Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan den subjeelivitet, som ligger i bedömandet af hvad som kan vara till rikets sannskyldiga nytta, hvilket ofta nog och måhända merendels kan bero på en oförutsedd utgång, skulle göra det föga ändamålsenligt alt intaga i 9 § sorn en pligt för Konungens rådgifvare, uttrycken att göra kraftiga föreställningar vid sådana tillfällen; ty den ena kan finna ländande lill rikets sannskyldiga nytta, hvad den andra deremot skulle finna leda lill motsatsen.
Rikets allmänna lag och grundlag äro olijectiva begrepp, men ej ofta sådana subjectiva förhållanden, hvilka hvar och en bedömmer efter en åtgärds utgång och inflytande pä rikets sannskyldiga nytta.
Vi hafva sett under frihetstiden anklagelser gjorde för misslyckade planer och åsigter, ehuru dessa måhända någon gång varit föranledda af ädla motiver, men att här inflicka ord, så obestämda och subjecliva, som dem Utsk. föreslagit, anser jag ej tjenligt.
Hvad Hr Cederschjölds citation af 107 § angår, som lemnat skäl att för conscqvensens skull äfven i 9 § insätta orden ”rikets sannskyldiga nytta”, så får jag äran anmärka, att i detta afseende är förhållandet olika emellan 107 § och den 9 §.
I den 9 § Demi. afses tillfället, ögonblicket, då beslutet i Konungens rådkammare fallas, således innan man ännu kunnat se dess verkningar ; i den 107 § åter afses endast Const.Utsk:s åtgärder måhända 5 är derefter.
Der står: ”alt
Statsrådets ledamöter samfäldt eller en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta”; der må det gerna stå, ty der är fråga om ett samfäldt bedömande, ett system; med ett ord, der utgången visat sig, der må ett ansvar vara tillämpligt.
Men alt göra lilo
Den i September e. 111. det tillämpligt hvarje gång ett beslut skall fattas, innan verkningarne ännu kommit; i dagen, vöre ganska otjenligt.
Jag afstyrker bifall dertill.
Palmstjerna uti hans sista yttrande mot Hr Cederschjöld, i fråga om att ställa 107 § i öfverensstämmelse med den 9 §.
Den sista meningen af förstnämnde §, som angår egenskaperne hos rådgifvarne, hade icke bort undfalla den värde ledamoten.
Om nu den omtalta conseqvenseti emellan den 9 § och den 107 § skulle behöfva iakttagas, så borde naturligtvis jemväl denna sednare period af 107 § öfverflyttas till den 9 §.
Jag vill äfven fästa uppmärksamheten derpå, mine Hrr, att Hr Cederschjöld säger, det 107 § skulle stå utan sammanhang med grundlagen, om ej i 9 § orden ”rikets sannskyldiga nytta” infördes.
Const.Utskis tillgörande i afseende pä 107 § har likväl härflutit från den, i 105 och 106 §§ Utsk. åliggande skyldigheten, att först äska Statsrådets prot. och dem sedermera granska, samt att, då de finna att rådgifvarne i sina rådslag icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta, eller att den föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete ulöfvat, derom göra anmälan hos R.
St., på det, om R.
St. finna rikets väl det kräfva, de då hos Konungen skriftligen anmäla deras önskan, alt Han ville dem från deras embete såsom rådgifvare skilja.
Nu frågar jag, står denna § utan sammanhang med grundlagen?
Behöfver något derom i den 9 § inflyttas, och hvarföre?
Skulle en dylik princip följas för hvart och ett stadgande, som innefattas uti ett annat, så borde man omskrifva bela grundlagen och göra den till en enda §, och då fick man den säkerligen så, att ingen kunde förstå densamma.
Den frågan är enkel, att ansvarigheten för Statsrådets ledamöter efter 107 § hvarken blefve större eller mindre om de ofvannämnde orden inflyttades i den 9 §, men detta införande är skadligt och onödigt och bör i båda afseenden afslås.
Just de skäl, som Hr Cederschjöld anfört, då han sista gången yttrade sig, göra, att jag för min del mäste afstyrka antagandet af ifrågavar. förändring.
Hr Cederschjöld återkallade i minnet de tilldragelser ur våra häfder, då olika begrepp om hvad som uppenbarligen var rikets sannskyldiga nytta föranledde, att man först dömde meuniskor af med deras liufvuden, och sedermera återkallade domarne, ehuru man icke åter påsatte de afhuggna hufvudena.
Hr Cederschjöld tilläde, att Statsrådets ledamöter likväl måste finna sig vid tillämpningen af dessa olika begrepp om hvad som vore rikets sannskyldiga nytta.
Delta måste dock medgifvas vara en något hård fordran.
Jag befarar visserligen icke, att numera hädanefter några hufvuden komma att springa, men i alla fall tror jag ej vara rättvist, alt Statsrådets ledamöter måste finna sig vid de domar, som blifva afkunnade af ögonblickets olika begrepp om hvad som är rikets sannskyldiga nytta; ännu mindre tror jag detta vara öfverensstämmande med Sveriges verkligen sannskyldiga nytta.
Vår historia visar, från den Hr af Ce - Den 4 September e. m. 191 derschjöld omnämnde epok, huru lätt äfven de mest redliga män, i ifvern och ögonblickets ingifvelse, kunna irra sig, och jag är öfvertygad, att då 1765 års
Ständer upphäfde 1756 års blodsdomar, ingen hellre skulle önskat, att de kunnat äfven återgifva de förlorade lifven, än de många verkligt ädla och fosterländska män, som, i missledd ifver för hvad de du. trott vara fäderneslandets sannskyldiga nytta, verksamt bidragit till 1756 års förföljelser.
Man har talat om mycket saker; discussionen har höjt sig till det tragiska och högtidliga; man har talat om afslagna liufvuden, om svårigheten att återställa dem, och om nödvändigheten att finna sig i förlusten.
Jag lemnar derhän värdet af allt detta, men ber om ursäkt, att jag vågar påstå, att det icke det ringaste hörer till saken.
Man har vidare talat om svårigheten för utöfvandet af kallet, som Konungens rådgifvare: sådant kan icke nekas.
En hvar inser lätt, att det är ett af d^t svåraste af alla uppdrag.
Man har visserligen med skäl anfört, att ett säkert bedömmande af hvad rikets sannskyldiga nytta fordrar, är vida svårare än omdömen öfver grundlagen och rikets allmänna lag: sådant kan icke eller bestridas.
Vore förhållandet så, alt endast nyssnämnde tvenne lagar hehöfde afses, så vore enhvar, som är behörig att sitta såsom domare, äfven värdig att vara en af Konungens rådgifvare.
Men detta kall fordrar vida högre kunskaper, vida större insigter, vida större omdömesförmåga, just för att kunna i hvarje särskildt fall afgöra hvad rikets sannskyldiga nytta kräfver.
Att opionerna om rådgifvarnes förfarande vid fyllandet af deras grannlaga värf stundom kan komma pä afvägar, är en sanning, som beklagligen icke kan bestridas och de äro visserligen utsatte för den händelsen, att blifva orätt bedömde.
I sådant fall tror jag, lika med Hr Cederschjöld, att de måste finna sig i sitt öde och hoppas rättvisa af framtiden ; men ehuru vådligt rådgifvarekallet än må vara, kan jag likväl icke för min del inse, att deruti sker den ringaste förändring genom antagande eller förkastande af den nu föredragna lag-§. 9 § Reg.F., sådan den nu lyder, föreskrifver: ”Uti i alla mål, som hos Konungen i Statsrådet förekomma, skall prot. föras.
Statsrådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd hvarom i 106 och 107 §§ vidare stadgas, ovillkorligen lill prot. sina meningar yttra och förklara.”
De kunna således icke söka skydd bakom tystnaden; det är deras bestämda åliggande, att de skola yttra sig om hvarje förekommande ämne.
För mera tydlighets skull slutar § med dessa ord: ”Den, som ej särskild mening till prot. anfört, vare för beslutet ansvarig, såsom hade han styrkt Konungen att det beslut fatta.”
Nu komma härefter 106 och 107 §§■
Den förstnämnda säger, att om rådgifvarne uppenbarligen handlat emot rikets grundlag eller allmän lag, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådane öfverträdelser, eller dem vållat och befrämjat etc. etc. då skall Const.Utsk. ställa en sådan under tilltal af Just.Ombudsm. inför Riksrätt.
Deruti är ingen ändring 192 Den 4 September e. m. föreslagen; således blir det stadgandet sådant sora det är.
107 § innehåller, att om rådgifvarne i sina rådslag icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta, så beror det af Const.Utsk. att föreslå Ständerne, att hos Konungen anhålla om deras entledigande.
Man påminne sig, att de äro förpligtade alt afgifva sina rådslag, och det åberopade lagstadgandet, det må vara riktigt eller oriktigt, det må vara alltför mycket vådligt för rådgifvarne eller icke, så är det emedlertid ett grundlagsbud, som finnes, och hvaruti någon ändring för det närvar, icke är i fråga.
Hvad som åter är i fråga, det är blott att förtydliga den 9 §.
Hvad innehåller då denna §?
Jo, den innehåller en föreskrift för rådgifvarne om hvad de vid sina rådslag hafva att iakttaga.
Så snart dessa ord ”rikets sannskyldiga nytta” tillsättas, blir § fullständig.
Något omnämnande af ordet oväld behöfvcs icke, då orden ”allmän lag” redan finnas nämnde, ty allmänna lagen föreskrifver oväld, som den första af alla domarereglor.
Hvad åter angår de i 107 § förekommande orden ”nit, skicklighet och drift”, så hafva de icke afseende på rådgifvarnes åtgärder såsom rådgifvare, i det ögonblick de inför Konungen lemna sina rådslag.
Man vet att Hrr Statsråders befattning icke är slut i samma stund, de utträda ur conseljrummet; de hafva äfven andra åligganden, såsom att bereda målen, och tillse att Konungens beslut blifva satta i verkställighet.
Det är pä denna del af deras embetsbefatlning, som de nämnde orden syfta.
Den 9 § innefattar föreskrift om Statsrådens åliggande, när de inför Konungen afgifva sina rådslag, och ehuru någon förändring i sjelfva hufvudsaken icke åstadkommes, så anser jag dock att stadgandet i denna § blir bättre, redigare, fullständigare, blir så att säga ärligare, genom det att de ifrågavar. orden der insättas, ty är det väl fullt ärligt, att i den föreskrift man lemnar en person, uteslutes en skyldighet, för hvars åsidosättande en ganska betänklig ansvarspåföljd finnes stadgad.
En värd ledamot Hr Lagerheim har framkommit med en förklaring öfver orden ”rikets sannskyldiga nytta”, som är till den grad ny och besynnerlig, att jag är öfvertygad, att den värde ledamoten vid närmare öfvervägande förkastar densamma.
Han sade nemi., att rikets sannskyldiga nytta icke kunde inses förr än efteråt, och derföre vid rådslaget icke kunde komma i fråga, att Const.Utsk. som vore i tillfälle att bedomina hvarje sak efter sedan den gått i verkställighet och haft sina verkningar, deröfver skulle dömma.
Jag tror icke, alt det kan vara hvarken grundlagens, eller den värde ledamotens mening, alt någon menniska, vare sig Konungens rådgifvare eller hvilken embetsman som helst, lägre eller högre, skall bedömmas efter den mer eller mindre lyckliga följden af de åtgärder han vidtagit.
Såvida han gått till väga med iakttagande af hvad omständigheterne, då han handlade, gåfvo anledn. till, så har han fullgjort sin pligt, saken må sedan sluta lyckligt eller icke.
Eller vill man kanske antaga, att om en rådgifvare, t. ex. tillstyrkt afskickandet af ett örlogsskepp till Medelhafvet, men det Den 4 September e. m.
193 detsamma under resan stöter på grund och förolyckas, hans rådslag derföre varit stridande mot rikets sannskyldiga nytta, och att han derföre bör föreslås till entledigande ifrån sin befattning?
Då, efter hvad jag kunnat finna, alla de invändningar, som blifvit gjorda emot §, vid närmare påseende icke synas angå den sak, som är i fråga, och då förändringen, ehuru mindre väsendtlig den än må vara, likväl är en förbättring, tillstyrker jag R. o. Ad. att bifalla den föreslagna nya redactionen.
En värd ledamot har anmärkt, att i nu förevar. § den 107 § Reg.F. blifvit vid sisth riksdag måhända orätt införd, och delta förhållande påminner nogsamt om nödvändigheten vid detta tillfälle af en sorgfällig tillämpning utaf stadgandet i Reg.F:s 81 §, att i grundlagarna icke göra några förändringar, med mindre desse äro af högsta behof påkallade och äfven bestämdt nyttige.
Sedan införandet skett, kan naturligtvis denna oriktighet icke för det närvar, undanrödjas.
Förändringen är emedlertid icke af den natur, att den gör § otydlig, och medförer alldeles icke den af Hr Cederschiöld uppgifne nödvändighet att bifalla det nu föredragna grundlagsförslaget, såsom, efter hans förmenande, det enda medlet, att få det system fullkomnadt, som lagstiftaren, genom 107 §:s åberopande uti den 9 §, skulle haft för afsigt att uppställa.
Man behöfver icke mer än blott läsa den mening, hvaruti orden skulle införas, och jemföra dem med ordalydelsen af den tillika åberopade 106 §, för att genast finna, det denna mening och denna § stå i ett direct och oskiljaktigt sammanhang med hvarandra.
Uti 9 § och den period deraf, som är till förändring föreslagen, står nemi. uti tydliga ordalag uttryckt, såsom ett positivt stadgande för Konungens rådgifvare, att göra kraftiga föreställningar mot de beslut, Konungen tilläfventyrs skulle vilja fatta, hvilka voro uppenbarligen stridande emot rikets grundlagar eller allmänna lag.
Sedermera är för uraktlåtenheten att göra sådana föreställningar påföljden bestämd i den 106 §, der det heter, att finner Utsk. att någon Statsrådets ledamot uppenbarligt handlat emot rikets grundlag eller allmän lag — det vill här säga, om han försummat göra föreställningar till Konungen emot beslut, som äro grundlagsvidriga eller olagliga i öfrigt — så skall en sådan rådgifvare ställas under tilltal inför Riksrätt.
Samma påföljd stadgas deremot icke i denna §, för den händelse, att rådgifvarne uraktläte att göra föreställningar emot de Konungens beslut, som anses strida ”mot rikets sannskyldiga nytta.”
Införas nu sistnämnda ord uti den 9 §, så är det ju klart, att denna och den 106 § derigenom förlorade deras rätta och verkliga sammanhang.
Länge skulle det icke dröja förr än detta förhållande komme att inses, och så blefve man genast färdig att, till systemets vidare fullkomnande, i den 106 § jemväl införa orden ”rikets sannskyldiga nytta,” hvarigenom, på sätt jag redan i mitt förra yttrande anmärkt, ett vidsträckt fält öppnades för partihatet och partiandån att emot Konungens rådgifvare göra sig gällande. 2 II. 25 Den 4 September e. m.
Jag förnyar min anhållan om ogillande af den föreslagne grundlagsförändringen, pä det alt man icke deraf i framtiden må finna anledning att i 106 § söka tillvägabringa den ändring, jag i det föregående omförmält, och hvilken sannolikt ej eller komme att uteblifva.
Onekligen skulle en inconseqvens finnas i den 9 § mellan den 106 och 107, såvida icke de ifråga var. orden insättas; men jag får uppriktigt tillstå, att mig beha gar denna inconseqvens mera tills vidare, än om dessa ord skulle införas.
Jag skulle tro, att det vore bättre, som många talare erinrat, att stadgandet i 107 § nttogs ur 9 §, ty då komme man åtminstone icke alt hafva någon inconseqvens vidare.
Jag instämmer med Hr Printzenskjöld och tror, att af den nu befintliga inconseqvensen, hvilken man vill hafva afhjelpt, derigenom att orden ”rikets sannskyldiga nytta” insättas i 9 §, ovillkorligen en annan gång skall följa, att man äfven vill införa dessa ord i 106 § efter orden allmän lag, och deraf tror jag icke att rikets sannskyldiga nytta på längden kommer att vinnas.
Just på denna grund afstyrkcr jag Const.Utsk:s nu hvilande grundlagsförslag, ehuru jag måste erkänna, att conseqvens då icke finnes; öfvertygad, att någon ledamot af lliksSt:n, om den andra inconseqvensen stöter för mycket, att 107 § också finnes i den 9:de, nog hos Const.Utsk. gör anmälan att den § der får utstrykas.
Den ifrågavar. grundlagsförändringen anser jag hvarken högst nyttig eller nödvändig.
Jag anser det tvertom i väsendtlig mån skadligt, om, på sätt Const.Utsk. föreslagit, de omnämnde orden ”rikets sannskyldiga nytta” skulle komma alt inflyta i den 9 §.
Jag anser nemi., att Const.Utsk. genom detta förslag ådaglagt, att detsamma delat det misstag, som så rikligen vidlåder vår lagstiftning, om sättet för utkräfvandet af den ministeriella ansvarigheten, ledande dertill att en reservations-rätt skall nedläggas hos Konungens rådgifvare mot Konungens beslut.
Jag anser denna princip ytterst skadlig och högst förderflig, icke för Konungens rådgifvare, utan för sjelfva Konungamakten, för det constitutionella regeringssättet.
Det kan hafva sitt skäl, alt, under närvar, riksdags-form, en särskild § finnes i grundlagen nedskrifven, som talar om en petitionsrätt, yrkad emot Konungens rådgifvare; men detta är en sak för sig sjelf. 9 § Reg.F. omtalar allmänneligen hvad Konungens rådgifvare hafva att iakttaga i sina rådslag, nemi. i första perioden, att till prot. yttra sina tankar, och sedermera: ”Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, alt Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot rikets grundlag eller allmän lag, åligge det då Statsrådets ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra;” och här vill Const.Utsk. tillsätta orden ”rikets sannskyldiga nytta.”
Detta vill säga, att
Statsrådets ledamöter skulle vara nödsakade att anmäla sin protest till prot. emot ett af Konungen redan fattadt beslut, icke allenast mot tydlig lag utan äfven mot conventionelt begrepp om nytta, Mig vill det synas, att om en rättelse af ord - Den i September e. m. 195 ställningen i 9 § företages, den bör hafva för afsigt alt påyrka Statsrådets protest före, och icke efter beslutet.
Det kan likväl hafva sin anledn., att 1809 års lagstiftare i 9 § sagt, att Statsrådet skall vara ansvarigt om det icke lemnar en sådan protest till proh, då Konungens beslut är stridande emot allmän lag eller grundlag, derföre att genom ett sådant beslut kan uppenbart väld åstadkommas, och lagen fordrar att något straff derpå måste följa, och detta skall således bindas vid någon eller några af Konungens rådgifvare.
Helt annat är det, då man rådslår om rikets sannskyldiga nytta; det är sådant, som skall betänkas före hvarje Konungens beslut, det är något, som alltid tillkommer Statsrådets ledamöter vid alla tillfällen, och finnes i grundlagen föreskrifvet, och således icke eller bör här få ett särskildt rum.
Jag sade nyss, att en särskild § finnes, som omtalar möjligt uraktlåtande af en sådan Statsrådets ovillkorliga skyldighet: jag anser en sådan petilionsrätt icke vara constitutionelt riklig; men den finnes i våra grundlagar, är derföre helig, som en lagbestämmelse, men jag bestrider på det högsta, alt denna bestämmelse må inkomma i den 9 §.
Ilr Printzenskjöld tyckes hafva menat mig, då han talat om en ledamot, som skulle hafva anfört, att stadgandet i 107 § oriktigt inkommit i denna §.
Min meningär alldeles icke sådan; tvertom, jag vili hemställa till det H.
Ståndet, om vi icke just nu böra finna skäl att glädja oss öfver, att denna citation kommit hit, för att gifva anledn. till den rättelse, som är i fråga.
En annan värd talare, Hr Rosenblad, har tillstyrkt arslag ä den nya redactionen, af förskräckelse för de oredor, som skulle blifva följden af ett så obestämdt begrepp, som landets sannskyldiga nytta.
Men det ligger i sakens natur, att förhållandet skall bedömmas af Ständerne vid det tillfället, då fråga derom uppstår ; och de kunna icke dömma annorlunda än efter den öfvertygelse de då hafva, oaktadt det kan vara ganska möjligt, att det kan gå med dem, som det gick med Athenienserne, dä de förjagade Aristides för hans dygders skull.
Men jag vill blott lugna den värde talaren och dem, som af honom kunnat taga fruktan till sig, att saken hvarken blir bättre eller sämre i alla fall.
Dessa ord, om de stå eller icke slå i den 9 §, finnas ändock i den 107 §, hvilken förmodligen har samma kraft och verkan, som den förra; men det är nödvändigt för det logiska sammanhanget.
Uti 107 § stadgas äfventyr för Konungens rådgifvare, om de i sina rådslag underlåta att iakttaga rikets sannskyldiga nytta, och detsamma borde väl stå äfven i den 9:de, der rådgifvarnes åligganden bestämmes; ehuru, som jag nyss sagt, deras ställning blir likadan, efteråt som förut.
Discussronen har redan varat länge, och anhåller jag derföre, att blott i korthet få förena mig med de ledamöter, som talat för antagande af det gifna förslaget i den nu föredragna punkten.
De skäl, som för bifall till detsamma blifvit anförde, hafva till största delen utgått ifrån den grund, att man borde bereda conseqvens mellan 2 lagstadganden.
Delta skäl 196
Den 4 September e. m. respecterar jag; conseqvens är af hög vigt, ehuru vi hört cn ledamot föredraga inconseqvensen.
Men jag tror, att äfven något allvarsammare och djupare ligger till grund för detta förslags antagande, hvilket ock af en ledamot blifvit framstäldt, nemi. det, att man med dessa ords tillägg åsyftar ett klarare bestämmande af den ansvarighet, som nationen ägde att utkräfva af Konungens rådgifvare vid utöfningen af deras vigtiga kall.
Jag tror för min del, lika med lieie värde talare, att det icke är nog om
Konungens rådgifvare göra framställningar mot beslut, som hålla på att fattas, och hvilka skulle bryta mot grundlagen.
Delta har grundlagsstiftaren med rätta kallat oförmodade händelser.
Grundlagen är besvuren, och jag älskar alt tro, att brott deremot svårligen kunna komma i fråga.
Afven om beslut fattas, stridande emot allmän lag, så böra allvarsamma föreställningar göras; detta är också rätt och nödvändigt; ty misstag kunna mot vår allmänna lags mångfaldiga stadganden lättare inträffa, men dermed är också blott lagens torra bokstaf uppfylld.
Denna kan uppfyllas, och landet derföre icke stiga ett steg framåt; den kan uppfyllas, och beslut ändå fattas, stridande mot rikets sannskyldiga nytta.
Landet är i sanning icke väl belåtet, om ej, äfven emot sådane beslut, föreställningar, och ganska allvarsamma föreställningar göras.
Att härmed afscs det, såväl af mig som andre ledamöter, som inconstitutionelt varande reservalionsväsendet, det erkänner jag.
Meningen är, att föreställningar må göras; dessa kunna icke förekomma annorlunda än före beslutet, under det att beslutet fattas, och då är det väl också af behofvet påkalladt, att de göras, när beslutet sker mot rikets sannskyldiga nytta.
Jag, som älskar, att ansvarigheten måtte bli cn verklighet, att den må träffa, icke ord och reservationer, utan gerningar, alt dessa måtte bedömmas, jag voterar gerna för det hvilande förslaget.
Den §, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s pröfning och öfverläggning, innefattar, i min tanka, 2:ne väsendtligt åtskilda frågor, just i afseende på Statsrådens förhållande i Konungens rådkammare.
Den första perioden stadgar: ”Statsrådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, hvarom i 106 och 107 §§ vidare stadgas, ovillkorligen sina meningar till prot. yttra och förklara.”
Då äro således de meningar, som yttras, underkastade en ansvarighet, som kan komma att utkräfvas, antingen efter 106 eller 107 §§, ulan afseende på hvad uppmärksamhet
Konungen fästat på de afgifna rådslagen, emedan de stå i prot. för rådgifvarues räkning, oberoende helt och hållet af utgången å den fråga, som utgör föremål för öfverläggningen.
—”Konungen dock förbehållet att allena besluta.”
Konungen gör det afseende, han nådigst linner för godt, på de afgifne rådslagen och fattar sitt beslut.
— Nu kommer sedermera i den följande perioden följande stadgande: ”Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, att Konungens beslut vore uppenbarligen stridande emot rikets grundlag eller allmän lag, åligge det då Statsrådets ledamöter att kraflisra föreställningar deremot göra.”
Då inträder en annan skyldig - Den i September e. m. 107 het för Konungens rådgifvare, än som fans innan beslutet fattades.
Före beslutets fattande äga de endast att afgifva sina tankar öfver det ämne, som är i fråga, de kunna icke förutse hvad beslut Konungen, med anledn. deraf, kan fatta: men skulle då den oförmodade händelse inträffa, att Konungen fattade ett beslut, som vore stridande emot Reg.F. eller allmän lag; då inträder deras skyldighet alt deremot göra kraftiga föreställningar.
Nu har Const.Utsk. med sitt förslag velat, att
Statsråden skulle göra kraftiga föreställningar, äfven då Konungens beslut voro uppenberligen stridande mot rikets sannskyldiga nytta; men för det första blir det bra svårt för Konungens rådgifvare att säga, hvad som uppenbarligen strider mot rikets sannskyldiga nytta, och för det andra, är väl icke meningen, att för hvarje gång de kunna vara af olika tanka emot Konungen, i afseende på rikets sannskyldiga nytta, de då skola afgifva sådana kraftiga protester, i ändamål att förmå Konungen alt afvika ifrån sitt fattade beslut; ty det måtte vara meningen med de kraftiga föreställningar, som omtalas.