Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Där går hon nu och tror att hon har det bra och att hon har sitt gamla sjuka hufvud i lä, när hon håller paraplyn så stadigt bakom nacken – och nu är hon vid hörnet – och blåsten slår emot henne, och snön piskar henne i ansiktet, och paraplyn vänder sig ut och in ... så halkar hon till på köpet, och där sitter hon nu ...
Hjälp upp henne den som vill, jag gör det inte, jag har det bra där jag är.»
»Hon lofvade att komma half sju, och klockan är redan tre kvart.
Hon kommer inte ...»
Han sträckte ut sig på soffan och borrade hufvudet i en kudde.
»Hvad det blir långt att vänta ...
Och jag har redan väntat mer än nog, jag har väntat hela mitt lif.»
Han ville en gång veta, hvad det var att älska – och att vara älskad.
– Det kunde vara på tiden.
Men kunde han taga på sig det ansvaret, att föra ett barn i fördärfvet?
»Ansvar ...
Jag har också familjetraditioner!»
Ansvar ...
Vi veta icke själfva hvad sådd vi så.
Vi kunna icke åtaga oss ansvaret för någonting alls, hvarken för att gå framåt eller vända om eller för att stå stilla.
Var det inte någon som gick i trappan ...
Greta stod utanför, rödkindad af blåsten och hvit öfver axlarne af snö.
Greta satt i soffhörnet närmast brasan, och Hall satt bredvid henne med en stor portfölj i knät, ur hvilken han tog fram fotografier, etsningar och gravyrer.
»Hvad jag är glad att ni kom,» hviskade Hall.
»Ni dröjde så länge, och jag var så ensam.»
Men jag ville ju gärna se på era taflor.»
»Ni kan inte föreställa er hvad jag är tacksam för ert konstintresse,» sade Hall utan att småle.
I nästa ögonblick ångrade han hvad han hade sagt; han kanske hade sårat henne.
Han fann dock snart, att hans farhågor voro utan grund; Greta hade icke något utveckladt öra för ironi.
»Det är inte första gången jag röker,» sade hon. »Det fick jag lära mig i skolan; jag och en flicka till rökte värst i hela klassen.»
»Är det möjligt ...»
Och medan han tände hennes cigarrett, smekte han med ett långt ögonkast hennes duniga kind, hennes smala hals och hela hennes veka, spröda gestalt, som var stramt omsluten af en slät mörk ylleklädning.
Elden knittrade i bränderna, och därute pep vinden kring hörnet.
Hvad hon hade varit dum, då hon gick där hemma och tvekade och undrade, om hon skulle våga gå.
Visserligen var det litet opassande, men det gjorde ju ingenting, när ingen kunde få veta det, och dessutom måste man någon gång vara modig och trotsa fördomarne.
Hon var verkligen stolt öfver sig själf, där hon satt tillbakalutad i soffhörnet och log och drog långa bloss på sin cigarrett.
»Se här,» sade Hall, »nu kommer min pièce de résistance.»
Det var så underliga taflor; hon hade aldrig sett något liknande.
Hon förstod ingenting af alltsammans, men det tordes hon icke säga högt.
Och det var hon i alla fall inte, fast det alltid hade gått dåligt för henne i skolan ...
»Hu då!» skrek hon till halft ofrivilligt, då hon fick se en hemsk bild, under hvilken det stod »Lucifer».
Lucifer, det var ju den onde själf?
Inte kunde det vara något för en ansedd artist att måla af nu för tiden; förr i världen kunde ju allt möjligt gå an.
Han vände några blad på en gång och visade henne en bild, under hvilken stod skrifvet »Es war einmal».
Det var en gång ...
På en ängsmark i gulröd sagoskymning står en hvitklädd och späd prinsessa och lutar sig fram öfver någonting därnere i gräset, hon böjer sig ned och lyssnar med halföppen mun och vidgade skrämda ögon, som likväl le, och hon håller upp sin långa klädnad och är rädd att väta sina små fötter, där hon står på tufvan.
Hvad är det hon ser därnere i det sumpiga, våta gräset, och hvad hör hon, hvad lyssnar hon till?
Hon har också något att säga prinsessan, något som ingen får höra mer än hon ensam, och den hvita prinsessan böjer sig ned och lyssnar, leende och rädd.
Gräset prasslar icke längre, och trädens grenar kröka sig orörliga upp öfver synranden.
Greta satt med halföppen mun, leende och rädd som prinsessan själf.
»Jag är säker om att det är en förtrollad prins,» sade hon lågt.
»Ja,» hviskade Hall, »och han ber henne att lösa honom ur förtrollningen, och hon nickar med hufvudet och ger honom sitt löfte.
Han hviskar till henne hvad hon skall göra, för att han åter skall kunna bli prins, och hon står undrande och lyssnar och skälfver och ler.
Och hon blir rädd och blek och sveper den hvita klädningen tätt omkring sig och tror aldrig, att hon skall våga göra hvad han säger, ty det är något så besynnerligt, det som han bönfaller henne om, medan han ser på henne med stora ögon, stora och vida af en hemlig sorg.»
»Kanhända likväl, att hon gör det en gång.»
»Ja, kanhända ...»
Det var sagans doft och äfventyrets skimmer öfver bilden, öfver henne själf och allt omkring henne.
Sagans gulröda skymning blef till ett med det matta ljus, som spreds genom lampans orangegula skärm.
Den bruna drycken, som hon läppjade på, stack henne i gommen med sin söta och kryddade smak och sänkte henne i en ljuf, drömlik yrsel.
Cigarrettröken lindade en tunn blå slöja kring hennes hufvud och hans, som satt vid hennes sida.
Och hon böjde sig icke undan och ref sig icke lös, då Hall sakta drog hennes hufvud in till sitt bröst, smekte hennes hår, kysste hennes kind.
»Nej, nej,» mumlade hon knappast hörbart, men med slutna ögon och utan att röra sig.
Hon kände, att hon icke förmådde något.
Hon skälfde endast till ett par gånger och blundade och drömde sig in i sagans värld.
En konungasons öde
EN KONUNGASONS ÖDE
Skildringar ur Erik XIV:s sons lif
Beijers förlag, 1891.
Lejdebrefvet.
"Den irrande fogeln" finner sitt bo.
Skulle man någonsin tillämpa ordspråket "lifvet vexlar", så är det utan den ringaste gensägelse på Gustaf Eriksson, Erik XIV:s och Katarina Månsdotters son.
Med allt skäl kan man säga att han af lifvets vindkast slungades omkring som en boll från det ena landet till till det andra.
Än spåra vi honom i Tyskland, der haa dock utstod de svåraste lidanden, hans lefnad var underkastad; än finna vi honom i Sverige vid mötet med systern, än i Ryssland, i hvilket land ödet ändtligen förunnade honom en graf.
Erik XIV var en folkets konung.
Hans son var och är en i folkets ögon kär personlighet, kring hvilken en mystisk slöja drager ett djupt poetiskt skimmer.
Född arfvinge till svenska kronan, men genom farbroderns, den illistige Johan III:s ränker utstött derifrån, måste konungasonen landsflyktig irra omkring i främmande länder, och så godt som lifnära sig af andra furstars gifmildhet.
Ett vackert drag i Sigismunds karaktär är det, att han på alla möjliga sätt omhuldade Gustaf, och det oaktadt Johan III alls icke på något otvetydigt sätt lät förstå, att brorsonens uudanrödjande skulle ligga honom särdeles varmt om hjertat.
Se här Gustaf Erikssons korta, men oändligt vackra saga, hvars senare del utgör ämnet för vår lilla berättelse.
När upprorsförsöken mot Johan III blefvo allt tätare, begynte han, såsom man säger, draga öronen åt sig med afseende på hufvadmännen för uppviglingarne.
Alldeles utan skäl misstänkte han brorsonen, som var naturlig arfvinge till kronan, för indirekta stämplingar, oaktadt han ännu var bara barnet, och konungen beslöt för den skull att skaffa honom ur vägen.
Den hofbetjent, som erhöll i uppdrag att af dagataga den unge fursten, blef, såsom vi veta antastad af en Sparre.
Denne fattade nemligen misstankar och undersökte betjentens börda.
Derpå sände
Sparre den unge Gustaf till främmande land.
Så lyder en berättelse.
Den andra är den, att Gustaf redan vid sju års ålder blifvit aflägsnad från fäderneslandet och satt i jesuitskolan i Braunsberg.
Detta sista antagandet har de största skäl för sig, ty Gustaf hade ända från barndomen varit uppfostrad i katolska läran, den han också blef trogen så länge han lefde.
Rörande är det att känna den unge furstens lefnad i de tidigaste ungdomsåren.
Vetgirig som han var, sysselsatte han sig uteslutande med studier, och då nöden mången gång stod för dörren, måste han tillgripa de ytterste åtgärder för ätt skydda sig för undergång.
Så berätta häfdatecknarne, att han, ifrigt studerande om nätterna, måste använda dagarne till kroppsligt arbete för att kunna uppehålla lifvet.
De gröfsta och simplaste arbeten skydde han icke heller.
Än såg man honom såsom skoputsare på värdshusen; än såsom ryktare i stallen.
Det var isynnerhet i Wilna som hans mödosammaste tid förflöt.
Så hände det omsider, att han för att lifnära sig måste för bröd pantsätta sin faders dagbok för åren 1566 och 1567.
Men under det tidens stormar brusade omkring honom; under det farbroderns ränker omvärfde honom och mången gång hotade att störta honom i forderf, framstod ändock prins Gustaf såsom en personlighet, vida höjd öfver menniskornas usla småsinne.
Detta bevisas bäst derutaf, att kärleken till hans fädernesland, hvarifrån han tidt och ofta fick röna så mycket ondt, likväl bibehöll sig ren i hans själ.
Aldrig, äfven vid de största frestelser, tvekade han i valet, och hans vägran att ingå på ryska czarens anbud, då han varit tvungen att uppträda såsom Sveriges fiende, bevisar tydligt, att hans själ var ren som ett barns, som en ynglings, hvilken håller minnet af föräldrar och fädernesland såsom dess käraste skatt.
Svensken känner allt för litet Gustaf Eriksson.
Måtte dessa enkla rader lära honom att inse att i vår historia finnes en uppenbarelse, en ny Hamlet, värd det svenska folkets kärlek; en vemodig, poetisk natur, hvilkens snillegåfvor erkändes af hans samtid, som också för hans djupa insigt i kemin benämde honom: den andre Paracelsus.
Det skulle blifva allt för långt att här redogöra för Gustafs alla öden.
Vi inskränka oss för den skull att omnämna, det han omsider lyckades få träffa systern Sigrid på en ö i Stockholms skärgård och under stark bevakning, samt något senare, modern i Reval.
Derefter måste han på den hämdgirige Johans befallning återvända till Polen, hvarifrån han medelst ett kejserligt lejdebref inbjöds till czar Boris Gudunows hof i Moskwa.
Gustaf anträdde också resan dit, och det är denna hans vistelse i den gamla Kremlstaden, som vi här vilja teckna.
Regnet piskade obarmhertigt kejsarstadens gator och palats, och i det starkt rådande mörkret tog sig "staden med de hvita stenarne", såsom Moskwa benämnes, alldeles ut som en underskön nymf, badande sig i regnskurarne.
Det var ödsligt på gatorna.
Endast då och då syntes en dwornik i någon portgång.
Med sömniga ögon kikade han en stund längs gatan, liksom för att förvissa sig om, hur länge det skulle förunnas honom att vara ensam och i ro njuta af den förledande wotkan, som gjorde honom så innerligt säll och lät honom glömma alla förtretligheter, till och med Maritschas störtskurar af ovett.
Säkerligen tyckte också den gamle portvakten, vi få verkligen syn på en dylik, som i denna berättelse kommer att öppna raden af personligheter, att himmelens skurar vore en riktig välsignelse i motsats till Maritschas, det kunde man se på hans förnöjda uppsyn, då han sträckte ut det kala hufvudet och en ganska lång stund lät det sköljas af regnet.
Sedan han en god stund hållit på med denna rensköljningsmetod, drog han sig småningom tillbaka men tittade ännu en gång ut och spejade längs gatan, hvarunder dessa halfhögt uttalade ord förnummos från hans läppar.
"De ä' ute i qväll, båda två.
Ack det är en förnäm och god herre, som aldrig sagt ett enda ondt ord till mig.
Manin, brukar han ofta säga, du är en bra gubbe, och du skulle vara ännu bättre, om du inte hade din trätgiriga hustru att dragas med.
När qvinnor få lust att träta, så rinna orden ur halsen på dem liksom vattnet genom ett såll.
Ja, nog har han rätt, den förnäme herrn, som man påstår att vår fader czaren vill ha till man åt den sköna prinsessan Axinia", fortfor Manin med en suck och for med handen öfver den kalla hjessan.
"Men, det var besynnerligt, att inte han kommer på sin vanliga tid.
Hon stannar nog borta så länge hos furst Grenin, och så blir det väl äfven min lott i qväll, att få åtfölja honom när han hemtar henne.
Ack", och härvid suckade Manin ånyo, "om Maritscha vore så ung, så skön och så god som hans hustru.
Ack... ja, då vore hon nog inte hustru åt den fattige dworniken Manin, som nu inte har ett enda hår på sitt hufvud.
Dina fingrar, Maritscha, ha gjort min hjessa kal som Ukraines stepper.
Dina vredgade ord... men tyst, jag hör fotsteg", afbröt han sig sjelf och stack ånyo ut hufvudet genom porten.
"Tänk om det skulle vara..."
Längre kom han icke med sina tankar, emedan en groflemmad karl i detsamma stod framför honom, och sade med undertryckt stämma:
"Är prinsen hemma i qväll?"
Dworniken mönstrade nyfiket och på samma gång misstroget nykomlingen, och han var synbarligen mycket tvehågsen med sig sjelf hvad han skulle svara, ty den okändes hemlighetsfulla uppträdande förekom den genomhederlige Manin såsom just icke på sin plats.
Dworniken ämnade också utan att svara slå igen porten midt för näsan på den okände, när denne med en hastig rörelse hindrade Manin från att utföra sin föresats.
"Jag frågade dig om prinsen är hemma i qväll", sade den okände på nytt och nu med högre stämma, hvari ett tydligt missnöje låg.
"Har du inte fått mål i munnen att svara när man frågar, gamle gråskägg, så vet jag ett medel att göra dig meddelsam.
Tag det här!
Det är visserligen en obetydlig summa, bara femtio gyllen, men nog kan du förskaffa dig något nöje med dem och din hustru med, ifall du är så lycklig att ega en sådan.
Nå, är prinsen hemma i qväll?"
Manin visste icke rigtigt hvad han skulle svara.
Den tunga börsen vägde han betänkligt i ena handen, under det han med den andra tidt och ofta ref sig bakom örat.
Han visste icke om han skulle mottaga guldet eller ej.
"Prinsen är inte hemma", mumlade han och betraktade den okände, och ju mera han såg på honom, desto mera tyckte han sig märka, att det var en förnäm herre.
Det kunde ju icke heller vara annat, när han hade tillfälle att så der kasta bort femtio gyllen.
"Hvar är han då?" frågade den okände vidare.
"Jag vet ej.
Förmodligen hos czaren, den Gud och den heliga jungfrun beskydde!"
Den okände gjorde en omärklig rörelse af otålighet.
"Är hans maka hemma?"
"Nej."
"Hvar är hon?"
"Hos furst..."
"Säg ut, karl!" dundrade den okände och darrade af feberaktig otålighet.
"Jag måste veta det!"
Manin ämnade just svara, då med ens en tredje person oombedd trädde emellan.
Det var Maritscha, dwornikens maka.
Hon hade genast med sin naturliga skarpsynthet upptäckt huru det stod till.
"Jaså, du står här och låter besticka dig", skrek hon och ryckte med en snabb rörelse börsen ifrån Manin.
"Har du inte annat att göra, du, än att stå här och sladdra med hvem som helst.
Du skulle få hand om de här penningarne, du!
Heliga jungfru, om jag då skulle få se dig nykter en enda timme på dagen så länge penningarne räckte, så vill jag ensam utstå alla menniskors qval i skärselden.
Bättre kunna de användas i min hand.
Gå du in, odåga, och laga skorna åt mig, annars ska' jag börja med ditt skägg också, och det smakar, som du vet."
Med dessa ord knuffade den modiga qvinnan sin man åt sidan och slog med en häftig rörelse igen porten.
Allt hade gått så fort, att den okände icke kunde hindra det.
Sedan han hört, att Maritscha och hennes man aflägsnat sig, satte han ena handen till läpparne och lät höra ett skarpt ljud, liknande det när vinden far igenom en trång springa.
Många ögonblick förgingo ej, förr än en karl närmade sig med hastiga steg och vördnadsfullt helsade den förstnämde.
"Du stannar här", sade denne med befallande ton, "och ger noga akt på när prinsen går ut.
Snart kommer han väl hem.
Du får ändå inte aflägsna dig, utan vänta till dess han senare går ut.
När han kommer ut, ger du mig genast signalen, men du måste akta dig noga så att du ej blir upptäckt.
I synnerhet får du ej visa dig för dworniken i huset."
"Ska ske som ni befaller, nådig herre", sade tjenaren och bugade djupt.
"Tecknet vet du", sade hans herre.
Tjenaren blef ensam.
När ljudet af hans herres steg förklingat, tog han upp en liten flaska, satte den för munnen och tömde den till hälften i ett enda tag.
Ryssens ögon glänste då af fröjd och han mumlade för sig sjelf långa meningar, hvilka alla uttryckte den sällhet han erfor af wotkaflaskans innehåll.
Sedan han en stund sett sig omkring, lutade han sig makligt mot porten och snart började hufvudet att allt mer och mer sjunka ned mot bröstet.
Det var den obevekliga sömnen, som spelade väktaren detta lilla spratt.
För att få upplysning på det föregående, måste vi bedja läsaren följa oss några dagar tillbaka i tiden.
Vi begifva oss då till den borg, der Boris Gudunow residerade.
Denne kejsare var en kraftfull man, som länge tyglade de vilda passionerna hos sitt folk, och hans regering var för landet ganska lyckosam.
Men, liksom alls ryssar, hade han den älsklingstanken att utvidga riket på sina grannars, i synnerhet Sveriges bekostnad.
De bördiga östersjöprovinserna lågo honom mycket nära om hjertat.
Slutligen trodde han sig ha fått en idé, som, om den blefve utförd, skulle föra honom till målet och förskaffa honom de eftertraktade länderna.
Han fick nemligen höra, ätt en brorson till Johan III var i Polen vid Sigismunds hof, Och när det också kom till hans vetskap, att prins Gustaf var den egentliga arfvingen till svenska kronan, som genom farbrödernes, Johans och Karls ränker blifvit honom frånryckt, lät han genast sända bud till prinsen och bedja honom komma till sitt hof. Gustaf, som hoppades att 1 Ryssland vara befriad från den list och de försåt, som i Polen hotade hans lif, antog med tacksamhet inbjudningen och begaf sig till Moskwa.
Der blef han mottagen med all den prakt, som tillkom honom såsom konungason, och han var daglig gäst vid det ryska hofvet, hvars förnämsta prydnad han snart blef.
Han öfvergick också alla i manlig skönhet och i snille.
Detta gjorde också, att den intagande prinsessan Axinia snart fästade sig med en verklig kärlek vid Gustaf. Han märkte visserligen detta förhållande och det smärtade honom, emedan han med hela sin själ fästhängde vid den qvinna, som i Tyskland blifvit hans maka, och hvilken hade åtföljt honom till Moskwa.
Det tjenade till ingenting, att han yppade detta förhållande för czar Boris.
Denne kullkastade genast hans betänkligheter med de orden, att kyrkan kunde upplösa hans äktenskap.
Huruvida Gustaf sjelf var benägen därför, det känner man icke med visshet.
Men i betraktande af hans redbara karakter, måste man anse, att han icke skulle varit i stånd att svika den qvinna, vid hvilken hans varma själ fästat sig.
Nej, det var helt andra orsaker, som blefvo ämnen till den söndring, som snart nog uppstod mellan honom och czaren, och som till slut beredde hans undergång.
Det var ett par dagar före händelsen i första kapitlet.
I sitt arbetsrum gick czar Gudunow häftigt fram och tillbaka.
Starka sinnesrörelser skiftade hastigt om hvarandra i hans djupt markerade anlete, och ofta ljungade ur de stora ögonen en eld, som tydligt ådagalade, att vreden bodde inom den mäktige mannen.
Sedan han en stund gått fram och tillbaka tog han plats vid ett litet bord och lät hufvudet sjunka ned mot bröstet, under det han stödde ena armen mot bordskifvan.
Grubblade han på hvilka eröfringar han skulle göra härnäst?
Om han skulle anfalla Polen eller Sverige?
På intet af detta tänkte han nu.
"Han vågar trotsa mig", utbrast czaren efter en stund och sprang upp.
"Ah, det är också den förste som gör det?
Är jag ej herre här?
Har jag ej makten att låta honom omkomma när jag behagar?
Och hvem skall någonsin bry sig om honom?
Ingen, Kung Johan skall tvärtom känna glädje öfver att hans brorson kommit ur verlden.
Ha", utbrast den vredgade herskaren ånyo och stampade med foten, "de fördelar jag erbjudit honom, dem..."
I detsamma öppnades dörren försigtigt och furst Grenin anmäldes.
Vid ljudet af detta namn spred sig en svag ljusning öfver czarens stränga drag, och han sade med en ton, som röjde icke blott en viss otålighet, utan äfven tillfredsställelse:
"För in fursten!"
Strax derefter inträdde furst Grenin, en liten spenslig figur med ett ständigt smil på de tunna läpparne.
Sedan han vördnadsfullt helsat Boris Gudunow, som med ett pröfvande uttryck stadigt hade sina blickar fästade på hans anlete, sade han i låg ton, som hade han fruktat lyssnare:
"Har eders majestät kommit längre med den halsstarrige svensken?"
Det syntes tydligt, att czaren väntat sig denna fråga, ty han blef icke alls öfverraskad deraf, utan svarade med fullkomligt lugn:
"Nej, min bäste furste.
Jag blef just glad öfver att ni kom, ty ni brukar kunna gifva rätt goda råd.
Hvad skall jag göra med prinsen?
Alla de fördelar jag erbjuder honom, förkastar han.
Om det nu är, såsom han säger, af kärlek till sitt fädernesland, inom hvars gränser det aldrig mera förunnas honom att komma, eller af tillgifvenhet för den qvinna han äktat i Tyskland, det kan jag icke rigtigt förstå.
Om det sista antagandet vore det rätta, då... då..."
Czaren uttalade icke meningen.
De våldsamt knutna händerna och de flammande blickarna talade likväl till fyllest.
Furst Grenin sade också genast:
"Jag antager bådadera ers majestät.
Dock är det svårt att behandla prinsen på annat sätt än som sker, åtminstone så länge han eger i sitt våld det lejdebref, som ers majestät gaf honom utom..."
"Ah, ni framkastade med er vanliga slughet en vink åt mig, min käre furste", afbröt czaren lifligt.
"Lejdebrefvet, ja!
Skulle det icke finnas bland Moskwas befolkning någon person, nog djerf och nog förslagen att i hemlighet bemäktiga sig detta bref, som binder mina händer.
Sök upp en sådan, furste, och hans belöning skall blifva riklig."
Furst Grenin försjönk en stund i djupa tankar, och under allt detta gick czaren långsamt fram och tillbaka öfver golfvet.
Hans armar voro korslagda öfver bröstet, och blickarne envist sänkta ned mot jorden.
"Nu har jag en", sade ändtligen fursten och upplyfte hufvudet.
"Bra, bra", utbrast czaren och gnuggade händerna.
"Tror ni er kunna lita fullkomligt på honom?"
"Ja, ers majestät.
Som på mig sjelf."
"Hans namn?"
"Repnolsky."
"Ah, kaptenen vid mitt garde?"
"Det är en käck karl, jag vet det", sade Boris Gudunow med synbar tillfredsställelse.
"Jag har många gånger sett honom utföra handlingar, deri mod och förslagenhet spelat hufvudrolerna.
Vill ni, furste, gifva honom i uppdrag, att bemäktiga sig lejdebrefvet?"
"Som ers majestät befaller", svarade furst Grenin och reste sig upp.
"Nå, nå, inföll czaren leende, det är icke så brådtom min bäste Grenin.
Ser ni, jag väntar i hvarje minut prins Gustaf hit.
Ännu en gång, och det i dag, vill jag framlägga mitt förslag för honom.
Nekar han äfven nu; nåväl, då måste det ske som vi nu kommit öfverens om.
Stanna qvar, furste!
Det skall troligtvis intressera er att närvara vid ett så afgörande ögonblick."
Fursten bugade sig utan att svara.
Härunder tänkte Boris Gudunow uteslutande på det stundande mötet med Gustaf och utgången deraf och han kunde icke betvinga den lätta oro, som besjälade honom.
Furst Grenin deremot tänkte alldeles icke derpå.
Han sysselsatte sig helt och hållet med att utfundera bästa sättet att vinna kapten Repnolsky för ändamålet.
Kaptenen var en stolt och oböjlig natur, som kanske icke så lätt skulle låta beveka sig.
"Ah, jag har det nu", tänkte fursten, och smilet kring läpparne bredde ut sig, "en högre post vid regementet och, om detta icke hjelper, högre adelskap, se der de snaror, i hvilka jag skall fånga min man."
Slutligen anmäldes prins Gustaf. Ledigt och obesväradt inträdde den landsflyktige konungasonen.
Allvaret tronade på hans vackra panna.
Vemodet låg kring de hårdt sammanpressade läpparne, och i de vackra ögonen, dessa ljufva minnen af Norden och af den älskade modern, låg en sorgsenhet, som derifrån spred sig öfver hela det regelbundna, manligt sköna ansigtet.
Hans smärta och väl proportionerliga gestalt böjde sig lätt för czar Boris Gudunow, under det han med välljudande stämma uttalade dessa ord:
"Ni har låtit kalla mig hit.
Jag är till er tjenst."
Det låg någonting i Gustafs ton, som kom czaren att spritta till, och äfven furst Grenin kände sig obehagligt berörd af de skarpt uttalade orden.
Han fruktade ett stormande uppträde.
"Ni anar tvifvelsutan hvad det är frågan om", sade ändtligen Boris Gudunow och bjöd Gustaf intaga platsen bredvid honom.
"Jag förnyar i dag inför er mitt förslag.
Betänk er, min prins, innan ni för alltid stänger lyckans dörr bakom er."
"Jag har betänkt mig", svarade Gustaf icke utan en ansträngning, som framlockade stora svettdroppar på hans panna.