Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I våra rättegångshandlingar finna vi t. o. m. exempel på sådane, som upgifvit sig vara af anden drifne till begående af dråp, mordbrand och barnamod, och de hafva icke haft annat skäl än denna andans drift att förebära.
Der se vi prof på en helt annan anda än den sorn hos Frih. Creutz är rådande.
Erik Janssonismen är oss alla bekant, och vi hafva äfven hört talas om de hysteriska pigorna, som också predikat och propheterat, och dervid i synnerhet fördömt bruket af kammar såsom något högst djefvulskt.
Der hafva vi andra schatteringar i taflan, som visa oss huru äfventyrligt det är för menniskosinnet att allt för mycket förirra sig i dessa regioner.
Man menar ofta väl och handlar dock ofta orätt, äfven då man vill det goda.
Om jag icke minnes orätt, Den 19 Deccnibéi'. 309 ytlrade Frih.
Creutz förra gången denna fråga behandlades, att han omsorgsfullt lade å sido allt hvad dogmer hette.
Häruti uttalar sig visserligen mycken fördragsamhet, men för min del skulle jag tro, att just dessa dogmer borde i främsta rummet framdragas, ty jag vet nu hvilka dogmer jag följer, men jag vet icke hvilka genom den fria religions-utöfuingen framdeles kunna utvecklas.
Betrakta vi de s. k. religions-rörelserna, skola vi finna, att de ingalunda härflyta från ett enda läseri-system, utan väl från 200 eller flere, hvilket jag lätteligen skulle bevisa om jag haft tid att insamla namnen på alla de sekter, som upfylla England, Amerika och Frankrike.
Somliga af dem predika kommunism, Under det andra åter äro af utsväfvande art, såsom t. ex. Mormonerna, hvilka, måhända af andans tillskyndelse, infört månggifte.
Mig tyckes, att innan vi gå ifrån vära gamla dogmer böra vi noga undersöka hvad man bjuder oss i stället, och tror jag, att vi till denna pröfning äro upkallade af vår pligt både som enskilde och såsom lagstiftare.
Ehuru åtskilligt ännu kunde vara att anmärka, vill jag dock icke förlänga detta mitt yttrande, utan instämmer blott i den sistnämnde talarens yrkande, att, såvida R. o. Ad. remitterar denna motion till något Utskott, remissen då måtte ske till Const.
Utsk., hvilket jag anser vara af de skäl samme värde talare anfört, fulleligen ädagalagdt.
Detta mål är af stor vigt, enär det undergräfver allt livad Sverige eger beståndande, och jag uprepar derföre ännu en gång, att det bör varsamt behandlas och med största eftertanka begrundas.
Jag är redan utaf
Hr Gr. o. Landtm, förekommen, emedan jag blott velat säga, att då Hrr Tersmedens och Tharas anförande hade afseende pä Frih.
Greutz’s första motion, som blifvit återtagen, hvarigenom frågan i sitt första skick förfallit och icke kan leda till något resultat, anser jag att de genmälen, som Frih.
Creutz nu fått mod att framkomma med icke lämpligen kunna till Utsk. remitteras, emedan man der då skulle finna svar utan att hafva någon motsvarande fråga.
Om höga ting är ej lätt att tala, men, då de en gäng blifvit bragte å bane, fastän besvarade, såsom det mig synes, med mindre hofsamhet, skulle kanske tystnad vara likgiltighet och otacksamhet, först emot dell Gudomlige Läraren sjelf, sedan emot honom, efter hvilken vi nämnas Lutheraner, och ändtligen emot dem, som vågat lif Och blod för läran; men säger man, här är ingen fara för läran: ja, så säger Konungen i sitt throntal: det lyder sä: ”Det sätt, hvarpå kristendomens ”heliga läror blifvit vårdade har i allmänhet Väckt K. M:s tillfredsställelse.
Endast ett ringa antal fall, i hvilket presterskapet ”svikit sina dyra åligganden, har kommit till K.
M:s kännedom, ”och, då sådane förekommit^ har K.
M. ansett lagen böra i all ”dess stränghet tillämpas.
I några landsorter hafva de oroväc - 310 Den 19 December. ”kande söndringarne påkallat ej blott förnyade alfvarliga varningar, utan ock lagens anlitande”.
Det ser således pä långt när icke så farligt ut, som Frih.
Creutz skildrat i sin motion, icke ens så, som Frih.
Raab i en annan, på bordet hvilande, andragit, och der det heter: ”Manne religionsvården inom den Svenska ”församlingen motsvarar de med den afsedda ändamål? jag,” säger Frihrn, ”tviflar derpå: stationär, indifferent och kallsinnig bibe”håller hon fortfarande sina utanlexor och sin slentrian”, m. m.
Nu frågar jag: hvem skall man nu tro?
— Throntalet, det förstås; men K. M., som troligen hemtat
Sina underrättelser egentligen från rådgifvarena, nyttjar dock de försigtiga ordalagen: ”har kommit till K.
M:s kännedom”, och dessa förråda, att utom den kan ligga något mer än, som omförmäHes i throntalet.
Och då nu folkombuden från olika delar af riket frambära något helt annat, än att det med religionsvården står väl till, torde vi icke blott böra söka nedtysta motionerna, eller rättare öfvertala till deras återtagande, såsom här skett, och allraminst pä det sätt, som jag nu hört Hr Tham försöka.
Nej, skulle det vara såsom Frih.
Creutz redan i början af sin framställning uptager om kedjor med bojor och black och derefter följande högsta kroppsplikt för afvikelser från kyrkan, då är det i sanning tid, att, om ingen annan, åtminstone folkombuden lyssna lill nödropet, tv sådane slags band kunna väl i vanlig mening vara starka; men i kyrkans hand sönderfalla de till stoft, och blifva blott fruktansvärda andeliga anklagelser, att alla hennes band brustit.
Eller huru står det till mellan mor och barn, när hon låter fängsla dem och föra dem i häktelse? — illa — mycket illa; ”men ännu hyser”, heter det vidare i throntalet, ”K.
M. den förhoppning, ”att söndringarne skola gifva vika för en bättre insigt och kristelig besinning”.
Regeringen har då säkerligen varit betänkt på att bibringa en sådan: ”bättre”; — men huru och genom hvem då?
— Förgäfves har jag sökt uplvsning derom i det nådiga talet, der det väl heter, att K.
M. vill vidtaga nödiga åtgärder i afseende på hvad som förekommit om ”Sön- och högtidsdagar”nes vanhelgd” och vidare att ”i anledn. af R.
St:rs Skrifvelse ”om en förbättrad själavård i hufvudstaden, hafva förberedande ”åtgärder blifvit vidtagne, som icke ännu hunnit afslutas”; men hvad som blifvit åtgjordt i afseende på religions-söndringarne och de af Frih.
Creutz skildrade ohyggligheterna, som således väl verkligen egt rum, derom lemnäs R.
St:r i okunnighet.
Hvad åter det är, som blifvit gjordt men ännu icke fullkomnadt i hufvudstaden, kan jag naturligtvis ej eller känna; dock har jag uptäckt, att, utom de vanliga kyrkorne och Gudstjenst härstädes, finnas andra sammankomster för andaktsöfning.
Jag bevistade en sådan härom Söndagen, sedan en annan Riksdagsman ledsagat mig dit, och fann för mig en mängd okända menniskor, äfven prester, och en föredragande talare, som jag hvarken förr eller sedan sett, någonsin helsat eller talat vid, men han talade till mig och öfrige åhörare, så att jag för min del tyckte, det ingen prest någonsin gjort det bättre.
Huruvida det alltid vid Den 19 December. 311 bans religionstal är så, bättre eller sämre, renlärigt eller irrlärigt, vet jag icke.
Jag hade nog lust höra honom oftare, ty det jag hörde var förträffligt; men det har fallit mig in, med kännedom om Conventikelplakatets innehåll, att kanske jag och andra, som besöka den enkannerliga Guds t jens le tu droge öfver oss Orsakarlarnes eller de der olyckliges öde.
Eller tillåtes här i Konungaresidenset bibringande af sådan der ”bättre insigt” lill kristelig hennning i enkannerliga rum, för hvars inhemtande på del sättet annorstädes vankas de högsta straff?
om så är, erfodras önskeligen en förändring i lagarnes liandhafvande, då hvad, som tillåtes i Stockholm, icke borde straffas i Dalarne eller annorstädes inom riket, der tillfällen för andaktsöfning äro färre än här; dock jag känner icke de ifrågav:de religionsmålens beskaffenhet i Dalarne.
Hvad jag vet, är att i en annan del af landet gick det icke så strängt till för dem, som höllö samlingar omkring långt svagare predikanter af det andra könet, och oaktadt det gick ända derhän, att åhörarena förföljde med stakar och stänger den som ville föra dem till ordning, nemi. deras egen Pastor.
Visserligen blefvo de sedan lagförde; men de lingö förlåtelse och dermed väl.
Pigpredikningarne uphörde af sig sjelft, men icke de särskilda andaktsöfningarne, eller enkannerlig Gudstjenst, sorn fortfor och fortfar mångenstädes ännu, och underhålles äfven af yngre och äldre prester, utan att mot dem eller andre, som sålunda falla dem i embetet, Conventikelplakatet åberopas.
Religionsförföljelsernas historia är egentligen påfvedömets.
Skulle, såsom Frih.
Creutz påstår, slik förföljelse här inom landet pågå, så är här redan pog stor religionsfrihet för den mest fruktade af religioner, nemi. den Jesuitiska katholicismen, och jag har icke hog släppa den oss närmare på lifvet.
Creutz vill det, för att få se, om der är något lif att hemta, — måhända för det han känner sig sjelf stark och oförskräckt.
Godt, der är dock ett bevis, att vår Statskyrka kan fostra starka och kraftiga barn; och icke är bandet brutet emellan henne och motionären; men med somliga har hon brutit det, sä har Frilnn ådagalagt det i sin motion: hon, med all sin yttre fasthet, är svag.
Skall försöket, religionsfrihet vågas? — jag ville heldre nyttja stärkande medel till hennes vederfående, läka hennes sår, uphjelpa hennes organisation, kortligen gifva henne till ledsagare, ett Riks-konsistorium.
Nej icke jag: det var en värdigare son, som ville gifva henne en sådan vårdare, om hvars vilja jag blott har påmint; det var sonsonen till honom, som i Sverige införde Lutherska läran, det var
Han, som kämpade mot Påfveväldet och vann, men föll, innan Han inom sitt eget rike fått ordna, hvad Han för läran och samvetsfriheten velat uträtta.
Sitt förslag om ett Riks-Consistorium förnyade
Han 3:ne gånger; men Papismens gamla surdeg var här inom landet ännu nog stark för att motverka det.
Se der åtminstone en af orsakerna, hvarföre vi nu hafva söndringar, icke blott, såsom erkändt är, inom skolan, utan! äfven, såsom vill öfverskylas, inom kyrkan.
Må vi, med fullföljd af hvad Gustaf den Store Adolf gjort och velat göra, ära Hans minne och Far - 312 Den 19 December. fadrens, hvars vapen sitter främst i denna sal.
Det sker icke genom andligt högmod och ofördragsamhet mot olika tänkande, Hedendom och Judendom* fruktar jag mindre.
Uttrycken om Judaskyssar kunde Hof-Predikanten Tham hafva sparat sig.
Motionären har just icke sagt Statskyrkan några sötsaker, likasom de faderliga förmaningar och råd, han tillbaka fått emottaga, icke varit särdeles ömma.
Creutz går sin, jag min, väg för det mål vi gemensamt angifva: en varm, en verklig kristendom.
Jag fruktar icke hans motion.
Må den få sin lagliga behandling och blifva en visare på Statskyrkans tornur, hvad tiden lider.
Måtte de, som derom derinom föra ordet, förnimma hvad, som timar derutanföre, om än det icke npmärksammas från höjden af denna byggnad.
Efter de bifallsyttringar, som det Högh Ståndet skänkt en föreg:de talare, Hr Hof-Predikanten Tham, torde det måhända anses, förmätet af mig att upträda i motsatt syftning, men då jag hyser den öfvertvgelsen, att det icke är det mer eller mindre lyckade uti framställningssättet, utan skäl i sak, som bör vinna Ståndets bifall, har jag, som på det lifligaste nitälskar för den fråga, hvilken nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning samt deråt egnat mycken tid, ansett mig upmanad att mig i ämnet yttra; och får jag till en början förklara att, jemte det jag biträder Frih. Creutz’s motion, jag, då på sätt Adv.-Fisk:n i K.
M:s o. Rikets Svea Hof-Rätt, i egenskap af åklagare, uti en af de rättegångar, som fanatismen tillskapat emot olika tänkande, yttrat ”förhandlingarne vid 1809 års Riksdag fulleligen ådagalägga att genom 2 och 16 §§:ne Reg.F:n hvarje Svensk medborgare blifvit tillförsäkrad rättighet att sjelf välja den religion, hvartill han sig bekänna ville, samt skydd i utöfningen af densamma”, härmed väcker motion om uphäfvande af 1 kap. 3 § Missgern:sR:n, 7 kap. 4 § Ä.B:n, 1 kap. samt 2 §11 kap. uti 1686 års kyrkolag jemte conventikelplakatet af d. 12 Januari 1726.
För att nu visa hurusom, genom den Regeringsform vi alla svurit att med lif och blod uprätthålla, religionsfrihet blifvit Svenska medborgare förunnad, får jag anmärka att 83 § Reg.F:n innehåller, att grundlagarne skola efter ordalydelsen förstås, samt att någon för framtiden gällande förklaring af desamma ej får stadgas, utan på sätt 81 och 82 §§:ne föreskrifva; men att 2 oeh 16 §§:ne Reg.Frn blifvit tolkade i den ordning 83 § Reg.Frn bestämmer; att tolkningen skett af det härtill mest kompetenta Const.Utsk., nemi. af 1809 års Const.Utsk., hvilken tolkning derefter blifvit vid 1815 års
Riksdag af samtelige RiksSt:n godkänd.
Sedan Reg.Frn d. 6 Juni 1809 blifvit antagen, inkommo från samtelige RiksSt:n till Const.Utsk. anmärkn:r emot serskilda §§ i samma Reg.F., hvilka an märklin- af Const.Utsk. besvarades genom dess Mern. af d. 29 Nov. samma år; hvilket Mern., enl. hvad RiksSt:ns Prot. innehålla, först till afgörande förekom vid 1815 års Riksdag; men innan jag nu går att anföra Const.Utsk:s
Den 19 December. 313 åberopade Mern. ronde den sak, hvarom nu fråga är, får jag nämna, att redan uti Const.Utsk. upstod en häftig strid ronde religionsfriheten, som genom orden uti 16 § Reg.F:n: ”Konungen bör ingens samvete tvinga eller tvinga låta”, tilldelades Svenska medborgare; alt man den tiden icke, såsom nu, fruktade för läsare och Katholiker, utan för den Grekiska kyrkan, hvilken man trodde, derest religionsfrihet medgåfves, skola upsluka den Svenska Statskyrkan; att samvetstvånget inom 1809 års Const.Utsk. ifrigt förfäktades af Biskopen af Nordin, men att dennes åsigter inom Utsk. mäste vika för de öfvertygande skäl, som anfördes af då varande Biskopen^, sedermera Arke-Biskopen Nils von Rosenstein samt af Biskopen i Westerås Doktor Wijkman Caspersson, hvilkas auktoritet i kyrkligt hänseende torde betyda något mer än Hr Thams.
I afseende på den sak, hvarom nu fråga är, lyder Const.- Utsk:s Mern.: ”Hos Högv.
PresteSt. hafva följande anmärkmr förekommit: uti 2 § har man yrkat det stadgande, att äfven Konungahuset borde vara af den rena Evangeliska läran.
Detta stadgande är, så vidt det beträffar de Kongl. Prinsarna, i SuccessionsOrdn. intaget; och man lärer ej kunna föreställa sig det en Regent skulle underlåta att upföda sina söner i den lära, som är ett hufvudsakligt vilkor för tronföljden.
Det vore kanhända på en gång opolitiskt och onyttigt att än vidare utsträcka denna föreskrift.
Konungens böjelse i förening med afseende på fäderneslandets fördelar, som torde böra bestämma hans val af en gemål; Prinsessorna åter ega ingen arfsrätt till tronen, och kunna således ej af några statsskäl beröfvas den hvarje undersute tillagde religionsfrihet”. §. 16.
Att det hägn som landets religion bör njuta, måtte i § utmärkas genom följande tillägg: ”så vidt derigenom icke ”tillskyndas mehn och skada för den rena Evangeliska läran, ”icke störer samhällets lugn etc.”.
Då alla band på samvetet snarare tjena att tillskapa skrymtare än rätta kristna: då tvånget, långt ifrån att skänka öfvertygelse och förbättra hjertat, ofta födt af sig fanatiska sekter och blodiga förföljelser: då ändtligen religionen säkrast försvaras genom sin egen gudomliga kraft; anser Utsk. en fri religionsöfning, med iakttagande af de i § föreskrifna förbindelser, ej vara vådlig för religionens sanning, (och) ej kunna betagas ett samhälle, der hvarje nyttig, lugn och laglydig medlem njuter skydd”.
Detta Const.Utsk:s Mern. blef af samtlige RiksStm förklaradt hvilande samt sedermera upskjutet ända till 1815 års Riksdag, då detsamma, i hvad det rörde 2 och 16 §§:ne Reg.F:n, utaf samtlige RiksStm godkändes.
Då nu Const.Utsk. förklarat, att hvarje undersåte blifvit tillagd religionsfrihet samt att en fri religionsöfning ej kunde betagas samhället, är, enl. mitt förmenande solklart, alt någon lagbestämmelse måste finnas, hvarigenom religionsfrihet blifvit i Sverige medgifven, samt att det just är genom 16 § Reg.Frn, som Sveriges medborgare blifvit tillerkände religionsfrihet, emedan man icke lärer kunna antaga alt en sådan frihet medgifvits hvarken genom 314 Den 19 December. 1772 års Reg.F., hvilken stadgar, att alla Sveriges innebyggare skola bekänna sig till den rena Evangeliska läran eller genom de bestämmelser i allmänna lagen och kyrkolagen, som med landsförvisning bestraffa affall från samma lära.
I sammanhang härmed anser jag mig icke kunna undgå att omnämna, att dä jag, efter hemkomsten från en utrikes resa år 1844, sammanträffade med en af 1809 års män, som varit Ledamot af Const.Utsk för samma Riksdag, samt i Rcg.F:s redigerande hade den största del, och samtalet oss emellan kom att föras om Målaren Nilsson, som blifvit landsförvist derför, att han öfvergått till Katholska läran, yttrade 1809-års-mannen till mig: ”omnämnde
Dom är det grofsta våld, som sedan 1789 för”öfvats mot Svensk grundlag”.
Sedan jag sålunda visat att, enl. grundlagens ordalydelse, religionsfrihet är Sveriges innebyggare förunnad, vill jag fästa upraärksamheten uppå, att derest en sådan tolkning af grundlagen, 1809 års grundlagsstiftare antagit, icke medgifves, de största vådor för samhället kunna upstå, då Statskyrkan i den form, den sig gestaltat och utbildat, lika litet, som dissenters, skyddas af tvångslagarne samt damoclessvärdet i Missg.Bms 1 kap. 3 § med lika skäl kan rigtas mot Svenska Statskyrkan, som emot de med densamma olika tänkande.
Sveriges grundlagar är det icke Svenska Statskyrkan i dess nuvande form, utan den rena Evangeliska läran, sådan den, enl. den oförändrade Augsburgiska bekännelsen, genom Upsala mötes beslut gjord och vidtagen är, som utgör landets religion.
Återgår man nu till bekännelseskrifterna, finner man snart vid första påseende, att den nu varande Svenska Statskyrkan i väsendtliga delar affallit från den rena Evangeliska läran, sådan den uti bekännelseskrifterna förefinnes, såsom exempel hvarpå jag nu endast vill anföra, att uti Apologia confessionis augustana heter det, uti artikeln om rättfärdiggörelsen, ”alt vi rättfärdiggöras allenast genom tron på Kristum” (qvod remissionem peccatorum sola fide in Christinn consequamur) samt uti Artikeln om Sacramenternes antal, ”sacramenter äro i sanning Döpelsen, Nattvarden och Absolutionen, som är bigtens sacrament, ty dessa bruk hafva Guds befallning samt löftet om nåd, som endast tillhör Nya Testamentet” (Vere igilur sunt sacrameuta Baptismus Coena Domini et Absolutio, quae est sacramentum poenitentiae, narn hi ritus habent mandatum
Domini et promissionem gratia;, quae est propria Novi Testamenli); hvarjemte i afseende på bigten Augsburgiska bekännelsen, enl. det exemplar, som till följd af Upsala mötes beslut från trycket utgick år 1593, lyder, som följer: ”Bekännelsen är icke heller i Guds församling aflagd. ”Ty Herrans Nattvard plägar icke utdelas, utan allenast dem ”sorn tillförene äro väl förhörde och aflöste, och folket undervi”ses och läres på det fliteligaste, att man skall tro Aflösningen ”sann vara.
Om hvilket i förtiden platt intet är taladt.
Folket ”varder ock lärdt, att Aflösningen bör mycket aktad och afhållen ”varda, förthy hon är Guds ord, och varder efter Guds befall - Den 19 December. 315 "liing förkunnad.
Himmelriksens nycklars magt varder ock be"prisad och förkunnad, huru stor hugsvalelse hon tillfogar de förskräcktes samvete och att Gud älskar och krafvel' Tron, att vi "tro Aflösningen, lika som det vore Guds egen röst, som till "oss af himmelen talade, och att densamma Tron bekommer och "undfår syndernas förlåtelse”.
Då nu den Svenska kyrkans Symboliska bok, den Augsburgiska bekännelsen, antager trenne sacramenter, frågas med hvad rätt det tredje sacramentet blifvit lagdt å sido, samt om icke lika väl den kyrka, som egenmäktigt bortkastat ett sacrament, bör anses såsom affälling, som den, hvilken i något annat stycke hyllar en från Svenska Statskyrkan afvikande lära.
Betraktar man åter frågan ur rättsprincipens idé, så förekommer, att de menskliga rättigheterna indelas i tvenne hnfvudklasser, nemi.: förytterliga och oföryllerliga.
De förra äro sådana, som kunna menniskor afhändas, såsom t. ex. eganderätt m. m.
De sednare åter kunna icke beröfvas menniskan af det skäl, att de utgöra en så egendomlig beståndsdel af menniskan, att de ej kunna henne frånhändas med mindre än att tillintetgöra väsendet af den förnuftiga och fria varelsen, hvadan ock, då menniskans ande och själ icke kunna förstöras, skapelsens Herre gjort det omöjligt att, fråntaga menniskan de oförytterliga rättigheterna, d. v. s. de gäfvör Gud förlänat menniskan för att dana henne till en förnuftig och fri varelse; nämnde rättigheter utgöra den fria viljan samt samvetet.
Dä nu den fria viljan samt samvetet utgöra menniskans oförytterliga rättigheter, följer deraf helt klart, att de ej kunna heröfvas individen, samt att den lagstiftning eller lagskipning, som vill lägga hinder i vägen för utöfningen af dessa oförkränkbara rättigheter, icke blott förfelar sitt ändamål, utan äfven, ehuru vanmäktigt, ty viljan och samvetet hindås hvarken genom bål, bojor eller landsförvisning, trampar under fotterna menniskans dyrbaraste rättigheter samt hånar sjelfva guddomen, i det man tror sig vara mägtig nog att kunna fråntvinga menniskan det, som Gud gifvit henne såsom en oafhändelig tillhörighet.
I grund häraf är klart att samvetsfriheten, hvarmed förstås rättigheten att efter egen öfvertygelse tro och dyrka Gud samt att bekänna sin religion, ulan hinder af lagar, stiftade för politiska eller religiösa ändamål, utgör ett folks dyrbaraste rättighet.
Betraktar man deremot denna fråga ur kristelig synpunkt, sä är det utan tvifvel, att alla kristna religionsbekännare mäste ega lika rätt till skydd inom samhället, emedan man icke kan antaga, att sann kristendom endast finnes inom den Svenska Statskyrkans trånga former, ty då vore sjelfva trons tredje artikel, som lyder:
"Jag tror på en helig, allmännelig kyrka” en lögn, utan måste deremot, i följd af denna trons artikel, kristi sanna kyrka finnas inom alla kristeliga konfessioner, samt den allmänneliga kyrkan utgöra föreningen af alla de trogna, som genom tron på Kristum äro till ett förenade.
Då nu kärleken utgör grunddraget i Kristi lära, samt alla 316
Den 19 December. dess bekännare desto förr måste anse hvarandra såsom bröder, som de alla ega ett dop, en tro, en Herre oell en återlösare, kan jag i sanning icke fatta, att den sorn yrkar tillämpning af tvångslagar emot olika tänkande, i lijertat känt något af Kristendomen, ty vår Herre säger Sjelf genom Apostelen Johannes: ”Derpå skall hvar och en igenkänna att J ären mine Lärjungar, ”om J älsken Eder inbördes”, samt vidare: ”den som säger att ”lian älskar Gud, men hatar sin broder, är en lögnare”.
I öfrigt och sorn man på detta rum så ofta hör talare vädja till det Högh Ståndets ridderlighet samt dess stora minnen, torde det ock vara mig tillåtet att i denna fråga vädja till minnet af Sveriges störste Konung, den store Gustaf Adolph, som på Liitzens blodiga slätter offrade sitt dyrbara lif för en allmännelig religions- och samvetsfrihet.
Det vore visserligen mycket att tillägga i anledn. af de yttranden Hr Tham samt H. Ex. Hr Gr.
Löwenhjelm afgifvit, men då jag måhända redan allt för länge uptagit R. o. Ad:s tid, vill jag endast inskränka mig dertill, att förklara det Hr Gr. Löwenhjelms erinran, att derest remiss af Frih. Creutz’s motion komme att ega rum, borde den ske till Const.Utsk., saknar allt stöd af lag, enär frågan, som endast rörer allmänna lagbestämmelser, jemnlikt 53 och 87 §§:ne Reg.F:n bör till LagUtsk. remitteras.
Sedan jag haft tillfälle att taga kännedom om den motion Frih.
Creutz i sista plenum ånyo inlemnat, har jag vid jemförelse med den förut i samma ämne af honom väckte funnit, att denne sednare är af nästan samma lydelse som den förra.
Jag vill icke härmed säga, att ju icke möjligen flera förändringar hafva blifvit gjorde än dem jag antecknat, men jag har bär återfunnit oförändrade nästan alla de väsendtliga punkter, som förra gången förekommo mig anstötliga, till och med grundlagsvidriga.
Den första af de utaf mig bemärkte förändringarne är den, att då Frilnn i sin första motion säger: ”Till råga på illviljan, för hvilken detta gudfrukliga folk är föremål” etc. så heter det nu: ”Till råga på förföljelsen”.
Detta är ungefär samme mening och den anmärkn. häremot, som Hr Tersmeden i förra plenum gjorde, qvarstår således till hela sin kraft.