Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
|Om stycket otvifvelaktigt vunnit på, att enheten i handling mer iakttagits och intresset ej splittrats genom att göra en del af denna handlings bestämningsgrunder beroende af en fråga, hvilken icke hör till själfva de egentliga motiverna, om, med ett ord, de två senare och i synnerhet den tredje akten varit mer öfverensstäm-mande med de två första, och handlingen fortskridit på endast den grund, som i de sist nämda akterna är lagd med så stor insigt, hade fru Edgrens » Hur man gör godt&gt; kunnat räknas till ett af .samtidens allra förnämsta dramatiska arbeten.
Nu torde det i alla fall få anses såsom ett högst talangfullt skådespel, hvilket måste väcka intresse från scenen, förutsatt, att det där finner ett sig värdigt utförande.
Det torde ej häller behöfvas mer än några strykningar i de långa samtalen i tredje akten, för att det där inkastade främmande elementet ej skall skada så mycket det hela vid uppförandet.
Den andra akten skall i hvad fall som hälst framstå såsom ett rent mästerstycke i orädd verklighetsskildring.
Att » Hur man gör godt » är ett märkligt karaktärsskådespel, torde ock framgå af den lemnade redogörelsen.
I full öfverens-stämmelse med den gamla aristoteliska satsen, handla de i stycket uppträdande personerna icke för att visa sin karaktär, utan det är denna som framlyser genom handlingarna.
Blankas, huf-vudpersonens, karaktär utvecklas, såsom redan anmärkts, kanske något hastigt i andra akten, men, såsom jag ock här ofvan tog mig friheten yttra, är denna hastiga utveckling dock tillräckligt förberedd i förstå akten, och det kan ju icke nekas, att karaktären hos hos henne, liksom för öfrigt hos alla de medverkande, smälter i hop med den spännande handlingen.
Alt tillgår enkelt och naturligt, utan vridningar eller vrängningar för att tjäna det särskilda syftet
Att en ung kvinna, hvars första barnaår tillbragts i elände och sedermera lefvat hela sin ungdom i öfverflöd samt fått insupa öfvermod och förakt mot fattigdomen, då hon slutligen står ansigte mot ansigte mot denna och underrättas om alt som Blanka får veta i sin moders usla hem, som egentligen skulle vara hennes eget, lika val som det är hennes systers, inser orättvisan och fattas af åstundan att söka godtgöra den, innebär icke någon öfverdrift.
Det är ock fullt följdriktigt, att denna unga kvinna sedermera, då hon lärt sig inse, att den moral, somfinnes hos hennes omgifning, eller den skenbild af moral, som fått intaga den verkligas plats, icke står i någon som hälst öf-verensstämmelse med den rätta sedelärans bud, afbryter all förbindelse med denna omgifning och söker på egen hand göra hvad hon anser vara rätt.
Om denna följdriktighet också skulle taga sig bättre ut, i fall Blanka aldrig ett ögonblick tvekat i fjärde akten att skiljas från Wulf, så kan den dock icke därigenom göras misstänkt.
Det kan nog vara psykologiskt riktigt, att Blanka såsom kvinna känner sig svag inför Wulf, ända till dess han hunnit råga måttet af sin oförskämdhet, ehuru förf.
såsom ofvan visats, begagnat detta för att tillgodogöra sig ett för handlingen främmande element.
I hvad fall som l^Llst är styckets utgång i full öfverensstämmelse med Blankas karaktär, sådan denna utvecklats under det handlingen skridit framåt.
Innan jag yttrar något om de öfriga karaktärerna i stycket, torde det kanske vara på sin plats att inlåta sig på den har flera gånger antydda » tendensen », ty det kan ju icke ifekas, att em också karaktärerna och den med dem så nära förenade handlingen äro fullt fria, de dock tillkommit för att tjäna en afsigt, hvilken i sig innebär någonting mer än den rent estetiska, ehuru den genom den konstnärliga behandlingen icke gör denna någon väsentlig skada.
Författarinnans afsigt är tydligen en varnande.
Hon vill otvifvelaktigt visa huru det är för att därigenom väcka till eftertanke och varna för ett fortsättande på en farlig väg.
Att harmen öfver hvad förf.
anser forvändt och skadligt varit förnämsta anledningen till nedskrifvandet af detta stycke är ganska synbart.
Det är icke första gången harmen framkallar skalden, men denna gång har det genom en verkligt ädel harm åstadkomna verket gjort kanske ett starkare intryck än vanligt är.
Åtskilliga tecken tyda därpå, fastän stycket ännu icke är uppförd t.
Till det med arbetet afsedda ändamålet har förf.
dock icke an vän dt andra medel, än dem som stå henne till buds rundt omkring i samhället.
Hon har endast hämtat sitt ämne ur lifvet, och do figurer, som af henne begagnas för att gifva den åsyftade varningen, äro sannskyldiga verklighetsmänniskor.
Kapten Wulf träffas dagligen i vårt samhälle.
Elak är han visst icke.
Han tror på » predestinationen » i ofvan omnämnda sak.
Han anser sig vara en förnuftig, praktisk man, hvilken förstår sig så väl på kvinnorna och vet till punkt och pricka hvad kärlek är, det vill säga kärlek till en icke blott ung och vacker — sådan försmår lan ej häller — utan ock fin och förnäm, mycket bildadflicka.
Lika väl förstår han sig på arbetame och handlar i deras bästa intresse, då han förbjuder dem att tänka på egen hand och att försumma kyrkogången.
Själf bryr han sig ej det ringaste om religionen, ty han hör ju till den bildade klassen, men » folket » måste ha religion, så vida samhället skall kunna äga bestånd.
En sådan herre handlar just så som det framställes i detta skådespel.
Det är på dét sättet han gör godt.
Hvem känner ej baronen och friherrinnan, icke såsom in-nehafvare af dessa adliga titlar, ty de göra intet till personen, men med de angifna karaktärsegenskaperna?
För att ett af baronens utom äktenskapet födda barn var vackert, skulle det göras till en rodocka, styras ut i granna kläder och smekas och lekas med — och så får barnets syster, som har samma rätt, förgås i elände.
Och hon är ändå icke den enda.
Han har, säger man, flere barn, som kanske bli förbrytare, tjufvar, alt möjligt.
Och en sådan far är likväl aktad och ansedd, honom kallar man en ädling, en äkta riddersman.
Och hans hustru, som vet af alt sammans, hon är med i välgörenhetsbasarer, och alla tala om, hur mycket godt hon gör.
Själfviskhetens tillfredsställande genom föga ändamålsenliga, ej sällan skadliga barm-hertighetsverk får gälla såsom höjden af godhet.
Det är just emedan sådana människor Annas, emedan det är så godt om dem, som förf.
skrifvit sitt varnande skådespel.
Detta torde utan tvekan kunna inses.
Med samma förmåga att rätt träffa personligheter har förf.
framstält Blankas mor, den i sin ungdom lättsinniga, på äldre dagar psalmsjungande kvinnan, hvilken försjunkit i lättja och liknöjdhet, samt dottern Svea, den redan djupt fallna.
De äro, ty värr, såsom vore de hemtade rakt ur eländets kyffen.
Äfven här är det, såsom, ty värr, alt för ofta, en man ur de s. k.
» bättre » klasserna som varit första orsaken till eländet, men också Om en kvinna af » folket » faller för en man af sin egen klass, hvilket ju icke är omöjligt, ej ens alldeles ovanligt, så torde sällan en man af de » bättre » vilja räcka henne en hjälpsam hand för att draga henne ur dyn.
Väl stjälpa, men icke hjälpa, detta är den, om också icke uttalade, dock alltid följda grundsatsen, det som ingen anser sig behöfva ens blygas för, mycket mindre fördöma.
Huru riktigt äro icke basardeltagarne skildrade!
Hvem känner ej igen dem?
Icke kan någon af alla de i stycket uppträdande personerna kallas typisk, men ej häller undantagsmänniska.
De äro som » folket är mest ».
Skulle man icke känna igen sigi dessa figurer, hvilket beklagligtvis nog kan hända, kommer det otvifvelaktigt däraf, att man ej är van att se sig i en så sann spegel, men kan ock härflyta däraf, att man ej rill känna igen sig.
Det är icke endast hos de högre klasserna som förf.
sökt orsaken till det onda, hvarpå hon vill fästa vår uppmärksamhet och väcka vår eftertanke.
Hon har icke framstält Svea, Fritiof och fru Österberg, Blankas mor, såsom ' skuld fria.
Svea förklarar sig icke vilja arbeta.
Fritiof skildras såsom stundom orättvis och påflugen mot sin arbetsgifvare.
Fru österbergs eget lättsinne i ungdomsåren har underhjälpt baronens förförelsekonster.
Att, oaktadt förvänd uppfostran och djupt rotade klassfördomar, bättre åsigter kunna göra sig gällande äfven i de högre samhällslagren, bevisas af Agnes v. Diihrings praktiska människokärlek, och oaktadt denna är helt löst skildrad, gör den dock god verkan.
Hvad förf.
synnerligen lägger vigt på, är de högre klassernas ohåga eller oförmåga att erkänna de lägres människovärde samt att de anse sig kunna behandla dem såsom verkligt sämre naturer och tycka sig ha gjort ej blott tillräckligt, utan något mycket förtjänstfullt, då de i st. f. att göra dem rält, på ett fÖrvändt sätt söka göra dem godt.
Solidaritetskänslan saknas.
Lika löjligt, som farligt vore, om de förhållanden som forf.
skildrat skulle anses icke äga motsvarighet hos oss, och man, såsom nyss antyddes, icke kan eller vill känna igen personerna samt förklara den af dem beroende handlingen såsom oss icke vidkommande.
Bättre är att erkänna, det de förhållanden som framhållas i detta skådespel kunna gälla för alla.
Ijåt oss vara tacksamma mot den forf.
som haft mod att framställa dem och förmåga att göra framställningen med så stor talang, att den icke blott är fullt njutbar, utan ock verkar med konstnärlig kraft.
Modet finnes sannerligen icke hos litet hvar bland oss.
I allmänhet äro vi alt för fega för att utsätta oss för de misstydningar som ett sådant arbete brukar framkalla.
af » Hur man gör godt » lider icke af denna allmänna feghet, och oförekräcktheten kommer otvifvelaktigt af människokärlek, så stark, att den ej häller vet af någon människofruktan.
Det är i Blankas personlighet, som denna människokärlek får sitt fulla uttryck och som man finner den starkt verkande, försonande ljusglimten i det omgifvande mörkret Vackrare uttryck for den sanna människokärleken finner man svårligen än framställningen af denna unga flicka, som i lifvets skola utvecklasfrån det lättsinne, hvaruti hon uppfostrats, till en allvarligt tankande och viljande kvinna, hvilken bryter med alt som fornt varit henne kärt för att egna sig åt en verksamhet, hvilken, så mycket, på henne beror, skall söka upprätta hvad andra, ej alltid i sin ondska, men så mycket oftare i sitt oförstånd nedbrutit.Literära notiser.
• Åtskilliga färdigskrifna literära anmälningar — såsom af Zolas » Germinal », Maupassants » Bel-Ami », Oscar Levertins ^Konflikter », Ernst Ahlgrens » Pengar », Stella Kleves » Berta Funcke, Ernst Lund q vists » April *, Georg Nordensvans » Figge », Tor Hedbergs » Johannes Karr », Johannes Normans » Inpass » m. fl.
— nödgas vi af brist på utrymme uppskjuta till nästa häfte.
Rörande Taines förnamn har docenten Friedlander meddelat oss, med angifvande af källa, att den berömde författaren verkligen skall ega namnet Henri, jemte de bekanta namnen Hippo-lyte och Adolphe.
Det berättigade i att på ett titelblad upptaga endast detta i allmänhet okända förnamn synes oss dock tvifvel underkastadt.Guldägget, som glashönan värpte.
De blygrå molnmassor, som i skymningen stego upp vid horisonten, lofvade en dundrande åska till natten.
När det mörknat, flammade det till då och då bak Silfåkraskogen, och på det matta skenet följde ibland et^ svagt buller som af en vagn, hvilken rullar långt fjerran, men efter midnatt upphörde både blixtame och den aflägsna åskan, och, när morgonen bröt in, var himlen klart blå utan en enda molnfläck.
Fast det endast var i midten af Juli, hade åkrarne en så gul färg som i
skördetid, och gräsmarkerna voro alldeles rödbruna.
De magra hagtomshäckar, som löpa längs landsvägen, och de hängfärdiga popplame voro pudrade med dam, och de skrumpna skräppbladen sågo \ it som om
c \
de varit hvitlackerade.
An, hvilken drifver Forsa bomullsspinneri, larmade och kastade sig inte som annars, utan kröp lätjefullt och nästan ljudlöst under brohvalfvet.
På landsvägen, hvilken i det skarpa, hvitaktiga solljuset liknade en räcka linne, som man spänt ut till blekning, syntes inte en varelse.
Den lille rödbrusige karlen, som satt i skuggan af en häck på utkik efter tjärbönder, började blifva otålig.
Ur Dagens Krönika,.
V. 9 — 10.
%Kanhända han ljög den der qvastmannen, som påstod, att han kört förbi tio lass vid Andrarums kyrka.
Lundström reste sig upp, skuggade, med handen * för ögonen.
Öde och tomt så långt blicken kunde nå!
Sedan han stått der en liten stund, kröp han åter • in under häcken.
Solen, éom fann en öpjpning mellan grename, lät några glödande strålar sila sig genom Lundströrps sön-driga hattkulle.
Puh, så det brände på hans kala hjessa!
Den starka värmen, vattnets sqvalpande i ån och den enformiga drillen af en fågel, som satt och gungade i häcken, verkade som sömnpulver.
Ögonlocken, hvilka han hela morgonen endast med största ansträngning mäktat hålla uppe, slötos, hufvudet sjönk ner mot bröstet, och snart blefvo hans snarkningar så bullrande att den lilla fågeln helt förskräckt flög undan.
Qvastmannen hade inte narrats.
Inhöljd i ett moln af dam närmade sig allt mer och mer en karavan af tjärbönder.
Karlame, småvuxna, ' svarthåriga, gulhyade med mörka, mandelformiga ögon, låga pannor, platta näsor, tunna läppar och utstående kindknotor, gingo bredvid lassen, släpande benen efter sig och låtande tömmame hänga slapt i händerna, som tjäran brunbetsat.
För de tre främsta vagname gingo hästar — i enspänning — små svajryggiga djur, hvilka voro så magra, att man kunde räkna refbenen på dem.
De lurfviga hufvudena nästan vidrörde marken.
De sju öfriga vagname drogos af oxar, hvilka tycktes okänsliga för piskrappen och döfva för tillropen, ty de kommo knapt ur fläcken.
Uppe på lassen sutto q vinnorna, hvilka voro af samma mongol typ som männen.När den första hästens hofvar dånade mot bron, yaknade Lundström ur sin ljufva slummer.
Qvick som en orm slank han ut ur häcken och nådde med ett par långa skutt den första vagnen.
Dei^ karlen, som gick der bredvid, var snyggare
• klädd än de andra, och hans utseende vida fördelaktigare.
Lång var han till växten och bredaxlad.
Näsan, djerft krökt, liknade ett roffågelsnäbb.
Ögonen voro stora och stålgrå, men saknade glans och uttryck, läpparna fylliga, friskt röda, halföppna.
Den öfra beskuggades af fina, ljusa skäggfjun.
Tänderna hade ej blifvit förstörda af tobak eller snus, utan skimrade glänsande hvita i det blekröda tandköttet.
Pannan var snöhvit, men hyn i öfrigt starkt brynt.
# Håret var stridt som en man och linfärgadt.
— God morgon, Sven Jonsson, sade Lundström.
— God morgon, Lundström, sade Sven Jonsson och nickade.
— Till salu?
sporde Lundström och pekade med tummen på tjärtunnorna.
— Hvad begärs?
— Vet inte, hva ’ den gäller.
— Gäller blott tio riksdaler, men jag (stark tonvigt på jag) ger ändå elfva.
— För hvem köper Lundström?
— För konsul Dahlén!
— Jaså, för konsul Dahlén!
— Nåh, ska ’ vi slå till?
Schangtilt anbud, hva ’!
— Hm — vill först känna mej för.
Di säger, att konsul Kihlberg ger högsta priset i år.
— Konsul Kihlberg!
Nej, det ä ’.
då en evig lögn.
Under utbytet af dessa repliker hade de hunnit fram
till Markmans garfveri.Kyrktornet och klockstapeln i X. syntes nu tydligt till höger om Systerbergen.
— Ptro!
skrek Sven Jonsson och ryckte så häftigt i tömmame, att hästen stannade.
— Nåh, ska * vi inte besluta oss för kommersen, hva ’ P sporde Lundström.
— Tolf riksdaler ä ’ då det minsta, jag vill ha, sade Sven Jonsson.
— Tolf riksdaler?
Har inte rättighet att ge så mycket, men vi kan ju följas åt till patronen — han knusslar min själ inte — det vet Sven Jonsson lika bra som jag.
— Hvarthän ska ’ det bära?
frågade karlen, som körde andra lasset.
— Ni får hålla här så länge!
skrek Sven Jonsson.
Karlen stannade lasset, och det samma gjorde hvar
och en af de andra tjärböndema, så fort han mottagit Sven Jonssons befallning.
Snart var hela karavanen
* samlad.
Q vinnorna hoppade ner från tjärtunnorna, skakade dammet af sina kjortlar, rätade på de brokiga huf-vudklädena, ströko håret ur ögonen och bildade sedan vid det andra lasset en lifligt gestikulerande och pratande grupp.
Sven Jonsson bad någon af q vinnorna se till hans häst, medan han följde Lundström .upp till Dahléns.
— Det ska ’ jag göra, skrek en gammal enögd me-gära och linkade fram.
Lundström, som gått ett stycke i förvåg, stod nu och inväntade Sven Jonsson bredvid den sten, som utvisar, hvarest norra stadsporten rest sig.
Han hade händerna i byxfickorna och ryggen vände han åt staden.
— God morgon, ljöd en tunn, andfådd röst alldeles bakom honom.
Han vred hufvudet åt sidan. — Ah, se den satans Kihlberg, mumlade han och lyfte vårdslöst på hatten för den tjocka figur, som kom vaggande - fram.
— Redan oppe och gråter inte, sade konsuln och sneglade på Lundström med sina stora, utstående ögon, hvilkas gulbruna iris drunknade i de starkt hvita pors-linsglänsande globerna.
Öfveruppsyningsmannen Melin liknade konsul Kihl-bergs ögon vid » ett par förlorade ägg ».
Lundström vände bussen ett slag och grymtade några obegripliga ord.
— Tusan, så hett!
utbrast konsuln och torkade sina pionröda kinder med en blårutig näsduk.
Spekulerar Lundström i tjära, hvad?
— Ä * — ute — i samma ärende — som kon — suln!
stötte Lundström fram.
— Ärende, hm — jag är alls inte ute i något ärende, hm — tar mig blott en liten promenad, sade konsuln och spände upp sin blå en-tout-cas.
— God morgon.
Han tog artigt af den gula Stanley-hatten och fortsatte sedan sin väg.
När han nått fram till Sven Jonssons lass, stannade
—, Se, god morgon, Sven Jonsson, utbrast han och nickade vänligt åt tjärbonden.
— Tackar, som frågar, bra.
— Mycket tjära i dag, hvad?
— Ähja — 50 tunnor.
— Hvem skall ha dem?
Konsul Dahlén, hvad?
— Ne-j!
Inte sålda ännu.
— Inte sålda ännu — jaså!
Hvad bjuder Dahlén.
— Tolf riksdaler.
— Tolf riksdaler — så mycket!
— Tjäran står godt i pris i år. — Ja, det tror fan det!
— Tolf riksdaler ä ’ inte för mycket!
— Nej, men mycket nog för att vara bjudet af konsul Dahlén.
— Hva * vill konsuln ge?
— — Tretton riksdaler.
Det ryckte till i Sven Jonsson.
• — Hur mycket sa ’ konsuln?
— Tretton riksdaler, skrek konsuln.
Bra bjudet, inte sant?
Ska * vi slå till?
— De ä ’ inte precis illa, men —
— Men der å ’ 5 tunnor som ä ’ litet gryniga.
Hur myckét drar konsuln af för dem?
— Ingenting?
Ser han, Sven Jonsson, 5 tunnor tjock spela ingen roll.
Nåh, vill Sven Jonsson sälja dem till mig — eller inte?
Krusar ej!
Tro mig, konsul Dahlén ger min själ inte mer än tolf riksdaler, och så drar han af två för den tjocka.
Nåh, ska ’ vi göra kommers, eller inte, hvad?
Har Sven Jonsson varit en gång hos konsul Dahlén och frågat, så skall han inte bry sig om att sen komma till mig.
Nåh — jaså inte — god morgon då!
Och konsuln tog ett par steg framåt, men Sven Jonsson sprang efter och drog honom så hårdt i rocken, att det knakade till i det tunna sommartyget.
— Tag den!
skrek han.
— Godt, sade konsuln och stack venstra handens tumme och pekfinger ner i den hvita västen.
— Här har Sven Jonsson handpengar.
Och han lät en 5 o-öring glida ner i Sven Jonssons bruna hand.
— Tack, sade Sven Jonsson och stoppade pengen i byxfickan. — Är inte Hans i tjärtomten, sade konsuln, så är han hemma hos sig.
Sven Jonsson vet ju hvar han bor.
- J » «
Och konsuln vaggade åsta ' d igen.
Han nickade småleende och plirade med ögonen åt qvinnoma, hvilkas högljudda pladder afstannat.
När han väl var ur sigte, utbrast en af dem:
— A * den der konsuln vittig, som går med paraply midt i solskenet.
Och der följde en bullrande skrattsalva på detta utrop, och så fortsatte man den afbrutna konversationen, men inte länge, ty Sven Jonssons ordre: till konsul Kihlberg!
skingrade qvinnogruppen.
Lundström, som anat oråd, kom nu rusande fram.
— Har du sålt tjäran till konsul Kihlberg?
skrek
— Ja, sade Sven Jonsson, vände hufvudet åt sidan och gaf hästen ett rapp.
— Hvarför väntade du inte, Sven Jonsson, tills vi fatt tala med patronen?
gnälde han.
— Ah, han hade inte gett så mycket som konsul Kihlberg.
— Hur mycket gaf han då?
— Tretton riksdaler öfver lag.
— Tretton riksdaler öfver lag!
Ah, han ruinerar sig, den skojaren!
Karavanen uppnådde emellertid Storgatan.
De tunga hjulen rasslade så hårdt mot den ojemna stenläggningen, att de goda X-boame, som sofvo de rättfärdiges sömn, vaknade.
Vid första gathörnet vek den af till höger.
Lundström spottade ut den gamla bussen, tog sig en ny och fortsatte Storgatan rakt fram, svärjande som en turk öfver konsul Kihlberg.
När han kom till gästgifvaregården stannade han.Dörren till.
krogen stod öppen.
Han vidgade nås-borrame och insöp med välbehag den qvalmiga, söta lukt, som slog honom till mötes.
Han kände efter, om han hade qvar den der 25-öringen, som konsul D&amp;hlén lemnat till handpengar.
* Jo vars, den fans der!
Och så klef han beslutsamt öfver tröskeln in i skänkrummet.
— En liten » pinne », om jag får be, sade han med
* ett förtrollande småleende till jungfrun, som stod bak disken och halfsofvande kammade sitt flottiga hår.
Bekymren öfver den misslyckade tjärfångsten ville han dränka i glaset.
Gud välsigne » Smithens droppar »!
De voro så-oändligt rogifvande.
På en af dörrame i * konsul Kihlbergs nybygda hus lyste en stor messingsplåt, på hvilken stod graveradt med snirklade bokstäfver: Comptoir.
Hade ej den der inskriften varit, skulle man omöjligt kunnat tro, att rummet utgjorde en affärslokal, ty i stället för den klumpiga pulpet, som är obligatorisk på ett konter comme il faut, fans ett litet näpet skrif-bord, öfversålladt med grannlåter.
I stället för stela soffor och högryggade stolar hade man här placerat en svällande divan och små trinda taburetter.
Öfverdraget var ej af svart tageltyg utan af bordeaux-färgadt shagg.
För fönstren hängde ej puritanska säck-väfskappor utan veckrika draperier af brokigt siden, hvilka böljade utåt golfvet.
På väggame syntes ej kartor och tidtabeller utan väldiga oljetryck i förgylda rämar, oljetryck föreställande halfnakna odalisker.
Och golfvet betäcktes hvarken af vaxduks- eller bastmatta utan af en kostbar brysselväfnad.För att skona de fina buketterna hade man lagt en trasmatta mellan skrifbordet och dörren.
Vid niotiden samma dag, som Sven Jonsson kommit till staden med tjära, låg konsul Kihlberg utsträckt på den svällande divanen för att hemta sig efter den ansträngande promenaden.
Föttema, instuckna i broderade morgonskor, fingo ej plats på den starkt hopsvängda divanen, utan hvilade på en stol bredvid.
Tummen på den venstra handen, hvilken var öfver-sållad med ringar, hade hakat sig fast i den massiva gnidkedjan.
Den högra armen hängde slapt ner åt sidan.
Mellan fingrame satt en cigarrett, från hvilken en fin rökstrimma hvirflade upp mot det målade taket.
De tjocka, liksom svullna ögonlocken, voro half-slutna.
Just då de höllo på att alldeles falla ner, hördes en svag knackning på dörren.
Konsuln öppnade ögonen på vid gafvel och svor till.
Knackningen upprepades, men nu något starkare.
skrek konsuln utan att röra på sig.
Dörren gick upp, och Sven Jonsson trädde in.
— Jaså, Sven Jonsson, sade konsulrt, reste sig långsamt upp och vaggade stönande bort till skrifbordet.
— Hit med lappen, som Hans lemnade!
Sven Jonsson räckte konsuln en liten smutsig pappersbit.
— Stämmer som en kyrkoräkning, sade konsuln, sedan han ögnat genom lappen.
46 tunnor fin och 4 tunnor tjock — 50 gånger 13 gör 650 — en vacker summa.
Fan hvad ni förtjenar mycket i år!
— Ah, vi ä ’ tre om att dela, så inte blir det just så mycket hvar. — Hm, 217 kronor — hm — det är minsann ingen bagatell, tycker jag.
Är Sven Jonsson skyldig något?
— Inte, hm.
Konsuln tog fram ur skrifbordet en reversbok och såg éfter på J.
— Sven Jonsson i Sunnerboda, hvad, är det inte ni?
— Jo — men jag ä ’ inte skyldig nå ’ t, utbrast Sven Jonsson.
— Fins der någon annan Sven Jonsson i Sunnerboda?
— Ah, då ha ni väl glömt bort den der reversen
— hundra kronor — ingen småsak!
— Så sant mej Gud hjelpe till lif och själ, ä ’ jag inte skyldig nå ’ t, bedyrade Sven Jonsson.
— Men Herre Jesus, namnet har väl inte kommit dit af sig sjelf?
Försök att erinra sig.
— För hvilket år ä ’ den, sporde Sven Jonsson efter en lång pans.
— För i år!
— Och för hvilken månad?
— April!
Då låg jag sjuk.
Strax på nyåret fick jag en så ’ n svår värk, att jag måste krypa till sangs, ser konsuln, och der har jag liggat ända till slutet i Maj — så inte har jag skrifvit reversen, inte.
— Nu ljuger du, skrek konsuln och slog den knutna näfven så hårdt i skrifbordet, att alla grannlåterna hoppade.
Jag kan lägga min salighetsed på, att det var du.
Tror du inte, att jag känner igen dig, hvad?