Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En koalition med grosshandlaren C. F. Waem i spetsen bildade sig i afsigt att hindra elektorsval för utskottstillsättningen och det lyckades.
Vid ett möte på börsen, vid hvilket friherre Stjern-blad presiderade, blef beslutadt, att intet program skulle uppställas — förmodligen af den orsak att ministérens görande och låtande ansågos vara det program, som denna fraktion ämnade följa, och man derför måhända trodde det både öfverflödigt att formulera några sväfvande fraser, som kunde passa in på hvad som helst, och farligt att med den mini-steriella lydaktighet, som var dess mål, inlåta sig i någon närmare specifikation af hvad som borde göras.
Måhända ville man icke heller genom att formulera ett program blotta hela sin sträfvan i ministerielt syfte.
Att ett program sedermera blifvit antaget, berättas väl, men om såär, har det dock lyckats dess upphofsman att sorgfälligt dölja det for profana blickar.
I spetsen för det sålunda såsom resultat af börsmötet uppkomna partiet stod ett triumvirat bestående af hr Wærn samt friherrarne N.
A. Silfverskiöld och J. Stjernblad.
Detta parti tog i sin hand ledningen och blef det som dominerade utskottsvalen likasom ock situationen i öfrigt i kammaren under 1867 års riksdag, ehuru redan då med af-tagande lycka, ett förhållande som torde få tillskrifvas bristen på ett verkligt gemensamt och fullt bestämdt mål, ty planen att i alla väder hålla uppe en regering, som icke sjelf hade något program, kunde naturligtvis svårligen vara rätt tillfredsställande för män, som hafva för vana att hysa en egen öfvertygelse samt icke bruka sticka den under stolen.
För detta parti var friherre Silfverskiölds tidiga bortgång 1868 ett verkligt dråpslag, likasom ock hans död för kammaren och hela landet var en den mest smärtsamma förlust.
I honom egde kammaren sin på grund af många egenskaper kanske inflytelserikaste person och antagligt är, att mycket i vårt land sett annorlunda ut, om honom förunnats att längre lefva och verka.
Tager man i betraktande förhållandena i de båda kamrarna sådana de redan från början gestaltade sig, skall man i viss mån finna en icke så ringa likhet i ställningen.
Ett regeringsparti quand même existerade i båda kamrarna, hvilket i riksdagens första tid herskade öfver situationen, men som inom kort förlorade väldet i andra kammaren samt betydlig terräng i den första.
Gent emot dessa med
* liflig inbördes korrespondens förenade ultraministeriella flockar sammanslöto sig andra partibildningar.
I andra kammaren bygdes den opposition, som skulle göras, på det gamla bondeståndets i kammaren rikligen tillstädesvarande element, hvilket gaf partiet en nog rustikal pregel, hvilket element snart tog hela makten i sin hand, under det attden högaristokratiska opposition, som i första kammaren kom till stånd, visserligen förklarade sig vara synnerligen intresserad for jordbruksnäringens befrämjande, men som knappast kunde antagas hafva lättandet af skattejordens bördor till sitt exklusiva mål, en opposition som gjorde opposition icke for att tilltvinga sig nya eftergifter, utan för att hålla räfst med regeringen for gamla.
Om grefve Posse, då han helt och hållet stälde sig till landtmannaoppositionens förfogande, trodde sig kunna få denna att gå samma väg som oppositionen i första kammaren, så begick han ett stort misstag.
Oppositionen i första kammaren var en högeropposition, men dess motsvarighet i den andra en ven-steropposition, och om man under vissa förhållanden till och med iick se ett onaturligt förbund mellan dessa stridiga element, så var likväl den vänskap, som dem emellan före-fans, blott af ögonblicklig varaktighet for att genast åter for by tas i oförenlig antagonism.
Första kammarens Phoenix-parti och andra kammarens landtmannaparti hade det gemensamt att de båda voro i opposition mot regeringen, men de skilde sig från hvar.andra derutinnan, att deras opposition afsåg temligen motsatta sträfvanden.
Den uppsättning, som vid 1867 års riksdag första kammaren hade att uppvisa, var verkligen i högsta måtto lysande.
Det var ett nytt riddarhus, man här såg, inrymr mande det gamlas bästa element, förstärkt med förut utom representationen stående eller från andra stånd hemtade utmärkta förmågor.
Icke någöt af de landsting, der bondemajoriteten hade till och.
med den mest afgjorda öfvervigt, hade ännu kommit till insigt om sin makt eller gripits af lust att begagna densamma för att i kammaren insätta sina meningsfränder och gynnare.
Vi hafva här ofvan omnämnt de partibildningar, som 1867 kommo till stånd.
För ett kombineradt anfall, rik-tadt från olika håll föll friherre De Geer 1870 och härur dagens krönika.
3med var revanchepolitikens tid förbi.
I alla händelser var dess udd bruten, då den första glänsande uppsättningen allt mer försvann och en ny generation uppväxte, som icke hade några antecedentia att hämnas, hvarigenom den forna partibildningen förlorade sin hela betydelse och ett kaotiskt virrvarr inträdde, som var svårt att få någon reda på.
En lojal anda inträdde gent emot den nya regering, som tagit vid der friherre De Geer slutat, en regering hvars främste man var justitiestatsministern Adlercreutz och till hvars ledande andar räknades chefen för civildepartementet, statsrådet Bergström.
Det dröjde dock ej längre än till 1873 års riksdag, då åter en ny och — man lärer ej kunna neka dertill — i många fall helt tillfällig partibildning visade sig i denna kammare.
Med 3 — säger tre — rösters öf-vervigt — 57 mot 54 — ingick denna kammare på den s. k. kompromissen.
Här fann man således den första kammaren delad i två i det närmaste lika stora hälfter, den ena med håg och lust att tillmötesgå bondepartiets anspråk och fordringar och den andra ställande sig i opposition mot planen att sammanblanda försvars- och grundskattefrågorna.
Detta var år 1873.
Af dessa två stora partier, som stodo mot hvarandra i första kammaren var det ena afgjordt konservativt, med afsigt att hålla på indelningsverket och grundskatterna, och det andra åter böjdt för att lemna båda dessa uråldriga institutioner åt sitt öde, men detta sistnämnda, ett par röster allenast öfverlägsna parti, var ingalunda homogent.
Det fans redan då en fraktion i första kammaren, som med håg och lust sträfvade för dessa realoneras aflyftande, en fraktion som derpå såg åtskilligt att vinna; men den öf-vervägande delen af det parti, som biträdde kompromissen, hörde ingalunda till denna kategori.
Dess egentliga stamtrupp var att söka hos en del af kammarens ledamöter, som önskade undvika all skarpare meningsbrytning och kon-flikt med det mäktiga landtraannapartiet, en fraktion som icke ville gå bröstgänges till väga ocb som trodde att landt-mannapartiet vore att vinna genom måttliga eftergifter.
Af annat skaplynne var den kammarhälft, som stod häremot.
På dess program stod ett positivt och ovilkorligt motstånd mot alla eftergifter.
Här fruktade man — och icke utan skäl — att det gamla ordspråket, som säger, att aptiten kommer medan man äter, skulle besanna sig — och de hafva näppeligen dömt orätt.
Efter att här 1873 hafva sett en tudelning — så jemn som möjligt — af kammaren, finna vi snart ställningen öfvergå till en partitrio, som, om ock med många nyance-ringar, gått i arf till våra dagar.
Samtidigt eller kort efter den nu omnämnda kompromissfördelningen i första kammaren visade sig en ny partirörelse derstädes.
Man såg der spåren af en verklig landtmannapartistisk filial, förelupen af ett val, hvars vigt icke bör underskattas, men som i denna kammare icke kunde medföra samma betydelse som i den.
andra kammaren.
Yi syfta nu begripligt-vis på vice häradshöfding A. W. Dufvas val for Kristianstads landsting till första kammaren.
Utan all gensägelse har han en gång varit landtmannapartiets dugligaste och mest framstående kapacitet, med ordet i sin magt och med en energi som söker sin like.
Dufva har varit och kan väl ännu i viss mån sägas vara en land t mannapartiet sammanhållande kraft, en dess hjelpsamme vän.
Hans val var introduktionen af landtmannafilialen i första kammaren.
Redan år 1874 ingick nu derstädes ett triumvirat af rent bondeursprung, då nämligen i kammaren insattes Andreas Andersson från Mosserudstorp, som ehuru bördig från Ver inland insattes i första kammaren af Jönköpings landsting
— om hvilket val en Vermlandstidning yttrade, att i den valdes hemort, der han vore känd, ett dylikt val aldrig skulle hafva ifrågakommit — Per Nilsson i Kärra, och An-ders Larsson.
Ur denna svaga begynnelse har en landt-mannafilial uppstått, som särskildt i de gemensamma voteringarna icke saknar sin betydelse.
Till densamma hafva slutit sig åtskilliga andra element, och den kan bland sina mest talföre ledamöter räkna grefve Gösta Posse och friherre Klinckowström.
Som redan sagdt blifvit, föranledde tillkomsten i första kammaren af denna filial till bondemajoriteten en tredelning af kammaren.
Längst till venster finna vi sålunda denna landtmannafraktion och såsom dess motsats längst till höger en konservativ i viss mån byråkratisk grupp, bland hvars främste män räknats grefve Henning Hamil-ton och hr von Ehrenheim.
Denna fraktion kan med skäl betraktas såsom en verklig höger.
Den innesluter i sig konungamaktens tillgifnaste anhängare och håller strängt på dess gamla prerogativ; den står i afgjord och bestämd motsats till landtmannapartiets sträfvanden att förvärfva sig fördelar genom jordbördornas totala aflyftande och den håller på indelningsverket såsom grundvalen för vår härordning, likasom den anser staten ega skyldigheter gen t emot statens löntagare.
Midt emellan dessa två fraktioner står kompromisspartiets kärntrupp, hvars största och betydelsefullaste anpart utgöres af de skånske aristokratiske gods-egarne, förstärkte af en del bruks- och större godsegare.
Såsom synlig chef för denna fraktion har brukspatron Carl Ekman på Finspong hittills ansetts.
Vi hafva här framhållit partiställningen såväl i den andra som första kammaren och hafva sett, hurusom skilda grupper med olika syften kunna urskiljas.
Emellertid förhåller det sig så, att det svenska lynnet icke är rätt lämpligt för att insnöras i trånga partiband.
Individualismen gör sig allt för kraftigt gällande for att det skulle lyckas hos oss, som i andra länder, att fast sammanhålla och underordna de spridda krafterna under en ovilkorlig, lydnadbjudande, gemensam ledning.
Väl är det sant, att i andra kammaren landtmannapartiet i allmänhet sammanhålles med verklig jemhand.
Partidisciplinen derstädes är i högsta måtto utbildad och dess kontroll öfver ledamöterne sträng.
Detta hindrar dock icke, att understundom äfven här splittringar och söndringar visa sig.
Det yar endast med de yttersta ansträngningar som man 1878 lyckades förena 101 af landtmannapar-tiets ledamöter till framläggande af de beryktade sju motionerna.
Men än större schismer hafva försports.
Vid behandlingen af 1875 års af regeringen framlagda härordningsfÖrslag nödgades grefve Posse sjelf erkänna att » alla partiband brustit ».
Meningarna inom landtmannapartiet voro då i högsta måtto splittrade och en hvar gick s1n egen väg.
Då afgörande-stunden kom, var ock det eljest så homogena partiet upplöst i skilda flockar, hvilka hvar för sig röstade.
Samma företeelse förmärktes ock vid 1879 års riksdag, då de stora ekonomiska frågorna förevoro.
Afven här fann man en icke obetydlig del af landtmannapartiet affalla fråu den gemensamma saken samt sluta sig till dem, som voro benägna för statens mell anträdan de till betryckets afhjelpande, oak-tadt partiet såsom sådant gick en annan väg.
Ar detta forhållandet i andra kammaren, der likväl partibildningen är så utvecklad som den är, så blir i första kammaren detta än mer händelsen.
Man kan — som visadt är — visserligen der urskilja vissa från hvarandra skilda grupper, men dessa grupper äro icke så fast begränsade, att med hopp om framgång någon fullständig tudelning af ledamoten le kan ske.
I sig sjelfva ytterst obestämda, uppgå ofta nog dessa grupper i hvarandra, dock mindre landtmannafilialen än de andra två.
Så t. ex. i de nyss nämnda ekonomiska frågorna vid 1879 års riksdag, då det Ehrenheimska och Ekmanska partiet i broderlig sämja röstade for » statshjälpen » och hvar-vid, märkligt nog, en icke obetydlig del af den landtmanna-partistiska filialen i kammaren slöt sig till den kompakta majoritet, som första kammaren i dessa frågor hade att visa.
Nu kan med allt skäl frågas, hnruvida det vid 1880 års riksdag skedda ministerskifte haft någon inverkan på partiförhållandena inom kamrarna.
Utan tvifvel har detta varit förhållandet.
Enligt beräkning skall nu det stora landtmannapartiet i andra kammaren vara ett regeringsparti, beredt att stödja och upprätthålla den regering, hvars främste man representerar de åsigter och tendenser, som lefva och hafva sin varelse inom andra kammarens majoritet.
En snar framtid skall visa, huruvida detta skall blifva händelsen i hela dess utsträckning.
Så mycket skall naturligtvis anses visst, att den mivarande regeringen skall söka stödja sig på landtmannapartiet och derför ordna regeringsmaskineriet så, att detta parti må, så vidt möjligt är, befinnas tillfredsstäldt, likasom man helt säkert utan fara för misstag kan förvänta, att landtmannapartiet skall i viss mån visa sig tillmötesgående mot en konselj, som gjort till sin uppgift att realisera partiets önskningsmål.
I månget och mycket skall helt säkert det stora partiet visa en vida mer tillmötesgående hållning mot den Posseska ministéren än det gjort mot föregående konseljer, om också ulfvalåt från ett eller annat hörn må kunna förnimmas, framkallad af sådane, för hvilka hvarje regering är en styggelse.
Men detta understöd, som visserligen den nuvarande regeringen kan hafva att påräkna, är naturligtvis icke nog.
Här gäller det i främsta rummet, huruvida samma parti skall befinnas stödja och uppehålla regeringen i de stora frågor, som den föresatt sig att realisera.
Detta blir pro-berstenen på landtmannapartiet såsom regeringsparti, och i detta spörsmål ligger den politiska situationens kärnpunkt.
Kommer i detta afseende någon större splittring å stad, då skall hoppet att med landtmannapartiet till underlag kunna lösa de stora frågorna för alltid vara förbi.
Nog kan manlita på att i fråga om grundskatternas afskrifning partiet som en man skall stå bakom regeringen och med dess hjelp söka genomföra den efterlängtade reformen.
Men detta är endast kompromissens ena hälft, den för partiet lukrativa.
Den andra hälften är, som man vet, försvarsfrågan, och lika stor endrägten må anses vara i fråga om grundskatternas och äfven indelningsverkets borttagande, lika så antagligt ar, att den positiva delen af denna kompromiss, den del der fråga blir om verkställande af kompromissens löften, stora skiljaktligheter skola visa sig, skiljaktligheter hvilka på ett betänkligt sätt skola hota de regeringsförslag, som kunna komma till den stora frågans ordnande.
Yi förutse för väl, att man skall hänvisa på den sam-drägt och enstämmighet, som visade sig vid 1878 års riksdag, då man ju lyckades förena landtmannapartiets stora hop om gemensamma förslag till försvarsväsendets ordnande.
Detta är sant, men man vet hvilken fruktansvärd ansträngning det kostade att sammanföra så många om dessa förslag, och man må äfven härvid erinra sig, att betydande röster bland motionärerne sjelfve tydligt och klart försäkrade, att ett härordningsanbud sådant som detta aldrig mer skall af landtmannapartiet göras.
Man torde ock erinra sig, huru olika meningarna och intressena äro inom partiet.
Kust- och rotehållarne hafva ingalunda alla gemensamma intressen, och hvad som södra Sveriges representanter af själ och hjerta önska, är alldeles icke något eftersträfvansvärdt för mellersta delarne af riket, för att nu icke tala om Norrland, som i fråga om kompromissens bättre hälft just icke har så särdeles mycket att vinna.
Att förena alla dessa stridiga viljor ock intressen skall for den Posseska ministéren blifva ett arbete af svåraste beskaffenhet.
Derom torde man få anses vara öfverens, att regeringen näppeligen kan förelägga representationen ett här-ordningsförslag af svagare beskaffenhet än det, som uppen-barade sig i l878 års försvarsutskotts betänkande, men, fastän äfven detta lemnade mycket öfrigt att önska rörande försvarets styrka, så var det likväl vida mer betryggande än det som i sjelfva motionerna bjöds.
Vi hafva nyss nämnt, att det endast var med de största svårigheter som man lyckades förena så pass stor del af partiet om de beryktade sju motionerna, som nu händelsen blef.
Utan tvifvel bör det då — när en gång ett förslag kommer från den nuvarande regeringen till försvarsväsendets ombildande — blifva så mycket svårare att förena meingarna, som detta förslag måste ställa större fordringar på organisationens styrka än landtmannamotionerna gjorde.
Vi förbise alldeles icke det förhållandet, att vid frågans slutliga afgörände en betydande majoritet vanns äfven för utskottsförslaget, men detta bevisar i fråga om endrägten gent emot kommande förslag ingenting, ty som första kammaren redan afslagit förslaget, så var det med ingen fara förenligt att andra kammaren, upphofsmännen till heder och sig sjelf till beröm, antog och gillade detta förslag, som redan då var dödt.
Men sätt landtmannapartiet gent emot möjligheten, att dess vötum blir afgörande för frågans utgång, och man skall icke vara i stånd att hopsamla 104 röster för ett förslag af den beskaffenhet, som det hvilket 1878 års försvarsutskott afgaf.
Detta förhållande.
är utan tvifvel för den Posseska mi-nistéren af den största betydelse.
En större splittring inom landtmannapartiet i fråga om försvarsverket är för dess öde afgörande.
Naturligtvis bör det vara klart, att det härord-ningsförslag, som kan emanera från den nuvarande ministé-ren, näppeligen kan hafva att påräkna understöd af andra kammarens minoritet, denna minoritet som endrägteligen och samfäldt motsatte sig den komprommiss, på hvars basis det nya skall fotas.
Denna minoritet är, som man vet, af ganska aktningsbjudandé styrka, — den räknade vid försvarsfrågans behandling 1878 icke mindre än 82 röster — ochfförstärkt med en misslynt grupp af landtmannapartiet skall den lätteligen vara i stånd att störta hela det förslag, som regeringen framlägger.
Faran häraf är ganska påtaglig, och hnr egendomligt det än kan synas, är det vida troligare, att den Posseska miuistéren faller for andra kammarens än för första kammarens beslut i de stora frågorna.
Vi vilja något förklara detta.
I första kammaren förkastades vid 1878 års riksdag försvarsplanen med endast 8 rösters pluralitet och detta fall hade således nära nog kunnat förebyggas, om den dåvarande regeringens ledamöter i kammaren lagt sina röster i våg * skålen för detsamma.
Nu kan det lik visst icke gerna förnekas, att sedan dess den del af kammaren blifvit i någon mån förstärkt, som vill tillmötesgående mot landtmannapartiet.
Vidare skall ett energiskt uppträdande från regeringens sida alltid åstadkomma den effekten, att åtskilliga af kammarens ledamöter, hvilka af regeringens tillbakadragna hållning vid 1878 års riksdag föranleddes att rösta mot dessa förslag, nu, då de se detsamma uppbäras af en kraftfull regering, finna sig manade — för att få ett slut på den långvariga striden — att understödja de från regeringen utgångna förslagen.
Slutligen befinna sig nu de sju röster, som regeringen då förfogade öfver, men icke då begagnade, i en annan ställning än då.
Då hade de ord, som från dem härflutit, varit ett uttalande från ministerbänken, hvilket med makt skulle hafva inverkat på beslutet, och den dåvarande konseljen skulle af dylika uttalanden hafva varit bunden, utan att så grundligt, som den möjligen då ansåg sig behöfva, hafva fått pröfva den vigtiga angelägenheten.
Annorlunda stå de nu.
Ansvaret hvilar nu i främsta rummet på den regering, som framlägger ett på 1878 års principer grun-dadt härordningsförslag, och de förut i främsta rummet ansvarige ministrame äro nu endast folkombud, hvilka hafva, en hvar i sin stad, att rösta och handla efter sin egen indi vidu-ella uppfattning af hvad landets kraf och nytta fordra.
Flertalet af denna konseljs ledamöter, hvilka äro medlemmar af första kammaren, skall derför helt säkert komma att såsom folkombud sluta sig till ett förslag grundad t på principer, hvilka de såsom regeringsmedlemmar ansågo sig böra ytterligare pröfva, då det slutliga utslaget hvilade på regeringens axlar.
Det är så mycket mer att förmoda detta, som de fleste af dessa konselj ledamöter biträdt 1873 års kompromiss, hvars realiserande man ju 1878 försökte.
Allt detta skall i första kammaren förvärfva åt det Posseska förslaget så många röster, att vågskålen antagligen derstädes skall komma att luta till förmån för detsamma.
Detta dock under vissa vilkor.
Sådant 1878 års försvarsutskotts betänkande var, skall det omöjligen i oforändradt skick kring sig samla pluralitetet i första kammaren, i fall det af den nuvarande konseljen sålunda framlägges.
De reservationer, som af första kammarens ledamöter mot detta utskottsbetänkande afgåfvos, gifva för tydligt vid handen detta.
Den ena af dessa reservationer afsåg anskaffande af stamsoldater, hvilket sex af första kammarens åtta ledamöter i utskottet yrkade skulle, derest tillräckligt antal icke kunde genom frivilligt åtagande anskaffas, ske förmedelst lottning.
Denna fordran uppstälde också de flesta af kammarens ledamöter, hvilka uppträdde under debatten.
Man fann detta vilkor oundvikligt för att garanti skulle finnas för stamtruppens fulltalighet.
Endast under vilkor att denna säkerhet verkligen erhålles, skall första kammaren ansluta sig till ett på 78 års grunder fotadt härordningsförslag.
Men just detta af första kammaren fordrade vilkor är ett det svåraste grundskott, som förslaget kan fa i andra kammaren.
Landtmannapartiet är nämligen — af skäl som äro mycket svåra att förstå — alldeles afgjordt motståndare mot hvarje tanke på att genom lottning uttaga någon del af de värn-pligtige.Vi hafva här sagt, att denna antipati är oförklarlig.
Om nämligen det ligger verkligt allvar bakom det från detta håll hörda stolta språket, att, kosta hvad det kosta vill, medel skola anvisas till stamtruppens uppehållande rid stadgad numerär, så blir ju onekligen hela lottningsaffären endast och allenast en säkerhetsventil, som ju aldrig behöfver öppnas, då landtmannapartiet, som har hand om pungen, försäkrat sig alltid vilja anslå hvad som behöfs för att på frivillighetens väg få fullt.
Denna förskräckelse för lott-ningen är ingalunda lämplig att ingifva allt för stor tillit till talet om den liberalitet, med hvilken den nya stamtruppen skall komma att omhuldas.
Blotta tillvaron af denna utväg att hålla truppen vid fullt antal är det bästa sättet att göra de liberala talesätten till verkligheter.
Men för denna ventil hyser landtmannapartiet en afgjord skräck.
Månne härunder ligger någon tanke att, när det en gång gäller, och de verkliga kostnaderna för stamtruppen lemna kalkylerna långt bakom sig, det är godt, att det icke fins något sätt att så godt som framtvinga de erforderliga medlen?
Här står emellertid den nuvarande konseljen framför ett betänkligt dilemma.
Ger den lottningen på båten, så kan den med temlig visshet vänta ett afgörande nej från första kammarens sida, under det att lottningens accepterande lika afgörande störtar förslaget i andra kammaren.
Nu är det den frågan, huruvida den stora parlamentariska kömitén eller regeringen sjelf skall vara i stånd att uppfinna något surrogat för lottningen, som tillfredsställer första kammaren utan att skrämma den andra.
Detta är det första vilkoret för en lycklig framgång, ty finner sig regeringen allenast i valet mellan att acceptera eller icke acceptera lottningen, då torde förslagets öde redan på förhand vara afgjord t, och en kammares veto, hur regeringen än vänder sig, göra slut på det förhoppningsfulla förslaget.En dylik betydande svårighet innebär försvarsfrågans lösning för den Posseska ministéren, men icke heller skattefrågan är utan sina stora stötestenar, hvilka kunna vålla hela den frågans fall.
Första kammaren har, som bekant, visat sin tillböjelse att i fråga om grundskatternas afskrif-ning tillmötesgå landtmannapartiet, derest på denna väg ett betryggande försvar kan erhållas.
Man skulle derför mycket bedraga sig, derest man i någon mån ifrågasatte, att grundskatteafskrifningen möjligen kan blifva den krok, på hvilken i första kammaren det hela må komma att hänga upp sig.