Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är så qvinfolkens lag, de lägga inte sorgen så hårdt på sinnet.”
”Det är styggt sagdt af pappa – jag var ju bara ett barn, när jag blef förlofvad med Rosenberg.
Nu deremot är det helt annat; och det säger jag bestämdt att jag aldrig gifter mig, om jag icke får Arnman!”
”Åh-hå, så’na löften ha vi hört förr en gång!
Slå du emellertid jaktlöjtnanten ur hågen, min pulla, för det blir ändå ingenting af den saken!”
”Men så skall väl pappa ha något skäl?
Inte kan pappa svara honom bara det att pappa icke vill.
Säg åtminstone hvarför pappa inte vill ha honom till måg?”
”Hvarföre har du så brådt att få dig en man?
Kunde du inte stå ut att vänta längre på Rosenberg?
Jag tycker att jag just är skämsen för att du skall vara så lätt på trån och inte kunna vänta på den, som både du och jag gett löfte om dig!”
Gabriella rodnade starkt. ”Jag vet icke,” sade hon ej utan förtrytsamhet, ”hvarför pappa talar om det nu, då pappa visst icke tror att Rosenberg någonsin återkommer, och då det dessutom redan i höstas var slut på de tre åren, som jag skulle vänta honom.”
”Och nu tycker du att du gjort’et, när du har väntat några månar öfver!
Men än får du allt ge dig till tåls ett tag; för, som sagdt, med jaktlöjtnanten ...”
”Söta pappa, säg inte om det!” afbröt Gabriella.
”Arnman och jag passa så bra för hvarandra; pappa kan aldrig få bättre måg.”
”Plåga mig inte, barn, utan gå nu din väg!
Och säg du jaktlöjtnanten, på mina vägnar, att jag har orsak att vägra anbudet, fast jag tackar för äran – och så kan du säga att jag håller honom för en bra karl, som jag gerna skulle tagit till måg, om jag inte gett en annan löfte!”
”Pappa, pappa!” utbrast Gabriella gråtande.
”Hvem har jag att tacka för detta?
Birger och Erika ha lagt sig emot min lycka.
Hvad har jag gjort dem, att de vilja se mig i evighet sörja bort mitt lif!
Har det ej länge nog varit ängsligt och bittert, och har jag ej tåligt väntat?
Söta pappa, låt mig ej förgäfves tigga om pappas samtycke!
Aldrig blir jag lycklig, aldrig får jag en glad dag mera, om pappa nekar det.”
”Och ändå kan det inte bli på annat sätt!
Tror du, barn, att jag hade hjerta att neka dig något, som stod i min makt att låta dig få?
Men Birger –.”
Här hejdade sig den gamle och tystnade.
”Ja, Birger,” utbrast Gabriella lifligt, ”det är just han, som ej vill det!
Men hvarför vill han det inte?”
”Tig, barn, tig!
Gå din väg – jag kan inte säga något.”
Men Gabriella gick ej.
Hennes tårar föllo på faderns hand, på hans hjerta.
Den för sin afgud svage fadern började redan underhandla med sitt samvete; men Birgers hotande gestalt stod beständigt för honom; och som han fruktade Birger, våndadas han redan i både andlig och lekamlig skärseld.
”Det är då utan hopp?” sade Gabriella, och hennes bedjande blick sjönk i faderns.
”Jag går då och säger Arnman att vi måste skiljas!
Men så vill jag också säga pappa att det är för mig detsamma, som att skiljas vid lifvet; och pappa får väl sjelf se hvad slut det tar.”
Gabriella gick hastigt till dörren; men om hon ernade utföra sitt beslut, är ej alldeles säkert.
Huru som helst, förekoms det af Haraldson, som i sin svaghet yttrade: ”Jag vill besinna mig bättre.
Bed honom komma igen i morgon eftermiddag – han får ursäkta att jag inte nu kan tala med honom.”
Gabriella gaf till ett glädjerop.
Häftigt kysste hon den hand, hvilken hon med afsky skulle fattat, om hon vetat att den var densamma, som mördat hennes älskares far.
Men hon visste ingenting.
Ännu en gång dårad af lyckliga aningar, mötte hon sin Arve, underrättade honom om det som förefallit och hvad de kunde hoppas af morgondagen.
För att desto bättre rekommendera sig hos sin blifvande svärfader, reste Arnman genast, ehuru påkostande det än var; men för att vinna ett större godt, försakade han ett mindre.
Och Gabriellas kärleksfulla blickar följde honom på vägen.
”Låt mig nu vara i fred!” sade Haraldson, då han tillslöt sin egen kammardörr.
”Du får inte oroa mig!”
”Nej, visst icke, pappa!
Men skola vi inte skicka ut och höra efter Anton?”
”Åh, han kommer nog; jag har min själ annat att tänka på, än den tosingen!
I huset blef allt tyst.
Gabriella smög sig upp på sin kammare, der hon vexelvis tillbragte natten i bön och sälla drömmar om framtiden.
Haraldson tillbragte den i pinsamma funderingar, hvarvid, oaktadt han sträfvade emot, de länge slumrande minnena från Pater-Noster-skären smögo sig in på honom.
Än tycktes honom den gamle Arnmans skugga uppmana honom att genom dottern försona den synd, han begått; än åter såg han jaktlöjtnanten med sitt blodiga hufvud i hand träda mellan sin son och mördarens dotter.
En kallsvett flöt öfver den gamle bofvens kropp; och för första gången i sitt lif greps han af något liknande ånger och bäfvan för ett tillkommande; döden grinade emot honom och vidrörde honom med sina isiga fingrar.
”Åh-hoj!” pustade han under sina qval.
”Fins det, fins det ...”
Orden bortdogo i ett långt stånkande.
Ja, det fins en Gud och en vedergällning.
Medan den grånade syndaren, slagen af sina egna gerningars gissel, sömnlös vände sig af och an, den ena stunden troende sig försona himlen genom bifall till den onaturliga föreningen, den andra rysande att ge efter för sin svaghet, rörde sig vid ena sidan af en bergsskrefva, icke så långt från huset, en sten fram och åter; slutligen gaf den alldeles vika, och ett hufvud framstack – det var Anton.
Straxt derefter blef hela hans kropp synlig, då han tyst, men säkert, arbetade sig fram från ett af dessa gömställen, dem han sjelf uppsökt och begagnade, när han ville smyga sig undan sin omgifnings vaksamhet.
Så snart han utkommit, ställde han sig upp på stenen i lyssnande ställning, för att, såsom det syntes, öfvertyga sig att allt i huset var stilla, och att ingen gaf akt på honom.
Men efter en stunds vaksamhet, då han förmodligen ansåg sig säker att ej öfverraskas, smög han sakta ned från klipporna och fram till Gabriellas fönster, under hvilket han stannade.
Augustinattens milda månsken belyste den arme sjuklingens dystra drag och kastade ett darrande skimmer öfver de lidelser, hvilka skiftade på hans bleka anlete.
Med hvad uttryck af sann ångest betraktade han ej detta fönster, inom hvilket hon sof, hon, som, oaktadt han för henne velat försaka hoppet om förlossning, likväl kunnat narra honom, och narra honom så skamligt!
Då han gladde sig åt att hon gaf efter för hans böner, var det endast för sin egen skull hon blef hemma.
Ännu ville väl en röst i hans hjerta tala till hennes urskuldande; men det som var skedt var skedt, och den inbillade pligten böd honom att fullborda sin föresats – för henne fanns ej mera råd, hjelp eller hopp. ”Gabriella, Gabriella!” andades han så sakta att blott han sjelf kunde höra det kära namnet.
”Du försmådde den stackars Neckens kärlek.
Nu kan han icke rädda dig – du måste ned i afgrunden, jemte de andra!
Min far och min mor vinka och vänta mig: min tid här är snart förbi, min förlossning kommer; men har jag godt af den, när du blir qvar?”
Han skylde sitt ansigte med händerna; och hopkrupen, liksom en hund, låg han på hällen och stirrade mellan fingrarne uppåt det rum, der all den kärlek låg gömd, hvaraf hans hjerta varit mäktigt.
Då den första skära morgonstrålen steg upp vid horisonten, reste han sig, och dessa timmars tysta qval tycktes ha förvandlat honom från en menniska till en vålnad; men i det stela ansigtet låg nu ett bestämdt uttryck, som vittnade om ett fast beslut.
Än en gång hopknäppande de magra händerna så hårdt att naglarne lemnade märken i skinnet, sträckte han dem öfver hufvudet; detta syntes vara en kraftansträngning, för att draga sig från den plats, der en hemlig makt qvarhöll honom.
Denna makt måste likväl vika; och icke smygande, såsom han kommit, utan med upprätt hufvud och stadiga steg, gick han ned till bryggan, lossade båten och rodde tyst inåt öns andra sida, der han gick i land och insköt sin farkost bland säfven.
”Det är för bittida ännu,” mumlade han och såg på solen.
”Jag skall sätta mig här så länge och höra på hur vackert de sjunga i djupet.”
Han lutade örat mot en af strandens stenar och lyssnade med spända sinnen, huru böljorna sakta sqvalpade deremot.
Ljufligare musik fanns ej för den stackars Anton.
Hela hans själ syntes njuta med fulla drag.
”Ack, jag kommer snart, jag kommer snart!” utbrast han med otålig liflighet.
”Då de derhemma tro att jag i häpenheten förlorat målet och derföre är dem oskadlig, då köper jag, genom att lossa på tungbandet, inträde till Neckens perlsal.
Men nu fort i båten, det käns så underligt i mitt hufvud ...
Hvad är det försmå svarta ting, som dyka upp derborta?
Åhå, en hel rad smådjeflar, som vilja tråda dansen med galningen, som anklagar sin egen far!
Bort, byke, vet ni inte hvem ni har för er!..
Nå, då får jag säga er att jag är – Necken!
Se så vackert! låt mig få vara ensam om båten!”
Han slog med händer och fötter, så att vattnet yrde högt öfver säfven, sköt derpå ut båten, sprang uti den; och hånskrattande åt de lurade smådjeflarne, hvilka för Antons ögon med tydligt förlängda näsor qvarstodo på stranden, fattade han årorna och rodde söder ut det fortaste han förmådde.
Nittonde Kapitlet.
Hvad förkunnar mig din blekhet?
Ros, du bådar mörka öden!
Vitalis.
Efter den mest förfärliga natt, gubben Haraldson under hela sitt långa syndiga lif genomvakat, dagades en morgon, öfver hvilken han väl haft skäl att önska det solen aldrig gått upp.
Men solen glänste som förr, himlen hvälfde sig blå och ren öfver det ur dimman småningom uppstigande hafvet.
Endast dimman i gubbens själ skingrade sig ej; der blef mörkret rådande.
Gabriella ville bära in kaffe; men han afvisade det.
”Om ändå
Birger vore hemma,” pustade han, ”så kunde han svara i mitt ställe!
Jag vet inte hvad som kommit i kroppen på mig alltsedan den unge filurn begärde flickan till äkta.
Det Gudsbarnet har inte gråtit nog; skall jag också göra henne sorg, skall också hon förbanna mig?
Men Birger är full med galenskaper, som hustrua satt i’n.
Han ger aldrig sitt bifall; förr gör han kanske af med oss allihop.”
Timma efter timma skred.
Ju längre det led på dagen, ju större blef gubbens oro. ”Nej, detta står jag inte ut med!
Jag skall hålla mig undan tills Birger kommer hem; han må svara i mitt ställe!”
Och med detta beslut, det enda som han, sliten mellan sin svaghet och sin ångest, förmådde upphitta, gick han in till Gabriella och underrättade henne att han var nödsakad att resa bort, men blott på ett par timmar.
”Herre Gud, skall pappa resa nu, då pappa lofvat ge Arve svar!
Hvad skall det bli?” sade Gabriella, bedröfvad vid åsynen af faderns underliga ansigtsuttryck.
”Han är ju inte här än; men kommer han innan jag är tillbaka, så kan han väl ge sig till tåls en stund!”
”Är det då riktigt angeläget att pappa reser?
Jag vet ej hvarför jag är så orolig – men om
Birger kommer hem, om han saknat tulljakten och farit efter, för att hindra Arve att få sin önskan uppfylld, hur går det då?”
”Du får väl se!
Var inte pjunkig, flicka; du skall ha själ och styrka att bära hvad som helst, för det värsta kan ändå alltid stå qvar!
Se så, lipa inte – jag tål inte se det!
Du vet ju att jag gör allt hvad du vill; säg nu bara inte ett ord mera, utan låt mig i djefvulens namn komma ut, innan”...
’jaktlöjtnanten kommer,’ var han nära att tillägga, men ändrade det till: ”innan det blir för sent på dagen.”
Sådan hade aldrig Gabriella sett sin far.
Djupt nedstämd, nästan betryckt, fann hon sig tvungen att lyda de få befallningar han hade att gifva.
Hon följde honom till bryggan, men hade af förskräckelse så när tumlat baklänges ner i båten, då han med en ed, hvars genljud återskallade från berget, utropade: ”Hvar är Antons båt?”
”Den är borta, ser jag!’” sade Gabriella förundrad.
”Det kan då ingen fara vara med honom; han har helt säkert tagit den i natt och rott åt andra sidan.”
”Fort upp på klipporna,” befallte Haraldson karlen, som skulle ro hans egen båt, ”och se efter om galningen ligger och krafsar bland säfven, som han plär göra!”
”Så vidt jag kan se, fins inte båten i närvåna,” berättade den utskickade vid återkomsten.
”Ja så!” sade Haraldson med ett lugn lika iskallt som det, hvarmed han föreslog Birger att förstöra tulljakten.
”Farväl, barn!” sade han, nickande åt Gabriella.
Och bedrog hon sig icke, så stod der – men det var omöjligt – en tår i den gamles ögon.
Nog fanns der en vattenhinna, men ej var den pressad af smärta: den var ett omedvetet alster af ögonnervernas förfärliga spänning.
Gubben tänkte i detta ögonblick med vild glädje på möjligheten att Anton under natten rest all verldens väg; ty ännu hade det ej händt att hans båt icke funnits på de vanliga platserna.
”Hvad är allt detta?
Hvad menar pappa?
Hvarför äro de alla så underliga?” sade Gabriella för sig sjelf, då hon efter faderns afresa åter gick in i huset, der en enslig tystnad rådde; ty de få personer, som funnos hemma, skickade hon ut att söka Antons båt.
Tyst och fruktande satte hon sig vid fönstret att vänta sin älskling.
För honom kunde hon utgjuta sina bekymmer, och hos honom skulle hon säkert finna tröst.
Arve lät icke länge vänta på sig.
Lifvad af hopp och kärlek, ilade han emot sin fästmö, ty så benämnde han henne redan för sig sjelf; och hon lutade sig darrande till hans bröst, der hon framhviskade sin oro öfver faderns obegripliga och ovanliga handlingssätt.
”Hvad än må komma,” sade Arve och tryckte henne fastare intill sitt hjerta, ”så låt oss ej bortkasta i sorg de ögonblick, då vi kunna vara lyckliga!
Hvem vet huru länge sällheten räcker?
Redan i går, när jag först fick sluta dig i mina armar, tyckte jag det var omöjligt att en menniska under hela sitt lif kunde få ega en sådan lycka.
Men ännu är du min Gabriella, min älskade fästmö; och när jag så håller dig, fins hvarken jorden eller dess bekymmer till för mig.”
Gabriella kände vid detta språk äfven en stor del af sin egen oro försvinna.
Åter satt hon vid sin älskares sida; men på det de ej, i händelse Anton återkom, skulle bli så obehagligt störda som sist, voro gardinerna nedfällda.
Och nu, glömmande både Haraldsons, Birgers och Erikas återkomst, genomlefde de en timme såsom en minut.
Gabriellas läppar glödde som drufvor under Arves eldiga kyssar.
Men hastigt bleknade på en gång rosen, som brann på hennes kind; en häftig ryckning flög genom hennes lemmar; hårdt kramade hon Arves hand; och med en blick, snarlik den, som en döende i skiljsmessan kastar på sin kärleks föremål, drog hon sig ur hans armar.
”Hvad i Guds namn skrämmer dig så, min Gabriella?” frågade
Arve undrande och bemödade sig att åter draga henne i sin famn.
Men med en förtviflad åtbörd flög hon upp och sträckte hufvudet i lyssnande ställning framåt.
”Hör du?” hviskade hon med återhållen andedrägt.
”Ja, det klappar.”
”Blott en hand klappar så!”
Hon ville ut.
Det behöfdes ej; dörren var icke tillriglad, den rycktes upp, och – – Rosenberg inträdde.
Inga utnötta liknelser, intet jägtande efter effekt!
Ord förhöja icke ett ögonblick, hvars djup och vigt ligger i dess afgörande öfver tre menniskors jordiska lycka.
Rosenberg flög mot sin fordna älskarinna.
Hans armar utsträcktes att sluta henne till det trogna hjerta, hvars enda tröst under långa arbets- och bekymmerrika år varit hoppet på detta ögonblick och vissheten om hennes tro.
”Min Gabriella, min dyra, älskade Gabriella!
Jag kommer ju ej för sent, du ...
Gud, o Gud! jag ser det, min sista sträfvan har varit förgäfves!”
Hans ögon genomborrade henne, som, med sänkt hufvud och fällda armar, en bestörtningens och sorgens bild, stod framför honom.
”Tillhör du en annan?” frågade
Rosenberg med darrande läpp. ”Det åtminstone måste du säga!
– Ännu hade han ej, i höjden af sin egen förvirring, varseblifvit Arnman, hvilken, i en icke stort bättre belägenhet än Gabriella, med spänd rörelse väntade att kaptenen skulle bemärka honom.
”Rosenberg,” andades Gabriella sakta, ”hvarföre skref du ej?
Du hade ju lofvat skrifva, om du blef frisk.”
”Skref jag ej?” utbrast han häftigt.
”Visst gjorde jag det, så snart jag kunde föra pennan!
Ett par månar efter Kochers afresa – har du ej fått det?
I detta bref bad jag dig vänta någon tid öfver de olyckliga tre åren.
Jag hade ännu en resa att göra, för att sedan kunna bjuda dig ett sorgfritt lif.
Och du – – när jag åter är här ...
Gabriella, var det dig icke möjligt att vänta en liten tid?”
”Nej, icke en liten tid, Rosenberg!
Brefvet har jag ej fått; och ehuru jag trodde att du var död långt innan de tre åren förgått – och Gud vet huru jag sörjt dig – väntade jag i fulla åtta månader deröfver.
Blott sedan en enda månad är jag ej mera din.”
”Ej mera min – och för en månad tillbaka hade jag din tro!
Gud i himlen!
Men jag kände ju på mig att denna eviga motvind, som i tre månader fördröjde min återkomst, skulle döda mitt hopp.
Gabriella, du som jag ännu älskar, ehuru du slitit hjertat ur mitt bröst, säg hvem du tillhör?”
Gabriella, som, öfverväldigad af den stormande sinnesskakningen, nedsjunkit tillbaka på soffan, reste sig nu.
Hennes blickar irrade från Rosenberg till Arnman, hvilken kaptenen nu först med ett häftigt: ”ah, är det han!” varseblef.
”Ja,” sade Gabriella med bestämd röst, ”det är han!
Men ifrån denna stund och så länge jag lefver tillhör jag ingen!”
”Ingen?” utbrast Arnman; mera förmådde han icke säga.
Hjerta och samvete drogo hans öga till den likbleke kaptenen, hvilken, fattigare än då han stod på spillrorna af sitt skeppsvrak, nu utan framtid, utan hopp, utan besvarad kärlek, gäckad, bedragen, stod här på sin egen lefnads öfverspolade vrak.
”Rosenberg, Arnman!” tillade Gabriella, hvars själslyftning under detta ögonblick gaf henne styrka att afgöra det beslut hon fattat; ”jag känner att jag gör rätt, och jag ser nu hvarifrån alla dessa svårigheter härleda sig, som satte sig emot min och Arves böjelse.
Gud ville det icke; och jag, huru skulle jag från denna stund kunna njuta en verklig lycka med någon af er?
Mitt hjerta har rum för er begge, men icke mera för någon serskildt.
Och nu – – sägen begge att jag handlat rätt, så att någon tröst må återstå i det långa lifvet, der vi alla tre skola ha det lika godt och lika bittert!”
Rosenberg rörde sig ej.
Men Arnman, på hvars allvarliga ansigte försakelsens manliga beslut stod tecknadt, gick fram till Gabriella.
”Du har dömt rätt!” sade han med en röst vägande mellan förtviflan och bemödandet att, på bekostnad af sin egen styrka, trösta henne.
”Du står, Gabriella, för mig i denna stund såsom det skönaste och bästa, Gud har skapat; och hvad helst jag får sakna under kommande år, har jag dock minnet ...
Gud välsigne dig, Gabriella!
Tack för all glädje, du skänkt mig!
Jag är här den öfverflödigaste.”
Han kysste henne häftigt.
Och med ett handslag, som Rosenberg ej kunde vägra, gick Arnman ombord på jakten.
”Hvart ska vi nu styra?” frågade
Simon jaktkarl, som, nästan förbryllad af alla dessa fram- och återresor utom tjensten, icke visste hvad det skulle blifva af.
”Styr hvart du vill, Simon!”
”Hvart jag vill?
Då styr jag hem, efter vi inte ha något annat att göra.”
”Ja men, det går an!” Och Arve, som utom sin gamla mor skulle varit glad att få styra direkte öfver Karons färja, gick ned i ruffen och kastade sig på den plats, der en gång Rosenberg och sist Gabriella suttit.
Tjugonde Kapitlet.
– – nu är intet mera qvar!
Men hvilka gäster äro dessa?
Med blicken stelt fästad på dörren, der Arve försvann, och med nästan stelnadt hjerta stod Gabriella midtemot
Rosenberg, hvilken syntes så döfvad af det starka slag, han erhållit, att han ej klart fattade hvad som tilldrog sig omkring honom.
Så förflöto några ängsliga minuter.
Då närmade sig Gabriella och tog hans hand. ”Rosenberg,” sade hon mildt, ”lider du ensam!
Hvad tror du Arnman nu känner, och jag?”
”Tyst, tyst!” bad Rosenberg, som, då han höll Gabriellas händer emellan sina, icke ville höra ett enda ord, som störde den saliga villan, att hon ännu var hans. ”Tyst!” upprepade han; ”ännu några fattiga ögonblick är du min.”
Och han höljde hennes hand med kyssar, ej brinnande varma, som nyligen Arves, nej, iskalla, såsom hans darrande läppar. ”O, Gabriella! hur kunde du vara trolös?”
”Icke så, Rosenberg!
Efter det beslut, jag nu tagit, har du ej rättighet att göra mig någon förebråelse.
Vi, jag och Arve, äro nu lika olyckliga som du; derför får du icke klaga!”
”Du och Arve – och du uttalar dessa ord tillsamman!
Du och den eländige tullsnoken, som först .. åh, jag mins – – ”
”Ack, Rosenberg, var icke så orättvis!
Kanhända hade icke du, som Arve nu gjorde, afsagt dig din lycka, för att ej göra hans smärta större?
Du borde hafva sett på honom, när han lemnade dig.”
”Kärlekens försvar – och det af dina läppar för en annan, för en tullsnok!
Men säg, Gabriella, säg mig så uppriktigt, som vi stode inför vår Herre, har du haft Arnman kärare, än du en gång hade mig?
Fastän du gör dig stark vid denna afsägelse, som du ej ännu bör begära att jag skall uppskatta, så märker jag nog hvad du lider.
Har du älskat honom mera än mig?”
”Jag vill ej, jag hvarken kan eller bör ljuga, Rosenberg.
Du vet att då jag blef förlofvad med dig, var jag så ung; jag kunde icke då känna denna känsla så stark, som den kan blifva.
Hade du ej lemnat mig en så evigt lång tid, och hade ej sannolikheten om din död gjort att jag nästan betraktade mig såsom din enka, då hade jag bestämdt, det vet jag med visshet, blifvit dig trogen.
Men som det nu var – – sedan jag förnött flera år i sorg och längtan efter dig, öppnades småningom mitt hjerta, utan att jag visste det, när jag närmare lärde känna Arnman.
Efter hand, och då så många månader förgingo efter de tre åren, glömde jag ej ditt minne; men det mattades, och hela min själ, alla mina känslor öfverflyttades till Arve.
Ännu i eftermiddags, då vi i oro afvaktade min fars återkomst, för att erhålla hans samtycke till vårt giftermål, förekom det mig liksom jag erfarit den största lycksalighet, jag kunde känna; jag visste då att jag öfver allt annat älskade Arve.”
”Och du afsäger dig honom ändå!” sade Rosenberg med ett slags lugn, som djupt smärtade Gabriella.
”Ja, jag afsäger mig honom; ty i samma ögonblick, jag återsåg dig – din ring satt ännu i går på mitt finger – kände jag att äfven du var mig för kär, att jag skulle kunna bereda dig en så stor smärta, som den att se mig lycklig med en annan.
Jag ville icke tillhöra någon; och då ni begge dela lika öde, ha ni ej skäl att klaga.”
Rosenberg log bittert.
”Det är en grym tröst att en annan skall dela min olycka; men också den trösten tar väl snart slut!
Efter ett par månader, då jag drifver kring fremmande länder, men då utan anat mål än att döfva min sorg, finner väl du att detta beslut var aftvunget i ögonblickets ängslan och derföre ogiltigt.”
”Jag har icke brutit mitt löfte till dig, Rosenberg,” sade Gabriella med ett allvar och en värdighet, som bjöd öfvertygelse; ”derföre har du ingen rättighet att tvifla på att jag skall hålla detta!
Tro mig, hvad jag sagt är säkert!
Och hvarhelst du hamnar i verlden, så tag alltid med dig den öfvertygelsen att jag lefver er begge trogen och trogen mitt löfte.”
”Det var en bitter balsamdroppe; men det är ändå en balsam!” svarade Rosenberg.
”Och nu återstår för mig icke annat, än att liksom Arnman resa min väg.
Jag vill ej förnedra mig genom klagan; men om du ändå visste, med hvilka känslor jag under hitresan sade till mig sjelf: ’nu är du bärgad man, nu är hon din!’ och med hvilka känslor jag reser härifrån!
Jag vill öppet säga att jag i början trodde att din böjelse för Arnman endast var ett flygtigt tycke af ditt unga sinne; jag trodde, efter du ännu i går bar min ring, att allt mellan oss kunde bli godt igen; men sedan jag nu hört hvad du sagt, har jag ej mer något hopp derom, och jag borde ha sett det på Birgers ansigte – jag mins nu tydligt att der stod ett moln; men jag gaf mig ej tid att forska efter orsaken dertill.”
”Birger, har du träffat Birger?” utbrast Gabriella.
”Helt hastigt!
När jag kom till Götheborg i går afton, sprang jag genast till det ställe, der ni pläga bo under Larsmessan, i förhoppning att en dag förr få träffa dig.
Birger eller Erika voro hemma; men jag fick likväl af husfolket veta att endast fru Haraldson var med.
Hela aftonen flög jag omkring för att få reda på dem; men allt förgäfves.
Och i dag, då jag tingat en båt hitut, ernade jag ej spilla tiden på vidare sökande; men händelsen gjorde att jag då träffade Birger på Stora Hamngatan.