Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
General Staffeldt, hvars hufvudqvarter befanns icke långt härifrån, har blifvit klandrad derför att han icke i tid undsatte Spoerck, men han försvarade sig dermed, att då han icke hade öfverkommandot, måste han åtlyda konungens order, hvilka gingo ut på att mot fiendtliga anfall försvara den honom anvisade terrängen.
Om han splittrat sina trupper för att understödja förposterna, skulle han ha gjort sig skyldig till subordinationsbrott.
I följd af den operationsplan, som Kristian Fredriks gunstling, generalmajor Sejersted uppgjort, var dessutom Glommen den försvarslinia, bakom hvilken norska armén skulle uppställas.
Med anledning häraf blefvo de punkter, som under förra kriget så hurtigt försvarades af norrmännen, nu på sätt och vis vårdslösade.
Carl Johan, som för närvarande hade högqvarteret i Strömstad, gjorde genast derifrån en tur åt Prestbacka, åtföljd af arfprinsen Oscar, hvilken, efter hvad folket i trakten länge erinrade sig, under ridten uppför de svåra branterna föll af hästen, dock utan att skada sig, hvarefter han helt tåligt ledde honom fram till Bærby.
Sedan svenskarnes första ställning på norska jorden sålunda i all trygghet blifvit intagen, förskaffade en fintlig operation trupperna öfver Tistedalsälfven.
Den starka skara, som under generalmajor
Brändström blifvit beordrad att rekognoskera Tistedalen, fann bron upprifven och på andra sidan kapten Spoerck väntande med sin avantkår.
Men då han, såsom vi redan veta, icke erhållit någon undsättning, syntes han icke heller nu vara rustad för långvarigt motstånd.
Emellertid bjöd han käckt fienden spetsen.
Efter att en kort tid ha vexlat skott, ryggade han något tillbaka för att skaffa sig ett lämpligt skygd af några hus och gärdesgårdar, hvarifrån han underhöll en skarp jägareld, besvarad af svenskarne.
Brändström hade under tiden fått kunskap om ett vadställe i älfven, hvaraf han beslöt att genast begagna sig.
För att bedraga fienden, lät han börja en låtsad reparation af bron, liksom han här ämnat gå öfver, och medan elden underhölls på ömse sidor och arbetet med bron fortfor, gick en annan afdelning öfver vadet.
Det nya plötsliga anfall, som nu egde rum, tvingade kapten Spoerck efter en kort ytterligare fortsatt strid, icke att om igen taga en förändrad ställning, utan att fullkomligt retirera och än en gång lemna svenskarne vägen fri, med ett 40-tal fångar.
Och nu skulle vägen gå ända till
Fredrikstad utan att för närvarande belägringen af Fredriksten behöfde uppehålla.
Denna fästning var dessutom väl försedd i alla afseenden, hvaremot Fredrikstad, der flottan kunde möta, var en så mycket begärligare punkt som den beherrskade Glommen.
Det var dessa här betecknade förhållanden – svenskarnes ankomst till Tistedalen – som verkade den nattliga rörelsen vid Svinesund bland de der förlagda posteringarne.
Då svenska förpost-chefen följande morgon gått öfver sundet, var fienden bortblåst – och några underrättelser stodo ej att vinna af den alldeles förskrämda tullnären.
Nu sågs, samtidigt med arbetet på Carl XII:s väg, en stor hop materialer – hvilka genom fältmarskalken Essens försorg blifvit sammandragna – forslas framåt sundet.
Tidigt på eftermiddagen var en flottbro på sjutton pontoner slagen öfver vattenbandet, och på denna bro hvimlade det snart af de trupper, som här helsade
Norges fjellar under förhoppning att innan kort intaga Fredriksten, som härigenom afskars från all förbindelse med den norska armén.
Hela hären – med undantag af den afdelningen, som stannade qvar för att belägra fästningen – marscherade på det tre mil derifrån belägna Fredrikstad att påskynda dess intagande, som dock under tiden föregått ....
Carl Johan tog nu sitt högqvarter vid Svinesund.
Det hade då, efter nästan ändlösa underhandlingar, kommit derhän att svärdsudden skulle afgöra hvad pennan icke förmått.
Envist, såsom förut, hade Kristian Fredrik nekat till alla förslager från svenska konungens sida eller rättare från kronprinsens.
Dennes intalande löften voro visserligen både stora och ärorika, men norrmännen tänkte i afseende härpå lika med sin konung, framför allt erinrande sig att Napoleons lärjunge nödvändigt skulle hafva lärt Napoleons politik, i hvilken det alltid låg att börja med bländande löften.
Att i öfrigt säga det
Norges representanter icke redan anade slutet på den stora dram, som skulle utspelas mellan deras fjäll och sjöar, vore orätt; men det var utan tvifvel deras afsigt – hvad ock sedan bevisat sig – att, om de till namnet nödgades uppoffra sin sjelfständighet, det dock icke skulle ske i verkligheten.
Men konungen, ehvad han tänkte, var nu stum i det som angick hans enskilta tankar.
Alldeles oförberedt fingo de dock någon gång ett utlopp, beroende af sinnesstämningens svarta eller röda färg, och det var då som hans rådgifvare och hans krigare minst förstodo honom, ty med ett egensinne, som haft sin motbild endast i Sverges Gustaf IV, tog han nu partier och slog om partier, hvilket vacklande rubbade militärens tillit och förtroende, ja äfven dess känslor.
Kristian Fredriks vistelseort var under närvarande tid obestämd och rättade sig efter krigsoperationerna.
Man hade undrat öfver att den under de föregående krigen utmärkte general
Staffeldt icke blifvit anförtrodd kommandostafven, men konungen höll denna i sin egen hand och var så långt ifrån att önska den i Staffeldts, att han för alla olycksfalls skull utfärdade en så lydande order:
”För den händelse att vi skulle falla i fiendens våld eller träffas af en fiendtlig kula, skall generalmajor Sejersted såsom konungens generaladjutant föra kommandot öfver armén.
Han har det företrädet framför andra högre kommenderande att vara född norrman; och den, som på grund af ancienniteten icke vill stå under honom, må träda ur tjensten.
Han, tillika med statsrådet, är underrättad om vår sista vilja och önskan i sådant hänseende.” ...
Hvem vet om icke konungens misstro till Staffeldt – en misstro som äfven ansågs härflyta deraf att denne var född i svenska
Pomern och således från början svensk undersåte – just förorsakade den lätthet, som svenskarne hade att intaga sina första norska positioner.
Staffeldts förklaring hvarför han icke i tid undsatte kapten Spoerck synes ock tvetydig ...
Staffeldts medtäflare, generalmajor Sejerfeld, har det yttrandet blifvit fäldt, att han visserligen egde kunskaper och isynnerhet var stark i teorien, men förde kriget efter böcker.
”Som stabschef betraktad var han ej lämplig att ingifva kraftiga beslut, ej heller att stålsätta Kristian Fredrik, när energi var nödvändig.” – – – – – – – – – – – – –
För närvarande stod hans norska maj:t vid Rakkestad, dit han kallat Staffeldts och öfverste Hegermans kårer, omkring 16,000 man, med hvilka utan tvifvel något hufvudanfall var afsedt, då olycksposten från Fredrikstad – hvarom vi skola nämna i nästa kapitel – afbröt hans operationer.
Det var här Kristian Fredrik under det rådslag, som han höll, uttalade den märkliga meningen, att hans vänner gjort honom uppmärksam på, att han så mycket inlät sig i detaljer att han stundom förlorade hufvudsaken ur sigte, men att han nu var bestämdt besluten att gå allvarligt till väga.
Vid samma tid belägrade general Vegesack Fredriksten, och då rapport ingick att 5 à 6,000 norrmän nalkades för att angripa honom, gaf Carl Johan, som sjelf kommit tillstädes, generalen order att drifva fienden tillbaka åt Rakkestad.
Vid den fäktning, som nu uppstod, stannade den hedrande segern åter på svenska sidan.
Norrmännen återvände, och äfven vid anfallen under de följande dagarne segrade svenskarne.
Alla dessa fördelar väckte något öfvermod, och som ett bevis härpå omtalades ett lika qvickt som elakt svar, gifvet af general Vegesack till en norsk parlamentär, hvilken begärde några timmars stillestånd för att begrafva de döda.
Vegesacks svar lydde: att om de norska trupperna endast ville beqväma sig att stanna qvar, skulle han draga försorg om begrafning för dem allesammans ....
Men det är billigt och rättvist att, när man erinrar sig norrmännens nederlag, man äfven erinrar sig deras segrar.
Generalmajor Gahn – densamme hvilken som öfverste 1808 förde befälet öfver en af Armfelts tvänne flygkårer och den 24 april vid Medskogen tillfångatogs jemte nästan hela sin kår af dåvarande öfverste Staffeldt – denne generalmajor Gahn låg nu med sina bataljoner vid Eda skans i Wermland helt nära norska gränsen.
Emellertid hade nu uppbrottsorder kommit.
Gahn passerade gränsen vid Magnor den 1 augusti och tågade på vägen till Kongsvinger.
Under dagens lopp träffades vid Medskogen – än en gång
Medskogen – en trupp norrmän, men dock blef helt obetydligt blod spildt, emedan den drog sig tillbaka mot Kongsvinger eller rättare Lier ...
Lier ... hvilken vacker klang bör ej detta namn ega för svenska öron, då det var der som svenskarne, med sina dåvarande klena tillgångar och omgifna af köld och snö, under Armfelt vann sin förnämsta seger 1808!
Gahn satte nu några posteringar vid Medskogs kyrka, hvarefter marschen fortsattes till Lier, der norrmännen med stor tapperhet försvarade sig inom sina redutter mot fiendens anfall, riktadt från 8 à 10 kanoner.
Timma efter timma varade elden, men norrmännen behöllo sina verk, och svenskarne måste efter fem timmars förlopp retirera.
Vid Medskogs kyrka samlades åter den svenska truppen, der Gahn ville invänta proviant från Eda.
Ett rykte, medfördt af utsända spejare, berättade att norrmännen vid Lier fått betydlig förstärkning, en underrättelse, som bestämde Gahn att nu vända om till gränsen för att der få en mera koncentrerad ställning; men ”just som reveljen slogs kl. 3 om morgonen den 5” – berättar en svensk officer16 – angrepo norrmännen, kommenderade af öfverstlöjtnant von Krebs, svenskarne, som nödgades draga sig tillbaka.
General Gahn lät 200 man med 2 kanoner under kapten Spolander eskortera trossen till Magnor, men försvarade sig med den återstående styrkan mer än en timma, tilldess han, af fruktan att blifva kringgången, måste besluta sig till reträtt.
När brigaden hunnit vid pass en åttondels mil tillbaka, kom från kapten Spolander rapport att trossen blifvit angripen vid Skotterud, hvarföre förstärkning genast afsändes dit.
Nu blef striden allvarsam och vådlig.
De öfverlägsna norrmännen bragte sina fiender allt mer i trångmål, och slutligen befallde Gahn tredje bataljonen af Westerbottens regemente att försöka bryta igenom för att öppna väg för hela kåren.
Knorring satte sig sjelf i spetsen för bataljonen, hvilken bröt sig igenom norrmännens jägarkedjor.
Men de luckor, som på detta sätt uppstodo i norrmännens linie, fylldes snart återigen.
Svenskarnes ammunition hade tagit slut, och för Gahn återstod ingenting annat än att med artilleriet och den betäckning, som kunde ihopsamlas af infanteriet, slå sig igenom till förening med de förut framträngande Westerbottningarne.
Med 2 kanoner främst och infanteriet, för hvilket Gahn satte sig i spetsen, verkställdes detta i fullt fyrsprång.
Af de bägge andra kanonerna måste en qvarlemnas, men truppen kom dock fram till Morast och återtog der sin ställning, hvaremot norrmännen gingo tillbaka till Lier och Kongsvinger.
Om bron vid Magnor varit besatt i tid, skulle norrmännen här kunnat taga Gahns hela fördelning till fånga.
I denna på bägge sidor hårdnackade och blodiga affär förlorade svenskarne en kanon, 20 trosskärror, 11 officerare, af hvilka 5 voro sårade, och 293 man i döda, sårade och saknade.”
Naturligtvis skulle en seger sådan som denna väcka en varm glädje hos norrmännen, hvilka i närvarande krig hade så litet att glädja sig åt, och det synnerligast i de trakter, der hufvufstyrkan var koncentrerad och hufvudqvarteret befann sig.
Från detta utsände också generalmajor Sejersted en glädjebulletin, synlig i tidningen ”Tiden” (kanske en efterträdare till ”Budstikken”).
Detaljerna äro af det föregående inhemtade.
Ingressen lyder så:
”Vapenbröder!
Medan fiendens öfvermakt i denna del af riket nödgat oss att draga oss tillbaka och för ett ögonblick beröfvat er ansträngning dess förtjenta och vanliga lycka, har våra bröders tapperhet vid Kongsvinger haft en lysande framgång: den har förjagat fienden öfver fäderneslandets gräns.
Jag skyndar att meddela er de närmare omständigheterna” ...
(Här följer en på bästa sätt utlagd räkning öfver de vunna fördelarne och slutande, liksom nästan alla norska rapporter, med den underrättelsen att deras egen förlust i döda och sårade icke ännu så noga kunde bestämmas).
En högst egen händelse var i alla fall, att Gahn för andra gången efter sex år skulle på samma ställe få skatta så dyrt åt norrmännen.
Emellertid har det blifvit tillräknadt honom såsom en bravur, att han under dylika omständigheter slog sig igenom.
Efter denna konturteckning af ställningen på östra sidan af Glommen – denna Norges vigtigaste flod, som sträcker sin ena arm mot det mäktiga Dovrefjäll, den andra mot Herjedalen och slutar sin långa färd i Skageracks famn – är det tid att öfverse tilldragelserna vid dess mynning och trakterna deromkring.
Intagningen af Fredriksstad17.
På en af de första augustidagarne märktes ett förskräckligt spring i Strömstad.
Det var just icke något egentligt fjäsk – men spring var det.
Isynnerhet flögo adjutanterna fram och åter och efter dem gatpojkarne, så långt de tordes.
Affären var den att Carl XIII, som kommit till staden, skulle, lam och krank som han var, transporteras från sin boning i det då så kallade Ekmanska huset, nära tullbryggan, just ned till denna hamn för att gå om bord på en der väntande jakt, hvilken skulle föra honom till linieskeppet ”Gustaf den store.”
Såsom man vet, var det hans maj:ts afsigt att, medan hans adoptivson underkufvade norrmännen från åtskilliga punkter på landsidan, sjelf taga hand om sjökriget.
(Hans inträffande på linieskeppet få vi på annat ställe se).
De arma upptråkade officerarne ute på eskadern vid Långöarne hade ändtligen fått tillfälle att låta några champagnekorkar springa för nöjet att se sin långvariga overksamhet förvandlad i aktiv verksamhet.
Nu skulle den flytande staden komma på fötter, och derföre nedrefvos de luftiga hemmen, hvilka hade sin plats i de små gräsöcknarne, som snart stodo lika tomma och öde som förut – och ännu mera öde, ty gräset var nedtrampadt och liknade färgen på de grå klipporna.
Hur oändligt grant var ej på en af de sista julidagarne det skådespel, som utbredde sig öfver det genomskinliga hafvet, skådespelet af de 70 à 80 kanonsluparne lemnande sin station!
Men hvilken ännu ojemförligt grannare syn var det ej, att på något afstånd från Hvalöarne, den närmaste norska ögruppen, se deras ståtliga slagtlinie utbreda sig med sina hotande eldsvalg.
Vesterut spelade solens glänsande strålar öfver de kryssande linieskeppen.
Och inne i viken mellan ögruppernas bägge land förmärktes de norska kanonbåtarne, hvilka, såsom det troddes, hade för afsigt att småningom draga svenskarne in i det trånga farvattnet, der elden då från såväl sjelfva båtarne, som från de på stränderna gömda batterierna finge spela mot det ringa antal svenska slupar, som här kunde röra sig.
Men affären dog, innan den föddes.
Hastigt uppflöt från den efterföljande svenska chefsjakten en signal att stanna.
Ögonblickligen hvilade årorna.
Manskapet skulle rasta och förfriska sig.
Långt efter det förfriskningen egt rum, låg likväl eskadern ännu orörlig.
Officerarne uttömde sig i otåliga gissningar, och dertill fingo de god tid, under det timmarne försvunno.
Slutligen doldes den lilla norska flottan, liksom den stora svenska, i mörkrets skuggor och dimmor.
Natten hade kommit.
Första morgongryningen förrådde emellertid att norrmännen ansett att de gjort nog, då de visat sig för en så öfverlägsen fiende och, så att säga, inom sina väggar bjudit honom spetsen.
Nu blef undran och otåligheten, ja, harmen hos de unga stridslystna militärerna af både sjö- och landtarmén än större.
Det framkastades till och med något om afund och att orsaken, hvarför norska flottiljen fått undkomma, helt enkelt var den att linieskeppen af stiltjen hindrades från att, såsom meningen varit, deltaga i första striden.
Af de norska meddelandena synes att amiral Puke, flottans öfverbefälhafvare, redan den 26 juli uppfordrat flottiljen vid Hvalöarna att ge sig; men kommendörkapten Fastings, under hvars befäl de 40 kanonbåtarne stodo, afslog uppmaningen och drog sig, enligt sina order att vika för öfvermakten, om natten den 27 tillbaka åt vestliga sidan af Kristianiafjorden, efterlemnande löjtnant
Klinck för att observera ställningen.
Amiral Puke, som skulle haft Carl Johans befallning att taga eller sänka den norska flottiljen, lärer ha fått emottaga en allvarsam tillrättavisning derför att han lät den oantastad draga sig tillbaka, i stället för att då genast angripa med skärgårdsflottan.
Huru som helst, blef det nu, med eskaderchefen öfverste Wirsén i spetsen, en onyttig jagt efter de bortrymda.
Vid undersökning af stränderna hittades väl de tomma batterierna, från hvilka nästan allt var bortfördt, men kanonbåtarne sjelfva voro liksom bortflugna, och nog hade deras befäl skrattat godt, ifall det kunnat se en stor del af den vördnadsbjudande svenska flottan i alla riktningar söka efter dem.
Härvid gjordes dock en annan upptäckt, hvars följder lyckligtvis icke blefvo farliga för svenskarne.
En större brigg kom neddrifvande emot dem.
Den kom utan beväring, men icke utan innehåll.
Hastigt, liksom genom ett trollslag, uppstod en tjock rök, derpå en vådlig mängd eldflammor, och så lyste fartyget i full brand.
Vinden dref det likväl i annan riktning, och en osäkerhet qvarblef, och qvarblifver alltid, huruvida meningen var att sprida eld i svenska eskadern eller att blott förstöra den proviantlast, som nu icke kunde komma någon annan än fienden till godo.
Då första kanonslupsbataljonen, d. v. s. den sökande bataljonen, efter sin förspillda dag ankom till norra sidan af Kyrkön, den nordligaste och största af Hvalöarna, kämpade redan dagsljuset med mörkret.
Himlen bådade oväder, der den genomkorsades af tunga moln, mellan hvilka då och då en blixt framblänkte.
Emellertid var scenen på ön rätt liflig.
Der lågo redan de däckade kanonsluparne, och landstigningstrupperna, som gått genaste vägen öfver ön, hade upptändt stora eldar, der de, hopvis liggande, muntrade sig vid glammet af sin egen språksamhet och ljudet af musikkåren, som ännu icke blifvit tystad af åskan.
Slutligen kom dock detta ögonblick, och knappt nog hade man hunnit få skydd i hvar vrå på båtarne, innan en riktig orkan af åskslag utbröt, föregången af hvita blixtar och efterföljd af hela skyfall af regn.
Då detta en stund vidvarat, dundrade det till som om det bäfvande ljudet från domsbasunen blifvit utsläppt.
När man kunde se och urskilja föremålen, befanns stormasten på en af däckssluparne splittrad, och just på den, der öfverste Wirsén, som öfvergifvit sin chefsjakt, tagit nattqvarter.
Räddningen af såväl den antända slupen som en stor del af de andra kanonsluparne med deras besättning tillkom uteslutande en enda mans, en gammal volontärs, kallblodighet och rådighet.
Besättningen hade skyndat att hals öfver hufvud komma från fartyget, men han stannade qvar, hastigt betäckande krutdurken med fuktiga hudar och segel.
Exemplet var icke förspildt, så fort den första förskräckelsen lagt sig hos folket.
De unga männen återvände, och räddningen fullbordades, ehuru sjelfva slupen för tillfället icke vidare kunde användas.
Namnet på den gamle hjelten har, likt många andras i hans stånd, blifvit oupptecknadt; men något slags reel belöning erhöll han jemte hederstecken.
Efter att hafva skådat all denna eld på förhand, var det naturligt att såväl officerare som manskap längtade att sjelfva få gifva någon, men ännu syntes ingen utsigt härtill.
Ingen fiende, intet bakhåll – allt rent.
Kanonslupsflottan delades nu.
Den mindre delen skulle åt öster genom Svinesund för att från sjösidan angripa Fredrikshall.
Större delen drog norrut mot Fredrikstad, hvars stränder badas af en vik, danad genom fasta landet på ena sidan samt Kragerön och Kjogön på den andra.
I denna vik utfaller Glommen med en så stor vattenmassa, att det derigenom uppkomna strömdraget särdeles försvårar inloppet.
Fredrikstad, vackert och välbygdt, är liksom inbäddadt mellan vallar, grafvar och fästen.
Förutom hufvudfästningen har det flera skansar rundt utomkring jemte Kongstens citadell.
Och likväl ville det ej mera till än att norske befälhafvaren på Kragerön, denna stela klippö, som tycktes kunna försvara sig sjelf, skulle så taga miste att han ansåg den vara tillräckligt bemannad med 1,200 man och de ringa anstalter, der blifvit vidtagna, äfven tillräckliga – ett svårt misstag, då man besinnar att Kragerön är liksom hufvudnyckeln till Fredrikstad och Fredrikstad liksom hufvudnyckeln till Glommen.
Det var åt öfverstlöjtnant Hjertman som denna position blifvit anförtrodd.
Söder om Kragerön, och skild från den endast genom ett smalt sund, ligger Kjogön.
Hit nalkades den svenska eskadern, sedan den lemnat Hvalöarna och här möttes den ändtligen af en frisk jägareld.
Straxt utsattes båtarne, hvilka nästan lika fort fylldes; och den värderade eskaderchefen, med skeppskikaren i hand, befann sig i têten för den efter landstigningen snabbt formerade kedjan.
Derpå gick det öfver stockar och stenar, och alla dessa så kallade ”gemene” man, mest unga bondsöner, som aldrig stått för eld eller kula, visade nu att om vikingablodet sofver, sofver det dock aldrig så hårdt att det ej vid behof vaknar.
Kulorna hveno omkring dem, och en och annan blef också sårad; men de syntes dock så glada och sorglösa som om de gått till dans, och deras tappra officerare, som föregått med exempel, kunde ha skäl att vara lika belåtna med dem som med sig sjelfva.
Den klippa, hvaraf Kjogön består, har på högsta punkten ett vakttorn.
Härifrån fingo svenskarne snart se huru norrmännen, kastande sig i sina båtar, hastade till Kragerön.
När svenska truppen efter sin första dust med fienden återkom till landningsplatsen, började solen sjunka, färgande med ett guldrödt sken master och rår på de stora örlogsskeppen, hvilka lågo midt på fjorden mellan Hvalöarna och Kjogön, mot den vågiga ytan afspeglande sina jätteformer.
I detsamma kom från svenska sidan för fulla segel en jakt styrande mot flottan.
Hastigt for en blixt med rök ur en af ”Gustaf den stores” styckegluggar, dånet af ett skott rullade öfver djupet, medan den kungliga flaggan och vimpeln flögo upp i toppen på en af dess master och rårna fingo lif genom det derifrån hurrande sjöfolket.
Exemplet från chefsskeppet efterföljdes öfver hela flottan: skott på skott hördes, eld och rök korsade hvarandra, tills alltsammans låg insvept i ett purpurkantadt rökmoln.
Carl XIII hade stigit om bord och amiral Puke med hela staben såsom sig bort helsat segraren vid
Hogland, hvilken nu pro forma skulle öfvertaga befälet öfver bägge eskadrarne.
Något senare än denna scen egde rum på vattnet visade sig en annan på Kjogöns östra strand, väl värdig en målares pensel.
Alltsom natten blef mörkare, lyste derifrån allt klarare åtskilliga eldar, och mot dessa syntes tydligt konturerna af menniskor, som rörde sig omkring dem, sysselsatta med något fantastiskt göromål.
I sjelfva verket var arbetet i harmoni med tiden, de mörka gestalterna och den nattliga teatern.
Det var sjöartillerister och båtsmän sysselsatta med att ”bereda glödgade kulor.”
Den 3 augusti sträfvade kanonsluparne, uppehållna af den starka strömmen, utmed Krageröns östra strand, från hvilken de oupphörligt helsades af norrmännens jägarkulor, som, så ofta det kunde ske med verkan, besvarades med ett drufhagelskott.
Slutligen lade man till vid ett ställe, der stranden var mindre hög.
Den trupp, som här landsattes, råkade ut för ett särdeles äfventyr, nemligen att blifva beskjuten af sina egna landsmän.
Lyckligtvis skedde anfallet på för långt afstånd att skada, och då det upptäcktes att flottans volontärer, som från annat håll blifvit sända att vara behjelpliga vid öns intagande, tagit sina svenska bröder halländningarne för fiender, blef det i all hast lyckönskningar att ingen olycka skett.
Marschen fortgick nu mot öns norra ända.
Flera infanteribataljoner stötte till, man ordnade sig i brigader och – hur illa att ej ha mer att säga – innan kort var ön öfvergifven af fienden samt kanonaden i full gång mot Fredrikstad.