Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Amerikas storstäder som i dess skogar, vid Niagara som på Gettysburgs slagfält, under ett allfrestande emigrantlif irrar pastor Gustavi omkring.
Men vid 1860-talets midt kommer en gammal man till Bremen.
Stilla och lättnöjd lefver han där, sysslande med sina böcker och papper, en hvithårig ensam gubbe, som, då han sjuknar, sändes till ett allmänt hospital, där han antecknas såsom professor Westermann, och hvarifrån han som död föres till fattigkyrkogården.
Underbara motsatser!
Och dock finnes det, från den lille Ludvic, som redan grubblade på lifvets och dödens gåtor, till den grånade åldringen
, en temperamentets enhet, så obruten, att det är denna enhet hvilken – hur paradoxalt detta låter – gör Almqvists lif till endast fraktioner.
Ingen svensk diktare har mera mångsidigt belyst och förklarat sitt eget temperament, sitt sätt att dikta, sina tankar om konsten, än Almqvist.
Han har gjort det dels genom särskilda afhandlingar, dels genom de samtal, som föras på jaktslottet i Nerike, där hofmarskalken Hugo Löwenstjerna kring sig samlar sin ungdomsskara och den underlige grannen från Råbäcken, Rikard Furumo, hvilken läser upp de dikter, som tillsammans bilda Törnrosens bok, dikter, dem Rikard under samtal med sina åhörare äfven utlägger.1
Almqvists medvetna sträfvan inom konsten är att upphäfva alla bestämda former för de olika diktslagen, epos, lyrik eller drama; att finna nya, för hvar dikt alldeles egna uttryckssätt.
Han har sålunda lyrik utan rim eller meter, stämningsdikter på prosa, dramer, där känslans, icke handlingens utveckling är det väsentliga.
Han söker en stil, som ständigt skall växla, emedan den bör modulera sig efter hvarje nytt ämnes egen ton.
Ju mer stil och ämne sålunda blifva ett, dess mer äkta är konstverket, och det bästa bevis på, att detta fått sin säregna, karakteristiska daning är dess oöfversättlighet.
Den som en fin doft utbredda stämningen, detta är det betydelsefulla, icke om dikten äger lokal- eller tidsfärg, om den följer lagarne för lyrik eller dramatik.
Den äkte konstnären erhåller den äkta skönheten som en gåfva: en gudomlig blixt träffar den utvalde, och han lyder.
Så blir hans skapande sann konst; annars är det endast en onaturlig kopia af en, möjligen i hvar enskildhet riktigt återgifven, verklighet.
Lifvet är ingifvelsens innehåll.
Den, som ser djupt in i tillvaron, ser denna i så ädel gestalt, att den öfvergår allt konstmakeri.
Intet i naturen är lågt, intet högt i och för sig, i fall det ses från den artistiska horisonten.
Konsten ger den högsta uppenbarelsen af lifvet, ja den enda fullt uppriktiga.
Men ser man ej det hemlighetsfulla, underbara i lifvet, då blir konsten lumpen, en falsk realism.
Ser man icke naturen, då faller man in i konventionela beteckningar, konstlade symboler, en falsk idealism.
Konstnären skall akta sig att bringa sin skaparedrift in under reflexionen, bör ej arbeta med något mål, endast själf vara ädel; då kommer hans konst att bäras af ädel ingifvelse.
Konstnären är själfva motsägelsen: han är planlös – dock går allt väl ihop, och ju mer han lämnar sig åt ingifvelsen, dess mer helt skall han förnimma skapandets sällhet.
I sin lilla, djupt personliga dikt Skaldens natt har Almqvist uttalat hvad han innerst känt som det konstnärliga idealet.
Han skildrar, hur han i stor ångest och vanmakt under nattens mörker hörde en röst, som sade: »Välj!
– Vill du vara stark, så välj den starkes lott, hvilken är kamp och ingen ro.
Med allt skall du hafva att strida: ingenting utom dig på jorden skall du finna i lag, utan ständigt skall du vilja fäkta däremot.
– – Men vill du vara ett lamm, så kom till mig.
Då skall du hafva frid, oskuld och ro hos mig i mitt rum.
Jag skall omsluta dig, och du skall icke dragas af söndringen, ej slitas af eländets verk.» – – »Herre!» svarade min själ och sjönk tillsammans – »kunde jag få vara ett lamm som du säger.»
– – Då öfvergaf jag i mitt sinne allt, och jag sade: »Allt må vara och göra huru det vill.»
Och samma röst sade honom vidare: »Ihågkom blott att stå på intet och att stödja dig vid intet.
Då skall intet röra dig, och du själf skall äga intet; men du skall få makt med allt.
Du skall ej få makt till att äga det, ty du skall intet besitta och på intet stå.
Men du skall få den bästa af all makt, som är att leka.»
Vid dessa svar sjönk mitt hufvud in i en ljusgul sky, och jag förlorade universum.
Men när jag vaknade och steg upp, var jag glad.
Konsten vaknade då ny inom mig, och i hvit fägring såg jag den täcka.
Dött hade nu döden, och endast lifvet lefde för mig.
Jag hörde åskan stiga på molnen, och det förskräckta himlahvalfvet bredde sina vingar darrande öfver jorden.
Men jag log och sade: »Ljungelden är vacker».
Regnet forsade i störtskurar öfver landet, allt föll, smälte och fördränktes.
Jag blef icke våt.
Stormar ilade genom skog och äng, djuren flydde, och människorna fröso i märg och ben.
Min hand var varm, och jag målade.
Blommor såg jag knoppas, blommor såg jag vissna.
Jag målade.
Barn såg jag uppväxa till gossar och flickor.
Flickorna såg jag blomstra upp till kvinnor, sköna som lifvets rosor: jag såg dem sedan åldras, jag såg dem vissna och förgå.
Gossarne såg jag blifva män, jag hörde dem tala klokt och skarpt, jag såg dem sedan åldras, såg dem blekna och gråna.
Men jag fortfor att vara den jag är och varit: intet.
Jag målar blott.»
Almqvist målade dock icke alltid oreflekteradt.
Hans mest geniala skapelser äro visserligen födda omedelbart ur hans rikt uppfinnande på samma gång som djupt inträngande fantasi.
Gestalter som Ramido Marinesco, som
Tintomara och många andra, äro barn af intuition allenast, och reflexionen skulle här verkat endast störande.
Ur väsendets djup väller äfven den rika egendomlighet i stilen, som hänrycker äfven i de svagare af hans arbeten.
Men, för att blott taga ett par exempel, med en afsiktlig och medveten konst har han i Drottningens juvelsmycke blandat den ypperliga färgen från Gustaf III:s tid och brukat den som bakgrund till sin Tintomara.
Omsorgsfullt studerad är den utsökt fina kvinnliga brefstilen i novellen Araminta May och i Amalia Hillner, lika väl som medveten konst gifvit skogsdjupens gröna dager och den från jägarhorn tonande sagoklangen åt Arthurs jakt och svept den svala svenska sommarluften kring folklifsbilderna.
Men konsten hos Almqvist ter sig som en lycklig slump, bland annat därför, att man mellan de stunder, då han var »i rubinlynne» och ädelstenar droppade från hans penna, eller de stunder, då han med utsökt omsorg slipar och infattar dessa ädelstenar, nödgas följa honom långa stycken, där han endast öfversållat sina ark med skrifsand.
Det var icke blott nödvändigheten att skrifva för brödet, som hindrade Almqvist att nå den genombildade konstnärligheten.
Samma temperamentets egendomlighet, hvilken gjorde, att Almqvist aldrig blef en enhetlig karakter, låg också i vägen för hans uppnående af ett helt konstnärsskap, nämligen den obetingade tron på intuitionen.
»Så jag målar, ty så roar mig att måla» – detta var Almqvists innersta princip, när han diktade, som när han handlade.
Men intuitionen ensam har sällan skapat fullödiga värden, vare sig i konsten eller lifvet.
Hvar och en, som är förtrogen med sekelslutets nya romantik, inser genast de många beröringspunkterna mellan denna och Almqvists här ofvan, ur hans egna yttranden sammanställda, åsikter om konsten.
Almqvist skulle ju tyckas i teorien vara en motståndare till den moderna symbolismens medvetna sträfvan och outtröttliga arbete för att fullkomna framställningens konst.
Men när Almqvist, medvetet eller omedvetet, söker nå en viss verkan, då är det den nutida symbolismens medel han brukar.
För att endast nämna några exempel, söker han som Maeterlinck genom enformiga upprepanden och långa pauser väcka eller stegra en viss stämning.
Han anbringar det lilla realistiska draget för att verka som motsats till skildringens högstämda ton.
Han söker de uttrycksfullaste, ovanligaste bilder, omsorgsfullt valda, säregna epitet.
Almqvist var så beroende af sensationernas och fantasiens samklang, att han helst skref vissa scener med svart, andra med rödt, andra med blått bläck, och beklagade att icke äga bläck i alla färger.
Man möter bos honom otaliga uttryck, som man kan sammanställa med liknande hos nyromantiken, sådana som »sidensvarta blickar», ögon hvilka »glimma med en fin, mörk ton, som när himlen ämnar sig till vårregn», eller skildringen af den fransyska elegansen sålunda:
»icke rödt – icke svart – icke heller hvitt ... det är någonting ljusgult.
Icke som guld likväl.
Men har du sett det smidiga råsilket» ...
Han ser ett »underbart grönt» hvila öfver vissa händelsers lynne, andra te sig »i grå eller rödbrun obehaglighet», medan åter andra skifta violetta eller kanelbruna eller omgifvas af blånad.
När han finner färger öfvergå till toner, förnimmer toner som färger, och färg eller ton sedan bli dofter, och dofterna ge smakförnimmelser som af saftiga frukter, då uppenbarar han just den förmåga att njuta genom motsvarigheter, hvilken är ett af symbolismens kännetecken.
Endast brist på utrymme, icke på stoff, hindrar mig att mångfaldiga bevisen för det utprägladt moderna i denna sida af Almqvists diktarlynne.
Före Wagner drömde han om en framtidens konstform, som skulle varda inbegreppet af all konst, vara poesi, musik och tafla på en gång.
Själf obekant med alla kompositionens lagar, liksom med noterna, men af naturen djupt musikalisk, lät han sin stämning flyta ut i melodi, när orden icke räckte för att ge den uttryck.
Han vill ej använda de utslitna poetiska bilderna och söker skapa nya i de förbrukades ställe, men beklagar, att så många ord ur naturvärlden sakna en hög ton och således bli ur stånd att väcka en musikalisk stämning.
Om vi, med få ord, söka sammanfatta målet för Almqvists artistiska sträfvan, så var detta att spränga de fastställda gränserna mellan de poetiska formerna, mellan konsternas olika områden, liksom mellan sinnesintryckens, men framför allt mellan lifvet och konsten.
Sitt hopp om en ny tid för konsten, »då nya rosor skulle blomma», grundar han på hoppet om, att konsten skulle varda dyrkad som religion.
Alla lifvets heliga yttringar, arbetet, skönheten, kärleken äro blad i den mystiska världsrosen.
Af denna ros skulle hans eget lifsverk, Törnrosens bok, med dess från alla land, tider och lifsområden hämtade ämnen, vara en symbol.
Ty diktaren talar helst genom symboler: sådana »meningar under» sprida glädje och ett underbart ljus i hans själ.
Man förstår tillvarons liknelser i den mån man är en ren natur, en som
lefver det sanna artistlifvet.
Skapa behöfver man icke för att vara artist.
Man behöfver endast se på lifvet med oskuldsblickar, som barnet och konstnären se.
Då lefver man i det hela, äger ett underbart samlif med världsalltet.
Då blommar man i oförvillad väsensenhet, då firar man den sanna gudstjänsten, den då man »offrar rosor åt Herran».
Denna ur Almqvists innersta personlighet vuxna syn på konsten var alldeles ett med hans lifsåskådning för öfrigt.
En medveten reaktion mot upplysningstidehvarfvets osammansatta uppfattning af människonaturen, detta var det mest betydelsefulla hos romantiken, som sökte sig från ytan ned till de hemlighetsfulla djupen i människonaturen.
Romantiken hade aningen om alla de underbara företeelser, dem fysiologien och psykologien i våra dagar utforska.
Viljans och minnets sjukdomar, de hypnotiska fenomenen, det omedvetna själslifvets yttringar, brottslingens psykologi, sinnenas subjektiva fysiologi och psykologi, djurens själslif, jämfördt med människans, allt detta och otaliga andra områden för vetenskaplig forskning bilda ju underlaget till många af nutidens litterära alster.
De ämnen, som romantiken i århundradets början behandlade uteslutande fantastiskt, uppsöka nutidens dekadenter ofta med ett sjukligt intresse, därför att de känna sig själfva på samma sätt sjuka.
Almqvist ägde i hög grad vår tids djupa medvetande om samhörigheten mellan de kroppsliga och själsliga företeelserna, om alla de punkter, där det normala och onormala flyta öfver i hvarandra.
Men det, som lockar Almqvist i den själsliga patologien, är hoppet att i det sjuka, djupast inne finna något nytt »hälsans evangelium».
Han tillämpade yttrandet, att den, som gräfver ett stycke ned i jorden, finner endast ett svart hål; den, som gräfver djupare, finner himlen.
Romantiken, såväl i seklets början som nu i dess slut, lockas af det underbara, framför allt emedan det för bort från verkligheten.
Almqvist går genom det underbara, för att nå fram till ett djupare förslående af verkligheten.
Det som förbinder
Almqvist med romantiken är, utom det nyss antydda psykologiska djupet, den starka individualismen, på samma gång som den panteistiska riktningen af hans lifsåskådning.
Nutiden söker medvetet, hvad man i århundradets början halfvaken försökte: att genombryta gränserna mellan kropp och själ, mellan lif och död, mellan sinne och ande, mellan sinnena inbördes, mellan mänskligt och djuriskt, mellan det normala och abnorma, mellan de hedniska och kristliga lifsåskådningarne.
Mot en ny lifsåskådning, som man redan kallat monismens, trånar det af dualismen plågade tidsmedvetandet; från trånaden efter en enhetlig världsförklaring härleder sig tidsandans nyvaknade hat mot specialisering och analys, dess kärlek till syntesen, helhetsåskådningen.
Det är den lidelsefulla styrkan, den obrutna följdriktigheten i Almqvists sträfvan att nå fram till monismen, hvilka göra honom till vår modernaste diktare.
Denna sträfvan är hjärtat i Törnrosens bok, i hvilken Almqvist ville »spegla hela världen», och som därför enligt honom själf på en gång är »ton, färg, doft, gråt, löje, poesi, religion, filosofi».
Och i den mån, som
Almqvist verkligen lyckats att flytta in lifvet helt i sin dikt, att finna enheten i mångfalden och mångfalden i enheten, har han nått upp till de verkligt store diktarnes höjd, för hvilka sträfvan att nå en helhetsåskådning och därigenom utplånandet af alla skarpa gränsskillnader mellan de olika lifsområdena alltid är det kännetecknande.
Men Almqvist ägde i sitt väsens djup den dualism han bekämpade, och denna hindrade honom att någonsin fullt lyckas i sin helhetssträfvan.
Almqvist hade genomgått en till vansinne eller själfmord gränsande strid med dualismen i sitt eget inre, hvilken han tillskref sin födelse i ett äktenskap, som var ett af dem, han senare kallar oäkta: ett där all sympati saknades mellan makarne.
Modern, som han djupt älskat och – då hon dog i hans trettonde år – djupt saknade, skildrar han som en len, naturälskande sonderling, som drömde med Rousseau i alla tysta skogar.
Fadern, krigskommissarien Almqvist, var den praktiska nyttans, det skarpa förståndets man, och dessa ej genom kärlek sammansmälta motsatser gingo i arf till sonen.
Han behärskades ömsom af hvad han kallar den fäderneärfda »kamreraresjälen», ömsom af den möderneärfda skaldesjälen.
Denna så personligt erfarna dualism skärpte hans känslighet för hela den honom omgifvande dualismen, i naturen, i samhället, i kristendomen, där han tidigt mötte »den förtärande Kristus», som med krafvet allt eller intet stod obevekligt stilla, spärrande hans väg till fri, full lifsnjutning, fri, full individuel utveckling.
Slutligen blef Almqvist färdig med omdaningen af sina begrepp om Gud och Kristus så, som han behöfde dem för sin religiösa känsla lika väl som för sina personliga frihetskraf.
Han lyckades slita en flik af hvad han kallar världstrasan att därmed förbinda sina sår.
Denna flik är den omedelbara andakten.
Genom den räddar han åt sig »ett lif öfver frågornas lifv».
Detta lif är ren kärlek.
»Den frågar icke, den är».
Men striden, som för honom länge borttog solens glans och sommarens grönska, hade väckt hans fasa för mörka, okända djup i hans eget väsen, på samma gång som den gjort honom medveten om, att inspirationen och brottet i naturens dunkla urgrund sammanslingrat sina rötter; att i snillets spår går dess »hemskt liknande spöke, den hvitklädde nattvandraren, galenskapen».
Det är styrkan i detta medvetande, som ger den moderna prägeln och den vilda kraften åt den ungdomsbok, hvilken alltid förblef hans käraste verk, Amorina.
Denna bok är på en gång hans Werther, i hvilken han likt Göthe diktar slut på ett genomgånget utvecklingsskede, och ett kaos, som innehåller mycket af det stoff, han sedan dikteriskt utformar.
Hvad han först och främst genom Amorina vill uttala, det är den iakttagelse, som nu är en allmän sanning, att brott ofta äro ärfda eller genom fysiska rubbningar ådragna själiska sjukdomar.
Amorina är så föga det planlösa vanvett, som samtiden tog den för, att Almqvist redan tidigare skrifvit en afhandling om, att fängelserna borde betraktas som sjukhus för själen, där man med idel milda medel borde sträfva att återställa de brottsliges andliga hälsa.
I Amorina har Almqvist skildrat en öfvermänniska, men med mordmani, som af fader och moder är skapad till en efter blod »evigt törstande källa».
Almqvist gör här ett medvetet angrepp på viljans frihet, ställer enligt sina egna ord »en hvass värjudd på mänsklighetens ömtåligaste nerv – samma nerv, som i honom själf ännu skalf af smärta.
Så långt före sitt tidsmedvetande var Almqvist, att Amorina (hvars första upplaga hans farbror biskopen låtit makulera) 1839 väckte ringa uppmärksamhet, medan man kastade sig öfver
Det går an, som, jämförd med Amorina, är en barnleksak.
I Amorina är det i synnerhet genom bokens hjältinna som Almqvist uttrycker den andra sidan af den livserfarenhet, genom hvilken han förlorat tron på viljans frihet.
Den natur, som Almqvist ärft af sin mor, var en inåtvänd, där djup kvietism var det härskande draget, en natur, som var endast »gemüth».
I en sådan natur blir stämningen allhärskande, viljan yttrar sig endast som instinktiva impulser.
Allt det omedelbara blir betraktadt som den heliga lifskraften, blir den »inre värmes ljus», som klarast upplyser förståndet.
En sådan natur är med nödvändighet rik på mystik, det slags djupa mystik, hvilken träffande blifvit kännetecknad som barnasinne, riktadt mot världsalltet.
För mystikern är hvars och ens intuition enda vägen till sanningen.
Och denna vinner icke i styrka genom att man bringar in under medvetandets uppklarning hvad intuitionen omedelbart gifvit.
Nej, det högsta lifvet är enligt Almqvist att vara omedveten som en lyra, hvars strängar Gud rör – en bild, hvilken nästan ordagrant finnes hos Shelley, som uttryck för dennes panteistiska känsla.
Att vara innesluten, gömd i det hela, att låta tanken förgås, att vara osedd af sig själf, att sjunka ned i den onämneliga, tysta grunden, delta är »den högsta kraften till andens läkedom».
Almqvist tröttnar aldrig att sålunda upprepa omedvetenhetens, omedelbarhetens sakramentala betydelse, och äfven i detta fall är han samtidig med vårt, till omedvetenheten och omedelbarheten trånande sekelslut.
Hela mångfalden af samtidens egendomliga själsliga företeelser hvilar ytterst på människonaturens längtan från öfverreflexionen och sönderdelandet, från vetenskapens skarpa dagsljus tillbaka till lifsmysteriet, den dunkla mull, där anden måste hafva sin rot nedsänkt för att kunna blomma.
För den själ, som sålunda smälter hän i allnaturen, blir denna besjälad.
Så ger Almqvist narcisserna frihet och tankar, rubinerna föreställningar, »genom hvilka de inom sig utföra det evigas purpurdikt», skogens dofter förvånas öfver den luft, som från trädgårdens örter kommer dem till mötes.
Björken är utmarkens konstnär, hafsörnen är en dikt, sväfvande fram på dunkelgrå, skimrande vingar, en Guds dikt.
Ty Gud kan icke själf förnimma sitt eget dunkla väsen, men vill upptäcka det.
Därför ställer han sina känslor och tankar framför sig, och alla tillsammans utgöra de världen.
Dess skiftande företeelser äro de taflor, målaren bakom molnen målar för att stå uppklarnad inför sig själf.
Allt i naturen blir således för Almqvist yttringar af det gudomliga.
Men ju närmare människan står det gudomliga, dess mer ursprunglig är hon, dess mindre medveten.
Därför blir det djuriska, det barnsliga, det folkliga, det kvinnliga, det artistiska för honom det omedelbarast gudomliga.
Särskildt i denna tid af otaliga strider, som sins emellan söndra människorna, och efter den strid, som reflexionen bragt in i Almqvists eget väsen, fann han det djuriska sättet att vara till gifva »en harmonisk intagande bild af en hög enighet med sig själf».
Sin dröm om ett fullkomligt upphäfvande af all splittring ger Almqvist gestalt i sin mest trollska fantasiskapelse, sin Tintomara.
Han har upptagit mystikens tanke om ett animal coeleste, då han danar detta väsen, som ömsom verkar likt en yngling, ömsom likt en flicka, ömsom med människans, ömsom med djurets färdigheter, men som, just genom att stå öfver alla begränsningar, alltid och åt alla meddelar intrycket af en »underbar vår, en oefterhärmlig lätthet och kristalldager».
Ur denna dyrkan af instinktlifvet som gudsgemenskapen följer, att Almqvist uppfattar som det största brott af alla att kränka sitt väsens djupaste håg, »att bryta sönder sin karakters första stråt».
Syndafallet i världen, genom hvilket tillvaron är söndersliten, var att reflexionen dödade omedelbarheten, att konventionalismen störde instinkten.
I den lilla dikt, Skönhetens tårar, som Almqvist anser innesluta alla sina andra, låter han en fräck jätte genom världsrymden förfölja en flyende nymf; jättens hårda hand sårar nymfens panna, en bloddroppe flyter samman med hennes ögas tår, och denna droppe, som icke helt och hållet kunde stiga, tyngd som den var af det dunkla blodet, men icke heller falla, lyft som den var af det klara vattnet, hänger ännu sväfvande i rymden, och
»Denna tår är världen, hvari du bor, min vän».
Försoning för den sålunda i själfva lifvets grund rotade dualistiska splittringen, eller omvändelsen från jordiskt till himmelskt sinne, den sker genom att varda som barn igen.
De vuxne skola lära glömma; alla de genom reflexionen splittrade topparne af deras detaljkunskaps innehåll höra smältas ned, så att deras bildning erhåller helhet, enhet, kraft, obruten åskådning.
Spetsarne jämnas, men massan af deras innehåll blir kvar, som »instinkt för andra gången».
Sådan är, enligt Almqvist, en äkta mänsklig bildning.
Vissheten att själf äga denna andra natur, att från splittringens och tankens oro hafva hunnit till den hela åskådningens frid – denna var hans innersta kraftkälla.
Den hjälpte honom att »bära slafbördor och skratta»; den var hans följeslagare i landsflykten, hans tröst i lidandet.
Med obruten följdriktighet byggde han sin subjektiva rättsuppfattning på denna sin mystiska enhetskänsla med gudomligheten, den helhetsförnimmelse, som hos honom var »icke blott ett tänkesätt, utan en eld»».
Det är den fulla följdriktigheten, den hänsynslösa tillämpningen af denna ena grundtanke, som mer än något annat gör honom till vår eller snarare nästa århundrades samtida.
Tolstoy på många punkter står nära anarkismens samhällsuppfattning, finner man i Almqvists religiösa afhandlingar (Hälsans evangelium, Lifvets hjälp, Människans stöd), i hans tankar om brottslingars förbättring, i hans skildring af brottslingar (till exempel Målaren eller Tre fruar i Småland), att han ger liknande svar på samhällsproblemet som Tolstoy och anarkismen.
Hans egna lidanden under ekonomiskt betryck, hans känsla af det demoraliserande i sådant betryck kom honom en tid att omfatta socialistiska utopier (se t. ex. de i litterärt afseende svaga Purpurgrefven och Silkesharen).
Men hans individualism väcker snart hans misstro till alla föreningar och sällskap, och endast ett personligt lif i godhet har enligt honom makt att göra andra goda.
Han ser till sist onda makter i såväl partier som program.
Aristokrater och demokrater äro, trots dräkternas olikhet, båda människornas fiender.
Fromma ledare behöfvas att bereda väg för Kristi andra tillkommelse, genom att bortarbeta alla »hedniska begrepp om rex, lex, grex».
Kristi andra ankomst innebär mildhetens seger, ty »människans yppersta kraft af Gud är mildhet, hvilken är kärlek och förstånd».
Mildheten skall göra allt »friskt, ordentligt, gladt, fridfullt».
Kristus var försonaren endast i den mening, att han offrade sig för det helas hälsa, genom att fullt uppenbara kärlekslifvets väsen.
Han blef således på detta område den frälsande ungdomskraften.