handen stark, och stödd på hans skuldror breda, hon svingar sig lätt och säkert i mark.
— Då blicka de andra sneda "
I allmänhet lider författaren af bristande koncentration, dåliga rim och haltande meter.
Ädel — sedel, het — nät, blef — säf m. fi.
rimma visserligen för det stockholmska örat, men de betraktas icke desto mindre med rätta som förkastliga.
Det ojämförligt stora antalet svenskar skilja noga e och ä, så som ju ock sker i riksspråket.
Hur författaren kan behandla metern, därpå få vi ett vackert prof i » Chatterton ».
" Nu är den slut och Rowleys vålnad dör som jag af arsenik.
Den stackarn svultit tillräckligt länge nu.
Svälten och snillet!
Sången och ekot!
En förträfflig värld!
Den bundna formen upphör som vi märka alldeles totalt, ty författaren kan väl ej begära, att man skall läsa Svälten och Sången.
Hela dikten » Chat-terton, en dödsscen » går för öfrigt i en numera oanvändbar genre; det är en * monolog på 16 sidor, ett sådant där gammalt stycke, som man sätter ihop som skolpojke och med stor patos föredrar för en beundrande kamratskara.NY LYRIK.
Författarens svåraste fel är dock en ej sällan framträdande oreda i fantasien.
Ofta är det nog endast det mindre felet svårförståeligt, men stundom träffa vi utan tvifvel på sådana saker, som » ingen mänska kan förstå ».
Tag t. ex. poemet » Två ögon » och försök att genomtränga dess vishet.
" Två stora glober blånande haf, därinnerst mörka som natten och hvita med glans, som solen gaf åt pärlemoskiftande vatten!
Och blicken; klart af dess milda brand de drömmande djupen mättas.
Två solar, stigna vid österns rand när morgondimmorna lättas.
Som de en synkrets förutan slut, guldfärgad i glans, de gifvit, halft undrande, nyfiket blickande ut på det vakna, vårliga lifvet.
Dåligt rim, men det är möjligt, att innehållet kan förstås.
Värre är det
med följande strofer — -
" Kanhända tron, som djupt i ditt bröst leende leker med vingen ",
— Att man kan ha vingar på ryggen, det kan jag ändå tänka mig, men i bröstet?
" skall höja till orgelsång sin röst, till svallvåg, som kyler tingen.
Således, tron höjer sin röst till en svallvåg, som kyler tingen — ja, nog bör detta verka afkylande, det är säkert; och yttermer —
" till iskallt brusande syndaflod, sojn långsamt till haf sig jämnar, som sn^ger dödslik in i ditt blod och järnhårdt ditt öga lämnar.
Att författaren kunnat skrifva denna gallimatias, det kan jag ändå något så när förstå, men däremot begriper jag inte, att ej åtminstone sättaren.kunnat uppmana författaren att i några beledsagande anmärkningar förklara sig litet närmare.
Egendomligt nog är författarens form bäst i den svåraste diktarten, sonetterna, hvilket visar, att där författaren blifvit tvungen att fila, där kan han det, men så mycket mer oförlåtligt är slarfvet.
Nu är det återigen det ledsamma med sonetterna, att själfva denna form är oss oförståelig.
Hvarför ett poem skall ha just fjorton rader och hvarför dessa rader just skola placeras så, det är något som vi nordbor nog aldrig kunna lära oss att begripa.
Och detta2 24
har författaren själf också insett och vackert framställt i » Sonetter ».
Nej, egna de öfriga styckena en så noggrann uppmärksamhet, så är det möjligt, att det kan bli något af Per Hallström också.
Skrif hellre tre eller fyra dikter, som äro fullfärdiga, klara och formsköna, än lika många tiotal, hvilka nästan samtliga sakna dessa egenskaper.
För den, som vill att vår litteratur skall kunna komma sig upp igen, får det endast finnas en parol, och det är: endast det bästa är godt nog.
Ty det dåliga eller medelmåttiga har tyvärr så lätt att trycka ned det verkligt förtjänstfulla.
Richard Steffen.
___ %
Den nyligen utkomna stadgan för kandidat- och licentiatexamen inom den filosofiska fakulteten bildar, särskildt när den ställes i samband med de förändringar i universitetens statuter, som samtidigt vidtagits, onekligen en betydelsefull epok i den högre undervisningens historia inom fäderneslandet.
Obestridligen, kan förändringen, såsom på olika områden djupt ingripande, äfven ses ur flera olika synpunkter.
Dess fulla innebörd torde dock först då kunna uppskattas, när hon jämföres med den kompetensstadga för läroverkens lärare, som ej ännu föreligger.
Yi uppskjuta därföre alla reflektioner ur andra synpunkter och fästa oss här blott vid en, och detta måhända den, som mest intresserar en större allmänhet.
Latinet har åter igen fått betydligt maka åt sig.
Det är ej längre obligatoriskt i kandidatexamen, och äfven realstudent får aflägga denna inför den matematiskt-naturvetenskapliga sektionen.
För sådan examen inför humanistisk sektion kvarstår dock fordran, att hafva aflagt godkänd mogenhetsexamen på latinlinien.
Vi uppskjuta af angifna skäl alla mer ingående betraktelser öfver stadgans innehåll.
Den må för tillfället blott gifva oss anledning till några allmänna reflektioner i latinfrågan.
Denna fråga är icke uteslutande, ej ens i främsta rummet en pedagogisk fråga, den är framför allt en kulturfråga, och vill man rätt betrakta den, måste det ske företrädesvis ur denna synpunkt.
De moderna, romanska och •germanska folken hafva länge gått i skola hos den antika bildningen.
Skoltiden, omkring tusenårig, kan förefalla väl.
lång.
Möjligen har dock detta sin förklaring, dels i historiska förhållanden, dels i de germanska folkens egendomliga lynne.
Vi fasthålla det blott som ett faktum.
Det är från de antika folken germanerna lärt både hyfsning och djupare bildning, Utan detta inflytande stode de troligen ännu ett halft årtusende bakom sin nuvarande ståndpunkt.
Men den skolgången har haft sina skeden.
Det var den åldrade antika bildningen, de i början lärde känna; så •förblef det under den egentliga Medeltiden.
Men lärjungen gjorde en vacker
1522Ö
NÅGRA ORD I LATINFRÅGAN.
dag den upptäckten, att läraren själf en gång varit ung.
Denna tilldragelse kallar man renässansen.
Djupt var det intryck, detta gjorde på lärjungen, men skolan lemnade han ej därför.
Tvärtom, bandet, som fäste honom vid läraren, blef innerligare än någonsin.
Skolgången fortsattes och det med mer lust och glädje än förr, den gör det i mycket ännu, om än litet mer motvilligt än förr, ty lärjungen börjar allt mer känna sig stå på egen botten.
Han emanciperar sig nu allt mer, men huru hastigt denna emancipation bör fortgå, blir en annan fråga.
Romarespråket har fö * den västerländska bidningen i det stora hela varit nyckeln till antikens.
Dennas djupare källådror, Hellas ' språk och kultur hafva väl, särskildt under vissa tider, utöfvat ett mäktigt äfven omedelbart inflytande, men i stort sedt har romarvärlden varit den moderna världens lärare — allt af lätt förstådda skäl.
Hvart tiden syftar, är ej svårt att förstå.
Om några mansåldrar kommer latinet att till den allmänna bildningen intaga samma ställning som nu sanskrit och hebreiska.
— Det blir ett objekt för specialstudier, antingen omedelbart eller medelbart för vissa vetenskapliga specialfack.
Så visa tidens tecken oförtydbart.
Hvarje förändring i gällande bestämmelser i slika fall medför, att latinet mister en bit af sitt område — demarkationslinien hopdrages allt mer ..
Man behöfver ej vara profet för att se, hvart det går.
Skall man beklaga denna sak eller glädja sig åt densamma?
Vare härmed huru som hälst — vi tro, det är klokast att böja sig för själfva faktum.
Lärjungen emanciperar sig, det är tydligt, och man får finna sig däri.
En i viss mån annan fråga blir, hvad nutidens människor härvid hafva att göra.
Hvilken ställning böra vi intaga till frågan, efterkommande må sedan sköta sina angelägenheter bäst de kunna?
Hvad betydelse har latinet för den högre bildningen i vår tid?
Det har efter vårt förmenande ännu en tvåfaldig betydelse.
Den ena är den kulturhistoriska, den andra den språkligt-pedagogiska.
Det har sin kulturhistoriska betydelse.
För teologiska, juridiska och humanistiska studier torde någorlunda lätthet att reda sig med en latinsk text näppeligen utan mycken svårighet kunna undvaras, därest dessa studier skola bedrifvas med något större grundlighet och själfständighet.
Den romerska bildningen har allt för genomgående bestämt dessa bildningsområden, och en så betydande del af äldre källor är på detta språk affattad, att det f. n. måste blifva en oerhörd svårighet att med dem komma till rätta utan insikter i latinska språket.
Särskilda specialiteter t. ex. i den nyare historien, filosofiens nyaste historia, vissa grenar af germansk filologi m. m. kunna väl härifrån undantagas, men undantagen upphäfva ej regeln, och enligt denna måste man af en hvar » som vill framgångsrikt bedrifva sådana studier, fordra, att han med någon lätthet kan reda sig med latinska språket.
Med de matematiskt-naturvetenskapliga och medicinska studierna förhåller sig saken annorlunda.
Den moderna bildningen har visserligen äfven i humaniora gått så långt framom den antika, att det väsentligen och i det hela är formella bestämningar som fortfarande äro gemensamma.
Men den har härvid i mycket byggt på klassisk grund.
I fråga om de vetenskaper, hvarom vi nu tala, är förhållandet ett annat.
Fullständig nybildning » ab ovo » har här inträdt, och emancipationen är här fullständig, eller närmar sig därtill.
Klassisk bildning blir följaktligen af mindre betydelse, om än en mindre grad af sådan ej saknar allt värde, i viss mån kanske ej sin nödvändighet.
Vill man däremot invända, att en viss grad af humanistisk bildning förutsattes för den naturvetenskapliga, om denna ej skall till sin nivå sjunka, så må så vara, men den moderna humanistiska bildningens historiska förutsättningar, särskildt det språk, som gifver nyckeln till ett djupare studium af dessa, bör väl då ej ega företräde framför ett studium af denna bildning själf.
Men vi sade, att latinet ock har sin språkligt-pedagogiska betydelse.
— Mången säger, kanske ej utan skäl, vägen till kunskap i de moderna språken går genom latinet.
Huru förklara detta märkvärdiga faktum?
Icke kan det vara latinets egenskap af moderspråk (sedan denna dess ställning är tvifvelaktig) till en stor mängd af det nya Europas språk.
Icke faller det någon förnuftig människa in att, om hon vill för praktiskt bruk lära sig t. ex. tyska, göra början med ett mångårigt studium af mesogotiska eller fornhögtyska.
Icke heller kan det vara latinets blotta likhet med flera nu lefvande europeiska språk.
Ett studium af provençalskan utgör för ingen normal människa början till öfningar i franska språket.
Nej, det måste vara något annat.
Och detta andra är ej så svårt att finna.
Latinet är af alla västerländska språk (om man undantager sanskrit troligen af hela jordens) det mest grammatikalisk bearbetade, och för alla grammatikaliska bearbetningar af de moderna språken har det ursprungligen för latinet uppgjorda skemat mer eller mindre fullständigt, mer eller mindre medvetet tjänat som mönster.
I min barndom var svenskan formrikare än nu, till och med formrikare än grekiskan; den bestod sig med en casus ablativus.
(Typen var: » af gumma », hvarföre ej så gärna sades » om gumma » eller med någon ackommodation åt vanligt svenskt språkbruk » af en gumma », förstår jag ej, det hör till den svenska grammatikens djupare mysterier.
) För den ej djupare språkhistoriskt bildade, och kanske äfven for honom, ter sig denna form (vi mena casus ablativus) som en specifikt latinsk, som äfven inom latinet lefde med ytterst tynande lif.
Svenska språket har nu visserligen mistat den, äfven 22Ö
i sin grammatika, såsom alla germanska språk faktiskt gjort sedan ^ider, som föregå ali historia.
Men får man tro de flesta läroböcker, så har svenskan dativen i behåll, ehuru det verkligen lefvande och talade svenska språket aldrig gör någon skillnad mellan den och ackusativen och blott i ytterst få fall (pronomina) mellan dem.
båda och nominativen.
Blott ett exempel hafva vi här velat anföra.
Det kunde väl i hundratal fördubblas, särskildt om hänsyn tages ej blott till svenskan, utan äfven till andra moderna språk.
Man må nu tadla denna tendens, hur mycket man vill.
Faktiskt är, att de moderna språkens grammatik uppgjorts efter latinet, och den, som ej eger någon kännedom om detta språk, han kan för närvarande och så länge detta förhållande fortfar endast med ytterlig svårighet grammatikaliskt studera ett modernt.
En grundligare grammatikalisk bildning är af detta skäl, men också endast af detta, hardt när omöjlig utan kunskaper i latin.
Utan att åtminstone i någon mån känna det språk, efter hvilkets egendomliga byggnad grammatikens kategorier ursprungligen äro lämpade, förstår man ej dessa kategorier.
Såsom bildningsmedel i språkligt afseende är latinet helt enkelt oersättligt — för närvarande, men endast för närvarande.
Men i förbigående påpeka vi äfven det obestridliga faktum, att just i följd af hvad nu anförts flera moderna språk, vi nämna särskildt tyskan, ackommoderat ej blott sin grammatik, utan äfven sig själfva i sin konkreta gestaltning efter latinets syntaktiska byggnad.
Gälla nu dessa argumenter för ali framtid?
Det tro vi visserligen icke.
Ju mer den moderna bildningen fortskrider, desto mer emanciperar den sig från förmyndareskapet under antiken — behöfver detta ej heller längre.
Vägen till dess egen äldre historia går ännu i mycket genom latinet.
Men dels ligger det i sakens egen natur, att denna historia, i den mån tiden rycker fram, allt mer förlorar sin vikt, mer och mer blir den specielle fackmannens sak; dels kan den så bearbetas, att åtminstone dess hufvudinnehåll blir tillgängligt utan kunskaper i latinet.
Och i språkligt afseende är kanhända den tid ej så aflägsen, då ett grammatikaliskt system, helt och hållet bygdt på de moderna språkens egendomliga karakter, skall utvecklas — då förlorar latinet äfven sin språkligt uppfostrande betydelse — och då kan det utan skada för vår moderna bildning Öfvergå till ett föremål uteslutande för specialstudier.
Men nu — hvad är nu att göra?
Man kan gå, och man har faktiskt gått, tvenne vägar, när det gällt att inskränka latinets ännu för ett par mansåldrar sedan eller t. o. m. senare afgjordt dominerande ställning.
Den ena har varit att minska fordringarna i ämnet för de studerande, som vid läroverken och universiteten studera latin, den andra att gifva ökade rättigheter åt realstuden-22Ö NÅGRA ORD I LATINFRÅGAN.
I princip gifva vi den senare vägen företräde.
Utan att i allmänhet hylla grundsatsen » Drick djupt- eller smaka intet », tro vi dock, att skulle latinet i skolorna ytterligare inskränkas — skulle det t. ex. framflyttas till 6: te klassen, så vore af dess studium ' föga eller intet vunnet.
Redan nu har jag och flera med mig varit i tillfälle att iakttaga, huru nutida studenter vid återgif-vandet af de enklaste termer stundom göra sig skyldiga till sådana fel, att om en gosse under min skoltid gjort detta, hade han otvifvelaktigt blifvit underkänd vid pröfningen för inträde i 6: te klassen.
Ett steg längre på den angifna vägen, och latinstudiet saknar ali betydelse, ali därpå nedlagd tid är åtminstone i hufvudsak bortkastad.
Bättre är väl då att befria en del nutida samhällselement, för hvilka vår kulturs historiska förutsättningar och grundligare grammatikalisk bildning äro af mindre vikt, från allt latinstudium, än att låta detta, där det verkligen behöfves, sjunka så, att det ej kan utöfva, ens tillnärmelsevis, det inflytande, som med detsamma afses och som det åtminstone på vissa yrken obestridligen kan och bör utöfva, förutsatt att det här får göra sig gällande i sin fulla kraft.
Vi tro dock ej, att det nu anförda mer än skenbart strider emot, vi tro fasthällre, att det just sammanhänger med och förutsätter, hvad vi i ännu ett par anmärkningar vilja antyda.
Måhända kunde och borde latinet studeras på ett annat sätt, än som nu sker både vid skola och universitet.
Dess grammatikalisk a betydelse hafva vi påpekat, men den är öfvervägande elementär.
Vid finesser i själfva det latinska språket kunde kanske mindre vikt läggas, än nu vanligen sker; snarare borde hufvudvikten läggas på den kulturhistoriska sidan, hvarför förutsättningen är att någorlunda ledigt kunna läsa en latinsk skrift.
Måhända kunde äfven valet af författare eller de partier af sådana, som i skolorna läsas, vara lyckligare 1).
Dessa rent pedagogiska frågor lemna vi emellertid.
Men innan vi för tillfället nedlägga pennan, torde ännu en fråga böra åtminstone uppställas.
Vi hafva förordat vissa yrkens och studieriktningars fulla befrielse från latintvång heldre än latinstudiets sjunkande under en nivå, som för andra kan vara och obestridligen i vår tid ännu är behöflig.
Men härmed är ej nekadt, att för vissa personer, t.
• ex. läkare, jurister m.
fl., ett visst mått af insikt i detta språk kan af rent tekniska skäl vara önskvärdt, eller rent af nödvändigt, låt nu vara
*) Synnerligen lyckligt förefaller oss det grepp, man i Tyskland gjort att låta skolungdomen läsa Taciti Germania.
Denna både intressanta och lärorika skrift — man må om dess historiska trohet tänka hvad man vill — skulle kanske äfven vår ungdom behöfva taga kännedom om.
Mot den väl långt drifna identifikationen af Ciceros språkbruk med äkta latim vore den ock ett godt remedium.23°
att måttet ställes lägre än till de fordringar, som med skäl kunna ställas för betyget » godkänd » i studentexamen på latinlinien.
Skulle ej en fakultativ kurs i latin på reallinien af jämförelsevis ringa omfattning kunna anordnas för sådant ändamål?
Skedde detta kunde de realstudenter, som genomgått denna, erhålla vida ökade rättigheter, men å andra sidan kunde latinet med större kraft få göra sitt inflytande gällande där.
hvarest det kan och bör göra detta
*) Närmare detaljer kunna vi här ej inlåta oss på.
Blott i största korthet: Befarar man öfveransträngning, kunde ju befrielse eller lindring på annat håll lemnas.
Matematiken på vår reallinie står så högt, att den med ' skäl kan kallas våra läroverks stolthet.
Men detta förhållande behöfde väl ej rubbas däraf, att någon lindring i detta afseende medgåfves lärjungar, som deltaga i latinkursen.
Ix.
H. Å.Genom skuggor1).
Öfver träden i Linnéparken låg majkvällens skymning likt en lätt, blå-aktig slöja.
Solen hade gått ned, och genom den luftiga vårgrönskan framträngde solnedgångens dagrar matta och dämpade.
Den lifliga rörelse, som under dagen herskade i denna trakt af hufvudstaden, hade upphört, men ännu såg man eleganta ekipage, som rullade utför Sturegatan, och ännu voro Linnéparkens alléer fyllda af promenerande, som gått ut för att njuta af våraftonens skönhet.
På en balkong till ett af husen strax söder om Karlavägen stod en elegant klädd ung flicka inbegripen i samtal med en några år äldre herre.
Den unga flickans utseende Öfverensstämde på ett slående sätt med om-gifningarne, med den fina grönskan, med den ljufva trånande vårstämningen.
Det var någonting vårlikt outveckladt i hennes smärta, mjuka gestalt, i det vackra, något bleka ansiktet.
Men öfver hennes läppar låg ett trotsigt drag, och de grå ögonen hade ett släpande blaseradt uttryck, som störde harmonien i hennes väsende.
Hon stod med händerna stödda mot balkongräcket och blickade ut, under det att den unge herrn ifrigt talade.
Det spotska leendet öfver hennes läppar blef skarpare och skarpare, och då hon slutligen med ett ironiskt Ögonkast vände sig mot den unge herrn, såg hon nästan elak, ut.
— Jag skall säga dig någonting, Johan, — sade hon kallt, — och det är, att här passar inte att predika, du vinner ingenting med det!
Johan ryckte till och strök med handen öfver sin panna, liksom för att lugna de upprörda känslorna.
— Jag predikar inte, Gabrielle, jag säger bara hvad jag känner, hvad du själf måste förstå att jag skall känna.
— Jo, du predikar, — fortfor Gabrielle retsamt, — jag vet ingen människa, som har en sådan förmåga att predika som du.
Om du skall säga några ord, så blir det genast ett föredrag, om du skall göra en förebråelse, så blir det en straffpredikan, som aldrig tar slut!
3) Första kapitlet af en ännu outgifven, längre berättelse med denna titel.232
GENOM SKUGGOR.
— Och jag vet ingen, som har en sådan förmåga att såra som du!
— utbrast Joh^n, blek af sinnesrörelse, — det är, som om hvart och ett af dina ord vore ett nålstyng!
— Nå, hvad skall du med mig då!
Tror du det vore roligt att hä en hustru som jämt sårade dig?
— Du har en gång gifvit mig ditt löfte, Gabrielle!
— Ja, du höll på så länge, att jag slutligen af idel trötthet gaf med mig.
M * en nu är jag också trött, och nu vill och skall jag bli fri!
Johan svarade ej.
Han lade armarne i kors öfver bröstet och stirrade dystert ned i golfvet.
Han visste med sig själf, att han var en ung man, som af alla, såväl yngre som äldre, tilldelades epitetet » hygglig »; han visste, att han såg bra ut, att han var arbetsam, att han hade goda affärer, att alla mammor med giftasvuxna döttrar voro mycket artiga mot honom.
Hur kom det sig då, att han ej kunde vinna Gabrielle?
— Vill du sanningsenligt svara mig på en fråga?
— sade han slutligen, i det han lyfte upp hufvudet och såg på Gabrielle med en genomträngande blick.
— Ja, det beror alldeles på hvad det är för fråga, — svarade den unga flickan vårdslöst.
■ — Jo, jag vill veta, hvarför du bryter med mig, jag vill veta, om det är endast därför.
därför att du ej kan fördraga mig.
eller om du har.
om du är.
om orsaken därtill är något annat.
tycke ...
Gabrielle vände hastigt bort hufvudet.
Hon rodnade ej, ty hon hade i allmänhet icke lätt att rodna, men det gick liksom en svag skiftning öfver hennes fina hy.
— Jag vet ingenting som berättigar dig till den frågan, — svarade hon ' efter några sekunders paus och såg Johan lugnt in i ögonen, — men om det
kan vara någon tillfredsställelse för dig att höra sanningen, sa gärna!
Nej, jag har inte något annat tycke, jag känner inte någonting Jör någon människa, inte för någon, hör du!
— tillade hon häftigt, alldeles som hade hon i Johans forskande blick läst en misstanke som uppretade henne.
— „.
Den unge mannen svarade ej; han vände sig bort, drog en djup suck och började frånvarande stirra på himmelen,- där de glödande färgerna mer och mer bleknade i sommarnattens gråblåa dagrar.
Under några Ögonblick stodo de orörliga, hvar och en upptagen af sina tankar; den ena fylld af trötthet och liknöjdhet, den andre af en försmådd kärleks bittra, gnagande längtan.
— Min nådiga fröken, tillåt mig, — hördes i detsamma en röst bakom dem, — ni förkyler er genom att stå så här, äfven om er moitié gör allt för att uppvärma er.
Kvällsluften är riktigt kall och fuktig nu!
Gabrielle och hennes fore detta fästman vände sig bägge om.
Den förras missnöjda ansikte klarnade och hon smålog nådigt mot den talande, en ung diplomat med spetsiga mustascher, öfverdrifvet modern snitt på hvarje detalj af sin kostym och i sitt uppträdande en förnämt tillgjord vårdslöshet.
— Det är icke farligt, — svarade Gabrielle med ett kokett småleende,GENOM SKUGGOR;
helt olika det trumpna uttryck, som nyss legat öfver hennes ansikte, — jag förkyler mig aldrig, jag är härdad mot ali slags köld!
— Men sätt åtminstone på er den här, — fortfor diplomaten, i det han höll upp en schal mot Gabrielle, — tillåt mig ...
— Tusen tack.
Men ni kunde ha skaffat mig ett vackrare plagg.
Hvar i ali världen har ni tagit den där gamla schalen?
Det ser ut, som om den tillhört min grand ' tante!