Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jag ber er tro», sa han och bugade sig stelt, »att jag inte hade en aning om att jag skulle träffa er här.»
»Det är jag säker på», svarade hon lugnt.
Så stod de alldeles stilla och bara såg hvarandra in i ögonen.
»Jag är så glad att ha träffat er», sa hon slutligen, litet osäker på rösten, och nu kom blodet tillbaka med en fart som när man vänder upp och ned på ett timglas.
»Eljest hade jag skrifvit», tillade hon.
»Fast jag är mig lik?»
»Ja, fast ni är er lik.»
Gud vet hvad det låg i de orden, ty karlen blef som förklarad, och när han nu tog hennes hand, så var det så fast och hårdt, som om han alldrig velat släppa den mer.
Sedan satte de sig hos mig för att prata, men orden liksom hoppade och dansade öfver hufvudet på mig rakt i famn på dem.
Ja, sedan ha de träffats ett par tre gånger och –
Men jag glömmer ju alldeles af uppståndelsekolifejen!
»Sitter tant Lova prima nu?» frågade Villy, sedan han väl för tionde gången kört kudden snedt under hufvudet på mig, svept filten så hårdt kring mina ben att jag kände mig som ett lindebarn, och »uppfriskat» mig så grundligt med å dö kologn, att mina ögon sved som eld.
»Utmärkt», svarade jag blinkande efter den sista duschen, »alldeles som en prinsessa.»
»Undrar just, om de ha något privilegium på att sitta bra», smålog Ester.
»De gör allting bra, det är jag säker på», sa jag med eftertryck.
»Nå, tant Lova», frågade Villy, som bäst i fart med att skala en apelsin, »hvad tycker du om Giftas?»
Jag blef alldeles blodröd.
Det var då också en förfärlig pojke, som skulle blotta våra små hemligheter så där!
»Tycker du att det är en lämplig konvalesentlektyr?» frågade Krycke.
»Åh, det är mitt fel», inföll jag ifrigt, rädd att de skulle komma i lufven på hvarandra igen.
»Jag kom alldeles händelsevis att titta i de där Äfventyren, men ska man lära något af en sådan där omoralisk person, så – – »
»Så ska det vara något omoraliskt!» inföll Villy.
»Alldeles», sa jag, besluten att hålla god min i elakt spel.
»Eljest kan man ju läsa hvad som hälst af hvem som hälst.»
»Tant Lovas logik är o-om-kull-runke-lig», skrattade Villy, »också bar jag bums dit allt det värsta – och bästa han har skrifvit.»
»Nåå?» sa Krycke vänd till mig.
»Hå-jo-jo-bevars», sa jag.
»Men min tro är, att hade den karlen inte varit så plump af sig som han är, så hade han häller alldrig blifvit så omtalad.
Rästen är då bara smörja.»
»Bravo! tant Lova!» skrattade Ester.
»För att nu inte tala om att han saknar reson», tillade jag, modig af berömmet.
»Reson!» flammade
Villy upp.
»Jag ska säga tant Lova, att Strindberg, fan ta mej, hvarken behöfver ta eller ha reson.
Han är ett snille!»
»Nå, behöfver inte snillen ha reson de då?» frågade Krycke med sin lugna röst.
»Snille!
Basch!» sa jag.
»Hade karlen haft snille, så skulle han väl veta från den ena sidan hvad han säger till den andra, och framför allt så skulle han väl inte kalla sin egen mor för hona, för hvad blir han då själf?»
»Ta mej böfveln alldeles rätt, gumman», sa Gustaf. De andra skrattade, och så började de att tala om musik.
Villy tyckte mest om en musikherre, som heter Gunå; Krycke om en, som heter Wagner.
»Det borde vara tvärtom», sa Ester.
»Herr Villy borde tycka om Wagner, vi om Gunå.»
Villy bet sig i läppen och såg ut, som om han fått en portsjon starkpeppar att svälja.
Kanske var det därför att hon så sött och omedvetet sa: »vi»?
Svartsjukt folk tål ju rakt ingenting.
»Villy behöfver, hä hä, kanske litet olja på vågorna, herrskapet litet vind i stiltjen», sa – –
Gustaf!
Ja, det måtte jag säga, att Ruffen förvånar mig mer och mer för hvar dag.
Att tänka sig, att han hade reda på komponistherrarna, med!
Visst spelade flickorna allt möjligt, men hvem hade tid att ta reda på af hvem.
Inte jag åtminstone!
Allra minst trodde jag att det skulle vara fallet med Gustaf, som bara brukade promenera upp och ned i rummet med armarna på ryggen, utan att säga ett knytt.
Men jag börjar märka, att i det lugnaste vattnet, går de största fiskarna!!!
Bäst det var, så rusade Villy i väg mot kvinnofrågan, och nu var det jag, som spärrade upp öronen.
Jag ville så förfärligt gärna veta hvad det var för en fråga.
Allt jag visste var, att alla böcker, som afhandlade det ämnet, är dåliga, och att rent opassande pjäser gifvits på Dramatiskan med hjältinnor ur det lägret.
Som till exempel den där Nora, som sedan hon förfalskat växlar och dansat kaschuckan för sin mann, begaf sig ensam ut i höstmörkret, utan att en smul tänka på sina små söta barn.
Lektor Kull sa, att det var för att finna sig själf, men det var bara basch.
Hvad man kan här i världen, men springa ifrån eller fatt sig själf, det låter man allt vackert bli.
Och lika tokigt tyckte jag det var, att hon skulle ha gifvit sig i väg därför att Helmer inte förstod henne.
Nå, du min värld, skulle alla hustrur rymma huset af den orsaken, så skulle väl af hundra män inte två ha sina hustrur kvar efter en vecka!
Nej, något annat måste det vara!
Och så tog jag mod till mig och frågade:
»Hör nu, hvad är kvinnofrågan för slag?»
»Det är en lifssak för halfva mänskligheten», svarade Ester efter en liten paus.
»För öfrigt ett ord som man kan göra hela Stockholm ursinnig med!» tillade hon leende.
»Det är en förbannad smörja», sa Villy.
»Det är en omogen idee med ett mycket aflägset idealmål», sa Krycke.
»Herr Krycke är således ingen vän till kvinnofrågan?» sa jag, ty hur det är, så känner jag mig ovanligt hågad att tro på den människan.
»Inte i dess nuvarande skede!
Låt kvinnorna kämpa vid vår sida för hvad de anser vara rätt, låt deras arbete och personligheter bli en värklig insatts i kulturarbetet, låt dem framför allt begagna de privilegier de redan har, innan de begär mer – – –
För öfrigt: det är inte genom att fordra, utan genom att ge, som kvinnorna ska nå sitt mål.»
Ester såg hastigt upp och rodnade snabbt.
Sedan sa hon lugnt:
»Det ligger storhet i den tanken, men ni glömmer, hur få kvinnor kan vara stora ännu.
Förtryck skapar i allmänhet inte hjältar.»
»Nej», kom svaret långsamt– »men martyrer!
Men kvinnorna vågar inte ens lida så det syns.»
»Floskler!» (slås upp!) skrek Villy.
»Kvinnorna må vara stora eller små, fega eller modiga, så blir ändå alltid resultatet detsamma!
Vi är det, som får den äran att föda härskapet, på den grund, att vi händelsevis råkar till att vara de starkaste.»
»Hå hå, min gosse», sa jag, »ligger landet åt det hållet!
Då vill jag säga dig, att om den starkare nekar att hjälpa den svagare, så är det en omänsklighet och alls ingen kvinnofråga.»
»Men tant Lova – – »
Villy lät ångerfull.
»Prutas inte på, min gosse.»
»Ja, men tant
Lova vet inte, hur det känns att slåss med kvinnor om brödbiten!
En karl kan man sparka undan – – »
»Men det går inte för sig med en kvinna?» ifyllde jag.
»Nej, de vill inte veta af någon likställighet i det afseendet.»
Han sa det där i en så kostlig ton, att det var alldeles omöjligt att hålla sig för skratt.
»Vänta du, din spelevink», sa jag.
»Får jag bara klart för mig att du är en hjärtlös egoist, så ska jag –»
»Nu tror jag det kan vara tid på att få en liten läskedryck», sa Gustaf.
»Herrskapet tycks vara lagom heta, hä hä.»
Och så kom kyparen in med en hel champagne, och så drack de med mig allihopa och sa mig så många hjärtliga ord, att jag just hade den största möda att hålla tårarna i styr – –
»Måtte tant Lova lefva i 50 år», slutade Villy högtidligt sitt tal, »och måtte Gudarna skydda henne från att bli en indignasjonskvinna!
Jag tycker hon visar misstänkta symptom.
Amen.»
»Hvad är indignasjonskvinnorna för ena?» frågade jag skrattande.
»De är gamar, som lefver endast genom att hacka på männen», hviskade Villy, men tillräckligt högt för att bli hörd af de andra.
»Hu!» sa jag, »det var fasliga fruntimmer!»
»De är kvinnor, som har hjärta nog att känna harm och mod nog att visa hvad de känner», sa Ester med en käck liten knyck på hufvudet.
»Som ni?» log Krycke.
»Nej, inte som jag!»
Ansiktet fick ett vackert uttryck.
Krycke nickade, som om han förstått, och det är jag säker att han gjorde!
»Jägerylle och allmän rösträtt?
– Hva fröken Ester?» sa Villy. »Därtill – »Han räknade på fingrarna:
»Alla ogifta mäns beskattande.
Kvinnans äktenskapsålder framflyttad till 40 år, på det inga gamla fröknar vidare må förekomma.
Gifta mäns kuschande – – »
»Och Blåkullafärder på kvastkäppar hvar torsdagsnatt för att hämta hetvägg åt okynniga ungdommar», ifyllde Ester skrattande.
»Men nu måste jag bryta laget.»
»Hvart ska ni gå?» frågade Krycke ifrigt.
»På en föreläsning.»
»Då följer jag med.»
Men det är märkvärdigt så trött jag blir.
Jag tror jag ska lägga mig litet på soffan och försöka få mig en blund.
Det är soligt och trefligt härinne och tyst och lugnt.
Här om dagen kom Villy med en så innerligt välkommen present – ett par kanariefåglar i en bur – »så det skulle bli som hemma.»
Nu kvittra de så sött bland blommorna, ty blommor har jag skaffat mig, men det är inte som hemma ändå.
Jag längtar fasligt efter barnen, och så börjar jag att känna mig så hjälplös – alldeles som en spån kastad i en ström.
Hemma hade jag reda på allt, här har jag inte reda på något.
Det går rundt, rundt, rundt i hufvudet på mig.
Och inte vet jag ändå en smul hvad kvinnofrågan är!
Uppfostrande böcker.
Tidningsplaner och andra planer.
En ryslig händelse i Gripsholms slott.
Nu är jag, Gud ske lof, alldeles frisk igen, men med sömnen är det allt litet knaggligt.
Nå ja, den kommer väl, om den bara får betänka sig.
Doktorn vill ge mig sömnmedel, men det har jag rent sagt nej för.
Man vet alldrig hvart det första steget kan föra.
Det syns bäst på Gustaf det, som nu helt och hållet återtagit sina gamla vanor.
Han bor på ölkällaren och arbetar på biljarden.
Jag höll i mig så länge som möjligt med att inte orka gå uppför trapporna ensam, men så såg jag så frisk och röd ut, att jag skämdes för folket att låta pjåska med mig så där.
Hå hå, ja ja!
Det var minsann ingen dumbom, som sa de orden:
»att lyckligast de äktenskap, som inte blir utaf!»
Nu ljög du som en turk, Lovisa.
Skulle du vilja vara ogift, du?
Nej inte för alldrig det!
För att göra någon nytta medan jag legat här, så skickade jag till Läsesalongen och bad om en laddning goda och värkligt uppfostrande böcker.
Men nog är det bra svårt, att värkligt goda och uppfostrande böcker ska vara så förfärligt tråkiga!
Om man åtminstone slapp de där otäcka »fakta», hänvisningar till böcker, som ingen människa känner till, och alla konstiga namn, som det är alldeles omöjligt att reda sig med!
Men kanske att böckerna inte blef så uppfostrande sedan?
Vår egen tidning, Idun, är ju utmärkt, men inte lär man sig mycket af den.
Modjournaler finns ändå, och hvad de där läkarråden angår, så måste jag säga, att jag tycker de är rent ekidärvåka.
(Hur nå’n doktor för öfrigt törs ordinera så i luften, förstår jag inte!)
Se’n kommer matlagningen förstås, men det får fru Stenia ursäkta, att för hennes rätter stiger jag inte ens upp sedan jag väl satt mig!
Porträttgalleriet är nog det allra bästa – mest därför, att det så ofta innehåller personer, som man alldrig hört talas om hvarken förr eller se’n, och för innerligt små söta berättelser finns det ju med – men som sagdt, nå’n slags behållning får man inte!
Också tror jag det vore en riktig välgärning, om någon ville ge ut en uppfostrande tidning för kvinnor.
I vanliga fall läser jag, skam till sägandes, alldrig någonting annat i Vårt Land än födda, döda, polissaker, skandaler, bokanmälningar, när de inte är för långa, och små notiser.
Men fick jag nu en tidning afpassad för mina förståndsförmögenheter, med korta politik-notiser och rediga utdrag ur de där uppfostrande böckerna, ja, då skulle det vara någonting helt annat.
På det viset kunde man ju få i sig litet bildning rent utan att veta om’et!
I går hade vi ett kärt och fruktadt besök – doktor Holzen och hans unga fru.
Han är lika lång och grof, skrattar lika bullrande och ser lika genom rar ut med sina nötbruna ögon och sitt stubbiga, rakt uppstående hår, som någonsin förr.
Frun ser mycket bra ut och har ett par ögon som sitter ovanligt skilda åt och glittrar som ett par stjärnor.
Hon var förfärligt elegangt – handskarna satt som om de varit klistrade – och hade ett märkvärdigt lugnt och komm-il-få sätt.
Jag tycker nu en gång för alla om att ungdom är ungdom, men det här var nog mycket finare förstås.
Mot mig bjöd hon till att vara riktigt vänlig, och det sätter jag värde på.
Man kan väl inte tvärt känna vänlighet för en vildt främmande människa häller!
Doktorn blef riktigt sårad när han fick höra, att jag varit sjuk utan att ha skickat bud på honom.
»Kära doktor», sa jag, »jag var så yr i mössan, att jag inte visste till mig en smul – och inte var det stort bättre med Gustaf.
Vi tog första bästa doktor vi fick tag i, och bra var han – det syns, ty på benen är jag.»
Doktorn skrattade, men doktorinnan såg litet besynnerlig ut.
Kanske var det opassande att tala om benen?
Jag kände mig riktigt förlägen och var nästan glad, när de reste sig upp för att gå, men ändå gladare blef jag att se, hur svårt doktorn hade att komma i väg.
Han vände om, Gud vet hur många gånger, från dörren för att fråga efter den och den och den.
»Du kan alldrig tänka dig, Hilma», sa han till sist, »hvilka fraspannkakor fru Petterkvist kan laga!
Man kunde äta ett pund, och en sådan sjuksköterska hon är se’n, och hur gästfritt man blef mottagen!
Jag glömmer det alldrig!»
»Prat», sa jag, »glädjen kom med doktorn, det var hela saken.»
Frun smålog, men såg inte riktigt belåten ut.
Det var nog för fraspannkakorna!
Det finns ingenting värre än att höra andra berömmas för något som man inte kan göra själf, och naturligtvis – inte kan hon baka fraspannkakor!
Jag skulle bra gärna vilja lära henne, om jag bara tordes erbjuda mig.
Så förde jag talet på Fia och nämde några ord om hennes stora tacksamhet.
Nu strålade den unga frun upp på ett riktigt vackert vis.
»Ja, mannen tycks ju arta sig bra», sa hon.
»Det var en något dyrbar kur för Karl, men hvad gör det – åtminstone för en gång», tillade hon leende.
Nå ja, inte kan man väl begära, att hon ska ha lust att se hela sin förmögenhet använd till Amerikabiljetter åt supare.
Emellertid sa mig de där orden, att doktorn ingenting företar bakom sin hustrus rygg, och då kan jag också vara lugn för hans lycka.
Förtroende är kärlekens stödjepelare, isynnerhet när det är mannen, som har förtroende för sin hustru!
Sömnen är fasligt hårdbjuden, och det är inte fritt att jag börjar känna mig litet dufven till humöret.
För att friska upp mig litet, föreslog Villy, att vi skulle göra en utfärd till Gripsholm, och det var både Gustaf och jag med om.
»Då stöter jag på Ester med», sa jag.
»Jag tyckte just, att hon såg litet blek ut här om sisten.»
Sannerligen tror jag inte, att jag börjar förstå »tal utan ord», jag med, ty begrep inte jag, lika tydligt som om jag läst det i tryck, hvad
Villy menade, när han stack händerna i byxfickorna och såg på mig – bara såg, så vill jag inte heta Lovisa Petterkvist.
Nå ja, han ska få sin vilja fram för den här gången, fast det är skamligt gjordt både mot Ester och den andra, som också varit så utmärkt snäll!
Ester kom strålande söt i sin ljusa vårdräkt, men när jag såg med hvilka ifriga blickar hon följde alla som skyndade ner till båten, började jag just skämmas för min Villysvaghet.
»Kommer inte Krycke med?» frågade hon till sist med hufvudet bortvändt.
»Nej, kära du», stammade jag, »vi trodde – jag tänkte inte, hm, att det skulle roa honom.»
Nu vände hon sig snabbt om och såg mig rakt i ansiktet.
I min häpenhet tittade jag på Villy litet för menande fruktar jag, ty med ett leende fullt af skälm slog hon armen kring min hals och hviskade:
»Kära tant Lova, det hjälper inte ändå!»
Nej, stackars Villygossen, det hjälper nog inte ändå, men tant Lova har åtminstone bjudit till att göra hvad hon kan, och när jag såg att inte Ester visade skymt af humör – för det gjorde hon inte – kände jag mig riktigt lätt om hjärtat igen.
Visst är, att hon är en ovanligt rar unge!
Hade jag varit hon, så hade jag naturligtvis slagit till att gråta, jag!
– – – Också tycker jag just, att Gustaf kunde visa sig litet mera intresserad af henne än han gör.
»Hva sa?» frågade Gustaf, där han satt bredvid mig på akterdäcket.
»Ska – – jag – – .»
»Ja, just du.»
»Men du sa ju.»
»Hvad för slag?»
»Att jag tittade för mycket.»
»På Ester?»
»Ja, just på Ester!»
»Det har jag alldrig sagt», sa jag, »och har jag sagt det, så är det så längesedan, att det just är riktigt fult af dig att påminna mig om’et – – –
Men det är nog så att du inte tål henne! – – – Hade hon nu varit svart och ondsinnt som en tattarunge, så hade du nog – – –»
Men här häjdade jag mig lyckligtvis.
Hvad hade Gustaf egentligen för orsak att inte tåla henne, och när hade han någonsin visat det?
Men sådan är jag alltid.
Så snart jag är riktigt förtjust i en människa, så vill jag att alla andra också ska vara lika förtjusta – alltid med undantag af Ruffen, likväl, ty honom har jag i alla tider velat behålla för mig själf!
Gud vet, hvad
Villy gjort åt sig den dagen, men han var riktigt vacker.
Han hade en ny blågrå vårkostym, och mustascherna, som eljest brukade stå ut som ett par borstar, var uppsvängda i de finurligaste spetsar.
Men det allra vackraste var ändå uttrycket!
Han såg så ung och lycklig ut, att mitt hjärta riktigt värmdes, och något måste Ester ha kännt med, ty de språkade som ett par riktigt goda vänner, utan att det som vanligt »skar i» hvar 5:te minut!
Tänk ändå, om!
Om! ! !
Det värsta är med pängarna, ty Esters 600 om året (hon har anförtrott mig att hon har 600 om året), räcker inte långt, och Villy förtjänar nog inte så mycket.
Naturen i Mälaren är för innerligt smånätt; en riktig docknatur med dockhus, och det kändes riktigt ljufligt att få i sig så mycken ren luft utan all ansträngning, ty hur förtjusande Stockholm än är, så nog är luften bra litet lik vår sköna fjälluft!
En mycket ung herre med stora, genomskinliga öron, högröd färg och små hvita mustascher, hade fått fatt i Gustaf, och som jag såg, att Ruffen kände sig olycklig, ryckte jag in till undsättning.
Fem minuter senare hade jag kandidat Barnell – han hade presangterat sig själf – till min enskilda förlustelse, ty skam till sägandes, smet inte Gustaf, gamla karlen, i väg som en skolpojke!
Värst rolig var nu inte kandidaten, men bättre någon än ingen, och så tyckte jag – med ett ord, jag tyckte det var bra att de unga fick vara i fred.
Men så märkte jag uträkningen.
Kandidaten hade attackerat Gustaf för att komina i språk med mig och genom mig få komma i språk med Ester.
»Nej, pass, min gosse!» tänkte jag. »Däraf blifver intet!
Har jag burit mig illa åt mot Krycke, så ska också Villy ha sin solskensdag för sig själf.»
Därmed slog jag mig på att »bli treflig», och det med så godt resultat, att kandidaten såg nästan lika missbelåten ut som Villy, när Gripsholm kom i sikte.
Jo jo, Lovisa, den gången firade du allt en liten triumf, och Gud vet om det var den eller sjöluften, men märkvärdigt upp-piggad kände jag mig.
Det var en riktigt grann syn att se Gripsholms mäktiga stenmassor höja sig bland de omgifvande löfdungarna, som en pug – pyg – (Nej, jag måste slå upp och se efter hvad det hette!)
Pu-py-pyg-pyg- meer, »små människor», således: som en jätte bland pygmeer.
»Hvad det är för stil?» sa Gustaf.
»Jag skulle vilja kalla den för kalottstilen», sa jag och tittade på tornens svarta hufvor.
Ester och Villy stod nu också vid relingen, och i stället för att skoja som vanligt, gaf oss Villy en riktigt liten nätt bit slottshistoria, men som skulle bli allt för lång att skrifva ner här.
»Ursäkta», sa i detsamma kandidatens bräkiga röst bakom oss, »men det där var inte presis korrekt.
Bo Jonsson Grip – – –»
Nu var det ju ingen annan råd än att presangtera, vet jag, och sedan följde kandidaten oss i land med min schal på armen, som han laggt sig till utan vidare.
Men jag lofvade mig själf, att han inte skulle ha en smul för sina konster!
Vi hade kommit med en tidigare båt, och som slottet inte öppnades förr än den egentliga lustbåten var kommen, så slog vi ett slag nedåt stan medan vi väntade.
»Herre Gud, Gustaf!» skrek jag, »titta!
Jag tror rent att vi är hemma!
Ser du där!
Tornet på rådstun, med klockan på sned, gräs på torget och inga människor på gatorna!
Det fattas bara ett par kor!
Ack du, så roligt, så förfärligt roligt!
»Och se, där står en herre.
Hvad kan det vara för en?»
»Det är borgmästaren», upplyste kandidaten.
»Ser du», sa jag triumferande till Villy.
»Hade han nu stått i Stockholm, så hade ingen människa sett att han är en borgmästare.
Och då är det du som påstår att personligheten inte kommer till sin rätt i en småstad?
Nej, men se då, Gustaf!
Vår bod där borta i hörnet, fast vi skyltar med en sockertopp.
Vi måste gå in!»
Och så gick vi in allihopa.
Herre Gud, så glad jag blef!
Borstar i taket, bomullsväf på disken, yxor, kabiljo, sill, blomstervaser, kumminost, fotogen och ylletröjor.
Här fanns allt, presis som hemma hos oss.
Ja, det kallar jag en bod!
De där spesialistmagasinerna må vara hur utmärkta som hälst, men hemtrefliga är de inte!
Också står folk mycket hällre utanför och tittar än går in och köper.
Jag tror det är ett stort misstag med de där storståtliga butikerna, som bara fördyrar priserna i onödan, men det förstås det, den ena vill väl inte vara sämre än den andra – – –
Vi köpte käx, russin och mandel, en butelj portvin och 4 glas, och så satte vi oss i en backe och rumlade.
Åh, hvad det smakade!
»Vet du, Gustaf», sa jag, »det är som om jag andats några munnar hemlandsluft.
Nu kommer jag bestämdt att bli alldeles kry igen, det känner jag på mig.»
»Men vill inte kandidaten slå sig ned här bredvid mig?» tillade jag hastigt.
»Var så god.»
(Han hade naturligtvis passat på och satt sig bredvid Ester!
Men pytt fick han!)
Jag bjöd honom russin och mandel, och när han slutat med det, narrade jag i honom så mycket käx och vin, att han bara hann säga: »tackar, jag ber – åh det är alldeles för mycket» – och så slutade jag med att be honom hjälpa mig på med schalen »efter som jag tyckte det drog», (jag var röd som en pion och varm som ett stryklod!) och så var det tid att bryta upp.
Men minsann följde han oss inte ändå!
Det var en förfärlig karl!
Men när vi kom i närheten af slottet, så sa jag:
»Nu får vi visst lof att säga farväl åt kandidaten, som väl har sett slottet många gånger, och naturligtvis inte vill göra sig den mödan en gång till!»
»Åh – jag – ber – det är ingen möda – tvärtom – i ett så angenämt sällskap – det är mycket kärt – hm!»
Den som visste hvad han är för slags kandidat!
Troligen prästkandidat, ty in i himmelriket vill han prompt, men så går det an, att Lovisa Petterkvist är van att agera ängeln med det bart huggande svärd.
Man har väl inte haft två vackra döttrar för intet
– och själf också sett ut som folk!
Utanför slottsporten stod nu en liten skara främlingar och väntade.
Bland dem en dammgrå dam med dammgrått ansikte, och en dammgrå herre med förfärliga vador, knä.byxor och kikare öfver axeln
»Engelsmän», hviskade Ester.
»Nej, hvad säger du?» sa jag intresserad. »Lifslefvande?»
»Ja, inte annat än jag ser», log Ester.
»Din otäcka», sa jag, »nog vet du att jag menar – – »
I detsamma kom just Engelsmannen fram till oss, lyfte en tum på mössan och sa något till Villy.
Villy blef blodröd, öppnade munnen, harklade sig – och teg.
Nu vände Engelsmannen sig till kandidaten i stället, men med samma resultat.
Men nu sa Ester något på sitt lugna, förbindliga sätt, och efter en kort stunds samtal drog sig Engelsmannen tillbaka med en bra mycket höfligare bugning än den han nyss bestått oss.
»Herre je, Villy», sa jag, »kan inte du engelska?»
»Har inte haft tid: läste för mycket latin.»
»Och inte kandidaten häller?»
»Ne-ej – inte – att tala.
Men lite latin tror jag nog – – »
Nu kom en förfärligt gammal vaktmästare med röda ögon och darrande knän, skramlande med en nyckelknippa.
»Han ser nästan ut att tillhöra kalottperioden», hviskade Ester skalkaktigt åt mig.
»Gud vet, kära du», sa jag, »jag tror att det är en peruk.»
Så gick vi öfver en borggård, där ett par riktigt snyggt skurade kanoner låg och solade sig.
Därpå uppför en trappa, så uppför en till och så öppnades dörren till – ja, hvad rummet hette, det minns jag inte, men fasligt grannt var det.
På ena väggen hade jag den oskattbara nåden att få se Högt Salig Konung Carl den 14 Johan i familjelif.
Det var ofantligt lärorikt.
Själf var han iklädd sin allra grannaste Kungsuniform, och Högt Salig Drottning
Desideria hade för minst 150 kronor plymer på hufvudet.