Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
“Jag skulle tro, att uttrycket låter försvara sig lika bra som ’blodig satir’ t. ex.
— — Jag säger således“, fortsatte han i docerande ton, “att här fins en blodig realitet, men också en högre — och hvad mera är — en oskadlig idealitet.
Jag försäkrar dig, att en af orsakerna till tidehvarfvets pessimistiska anda ligger just däri, att människorna ha andra ideal än biffsteken.“
“Din lära tycks mig något trångbröstad“, svarade Stolpe godmodigt.
“Men så är det altid med er radikaler — — ni begära helt liberalt oinskränkt frihet — — men bara så långt, att den inte kommer i kollision med era egna intressen.“
“Hvad menar du?“
“ Hvarför inskränker du idealiteten till biffsteken?
— Bara därför, att det är din egen favoritmat.
Hvarför inte så väl göra hela oxen till ideal?“
“Jag ber om ursäkt“, replikerade Bobbe, “den tanken har aldrig fallit mig in.
Och att du vågar dig fram med den, vitnar om en mindre vanlig grad af egenkärlek och själfförgudning.“
Stolpe skrattade, smått förlägen.
“Ja, hufvudegenskapen hos dina ideal var ju ändå den, att de skulle vara matnyttiga“, sade han.
Herrarne åto vidare under tystnad.
Stensons mimik var särdeles uttrycksfull när han åt — i synnerhet så här på tu man hand med Stolpe.
Han lade an på att se till ytterlighet materialistisk ut, smackade ogeneradt, slickade i sig såsen med knifven och vände nästan ut och in på ögonen för att beteckna att han njöt.
Förr i världen, på den tiden han “höll sig med ideal“, hade han proklamerat den satsen, att det just under ätandet visade sig, hur högt en människa stod öfver djuren.
Då hade han också ätit med gaffel — men det var en öfvervunnen ståndpunkt nu.
Vid större sällskap eller i damers närvaro uppträdde han visserligen ännu som en gentleman, men alltid med detta kalla, satiriska småleende på läpparne, som visade, hur grundligt han i själfva verket föraktade alla de där fördomarne.
Och i sällskap med kamrater — i synnerhet med Stolpe — tog han sin skada igen och var “naturlig“ på ett sätt, som ofta gränsade till cynism.
Efter slutad supé ville Stolpe gå hem, men Bobbe proponerade, att de skulle dricka en kopp kaffe för att smälta maten, och han lät öfvertala sig.
Han ångrade det sedan, ty efter måltiderna var Stenson alltid tråkig.
Dess utom blef stämningen denna afton särskildt tryckt därigenom, att de kommo att tala om Erik Häger.
Han hade varit intim vän till dem båda, och det var icke mer än ett halft år sedan de suttit vid samma hord tillhopa, fast han nu var både död och begrafven.
Han hade aflidit ung och förhoppningsfull och sörjdes därför af hela världen.
Hvad skulle då icke de känna, hans närmaste umgängesvänner.
Erik Hägers död hade för öfrigt gjort ett visst uppseende.
Det var i slutet af förra höstterminen som han gått upp på lasarettet för att genomgå en i vanliga fall helt ofarlig operation.
Efter fem dagars förlopp var han död af likförgiftning under de förfärligaste plågor.
Man påstod, att det skett genom operatörens slarf, att lancetten varit oren och öfverfört giftet.
Detta rykte väckte en storm af förbittring och ovilja emot läkaren.
Stenson hade varit en af dem, som allra minst förstått att beherska sig.
Han hade uppvaktat universitetets rektor och fordrat utredning.
Och då denne förkla- rade sig intet kunna göra däråt, hade han vändt sig till medicinalstyrelsen.
Men därvid hade det stannat.
Nu var saken i det närmaste glömd.
Tiden hade hunnit lägga sin falaska på den glödande förbittringen.
Bobbe fann, att hans uppförande vid detta tillfälle icke harmonierade med hans vanliga lugna skepsis.
Och när han lugnt öfvervägde allt, insåg han dess utom, att olyckan var en af de många, i hvilka slumpen spelar hufvudrollen, och hvilka det icke är möjligt för en människa att afvända — hur lätt det än kan synas efteråt.
De hade kommit in på detta ämne, och medan matsmältningen försiggick, fördjupade de sig allt mer och mer i stämningens vekhet.
Slött tillbakalutade, hvardera i sitt soffhörn, sutto de och framdrogo ur minnets skräpkammare en mängd smådrag i den aflidne vännens karaktär — först och främst alla hans goda sidor.
Men efter hand började äfven de lustiga att dyka upp, anekdoter och historietter aflöste hvarandra, och efter en timmes förlopp hade ett fullständigt omslag inträffat.
De hade blifvit lifliga och uppiggade — riktigt muntra.
“Om vi skulle ha oss en cigarr ofvanpå det här“, proponerade Stenson, när de bröto upp.
“Låt gå för det!“
Ingenting var för öfrigt vanligare än att gå och helsa på Karin, när man någon gång var glad.
Hon stod i en cigarrbutik, som var mycket gouterad.
Där var nästan aldrig tomt på gäster hos henne.
Boden var liten, men hade en särskild doft af trefnad öfver sig.
Man kände sig som hemma, när man slagit sig ner i den enkla korgsoffan vid fönstret, medan man såg hennes lilla smidiga figur röra sig kvickt innanför disken.
Karin var särdeles underhållande.
Hon var alltid glad, alltid munter och lika kokett.
Förebrådde man henne denna senare egenskap, svarade hon, att det var en cigarrflickas skyldighet att vara det! “Man har sina plikter“.
Hennes skratt var smittande.
Man kunde sällan vara allvarsam där inne.
Detta gjorde, att hon hade många beundrare.
“Hon är en liten solstråle“, var det gängse slagordet mellan desse, när det gälde att bedöma Karin.
Men Bobbe höll icke på den liknelsen, ty för det första var den gammal, för det andra hade icke han själf kommit på den, och för det tredje smakade den af idealism.
Och han hatade allt, som stötte på idealism.
Emellertid hörde han tydligen till en af Karins lifligaste beundrare.
Åtminstone hälsade han dagligen på i hennes butik för att prata bort en eller annan halftimme.
“Du är visst kär i flickan, din jesuit“, sade Stolpe en gång till honom.
Men Stenson log sitt öfverlägsna, försmädliga löje och svarade:
“Kär?
Hör du, tjockis, det kan passa en sådan gödgalt som du.
Jag är för intelligent till det!“
Och när Stolpe skrattande förklarade, att sådant kunde hända den bäste, utvecklade Bobbe sin mening vidare.
“Ser du, för mig är den där sinliga kärleken en ren affärssak.
Det skulle aldrig kunna falla mig in att bli kär i en kvinna för hennes yttre, vore hon än skön som Venus.
Den som skall slå an på mig måste vara framstående genom sina själsegenskaper.“
“Det där är onekligen en vacker teori“, replikerade Stolpe med ett ironiskt tonfall.
“Skada blott — — “
Stenson afbröt honom häftigt.
“Det är mer än en teori.
En dum och skön kvinna är för mig endast ett konstvärk, behaglig att se, medan hon håller käften, men inte längre.
Kommer jag att tala med henne, blir hon osmaklig, emedan hon då inte längre är konstvärk, utan människa.
Och en dum människa är för mig något vidrigt.“
Men Stolpe var ingalunda öfvertygad.
Han kände allt för väl Bobbes fallenhet för paradoxala teorier.
Karin hade en liten figur med smidiga och mjuka rörelser, ett käckt ansikte, prydt af en liten uppnäsa, långt ifrån vackert, men icke häller fult.
En lång svart fläta låg i mjuka linier långs åt hennes rygg.
Munnen var liten, och med sin korta underläpp tycktes den så beskedlig och oskyldig.
Men i ordstrid kunde den gifva skarpa svar, ibland till och med en smula elaka.
Hon blef glad öfver att se dem.
Stenson var en af hennes favoriter.
“God dag, lilla kaninen“, hälsade Bobbe med sin vanliga förtroliga nick, i det han slog sig ner i soffan.
“Hur mår ni?“ fortsatte Stolpe, i det han lyfte på hatten.
“Tackar bra“, svarade Karin och neg.
“Hur många ha gjort samma spirituela fråga som amanuensen Grindstolpe“, skrattade Stenson försmädligt.
“Har ni skrifvit upp det som jag bad?“
“Ne-ej.
De har jag glömt“, sade Karin med låtsadt allvar, i det hon lade hufvudet på sned, höjde ögonbrynen och såg honom in i ansiktet.
“Får det vara en ljus ’Idé’?
Hon höll i cigarrlådan med ena handen, under det att hon betraktade Stenson med en frågande min.
“Nej tack — den varan har jag själf.
Men gå till min vän klassiken och bjud honom.
Det är högst få gånger jag märkt någon ljusare idé i det där hufvudet; och när det någon gång varit, så har den alltid stuckit ut om munnen.“
Karin skrattade och gick bort till Stolpe med cigarrlådan.
Han var för tillfället allt för maklig att göra något slags försök till försvar.
“Mig kan ni ge en mörk ’Passion’, fortsatte Bobbe, i det han spefullt betraktade Stolpe, som slagit sig ner i soffan på väggen midt emot.
Nu tyckte denne tillfället vara lämpligt att taga revanche.
“Ja, skynda er att ingifva kandidat Stenhjärta en stark passion“, sade han på sitt breda, godmodiga sätt.
“Det kan han behöfva, som är så blaserad.“
Karin log matt, det såg ut, som gjorde hon det pliktskyldigast.
Stolpe kände på sig, att hon tyckte mer om Bobbes kvickhet.
Hon tog cigarrlådan och gick fram till Stenson, småkoketterande och naiv som vanligt.
“Låt bli att kokettera för mig så där“, sade Bobbe, i det han utvalde sig en cigarr.
Och i det han betraktade henne uppmärksamt och ogeneradt, tillade han: “Jag kunde annars bli frestad att tro någonting.“
Karin rodnade.
“Hvad då?“
“Det talar jag inte om.“
“Åhjo — säj’et“, bad Karin ifrigt.
Bobbe satt lugn, med det vanliga kalla leendet på sina läppar.
“Att ni är kär i mig“, förklarade han slutligen med en viss bestämdhet.
“I er?
— Hon skrattade till. — “Usch, hva’ ni är egenkär!“
Och i det hon vände sig till Stolpe, frågade hon:
“Är han inte?“
Jo, det var Stolpe mycket hågad att erkänna.
Bobbe var särskildt skämtsam i afton.
“Kom hit, lilla kaninen, så får jag stryka henne“, sade han och gjorde en betecknande gest med högra handen.
“Nej tack — jag är minsann struken tillräckligt — men stärkt också.
Akta er bara!“
Hon hotade honom skälmskt med handen.
Bobbe grep efter henne, makligt och lätjefullt.
Hon vände sig om, hurtigt, så att hårflätan dinglade.
“Hör — säg mig uppriktigt — är det er egen fläta?“ frågade Stenson i sarkastisk ton.
“Min egen?
Hon såg ytterst oskyldig ut.
Ögonbågarne lyftes, och det kom ett förvånadt uttryck i hela ansiktet.
Det klädde henne.
“Ja visst!
Jag tycker annars, att jag sett den hänga i en damfrisörskas fönster.
Men då var inte ni med.“
“Åh fy skäms!“
Hon ryckte till häftigt och slog därvid handen häftigt mot cigarrsnopparen.
“Aj, aj“, jämrade hon sig.
“Slog ni er?“ sade Bobbe lugnt.
“Ja, det var er skull.
Usch, hva’ ni är elak!“
“Det menar ni inte.“
“Blås på’t då!“
Hon höll en ganska liten och ganska hvit hand framför hans mun.
“Är det er mening, att jag skall kyssa er på hand?“ hånlog Bobbe.
“Nej, det går inte med mig!
Men ni har väl lyckats fånga en hel del på den kroken?“
“Ni är odräglig.“
Karin rodnade åter.
Hon var tydligen icke van vid, att man så där uppdissekerade motiven till hennes handlingssätt.
Stolpe hade suttit tyst och betraktat dem båda, medan de munhuggits.
Nu tyckte han, att en hel del af det hårda och kalla i Bobbes ansiktsuttryck mildrats, och han smålog för sig själf vid tanken på hans “teorier“, då han såg honom resa sig från soffan och luta sig öfver disken, medan han med en för honom ovanlig värme i rösten sade:
“Hur många af era kurtisörer tror ni skulle gjort som jag?“
“Kurtisörer?“
Hon såg en smula förnärmad ut.
Han lät sig icke bekomma.
“Ja, för ni vill då inte inbilla mig, att ni aldrig haft några — — eller att ni för närvarande icke har minst ett dussin?“
“Nej, det vill jag visst inte.
Vill ni se på mina suvenirer?“
“Ja tack!“
Hon tog fram en cigarrlåda, och Stenson började gräfva bland minnena.
Vid de allra flesta hade han någon anmärkning att göra eller någon kvickhet att komma fram med.
“En teckning af kandidat Frost.
— — Det där borde ha varit vinterstämning.“
Han gräfde vidare.
“Nej se!
Ett gratulationskort från Lundqvist!
Har ni minne af den slusken också?
— Och se där — en gubbe — fan hvad han är lik Blaren!
Hvem har ni fått den af? — Jaså, af Forshäll; det är visst hans porträtt.
Dra i remsan, säger ni! — Ah, han kan räcka ut tungan!
Ja, det är Forshäll upp i dagen.“
“Han sa’, att det skulle vara ni“, inföll Karin oskyldigt.
“Men jag försvarade er och sa’, att det inte var likt — — — för ni gör mycket värre gubbar.“
“Bravo“, applåderade Stolpe från sitt hörn, men Bobbe lät sig icke på ringaste sätt bekomma.
“Orden äro till för att dölja tankarne“, förklarade han bestämdt.
“Hade ni till exempel sagt, att jag var den stiligaste ungherre som fans i staden — — “
“Hvad då?“ afbröt Karin ifrigt.
Hon hoppades tydligen, att han skulle ge hugg på sig.
Men Bobbe hade hunnit besinna sig.
“Nåja — — då skulle jag tro, att ni en gång för omväxlings skull sade hvad ni tänkte“, fortsatte han.
Karin och Stolpe utbytte en blick, som tolkade deras gemensamma uppfattning, att Bobbe var egenkärleken personifierad.
Han fortfor att gräfva.
“Hvad är det?
En dödskalle. — ’Anders Ryde’ står där i pannan.
Hvem är Anders Ryde?
Jag ger mig fan på, att det är en medikofilare.
De där herrarne bruka alltid kokettera med dödskallar.“
Karin nappade hastigt undan ett hvitt papper, som låg bland de andra.
“Hvad var det?“ frågade Bobbe och grep efter det.
“Det hör inte dit“, förklarade hon, i det hon vände sig om och lade det i en ask bakom sig.
“Nå, då fortsätta vi.“
Bobbe fann för godt att affektera en total brist på nyfikenhet.
Han vände sig till Stolpe.
“Skall du inte vara med?“
Stolpe kom fram till disken och började gräfva med.
“Pelle?
Hvem var det?“
Namnet stod litet och omyndigt inne i en ofantlig galosch.
“Mins du inte honom?“ svarade Bobbe.
“Teologen — ångvälten, vet jag — makadamiseringsmaskinen — han med de förfärliga fötterna.“
“Jaså.
Jo, nu mins jag.
Han tog examen i fjol höstas.“
“Javisst.“
Karin hade fått något att syssla med.
Bobbe sträckte sig öfver disken och tog den hvita lappen.
Hon märkte det och sprang till, men hann icke förekomma honom.
“Herr Stenson!“
Hon var blek, ögonen glänste, och den lilla knubbiga näsans konturer framträdde skarpare än vanligt.
Det kom något spändt i hela ansiktet.
Hennes röst ljöd också märkvärdigt skarp.
Bobbe generade sig icke.
Hans ansikte hade sitt vanliga kalla, skeptiska uttryck.
Han drog sig blott några steg tillbaka, vecklade papperet upp och läste.
I ett ögonblick var Karin utanför disken och framme hos honom.
“Herr Stenson!
Ge mig det tillbaka!
Ah, gör det!
— Ah, läs det inte!“
Hon bad så bevekande, att Stolpe, som stått som passiv åskådare af det hela, kände sig helt rörd.
Bobbe läste.
Och allt efter som läsningen skred, antog det satiriska löjet på hans läppar karaktären af hånleende.
“Tror ni verkligen på det här?“ sade han.
“Ja, ja!
Man måste ha något att tro på!
Ah, ge mig det tillbaka — ge mig det tillbaka!“
Bobbe vek upp ett annat papper, som varit inlindadt i den hvita lappen.
Det var ett fyrkantigt urklipp ur en tidning.
När han läste det, försvann hånet från hans läppar.
Hon hade fattat hans arm.
“Ah, visa det inte för någon — — gör inte det!
— — Tala inte om’et för någon — — ah, säj’et inte!“
Hennes röst var lidelsefull och nervös, darrande af ängslan och rörelse.
Stolpe kände sig djupt rörd.
Men Stenson ville icke låta rycka sig med.
Han förvred sin mun till ett försmädligt grin, och medan han vek tillhopa papperet sade han i en ton som skulle förefalla öfverlägsen, men som i stället verkade obehagligt rå: “Flickan var kär i Erik.“
Karin stödde sig mot disken och dolde ansiktet i sina händer.
Stolpe betraktade sin vän med ovilja.
Hans uppförande tycktes honom så upprörande hjärtlöst.
Tydligen var Stenson icke häller själf herre öfver situationen, fastän han sökte dölja sin förlägenhet under ett blaseradt smil.
Från Karin hördes en darrande, halfkväfd snyftning.
Vacklande och hopsjunken, gick hon inom disken och försvann bakom gardinerna till sitt lilla rum innanför butiken.
Herrarne aflägsnade sig.
Det pinsamma uppträdet hade gjort stämningen tryckande.
Till sist bröt dock Stolpe tystnaden med en fråga.
“Hvad stod där på lapparne?“
“På den hvita stod präntad en sådan där naiv psalmvers, som talar om återseende i en annan värld.“
“Och på den andra?“
“Det var Erik Hägers dödsannons.“
“Jag bar mig dumt åt“, sade Stenson plötsligt.
Och nu öfverväldigades Stolpe af sin förtrytelse.
Den bröt fram i ord med stor häftighet.
“Så-å, du medger att du var dum.
Men det är sannerligen inte nog med det!
Plumpt, rått, riktigt brackaktigt bar du dig åt.
Det är din vanliga jargon: grina åt allting och låtsa, som om ditt hjärta var en enda stenklump.
— — Men jag känner dig, gamle schajas — — du är min själ inte så öfverlägsen, som du förefaller i början!“
Åter följde en stunds tystnad.
“Vi talade om romantik“, sade Stolpe i en något utmanande ton.
“Jag skulle aldrig kunnat öfverbevisa dig så slående, som detta lilla drag ur lifvet gjort det.“
Den lilla gnista af triumferande öfverlägsenhet, som han trodde sig spåra i dessa ord, var nog för att rycka Stenson in i en alldeles motsatt stämning.
Den kallade hela hans oppositionslust till lif.
Han skrattade till, kort och hest.
“Jaså, du skränar fortfarande om din objektiva romantik“, inföll han häftigt.
“Och du vill häri finna ett bevis för din sak!
— Det är sorgligt att jag skall behöfva säga dig att så icke är.
Jag har aldrig nekat till att den fans.
Jag har blott sagt, att den är en sjukdom, en pjunkig känsla, med hvilken man icke borde hysa något undseende.
— — Det kan väl hända, att man förefaller både sig själf och andra som en tiger, när man söker rycka den upp med rötterna, men jag anser det i alla fall vara bättre än att hjälpa människan att sylta in sig vidare.
Och vid närmare eftersinnande ångrar jag inte alls mitt handlingssätt i afton!“
“Nu är du dum“, sade Stolpe och påskyndade sina steg.
Det var, som ville harmen kväfva honom.
De hunno fram till Stensons bostad.
“Godnatt med dig“, sade Bobbe och räckte fram sin hand.
Stolpe fattade den icke, utan aflägsnade sig med en kallsinnig nick.
Stenson föreföll honom i detta ögonblick så hjärtlös, att han skulle vilja hata honom.
Och ändå visste han, att denna hårdhet blott var en mask, som han anlagt till skydd emot lifvets kyla.
Under den kväfde han alla yttringar af ett varmt hjärta och en glödande själ.
Tidigt om morgonen följande dag var kandidat Stenson åter i Karins cigarrbutik.
Hon stod på sin vanliga plats bakom disken och hälsade honom vänligt och gladt.
Det grep honom djupare än en anklagelse, hvad den stackars flickan tidigt hade måst lära att förställa sig!
På hans läppar syntes icke ett spår af det vanliga blaserade smilet.
Han nickade ej som annars, utan tog af sig hatten och fattade hennes hand.
“Förlåt mig!
Jag bar mig dumt åt i går!“
Nu var hon helt och hållet ur sin roll.
Hon stod med nedslagna ögon, utan att veta hvarken hvad hon skulle göra eller säga.
Vänlighet i sådana fall hörde tydligen icke till hvad hon fått lära.
Hon var visst icke van vid, att man bad henne om förlåtelse när man förgått sig.
Kandidaten var icke häller riktigt väl till mods.
Han fick en cigarr, tände den i största hast, betalte med jämna pängar, bugade sig hastigt och gick.
ETT LYCKADT SKÄMT.
Psykologerna påstå, att temperamenten egentligen äro lika många som individerna, men indela dem dock i fyra hufvudgrupper.
Om man utgår från detta fullt vetenskapliga antagande, hade Wissén och Dahlén således hvar sitt temperament.
Men nekas kan icke, att de kommo hvarandra mycket nära.
Båda voro till ytterlighet sangviniska.
Men hos Wissén fans det dess utom något koleriskt.
Han arbetade, trodde på sin egen kraft och sin begåfning, skref vers och hoppades på framtiden.
Dahléns temperament hade däremot en flegmatisk anstrykning.
Han hade icke spår af energi läste föga, tänkte föga, skref aldrig vers, men hoppades ändå allt af framtiden.
Denna termin bodde de tillsammans i ett rum, emedan de beslutit att “plugga“ och lefva billigt.
De voro i ungefär samma ekonomiska ställning, och tack vare sina höga vyer sympatiserade de ofantligt.
För öfrigt hade deras lif hittills varit tämligen enahanda.
Anders Persson från Witseltofta och Hans Persson från Dalby hade stött på hvarandra för första gång i katedralskolans tredje klass.
Som de båda voro “direkt från bondlandet importerade“ och därför ledo gemensam smälek af kamraterna, kommo de strax att sluta sig närmare tillsammans.
I sex år hade de varit knäkamrater i skolan; de hade blifvit studenter samtidigt och kommit till universitetet samtidigt, sedan de hvar för sig lämnat namnet Persson hemma och i stället medtagit födelsesocknens namn med den sedvanliga aksenten, som kommit i bruk, sedan namnen på -us nu mera icke voro tidsenliga.
— Wissén skulle således egentligen ha hetat Witsén; men han tyckte att det lät för witzigt för en andans man.
Och Dahlén insköt ett h för att sätta stil på namnet.
Det var ett tämligen litet rum uppe på vinden i ett gammalt hus, som framtidsmännen slagit sig ned i för terminen.
Möblemanget var icke häller särdeles storartadt.
Ett bord vid fönstret med en stol vid hvardera sidan — de respektive “pluggplatserna“ — en säng på hvar sin sidovägg, en gemensam kommod, en bokhylla och en byrå, likaledes gemensamma.
Öfver hvardera sängen hängde vanligen en långpipa — när den icke begagnades — och Wissén bestod sig därjämte med ett dåligt oljetryck af Luther, hvilken de båda såsom goda teologer betraktade med vördnad i hans egenskap af lillkatekesens författare.
Denna termin hade det varit särskildt klent med de båda framtidsmännens tillgångar.
Därför hade de måst inlogera sig i detta allt annat än komfortabla rum.
Af matsäckarne, som båda haft med sig från landet och genast slagit samman till en gemensam spiskammare, återstod icke mycket.
Någon ved hade de ej haft råd att köpa på nära en månad, och lika länge var det sedan de åto lagad mat till middagen.
Egentligen hade de icke behöft lida någon egentlig nöd, om de blott kunnat hushålla.
Men båda hade det felet att icke alls sörja för framtiden.
När de fingo pängar, lefde de som galningar så länge kassan räckte, gjorde de mest hufvudlösa resor — bland annat en gång till Skanör för att festa — åto dyra middagar med champagne, som de icke just tyckte mycket om, men ändå drucko, “för det var så fint“.
— Innan de visste ordet af, var kassan åter tom; och så vidtog försakelseperioden.
Nu var han sjuk emellertid, stackars Dahlén.
Han hade legat till sängs tre dagar redan, kände sig feberaktigt tung i hufvudet och trött.
Men han hade icke velat, att man skulle skicka bud efter läkare.
Wissén hade röstat för, att han skulle lägga sig in på lasarettet; där funnos ju frirum för universitetets räkning.
— Han trodde inte, att det var något farligt; ordentlig diet, värme, ett bad — — skulle snart återställa honom.
“Hade vi bara så pass mycket pängar, att vi kunde elda ordentligt!“
Det började lida mot slutet af höstterminen nu.
Många af kamraterna hade redan lämnat staden och rest hem.
Men Wissén var kvar för att plugga, och Dahlén af många skäl: för det han var sjuk, för det han egentligen icke hade något hem att resa till och för det Anders stannade.
Klockan var vid femtiden på eftermiddagen, men det var redan mörkt.
På gatorna blåste en bitande snöstorm.
Det pep och hvisslade ohyggligt kring utbygget på taket, innanför hvilket vännernas vindskupa var belägen.
En fotogénbesparande lampa af gammal konstruktion, med smal veke och dåligt ljus, stod på bordet framför Wissen, som satt på sin plats vid bordet, klädd i öfverrock med uppslagen krage, sysselsatt med att läsa gamla testamentet på grundspråket.
För att värma händerna bolmade han förtvifladt ur sin pipa.
Lampans sken nådde icke långt.
Det var blott en liten krets omkring bordet som var upplyst.
Sängen på väggen midt emot Wissén var alldeles i skuggan.
Dahlén med slutna ögon och försökte sofva.
Ofvanpå täcket hade han, till skydd mot kölden, anbringat hela sin återstående garderob: en vinteröfverrock, en trasig nattrock, kvarlefva från bättre tider, en kavaj, en väst och ett par byxor.
Han sträckte högra armen öfver täcket, slog upp ögonen och vände sig mot bordet med hufvudet stödt i högra handen.
“Hör du Anders — — hvad är klockan?“
Wissén såg upp från boken:
“Klockan?
— Har du drömt, att jag hade klocka?“
“Nej — men jag trodde, att du ändå något så när hade reda på det.“
“Ja, hon ska’ väl vara så där vid femtiden.“
“Inte mer — då är det ju långt ännu till natten.
— — Nå, det kan då göra mig det samma, antingen det är natt eller dag.
— — — Pluggar du fortfarande?“
Dahlén kröp under täcket igen:
“Hör du Anders, — här är allt bra kallt inne.“
“Åhja — här är friskt. — “ Wissén höll med båda händerna omkring pipans trähufvud och rökte. — “Hade jag inte den här kamraten som värmde mig, så vete fan — “