Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huset föreföll stadt i upplösning, och fadern stod svåra duster med tjenarne sedan modern låg till sängs.
Men modern blef pigornas vän i döden.
Hon gaf dem rätt af instinkt.
Och de missbrukade hennes partiskhet.
Det var strängt förbjudet att utsätta den sjuka för sinnesrörelser, men tjenarne intrigerade mot hvarandra och säkerligen mot patronen också.
En dag hade Johan smält bly i en silfversked.
Köksan sqvallrade för modern; denna blef häftig och sade till fadern.
Men fadern blef bara retad på angifverskan.
Han gick till Johan och sade hyggligt, såsom om han behöfde beklaga sig:
-- Du skall inte smälta bly i silfverskedar.
Jag bryr mig inte om skeden, den kan lagas, men den satans Fredrika har gjort mamma ledsen.
Visa inte pigorna sånt der, om du gör något dumt, utan säg åt mig, ska vi ställa det till rätta!
De voro vänner fadern och han, för första gången, och han älskade fadern nu, när han steg ner till honom.
En natt väckes han i sömnen af faderns röst.
Han spritter upp.
Det är mörkt i rummet.
I mörkret hör han rösten, som djup och darrande säger: vill gossarna komma in till mammas dödsbädd!
Nu slog det ner som ett åskslag öfver honom.
Han frös så att lemmarne smälde mot hvarandra, medan han drog på kläderna, hufvudsvålen isades, ögonen stodo vidöppna och runno, så att ljuslågan syntes som en röd bläddra.
Och så stodo de vid sjukbädden.
De greto en timme, greto två, tre.
Natten kröp fram.
Modern var sanslös och kände icke igen någon.
Dödsarbetet hade börjat med rosslingar och nödrop.
Småbarnen väcktes ej.
Johan satt och tänkte öfver allt ondt han gjort.
Icke en moträkning mot orättvisan kom före.
Efter tre timmar upphörde tårarna.
Tankarne rände hit och dit.
Döden var slutet.
Hur skulle det bli, när mamma ej fans mer?
Ödsligt, tomt.
Ingen tröst, ingen ersättning.
Det var bara ett tjockt mörker af olycka.
Han spanade efter en enda ljuspunkt.
Ögat faller på moderns byrå, der
Linné sitter i gips med en blomma i handen.
Der låg en enda fördel, som denna bottenlösa olycka skulle medföra: han skulle få ringen.
Han såg den på sin hand. -- Det är ett minne af min mor, skulle han kunna säga, och han skulle gråta vid minnet, men han kunde icke underlåta att tycka, det var fint med en guldring. -- Fy!
Hvem tänkte den låga tanken vid moderns dödsbädd?
En sömndrucken hjerna, ett förgråtet barn.
Nej bevars, en arftagare.
Var han girigare än andra, hade han anlag för snålhet?
Nej, då skulle han aldrig talat om historien, ty den var djupt begrafven hos honom; men han mindes den hela lifvet; den dök upp då och då, och när den kom fram, i sömnlös natt, i trötthetens sysslolösa stunder, då kände han rodnaden hetta vid öronen.
Då anstälde han betraktelser öfver sig sjelf och sitt uppförande och straffade sig som den lägsta af alla menniskor.
Först när han blef äldre och lärde känna ett stort antal menniskor och tankeapparatens mekanik, kom han på den idén att hjernan är en underlig ting, som går sina egna vägar, och menskorna äro nog sig lika äfven i det dubbellif de föra: det som syns och det som icke syns, det som talas och det som tänkes tyst.
Men vid denna tidpunkten fann han bara att han var dålig, och när han kom in på pietismen, der det talades om kampen mot onda tankar, insåg han att han hade mycket onda tankar.
Hvarifrån de kommo?
Från arfsynden och djefvulen, svarade pietisterna.
Ja, det var han med om, ty han ville icke vara ansvarig för en så ful tanke, men han kunde likafullt icke komma ifrån att tro sig ansvarig, ty han kände icke läran om determinismen eller viljans ofrihet.
Den lärans förkunnare skulle ha sagt: en sund tanke hos dig, min gosse, att söka minsta möjliga onda af ett ondt; en tanke som alla arftagare, stora eller små, ha tänkt, och, märk väl, måste ha tänkt, efter alla lagar för tänkandet.
Kristendomens sjelfförnekelsemoral med pelarhelgonsidealet i luften kallar de tankar onda, som gå ut på sjelfbevarelse, men detta är osundt, ty individens första, heligaste pligt är att skydda sitt sjelf, så vidt möjligt utan att skada andras.
Men hela hans uppfostran var ju enligt tidens låga föreställningssätt inrättad med fästadt afseende på himlen och helvetet.
Somliga handlingar ansågos onda, andra goda.
De förra skulle straffas, de senare belönas.
Sålunda ansågs det som en dygd att starkt sörja en mor, oafsedt denna moders uppförande mot barnet.
En sådan tillfällighet i skapnaden som känslornas långvarighet ansågs som en dygd.
De som icke hade så beskaffade känslor voro mindre dygdiga.
De olyckliga, som märkte denna brist hos sig, ville göra om sig, göra sig bättre.
Deraf hyckleri, falskhet mot sig sjelf.
Nu har man kommit derhän, att känslosamhet är upptäckt vara en svaghet, som i äldre stadier skulle ha stämplats som last.
Franska språket bibehåller ännu samma ord vice för lyte och last.
Öfvervigt i känsla och fantasi, hvilka dölja sanningen, anses numera tillhöra lägre utvecklingsstadier: vildens, barnets, qvinnans, och är på väg att läggas igen såsom genom öfverodling utsugen mark, och det rena tänkandets tidehvarf står för dörren.
Ynglingen var en qvadron af romantik, pietism, realism och naturalism.
Derför blef han aldrig annat än ett lappverk.
Johan tänkte visst icke bara på den fattiga prydnaden; det hela var ett ögonblicks förströelse, två minuter af långa månaders sorg, och när det slutligen blef tyst i rummet och fadern sade: mamma är död, då var det tröstlöst.
Han skrek som en drunknande.
Hur kan döden vara så bottenlöst förtviflad för dem, som tro på ett återseende?
Det måtte allt vara illa bestäldt med tron i dessa ögonblick, när förintelsen af personligheten försiggår med orubblig konseqvens inför ens ögon.
Fadern, som eljes hade isländarens yttre känslolöshet, var nu mjuk.
Han tog de två sönernas händer och sade:
-- Gud har hemsökt oss; nu skola vi hålla tillsammans som vänner.
Menniskorna gå i sin sjelftillräcklighet och tro sig nog, så kommer slaget, och man ser hur man behöfver hvarann alla.
Låt oss vara upprigtiga mot hvarandra och öfverseende.
Gossens sorg tog af i ett ögonblick.
Han hade fått en vän, och en mägtig, klok, manlig vän, som han beundrade.
Huset kläddes nu med hvita lakan för fönstren.
-- Du behöfver icke gå i skolan, om du icke vill, -- sade fadern.
Om du icke vill!
Det var ett erkännande af hans vilja.
Så kommo tanter, slägtingar, kusiner, ammor, gamla tjenare, och de sade alla välsignelse öfver den döda.
Alla räckte händer till hjelp att sy sorgkläder: der funnos fyra små barn och tre stora.
Der sutto unga flickor och sydde i den sjuka dagern, som föll genom de hvita lakanen, och de talade halfhögt.
Det var mystiskt, och sorgen fick ett helt följe af ovanliga förnimmelser.
Aldrig hade gossen varit föremål för så mycket deltagande, och aldrig hade han känt så många varma händer, hört så många vänliga ord.
Om söndagen läste fadern en predikan af Wallin öfver texten:
Vår vän är icke död, men hon sofver.
Med hvilken oerhörd förtröstan tog han icke dessa ord bokstafligen och hur visste han icke att rifva upp såren och på samma gång läka dem!
Hon är icke död, men hon sofver, upprepade han gladt.
Modern sof nog derinne i det kalla förmaket, och ingen väntade väl att se henne vakna.
Det led mot begrafningen.
Grafplats var köpt.
Svägerskan satt med och sydde.
Hon sydde och sydde, den gamla modern till sju medellösa barn, den förr rika borgarmodern, sydde åt barnen i det äktenskap, som brodern förbannat.
Så steg hon upp och bad att få tala vid sin svåger.
Hon hviskar vid honom i ett hörn af salen.
De båda gamla falla i hvarandras armar och gråta.
Fadern tillkännager att modern skulle få begrafvas i farbrors graf.
Farbrors graf var ett mycket beundradt monument på Nya kyrkogården, som bestod af en jernkolonn med en urna på.
De fattade derför att en ära var vederfaren modern, men de förstodo ej att ett brödrahat dermed var slocknadt, att upprättelse var efter döden skänkt en god och pligttrogen qvinna, som varit ringaktad derför att hon blef mor innan hon fick titeln fru.
Det strålade nu af försoning och frid, och man öfverbjöd hvarann i vänligheter.
Man sökte hvarandras blickar, undvek störande sysselsättningar, läste önskningar.
Så kom begrafningsdagen.
När kistan skrufvats igen och bars genom salen, som var fyld af svartklädda, råkade en liten syster i attack.
Hon skrek och kastade sig i armarne på Johan.
Han tog henne upp på armen och tryckte henne mot sig, som om han var hennes mor och ville skydda henne.
Och när han kände den lilla darrande kroppen krama sig fast vid honom, erfor han en styrka som han länge saknat.
Tröstlös kunde han ge tröst, och när han lugnade henne, blef han lugn.
Det befans emellertid vara den svarta kistan och de många menskorna, som skrämt henne; ty de små saknade knappt modern, greto icke efter henne och hade glömt henne på en kort tid.
Modersbandet är icke så snart knutet, det sker endast genom en lång, personlig bekantskap.
Johans verkliga saknad räckte knappt ett qvarts år.
Han sörjde länge, men det var mera ett behof att fortlefva i stämningen, hvilken var ett uttryck för hans naturliga tungsinthet, som nu i moderssorgen funnit en lämplig form.
På dödsfallet följde en lång sommar i sysslolöshet och frihet.
Johan disponerade två rum en trappa upp tillsammans med äldsta brodern, som icke kom från sin affär förrän om qvällarne.
Fadern var borta hela dagen, och när de råkades tego de.
Fiendskapen var nerlagd, men vänskapen var omöjlig.
Ynglingen var nu sin egen herre; kom och gick, styrde och stälde.
Husmamselln föll undan för honom, och de råkade aldrig i konflikt.
Umgänget med kamrater undvek han, stängde sig inne på sina rum, rökte tobak, läste och grubblade.
Alltid hade han hört att kunskaper voro det högsta, att det var ett kapital, som aldrig kunde förloras, och att man med dem skulle stå sig, huru djupt man än sjönk på samhällsskalan.
Att ta reda på allt, veta allt, var hos honom en mani.
Han hade sett äldsta brors ritningar och hört dem berömmas.
I skolan hade han endast ritat geometriska figurer.
Han ville alltså rita, och under ett jullof kopierar han i ett sträck och i raseri broderns alla ritningar.
Den sista i samlingen var en häst.
När han fått den färdig och sett att det icke var någon konst, lade han bort att rita.
Alla barnen utom Johan spelade ett instrument.
Johan hörde skalor och öfningar på piano, viol och violoncell, så han blef led af alltsammans och musiken blef hvad kyrkklockorna varit förut.
Han ville kunna spela, men han ville icke gå igenom skalorna.
Han tog i smyg notor och spelade genast stycken.
Det blef dåligt, men han hade nöje af det.
I ersättning företog han sig hålla reda på kompositör och opus till allt hvad syskonen spelade, så att han var öfver dem i kunskap om musiklitteraturen.
En gång söktes en notskrifvare till att kopiera Trollflöjten, arrangerad för violqvartett.
Johan erbjöd sig.
-- Kan du skrifva notor, du? -- frågades han.
-- Jag ska försöka, -- sade han.
Han öfvade sig ett par dagar och så skref han ut alla fyra stämmorna.
Det var ett långt, tråkigt arbete, och han höll på att tröttna, men så fick han det färdigt till slut.
Det var slarfvigt här och der, men det kunde begagnas.
Han hade ingen ro förrän han fått lära sig alla Stockholmsflorans växter.
När han kände dem, kastade han ämnet.
Någon botanisk exkursion roade honom ej mer; vandringar i naturen erbjödo intet nytt.
Han kunde ej träffa en okänd växt.
De få mineralierna hade han reda på.
Insekterna egde han i sin samling.
Och foglarne kände han på låten, på fjädrarne och till och med på äggen.
Allt det der var bara yttre företeelser, namn på saker, som snart förlorade sitt intresse.
Han ville se inuti.
Han brukade beskyllas för förstörelseanda, ty han plockade sönder allt, leksaker, ur, allt som kom under hans hand.
Han kom af en händelse på en Tham'isk föreläsning i vetenskapsakademien, och fick öfvervara en seance i kemi och fysik.
De ovanliga instrumenten och redskaperna fängslade honom.
Professorn var en trollkarl, men en som talade om hur underverket gick till.
Det var nytt, och han ville sjelf intränga i det fördolda.
Han talade om för fadern sin nya böjelse, och denne, som i yngre år sysslat med galvanoplastik, lemnade honom böcker ur bokskåpet.
Focks Fysik, Girardins Kemi, Figuiers Upptäckter och uppfinningar samt Nyblæi Kemiska Teknologi.
På vinden fans dessutom ett galvaniskt batteri med sex element af gamla
Daniellska koppar- och zinksystemet.
Detta fick han om händer redan som tolfåring och handterade svafvelsyra så att handdukar, serveter och gångkläder förstördes.
Sedan han galvaniserat alla föremål han funnit lämpliga lade han ner den rörelsen.
Nu på sommaren i ensamheten tog han upp kemien med raseri.
Men han ville ej göra de experiment, som stodo i läroboken; han ville göra upptäckter.
Alla medel fattades honom, pengar, apparater, men intet fick hindra.
Hans lynne var nu sådant och blef än mer sådant efter moderns död, då han var sin egen herre, att hans vilja skulle fram trots allt och genast.
Spelade han schack, gjorde han upp sin anfallsplan på motståndarens kung; gick på hänsynslöst utan att se på sitt försvar, öfverrumplade ibland motståndaren genom sin hänsynslöshet, men förlorade oftast partiet.
-- Hade jag fått dra ett drag till, hade du varit matt i stället, -- sade han.
-- Ja, men det fick du inte, derför blef du matt.
Skulle han in i en byrålåda, och nyckeln ej var till hands, tog han eldgaffeln och bröt upp låset, så att skrufvar och låsskylt röcks loss.
-- Hvarför har du brutit sönder låset? -- frågade man.
-- Derför att jag skulle in i byrån!
Det fans dock en viss ihärdighet i allt detta gå-på.
Men endast så länge raseriet varade.
Han skulle göra sig en elektricitetsmaskin.
Ute i vinden hittade han en spinnrock.
Från den bröt han bort det som han icke behöfde och skulle nu ersätta hjulet med en rund glasskifva.
Han hittade ett innanfönster.
Med en qvartsflisa skar han ut rutan.
Men nu skulle den bli rund och få ett hål midt i.
Med ett nyckelax satt han och bröt ut flisa efter flisa, ibland icke större än ett sandkorn; detta tog många dagar.
Rutan blef rund.
Men hur skulle han få hål?
Hål i en glasruta.
Han gjorde sig en drillborr.
För att få bågen bröt han sönder ett paraply för att komma åt ett hvalfiskben och tog en violsträng till lina.
Sedan repade han i glaset med qvartsen, fuktade med terpentin och drillade.
Men han märkte ingen framfart.
Då, när han märkte sig så nära målet, förlorade han tålamodet och besinningen.
Han skulle forcera hål med ett sprängkol.
Rutan sprack.
Då kastade han sig på sin säng, magtlös, utmattad, hopplös.
I harmen blandade sig också en förnimmelse af fattigdom.
Hade han bara haft pengar!
Han kunde gå utanför Spolanders magasin på Vesterlånggatan och se på de kemiska apparater der funnos.
Han undrade hvad de kostade, men vågade aldrig gå in och fråga.
Han fick aldrig några pengar af fadern.
Sedan han hemtat sig från motgången skulle han göra det ingen gjort förr och ingen kan göra: ett perpetuum mobile.
Fadern hade omtalat, att ett stort pris var för länge sedan utsatt för uppfinnaren af det omöjliga.
Det var något som lockade honom.
Han kombinerade ett vattenfall, som drog en pump, med en Heronskälla.
Fallet skulle sätta pumpen i gång, pumpen skulle åter draga upp vattnet och Heronskällan hjelpa till.
Han måste nu ut i vindskontoret och göra razzia.
Sedan han brutit sönder alla möjliga ting för att samla material, började arbetet.
En kaffekokare fick släppa till ett rör, en sodavattensmaskin gaf reservoarer, dragkistan gaf beslag, byrån träd, en fågelbur lemnade jerntråd, en ampel blef en af bassängerna, och så vidare.
Dagen var inne då afprofningen skulle ske.
Då kommer husmamsellen och frågar, om han vill gå med syskonen till mammas graf. -- Nej, han hade inte tid. -- Om nu det onda samvetet slog honom och störde hans arbete, eller han var nervös ändå, nog af: försöket misslyckades.
Då tog han, utan att vilja afhjelpa felet, hela den konstiga apparaten och slog den i kakelugnsstenarne.
Der låg verket, som kostat så många nyttiga saker lifvet, och långa tider efter upptäcktes spåren af hans vilda framfärd i vindskontoret.
Han fick snubbor, men det bet inte numer.
För att skaffa sig revanche i huset, der han ådragit sig hån för sina misslyckade experiment, anstälde han några knallgasexplosioner samt tillverkade en Leydnerflaska.
Kattskinnet drog han af en död, svart katt han hittat i Observatoriibacken, och hvilken han bar hem i sin näsduk.
En natt när äldsta bror och han kommo hem från en konsert, funnos inga tändstickor, och de ville ej väcka huset.
Johan letade fram svafvelsyra och zink, framstälde vätgas vid gatlyktans sken, slog eld med elektroforen och tände lampan.
Dermed var hans rykte som »kemist» stadgadt.
Han framstälde äfven Jönköpings tändstickor efter recept ur Teknologien.
Hvarför han mycket förvånades öfver det långt senare beviljade Jönköpingspatentet på stickor, hvilka för öfrigt förefunnits i handeln såsom Björneborgs vaxstickor.
Och så lade han ner kemien på en tid.
Faderns bokskåp inneslöt en liten boksamling, som numera stod till Johans förfogande.
Der fans, utom de ofvan omnämda kemiska och fysiska arbetena: trädgårdsböcker, en illustrerad naturalhistoria, Meijers Universum, Handbok för mödrar med Förlossningskonst, en tysk anatomi med figurer, Napoleons historia på tyska med stålstick, Wallins, Franzéns och Tegnérs dikter, Wallins predikningar, Blumauers Oeneis, Don Quixote, fru Carléns och Fredrika Bremers romaner, Deutsche Klassiker m. m.
Utom indianböcker och Tusen och en natt hade Johan ännu icke läst någon skönlitteratur.
Han hade tittat i romaner, men funnit dem långa och tråkiga, i synnerhet derför att de saknade illustrationer.
Men när nu kemien och alla andra naturens verkligheter voro genomskådade, tog han en dag en visit i bokskåpet.
Han tittade i poesierna.
Der kände han sig sväfvande i luften och visste icke hvar han var hemma.
Så fick han Fredrika Bremer's Skildringar ur hvardagslifvet.
Det slog familjejolm och tantmoraler emot honom, och han stälde tillbaka dem.
Så fick han fatt i Jungfrutornet.
Det var berättelser och äfventyr.
Den olyckliga kärleken rörde upp honom.
Men vigtigare än allt var, att han kände sig vuxen med dessa vuxna menskor.
Han förstod hvad de talade och han märkte att han icke var barn.
Dessa fullvuxna voro ju hans jemlikar.
Han hade ju varit olyckligt kär, lidit, kämpat, men var qvarhållen i barndomens fängelse.
Och nu kom han till fullt medvetande om att hans själ var i fängelse.
Den hade varit flygfärdig för länge sen, men man hade klippt vingarne och satt honom i bur.
Nu sökte han fadern och ville tala med honom såsom en jemnåring, men fadern slöt sig och rufvade på sin sorg.
På hösten kom ett nytt bakslag och en ny hållhake på honom.
Han var mogen till gymnasiiafdelningen, men qvarhölls i skolan, emedan han var för ung och skulle mogna.
Han rasade.
Det var andra gången man röck honom i rocken, när han ville springa.
Han kände sig som en omnibushäst, som oupphörligt tar fart och oupphörligt hålles igen.
Detta röck sönder hans nervlif, slappade hans viljekraft och lade grunden till blifvande modlöshet.
Han vågade aldrig önska något rätt lifligt, ty han hade sett sina önskningar motas så många gånger.
Han ville rusa fram med arbete, men arbete hjelpte ju ej: han var för ung.
Nej, skolan var för lång.
Den visade målet i fjerran, men satte slagbommar för löparen.
Han hade räknat ut att han skulle bli student vid femton år.
Han blef det ej förr än vid aderton.
Och i sista åren, då han såg utgången ur fängelset så nära, kastades ytterligare ett straff-år på honom, derigenom att sjunde klassen gjordes tvåårig.
Barndomen och ungdomen blef honom ytterligt pinsam; han var led på hela lifvet och sökte nu trösten i himlen.
Korsets skola.
Sorgen har den lyckliga egenskapen att äta opp sig sjelf.
Den dör af svält.
Som den väsentligen är ett afbrott i vanor kan den ersättas genom nya.
Som den är ett tomrum fylles detta snart som genom ett verkligt horror vacui.
Ett tjuguårigt äktenskap var upplöst.
En kamrat under kamp mot lifvets motigheter var förlorad; en qvinna, vid hvars sida en man lefvat, hade gått undan och lemnat en celibatär qvar; husets administratör hade öfvergifvit sin post.
Allt var i olag.
De små svartklädda pysslingarne, som öfverallt bildade mörka fläckar, i rummen, i trädgården, höllo saknaden vid lif.
Fadern tyckte att de voro öfvergifna och trodde dem värnlösa.
Han kom ofta hem från sitt arbete om eftermiddagarne och satt då ensam i lindbersån åt gatan.
Han hade äldsta dottern, en sjuåring, i knä, och de andra lekte vid hans fötter.
Ofta såg
Johan den gråhårige mannen med de vackra, sorgsna dragen sitta der under det gröna halfljuset från löfverket.
Han kunde icke trösta honom och han sökte honom ej mer.
Han såg den gamles vekhet, som han ej trott på, såg honom stirrande dröja med blickarne på dottern såsom om han sökte konstruera ut den dödas drag i barnets obestämda ansigtslinier.
Han såg den taflan ofta mellan trädens stammar från sitt fönster, i alléns långa perspektiv; den värmde honom och skakade honom, men han började frukta för fadern, emedan denne ej var sig lik.
Sex månader hade gått, då fadern en höstafton kom hem med en främmande herre.
Det var en gammal man med ett ofantligt jovialiskt utseende.
Han skämtade godmodigt, var vänlig och artig mot barn och tjenare, men omotståndlig i sitt sätt att få menskor att le.
Han kallades kamrern, var en barndomsvän till Johans far och hade upptäckts såsom boende i huset bredvid.
De gamle talade om sina barndomsminnen.
Der var ett förråd, som kunde fylla tomrummet.
Första gångerna stramade faderns stelnade drag när han narrades le åt den spirituelle och humoristiske mannens anmärkningar.
Om en vecka skrattade han och hela familjen, så som endast de hvilka ha gråtit länge kunna göra det.
Det var en lustigkurre af rang och dertill spelade han viol, guitarr och sjöng Bellman.
Det kom ny luft i våningen, nya åskådningar, och sorgens inbillningsfantomer vädrades ut.
Kamrern hade också haft sorg, han hade mistat sin fästmö och hade sedan förblifvit ungkarl.
Lifvet hade icke lett mot honom, men han hade aldrig tagit saken med lifvet riktigt allvarsamt.
Så kom Gustaf hem från Paris; i uniform, blandande franska ord med svenska, och med lifligt lynne och qvicka gester.
Fadern tog emot honom med en kyss på pannan, och ett moln af sorgens minne drog förbi, ty sonen hade ej varit hemma vid moderns död.
Men så klarnade det igen och det blef lifligt i huset.
Gustaf ingick i affären, och nu hade den gamle någon att tala vid om hvad som intresserade honom.
En sen höstafton efter supén, då kamrern var hemma och sällskapet satt tillsammans, steg fadern upp och bad att få tala.
-- Mina gossar och min barndomsvän, började han.
Derpå förkunnade han sin afsigt att skänka sina små barn en ny mor, och han tillade att passionernas tid var förbi för honom och att endast intresset för barnen dikterat hans beslut att taga mamsell * * * till sin äkta hustru.
Det var husmamsellen.
Detta sade han med en öfverlägsen ton, såsom om han ville säga: detta angår er inte egentligen, men ni ska få veta det ändå!
Derpå fördes mamsell ut och mottog lyckönskningar, varma af kamrern, men mycket blandade af de tre ynglingarne.
Två af dem hade icke så fina samveten, ty de hade häftigt, men oskyldigt tillbedt henne, den tredje, Johan, hade lefvat i oenighet med henne på sistonet.
Hvem som var mest generad, undras.
Det uppstod en lång paus, hvarunder ynglingarne ransakade sina njurar, uppgjorde sina konton och funderade på följderna af denna oväntade händelse.
Johan måtte först ha osat brändt horn och funnit situationens kraf, ty han gick samma afton in i barnkammaren och rakt fram till mamsell.
Det svartnade för ögonen när han framsade följande tal, i hast komponeradt och öfverläst i faderns stil.
-- Som vi nu råka att stå i förändrade förhållanden till hvarandra, -- sade han, -- så ber jag mamsell låta det förflutna vara glömdt och låta oss vara vänner.
Det var uppriktigt menadt, klokt handladt och hade ingen baktanke.
Det var ett bokslut med det gamla och önskan om god samvaro för framtiden.
Följande middag kom fadern upp till Johan på hans kammare och tackade honom för hans ädla beteende mot mamsell, och som uttryck af sin glädje lemnade han honom en liten present, en länge efterlängtad till och med.
Det var en kemisk apparat.
Johan skämdes att mottaga gåfvan och fann icke sin handling ädel.