Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skall allmän förlägenhet i de af missvexter lidande vestra länen vid sådana tillfällen förekommas, är således klart och af erfarenheten bestyrkt, att man för hufvudsaklig del måste med reqvisitioner vända sig till närmaste utländska hamnar, t. ex. i Danska staterna och till vissa Östersjöhamnar, der upplag af spanmål vanligen påträffas; ty i Skåne och Östergöthland—■ jag nämner dessa provinser jemförelsevis — finnas icke, om ej såsom undantag, stående lager af äldre skördar, och årets skörd aftröskas ej der så tidigt, att den till någon betydlig del kan införas till sjöstäderna och derifrån aflastas på efterhösten, samt är följaktligen ej heller att påräkna för vestra provinsernas undsättande, med afseende på vintren.
För alt återkomma till den egentliga frågan om tjonliga undsättningsanstalter, får jag vidare vördsamt anföra:
Hvarje undsättning efter missvextår, som lemnats af Staten directe till de hjelpbehöfvande individerna, har, enligt hvad erfarenheten öppet och tillräckligen ådagalagt, medfört det genomgripande onda, att förminska undsätlningstagarnes besparingsoinsorger, tillintetgöra deras egen omtanka, upphäfva möjligheten af enskilde speculanters mellankomst, och sålunda uteslutande kasta hela den hjelpbehöfvande befolkningen i Statens armar, med stegrade anspråk på undsättning för tillfället, under förhoppning derjemte att fördröja eller undgå betalningsskyldigheten, den Staten vanligen icke kan strängt utkräfva, men den enskilde undsättningsgifvaren merendels lyckas att göra fullt gällande.
Jag härunder och efter missvextåren 1826, i83o och 1837, ty värr! kunnat i delta maktpåliggande ämne samla flera vigtiga erfarenhetsrön, och låter dem nu tala, anmärkande att Elfsborgs län ensamt hyser på 114 lill 1 15 qvadratmil lika stor folkmängd som de fyra nordligaste länen, Jemtlands, WesterNorrlands, Westerbottens och .Norrbottens tillhopa. 1826 nemi., då missvexten var total, men sent blef erkänd lill sina inträffade följder, måste länets innevånare allmänt undsättas med för Kronans räkning uppköpt spanmål på credit; och uppå betalningen, sorn bort erläggas vid slutet af 1827 och början af 1828, men som, i hänseende till tid efter i6G Den 7 Mars f. ra. annan mcllankomna moratorier, icke fick genom execntionstvång infordras förr än ilera och ända intill ro år derefter, och ej ens då i fullkomlig laga ordning, förlorade Staten ganska betydliga summor, dock relativt mindre än i andra ian. i83o åter användes andra olika, af mig föreslagna, undsättningsåtgärder sålunda, att behöfvande comliiuner dels fingo, emot gemensam ansvarsförbindelse, upptaga penuingeförskolt ur landtränteriet, för att sjelfve, genom valda comiterade, ombestyra nödiga spanmålsuppköp, dels ock beredas utväg, genom med enskilde entreprenörer afslutade öfverenskommelse!-, att i städerna Warberg, Götheborg, Uddevalla och Wenersborg erhålla och afhemta, afven pä credit emot borgen, allt på entreprenörens äfventyr, nödig spanmål både till brödföda och utsäde, för så vidt den ej kunde annorstädes bekommas.
Visserligen möttes i början dessa nya undsättningsanscalter med något missnöje från allmogen, som då tyckte det vara beqvämligare att, efter förra vanligheten, få tillita Kronans förråder, med beräkning på obegränsadt betalningsanstånd ; och flera cominuner anförde hos K.
M. klagomål öfver mina åtgärder härutinnan; men anstalterna genomfördes icke destomindre och lyckades fullkomligt, äfven i det fall, att statscassan snart nog återbekom de för ändamålet förskjutna betydliga anslagen af undsättningscreditivet oafkortadt eller med ringa förlust.
Min d. 3i Dec. 1831 till K.
M. afgifna und. berättelse om utgången, hvilken härhos bifogas*), tolde kunna bibringa närmare upplysning i dessa afseenden.
På lika sätt och med lika goda följder hafva undsättningsanstalterna i Elfsborgs län blifvit liandhafda och utförda efter den sist inträffade, eller iSäy års missvext.
En enda entreprenör, sorn hade fått lyfta omkring 5o,ooo r:dr i räntefria förskotter på viss tid, försträckte då åt allmogen spanmål för nära 120,000 rtdrs värde, utan att lian derpå gjort anmärkningsvärda förluster, oaktadt han en eller annan gång medgifvit förlängdt anstånd med betalningen.
Emedlertid tviflar jag nu mera ej derpå, att ju icke så beskaffade undsättningsåtgärder äro de vida tjenligaste och kunna hädanefter, när omständigheterna någon gång skulle påkalla Statens mellankomst, vid utomordentliga behof användas öfverallt med enahanda framgång och fördel, fastän deras utförande kan möta något större svårigheter, i hänseende till de norra länen, der tätare missvexter bör förutsättas inträffa.
De hafva dock, efter hvad man vet, med vissa modificationer äfven der blifvit tillämpade under sednare åren.
Jag tror mig väl känna, att sådant ej skett med lika fö rmånliga resultater i afseende på statscassans ersättning för dertill utgifna förskottsanslag; men det hufvudsakliga och välgörande ändamålet att undsätta af missvext li - *)
Den und. berättelsen är förut från trycket utgifven.
Den j Mars f. ra. dande, behöfvande landsorter, utan Stålens directa inblandning vid spanmålens utrninutering, lärer likväl äfven der hafva vunnits.
Om ej af annat skäl, ogillar således jag ifrågavar. för de norra länen särskildt föreslagna undsättningssätt derföre, att det skulle förtrycka den, efter min tanka, ensamt rätta och bästa ordningen för Statens mellankomst i undsättningsväg: varande jag ock fast öfvertygad, att om införseltullen å utländsk spanmål nu regleras orubbligen för ett antal år, ju flera ju bättre, så att enskilde personer kunna med någon säkerhet drifva spanmålshandel och upplägga varan, samt Staten tillika afhållen sig från hvarje direct inblandning i spanmålshandel!) efter missväxtår, men lemnar åt enskilda specuiationen att fournera behöfvande landsorter, jemte den skäliga vinsten och det motsvarande äfventyret dervid; skola de brydsamma förhållanden, som hittills ofta varit en för Staten tryckande och för undsättningstagarne mera skadlig än gagnande följd af Statens directa beröring med undsättning behöfvande individer, hädanefter uteblifva, fastän Staten kan nödgas uppträda såsom förläggare relativt till cotnmunerna eller till enskilde fournisseurer.
Detta sednare anser jag vid närvar, omständigheter, och då localförhållanden afses, måhända städse i framtiden blifva alldeles oundvikligt; och jag tillstyrker fördenskull vördsamt, att R.
St. måtte, med härå fästad uppmärksamhet, oafkortad! bevilja det crediliv, K.
M. genom Dess i ämnet aflåtna nåd. propos. påyrkat.
Jag anhåller, att detta mitt anförande måtte få åtfölja den nåd. propostn vid beslutad remiss till R.
Sits StatsUtsk.
Jag skall blott ett ögonblick upptaga R. o. Adts tid.
Jag hade trott, att denna dagen varit helt och hållet egnad för väckande af motioner; men jag finner af Hr Sandelhjelms uppträdande med anmärkningar mot en af mig förut väckt motion, att discussion äfven denna dag kan komma i fråga.
För min del skall jag dock inskränka mig lill den anhållan, att Hr Sandelhjelm, som påstår att premisser och conclusioner i mitt anförande icke quadrera, behagade med uppmärksamhet genomläsa mitt anförande, då sammanhanget emellan premisser och conclusioner förmodligen icke skall undgå honom.
Resultatet af de utaf mig utvecklade åsigter var nemi., att undsättning endast i de fall skulle lemnäs, när den genom enskilda specuiationen icke kunde åstadkommas.
Jag skulle punkt för punkt kunna vederlägga talaren, men anser mig nu, icke böra göra det, utan skall framdeles iakttaga ett lämpligare tillfälle dertill.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum kl. 6 på e. m. komme att fortsättas. i6S Den 7 Mari f. m. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., uppläste följande 7 motioner: i.
Då jag går att föreslå en förändring af Pr.
St:s K i k sg.c o n t or , åsyftande att för framtiden bereda möjligheten af alla skattemedlens afleverering i ett, under R.
St:s garanti och vård ställdt, up pbördscon to r, hvarifrån tili Regeringsmakten , efter behof, skulle utbetalas alla de summor R.
St. anslå till statsutgifternas bestridande; väntar jag mig, att detta mitt förslag skall anfallas, icke endast såsom en inkräktning på Konungamaktens område, utan äfven såsom stridande emot principen för Statsmakternes fördelning inom de eönstitutionella samhällena rn. m. Jag kommer likväl icke att i detta fall ingå i några vidlyftiga förklaringar, utan anser mig endast böra yttra den öfvertygelse!!, att en klok, rättvis och ordningsälskande regent synes mig med största tillfredsställelse böra öfverlemna åt samma nationens ombud, som utöfva folkets beskattningsrätt, att äfven låta besörja skattemedlens uppbörd; och Konungamaktens befriande ifrån obehaget att finna folket tillskrifva densamma någon, äfven den indirectaste andel i de vexationer, oordningar, balancer m. m., som inom denna del af statsbestyret understundom förefalla, synes mig snarare böra vara ett föremål för dess egen önskan.
Hvad åter den politiskt-pliilosophiska andelen af anmärkningarna angår, svarar jag på förhand, att nationernas olika sätt att anordna deras statsmekanismer utvisa, huru nödvändigheten att begagna de krafter, som vid organisationstillfällena finnas, vållat ständiga afsteg ifrån de statsvettenskapliga grundsatserna, och att i detta fall Sverige redan framvisar så många sådana,— hvilka likväl icke här misslyckats mera än andra i främmande länder,— att detta icke talar emot hvad jag tager mig friheten föreslå.
De eonstitutionella formerna synas i allmänhet lida af något halft i allt, som bevisar att de måhända under utvecklingen af folkens öden endast äro ämnade till öfvergångsformer; och den tid torde måhända inträffa, då ingen mera i Europa finner underligt, att de skattdragande folken icke af blotta förtroendet öfverlemnar till styrelserna att låta uppbära de skatter, som sannolikt till största delen, icke folkförtroendet, utan våldet och tvånget ifrån början förskaffat dem.
I vårt land synes det, som förhållandena mera än i de flesta andra länder gjorde en sådan förändring nödvändig.
Våra största statsinkomster äro af natur att icke kunna så noggrannt beräknas, som i de länder, der penningen utgör grundvalen för liela beskattningen, och der ett bestående eller åtminstone bestämdare skick i allmänna hushållningen förefinnes.
Naturalpraestationerna, som ännu äro hos oss bibehållna, och tullinkomsterna, hvilka under vacklande ekono - Den 7 Mars f. m. nomiska systemet-, mäste vara högst föränderliga, vålla, i förening med det vidunderliga af en femårig budget, att beräkningen af statsintraderna, till undvikande af statsbrist, snarare måste bestämmas under, än öfver sannolikheten, och detta medför oformligheten af dessa öfverskott, som, Uttagna af ett folk, hvilket med stora ansträngningar framkallar sina behof utur en ogen och svår natur, ådraga det en tryckande tillökning i utlagor utöfver det verkliga behofvet, samt genom medlens bortgående utur den productiva rörelsen äfven i betydlig mån försvårar den.
Det kan under sådana omständigheter icke anses planlöst eller klandervärd! att söka någon utväg till afhjelpande af dessa olägenheter, och R.
St. hafva redan gjort försöket.
Af gammalt har allmänna bevillningen ingått till Riksg.cont., och R.
St. anhöllo i8?,3, alt tullmedlen, såsom utgörande en intrad, hvilken R.
St. förmodade skulle lemna betydligt öfverskott, som kunnat minska contorets lånebehof, finge dit ingå.
Konungen vägrade att samtycka dertill, en vägran, hvartill våra regeringslagar, efter min öfvertygelse, icke berättiga Konungamakten, men hvarmed likväl R.
St. förden gången läto sig nöja.
Erfarenheten har likväl sedan visat, att detta Ständernes beslut hade ledt till de helsosammaste följder för Staten.
Betydliga räntor hade besparats för riksgälden, hvilken således hade varit långt tidigare amorterad, an den blifvit; och R.
St. skulle år 1834 säkert funnit sig i stånd att betydligen nedsätta skatterna, samt att förekomma den misshushållning, som deras sista statsreglering visserligen oafsigtligt medfört, att under dessa år nära 5 millioner uttagits af nationen utöfver hvad ”Staten tarfvat ”för sina anvisade utgifter.”
Då Riksg.cont. dessutom kunde berättigas att hålla en rörlig skuld fördel ringa belopp, hvartill en möjlig statsbrist, genom för knapp inkomstberäkning, skulle kunna uppgå, finner man lätt hvilken betydlig besparing i skatterna kunde derigenom vinnas, att ali uppbörd dit ingick, att cassaröreisen förenades med en inom behofvet begränsad upplåningsrörelse på korta terminer, och att Stats-cont. endast anvisade sina utbetalningar på Ständernes contor, som utbetalte medlen till det belopp R.
St. för hvarje titel anslagit.
Anvisningarna borde utvisa på hvilken titel anordningen ägt rum, och derigenom skulle god ordning och reda vinnas i de allmänna medlens förvaltning.
Statsverkets räkenskaper kunde genom en sådan inrättning mycket skyndsammare afslutas, bokföringen kunde der ställas på veckoslut, revisionernas arbeten underlättas, äfvensom StatsTJtsk.-s vid riksdagarna; med ettord, fördelarna af en sådan anordning synas så mycket öfverväga de inkast, som kunna göras emot densamma, att jag ingalunda är tvekande i anseende till följderna, om den infördes. 3 H. 22 170 Den 7 Mars f. m.
Besinnas det vidare, att R.
St:s Riksg.eont. mäste stå färdigt, för att, i liändelse.af behof, förvalta Rikets gäld; att det, genom grundlagarna införlifvadt med R.
St:s representerande emellan riksdagarna, icke i hast kan alldeles upphäfvas, åtminstone ej hvad dess öfverstyrelse beträffar; och att det äfven för bevillningens redovisande är till en del behölligt: så inses lätt, att en besparing för förvaltningen på det hela vunnes, enär detta eontor nu äger en ej obetydlig embetsmannapersonal, som kunde användas vid uppbördsredovisning och eljest måste öfverflyttas på indragningsstat och pensioneras.
Man vore äfven dä ifrån frågan om tillökning i Stats-contorets stat.
Af dessa skäl vågar jag föreslå: 1:0 att ifrån och med början af nästa år i84r, ali uppbörd af tull-, post-, ehart» sigillatae— och brännvins-bevi Ilning, sorn hittills ingått till K. Stats-cont., måtte af vederbörs uppbördsverk directe aflevereras till R.
St:s Riksg.contor; 2:0 att, ifrån och med år 1842, alla öfriga Statens inkomster af vederbör, uppbördsverk aflevereras till sistnämnda eontor; 3:o att den del af Räntekammarens personal, som genom denna reglering blifver i Stats-cont. öfverflödig, måtte öfverflyttas på Riksg.contts stat och tjenstgöra vid uppbördseassorna, controllen och revisionen inom nämnda verk; 4:0 att Riksg.cont:s tjenstemannapersonal äfven måtte dertill användas; 5:o att K.
Stats-cont. under loppet af år 1842 må äga att i sin cassarörelse, under redogörelseansvar, begagna öfverskotten å 1840 års statsinkomster, samt att derutöfver efter behof, enligt R.
St:s fastställda Riksstat, anvisa på Rdksg.cont. fyllnaden i de för hvarje titel i Riksstaten anslagna summor; 6:0 att ifrån och med år 1843 K.
Stats-contorets utgifter komma att helt och hållet bestridas genom anvisningar på R.
St:s Riksg.eont., hvilka böra bestämdt utvisa pä hvilken utgiftstitel utbetalningen är anordnad, och hvilka böra innehålla de bestämda villkoren för anvisningens annotation samt dess uppvisande inom viss tid, sorn för ordningen emellan och inom de begge contoren kan anses lämplig att stadga; 7:0 att collationering emellan båda verkens räkningar böra månadtligen ske, och årsafslut af desamma sist inom Februari månad af det följande året vara verkställdt; 8:0 att R.
St:s Riksg.eont. ifrån och med nästa år organiseras på det sätt, att denna nya befattning af contoret kan emottagas, under förutsättning, att den med året 1842 börjande mera utvidgade rörelsen, genom tillökningen i tjenstemannapersonalen ifrån K.
Räntekammaren, kan bestridas.
Jag anhåller om denna min motions remitterande till StatsUtsk., som, efter inliemtande af Statscontts och Riksg.
Den 7 Mars f. m. cont:s utlåtanden i uranet, lärer vara bäst i tillfälle att föreslå de tillägg eller förändringar häri, som för ändamålet kunna pröfvas nödiga. 2.
Deri förundran, som redan väcktes hos något hvar, da, efter i83o års riksdag, raan fann gamla passevolance-fonden undandragen all slutredovisning, 1829 års passevolance-inkomst afskild, och endast den ifrån och med i83o ingående passevolance-afgift uti den s. k. nya passevolance-fonden redovisad, under villkor att behållningen skall anses tillhöra rust- och rotehållare, har ännu mera ökat sig, då man af de sedan sista riksdag hållna Statsrevisionernas berättelser funnit de flera invecklade förhållanden, hvari de förvaltande verkens cassör kommit med denna förstnämnda, emot grundlagarnas föreskrift om offentlighet och emot all plägsed i vårt Iand, ännu förhemligade och oredovisade cassa.
Då deraf uppväckts den farhåga, att den gamla passevolance-fonden skulle kunna i tidernas längd gifva anledningar till större förluster, än de som nationen redan under de första i5 åren af dess tillvarelse fått vidkännas för densamma; då R.
St. icke synas vara af grundlagen berättigade att lemna nationens skattemedel oredovisade och undandöljda; då det icke finnes någon anleda, att denna cassa kan eller bör betraktas på annat sätt, än alla andra genom allmänna medel tillkomna cassör; och då slutligen, om ägaren ifrån att i sjelfva verket vara rust- och rotehållare, genom någon besynnerlig ödets skickelse, sådant oaktadt skulle anses vara okänd, den synes böra betraktas såsom fynd, hvilket då, åtminstone på den vägen, måtte tillkomma Staten: så får jag anhålla, att StatsUtsk. måtte för R.
St. utreda, huru rätta förhållandet med denna fond kan vara, samt föreslå R.
St. någon åtgärd, hvarigenom den kunde blifva redovisad och till Statens framtida nytta öfverlåten.
Jag vågar äfven föreslå, att StatsUtsk. måtte vid statsregleringen fästa sådana villkor för öfriga cassors och fonders anslag, att inga lån ifrån dessa till gamla passevolancecassan måtte, under hvilken förevändning som helst, kunna medgifvas.
Jag anhåller om remiss till StatsUtsk. 5.
Man har vid flera riksdagar förnummit behofvet, att genom någon samling af författningarna för rust- och rotehållare få utredt, hvari deras pligganden egentligen bestå; men besynnerligt nog har sådant aldrig kommit till någon verkställighet, oaktadt man sett comite'er i sådant afseende förordnas, och arfvoden för enskilde personer anslås.
Under en sålunda förevar, brist på erforderlig upplysning huru man kommit till det tillstånd af ökad tunga i Den 7 Mars f. m. afseende å beklädnad m. in. d., hvari rust- och rotehållare befinna sig, anhåller jag, att StatsUtsk. täcktes vidtaga någon lämplig åtgärd till befrämjande af en grundlig undersökning i dessa hänseenden, och till deri slutföljd, att knektekontrakterna måtte blifva återförda till iakttagelserna i deras ursprungliga innehåll.
Och vågar jag för Nerikes r,eg:te särskildt begära upphäfvandet af den alldeles olagliga tunga, som är soldaten inom provinsen Nerike ålagd genom påbudet, att han bör till hälften emot Kronan deltaga uti beklädnadskostnaden, hvilken orättvisa är så mycket större, som vid knektecontractets uppgörande för provinsen Nerike betydliga räntor anslogos till understöd för soldalbeklädnaden, men hvilka sedermera blifvit indragna till den då för tiden s. k.
Generalforrådscassan.
Jag anhåller om remiss tili StatsUtsk. 4. 11.
St. hafva begärt, att en förnyad instruction för Landshöfdinge-embetena, kronofogdar, häradsskrifvare och länsmän borde utarbetas; och det är mig sagdt, att en sådan äfven nu lärer vara färdig eller nära att blifva det.
Jag anser mig likväl — enär detta ärende synes vara af beskaffenhet att i flera delar hafva sammanhang med lagförhållanden, hvarpå menigheter och enskildes rätt kan bero, och under förutsättning att högsta domstolen i dessa afseenden blifvit hörd, — böra föreslå R.
St. att hos Konungen anmäla deras önskan, att H. M. täcktes visa R.
St, det förtroende, att, innan sådana instruetioner utfärdas, Ständerae mätte komma i tillfälle att derom meddela K.
M. deras åsigter, på det att, så vidt möjligt är, allt som rörer enskildes eller menigheters rätt, må vara af begge Statsmakterna godkändt, hvilket bör befrämja enighet och belåtenhet emellan folket och dessa med det i ständig beröring varande'myndigheter och tjenstemän; äfvensom derigenom R St. kunna sättas i tillfälle att bedomina, i hvad mån communalbestyren kunde, i sammanhang med dessa embetsbestyr, anordnas till vinnande af enkelhet och kraft i allt hvad som kan röra menigheternas allmänna angelägenheter.
Om remiss af denna min motion till 'Lag- och Ekon.- Utsktn får jag härmed vördsamt anhålla. 5.
Då det vore af stor vigt, att markegångssättningen blef beräknad efter medelmarkegång för flera ur, samt att förenkling och omsättning af räntepersedlarna stadgades, om hvilka åtgärder Konungen och R.
St. redan vid sista riksdagen voro i hufvudsaken en ige, ehuru de sedan icke blifvit bringade till verkställighet; får jag, på de skäl som fin - Den 7 Mars f. a. nas utvecklade i R.
St:s und, skrifvelse d. 17
Maj 1835 (N:o 344)> vördsamt föreslå: 1:0 att såsom grund för utgörandet så väl af kronotionde och afradsspanmål, som äfven af andra hemman och lägenheter ålagda räntor, måtte antagas medium af tio års markegång, sålunda uträknad t, att, sedan årets markegångspris blifvit faststäldt, detsamma tillägges de nästföregående g årens markegångspris i samma län eller district; blifvande tiondedelen af denna summa uti jemna ski 11 i tig ta
I det för året gällande markegångspris, hvarefter alla skatter böra utgöras; 2:0 att början härmed göres så fort ske kan, så att stadgandet må kunna följas vid nästblifvande markegångssättning; 3:o att såsom villkor, hvarunder den föreslagna markegångssättningen i allmänhet bör tjena till grund för bestämmandet af lösnings- och levereringsförhållandena emellan räntegifvare och räntetagare, måtte stadgas: aj att vid de tillfällen då det bestämda årspriset inom länet eller districtet uppgår till lika belopp eller öfverstiger det uträknade medium af sednaste 10 årens markegångspris i samma ort, uppsägning till leverering in natura af räntegifvare får äga rum, och att, då sådan uppsägning sker, räntepersedlafna skola lösas efter medium af de sista 10 årens markegång; bj att då berörde årspris understiger medium af sednaste 10 årens markegångspris inom samma‘län eller district, är det väl räntegifvare öppet, inom Januari månads utgång, på hittills vanligt sätt, tillsäga om han vill utgöra prsestationen in natura, men i det fallet åligger honom alt vid levereringen contant betala skilnaden emellan löpande årets pris och inedelmarkegångspriset; cj att då leverering in natura icke sker, forsel-lön på sätt hittills ägt rum af räntegifvaren erlägges, samt alt, då räntegifvare uppsagt till leverering in natura, han jemväl för hvarje tunna råg eller korn betalar 16 sk., samt för hvarje tunna bafra 12 sk., allt b:co, till räntetagaren, såsom ersättning derför att dennes uppsagningsrätt hädanefter upphör; för de räntor, som äro Kronan behållna, erlägges icke någon forsellön; dj att vid tillfälle af leverering in natura gäller, i afseende på ievereringsort, hvad nuvar. författningar derom bestämma, med det tillägg, att räntetagare icke må kunna anvisa ränta från socken eller enskild räntegifvare på mera än ett ställe; v pj alt likväl dessa stadganden icke lägga hinder i vägen för träffandet af särskilda öfverenskommelse!', då räntetagare och gifvare derom åsämjas; 4.‘o att räntepersedlarna må sammanslås, och, i afseende å sättet, förenklas i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Den y Mars f. m.
Kammar-collegii af R.
St., vid 1828—i83o årens riksdag, godkända förslag af d. 8 Dec. 1829; hvarvid bör iakttagas: aj att omsättning af räntepersedlarna verkställes på den allmänna grund, att ingen räntegifvare derigenom erhåller högre eller mindre grundskatt än förut, och att den räntegifvare, som kan komma att på ett eller annat sätt häruti anse sig förnärmad, må äga att i behörig ordning deri söka ändring; (Anm.
Att Kronans omhud äfven skulle hafva en sådan i'ättighet, synes betänkligt.