Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han egde en fransk arbetares alla goda sidor, idoghet, klokhet och sparsamhet, parade med f. d. spelarens kallblodighet och dristighet i de rätta ögonblicken.
Ett par anekdoter ur hans lif äro tillräckliga bevis härpå.
Under Blancs förpaktaretid i Homburg hände det, att en spanior vid namn Garcia vann omkring 2 millioner af banken.
Garcia, som icke var nöjd med att våga 12,000 franc om gången, öfvertalade Blanc att specielt för honom höja maximum-insatsen till 60,000.
Blanc biföll.
Dagen derpå, då Blanc, klädd i den traditionella långa reskappan med handen fast sluten kring promenadkäppens förgylda handtag, gjorde sin vanliga tur i spelsalarne, liknande – som den författare, Karl des Perrières, från hvilken jag lånat dessa detaljer, säger – en af dessa gubbar från 1600-talet, som användt hela sitt lif till att söka efter guld bland retorterna och deglarne i ett mörkt laboratorium, stannade han ett ögonblick vid det bord, der Garcia spelade.
– Nå monsieur Blanc, ropade Garcia, som hela dagen varit gynnad af en vidunderlig tur.
Ni ser, att ni eller jag skall rymma fältet.
Och jag lofvar er, att icke skall det blifva jag.
– Monsieur Garcia, svarade Blanc lugnt, i det han betraktade honom kallblodigt genom sina glasögon, jag har 30,000 franc i räntor i franska banken; dem kan ni icke vinna ifrån mig.
Ett par veckor efter detta lilla samtal reste Garcia sin väg, sedan han af banken erhållit några tjugufranc-stycken i respenningar.
Ett bevis på att Blanc sjelf, oaktadt sin klokhet, någon gång dukade under för spellusten lemnar följande af samme författare berättade historia.
En förmiddag, då Blanc med sin hustru vandrade omkring i Wiesbadens vidsträckta parkanläggningar, fick fru Blanc syn på en elegant parasoll, som hon också tillhandlade sig.
Strax derefter gick Blanc in i spelsalen och satte ett tjugufrancstycke på rödt, för att, som han sade, få parasollen betald.
Han förlorade: svart kom ut.
Han fortsatte att spela, men med ständig otur.
Timme kom och timme gick, han rörde sig icke från platsen, han såg sig icke omkring, han dinerade icke och på qvällen, när spelet afstannade, kostade fru Blancs parasoll 91,000 franc.
Dylika drag äro emellertid sällsynta och i det stora hela var han en outtröttlig verksam och skarpsynt person. 1868, då Homburg och Viesbaden efter kriget kommit under preussisk styrelse, hotades Blanc af ett allvarsamt slag, ty efter en het debatt i det preussiska parlamentet, hvari synnerligen Lasker och Virchow utmärkte sig, blef det bestämdt, att alla spelbanker inom preussiskt område skulle upphöra 1872.
Blanc hade emellertid räddat sig genom uppförandet af Monte Carlo, der han skördat och framgent skulle skörda millioner och åter millioner icke blott på spelbanken utan ock på hotellen och bodarne i Monte Carlo, ty alt på platsen var hans, från de dyrbara majolikavaserna i porslinsetablissementet midt emot, ända till cigarrerna för 50 centimer nere i tidningskioskerna.
Nu är den gamle spelförpaktaren död, liksom ock hans slösande enka; men ett bevis på hvilken förmögenhet han förvärfvat sig har man i hans döttrars giftermål.
Den ena har gift sig med en furst Radziwill, den andra med en prins Bonaparte, och hans enda son, Edmond Blanc, är en fulländad dandy, känd som framstående sportman, som umgås i Paris-aristokratiens elegantaste kretsar.
Blancs arfvingar hafva emellertid, efter hvad det säges, redan afyttrat sina respektive delar i Monte Carlo, som för närvarande lär tillhöra ett anonymt bolag.
Huru länge detta bolag ostördt skall få bedrifva sin rörelse är naturligtvis svårt att förutsäga; men visst är, att agitationen mot Monte Carlo med hvarje år tilltager, att interpellationerna i de franska och italienska kamrarne med hvarje år blifva flertaligare.
Och detta med rätta, ty att spelbankens inflytande på trakten är i hög grad skadligt, står utom allt tvifvel.
Här är icke rätta platsen att framdraga alla de skäl, som yttrats för och emot Monte Carlo.
Jag vill inskränka mig till att påpeka ett faktum, som till största delen vederlägger det argument, som försvararne af spelbankerna företrädesvis bruka betjena sig af.
De utbreda sig vanligen mycket öfver det stora penningekapital, en spelbank sätter i rörelse och påstå, att sådana orter som Homburg och Wiesbaden icke kunnat existera utan det tillopp af menniskor, som spelbankerna förorsaka.
Verkligheten afgifver emellertid intet bevis härför.
Tvärtom – antalet kurgäster i forna tyska spelorter har, hvad statistiska uppgifter visa, långt ifrån att förminskas efter indragningen af spelet i stället varit i beständigt stigande.
Om man också medgifver, att Monte Carlos förhållande te sig något annorlunda, enär det onekligen måste vara en lisa för den fattiga befolkningen i Monaco, att spelbanken betalar alla dess skatter och utskylder, är det å andra sidan utom alt tvifvel, att Monaco likasåväl som Mentone och San Remo i sitt ljufva klimat och natursköna läge har tillräckliga hjelpkällor för sitt bestånd utan att behöfva anlita sådana, som undergräfva befolkningens moralitet.
Ty demoraliserande verkar en sådan plats som Monte Carlo; tusen omständigheter visa det.
Jag behöfver här blott omtala en, som slående och handgripligen låter oss se spellifvets konseqvenser.
På promenaderna i Mentone och San Remo ser man ofta grupper af folk ur de lägre samhällslagren sysselsatta med att spela roulette om cigarrer och manufakturvaror, när gendarmerna närma sig, men om penningar, så snart de vända ryggen till.
Men icke blott Rivierans egen befolkning utan också alla dessa tusentals främlingar, som om vintrarne samlas der, lida skada af banken, så att det i en viss mån ligger i hela Europas intresse, att den upphäfves.
Det är en sorglig, nedslående, men lärorik statistik uppgifterna på alla dessa menniskor af alla nationaliteter och samhällsklasser, som här tagit lifvet af sig på grund af spelförluster, en statistik, som tydligare än något annat påpekar, huru fasansfulla och förderfliga verkningar spelet i Monte Carlo har.
Fåfängt söker man försvara det genom hänvisning på de privata spelcirklarne i Nizza, i hvilka vida större summor omsättas, ingen af dessa är dock tillgänglig för hvem som helst, och om man måste fördraga deras existens, är det dock det minsta man kan begära, att icke en stat skall ockra på menniskornas dåliga lidelser.
Lika litet invecklad är frågan derom, hvilken makt det som en helig pligt borde åligga att stäfja ofoget i Monte Carlo.
Frankrike, som under Ludvig Philips regeringstid upphäfde sina egna spelbanker, borde icke ett ögonblick dröja med att äfven härvidlag gripa in.
Men fursten af Monaco är en suverän monark, säger ni.
Ja, på papperet, men i verkligheten hafva såväl han som alla hans förfäder, hvilka sutit på Monacos tron och gjort sitt bästa för att utarma sina stackars undersåtar, altjemt stått i vasallförhållande till en eller annan makt.
För närvarande är det tydligt att det lilla miniatyrfurstendömet står i beroende af Frankrike, ty franskt är postväsendet, franska äro de jernvägar, som gå tvärs igenom landet, och de, som åka på dem, kunna hvarken på tullstationen eller något annat märka ett spår af landets sjelfständighet.
Kommer ni ihåg Fritz Reuters makalösa satir »Hans höghet»?
Nåväl, der finnes en vällyckad kopia af det rike, öfver hvilket fursten af Monaco herrskar, en furste som har den oskattbara fördelen framför andra potentater, att han från sina slottsfönster kan öfverskåda hela sitt område, ty alla hans landamären äro jemnstora med ett af våra mindre fideikomisser och sjelfva hufvudstaden, Monaco, liknar mest en af dessa leksaksstäder, vi lekte med i vår barndom, i det vi läto tennsoldaterna marschera förbi husraderna.
Det var ett högst oskyldigt nöje och borde icke också »hans höghet» i Monaco på samma vis inskränka sig till att leka krig med sina 40 i ljusblått uniformerade soldater, i stället för att förvärfva sig en sorglig ryktbarhet genom att gynna en inrättning, hvars offer för hvarje år ökas?
En Torsdag i Monte Carlo.
Efter att i det föregående hafva lemnat en flyktig teckning af organisationen af spelbanken i Monte Carlo, vill jag nu söka skildra sjelfva stället och det egendomliga, i många hänseenden intressanta lifvet derstädes.
Monte Carlo erbjuder mycket för de mest olika iakttagare.
En psykolog har der rikt tillfälle att studera passionernas inflytande på menniskorna.
Han kan följa deras uppkomst, framsteg och utveckling med samma säkerhet som en läkare en bröstsjukdom.
En sedetecknare kan här samla råämne till många målande folianter, ty inom Monte Carlos trånga gränser finnas församlade så oändligt mycket upplysande, så öfverväldigande många karakteristiska drag för det nittonde århundradets sjuka mensklighet och dess raffinerade laster.
Monte Carlo kunde således lemna stoft till både djupgående och utförliga analyser, men i stället vill jag blott med kåsörens rättighet att fladdra lätt öfver tingen gifva en bild af stället, som jag uppfattat det efter många upprepade besök på platsen och tager mig derför friheten att inbjuda till en tur till Monte Carlo en torsdag, ortens mest »fashionabla» dag.
Jernvägslinien mellan Mentone och Nizza är öfverraskande rik på sköna punkter, och medan tåget brusar fram utefter Medelhafvet, kan man från kupéfönstret beskåda ett landskap, som på grund af sin varma kolorit, sina lummiga olivskogar, sina mörkgröna cypresslundar och sin nästan rödfärgade mark blifvit kallad för »Europas Afrika».
Än visa sig på bergsluttningarne gamla italienska byar kring halft förfallna borgruiner med murarne öfvervuxna af frodiga cactéer (Rochebrune), än ilar man förbi små kurställen, inbäddade bland knotiga oliver och blommande rosenbuskar (Beau lieu), men ingenstädes ter sig för betraktaren ett skönare naturpanorama än just vid Monte Carlo.
Redan från jernvägswaggonen kan man märka det oroliga folkhvimlet på perrongen, och intrycket af den egendomliga publiken man möter ökas, medan man tränger sig fram genom jernvägsstationen.
Spelhuset har tryckt en egendomlig pregel på alt ända in i de minsta småsaker.
Kasta blott en blick på den lilla boklådan i väntsalen!
Den upptages nästan helt och hållet af en mängd arbeten om roulettens och trente-et-quarente-spelets olösliga mysterier.
Små, anspråkslösa häften med mer eller mindre pikanta titlar, såsom:
La vérité sur la roulette, Guide de joueur m. fl. stå här bredvid större verk med mera vetenskaplig pretention, företrädesvis tillegnade – för att citera ett af spelliteraturens älsklingsuttryck – sådana spelare, »hvilka icke hafva för afsigt att spränga banken, men hvilka vilja med en obetydlig risk skaffa sig en liten men säker vinst» – en hel literatur af besynnerliga hugskott, onödiga råd och vidlyftiga kalkyler.
Från jernvägsstationen ser man föga af sjelfva kasinohuset; men ju mera man stiger upp för de breda trapporna, som leda upp till terrassen, der det är beläget, dess mera utvidgar sig synkretsen; och när man ändtligen hunnit upp, står man öfverraskad, lik mannen i sagan, som på bergets topp råkade på ett förtrolladt slott.
Framför er ligger det vinfärgade hafvet, blånande bort i ett oändligt fjerran.
Till venster skjuter Kap Martins skogbevuxna udde ut, och de gröna pinjekronorna teckna sig skarpt mot en himmel, om hvars djupblå färg man i norden knappast kan göra sig en föreställning.
Till höger varseblifver man staden Monaco, belägen – ungefär som Bellagio i Como – på en utskjutande klippa, med sina trånga gator, pittoreska byggnader och små trädgårdar, och rätt under Monte Carlos terrasser vid hafskusten ligger
Monacos förstad
Condamine med sina solbelysta, ljusgula villor och sina eleganta hotell, företrädesvis besökta och bebodda af spelgudinnans ifrigaste anhängare.
Vänder man sig så från hafvet inåt bergen, får ögat först hvila på parkanläggningarne kring Monte Carlo, blicken smekes af stora gräsmattor med en frisk, saftig vårgrönska, den följer de välkrattade gångstigarne, till dess de kröka sig och försvinna bland täta trädgrupper, den smyger sig utefter palmernas smärta, resliga stammar och stannar slutligen vid sjelfva kasinohuset – en ståtlig byggnad, uppförd i en något tung, orientalisk stil – sedan den hvilat beundrande på alla de blommande rosenbuskar och på alla de praktfulla kameliaträd, som växa rundt omkring.
Längre upp skymta hotell och villor, omgifna af trädgårdar, belägna vid foten af den bergås, som likt en ram omsluter hela nejden.
Men här finnas inga skarpa spetsar, inga hvassa konturer.
I mjuka, rytmiska linier knyter sig höjd till höjd, och på de olivbevuxna sluttningarne vexla sol och skugga i ett dallrande spel.
Hvart man riktar blicken idel sköna utsigter, och det vore nästan omöjligt att fasthålla alla dessa olikartade landskapsvyer, om icke den klara, genomskinliga luften göt öfver det hela sin försmältande fernissa.
En kort trappa och en med soltält öfvertäckt portik, der blomsterflickorna sitta och sälja smakfullt ordnade buketter, leda in till kasinots storartade vestibul, kanske det vackraste i hela byggnaden.
Tänk er en ofantlig, aflång sal med höga stenpelare, hvilka uppbära en bred läktare, som löper rundt kring rummet, och på hvars marmorbalustrad stå höga bronsfigurer, qvinnor med ljuskronor.
Mellan pelarne på det inlagda stengolfvet stå lätta trädgårdssoffor, hviloplatser för hela den besynnerliga folkmassa, som rör sig i Monte Carlo, och som vistas härinne i synnerhet under de qvafva förmiddagstimmarne, då i vestibulen råder en välgörande, kylig svalka.
Företer emellertid vestibulen en vacker anblick vid denna tid, då en dämpad dager faller in genom det breda takfönstret, tar den sig ändock bättre ut på aftnarne, när alla de tusen gaslågorna i kandelabrarne uppe på galleriet, i de ciselerade kronorna mellan pelarne, i gasarmarne på väggarne gjuta öfver det hela ett skimrande sken, som darrar öfver speglar, kapitäl och ornament, sticker af mot de här och der vid väggarne befintliga bladgruppernas mörka grönska och återkastas i tusende strålar från alla de äkta och oäkta diamanter och juveler, som härinne exponeras af sina också mer eller mindre äkta egarinnor.
Fram och tillbaka vandrar en egendomlig, extravagant publik, som här och der samlar sig i samtalande grupper.
Nära ingångsdörren till spelsalen står ett par och pratar, en ung man med ett slött ansigtsuttryck, slappa, neddragna mungipor och uttryckslösa ögon och en högväxt dam med en brun teint öfver kinderna och en mer än naturlig rodnad på de svällande läpparne.
Han har stuckit lorgnetten i ena ögat, och medan han för sin hand lätt öfver de röda sammetsvecken i hennes klädning, spärrar han upp näsborrarne, för att insupa opoponaxdoften från spetsnäsduken, hvarmed hon viftar sina brännande kinder.
En ryss med utpreglad slavisk ansigtstyp gifver just sitt inträdeskort till en af de högtidliga dörrvaktare, som i ställets prunkande uniform står utanför porten till spelsalen, och medan dörren öppnas kommer ett hett luftdrag ut derifrån.
På sofforna sitta eftertänksamma spelare och studera sina prickade spelprotokoll, öfveralt konverseras, skrattas och bullras.
En enda person synes oberörd af vimlet och rörelsen.
Det är en engelsman, som lutad mot en pelare röker sin cigarett med ett filosofiskt lugn.
– Dörren till tidningsrummet står på vid gafvel; man kan se de långa borden, öfvertäckta af tidningar och tidskrifter i olika format, men det är blott få personer derinne.
En gammal, gråskäggig gubbe ögnar flyktigt på Times genom ett par stora glasögon, en dam med kort hår och blankt stålbälte kring lifvet bläddrar i Revue des deux Mondes, och på en soffa sitta två berlinare och prata i en gäll, skorrande munart; man kan höra ända ut i vestibulen, huru de omtugga frågan om tobaksmonopolet.
Vid sidan af tidningssalongen är klädrummet i en fin, dekorerad roccocosal, och mellan alla de olika, här hängande öfverplaggen, mellan pelsbrämade rockar, konvenabla sidenkappor och mjuka schalar gå vaktmästarne sömnigt fram och åter.
Sorlet från dessa kringliggande lokaler tränger ut i vestibulen och blandar sig med bullret derute; men trots alla klumpiga fotsteg, trots dånandet af upp- och igenslagna dörrar och sjungandet af de påtända gaslågorna kan man då och då förnimma de smekande tongångarne i en vals af Strauss, spelad i ett sprittande tempo af orkestern derinne i konsertsalen.
Snart sagdt hela verlden känner antingen genom egen erfarenhet eller ock genom berättelser Stora operan i Paris och dess af förgyllningar och speglar öfverlastade åskådaresal.
Den lilla teater- och konsertsalen i Monte Carlo är ett verk af samme berömde konstnär och i besittning af alla de utmärkande drag, som följa alla arbeten af denne mästare, hvilken är altför mycket dekoratör för att någonsin blifva, hvad man i högre mening kallar en stor arkitekt.
Om hela den prunkande detaljrikedom, all den orientaliska prakt, som Garnier älskar att röra sig med, passar för en stor lokal, der alla slösande enskildheter endast bidraga till att framhäfva ett totalintryck, verka deremot i Monte Carlo alla dessa ornament, guirlander, pelare, pilastrar och figurgrupper i hög grad tryckande.
Salen är aldeles för liten för denna dekorering, det är det första och äfven det sannaste intrycket af Monte Carlos teatersal, som i förbigående sagdt endast rymmer mellan 500 à 700 åskådare, och hvars scen är så liten, att alla scenerier vid uppförandet af mera betydande operor falla nästan inom det löjligas gräns.
Hvarje tumsbredd i den aflånga salongen är upptagen af sirat, i hörnen sitta små, koketta balkonger, och väggarne täckas af sköldar, konsoler, qvinnogestalter i upphöjdt arbete med de sceniska konsternas emblem och blanka, fönsterlika spegelrutor med bruna sammetsdraperier.
I taket kring den ofantliga gaskronan af brons och kristaller äro utförda stora, allegoriska freskomålningar, föreställande antagligen de på tiljan idkade konstarterna, men nerifrån kan man knappast urskilja några bestämda grupper bland detta vimmel af figurer, bland alla dessa sjungande och spelande gossar och alla dessa nakna, dansande qvinnor med flygande lockar och böljande, mjuka kroppslinier.
På hvarje detalj kan man se, att intet blifvit sparadt, att man öst ut guld med fulla händer, för att också den finaste konstsmak skulle blifva tillfredsstäld, och dock har resultatet blifvit, att härinne icke finnes en vrå, der parvenyens skrytsamhet icke sticker fram, att man icke ett ögonblick sitter på de mjuka schaggstolarne utan att erinra sig, med hvilkas medel all denna lyx åstadkommits.
På salens långväggar hänga några sköldar med namn på berömda kompositörer.
Är det icke ett talande drag för stället, att Mozart blifvit placerad, om jag icke missminner mig för mycket, midt emellan Meyerbeer och Glinka, ett drag karakteriserande platsen och koketteriet med alla de främlingar, som samlas här, kommande från verldens alla hörn och kanter?
En sak är viss, att den verkligt konstnärliga orkestern, som spelar här två gånger dagligen under anförande af Romeo Accursi och som med samma aldrig svikande samspel, med samma smak och samma virtuositet utför den mest olikartade musik från Bach, Grétry till Saint-Saëns och Wagner, är värd ett bättre öde än att nöta ut sina krafter på en sådan plats och för en sådan publik, en publik, som infinner sig här efter ett uppgjordt möte eller en strid utkämpad vid trente-et-quarente-bordet, för att tanklöst lyssna till ett fragment af Beethoven, med klangen af kastade guldstycken ännu ljudande för sina öron.
Det är onekligen om qvällarne som omsättningen i spelsalarne är störst.
De häftigaste bataljerna vid spelborden utkämpas vid ljussken, och det stora flertalet af de mera rutinerade spelarne använder förmiddagen till att i tidningsrummet läsa dagens tidningar, att höra på konserten eller deltaga i den af Monte Carlos styrelse anordnade dufskjutningen, och först sedan de intagit sin middag i Hôtel de Paris, infinna de sig på valplatsen.
När ni öppnar dörren till spelsalarne, möter ett öfverraskande perspektiv ert öga.
Framför er ligger en fil af tre ofantliga salar, dekorerade i morisk stil; de två närmaste äro för rouletten, den tredje för trente-et-quarente-spelet.
Hvad som genast väcker er förundran är tystnaden härinne, ty oaktadt flere hundra personer röra sig fram och åter på de bonade golftiljorna, förnimmes blott ett dämpadt återhållet sorl – det är som man härinne talade i hviskningar – och blott i de smala sidogallerierna till den andra roulettsalen, der de, som hvila sig från spelets ansträngningar, hafva sina små tête-à-têter, får man höra mera högljudt prat.
Kring sjelfva roulettborden råder ett nästan högtidligt allvar, så att man äfven på afstånd kan urskilja banktjenstemannens entoniga: »Faites votre jeu, messieurs!
Votre jeu est-il fait?
Rien ne va plus.» (Sätten ut mina herrar!
Äro alla insatser gjorda?
Ingen får sätta ut längre.)
I roulettrummen finnas 6 spelbord, hvilkas stora, gröna dukar belysas af gaslågor med skenet modifieradt af gröna skärmar.
Ett dylikt roulettbord har följande utseende:
På midten är en rund fördjupning, i hvilken en skifva med 37 rännlika fack, försedda med nummer från 0 till och med 36 och målade hälften i svart och hälften i rödt, kan röra sig fritt kring en skruf.
En banktjensteman sätter skifvan i en snurrande rörelse, en annan kastar samtidigt en liten elfenbenskula deröfver och det nummer, der kulan stannar, har vunnit.
På ömse sidor härom är bordduken indelad i 37 rutor med samma nummer som skifvan, och dessutom finnas på hvart håll sex större afdelningar för dem, som vilja spela på de enkla chancerna, så kallade, emedan man der vinner lika mycket som insatsen.
Dessa äro »manque» (de 18 första), »passe» (de 18 sista), »pair» (de jemna), »impair» (de ojemna), »rouge» (de röda) och »noir» (de svarta siffrorna).
På denna duk lägger nu spelaren sin insats, vare sig han vill riskera den på en ensam siffra (un numéro enplein), då banken är skyldig betala honom en summa 35 gånger så stor som insatsen, i händelse att denna siffra kommer ut på rouletten eller på två (à cheval), tre (transversal pleine) ända upp till 24, i hvilket sista fall han erhåller i vinst hälften så mycket som insatsen, om någon siffra bland dessa 24 faller ut.
Mest bryderi vållar bankens nummer, nollan, ty när croupieren ropar, att zéro kommit ut, hafva alla förlorat utom de som sjelfva spelat på noll.
Naturligt är att med detta ganska invecklade spel kunna göras en mängd kalkyler, en mängd probabilitetsberäkningar, för hvilka här ej vore lämpligt att redogöra.
Vid hvarje bord sitta sju tjenstemän, två sköta rouletten, fyra draga in bankens vinster med särskildt konstruerade skrapor och utbetala till hvar och en vinnande, hvad honom tillkommer, tagande små guldhögar från uppstapplade myntpyramider eller vårdslöst slängande långa banksedlar öfver duken.
Den sjunde slutligen är hela partiets uppsyningsman som kontrollerar
Tjenstepersonalen och äfven håller ett öga på spelarne, enär det icke hör till sällsyntheterna, att stölder förekomma.
Det är icke för intet som varningstaflor mot ficktjufvar stå uppspikade på många ställen i Monte Carlo.
De spelande sitta eller stå rundt kring bordet och följa spelets gång med ett spändt intresse.
Hur många olika typer röra sig ej omkring ett sådant bord!
Der sitta unga, sminkade damer, som kasta ut sitt guld på höft med en låtsad likgiltighet och gamla gummor, som reflektera, anteckna och kalkylera i timmar för att slutligen sätta 5 franc på rödt, äldre herrar, som dag ut och dag in förlora på ett ofelbart system, och ynglingar, som med en förvånande likgiltighet utsätta sig för ödets nyckfylla »antingen – eller».
Bakom dem stå andra: skrockfulla gubbar, som endast fresta lyckan precis mellan tre qvart till tu och tre qvart till tre om torsdagarne, och sådana, som spela på de siffror, som motsvara deras barns ålder, västknapparnes antal eller husnumret på deras bostad, kloka girigbukar, som fröjda sig åt klangen och i fantasien vinna på maximi-insatsen (6,000 franc), fattiga borgare, som plötsligen fått en idé att konkurrera med
Rothschild, och lyckliga nygifta, som förlora en obetydlighet på datosiffran för sin förlofning, unga dandies, som våga kapital, medan de säga artigheter åt närsittande damer, och spelare till yrket, som måste vinna ett tjugufrancstycke, för att kunna existera för dagen – ett vimmel af olikartade figurer.