Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förf. har sökt koncentrera denna novell kring vissa hufvudscener och att här och hvar gifva läsaren nödiga hvilopunkter i omsorgsfullt utförda situationer, men dessa äro ganska godtyckligt valda samt icke alltid tillräckligt ingripande i handlingens gång.
Den utförlighet, hvarmed t. ex. begrafningen eller färden efter barnmorskan behandlas, står icke i den rigtiga proportionen till dessa händelsers betydelse.
Man ser stundom, huru förf. söker anledning att få framlägga sina detaljerade studier öfver strandbefolkningens plägseder; af kulturhistoriska intressen lockas han att glömma de konstnärliga krafven, forskaren tränger novellisten undan, och konstverket spränges.
I sammanhang härmed står, att denna berättelse lider under en sammanblandning af allmän, typisk skildring samt individualiserad framställning af menniskor och situationer.
Hvad »Karin» angår, har förf. här gjort det vågstycket att mot slutet införa sig sjelf, sålunda att bryta det påbörjade kompositionssättet och göra novellen till en »jag-novell», och man kan icke säga, att han misslyckats.
Den innerliga ton, i hvilken skildringen är hållen och i hvilken författaren ständigt framskymtar, gör öfvergången mindre bjert och mindre skärande.
Men dessa missgrepp äro rent tekniska; de äro tillfälliga och kunna utan svårighet bortarbetas.
Det hufvudsakliga och väsentliga ligger i skildringarnas sanning, den yttre och inre, i deras åskådlighet och djup.
Geijerstam har med »Fattigt folk» lärt oss att känna svensk natur och svenskt folklynne, såsom ingen samtida författare här hemma.
Han skildrar skärgårdsnaturen i stormnätter och i blåsiga, kalla, klara senhöstmorgnar, så att den storslagna ensamhet slår emot oss, hvilken hvilar öfver dessa gårdar och hus, som krypa samman, små och ensliga, mellan den mörka, tunga granskogen och det vida, öde hafvet.
Han skildrar lifvet på en arrendegård derute i skären, der den bistra kampen för lifvet och hvad lifvets är trycker sin prägel på menniskorna, formar alla deras tankar och bestämmer alla deras handlingar, är som en jernked, i hvilken de måste krypa, slägte efter slägte, bindas fast och släpa sig fram under lifvets långa, förfäande enahanda.
Eller han tecknar, såsom i »Karin», en liten idyll, lika fin som sann, en enkel historia om ungdomskärlek och stilla resignation och ett ädelt lif i det tysta, innerlig i tonen som en folkvisa.
Men vill man rigtigt lära känna Geijerstams egendomliga författarepersonlighet i dess mest pregnanta uttryck, må man läsa »Förbrytare».
Denna lilla skiss betecknar, enligt min mening, höjdpunkten af hans diktning.
Den är i konstnärligt afseende utan vank och lyte: i komposition, i karaktärsteckning, i naturmålning.
Den eger en dramatisk spänning, som annars ingenstädes hos Geijerstam.
Berättelsens tvenne personer äro icke endast hautrelieffigurer, som så ofta hos denne författare, långt mindre kropplösa abstraktioner, utan fristående figurer med skarpa konturer.
Stilens robusta, tvärhuggna kraft och de med en stämning af vild och kärf energi mättade själsanalyserna, enkla men djupa, återkasta öfver scenerier och situationer en egendomligt hemsk, hvass dager.
Det är svårt att välja exempel, ty novellen är jemngod från början till slut.
Det är att hoppas, att Geijerstam fortfarande skall utöfva sin diktning på det område, han genom »Fattigt folk» beträdt.
Han skulle derigenom fylla en stor lucka i vår nya literatur, hvilken just han erhållit förmågan att fylla.
Och det vore ett godt stycke lifsgerning.
PIETARI PÄIVÄRINTA.
Den hand, som fört pennan vid dessa teckningar ur den finska allmogens lif, hvilka i tvenne samlingar »Bilder ur lifvet» föreligga i svensk öfversättning, har sjelf en gång hållit om plogskaftet.
Päivärinta har sjelf varit bonde, innan han börjat skrifva om den finske bonden.
Han är en »selfmade» man, han har begynt med två tomma händer, och han har uteslutande sig sjelf att tacka för den ställning han vunnit såsom privatman och skriftställare.
Han har sjelf lefvat de finska böndernas lif, materielt och andligt, lidit som de, fröjdats som de, tänkt deras tankar och känt deras känslor, och derför kan han skildra denna samhällsklass djupt och sant, såväl i det väsentliga som i smådragen.
Till detta intima umgänge med folket kommo hans psykologiska skarpblick, som klarnade genom hans menniskokärlek, samt hans lefvande intresse att studera karaktärer, hvilket förädlades och värmdes af den samma.
I sina bästa noveller är författaren sjelf med; och det är just detta, att han sjelf varit med, som gör den enkla, stundom något otympliga framställningen så kraftig, så målande, så illusoriskt åskådlig och som tillika verkar, att dennas hölje liksom glider undan, blottande de kraftigt formade dragen af hans diktarefysionomi.
Då Päivärinta skrifvit om den finska landtbefolkningen, har han endast skrifvit om hvad han hört och sett, ofta hvad han sjelf personligen genomgått.
Han har farit kors och tvärs genom sitt hemland.
Han har vandrat till fots genom aflägsna bygder, i hvilka det icke fans någon allmän farväg, och han har färdats ensam i mörka vinternätter med snöyra öfver vida, öde isflackor, på hvilka han ständigt fruktade att köra vilse samt jemte hästen falla offer för blåsten och kölden.
Han säger sjelf på ett ställe, att han under sina resor alltid brukat taga in på bondställena i stället för på gästgifvaregårdarne, emedan han derigenom satts i tillfälle att kasta en och annan blick in i menniskohjertat samt studera folkets lif och karaktär, seder och bruk i olika landsändar.
Han träder ständigt sjelf direkt fram ur sina skildringar såsom den hjelpsamme, menniskovänlige person han är.
I »En frostmorgon» – der han säger, att den syn, hvilken om morgonen mötte honom från frostkylda tegar, gjorde hans hjerta så ondt, att det svartnade för hans ögon, emedan också han sjelf många gånger fått känna frostens härjningar – undervisar han gårdens unge läslystne och kunskapsälskande son om grunderna för nationalekonomin och nyttan af ängsodlingar, uppmanar honom att söka statslån för odlandet af det på gårdens egor belägna kärr, i hvilket frosten lurade, gifver honom åtskilliga allmänna råd och anvisningar samt ställer om, att en tidning kommer till gården.
Och liksom han här lagt grunden till upplysning och genom denna framkallat ekonomiskt välstånd, hvilket i sin tur välsignande återverkat på en hel kommun, så förhjelper han i en annan novell, »Min hustru», en medmenniska till återvinnandet af hennes förlorade samvetsfrid.
Han sitter i sin afsides vrå i stugan och hör det främmande folket tala om sina egna angelägenheter, efter dagens arbete, vid aftonbrasan, och får på detta sätt mången inblick i menniskohjertat samt allmogens yttre och inre lif.
Han slår sig i tal med den fattige gubbstackare, hvilken han en marsdag upphinner på vägen; han tager upp till sig i släden den gamla tiggargumman, första gången som lefvande, andra gången såsom lik, och den olycklige »rotegubben» anförtror honom hela sin lifshistoria.
Öfver allt är han en hjelp och en tröst, öfverseende med den menskliga skröpligheten, sträng mot råheten, förebrående mot hårdheten, kännande andras sorg och olycka som sin egen.
Han älskar sitt folk med en kärlek, som röjes icke blott i ord, utan äfven i gerning.
Han verkar i det stora genom att verka i det lilla.
Och alltjemt ser han hela folket i skepnaden af den enskilde och familjen.
Då han, i »En frostmorgon», ligger sömnlös på sin hårda bädd, tänker han på gårdsfolket och på allt det elände, som frosten, om den kommer, skall bringa öfver det samma.
»Men det var ej blott denna gårds och dess innevånares tillstånd som sålunda stod lefvande för mina sömnlösa blickar, utan hela vårt folks.
Jag hade i gårdsfolket sett en typ af hela vårt folk, dess lidanden och strider.
Jag tyckte mig i gubbens söner se hela den finska segheten och uthålligheten, då de ej ville tro, att frosten nu skulle komma, och visade sig så lugna och likgiltiga för hela saken, såsom om det vore något helt vanligt.
Endast gubben tycktes vara i stånd att frukta det värsta, ty tidens skola hade redan tillräckligt nog hunnit göra honom mjuk.
Jag tyckte, att frosten borde låtit beveka sig till mildhet mot vårt folk och mot denne sofvande gubbe, hvilken redan fått lida så mycket af hans täta påhelsningar.
Allt detta tänkte jag på, till dess tankarne småningom förvirrades och jag slutligen somnade in.»
På samma sätt i »Min hustru», då han gått till hvila, sedan husbonden berättat för honom sin dystra äktenskapshistoria, huru han vållat sin hustrus död genom sin dryckenskap.
»Natten var redan långt liden, då jag lade mig att sofva.
Qvällens tilldragelser och den lefnadshistoria, jag hade fått höra, höllo ännu länge mina tankar vakna, så att jag ej hade något behof af sömn.
Hela vårt folks hemlif trädde, under det jag vakade, i nattens stillhet för min syn och jag trodde mig hafva fått en viss uppfattning af det samma.
O huru många ömma, älskande och välmenande hjertan ha krossats i lifvets storm?
Och har det ej skett just för deras kärleks, deras hängifvenhets skull?
Hafva de ej dukat under i sin strid just derför, att menniskornas ondska, elakhet och känslolöshet kommit alla deras strängar att brista?
De hafva stridt en ädel strid och dukat under med ära, ödmjuka, rena, stilla och undergifna, dukat under af kärlek till sin familj och på samma gång – utan att veta eller ens ana det – till hela folket.
– Hvilken ädel strid!
Och dock sätter sig verlden upp deremot allt hvad den kan och skjuter sina pilar mot dessa stridandes ömtåligaste ställe, hjertat, för att bringa der till tystnad någon ton, som den har så svårt att höra, emedan det är samvetets stämma – och för att få någon sträng att brista der, hvilken kunde ge upphof till de tankar, som sedan tränga sig fram som trotsiga ord af sanning.
– – Beklagansvärdt – och sorgligt!
Och det som är ännu sorgligare, är att den som tillfogar de djupaste såren, ofta är just den, som lofvat och svurit kärlek åt denna kämpande själ, kärlek allt i döden – och är nu den värsta fienden.
Och då någon af dessa tåligt och modigt stridande dukar under, så säger man vanligen: den och den har nu också förlorat sin hustru.
Men få äro de som fråga:
»dog hon verkligen af naturlig sjukdom, eller hade hon blifvit sårad i sitt hjerta?
Vid grafven sjungas sorgesånger och visas en skrymtad saknad, men snart är den öfverlefvande åter färdig att börja sitt gudlösa lif, som om ingenting hade inträffat.»
Den lilla novellen »Nybygget» är typisk för Päivärintas diktning.
Färden har fört honom ut i aflägsna ödebygder.
I den sista gården har man sagt honom, att invid vägen, halfvägs mot resans mål, skulle ligga ett nybygge, der han borde taga nattkvarter.
Han åker nu fram öfver en vidsträckt ödemark, full med träsk, härjad af skogseldar.
Hela den vida flackan har af blidan gjorts till ett enda ofantligt isfält.
Fröken på Slorbôrg
tillägner ja diss här rägglan å paschasan, för ho ha vôr beskeli ve mä å på ett vis vôr mä te hjälp ve decktinga.
Di mäst tå di här rägglan å paschasan ha vôr tröckt fôr i Kallstatininga, di åg, å di ä allt på unjfär samm fason sôm di are.
Satt nô nytt ä dä int å e litta uschli bok ä dä.
Men bokhannler Bonnier ha lôf mä, att ja ska få tämli bra betart för’a, satt d’ä mer sôm en affärd.
Hällers ha ja allt bynnt bli le ve den här skrifvinga, å d’ä fäll mäst sist gangen ja ä ut på räggling å paschasing.
För ja ä för gammel å d’ä mäst bar ôm för i vala ja kan skrif, å dä blir int likt, sôm dä ä nu för tia, satt ja får fäll si farväll te allmänheta nu å lätt di ny skrifran skrif ôm di ny sakan, sôm di förstår bätter än ja.
Fredrek på Ransätt.
Den låta Ransätts-Fredrek sang
ho hadde allt si ega klang,
når utta ok å utta tvang,
där tall å gran tog vinn i fang,
sôm geta lätt ho sprang.
På logera ho flög ikring
mä hôpp å tramp i sväng å spring,
dä va e fart, dä va ett sving,
e takt, sôm hällers ingenting
på hele jolas ring,
Kring stôgera ho flög sôm bi,
för ho va lätt sôm di,
e fin bevingat melodi
mä sol å sôrr å hônning i
å dôft tå sômmerti.
Ho gjord en gôdt sôm sômmern gär,
å hele Varmlann helt’a kär
sôm skogen sjôl, når sômmern klär
hôr skogsbacksäng mä blômst å bär
å sol å vackert vär.
Ä du mä på dä.
Mi jänte ho hadde sôm jäntera plä
två yger tå sol å ett hjarte tå trä,
ja låg där å kve sôm ett kräk på knä
»vell du ta mä, så uschli ja ä?
ä du mä på dä, ä du mä på dä?»
— å tänkte, att jänta va mä.
Ho las i e bok å ho bynnte å blä
å va sôm ho rakt inte alls va mä,
Ja töla, ja ba: »ja vell fö, ja vell klä
mi käre lelle tös mä dä bäste, sôm ä,
— ä du mä på dä, ä du mä på dä?»
Da flint’ ho, da sa ho: »nähä!»
»Nä allri, nä allri, nä ni ganger nä,
förr tog ja fäll bäsen, sôm jämt sier bä,
än kräke, sôm jämt sier mä på dä,
ä du mä på dä, ä du mä på dä,
nä ni ganger, ni ganger nä.»
O gôsser, I alle, sôm faller på knä,
I vet fäll, I hör fäll, hvalls jäntera ä
ä yga tå sol, så ä hjarte tå trä,
lätt jäntera gå, ä I mä på dä,
ä I mä på dä, ä I mä på dä?
— ja tänker, ja tror I ä mä!
Dä va e lang ti ja int vell lägg två tôrkate strå i körs för e jäntsmôle mer, för ja töckt dä bar ble smälek tå’t.
Men manfôlk ä manfôlk, å utta kvennfôlk kan en int li sä på jola.
Ja ble sôm uroli i krôppen tå te gå emsammen utta jäntfölj.
Da va dä e ti ja kôm te ha min väg förbi Lekens tôrp — han va seldat, Leken — å iblann feck’a se ett skymten tå Anna, dotra hans, når ho geck te laggårn för te ställ mä konna äll bål ôt källa ätter vatten.
Dä va e grann jänt, ska ja säj er.
Ho va bli i yga å dä va ett sving i’a, når ho geck, satt dä va sôm ett seglande skepp.
Vi hadd int tal mö mä hôrann ut i bögda, å allri kom dä te, att ja kom te stann å tal mä’a, når ja geck ôm.
För ja va jäntsky den tia.
Men glaninga kunn ja int lätt var.
Ja glan ôt jänta å jänta glan igän, satt dä ble änn sôm e maskpi mälla ôss i all fall.
D’ä mäst i yga käleken setter å d’ä mä dôm en sier iffrå, att en ä gla i hôrann.
Nu va dä en da, sôm ja geck förbi Lekens å kast en titt bål kring knutan för te se, ôm Anna va där — nä dä va inga
Anna där, bar gôbben Lek, sôm stog där å slifft öxa si.
Ja kan int nek, att ja ble litt surmodi.
Men når ja hadd hunn ett stöck länger bort på vägen, så va dä nô, sôm sang bål i bärga.
Hocken kan dä var, sôm sjonger så ljufverliga, tänkt ja.
Jo, dä feck ja snart vet, för rässôm dä va kom e stor grann jänt ut på vägen ett bra stöck länger fram.
Ja känd igän’a på ryggsia att dä va Anna Lek.
Ôm jänta hadd sett mä, dä vet int ja.
Men en kunn se på’a att ho vesst, att dä va en sôm va bakôm’a.
Iblann sang ho en litten trall å iblann så böjd ho sä ner å rep tessä en näf kröser ve vägkanten.
»Ska ja? — ska ja int? — ska ja? — ska ja int?»
Tocken geck’a å öfverla för mä sjôl.
Men dä ble sôm dä va, jänta geck för å ja kôm ätter å lik langt va å förble dä mälla ôss.
D’ä dä kônsti mä jänter, att di kan titt mä nacken.
För nock såg
Anna, att ja ble ätter, å nock va dä änn sôm ho skull blett vesen å int kunn gå så fort sôm fôr.
Ho bynnt å titt ôpp ôt talltôppan för te se, ôm där va nôn ickre, å senna feck ho löf å knyt kängbanna, å allt dä där tog ti, ska ja säj, satt hock ja vell äll int, så hannt ja allt ôpp jänta å ble gånass si ôm si mä’a.
Fäll töckt ja att ja bol säj nô te’a, men dä hek imot, satt ja int feck ol fram.
Da ga ho mä ett bleg, satt dä klack te immä.
»D’ä en bra nock väg te gå på, den här,» sa ja.
Senna hek dä fast igen.
»Åja, d’ä ingen dåli väg,» sa jänta å ga mä ett siglante, satt ja ble rö i syna.
Senna geck vi e bra stönn å sa itnô, nôn tå ôss.
Men så töckt ja fäll att ja bol säj nô ol igän.
»D’ä bra nock mä kröser bål mä hulta,» sa ja.
»Å ja,» sa jänta— »å môltera ha häller int vôr uschli i år.»
»Ja, d’ä gôdt ôm bär,» sa ja å så hek de fast.
Men nu lell ska ja fram mä’t, tänkt ja å stannt medt för Anna.
Ho ble rö ända ôpp i yga.
Ja så skull ja da dra te å säj, att ja så gärn vell ha’a.
Men näe, dä vell int gå.
Allt ja feck fram va: »ha Anna sett, ôm älgen går om ve erat?»
»Jo, dä geck allt e ko mä en kalf ôm när ôss i förgårs,» sa Anna ho.
Senna bynnt vi gå igän.
Anna såg lessen ut å ja tänkt, att ho töckt fäll att ja va ett nöt.
Å så geck vi å geck igän e stönn.
Å rässôm dä va försöckt ja kom fram mä friersaka, men dä hek imot.
I ställ kom ja te tal ôm årvägen.
Ja, te sist kôm vi da te vägskele å dä va inga anna rå än vi feck skers ve.
»Ajö, Anna,» sa ja å tröckt’a hardt i hanna.
»Ajö, Agust,» sa Anna å tröckt hardt igän.
Men når ho hadd hônn ett stöck iffrå mä, va dä änn sôm dä hadd komm e stor svårmodihet övver mä, å ja kunn int stå imot länger utta vänd mä ôm å sa:
»Vell du ha mä, Anna lelle?»
Da vänd Anna sä ôm ho mä å bynnt å nyp på fôrklä sett å titt på foten sin å så sa ho:
»Åja, dä kunn kansch int var så domt häller.»
Nypenrosa.
Fin sôm nypenrosa står
tili, tili, når dä dagger
selfverdrôp å blaa vagger
lent där môraväre går,
Int just lik e trägårsros,
int så stôlt å medt i sola,
int så grann å stor i ola,
mer litt bly å mer te tros.
Tocken stog mi Anna Lek,
ljus i håre, rö i kläe,
»rosa stecker,» sa di, näe,
Anna mi va utta svek.
Hennas tagg va lätt te se,
are roser, are flecker
gär sä lene, når di stecker,
Anna gjord sä allri te.
Harrgårsplan mä roser i
gjord mä itnô kälekshôga,
nypenrosa bål ve stôga
dä va rosa rosa mi.
Rammelbuljången i Backa.
Se dä va så, att gamle Jan i Backa skull ha bröllôp för dotra si.
Nu ha Backafôlke allti vôr storgo tå sä, å når di hadd kolifäj, da va allt brännvinspegasen itändt varrer än på nô ann ställ.
Ja va bjudd, ja åg, å Anna Lek ho va allt bjudd ho mä, för ho hadd gått fram för prästen på samm gang sôm brura.
Ja, ja klef fäll in, ja.
Dä va mö fôlk där, bå insocknes å utsocknes.
Å dä va mang storkärer mä, bå Annersch Annerscha i Otterstan å Selfver-Pär i Tranås, å nämnkärn i Blaxere — d’ä hômmen di kaller Leveransen, för dä att han lefver å regärer så mö sôm’en gär.
Mang pôjker å jänter va dä åg å gunås va allt di värst bråkstakan mä åg — en di kall Kalle Gla å en di kall för Lars i Hôsera å Däng-Jan va allt mä, han åg.
Å längst bål i stôga satt Anna Lek breve gamle Leken.
Ja kast yga bål ôt Anna te, men ja tords int gå fram, utta helt mä ner ve dôra iblandt di are tôrperpôjkan.
Å brura å brugummen di satt fram ve bole sôm ett par målate träbocker å sa allri ol.
Men gamle Jan han geck ikring å persvadér ôss te dreck brännvin, å dä va ingen, sôm sa näj te dä.
Vi tog bå en å två super, inna nôn hant te säj mock.
Ja va int van ve brännvin ve den tia, så ja bynnt å bli veli mä däsamm.
Nu va dä så, att dä här skull var ett recktitt finnt bröllôp å däfför hadd di fått e, sôm hadd vôr köks hos major Frykmark te komm dit å kok mat å årn mä alltihop.
Å på bole va dä ett grannt ôppställ mä tallrecker å bonker, å i vråa så hadd di ställt ôpp ett så kallt smörgåssbol å där va allt möjlitt framsatt å mang, mang brännvinsputäler.
Mällerti hadd prästen blitt ätter ve körka å dä dröjd fali länge, inna att han kom.
Å mennas va dä ingen, sôm tords rör ve maten, å vi stog där bar å glodd ôt hôrann å va ännsôm litt andäckti.
»Ja, mennas så tar vi en klonk,» sa gamle Jan allt imälla å hälld i glasa.
Å så tog vi ôss en klonk.
D’ä int så gôdt å stå tocken där å bar bälj issä brännvin å hôll käfft å int få mat te.
Hôlls dä va, så bynnt dä kok hett immä, satt ja gärn vell gär nô stöllitt, å ja såg att dä va på samm vis mä di are pôjkan å käran.
Di lysst rödt i syna å ble besönnli i knäveka å en kunn se på dôm, att di hälst vell dans rilen äll gär hallingkast.
Men dä va ingen, sôm tords rör en lem, för vi vänt hvar stönn, att prästen skull komm in, men hvalls dä nu va, så dröjd dä allt mä prästen.
»Ja, mennas så tar vi ôss fäll en klonk,» sa gamle Jan han å tonga slang allt litt för’n, för persvaderinga bynt å ta övverhanna mä’n.
Å så tog vi en klonk å ställd ôss te titt rackt fram å va still igän.
Ja kännd påmmä att dä kom ännsôm e rasenhet imma bar tå brännvin å för dä att ja int feck rör mä.
Ifall bar att nôn hadd stött vemmä mä armbôgen, så skull ja tvart ha kast rocken tåmmä å dängt’en.
Dä vesst’a, å däfför kröp ja unna, så langt ja kunn.
Da feck’a se Selfver-Pär å Leveransen stå å bläng på hôrann å dä va just itnô himmelrik i yga på dôm.
Di va int vider vänner, för Leveransen hadd lur Selfver-Pär på en skogsaffärd, å di sa att Selfver-Pär hadd pinnt pänga ur Leveransen på ett fintlitt kuntrakt.
Di hadd komm å stå brevé hôrann å ja kunn se att di tôk sä bort, för dä att di int skull tramp hôrann på liktonan.
»Ja, mennas så tar vi ôss fäll en klonk te,» sa gamle Jan å heck te ett tag.
Men i däsamm kôm allt prästen.
»Nu börjer den rätt finheta,» va dä en, sôm sa.
Men så fali finnt ble de fäll int, för vi va int recktitt stadi på bena, å den möne andackta va blidd ännsôm e rasen elektrisstet i ôss.
Å så kom da ho, sôm hadd vôr köks när Frykmarks, in mä buljången å så skull den fin härrskappsmeddan bynn på.
»Dä va en go buljång dä här,»sa Leveransen te prästen, för han töckt fäll att han skull vis, att han förstog sä på tock där han.
Men da händ den ulöcka att han i däsamm kôm te snör te Selfver-Pär mä armbôgen, satt Selfver-Pär feck dä het spa i syna å ner imälla västen.
»Hutt,» skrek Pär å ga Leveransen en boffel, satt’en kom farnass bål i vråa där ja va.
Å i däsamm bynnt dä dask å däng å vröl å flyg ikring mä all möjli lösör gômmen stôga.
Ja såg, att Kalle Gla å Lars i Hôsera va fram på gôlfve å hôpp baglängs å tjoa å skrek.
Jäntan å käringan bynt å gråt å antur sä.
»Still där,» röt prästen te, men dä va allt försennt te säj nô, sôm kunn var te nôa nötte.
Sjôl rännd’a å slog ikring mä ôt all hôll mä bägg knytnäfvan.
Hvafför ja slogs, vet int ja, men ja kunn int lätt bli, för brännvinspegasen va imma.
Dä va en gammel bonn där, sôm int dä ja vet hadd gjort mä ett kofén te urätt, men ja feck tag i kärn å slängd’en bål övver en bänk sôm en skinnfäll.
»Häj,» skrek’a å skull just gär samm res mä en aen gôbbstacker, men da va dä nô, sôm hang sä fast i armen påmmä. »Släpp mä,» skrek’a å dängd’et i vägga.
Da feck’a se att dä va Anna Lek, jänta mi, sôm ja hadd gjort så ill ve, å da klack dä te immä å ja ble sôm en skensk häst.
Hva sôm senna skedd, dä vet ja int, för ja va blankt iffrå mä.
Men når ja kom temmä igän, låg’a långt ut på jale å grät.
Yga va igänmurat påmmä, skael va sönnersläjen å näsa va ôppflôga sôm e väl jäsat brölimp.
Men tänk på di jäntan, d’ä allt nô unlitt mä dôm.
För rässôm ja låg där, så satt Anna brevé mä å grät, ho åg, å tôrk blogen ur syna påmmä mä förklä.
»Gå dänna,» sa ja, »ja ha slag dä fôrdarfva — ja ä den värst lömmel, sôm finns i hel vala — ta Nils, du — han ä ingen fylltratt, han.»
Men da grät ho bar varrer å sa, att ja int skull tal så styggt te’a. »Du ä söpen nu, Agust lelle,» sa ho, »men dä ska nock bli bra igän, ska du få se å försök å gå nu, så ska ja hjälp dä hem te mor di,» sa Anna ho.
Ja, så strackla vi ôss allt iväg — ja geck å hängd mä armen om halsen på jänta å stortöt hel vägen ända hem.
Å mor mi å Anna feck hjälp mä å mä klära å lägg ner mä i sänga å så dôrma ja å ifrå allt ilänn på den här jola för den gangen.
D’ä fäll inte vardt te säj mö ôm hvalls dä ble senna.
Vi pojker, sôm hadd vôr mä, kom inför härasrätten — sômma va inn på häckte i Kallsta, å sjôl feck’a svi läng å väl för pleckta, sôm ja feck betal.
Å hvalls dä nu va, så kom ja allt liksôm te räcktnes mä te di där bråkstakan, sôm va di varst utskrekne i hel sockna.
Å di kall bröllôpe i Backa för den stor rammelbuljången i Backa, å hôr en kom så kast di fram nô ôm, att dä va gôdt te få buljång å att dä skull bli ätterrätt ätter.
Men för allt dä le ja ha litt för den buljången, så vell ja int att den vôr ogjord, för gômmen den feck’a se hva gôdt dä kan finns i ett kvennfôlk å dä ä ännsôm att den buljången skull hôll ihopp Anna å mäj, satt dä int ha blitt nôa ufre hemm i stôga hemm när ôss, sôm dä allt hällers plär kunn bli mälla gefte.
Gå på dompen.
Å DängJan sa te Kvennfôlks-Pälle:
»du Pälle, vi går te ett anna ställe,
dä här, dä ä lessamt dä,
nu går vi på dompen te Finnbacka-jänta,
ta brännvine mäddä, å Pälle du, vänta,
vänta!
vi tar allt klavére mä!»
Di gjord en musik ner i vägaskele
å spelt så kärvännli på piglåckspele,
men Britta ho kom inte ut,
di perka på Brittas lås mä en pinne,
å ställd sä ve fönstre å sa:
»ä du inne,
Britta!»
men Britta ho kom inte ut.
Sen hveska di finnt:
»ä du ängschli för
mor di?»
dä halp inte möe, da skrek di å svor di,
Da tog di ôpp sten å i vägga di donka
på fönstra di banka, på dôra di ronka
å skrek: »gi dä ut!»
å da kom Britta ut.
Mä gamlingens gamle gevär i näfven
geck Britta å smög bak mä knuta sôm räfven
å huka sä ner å kröp.