Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mycket skall måhända invändas emot denna åtgärd; men jag Iror likväl, att de flesta skälen äro för densamma, (kapitalister och diseontörer i allmänhet äro, och ieke utan skäl, rädda oell försigliga till lynnet, och följden häraf är, att hastiga uppsägningar af ullänta penningar inträ ilar just dä, när penningarna, i anseende lill något redan inträffadt trångmål, äro mest hehölliga för näringsidkaren och svårast att tillgå.
Della är en olycka, som vidlåder alla långt utsträckta ereditföi hållanden.
Alt åtminstone lill någon del förekomma den, linnes troligen blot t eli medel, och det består deri, oin penningen, liksom alla andra varor, lått fritt stiga och falla i pris efter behof och tillgäng; ty hoppet om en större vinst skall ofta framlocka capilalerna vid tillfällen, dä de annars skulle skrinläggas, och den som ar i behof deraf, skall alltid anse som en fördel att betala en högre ränta, hellre än alt nödgas sälja varulager eller annan egendom lill ett ruinerande underpris, för alt betala förfallna skulder.
Del är ock sannolikt, att räntans frihet skulle draga mänga capilaler frän importhandeln lill de inhemska näringarne, och en tillgäng inom landet beredas köpmännen lill penningar för samina eller billigare pris, som för de nuvar. utländska blancocredilerna, hvilka ensamt kosta landet omkring 200,000 r:dr b:co ärligen i ränta oell 1'aux frais.
Pä det förändringen likväl icke må blifva på en gång förmyckct genomgripande, uther jag mig fä begränsa förslaget sålunda, att allmänna lagens förbud emot högre räntas tagande eller förskrifvande än (i för hundrade äfven hädanefter må gälla för förskrifningar, sorn äro inlceknade i fast egendom, äfvensom för sädane, hvilka äro ställda på ett års förfallotid eller derutöfver, eller pä mer än en månads uppsägning.
Därigenom torde i det väsendtligastc förekoinmas faran af räntefrihelens missbrukande.
Jag anhåller om remiss lill LagUtsk., som, ifall det undersljuder motionen, torde föreslå eu ändamålsenlig redaction af de §§ i Handels- och Utsöka.bune, som behöfva förändras.
Posse, Erik Arvidsson, anförde skriftligen:
Dä Hr Hjerta, under discussionen öfver en annan fråga, viickte motion om penningcräntans frigifvande, yttrade motionären, ”alt Utskui icke fusta tillbörligt afseende å yttranden, Den i7 Augusti f. m. sorn åtfölja remitterade motioner”.
01>ekant med orsaken till denna beskyllning, oell tvertom öfvertygad, att
Olsten synnerligen fa‘sta uppmärksamheten vid motioner, som liro åtföljde af tillstyrkanden eller aumärkmr, an lili Iler jag att fa yttra niigra ord i detta ämne.
Jag liar ieke den förmätna lanken att kunna fullständigt framställa allt hvad sorn kan och hör invändas emot en motion af sii farlig och ingripande natur, som denna; men jag kan icke underlåta alt öka antalet af de anmärkmr, sorn icke lära uteblifva, och såmedelst öppet gifva tillkänna, att jag ogillar motionen.
Alt frågan om penningeräntans frögifvande nu väckes, anser jag vara conscquent; ty den är en länk af den kedja, som sammanbinder de slöra för (indrin g spinner ne.
Men ehuru jag önskar förändringar uti det som behöfver rättas, kan jag icke gilla det gamlas totala förstöring, innan man har något bättre alt sätta i stället.
Jag hoppas derföre, att motionen må loria Ila, intill dess att den åtföljes af en för Sverige antaglig finnnccplan, som utvisar möjligheten af den åsyftade förändringen, ulan alt störta de skuldsatte, hvilka så mångfaldigt öfverstiga capitalisternes antal, alt de, i frågan om penningens inverkan, med skäl kunna anses utgöra del allmänna.
Det mäste erkännas, att mängden, sä väl af jordbrukare som handtverkare, och de Heste rörelsegrcnar mäste tillita lanta capilaler, åtminstone i början, samt att ganska fä näringar kunna hära den ränta, som nu kallas laglig, för förlagscapitäler.
Enär delta är ett obestridligt förhållande, så vore det högst oförsigtigt af lagstiftande makten, synnerligast i närvar, svära penningelid, alt upphäfva en urgammal lag, som hindrar procenteriet att visa sig i öppen dag.
Motionären har sagt, ”att penningen är en vara, som kan stiga och falla”.
Detta är obestridligt; men vi höra också besinna, att penningen är den egentliga varumätaren, och ju mera man bereder densamma möjligheten att stiga och falla, desto större blifva omvexlingarne i varupriserne, lill stor skada för producenterne, hvilka ofta derigenom lockas att speeulera, och vid de Hesta tillfällen göra förluster.
Bättre vore det att siika förekomma penningevärdets omvexling, som mer än hittills kommer alt variera, 0111 räntan blir fri.
Mången iutändcr, ”att dä det är hvarje producents rättighet alt låta sin vara gälla hvad den kan, hör ock penningen hafva samma förmån”; men jag tror det vara statsmaklcrnes skyldighet att tillse, det varumätaren icke må blifva den, sorn ensam drager vinsten af det allmännas möda, helst dess innehafvare eller capitalisten är den, som minst behöfver arbeta för alt hafva sin utkomst.
Jag tager äfven för afgjordt, att andra länders erfarenhet skall åberopas såsom skill för motionen.
För att vederlägga detta inkast, fordras vidlyftiga och säkra statistiska uppgifter, h v i I ka Den 17 Augusti f. m.
240 hvilka jag icke kan åstadkomma: men äfven dessa förutan, tror jag mi” icke göra något misstag, dä jag säger, alt förmögenheten, i proportion af folkmängden, är mera jemnt fördelad i Sverige, än i de liesta andra länder, och delta vill jag mycket tillskrifva det liand, som lagt hinder i vägen för capitalisten alt göra sig rikare, pä den beliöfvandes bekostnad.
Om än delta skulle kunna theoretice vederläggas, så återstår dock, att Sverige ännu i mänga fall saknar elementor, för att i allo efterapa andra länder, och alt upphäfvandet af den gamla lagen om bestämd ränta viii skall skapa några millionärer, men också tusendetal tiggare.
Motionären förmodar, att ”räntans frigifvande skall inlocka capitaler i landel”.
Detta häller jag icke otroligt; men hvad blir det viii för capitaler?
Jo, speculanlcrs penningar, sorn ligga förvarade till påkommande stora behof, oell sorn blifva uppsagde kort efter utlåningen, för att tilltvinga sig ändå högre ränta, hvilken mäste beviljas, och såmedelst kommer håde fast och löst att förllvlias i utländsk hand.
För mig iir det oförklarligt, hvad slags rörelse skall hedrifvas här i landet, för alt finna sin uträkning vid att. betala den ränta, som skulle föranleda de handlande att afbryta handeln vid tillfälliga conjuncturer, såsom motionären supponerar. lili eli annat IliksSt. har nyligen motion förekommit om discontriintans nedsättning och länelidcns förlängning.
Vid lörsta påseende skulle man tycka, att della står i strid med IIr lljcrlas motion; men vid närmare granskning linner jag, att de äga ett visst sammanhang, ty de medverka häda att iika dea rikes och minska den fattiges förmögenhet.
Diseontrörclsen är och hör vara beräknad såsom tillgång för tillfalligc spcculalioner, som kunna bära en högre ränta; men om denna ränta nedså lies och källeliden förlänges, så blifva dessa län sä förmånlige, att alla tillgångar snart blifva upptagne, och dä kommer den enskilde capitalislen i tillfälle alt tillhandahålla sina penningar, emot en obegränsad ränta.
Alla de capitalislcr, som icke göra afseende pä det allmänna, skola troligen ogilla hvad jag nu yttrat; men ehuru detta icke innefattar hågra nya ledande upplysningar, anhåller jag dock, att delta må fä åtfölja remissen tili Utsk., som jag önskar mätte tillstyrka afslag ä motionen.
Gr. Frölich David: Motionären, Hr Hjerta, synes vid delta tillfälle hafva gifvil tillkänna, att hvad han i dag uppläst egentligen kommer alt anses såsom hans motion, och att det sorn yttrades i förra plenum, till replik pä Hr von Hoheuhauseus motion, endast var eli yttrande, som borde åtfölja samma motion till Utsk.
Om sä är, sä torde Hr Hjertås motion fä hvila på bordel.
Men i händelse densamma anses hafva legat en plenidag pä bordel efter den muntligen väcktes uti det sista ple I H. 32 250 Den 17 Augusti f. m. mini; sa anhåller jag om ordet, fiir alt vidare fa yttra mig, sedan Hr Hjerta upplyst, huru härmed förhåller sig.
H. Ex. II r Gr. o. Landtm, upplyste, all Hr Hjertås i ett muntligt anförande gjorde motion om penuingeräntans frigifvande h vi lat på hordet sedan d. 10 dennes, dä den af Frih. Palmstjerna, Carl Otto, hlef bordlagd.
Ilr Hjerta;: dag :har -affatta t min motion uti temlig likhet med del anförande, sorn afgafs i dag 8 dagar sedan.
Skälet hvarför jag nu omskpifvit densamma är endast det, att Hr Ridd.- Sceret. önskat få den uppsatt uti en mera bestämd form, såsom motion, hvarvid jag jemväl tillåtit mig, med R. o. Ad:s tillstånd, den förändringen, att begränsa förslaget sålunda, att räntaus fi>igifvande icke borde fä sträcka sig till eapitaler, sorn äro uti fast egendom intecknade på längre lid.
Skulle R. o. Ad. anse denna begränsning vara en anledn. att ytterligare begära motionen pä hordet, så vill jag visserligen icke sälta mig deremot, men skulle likväl tro, ali någon längre betänketid för denna omständighet icke behöfves, ulan alt de som vilja göra anmärkmr mot motionen, alllförvä! nu kunde framställa deni.
Gr. F rölich:
Efter den förklaring motionären nu afgifvit, afstår jag ifrån mitt yrkande, att motionen må läggas på hordet; men jag hemställer till motionären, om icke, genom det vehikel, sorn han äger till sin enskilda disposition, motionen kunde blifva tillgänglig för deni, sorn kunde vara lingade att ytterligare göra anmärkn:r dervid, hvilka anmärkmr sedermera kunde åtfölja till det Ulsk., lill hvilket motionen kommer att remitteras. Ilr von Hohenhausen, Michael Silvius; 1 anledn. af de anmärkn:r vid min motion, som Hr Hjerta nu uppläst, och den motion, sorn han i sammanhang dermed liar afgilvit, vill jag i största korthet yttra några ord.
Hvad beträffar hans anmärka:!' emot den af nvig väckta motionen, som blifvit remitterad till Hevilla.Etsk.; så skulle det leda till en vidlyftighet, som skulle gränsa till en föreläsning i slatshushällningsiäraii, hvilken icke passade pä della rum.
Det synes mig göra tillfyllest, att den af mig väckta motionen, likasom Hr Hjertås aumärkmr dervid, blifvit läste på samma gång.
De sorn äro något djupare kännare i ämnet behöfva icke mera, och för okunniga lönar det icke mödan att hälla föreläsningar i ämnen af denna beskaffenhet.
Jag erkänner, att det var med en särdeles nyfikenhet, sorn jag afvaktade att fä höra den utveckling, Hr Hjerta lofvade alt framdeles göra af sin motion, nemi. att skaffa silfvertillgång för upprätthållande af vårt mynt, derigenom att räntan hlefve frigifven.
Nu liar han anfört, att grunden dertill skulle ligga derutinnan, att missbruken af blancocreditcn, genom räntans Ingifvande, skulle förekommas.
Jag hemställer till honom sjelf, huruvida verkligen dessa missbruk kunna vara särdeles allmänna och hafva ägt runi, allt sedan Den 17 Augusti fj m. *51 realisationen börjat.
Under hela denna lid liar på naturlig väg icke något silfver ingått i banken, sorn är värdi alt nämna.
Jag tror derföre, ali hvad lian motionerat i och för realisationens upprätthållande alldeles icke kan dertill bidraga.
Frih, Cederström, Anders; Vid flere föregale riksdagar har samma motion blifvit väckt, som Ur Hjerta nu framställt.
Vid sista riksdagen väcktes- denna motion af Ur Robsham och Ur af G nili beus.
Dä betänk, i detta ämne inkom frän LagUlsk. var dervid fogad en reservation af flr Ekholm, med hvilken jag mig förenat.
Af denna anledn. anser jag mig böra yttra några ord i ämnet.
Det finnes måhända icke något annat land, der en dylik lagstiftning, som v är-, i afseende pä peuningeränlan, äger rum.
Man har likväl aldrig funnit, att i de länder, der räntan är fri, den är högre jin hiir; utan jag tror tverlom, alt i de flesta länder, iler fri ränta existerar, räntefoten är mindre än hos oss.
De skäl, som här blifvit anförde, att räntans
Digifvande måhända skulle verka på procenten, böra således, i min tanke, lemnäs utan afseende, dä de motsägas af erfarenheten.
Alt den nu gällande lagen är onaturlig, mäste en hvar medgifva; ty penningen är en egendom, hvilken, såsom all annan egendom, bör fä fritt disponeras af siri ägare, vare sig att han vill skrinlägga eller utlåna eller använda den pä hvad annat sätt som helst.
Jag tror, att hvarje lagstiftning, sorn strider emot rättsbegrepp, är skadlig för ett land, och anhåller, att dessa anmärkmr fä åtfölja motionen lill Ulsk.
Del kan ieke förundra mig, all invändningar bär blifvit gjorda emot min motion, och icke. oller äger jagrält lili en sådan förundran, afven om i dessa invändningar skulle förråda sig någon känsla af ömtålighet och fruktan för följderna af den förändring, jag har föreslagit; ty jag skall vara den första alt erkänna, att sjelfva ordet fri ränta, genom ett nära sammanhang, leder lankan pä ett annat ord, som är allmänt afskydt, nemi. procenteri.
Det är således naturligt nog, om en och annan i första ögonblicket är frestad att förbinda begreppet örn fri ränta med farhågan för elt allmänt utslriiekt procenteri öfver hela landet, och om jag icke misstager mig, så liar till någon del en sådan farhåga legat till grund för det anförande, som en talare, Ur Gr.
Posse, nyligen uppläst.
Jag tager mig likväl friheten, mine Hrr, att fästa eder uppmärk- • samhet derpå, alt det linnes procenteri af många slag, icke blott med penningar utan äfven i handel och med varor, och det iir just för att förminska, 0111 icke förekomma öfverdriflen uti dessa sednare slags procenteri, som jag tagit mig friheten alt framställa det nyss upplästa förslaget.
Jag har icke gjort delta utan att rådfråga ilerc affärsmän inom hufvudstadeu, hvilka förenat sig derom, att åtgärden skulle vara ändamålsenlig och nyttig.
Posse har ansett den hittills nu gällande lagen mot räntans frihet såsom ett helsosamt band, till hinder för. capitalislcn alt göra sig mäktig pä den hehöfvaudes bekostnad.
Jag 252 Den 17 Augusti f. m. tror deremot jost, att den utgärd, som nu blifvit föreslagen, skulle, om icke i lörsta ögonblicket, lUmiiistonc sedermera, vara ett medel, som kunde bereda tillgäng pä penningar i landet oell göra näringsidkaren mindre beroende af capilalisten.
Jag hemställer lill en livar af eder, mine Hrr, som baft kännedom af affärer, om icke erfarenheten visat, att de personer, som hastigast blifvit rika, förnämligast blifvit det. derigenom, att de varit i tillfälle att dominera capitaler, och derigenom ökat sin förmögenhet medelst inköp af egendomar, som under svära conjuncturer mäst säljas lill underpris, eller derigenom att de varit i ständ att förlägga fabriker och näringar mot längre tids credit, för hvilken de gjort sig betalte med ett öfverdrifvet pris pä de rudimaterier, som de lemnat till fabrikerne.
De fleste af Ståndets ledamöter torde hafva sig bekant, att då fattigare fabrikanter nödgas tillhandla sig sina rudimaterier pä 12 ä 15 månaders credit, så mäste de stundom betala dem med 25, någon gäng till och ined 30 proc. högre pris, än om dc kunde betala dem contant.
Om nu, genom räntans frigifvaude, capitaler blefvo mera tillgängliga, sä hemställer jag, huruvida icke fabrikanten skulle finna sin fördel och uträkning vid att betala ända till 12 procent årligen, för att kunna inköpa sina förlager contant, i stället att erlägga en dubbel ränta uti det förhöjda priset pä varan.
Häruti är ännu ej beräknad en annan fördel, nemi. att näringstidkaren då kunde välja sina råämnen, der han funné dem både för hästa pris och af hästa qvalitet, i stället att han nu någon gång nästan mäste låta hinda sig såsom slaf under en viss förläggare, och till honom lemna den hufvudsakliga vinsten af sin produclion.
Hr von Hohenhausen har ansett, att det exempel jag tagit af blancocrediterne vore alldeles olämpligt, (om jag icke misstagit mig på hans ord), och att sådane ägt runi hos oss sedan uråldriga tider.
Han anser, att dea åtgärd jag föreslagit icke skulle bidraga att inskränka dessa blancocrediter.
Ulan tvifvel finnas mänga bland det H.
Ståndets ledamöter, som veta hvad dessa blancocrediter kosta.
De kosta först och främst 5 proc. till det utländska handelshus, hos hvilket de tagas.
De kosta vidare 2 proc. i provision och derjemte måste återbetalniugssumman vara tillgänglig sä långt före förfatlolidcn, att medlen dessförinnan kunna remitteras och anlända med posten till for»dringsägaren.
Genom dessa och flera omständigheter, såsom kursskillnader m. m., uppkomma åtskilliga faux frais, så att man ofta kan anse desse crediter kosta ända till 12 proc., utan att räkna den risk de äro underkastade, om de till återbetalning inköpta vcxlarna af en eller annan anledn. blifva protesterade.
Om nu en fri ränta skulle bereda tillgång för köpmannen ali få penningar mot 7 a 8 proc. hemma i landet, — och innan kort tid skulle han säkert för vanliga fall fä den till bättre pris, sä hade han deraf en betydlig vinst och penningarne skulle oafkortad! stanna uti landet.
En annan fördel af dea fria räntan anser jag det vara, alt Den 17 Augus ti f. m. 253 del dä upphör att vara ett brott att utlåna penningar mot högre ränta, än den nu lagliga, och att ca pil a listen således icke sedermera behöfde dölja, att han är i tillfälle utlåna penningar.
Ilan skulle då oftare sälta sig i omedelbar beröring med de lånebohöfvande, och dessa sednare således undvika att. betala de dryga commissionsarfvoden, hvarmed nu, under en eller annan benämning, en mellanhandel drifves emellan låntagaren och capitalislcn.
Dessa arfvoden uppgå lagligen icke till mer än två proc., men man vet hur de samma stundom discretionsvis kunna ökas.
Likasom man nägongång har exempel, att under en annan form högst dryga räntor fått erläggas vid vexelköp på credit.
Posse har sagt, att de skuldsattes antal är större här i landet, än deras sorn äga något.
Delta kan visserligen vara riktigt så Lill vida, att det finues ganska få personer, äfven med förmögenhet, som icke hafva skulder; men sä bedröfligt tror jag likväl icke det slår till, att mängden af landets innevånare skulle vara skuldsatta utöfver sina tillgångar.
Jag anser det icke vara utan vigt att göra denna distinction.
Om nu äfven pluralileten utgöres af sädane, som hafva någon skuld, så är det icke derför sagdt, att den förhöjning i räntan, som blcfve en följd af dess frigifvandc, nödvändigt skulle drabba dem alla.
Ty då de publica inrättningarne, som nu hafva största capitalerne här i landet, icke få höja sin ränta utöfver dess nu lagliga, sä kommer denna åtgärd egentligen icke att inlluera på annat än handelsförhållanden.
Och i det afseendet tror jag icke, att någon affärsman skulle vara missnöjd med åtgärden, så vida den tvertom skulle i andra afseenden leda till betydligare lindringar och bereda en större tillgång pä capitaler.
— Detta är i korthet hvad jag nu kan svara på de gjorda anmärkn:rne, och anhåller, alt mitt svar får åtfölja remissen.
Jag anser, att Ilr Hjertås, såväl som alla andra motioner i delta ämne bör förfalla; ty när man lånar pengar, så är det ju meningen, alt man af egna medel skall återgälda både capital och ränta; och ju högre ränta man nödgas att emottaga låuet för, desto svårare bladet naturligtvis då alt återbetala detsamma.
Della synes mig vara ett axiom, som af ingen kan bestridas, och det är just derföre som 6 proc. hafva blifvit fixerade såsom den högsta lagliga ränta.
Dc emot den väckta motionen gjorde anmärkmrne hafva ingalunda kunnat rubba min bestämda öfvertygelse om denna motions stora ändamålsenlighet, synnerligen med de inskränkningar, som motionären sednast föreslagit; och jag anhåller i auledn. deraf aLt fä yttra några ord i ämnet.
Det är gifvet, att så länge lagen bestämmer en viss ränta, hvilken icke under några förhållanden får öfverskridas, så mäste hvarje afvikelse ifrån della lagens stadgande anses såsom Den 17 Augusti f. mi juridiskt brottslig; men manne cn dylik öfverträdelse äfven lill. samma grad kan anses såsom moraliskt felaktig?
För min del vägar jag högeligen bestrida det, så mycket mer, sorn jag tror mig finna, alt de lagbud, som bestämma att räntan icke får öfverstiga 6 proc., äro bestämdt stridande emot det bos hvarje menniska inneboende begreppet 0111 rätt oell orätt.
Deremot linnes en mängd handlingar, hvilka, ehuru i min tanka ganska, omoraliska, likväl äro fullkomligt lagenliga.
Den person t. ex., som under missväxtår lill höga priser utlemnar sin spanmål lill den fattiga arbetaren, hvilken nästan är tvungen att betala honom allt hvad lian begär, för att dermed lifnära sig sjelf oehs sin fattiga familj, handlar fullkomligen lagenligt, men icke ädelt.
Den person deremot, sorn till samma fattiga arbetare utlånat en viss summa penningar, emot cn enda procent högre än den. lagliga, oell sålunda bereder honom tillfälle att skalla sig sina lefnadsbehofver, han är hemfallen under lagens straffande band.
Den handlande, som pä credit utlemnar sina varor lill vida högre pris, än det hvartill lian skulle hafva contant försålt samma varor; den qvarn verksägare, som förmaler sin grannes, säd, emot en qvarntull, vida öfversligande den som erlägges lill andra qvarnverksägarc; de menigheter, som frän sockenmagasiner utminutera den fattiges nödföda på vida drygare villkor, än som är tillåtet vid penningelransaclioncr: alla dessa handla fullkomligt lagenligt; mea den deremot, sorn utlemnar en del af sina capitaler till den nödställde, ingen säkerhet erbjudande näringsidkaren, emot en något högre proc. än den lagliga, lian anses för brottslig, äfven om han, just genom denna i råttan lid lemnade hjelp, hade räddat näringsidkaren ifrån förderfvet.
Flera dylika exempel kunna företes, hvilka visa orimligheten af det lägst adgande, som bestämmer ett visst maximum för ränteberäkning, så mycket mer som detta lagbud omöjligen kan eller bör förhindra räntans fallande vid de tillfällen, dä ymnig tillgäng pä penningar finnas.
Man anser i allmänhet penningen, endast såsom ett bytesmedel, såsom en mätare af varors värden; men jag kan omöjligen begripa, hvarföre man icke betraktar den såsom en annan handelsvara, det vill säga, att den skall värderas högre dä brist derpå förefinnes, men deremot falla i värde dä tillgången ökas.
Om denna premiss är riktig, sä är det gifvet, att den omöjligen kan handla orätt, som låter penningen gälla hvad den kan, som derföre gör sig betalt med hvad den verkligen är värd, och rättar detta värde eller eonjuncluren.
För mig synes klart, alt den sorn bar en fullgod säkerhet att erbjuda, bör erhålla penningar pä billigare villkor, än den som icke kan prestera en sådan säkerhet, och jag kail pä sådan grund ingalunda finna brottsligt, alt capilalisten af den sednare gör sig bättre betalt än af ilen förre.
Man bar i dag påstått, alt räntans frigifvande skulle föranleda procenteri.
För min del vågar jag hysa cn alldeles motsatt öfvertygelse.
Allt ockraude sker i smyg.
Frigif räntan, och heinlighetsslöjan, skall höjas öfver alla dessa skamliga trausactioncr.
Om också Don 17 Augusti f. m. icke allt procenteri derigenom skulle försvinna, så är det åtminstone större anlcdn. att förmoda, att det värsta af allt procenteri, dessa förskrifningar pä större summor, än man bekommit, skall försvinna, dä den som förskrifvit penningarna icke längre behöfde göra någon hemlighet af den ränta, lian förbehållit sig.
Om således den gjorda motionen i moraliskt afseende är, såsom jag tror, af största vigt för fäderneslandet; så är den det icke mindre i statsekonomiskt.
Det har redan blifvit tillräckligen utredt, hvilka nyttiga följder den i delta hänseende skulle medföra.
Föreslällom oss ett år sådant sorn delta, dä ulan tvifvel näringarnes rörelsccapilal nedgått till ett belopp, vida understigande det belopp, som fordras för deras drifvande.
Frigör då räntan, och följden blir, att der, kanske inom kort tid skall på ett eller annat ställe uppspringa till 8 ä 9 proc.
Nå väll hvad blefve följden deraf?
Jo, lill en början, att de skrinlagde capitalerne komma fram i dagen, och för det andra, alt utländska capitäler skola inom kort lill landet inströmma, dels emedan de utländska capitalistcrna sjclfve utan tvifvel skola linna sin uträkning vid, att pä ett så vinstgifvande sätt göra sina capitaler fruktbara, oell dels derföre alt en stor del af våra exportörer skulle finna det mera vinstgifvande alt indraga sina capitaler i form af silfver än i varor, sä mycket mera sorn de kunde vara förvissade, alt det införskrifna silfret skulle inom kort tid på ett ganska fördelaktigt sätt göras fruktbärande, dä deremot varuafsättningen under svåra penningconjuncturer alltid är oviss och ofta förenad med förluster.