Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Donna Micaela hörde på med stort tålamod och intresse.
Hon var viss om att ifall den där villan ändtligen läte finna sig, så skulle Domenico få all äran af upptäckten.
Men cavaliere Palmeri frågade aldrig sin dotter om hennes företag.
Han visade aldrig något intresse för järnvägen.
Det var nästan, som vore han okunnig om att hon arbetade på den.
Det var ju ej heller underligt, han visade aldrig intresse för något, som rörde hans dotter.
En dag då de båda sutto vid middagsbordet, började donna Micaela plötsligen tala om järnvägen.
Hon hade vunnit seger, sade hon.
Hon hade ändtligen vunnit seger.
Han måste höra hvilka nyheter hon fått i dag.
Det skulle ej blott bli en ångspårväg mellan Catania och Diamante, såsom hon först tänkt sig.
Det skulle bli en järnväg rundt om hela Etna.
Genom Falcos död hade hon ej blott sluppit Falco själf, utan nu trodde folket äfven, att det stora Mongibello och alla helgon stodo på hennes sida.
Och så hade det uppstått en folkrörelse för att skaffa järnvägen till stånd.
Det tecknades bidrag i alla Etnastäder.
Ett bolag var bildadt.
I dag hade koncessionen kommit.
I morgon började arbetet på allvar.
Donna Micaela var upprörd.
Hon kunde ej äta.
Hennes hjärta svällde af lycka och tacksamhet.
Hon kunde ej låta bli att tala om den mäktiga hänförelse, som gripit folket.
Hon talade med tårade ögon om Kristusbarnet i San Pasquale.
Det var rörande att se hur hennes ansikte lyste af hopp.
Det var, som hade hon, utom den lycka, som hon talade om, en hel värld af lycksalighet i förväntan.
Denna kväll kände hon, att försynen styrt väl och lyckligt för henne.
Hon insåg, att Gaetanos fängslande varit ett Guds verk för att föra honom åter till tro.
Han skulle blifva befriad genom den lilla bildens underverk, och detta skulle omvända honom, så att han skulle blifva en troende som förr.
Och hon skulle få tillhöra honom.
Hvad Gud var god!
Och medan denna stora lycksalighet brusade inom henne, satt hennes far midt emot henne alldeles stel och likgiltig.
»Det är ju ganska märkvärdigt,» sade han blott.
»Du vill väl vara med i morgon på grundläggningsfesten?»
»Jag vet ej, jag har mina forskningar.»
Donna Micaela började smula sönder sitt bröd tämligen häftigt.
Tålamodet förgick henne.
Han hade sluppit att taga del i hennes sorger, men hennes glädje!
Han måste taga del i hennes glädje!
Och med ens brast den boja af undergifvenhet och fruktan, som hade bundit henne alltsedan hans fängelsetid.
»Du, som reser så mycket på Etna,» sade hon med mycket mild röst, »har väl också kommit till Gela?»
Cavalieren såg upp och tycktes söka i minnet.
»Gela, Gela?»
»Gela är en by på hundra hus, som ligger på sydsidan af Monte Chiaro, alldeles vid dess fot,» fortfor donna Micaela med den oskyldigaste min.
»Det ligger inklämdt mellan Simeto och bergväggen, och en gren af floden tar som oftast vägen genom Gelas gata, så att det är mycket ovanligt att kunna komma torrskodd genom byn.
Kyrkans tak störtade in vid sista jordbäfningen, och man har ej kunnat laga det, ty Gela är utfattigt.
Har du verkligen ej hört talas om Gela?»
Cavaliere Palmeri svarade med obeskrifligt allvar: »Mina forskningar hafva fört mig uppåt berget.
Jag har ej tänkt på att söka den store filosofens villa i Gela.»
»Men Gela är en intressant stad,» sade donna Micaela envist.
»De hafva inga särskilda uthus där.
Svinen bo i undervåningen, människorna en trappa upp.
De hafva också en oändlighet med svin i Gela.
De trifvas där bättre än människorna, ty människorna äro nästan alltid sjuka.
Där råder ständig feber, malarian lämnar det ej.
Där är så fuktigt, källrarna stå alltid under vatten, och träskdimmorna omsvepa det hvar natt.
I Gela finnas inga bodar och icke heller polis, post, doktor eller apotek.
Sex hundra människor lefva där helt bortglömda och förvildade.
— Du har då aldrig hört talas om Gela?»
— Hon såg trovärdigt förvånad ut.
Cavaliere Palmeri skakade på hufvudet.
»Namnet har jag väl hört — — »
Donna Micaela kastade en forskande blick på sin far.
Hon böjde sig därpå hastigt fram mot honom och drog ur hans bröstficka upp en böjd, liten knif, en sådan knif, som begagnas vid beskärandet af vinstockar.
»Stackars Empedokles,» sade hon, och på en gång glittrade hela hennes ansikte af skalkaktighet.
»Man tror sig uppstigen till gudarna, men Etna kastar alltid upp ens sko.»
Cavaliere Palmeri sjönk tillsammans som för ett skott.
»Micaela,» sade han svagt afvärjande, likt en som ej vet hur han skall försvara sig.
Men hon var ögonblickligen lika allvarlig och oskyldig som nyss förut.
»Man har berättat mig,» sade hon, »att Gela för några år sedan höll på att gå under.
Alla människor där äro vinodlare, och då phylloxeran kom och förstörde deras vingårdar, så voro de nära att svälta ihjäl.
Åkerbrukssällskapen sände dem då sådana där amerikanska plantor, som ej angripas af phylloxeran.
Folket i Gela planterade ut dem, men alla plantor dogo.
Hur skulle Gelafolket förstå att sköta amerikanska vinstockar?
Nåväl, så kom någon och lärde dem det.»
»Micaela,» det kom nästan kvidande.
Donna Micaela tyckte, att hennes far redan såg ut som en slagen man, men hon fortsatte, som om hon ej märkt något.
»Det kom någon,» sade hon med starkt eftertryck, »och han hade låtit sända sig nya plantor.
Han började plantera ut dem i deras vingårdar.
De skrattade åt honom, de sade, att han bar sig galet åt.
Men se, hans plantor växte och lefde, de dogo ej.
Och han har räddat Gela.»
»Jag tycker ej, att denna historia är underhållande, Micaela,» sade cavaliere Palmeri med ett försök att afbryta henne.
»Den är lika så underhållande som fornforskning,» sade hon lugnt.
»Men jag skall säga dig något.
En dag gick jag in i ditt rum för att hämta mig en bok om fornforskning.
Då fann jag, att hela din bokhylla var full med skrifter om phylloxera, om drufodling, om vinberedning.»
Cavalieren vred sig på stolen som en trampad mask. »Tig, tig,» sade han svagt.
Han var mer generad, än då han anklagades för stöld.
Men nu blixtrade åter hela den kväfda skalkaktigheten fram i hennes ögon.
»Jag såg ibland på de bref du sände af,» fortfor hon.
»Jag ville se med hvilka lärde män du brefväxlade.
Det förvånade mig, att brefven alltid voro adresserade till åkerbrukssällskapens presidenter och sekreterare.»
Cavaliere Palmeri var ur stånd att få fram ett ord.
Donna Micaela njöt mer, än någon kan beskrifva, af att se honom så maktlös.
»Jag tror ej, att Domenico ännu lärt att känna igen en ruin,» sade hon eftertryckligt.
»De smutsiga ungarna i Gela lära hvarje dag leka med honom och mata honom med vattenkrasse.
Domenico lär vara en gud i Gela för att ej tala om hans — — »
Cavaliere Palmeri tycktes få en idé.
»Din järnväg,» sade han, »hvad sade du om din järnväg?
Kanske jag dock kan komma med i morgon.»
Donna Micaela hörde ej på honom.
Hon tog upp sin portmonnä.
»Jag har här ett eftergjordt gammalt mynt,» sade hon.
»En ’Demarata’ af nickel.
Jag köpte den för att visa Domenico.
Han kommer att fnysa.»
»Hör nu, barn!»
Hon svarade ej på dessa försök att göra bot.
Nu var makten hennes.
Nu ville det mera än så till för att försona henne.
»En gång öppnade jag din ränsel för att se på dina fornfynd.
Det enda, som fanns där, var en gammal vinstock.»
Hon var idel glittrande lustighet.
»Barn, barn!»
»Hvad skall man kalla sådant?
Det är väl ej fornforskning.
Är det kanske välgörenhet, är det kanske bot — — »
Nu slog cavaliere Palmeri knytnäfven i bordet, så att glas och tallrikar hoppade.
Detta blef för plågsamt.
En styf och högtidlig gammal herre kunde ej stå ut med sådant gyckel.
»Så visst som du är min dotter, så tiger du nu.»
»Din dotter,» sade hon, och lustigheten var ögonblickligen borta, är jag verkligen din dotter?
Barnen i Gela få åtminstone smeka
Domenico, men jag — — »
»Hvad vill du, Micaela, hvad begär du?»
De sågo på hvarandra, och deras ögon fylldes samtidigt af tårar.
»Jag har ingen annan än dig,» mumlade hon.
Cavaliere Palmeri öppnade ovillkorligen sina armar för henne.
Hon reste sig dröjande, hon visste ej om hon såg rätt.
»Jag vet hur det kommer att gå,» sade han knotande, »ej en minut får jag hafva för mig själf.»
»För att upptäcka villan?»
»Kom nu och kyss mig, Micaela!
I kväll är det första gången sedan vi lämnade Catania, som du varit bedårande.»
Då hon slog armarna om honom, var det med ett hest, vildt skri, som nästan skrämde honom.
“Och han skall vinna många anhängare.“
Oasen och öknen.
På våren 1894 började man att bygga Etnajärnvägen, på hösten 1895 blef den färdig.
Den steg upp från hafsstranden, omkretsade berget i en vid halfcirkel och kom åter till hafsstranden.
Tågen komma och gå hvarje dag, och Mongibello ligger kufvadt och låter det ske.
Främlingar fara förvånade fram genom de svarta, förvridna lavaströmmarna, genom de hvita mandelskogarna, genom de mörka, gamla saracenstäderna, »Se, se, ett sådant land finnes då på jorden!» säga de.
I kupéerna sitter alltid någon och berättar om den tid, då Kristusbilden fanns i Diamante.
Hvilken tid, hvilken tid!
Hvarje dag gjorde bilden nya under.
Man kan ej berätta om dem alla, men han gjorde det så gladt i Diamante, som om dagens stunder varit dansande tärnor.
Man trodde, att tiden hade fyllt timglaset med glimmande guldsand.
Om någon hade frågat hvem som regerade
Diamante på den tiden, så skulle man hafva svarat, att det var Kristusbilden.
Allting gick efter hans vilja.
Ingen tog hustru eller spelade på lotteri eller byggde sig hus utan att rådfråga honom.
Det var månget knifstyng, som ej blef utdeladt för bildens skull, och mången gammal fejd blef bilagd, och månget bittert ord fick stanna bakom läpparna.
Man måste bli god, ty man märkte, att bilden bistod dem, som voro fredliga och hjälpsamma.
Till dem skaffade han goda gåfvor af glädje och rikedom.
Om nu världen varit, som den bort vara, så skulle Diamante snart blifvit en rik och mäktig stad.
Men i stället förstörde den del af världen, som ej trodde på bilden, allt hans verk.
Det båtade ej hur mycken lycka han strödde omkring sig.
Skatterna växte alltjämt och borttogo all rikedom.
Och så var det kriget i Afrika.
Hur kunde man vara lycklig, då ens söner, ens pengar och ens mulåsnor måste gå till Afrika?
Och kriget därute gick ej väl, det var nederlag på nederlag.
Hur kunde man vara lycklig, då fosterlandets ära stod på spel?
Framför allt var det, sedan järnvägen blifvit färdig, som det märktes, att Diamante liknade en oas i en stor öken.
Oasen är utsatt för öknens flygsand och röfvare och vilddjur.
Så ock Diamante.
Oasen borde breda ut sig öfver hela öknen för att kunna känna sig trygg.
Diamante började tro, att det ej skulle kunna blifva lyckligt, förr än hela världen tillbad dess Kristusbild.
Nu gick det så, att allt hvad
Diamante hoppades och eftersträfvade blef det förnekadt.
Så längtade donna Micaela och hela Diamante efter att få åter Gaetano.
När järnvägen var färdig, drog donna Micaela till Rom och bad om hans frigifvande, men det nekades henne.
Kungen och drottningen hade nog velat hjälpa henne, men de kunde ej.
Ni vet hvem som då var minister.
Han styrde Italien med järnhand.
Tror ni, att han tillät konungen att benåda en upprorisk sicilianare ?
Man önskade också lifligt, att Diamantes Kristusbarn skulle få den dyrkan, som tillkom det, och donna Micaela sökte fördenskull företräde hos den gamle mannen i Vatikanen.
»Helige Fader,» sade hon, »låt mig berätta er hvad som tilldragit sig i Diamante på Etnasluttningen!»
Och sedan hon berättat om alla bildens underverk, bad hon, att påfven skulle låta rena och inviga den gamla kyrkan San Pasquale och anställa prästerskap där för Kristusbarnets kult.
Men donna Micaela fick nej i Vatikanen liksom i Quirinalen.
»Kära furstinna Micaela,» sade påfven, »dessa händelser, som ni omtalar, vågar ej kyrkan räkna som under.
Men ni behöfver dock alls ej förtvifla.
Om Kristusbarnet vill blifva dyrkadt i er stad, skall det göra ännu ett tecken.
Det skall visa Oss sin vilja så tydligt, att Vi icke behöfva tveka.
Och förlåt en gammal man, min dotter, därför att han måste vara försiktig!»
En tredje sak hade man hoppats i Diamante.
Man hade väntat att ändtligen få höra något från Gaetano.
Donna Micaela for också upp till Como, där han hölls fången.
Hon hade med sig rekommendationsbref från de högst uppsatte i Rom, och hon var säker om att hon skulle få tala med honom.
Men fängelsedirektören sände henne till fängelseläkaren.
Denne förbjöd henne att tala med Gaetano.
»Ni vill se den fången,» sade han.
»Det får ni ej.
Säger ni, att han älskar er och tror er vara död.
Låt honom tro det!
Han har böjt sig för döden.
Han lider ej mer af sin längtan.
Vill ni, att han skall få veta, att ni lefver, så att han skall börja längta?
Ni vill då döda honom?
Jag skall säga er något, om han börjar längta ut i lifvet, skall han vara död inom tre månader.»
Han talade så, att donna Micaela förstod, att hon måste afstå från att se Gaetano.
Men hvilken missräkning, hvilken missräkning!
Då hon kom hem, kände hon sig som en, hvilken drömt så lifligt, att han ej ens, sedan han vaknat, kan komma ut ur sina drömmar.
Hon kunde ej förstå, att alla hennes förhoppningar blifvit gäckade.
Hon öfverraskade sig med att gång på gång tänka så här: »Då jag räddat Gaetano».
Men nu hade hon ju ej mer någon förhoppning att rädda honom.
Hon tänkte än på ett, än på ett annat företag, som hon nu ville sätta i gång.
Skulle hon dika ut slätten, eller skulle hon börja bryta marmor på Etna?
Hon tvekade och undrade.
Hon kunde ej hålla fast vid något.
Samma håglöshet, som gripit donna Micaela, smög sig öfver hela staden.
Det visade sig ju, att allt, som berodde af människor, hvilka ej trodde på Diamantes Kristusbild, sköttes illa och misslyckades.
Till och med Etnajärnvägen blef styrd på ett oriktigt sätt.
Det inträffade ständiga olyckor i de branta stigningarna.
Och biljettprisen voro för höga.
Folk började åter anlita omnibus och forvagn.
Micaela och andra med henne började tänka på att föra Kristusbilden ut i världen.
De skulle gå ut och visa hur han skänkte hälsa och bärgning och glädje åt alla, som ville vara lugna och arbetsamma och hjälpa sin nästa.
Om så människorna riktigt finge se detta, skulle de väl omvända sig.
»Den bilden bör stå på Capitolium och regera världen,» sade folket i Diamante.
»Alla, som regera oss, äro odugliga,» sade folket.
»Vi vilja hellre styras af det heliga Kristusbarnet.»
»Kristusbarnet är mäktigt och välgörande, om det styrde, skulle de fattige blifva rika, och de rika hafva nog.
Det vet hvilka som vilja det rätta.
Om det komme till makten, skulle de, som nu styras, få sitta i rådsalarna.
Det skulle draga fram genom världen som en plog med skarp egg, och det, som nu ligger ofruktbart i djupet, skulle då bära skördar.»
Dock innan dessa rufvande planer kommo att utföras, anlände första dagarna af mars 1896 underrättelsen om slaget vid Adua.
Italienarna hade blifvit slagna, och flera tusen af dem voro döda eller fångna.
Några få dagar senare blef det ministerskifte i Rom.
Och den man, som nu kom till makten, kände fruktan för sicilianarnas vrede och förtviflan.
För att försona dem lät han lösgifva några af de fängslade socialisterna.
De fem, som man trodde, att folket mest längtade efter, blefvo frigifna.
De voro Da Felice, Bosco, Verro, Barbato och Alagona.
Ack, donna Micaela försökte att vara glad, då hon fick veta detta.
Hon försökte att ej gråta.
Hon hade trott, att Gaetano var i fängelse, därför att
Kristusbilden skulle få bryta ned hans fängelsemurar.
Han var ditförd af Guds nåd, därför att han skulle nödgas böja sitt hufvud för Kristusbarnet och säga:
»Min Herre och min Gud».
Men nu var det ej bilden, som befriat honom.
Han skulle komma ut samma hedning som förr.
Samma gapande klyfta skulle alltjämt finnas emellan dem.
Hon försökte att vara glad.
Det var ju nog, att han var fri.
Hvad betydde hon och hennes lycka i jämförelse med detta!
Men så gick det med allting, som Diamante hade hoppats och eftersträfvat.
Den stora öknen var mycket grym mot den stackars oasen.
I Palermo.
Ändtligen, ändtligen, klockan är ett på natten.
De, som äro rädda att försofva sig, stiga upp ur bädden, kläda sig och gå ut på gatan.
Och de, som hafva suttit och hängt öfver caféborden ända tills nu, rusa upp, då de höra steg ljuda mot stenläggningen.
De skaka dåsigheten ur kroppen och skynda ut.
De blanda sig i den snabbt tillväxande folkströmmen, och den tröga tiden börjar gå litet fortare.
Ytligt bekanta människor trycka hvarandras händer med varm hjärtlighet.
Det märks, att det bor samma hänförelse i alla hjärtan.
Och de orimligaste människor äro ute, gamla universitetsprofessorer och förnäma ädlingar och fina damer, som annars ej sätta sin fot på gatan.
De äro alla lika glada.
»Gud, Gud, att han kommer, att Palermo nu skall få honom tillbaka!» säga de.
Palermostudenterna, som ej hafva vikit från sitt vanliga högkvarter i Quattro Canti på hela natten, hafva förskaffat sig facklor och kulörta lyktor.
De skulle ej tändas förrän via fyratiden, då den väntade skulle komma, men inemot klockan två börjar en och annan pröfva om hans fackla brinner bra.
Då tända de allesammans och hälsa ljuset med vivarop.
Det är omöjligt att stå i mörker, då så mycken glädje flammar inom en.
På hotellen blifva de resande väckta och uppmanade att stiga upp.
»Det är fest i Palermo i natt, o signori!»
De resande fråga för hvem.
»För en af socialisterna, som regeringen har frigifvit ur fängelset.
Han kommer nu på morgonen med ångbåten från Neapel.» — »Hvad är det för en man?»
— »Han heter Bosco, och folket älskar honom.»
Det är ett sysslande öfver allt i natten för den väntades skull.
En af getherdarna på Monte Pellegrino håller på att binda små bellisbuketter, som hans getter skola bära i halsbandet.
Och som han har hundra getter, och alla bära halsband . . .
Hans getter kunna ej vandra in i Palermo nästa morgon utan att vara smyckade dagen till ära.
Sömmerskorna hafva måst sitta vid arbetet ända till midnatt för att få färdiga alla nya klädningar, som skola på denna morgon.
Och då en sådan liten sömmerska har slutat att arbeta för andra, så får hon lof att tänka på sig själf.
Hon sätter ett par plymer till i hatten och reser bandrosetten alnshög.
I dag måste hon vara vacker.
Hela långa rader af hus börja illumineras.
Här och där kastar man upp en raket.
Lustbomber fräsa och knalla i hvartenda gathörn.
Blomsterhandlarna utmed den långa Via Vittorio Emanuele få sina butiker tömda gång på gång.
Ständigt, ständigt mer af de hvita orangeblommorna!
Hela Palermo är uppfylldt af den söta orangedoften.
Portvakten i Boscos hus får ej ro ett ögonblick.
Praktfulla tårtor och tornhöga buketter vandra oupphörligen uppför trapporna.
Och där komma hälsningsverser och lyckönskningstelegram.
Det vill aldrig taga ett slut.
Den stackars bronskejsaren på Piazza Bologna, den stackars fule Karl den femte, som är förgrämd och mager och eländig som San Giovanni i öknen, har på något outransakligt sätt fått en blombukett i handen.
Då studenterna, som stå på Quattro Canti, alldeles i närheten, få höra talas om detta, draga de upp till kejsaren i ordnadt tåg, lysa upp honom med sina facklor och höja ett lefverop för den gamle despoten.
Och en af dem tar hans bukett om hand för att lämna den till den store socialisten.
Därpå draga studenterna ned till hamnen.
Långt innan de komma dit, äro deras facklor utbrända, men det bry de sig ej om.
De komma med armarna om hvarandras hals, högt sjungande och stundom afbrytande sången för att ropa: »Ned med Crispi!
Lefve Bosco!»
Så kommer sången i gång på nytt igen, men blir åter afbruten, därför att de, som ej kunna sjunga, slå armarna om sångarna och kyssa dem.
Gillen och skrån vimla fram ur stadsdelar, där samma handtverk drifvits i mer än tusen år.
Där komma murarna med sin musikkår och fana, där komma mosaikarbetarna, där komma fiskrarna.
Då föreningarna mötas, hälsa de hvarandra med fanorna.
Stundom ge de sig tid att stanna och hålla tal.
Då talar man för de fem frigifna, de fem martyrerna, som regeringen nu ändtligen skänkt Sicilien åter.
Och hela folkmassan ropar: »Lefve Bosco! Lefve Da Felice!
Lefve Verro!
Lefve Barbato!
Lefve Alagona!»
Men om någon, som fått nog af lifvet på gatorna, kommer ned till Palermos hamn, stannar han och frågar: »Hvad är detta för ett ställe?
Madonna Santissima, hvart är jag kommen?»
Ty han har väntat sig, att hamnen ännu skulle vara öde och mörk.
Men alla båtar och skutor i Palermos hamn hafva blifvit tagna i beslag af olika sällskap och föreningar.
De drifva omkring i hamnen, rikt behängda med kulörta venetianska lyktor, och i hvarje ögonblick uppsändas från dem stora raketbuketter.
Öfver de grofva tofterna har man bredt präktiga mattor och draperier och på dessa sitta damerna, de vackra Palermodamerna, klädda i ljust siden och skiftande sammet.
De små farkosterna glida omkring på vattnet än i stora klungor, än skiljande sig åt.
Från de stora fartygen höja sig master och rår fullsatta med vimplar och lyktor, och de små hamnångarna fara fram öfver vattnet med blomstervirade skorstenspipor.
Under alltsammans ligger vattnet och blänker och speglar och återkastar, så att skenet från en lykta blir till en hel ljusström, och dropparna, som falla ned från årorna, blifva till drypande guld.
Men rundt om hamnen stå hundratusen, hundrafemtiotusen människor, helt yra af glädje.
De kyssa hvarandra, de höja glädjerop, och de äro glada, glada.
De veta ej till sig af glädje.
Det är många af dem, som måste gråta.
Eld, det är glädje.
Det är godt, att man kan tända eldar.
Där lågar plötsligen en stor flamma uppe på Monte Pellegrino, alldeles öfver hamnen.
Sedan uppstiga väldiga lågor från hela den taggiga bergmur, som omger staden.
Det lågar på Monte Falcone, på San Martino, på De tusendes berg, där Garibaldi kom tågande.
Men långt ute på hafvet går den stora Neapelångaren.
Och på ångbåten finnes Bosco, socialisten.
Han kan ej sofva på natten.
Han har gått upp ur hytten och ströfvar fram och åter på däcket.
Och så kommer hans gamla mor, som farit till
Neapel för att möta honom, upp ur sin hytt för att hålla honom sällskap.
Men han förmår ej tala med henne.
Han tänker på att han snart skall vara hemma.
Ah Palermo, Palermo!
Han har suttit i fängelse i mer än två år.
Det har varit två år af kval och längtan.
Och har det gagnat något?
Det är detta han vill veta.
Har det varit af gagn, att han varit saken trogen och gått i fängelse?
Har Palermo tänkt på honom?
Har hans lidande vunnit saken en enda anhängare?
Hans gamla mor sitter sammankrupen i kajuttrappan och ryser i nattkölden.
Han har frågat henne, men hon vet ingenting om sådant.
Hon talar om den lille Francesco och den lilla Lina, hur de vuxit.
Hon vet ingenting om det han kämpar för.
Men nu kommer han fram till modern, tar henne om handleden, för henne till relingen och frågar henne om hon ser något där långt borta i söder.
Hon blickar framåt hafvet med sina skumma ögon och ser blott natten, blott den svarta natten på hafvet.
Hon ser alls ej, att det sväfvar en eldsky öfver horisonten.
Så börjar han åter vandra, och hon kryper ned under skärmtaket.
Han behöfver ej tala med henne, det är glädje nog att hafva honom hemma igen efter endast två års skilsmässa.
Han var dömd att vara borta i tjugufyra.
Hon hade ej väntat att få se honom mer.
Men nu har kungen gett honom nåd.
Ty kungen är en god man.
Om han endast finge vara så god, som han ville.
Bosco går fram öfver däcket och frågar matroserna om de ej se guldskyn där framme vid horisonten.
»Det är Palermo,» säga sjömännen.
»Det sväfvar alltid en sådan ljussky öfver det om natten.»
Det kan ej vara något, som angår honom.
Han vill sätta sig in i att ingenting är gjordt för honom.
Han kan ju ej begära, att alla människor på en gång skola hafva blifvit socialister.
Men om en stund tänker han: »Det måtte dock vara något ovanligt på färde.
Alla matroserna samla sig framme i fören.»
»Palermo brinner,» säga sjömännen.
Se, det kunde det ju också vara.
— Det är därför att han lidit så förfärligt, som han väntar, att det skulle gjorts något för honom.
Men så se sjömännen eldarna på bergen.
Det kan ej vara eldsvåda.
Det måtte vara en helgonfest.
De fråga hvarandra hvad dagen heter.
Han försöker också tro, att det är något sådant.
Han frågar sin mor om det är festdag.
De hafva så många af dem.
Det dånande festbruset från den stora staden kommer dem till mötes.
»Hela Palermo sjunger och spelar i denna natt,» säger en.
»Det måtte ha kommit telegram om en seger i Afrika,» säger en annan.
Ingen har en tanke på att det kan vara för hans skull.
Han går och ställer sig i aktern för att ingenting se.