Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De ville henne så hjertligt väl, det insåg hon nog ibland, och de sparade icke på föreställningar, förmaningar och råd, hvilka allesamman voro bortkastade på Hannas egensinne.
Hon kunde icke förstå hvarför hon ej fick tänka som hon ville, undvika menniskor eller söka deras sällskap, allt efter som hågen föll på.
De ville att hon i allt skulle misstro sin egen vilja, sitt eget omdöme och blindt hålla till godo med hvad de ansågo rätt och passande för en ung qvinna.
Hanna, som aldrig behöft känna några tyglar, stretade och sparkade som en ung fåle.
Hon förbisåg det verkligt berättigade i de gamlas anmärkningar och kände sig endast uttröttad och uttråkad.
Hon hade nyss hemkommit från ett af dessa tvungna besök i prestgården och kände sig upprorisk och missnöjd med allt -- sig sjelf främst.
Hvarför kunde menniskorna icke låta henne vara i fred?
Hvarför skulle de slösa sin uppfostringsmetod på henne, då hon ville rå sig sjelf?
Hon ville helst vara allena! . . . leka med Hugo eller tala med skräddarens puckelryggiga Erik.
Han uppsög med begärlighet hvart ord hon sade och tvang henne att tänka genom sina vetgiriga frågor.
Men alla andra finge för henne gerna vara i Sibirien; hon behöfde icke deras deltagande, hon slapp helst att behöfva tacka dem för något.
I det hon slog sig ned vid bordet för att fortsätta sin skrifning, såg hon, att der låg ett bref, som kommit medan hon var borta.
Stilen var jemn och elegant, men fullkomligt främmande.
Vid en blick på underskriften studsade hon, och en mörk rodnad steg upp på hennes kinder.
„Kära Hanna.
Ehuru du icke känner mig, vet du dock, att jag engång stått din mor mycket nära.
Jag har hört om hennes död, och en gränslös saknad drifver mig nu att söka få se hennes dotter och återkalla de minnen, som trots sin bitterhet, höra till de ljufvaste i mitt lif.
Vill du icke komma till mig på någon tid?
Du skulle göra mig lycklig.
En vexel medföljer för resans behof.
Jag längtar mycket efter dig.
Din moders vän, tant Karin“.
-- Aldrig! -- utbrast Hanna och rusade upp, som om någon slagit henne. -- Aldrig skall jag uppfylla en önskan af den, som kommit min mor att lida så djupt!
Icke, om hon bjöde mig halfva verlden . . . „Gränslös saknad“ . . . „ljufvaste minnen“ . . .
Tro det, den som vill!
I aderton långa år har hon icke frågat efter om mamma lefde eller var död, led hungersnöd eller fråssade i öfverflöd, och nu kommer hon och talar om en „gränslös saknad“.
Hanna hopkramade brefvet och kastade det i kakelugnen.
Derpå inlade hon vexeln i ett nytt kuvert och skref följande rader till svar:
„Fru Karin Meilert.
Jag sänder eder vexeln tillbaka, emedan jag icke tänker komma till eder.
Minnet af min mors sorg står som en mur mellan eder och mig“.
Hanna Rappe.
Hon skyndade att försegla brefvet och lägga det i postväskan, rädd att något skulle hindra henne att taga denna hämnd.
Derefter återtog hon sitt arbete och sökte fördjupa sig deri för att komma ifrån sina tankar.
Minnet af hennes mors många bittra ord om vännen, det nyss anlända brefvet, hennes häftiga svar, tanken på hennes egen beroende ställning, -- allt tumlade om i hennes hjerna, så hon tyckte sig kunna bli sjuk.
Hon skref mekaniskt en half sida, derpå bortkastade hon pennan, tog sin hatt och gick ut.
Kanske kunde hon återfå mera jemnvigt ute i det fria.
Qvällen var lugn och klar, vinden satt tanklös i trädens toppar och rörde icke så mycket som ett löf.
Daggen hade fallit och blänkte i gräset och vid stranden surrade legioner myggor.
Derborta vid elfven satt Erik med sitt metspö.
Hanna satte sig bredvid honom och sade så obesväradt hon kunde: -- god afton, Erik, har du något metspö, så låna mig, jag vill gerna meta en stund.
Erik såg upp med ett förnöjdt leende. -- Fröken får mitt, det är bättre, än de andra.
Vänta, skall jag sätta bete på!
Hanna satte sig på en sten ett stycke ifrån och kastade ut refven.
Erik gaf i tysthet akt på henne och såg huru nedslagen hon såg ut, huru hennes blick oafvändt stirrade på flötet, men huru hon alls icke märkte, att det nappade gång på gång.
Slutligen kunde han ej låta bli att säga: -- fröken har visst ett napp nu, tycker jag.
Hanna spratt till och drog med fart upp refven.
Der var en blänkande, silfverfärgad id på kroken.
Hon lösgjorde den, kastade den i Eriks korg och satte nytt bete på.
Erik hade god lust att gifva sig i samspråk med henne och då hon engång vänligt nickade åt honom, tog han mod till sig och började:
-- Vet fröken, jag har så mycket tänkt på det der ni sade en dag, att man skall vara snäll mot sina ovänner . . .
-- Det är ej jag, det är vår Frälsare, som sagt det, -- sade Hanna sakta.
Det gick som ett stygn af förebråelse genom hennes själ vid gossens trohjertade blick.
-- Nå ja, men ni sade det också, -- fortfor han.
-- Och i dag gick jag till fogdens Ville och gaf honom ett nytt metspö, som jag försökte göra riktigt bra.
Han smög sig ut då han såg mig komma, och jag lemnade spöet åt syster hans och sade
Ville skulle ha det till skänks.
-- Det var rätt, Erik, -- sade Hanna och hennes röst darrade.
Hon visste att Ville var en af de gossar, som gycklat obarmhertigast med den stackars puckelryggen, och som till och med en gång misshandlat honom.
-- Hvarför gjorde du så? -- frågade hon om en stund, hon ville gerna veta hans bevekelsegrund.
-- Nå, derför, att . . . jag tycker om fröken och tror att det är rätt, som fröken säger.
Och derför, att Ville inte har någon, som lärt honom bättre . . .
Erik såg från sidan på Hanna och flyttade sin oviga kropp litet närmare henne.
Han såg hennes dystra utseende och lade sin hand sakta i hennes knä, som för att visa sitt deltagande.
Hanna kände, att detta lilla vänskapsbevis fylde hennes inre till bräddarne.
Hon kände sig så lumpen, så kärlekslös och hård, så ovärdig att vidröras af denna barnsliga lilla hand.
Hennes hjerta bultade, metspöet darrade i hennes hand och innan hon visste hur det riktigt gick till, hade hon slagit armen kring Eriks hals och gråtande lutat sitt hufvud intill hans.
Erik satt alldeles stilla, utan att med ett ord söka afbryta hennes tårar.
Kanske kände han, att de gjorde henne godt.
Kanske erfor han en främmande ljuflig känsla vid tanken på att vara den enda, som stod henne nära i denna sorgens stund.
Han lät henne tyst gråta ut.
Om en stund blef hon lugnare.
-- Jag har varit litet ledsen i dag, -- sade hon liksom urskuldande sig och smålog genom tårarne.
-- Nu skall jag gå hem.
Tack skall du ha, Erik, och adjö.
Erik förstod icke hvad hon tackade för, men aftog mössan med en tyst helsning.
Och Hanna gick hem, uppmjukad och vek.
Hon ångrade sitt ovänliga svar på tant Karins bref. Oviljan mot henne ville komma igen, men hon släpte den ej in, -- icke i qväll, när en oskyldig hand nyss ledt henne till rätta vägen.
Sista veckan i Augusti tog Hanna sig några dagars ledighet för att resa ned till Fågelvik och hemta Bella till skolan.
Hon hade arbetat som en häst hela sommaren, och tyckte sig nu förtjena en liten vederqvickelse.
Från hennes hem var det fem mil till Bella.
Hvad var detta afstånd nu, när hon visste sig vara välkommen?
Hon inlade sina saker i en kappsäck, som postiljonen vänligt nog lofvat framskaffa, och sjelf gick hon till fots både för att inbespara skjutspengarne och för att njuta så mycket mera af färden.
Det var en sval Augustimorgon hon begynte sin vandring.
Det hade regnat under natten och vägarne voro fuktiga; men Hanna bar sin nya, beqväma drägt och var ej besvärad af slaskiga kjolfållar.
På ryggen hade hon en rensel, lik den som dagsverkare medföra, och der hade postmästarinnan nedlagt smör och bröd, bondost och salt strömming.
Erik hade vid afskedet förärat henne en käpp, som han skurit af en vacker pilqvist, och sett efter henne med saknad i sina stora svårmodiga ögon.
Också Hanna kände det ledsamt att skiljas vid honom, de hade varit så mycket tillsammans den sista tiden.
Hon lofvade sända honom en riktigt bra knif från Helsingfors, så han kunde förtjena litet genom slöjd under vintern.
Vägen gick mellan åkerfält, der folket bergade den försenade rågskörden, och ibland gick den tvärs igenom en gård, der
Hanna ej kunde låta bli att prata med de små smutsiga ungarna.
Middagstiden först unnade hon sig en ordentlig hvila, efter att ha gått i sju timmar och tillryggalagt nära tre mil.
Sedan hon ätit sin middag i en skogsdunge, lade hon sig att sofva i en lada.
Det färska höet doftade starkt; utanför sorlade en liten bäck med klart vatten, i hvilken hon sköljt sina heta fötter.
Men för öfrigt var allt tyst, så tyst, att hon kunde höra sina egna tankar.
Denna ensliga stillhet vederqvickte henne, som om hon länge längtat derefter.
Och dock hade hon varit mycket ensam.
Men hennes tankar voro ständigt fästade vid det arbete hon höll på med, de hade ej ofta tid att tillhöra henne sjelf.
Var det ej sjelfviskt att hon så gerna var ensam?
Prostinnan sade så.
Hon sade att en menniska ej får lefva för sig sjelf, att hon har pligter mot hvarenda varelse, som kommer i hennes väg.
Att ensamheten frestar till högmod, lättja och andra dårskaper.
Nej, detta sista var ej sant.
Ensamheten var hennes bästa vän, hennes klokaste rådgifvare, hennes skickligaste läkare.
I ensamheten talade Gud till henne och hennes hjerta öppnade sig som under beröringen af en lätt och mild hand, för allt godt och stort, som hon kunde nå med sina tankar.
Gud var henne närmast i dessa stunder af ostörd stillhet och böjde henne till ödmjukhet långt mer än menniskors ord.
Ensamheten var som ett uppfriskande bad, som bortsköljde vägens qvalm och dam ur hennes sinne.
Hon somnade midt under sina betraktelser och sof en lång stund.
När hon vaknade var klockan 6 och hon kunde således icke hinna fram i qväll som hon hoppats, då det mörknade redan klockan 8.
Hon beslöt gå en mil ännu och sedan taga nattqvarter, samt tidigt i morgon bittida slå ned på Bella, som alls ej väntade henne.
Half niotiden kom hon till en gård der hon beslöt stanna öfver natten.
Fick en liten, qvaf kammare innanför stugan, der fyra karlar och tre qvinnor snarkade, den ena värre än den andra.
Fick en katt till sängkamrat och diverse andra objudna gäster, som slutligen gjorde sängen så trång för henne, att hon full af förtrytelse rusade upp, klädde sig och klef ut genom den folkfylda, illaluktande stugan.
Resten af natten tillbragte hon, insvept i sin sjal, uppe på ett berg, der hon såg solen gå upp öfver en glittrande insjö.
Sedan hon druckit ett slaskigt morgonkaffe klockan 6, trafvade hon muntert vidare.
Hon hade alls ingen röst, men nu hade hon lust att sjunga, ty det kändes så lätt och gladt, allting.
Endast då och då gled en sky öfver hennes solskensstämning, när minnet af tant Karin steg fram, men hon jagade det tvärt på flykten, hon ville nu vara glad.
Klockan 8 såg hon den ljusa gafveln af karaktersbyggnaden på Fågelvik skymta fram mellan björkarna.
Några steg till förde henne fram till grinden, som hon öppnade, utan att se någon menniska.
Vid kökstrappan stod Lena och borstade kläder.
Hon släpte så när borsten, när hon fick syn på Hanna, som skrattande lade fingret på munnen.
-- Hvar är Bella? -- hviskade hon.
-- Oj, jestandes, hvad Hanna blir välkommen!
Jo, Bella hon simmar som bäst.
Hanna går bara raka vägen till simhuset.
Hanna smög sig tyst och snabbt ned till stranden, in i simhuset.
Ingen Bella syntes till derinne, endast omhöljet af hennes jordiska varelse.
Men ett stycke från stranden syntes ett brunlockigt hufvud gunga på vattnet, medan de krusiga vågorna delade sig i en bred, glittrande kil.
Hanna klädde tyst af sig, klef utför trappan och ljudlöst ned i vattnet.
Hon simmade med långa tag ut till Bella, som hela tiden vändt ansigtet från stranden och syntes fullt upptagen af att ligga orörlig på rygg.
Nu fick hon nog och simmade några tag på sida, men fick i detsamma se Hanna tätt bredvid sig och gaf till ett glädjeskrik, som hördes långt upp till gården.
-- Hanna du, Hanna!
Tänk, om jag fått slag af glädje.
Goddag, goddag, ser du, att jag nickar!
Hvarifrån har du regnat ned?
Oj, så rysligt roligt!
Och så bra du simmar.
Vill du se hur jag dyker . . . vänta nu . . . ett, tu . . . tre! -- Och hela hufvudet försvann under vattnet.
-- Ptschi! jag fick vatten i näsan . . .
Och så kan jag trampa vatten . . . ser du!
Jag tänker en gång bli simmagister.
Hanna nöp henne i kinden, det betydde så mycket som goddag.
De simmade vid hvarandras sida, pratade och skrattade utan uppehåll.
Fru Palmfelt kom ned till simhuset för att välkomna Hanna.
-- Se så, flickor, nu måste ni upp, Bella ser helt blå ut.
-- Åhnej, mamma, det är bara blåbärsfläckar.
Men nog komma vi strax.
Vill du inte gå litet utanför dörren, ifall Hanna är generad.
Fru Palmfelt gick skrattande ut och begge flickorna rusade upp.
Håret satt fastsmetadt vid tinningarna, det dröp från hvar test, de skrattade öfverljudt åt hvarandra.
-- Mamma, nu får du komma in.
Säg, likna vi icke dränkta mopsar?
Under påklädningen gick Bellas mun precis som en qvarn.
-- Vill du se, jag har reformdrägt, jag har sytt den sjelf.
Den är förfärligt skön.
Nej, se, du har ju också en!
Hvad den är bra!
Men har du kjolen på knappar som jag?
Jaha, jo, det är mycket bättre . . .
Och ser du, så vigt jag får allting på mig!
I ett huj!
Och slipper alla band, som alltid gingo i stenknut.
Hanna visade med icke mindre belåtenhet sin nya drägt, som i hufvudsak var lik Bellas.
Den klädde henne, emedan hennes långa, smärta figur tog sig fylligare ut i den.
Hon gjorde med välbehag några kraftiga rörelser för att visa Bella, att ingenting tryckte eller spände.
På bryggan stormade Lulle och Lisi emot dem och ville rifva Hanna i små bitar, för att få henne hvar på sitt håll.
Men som frukosten väntade, fingo de gifva sig till tåls och tröstades med löftet om en utfärd på eftermiddagen.
I middagsstunden sutto Hanna och Bella i backsluttningen vid stranden.
De hade så mycket att tala om.
Bella berättade slutet af fotvandringen, som räckt i tre veckor.
-- Huru höll Alma ut med sina opererade fötter? -- frågade Hanna leende.
-- Ganska bra.
Hon blef allt tapprare.
Och hon har blifvit så snäll, vet du, helt annorlunda mot förr.
Likaså Lilli.
Jag tror de hålla på att bli goda vänner.
-- Än Aina då?
-- Jaa . . .
Aina . . . jag vet ej riktigt!
Hon är så ostadig.
Jag fruktar hon ej länge kan intressera sig för samma sak.
Gymnastiken, som hon i vintras svärmade för, är henne nu alldeles likgiltig.
Till och med Verna Sommar har för henne blifvit en vanlig dödlig.
-- Jag har också misstänkt att hon saknar fasthet, -- sade Hanna, -- men kanske kommer den ännu, hon är ju så ung.
-- Bertha är, vet du, en riktigt rapp flicka, bara hon litet oftare skulle bestå sig rena näsdukar.
Hon blir bestämdt apothekare.
På hvarje rastställe fingo vi vänta på henne, emedan hon skulle experimentera med sina salvor och mixturer.
Ena dagen bjöd hon oss en essence af bränvin och svarta vinbärsblad, andra dagen ett slags pomada af osaltadt smör med irörda okända krydder.
Hanna lyssnade intresserad, men småningom fingo hennes ögon ett så tankfullt uttryck, att Bella märkte det.
-- Hvad tänker du på, Hanna min?
-- Jag tänker på, att jag måste anförtro dig något . . . som du ej blir glad öfver.
Bella blickade oroligt på henne, men då Hanna berättade att hon haft bref från fru Meilert, slog hon ihop händerna.
-- Nej, så roligt!
Din mammas . . .
-- Alls icke roligt, -- afbröt Hanna tvärt.
-- Och jag besvarade det på ett sätt, som du icke skulle ha gillat.
Hon berättade hela händelsen och sin ånger efteråt.
-- Nog vet jag huru du skulle ha gjort, -- tillade hon, -- men jag är nu en gång icke som du.
Bella såg eftertänksam ut.
-- Jag skulle i ditt ställe ha skrifvit om.
Jag skulle ha sagt att det ej var min mening att såra henne.
-- Då skulle jag ej varit sann, ty jag var hela tiden medveten om min afsigt att såra henne riktigt känbart.
-- Åh, Hanna!
Du, som alltid så fast vill det rätta.
Lena kom med middagsbud och fastnade en stund hos flickorna.
Hon skakade på hufvudet åt Hannas nya drägt.
-- Jag ser, att Hanna blifvit lika splittgalen som Bella, -- sade hon.
-- Att nu göra sig halfvägs till pojkar, när man kan vara en söt och nätt flicka!
Aldrig i verlden få ni några friare, kära barn!
-- Du skulle skämmas, Lena, att vilja bli af med oss!
Hvem skulle då skrifva dina bref och läsa tabulan med dig?
Lena skrattade.
-- Det är då visst, att Bella är ett troll, -- sade hon och gick.
De tre dagarna på Fågelvik gingo alltför hastigt.
Man roade sig med lingon- och svamp-plockning, seglade med Bengt, simmade och läste högt, brände kokko om qvällarne och stekte potatis i askan.
Hanna hade en dag ett samtal med Bellas mor.
Hon omtalade sin afsigt att draga sig ifrån Bella och orsaken hvarför hon ville det.
-- Tror du icke, tant, att det varit bäst för henne om jag gjort det?
Fru Palmfelt betraktade henne forskande.
-- Hvarifrån har du fått dessa skrupler? -- frågade hon vänligt och fattade Hannas hand.
-- Man har sagt mig att jag utöfvar ett dåligt inflytande på Bella, -- sade Hanna rodnande.
-- Och jag har ibland tyckt mig märka, att också tant med oro ser vårt täta umgänge.
-- Hvilken mor följer ej med en viss oro gången af sitt barns utveckling, isynnerhet, när det gäller en så böjlig karakter, som Bellas.
Men du kan vara lugn, jag har aldrig haft orsak att frukta ditt inflytande.
Från första stunden såg jag, att bottnen i dig är sann och god, ehuru omständigheterna utvecklat dig ojemnt och gjort din yta kantig.
Jag har tvärtom med glädje tyckt mig märka, att Bellas karakter vunnit i fasthet och att hon med större ifver än förut, hängifver sig åt sina sjelfuppfostringsförsök.
Var derför lugn, mitt barn, och fortfar att vara Bellas vän.
Ingen ser det hellre än jag.
Och om jag ej misstager mig, kan Bella i sin tur göra dig godt . . .
-- Ack, tant, det känner jag dagligen.
Jag skulle torka bort till ett petrifikat, om jag ej egde Bella.
Hennes aktning är min starkaste sporre till det goda.
Fru Palmfelt tryckte hennes hand. -- Gud skydde er vänskap, -- sade hon varmt, -- och låte den få fortfara till lifvets slut.
En verklig vän är dyrbarare, än alla jordens skatter.
September var inne och bantågen hade de senaste dagarne rullat in till hufvudstaden öfverfylda af skolungdom.
Bellas föräldrar hade stannat qvar på landet, men sändt in de tre äldsta barnen med gamla Lena till hushållerska.
Hanna följde med; hon hade åter hyrt det lilla rummet i närheten af Bella, det var det billigaste hon kunde få.
I skolan sammanträffade kamraterna en måndagsförmiddag för att uppvisa betygen och höra veckans lexor.
Det var roligt att ses igen.
Gammal vänskap uppflammade, och gammalt groll glömdes.
Man tryckte med värme hvarandras händer.
Femte klassen kände ansvaret af att vara skolans föredöme och uppförde sig lugnt och hyggligt.
Den ena efter den andra af de gamla kamraterna dök upp, och några nya, hvilka antingen stannat qvar på klassen eller tenterat in, stodo afsides från de andra, litet främmande och oroliga för de nya förhållanden, i hvilka de råkat.
-- Nej, Bella, så brun du blifvit! -- utbrast Agnes Lund och slog ihop händerna af bestörtning.
-- Du har då alls icke brytt dig om att bevara din hy.
-- Nej, det har jag sannerligen icke, -- skrattade
Bella och höll upp sina runda bruna händer.
-- Men du är fin och hvit som en prinsessa.
-- Åh, -- sade Agnes blygsamt, men tacksam för erkännandet.
-- Du har blifvit duktig, Bibbi, riktigt som en flicka bör se ut! -- Och Hanna slog ett tag på Bibbis kraftiga axel.
-- Ja, ser du, jag lade bort snörlifvet i somras, och sedan har jag blifvit så tjock, att jag riktigt skäms.
-- Hurrah, Bibbi, det var det klokaste du i ditt lif kunde göra!
Se hit, flickor, en så kraftig flicka Bibbi blifvit på tre månader. -- Och Bertha hurrade henne förtjust.
-- Uff, så tjock som en gris, -- hviskade Agnes till Alma.
-- Men mer i min smak, än du, -- gaf denna käckt till svar.
Bella, Hanna, Bertha och ett par af de andra flickorna uppträdde i sina nya praktiska reformdrägter och voro föremål för ifriga diskussioner.
-- Tänka ni uppträda på cirkus? frågade en af flickorna spetsigt.
-- Jag ser ju inte byxorna, -- sade en annan med låtsad öfverraskning.
-- Skola ni leka skolflickor hela ert lif? -- frågade en tredje.
-- Nej, vi skola leka menniskor, -- och Bertha slog sig på knäet med stolt sjelfkänsla.
Ned med snörlifven!
Ned med de långa kjolarne!
-- Ja, må hvar och en kläda sig så, som hon anser det bäst, utan att göra som alla andra, -- utbrast Bella enthusiastiskt.
-- Bravo! -- skreko flickorna.
-- Hvad är detta för slag? -- sade Bertha och låtsade bestört bulta Siri i ryggen.
-- Har du magrat så, stackare, att du blifvit bara fiskben?
Siri såg flat ut.
Hon hade icke förrän nu lagt sig till snörlif, emedan hennes mor i det längsta hållit emot.
-- Ja, när jag begynte bli så tjock, -- ursäktade hon sig och smög sig undan i flocken.
-- Ett nederlag! -- hviskade Bella till Hanna.
-- Ja, men tio segrar, -- svarade denna.
-- Här äro tio, som slagit sig på att bli förnuftiga, -- utom vi, -- tillade hon skrattande.
-- Ack, Hanna, hvad vi skola kämpa i vinter för vår idé! -- hviskade Bella och knep Hanna hårdt i armen.
Men vi skola minnas att det måste ske genom att öfvertyga, icke att öfvertala.
När flickorna senare i flock följdes åt från skolan, utbrast Bella:
-- Det har varit alltför roligt att råkas igen, för att vi ej skulle mötas än en gång i dag.
Hvad säga ni om en liten tur till Kajsaniemi på eftermiddagen?
-- Ack ja, det blir rysligt roligt! -- hördes från alla håll, och flickorna skildes med öfverenskommelse att mötas klockan 4 på „frimurarns graf“.
Det var en munter flock som på eftermiddagen samlades vid Thölö vikens strand.
Man satte sig i det ännu friska gräset och begynte tala om sommarens företag.
Hvar och en skulle berätta något om sina sysselsättningar, och Hanna höll styr på samtalet, när det ibland ville urarta till ett pladder, som ingen förstod.
När turen kom till Jenny att berätta, såg hon förlägen ut och sade:
-- Jag vet ej, om jag omtalar något, ni komma bara att göra narr af mig.
-- Åh, kör på bara, vi skola hvarken se eller höra! -- Och Bertha hängde näsduken öfver sitt hufvud.
-- Nå ja, inte är det något att skämmas för.
Jag var i Lovisa för att bada.
Der var jag med om tolf utfärder och sexton baler.
-- Det var bastant motion! -- kom det från näsduken.
-- Men jag hade utmärkt roligt och gjorde många trefliga bekantskaper.
Mot slutet sade doktorn att jag ej skulle få dansa mera, mitt hjerta . . .
-- Var krossadt af ett Lovisalejon, -- ifylde näsduken.
-- Men, Jenny, att du kunde vara så oförsigtig, -- just när du skulle sköta din helsa, -- inföll Bella förebrående.
-- Mamma såg så gerna, att jag var med om allt.
Man skall roa sig, när man är ung, -- sade hon alltid.
Siri berättade, att hon fångat kräftor i Borgåtrakten; Bibbi hade varit rest till Uleåborg och farit i tjärbåt utför forsarne.
Agnes hade varit i Helsingfors hela sommaren, badat för Everth och sett de kejserliga vid „Kofladan“.
Alla hade upplefvat åtminstone något märkeligt och slutligen hade de ganska bra reda på hvarandras sommar.
-- Nu anser jag vi ha nog af högtidligt ressonnemang och kunna gå och musicera i sjösalongen, -- föreslog Agnes.
Det voro alla med om och man slog sig ned i sjösalongen i öfra våningen med dörrarne öppna utåt balkongen och den lugna Thölöviken.
Himlen var rödgul i vester och stränderna prunkade likaledes med några röda och guldfärgade löf i sin glesnade grönska.
Det var ljumt och stilla, och luften fyld af höstdofter.
Några af flickorna hade slagit sig ned på balkongen, de öfriga lyssnade till Agnes sång inne i salongen.
-- Jag har lärt mig gå på händerna i sommar, -- skröt Bertha och utförde till allmän förlustelse ett konstprof.
-- Och jag att gå på lina, -- skämtade Bella. -- Skada, att vi ej ha ett rep här.
Men vänta, staketet här kan duga i nödfall.
Med ett skutt var hon uppe på det smala staketet, der hon, trotsande kamraternas varningar, gjorde några smidiga rörelser.
I detsamma kom Hanna ut från salongen.
När Bella såg henne, skulle hon göra en helsande gest, men förlorade i detsamma balansen och störtade handlöst ned till marken.
Ett rop af förfäran hördes från balkongen.
Hanna, åtföljd af några andra, rusade ögonblickligt ned på gården; hennes knän svigtade och hennes ögon sågo ej klart, men ned måste hon.
De andra sutto qvar deruppe, bleka och tysta.
Hanna kom först ned.
Der stodo några af värdshusets betjening skrämda och rådlösa, ingen hade haft mod att upplyfta Bella.