Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Talade jag så om denna saken med Margaretha, deri hon ock densamma önskan hade som jag, att hon måtte blifva min laggifta hustru, då vi nu skulle från alla menniskor skiljas , för att kanske här tillsammans döden ljuta.
Och bad jag så pastorn, att han ville oss här sammanviga, på det vi icke måtte frestas till synd.
Ville han det dock ingalunda, sägande att en sådan vigsel, utan lysning och giftomans samtycke, vore både oloflig, olaglig och dertill ogiltig.
Sade jag: „icke är det för menniskors skull, som vi detta begäre, utan är det för Guds och vårt eget samvetes skull, och är det så, att eder derföre någon olägenhet kunde tillskyndas, så mågen J oss intet betyg gifva och intet derom i edra böcker anteckna.“
Svarade han: „kyrkoböcker finnas i vår församling inga, sedan de för tre år sedan blefvo med vår kyrka uppbrända, och har jag endast gjort några lösa anteckningar.
Hjelp Gud, laga ordning är visserligen förstörd och åsidosatt i detta land, dock vill icke jag vara den, som lag bryter.
Vore det icke att sammanviga en adlig jungfru med en ofrälse, kunde det dock lättare låta sig göra, men nu skulle den, som sådant gjort, ofelbarligen kappan förlora.
Det är ju ej längesedan sådant gifte var lifssak.
Seende med stor bedröfvelse att vi intet kunde till hans bevekelse verka, började vi vår vandring mot den öde holmen, men blef han dock så rörd att se oss så gå, att han sade: „må mig Herren förlåta om jag orätt handlar.
Gör jag dock efter hvad mig i enfaldighet inför Gud rätt synes, ehuru inför lag och stadganden orätt.
Vill någon åtala, så mister jag
Herrans embete; men jag vill hoppas att mitt gamla hufvud snart gått till hvila, och innan sådant hinner ske.
Lagen är ett svagt band nu i detta land.“
Vinkandes så åt klockaren, som på isen bredde ut ett kläde, hvarmed han burit kalken omvecklad, tog han boken ur klockarens hand, och ställde vi oss inför honom.
Och var gubbens anlete likt en engels, under det han stod och högtidligen uppläste de sköna vigselorden, och hans hvita hår likt vingar sväfvande för vinden; och hördes, utom hans röst, endast hafsvågornas sakta svall mot isbrädden fjerran från.
Drog jag af mitt finger min mors ring, den jag alltid burit; men började nu på långt håll på isen höras ljudet af körande, och kom det allt närmare.
Sedan välsignelsen blifvit uppläst, uppstämdes en psalmvers, och sjöngo vi alla med.
Och syntes nu de ankommande allt närmare, en släda med en officer uti, och tvenne kosacker till häst.
Margaretha bleknade allt mer och mer, men sjöng dock med bleka läppar.
Såg jag ock väl hvem som kom, men visste jag ock att ingen undflykt gafs.
Således hade jag nu sett denna hjerteliga önskan uppfylld, att Margaretha var blefven min hustru, hvaruti åter Herren Guds stora, mig alltid så underligen bevisade nåd, sågs uppenbar.
Hade ock slädan och ryttarne hunnit fram till oss, innan psalmen var slut, och steg officeren ur slädan, och förande först handen till sin mössa, korsade han sig och stod orörlig, till dess sången var slutad.
Steg han så fram till Margaretha, räckande henne ett bref och sägande på bruten svenska, det han ansåg sig brefvet rätt framlemna.
Kastade Margaretha ögonen på brefvet och ropade helt högt i glädjen, ithy att hon sin moders signet och handstil igenkände.
Uti brefvet stod på följande sätt:
Margaretha, min högt älskade dotter!
Sedan vår Herre i sin vishet så behagat, att jag så malheureusement dig, min kära dotter, bortmistat, utan att veta hvarest du i den stora calamitet, som oss öfvergått, kan refugiera dig, och jag med din kära syster Cecilia underbarligen har blifvit från all fara sauverad, så att vi oss i all säkerhet befinna; så vill jag det min allraangelägnaste soin vara låta, att äfven befria dig, min kära dotter, från all vidare inquietude om oss.
Men som din unga syster, hvilken, som du väl känner, är af en mera svag kroppsconstitution, nu af all genomgången alteration så affecterad blifvit, att hon nu är till helsan illa disponerad; alltså kan hon nu icke orka med att sig härifrån begifva, och jag henne icke heller ensam lemna, utan har Furst Galitzin, hvilken är en hederlig och estimabel herre, lofvat att pålitliga personer expediera, hvilka på allt sätt skola uppspåra, hvar du dig möjligen kunnat refugiera, och dig detta brefvet tillställa, på det du sedan må kunna nödiga demarcher taga, för att genast dig hit begifva.
Som jag förmodar, kan du väl taga jungfru Malin med till din betjening, och kan du anbefalla fogden att komma för att kuska, kunnande jag sålunda få lägenhet att honom mina befallningar gifva: och bör han af de nyss uppburna, men oredovista medel, som han omhänderhafver, till din hitresa disponera.
Skulle, det jag mig icke kan imaginera, du kommit längre ifrån vårt ödelagda hem, än att du facilement kommer åt att berörde personer till din tjenst employera, så öfverlemnar jag åt ditt eget jugement och omtanka, att uppå lämpligt sätt om din hitkomst arrangera, emedan jag här ej kan jugera hvad för dig lämpligast kunde vara.
Endast må du med största promptitude allting arrangera, på det mitt hjertas oro må lindras och soulageras.
Dock bör du iakttaga, att de personer, du till ditt beskydd och din betjening antager och choiserar, böra vara sådana, det anstår en fröken Boije hos sig hafva.
Ehuru det väl torde förefalla dig mindre agreabelt, bör du dock tillåta de af fursten medsända ryska militairepersoner, att eskortera dig, ty det är sålunda säkrast.
I hopp att snart få dig här embrassera, meddelar jag dig nu endast min välsignelse, och spar närmare detaillerande och redogörelse, till dess vi med Guds hjelp snart träffas.
Min ömt älskade dotter,
Din hulda och välaffectionerade Moder
Catharina Boije.
Som Margaretha af mångahanda affecter och sinnesrörelser uppskakad blifvit och väl behöfde komma till ro, lyfte jag henne i slädan, täckte om henne med fällen och började köra emot prestgården, dit alla andra gåendes medföljde.
Men när vi så ett stycke farit hade, talade den ryske officeren hasteliga i tysthet till mig, sägande, att han icke sett på mig så noga här ute på isen, att han just kunnat mig igenkänna, hade icke heller hans folk någon misstanke på mig dragit.
Dock rådde han mig att icke bry mig om att deras närmare bekantskap göra, utan vid första möjliga tillfälle eschappera.
Och som pastorn lofvade mig med hand och mund att min kära Margaretha beskydda, och kanske till och med henne till Åbo convoyera, ernande sig snart dit i socknens angelägenheter, alltså, då jag henne endast ondt, men ej godt göra kunde, togo vi som hastigast afsked af hvarandra, sen vi hunnit till prestgården, lofvandes jag att henne innan kort i Åbo återse; och smög jag mig så en annan väg ut genom en bakdörr, lemnandes kosackerna utan att dem för eskorten tacka.
Drog det dock något ut, innan jag på alla krokvägar till Åbo hann, isynnerhet som jag ej ville lemna Pekkas häst i villan, utan hemtade jag den och förde den hem, försäkrandes mig ock genom denna tjensten om deras villighet till återtjenst.
Under ifrigt samtal med Fält-Superintendenten Ilronomachus Stephanus Przybytovicz och ett par officerare af hög rang vandrade Furst Galitzin lifligt fram och åter i ett rum af Åbo slott, der Fursten då hade sitt residens, då en af hans adjutanter anmälte, att Baron Johan Bruce anhöll om företräde.
„Ah, är han hemkommen,“ sade Fursten lifligt, „bed honom stiga in.
Nå, Johan Petrovitsch,“ tilltalade Fursten den inträdande, „välkommen åter!
Hvad vet du att berätta?
Icke alltför mycket klagovisor bara!
Jag önskade ej mer behöfva höra sådana, sedan vi kunna säga, att vi ha på sätt och vis fred.
Men du ser helt bedröfvad ut.
Du begär för mycket, det går ej så lätt.
Dina kära landsmän äro ock ett envist folk, som ej vill rätta sig efter påbud, gjorda för deras eget bästa, och det endast emedan det är vi, som utfärda dem, och icke några Svenska adelsmän, som ej bry sig om dem så mycket ens som om sina kalfvar.“
„Ers Durchlaucht,“ svarade Johan, „sår, sådana som de, hvaraf Finland nu blöder, läkas ej så lätt.“
„Nåväl, min kära misantrop, hvad har du uträttat?
Efter vi nu ha vår vördige Superintendent här, så låt oss först veta något huru det vill börja gå med undervisningsväsendet, som han med så mycket intresse omfattar.
Hur går det med skolan i Tavastehus?“
„Ännu har den ej kunnat komma i stånd.
Enlig med sanna förhållandet är kyrkoherdens uppgift, att det ej låter sig göra.
Att det allraminsta bidraga förmår ej folket, och till och med om allt bestås fritt, finns ingen, som kan begagna sig deraf.
Barnen måste hjelpa qvinnorna att sköta åkerbruket, om ej alla skola svälta.
Presterskapet bjuder till att göra hvad de kunna; se här en ABCbok skuren i träd och sålunda tryckt!
Ack, det är så ringa som kunnat göras för att hindra Finlands folk att falla i ett tillstånd af barbari.
Här äro anteckningar i denna väg.“
„Och soldateskens uppförande?
„Sådant ers Durchlaucht fruktade: ytterst svårt för det arma landet.
Jag har haft äran framföra ers Durchlauchts ordres i detta afseende till de i dessa trakter förlagde officerare.
Här äro de anteckningar, jag gjort i denna väg.
Men innan jag i detail redogör för min beskickning, täcktes ers Durchlaucht tillåta mig att framställa en sak af ledsam beskaffenhet.
Jag har nemligen att anmäla ett föregifvet myteriförsök, för hvilket tvenne ädla damer jemte några deras underhafvande äro fängslade.“
„Nå, pest och död, äro icke edra finnar ett besynnerligt folk, som ej kunna tåla lugn, om de än skola störa det på bekostnad af egna halsar.
Har ni ej nog af att edra prester äro upproriska, skola nu ock qvinnorna blanda sig i spelet?
Hvilka äro nu dessa amazoner?“
„Ers Durchlaucht, den ena är enka efter en af landets ädlingar, fru Catharina Boije, en qvinna, visserligen svensk till börd och hjerta, men alltför storsint för att vilja bevisa sin svenskhet genom några drängars anfall på några få kosacker, i en tid, då sådant endast är en löjlig demonstration.
Den andra är hennes dotter, en ung flicka, vuxen upp under kriget, lik en af de milda blå blommorna, ni med så mycket välbehag anmärkte invid stenarne i det stridande vattnet derute i forsen vid Hallis, mild och oskuldsfull som de, och lika mycket som de deltagande i den rundtomkring dem pågående striden.“
Leende svarade Fursten: ,.Johan, jag tror dock den blomman förstått snärja dig.
Hur gammal är din bekantskap med dessa personer, som du så noga känner?“
Johan rodnade lätt och svarade: „endast sedan denna resa, der jag var så lycklig att åtminstone kunna befria dem från vidare misshandling af de kosacker, hvilka hade plundrat och uppbrännt deras gård, ihjälslagit ett par af deras underhafvande och nu släpade dessa fruntimmer med sig, alldeles tunnt klädda i kölden.“
Efter några ytterligare frågor tillade Fursten: „jag vill se dessa fruntimmer genast.
Äro de orättvist behandlade, så böra de ju förr dess hellre befrias från oro.
Du, Johan, torde ej anse besvärligt att ledsaga dem till blåa rummet, der jag vill emottaga dem.“
För att bege sig till blåa rummet passerade Fursten en gång, der tvenne qvinnor väntade, hvilka af vakten lyckats erhålla tillstånd att der passa på att få tala vid Fursten.
De framträdde nu båda med begäran, att „bli omdöpta och komma på ryska religion.“
„Hm, detta är en sak för den vördige Stephanus,“ sade Fursten, i det han vände sig till den honom åtföljande Fältsuperintendenten.
„Bäst är att ers vördighet tar denna sak i betraktande.“
„Nå,“ frågade Superintendenten, „hafven J rätt betänkt saken, hvarföre viljen J öfverge er religion?“
„Jo,“ svarade den ena af qvinnorna, „nog kan den väl vara bra ock, tänker jag; men ser högvördige herrn att det är som så, att vi ha båda soldater till friare, och nu ha våra bekanta sagt att det vore bättre, om vi sku’ gå på ryska gudstjensten.“
De på tillfrågan uppgifna soldaterna efterskickades; qvinnorna fingo befallning att vänta.
Fru Catharina och hennes dotter infördes i blåa rummet.
Fru Catharina bugade sig högtidligt, Cecilia smög sig till hälften bakom henne.
Fursten bjöd med handen plats åt fruntimren, men fru Catharina bugade sig, utan att anta tillbudet.
„Min fru, högst obehagliga omständigheter hafva vållat, att ni blifvit beröfvad till och med er personliga frihet.
Det ges personer, som intressera sig för er, de påstå er hafva lidit en orättvisa.
Var så god, min fru, och tillåt mig att göra er några frågor.
Ni är enka efter Baron Göran Boije?“
„Har ni flera barn utom denna unga dam?“
„En son och en dotter.“
„Hvar vistas de?
Med ansträngning att synas lugn svarade fru Catharina: „min dotter flydde skyddlös undan de våldsamheter, som hotade henne, och äger numera intet hem att återvända till.
Om, eller hvar hon funnit skydd vet jag ej.
Min son tjenar sin kung.“
„I hvad egenskap?“
„Som Löjtnant vid ett af de regementen, hvilka fåfängt bjödo till att försvara Finland.“
„När såg ni honom sednast?“
„För tre år sedan, som en femtonårig gosse.“
„Brefvexlar ni med honom?
„Brefvexling med Sverige är ej tillåten.“
„Ni har således underkastat er denna förordning?“
„All mensklig ordning måste lydas; öfverheten är af Gudi.
Han har tillåtit en fremmande makt att herrska öfver
Finland; den enskilte egnar endast att undergifvet foga sig i hans vilja, som väl utser dagen, när han vill befria de sina.“
„Har ni nyss haft någon communication med den beryktade partigängarn Löfving?“
„Mig vetterligen aldrig.“
„Man påstår, att han anfört edra underhafvande vid det anfall, de gjorde på den tropp kosacker, hvilka sedan togo hämnd på ert hus.“
„Det är hvad jag tror mig kunna förklara för bestämdt omöjligt, att så skulle förhållit sig.
Godsets underhafvande hafva i flere omgånger blifvit förmanade att foga sig i det bestående, med påminnelse om, att dumdristighet är vida skild från tapperhet.
Ännu om morgonen den olyckliga dagen meddelades en förnyad varning i detta hänseende, men då stodo redan de fem, som vållade olyckan, icke att finna, just emedan de gått att utföra sin oförståndiga bedrift.
Fyra af dem anser jag vara öfvertalade af den femte, en man, hvars egenheter gjort, att han blifvit van att snart sagt utan näpst få gå sin egen väg.“
„Och denne man är?“
„Godsets gamle trädgårdsmästare.
Fordom soldat, hade han tjent under min aflidne, salige herre, och genom flere bevisade vigtiga tjenster gjort sig berättigad till en välvilja af honom, den han ålade de sina att under det återstående af gubbens lefnad bevisa honom.
Hans envishet uti engång fattade idéer har gjort det till en vana för hans kamrater, att hellre genast följa hans vilja, än att från början strida deremot, och ändå slutligen ge efter, hvartill hans envishet alltid ohjelpligen tvingar dem.“
„Johan, låt föra upp trädgårdsmästaren och de båda andra karlarne, en i sender.
Min fru, haf den godheten att jemte er unga dotter taga plats här, medan jag på en stund lemnar er.
I korridoren väntade de båda tillkallade soldaterna, jemte de båda qvinnorna.
„Kännen J dessa qvinnor?“ frågade Fursten.
„Ja, ers Durchlaucht.“
„Viljen J taga dem till edra hustrur?“
„Nej, ers Durchlaucht.“
„Gån!“ Soldaterna gingo.
Fursten vände sig till soldaten, som infört qvinnorna, och sade blott: „ge dem stryk och låt dem löpa.“
Nu vände han sig till trädgårdsmästaren, som imellertid blifvit införd, och som stod högst lugn och ej tycktes bekymra sig om något i verlden.
„Hvem var det, som anförde anfallet på mina soldater?“ tilltalade honom Fursten med sträng röst.
„Prat!
Jag undrar hvem bland de mesarne, som skulle haft kurage att våga på hela saken, om ej jag hade satt fötter under dem och tänkt ut allt för dem.“
„Det skedde väl på er matmors befallning?“
„Fan heller begripa sig qvinnor på sånt.
Annat hade det varit om salig generalen lefvat, så hade vi ej behöft sitta och krypskytta bakom qvinfolkskjortlar, med förlof sagdt.
Fast nog är nådig frun bra i mycket, och döttrarne äro, Gud förlåte mig, just galanta; men bättre karlavälde än qvinnoregemente ändå, så har det varit i alla tider.“
„Än Löfving då?
Han slapp att rymma?
„Hvad fan, Löfvingen?
Har han kommit öfver nu igen?
Nå så finns det då en ärlig själ i landet, som har hjerta på rätta stället.
„Nå, visst var Löfvingen med er?“
„Nej se, för tusan, om han sku ha ställt så dumt till, att vi blifvit fångna; men jag var ett dumt nöt, jag.“
„Nå, märker du nu, att du dragit olycka öfver ditt herrskap?“
„Hvad?
Är det jag som gjort det?
Det måtte väl vara kosack-dj-ne, vet jag, och inte jag.“
„Och nu får du göra en lustresa till Sibirien.“
„Bättre folk ha gjort så förr.
F-n i bara att jag ej fick lifvet af flere af de skäggdj-ne, så hade jag kunnat fara med lättare samvete.“
„Vill du förtjena dig stryk på köpet för ditt ohöfviska tal?“
„Förlåt, ers nåd, ja, si jag kom att svära; det passar sig ej, när man talar med höga herrar.“
Mannens min hade under hela samtalet varit så trohjertadt vänlig, så utan aning om något olämpligt i de sagda orden, att det mer än en gång hade lockat ett leende på furstens läppar.
Han fördes bort, och nu infördes de båda andra karlarne.
Deras förhör var hastigt slutadt, och deras uppgifter fullkomligt öfverensstämmande med trädgårdsmästarens.
Fursten gick tillbaka till de båda väntande fruntimren.
„Mina damer,“ sade han med vänlig artighet, „kriget har många sorgliga följder, bland de mest sårande är, att äfven ädla qvinnor måste lida derför.
Någon slags ersättning för, hvad ni lidit orättvist, är jag ur stånd att kanna erbjuda.
Imellertid, för att åtminstone för framtiden kunna trygga er för vidare olyckor af detta slag, ber jag er antaga mitt förslag, att tills vidare bosätta er i Åbo.
En af ett långvarigt krig förvildad soldatesk är stundom omöjlig att hålla i tygeln på längre afstånd.
Har ni föröfrigt någon önskan, till hvars uppfyllande jag kan bidraga, så skulle det vara mig en glädje.“
„Ryktet har ofta prisat furst Galitzins ädla namn, äfven då det i honom såg en fiende; jag har nu lärt mig, att äfven ryktet kan tala sanning.
Men tillåt mig att till den ädla rättvisa, jag åtnjutit, ännu anhålla om en nåd: mina tjenares lif och frihet.“
„Min fru, ni ber för dem, som genom olydnad emot er vållat hela denna olycka?“ sade fursten, i hvars själ ett ögonblick uppstod en tanke af misstroende.
„Ja, hade deras tilltag skett med min befallning, så hade jag väl föga blifvit istånd att kunna, enligt min pligt, åtaga mig mina underhafvandes sak.“
„Enligt den teckning ni gjort af en af dem, fruktar jag, att ni sjelf kommer att lida deraf, om jag skulle villfara er begäran.“
„Det är att ännu begära en gunst till, då jag anhåller, det ers Durchlaucht ville tillåta, att han måtte afsändas till Sverige.
Min son finge der draga försorg för honom, och jag finge sålunda lägenhet att sända underrättelser till mina kära der.
Jag hoppas, ers Durchlaucht vill antaga mitt ord som tillräcklig säkerhet, att jag icke skulle missbruka denna godhet, till att sända otillåtna budskap.“
„Nå väl, min fru, ni begär mycket.
Det är förräderi emot min kejsare, som desse män begått; men ni har rättighet att fordra mycket i ersättning för hvad ni lidit.
De skola frigifvas, och trädgårdsmästaren skall få pass.
Och nu, mina damer, tillåten mig att be eder som gäster qvardröja i mitt hus, medan förberedelser vidtagas till en lämpligare bosättning.
Äfven anhåller jag om att få vara er bankir, till dess ni hunnit ordna edra affärer.“
„Min tacksamhet för den godhet, ers Durchlaucht behagar bevisa oss, minskas ej deraf, att jag icke kan begagna den.
Redan denna förstörda drägt“ (hon vidrörde lätt med handen sin svarta klädning) „skulle vara olämplig för en gäst i furstehuset.
Framför allt ligger mig nu närmast om hjertat att uppsöka min dotter.“
„Fru friherrinna, på ert gods har ni ingen boning, och många svårigheter kunna dessutom möta er der.
Såväl ni sjelf, som kanske ännu mer er unga dotter, hafva lidit af sinnesrörelse och ansträngning.
Utan tvifvel har fröken Boije funnit tillflykt hos någon af edra underhafvande, eller kanske hos eder prest.
Jag skall låta foga anstalt om att hon uppsökes och anförtros åt hvem ni behagar välja, för att hitledsaga henne, Johan Petrovitsch, åt din omsorg öfverlemnar jag att besörja, hvad dessa damer befalla dig.
Du har nu den äran att stå som riddare i deras tjenst.
Dessa rum anhåller jag att damerna måtte disponera om, så länge de behaga.
Fursten bugade sig artigt, log vänligt åt Johan och drog sig tillbaka till rummen på andra sidan om korridoren.
Fru Catharina vände sig till Johan: „ni har lärt oss att icke vänta mindre af den man, i hvilkens händer detta lands ve eller väl af Försynen blifvit lagda.
Men hans tillbud, att stanna här, kan jag icke antaga.
Omöjligt, omöjligt!
Hvarje ögonblick, jag dröjer att uppsöka min arma dotter, är mig obeskrifligen tungt.
Men Cecilia, mitt barn, du bleknar, hvad fattas dig?“
Cecilia hade vid furstens bortgång sjunkit tillsammans på soffan.
Hennes späda kropp hade ej längre krafter att stå emot alla de ansträngningar och sinnesrörelser, som under de sista dagarne vexlat.
Fru Catharina blef slutligen tvungen att fatta det beslut, att åtminstone några timmar qvardröja, för att gifva henne tid att återhemta sig; men förkylning och sinnesrörelse hade verkat för starkt, för att så snart ge med sig.
Cecilia insjuknade häftigt.
I glädjen öfver sin befrielse vandrade trädgårdsmästaren med Jaako och Jussi att ta sig en sup, sedan Johan hade försett dem med något penningar till deras färd.
Det drog dock ej länge ut, innan han, som icke kunde underlåta att med ord och åthäfvor nagga alla ryssar, han mötte, råkade i nytt slagsmål med dem, och saken slöts så, att han en timme sednare befann sig, jemte en hop andra olyckskamrater, på väg åt Ryssland.
Med oro hade fru Catharina räknat dagarna, då det började skrida öfver den tid, inom hvilken hon ansåg sig kunna vänta Margaretha.
Men ännu var Cecilias sjukdom så allvarlig, att det ej var möjligt att tänka på någon resa.
Hon var dock nu såvida återställd, att fru Catharina hoppades med det allraförsta kunna resa, för att uppsöka sin förlorade dotter, då denna hastigt en dag sjelf inträdde hos sin mor, sprang fram och ernade kasta sig i hennes famn.
Fru Catharina steg öfverraskad upp, men med en värdighet, som genast påminte Margaretha om att hejda sig, omfamnade henne derpå högtidligt och sade: „välkommen, min dotter, lofvad vare Herren, att jag har dig åter.
Du har dröjt länge.“
Men redan låg Cecilia med armarna om systerns hals, högt gråtande vid hennes bröst; hon hade i rummet invid hört Margarethas röst och sprungit upp, halfklädd som hon låg på sin säng.
„Min Cecilia,“ sade fru Catharina, „du glömmer din opassliga drägt.
Ordna din klädsel, vi skola komma in till dig.“
Cecilia “lemnade rummet, och fru Catharina fortfor, vänd till Margaretha: „med bekymmer har mitt hjerta sörjt öfver dig.
Hvad har varit anledningen, att du dröjt så länge, och hvar har du vistats?
„Sällsamma omständigheter och missförstånd hafva vållat, att jag ej förr erhållit min mors bref, och hvar jag som en flykting, irrande från det ena stället till det andra, funnit tillflykt, det ber jag att få omtala.
Vigtig har denna tid varit för mig, min mor, tillåt mig att redogöra för er ....“
„Margaretha, du är trött och behöfver hvila.
Ditt utseende är feberaktigt och förråder en sällsam spänning.
Så mycket jag än längtar att höra hvad du har att säga, så ...
Ack, hvilka tider, då en mor ej känner sin dotters företaganden på förhand, utan efteråt genom berättelser måste lära känna dem!
Men icke vill jag dock nu, att du vidare anstränger dig.
Sof nu, mitt barn, en rolig natt.
I morgon skall du förtälja mig allt.“
„Ack nej, min mor,“ sade Margaretha ifrigt, med bönfallande rörelse, „tillåt mig nu att tala.
Mig synes, som om jag skulle synda emot min mor för hvarje stund, jag dröjer att för henne uppenbara, hvad jag utan hennes råd och samtycke gjort.
Hvad än följden blir, dölja vill jag åtminstone intet.“
„Margarelha, du darrar, du är högst upprörd, hvad betyder detta?“
Margaretha tryckte sina sammanknäppta händer mot hjertat och kastade en blick mot höjden, under det en hastig suck smög sig öfver hennes läppar.
Derpå började hon med temmeligen stadig röst berättelsen om sin äfventyrliga färd.
Fru Catharina satt uppmärksamt lyssnande.
I början gjorde hon stundom ett kort inkast, eller en fråga, och satt slutligen alldeles tyst; men den alltmer mulnande blicken tillkännagaf i vexling oro, missnöje, vrede och sorg.