Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, det hände ett par gånger, att då Lina haft besök af någon qvinlig bekantskap, hon ännu sedan denna förafskedat sig satt qvar i förmaket på andra sidan om salen, dit också han då kunde begifva sig.
Men vanligen skyndade hon, förrän det kom dertill, in till de båda farbröderna och tog då, med smekande ord till båda, sin plats nära invid deras.
Isynnerhet sedan Märtha, som fordom ofta i qvällsstunden sprang öfver till Lina, en gång öfverraskat dem båda i sagde rum och dervid icke varit i stånd att dölja sin förtret, fruktade
Lina dessa tête-à-tête’er, i hvilka hon förut icke sett annat än oskuld; ty hos Fredrik kunde ingenting oroande märkas, och att han fann sig road i hennes sällskap kunde också icke bedröfva henne – hon var qvinna.
Emellertid aftogo Märthas besök, och hennes mans tilltogo.
Magnus såg stundom ovänlig ut, och farbrodern smittades deraf, blef orolig, men visste ej rätt hvarför, ty Fredrik hade äfven fordom varit hvardagsgäst i huset.
Lina, som förut endast haft sin lilla glädje för sig, blef småningom uppmärksam på allt detta och lemnade nu ofta rummet, kort efter det Fredrik kommit, eller sökte redan på förhand skydd vid spelbordet, för att genast vid hans ankomst kunna fästa honom dervid, genom att öfverlemna honom sina kort.
Och dock fruktade hon att genom en alltför orolig försigtighet möjligen låta Fredrik ana något af hvad som föregick i hennes inre.
Så jagades den arma flickan af en ständig oro, fruktande att å ena eller andra sidan, genom ett för- mycket eller för-litet, förråda sitt hjertas hemlighet, hvilken det ända hittills lyckats henne att dölja för hvarje öga – så trodde hon åtminstone.
Ofta önskade hon, att Fredriks besök måtte helt och hållet upphöra – men till denna önskan tvang hon sig motvilligt.
Hvem är mäktig att styra en lättrörd fantasis drömmar, och hvem kan förtänka henne, att hon mången gång tillät den leka med föreställningar, huru allt «kunnat» vara annorlunda?
Och åter förebrådde hon sig dessa drömmar, anklagade sig sjelf och slöt med att återkomma till dem.
Följden af allt detta var, att hennes sinne småningom uppdrefs till den högsta retlighet.
Minsta anledning var tillräcklig att röja den i de fint purprade kindernas flämtande brand, och då hon sjelf var medvetande af denna förrädiska signaleld, skyndade hon vanligen att dölja den i ensamheten, der dock hennes upprörda själ icke fann ro, förrän den kämpat ut sina krafter och mattheten medförde en tvungen hvila.
Hennes tillstånd var ett barns, som plågas af spökrädsla, som med ljuset i handen står midt på golfvet och af den första blicken bakom sig tvingas att åter fruktande blicka åt motsatt håll samt alltmera förfärad fortfar med denna vexlande undersökning, utan att våga ett steg hvarken fram eller tillbaka, tills ångestsvetten frambryter, den darrande handen fäller ljuset, och endast den yttersta ansträngning förmår framkalla det räddande nödropet.
Ty vid detta försvinner den rädda omsorgen för tanken på hjelpande menniskors närhet, beslutsamheten återvänder och med den kraften att fly den förtrollade krets, inom hvilken fasan bundit den snabba foten.
Hos en ung qvinna, som hvarken störes af några stundens mer materiella omsorger eller af ett skiftande lif för salongens vidrigt små nöjen, kan en sådan själens sjukdom lätt slå rot och utvecklas.
En man, som deråt öfverlemnar sig, är svag och säkert en dagdrifvare eller en dålig versmakare.
Fredrik var båda delarne blott till hälften, ty sysslan tvang honom till någon sysselsättning, och versfabriken, som länge hvilat, kunde icke heller komma i flor under närvarande förhållanden, emedan jemte känslan af lidande en annan af ondt samvete låg tärande på själens djup, hvilken i sansade stunder för hans blick framhöll detta lidande såsom sjelfskapadt.
Det gifves i mannens lif tvenne rigtningar, som bestämma hans makt öfver eller beroende af passionen.
Han kan vara helt och hållet ingjuten uti sitt enformiga, dagligt återkommande lif, med vissa stunder för det machinmessiga arbetet på embetsrummet, vid pulpeten, handtverkarbordet eller plogen, andra för den lika stereotypformade hvilan vid boken, mat- eller spelbordet, glaset och pipan, eller i en fullkomlig själsdomning, vakans eller sömnens.
En sådan man är säker för passionen, ehuru ej i lika mån för en till passion vorden osed.
Detta lif är det vanligaste, ett obemärkt men ära värdt lif för nyttans värf, som ger god matsmältning, god sömn och godt samvete.
Entusiasten predikar förgäfves mot massans liknöjdhet och det materiella intressets öfvervigt; – vore alla hans gelikar, så egde det för menskligheten gagneliga intet fäste, ingen grund, hvari det kunde rota sig.
Men lika så fåvitskt är det af dessa lugnets älskare att fördöma ungdomens begär efter ett nytt och bättre och den ärelystne eller entusiastiske mannens sträfvanden att väcka ett gemensamt intresse, att reformera i vetenskapen och staten.
Ty funnes icke detta begär, dessa sträfvanden, så vore icke menskligheten hvad hon är, en evigt fortgående utvecklingsprocess, som väl aldrig skall frambringa ett drömdt fullkomlighets- och lycksalighetstillstånd, emedan sjelfva denna menniskoandens förmåga att utveckla sig redan är högsta fullkomlighet.
Denna sednare klass af menniskor är det, som af passionen kan gripas, ty dess verksamhet är icke en följd af blott yttre omständigheters kraf, utan af en upprörd själs svällande krafter.
Dock, kärleken till qvinnan har endast för ögonblicket enväldet i en sådan mans bröst.
Han har andra mål och andra syften, än blott stundens lycksalighet.
Familjelifvet kan vara honom lockande ljuft, dess kärleksfulla omhägnad en älskad fristad, en honom ensam tillhörig punkt, der han är oåtkomlig för de många fiendtliga krafter, han genom arten af sin verksamhet mot sig uppkallat – han kan ömt omvårda det, både af dessa orsaker och emedan inom detsamma de förmågor uppammas, som en gång skola fullfölja hans påbegynta verk – men också blott detta, intet annat är honom familjen.
– Derföre har äfven könskärleken en underordnad roll i hans hjerta.
För den skall han hvarken skjuta eller dränka sig.
Hvar vill då kärleksromanen söka sina hjeltar?
Största delen af männer älskar för mycket sin lugna ro, för att låna sig dertill.
Den öfriga delen af dugligt manskap har vigtigare affärer att tänka på.
Så återstå endast ynglingarne och bland män oduglingarne, och alla beskäggade romanhjeltar höra mer eller mindre till den sednare klassen.
En klok qvinna är aldrig belåten med en ynglings kärlek, utan uppsöker kärlekspiltar bland männen och finner blott sagde oduglingar villiga.
I verkligheten göra således desse lycka hos fruntimren, emedan de utan förbehåll låna sig till kärleksgycklet; – under en författarinnas händer stufvas de upp till hjeltar, hvilkas mod bevisas vid en eldsvåda eller i sjönöd, samt deras karakter uti prat och trogen kärlek för en öfvermensklig docka.
För öfrigt hafva de fullt upp af pengar och tid, ega sköna hästar att sitta väl uppå, kappor att drapera sig med en stormig natt, dagar och nätter att löpa i skog och mark, år och vexlar att göra utrikes resor; med ett ord, de duga till allt, utom för mannens egentliga bestämmelse.
Om äfven det föregående icke visat, att Fredrik i flera fall icke var ett mönster bland män, så skulle den enda omständigheten, att han älskade Lina och gaf det tillkänna, bryta stafven öfver hans mannavärde.
Ty han hade också ingått giftermål blott af kärlek, ehuru icke ens denna rätt var hans första kärlek.
Nu visste han, att han spelade falskt spel, men han var för svag att sluta, lemnade sig först deråt af vanlig fåfänga och eröfringslust och bedrog småningom sig sjelf med nya teorier öfver sin känsla och dess förhållande till föregående dylika.
Dock var han i hennes frånvaro rätt lugn, och då han sökte henne, skedde det med lust att skåda in i hennes känsloverld, af ett visst behag att vara henne nära – nog af, det skedde och gaf nöje.
Till beskaffenheten af hennes känslor kunde han snart ana, ty man ser lätt hvad man vill se; men hans fåfänga ville hafva visshet, och derföre kunde han ej skona henne.
Då hon lemnade balen – blef han emellertid qvar, satte sig till ett spelbord och lät resten af natten förgå, glad att han befriades från att tänka hvarken öfver ett eller annat ämne.
Ty första intrycket måste vara förbi, förrän menniskan genom sofismer kan bemantla en handling och för sig sjelf bevisa, att det svarta varit hvitt.
Men stunden för eftertanken kommer förr eller senare, ty hon kan icke undfly sig sjelf.
Endast rastlös verksamhet kan för en tid afvärja det aggande minnet och med detta nödvändigheten att låta det förflutna åter genomgå en granskning, att ifrån dess anklagelser fria det oroliga sinnet.
– När spelet var slut och natten var liden, sökte Fredrik förgäfves efter möjligheten att undslippa hemmet och det förhatliga mötet med sitt eget Jag; men han tillhörde ännu för mycket ordningens män för att finna en sådan.
Dock, redan innan han hann sitt hem, hade han flerfaldiga gånger i tankarne genomlupit aftonens händelser.
Han började och slutade med att finna dem oundvikliga, och ett beslut för framtiden började han finna lika nödvändigt.
Men någon förtjusning öfver sin lycka kände han besynnerligtvis icke.
Också var han för gammal att fälla tårar öfver sin olycka.
– Hans själstillstånd liknade derföre på ett hår när en fullkomlig domning, under hvilken han såg hvad som måste komma, och liknöjd gick det till mötes.
Det enda, som hindrade dess likhet med en domning, var tanken på det närmast förestående, på hvad som skulle möta honom i hemmet.
Redan hade han satt nyckeln i portlåset uti ett af de stora husen vid mynningen af Götgatan, då han åter hastigt drog den tillbaka, vände om och gick med dröjande steg Brunnsbacken utför, till höger nedåt Stadsgården, stadnade nere vid kajen och såg forskande upp mot en af de glada våningarne, med den vackra utsigten öfver hamnen och alla dess omgifningar.
Han såg verkligen ännu ljus lysa ur ett välbekant fönster, och det lyckades honom att vagga sig in i drömmar, smickrande och värmande.
Men en nordlig vind dref snödigra moln öfver himmeln, och vågorna sqvalpade så ödsligt mellan vedskutorna vid stranden, under det dessa mullrande gnedo mot kajen, och deras bommar gnisslande och knarrande svängde sig på sina hakar.
– Och en älskare är menniska som en annan, vore han än aldrig så kär.
Ingen skön svärmerska kan derföre vredgas öfver, att Fredrik efter 7 à 8 minuter (två mera, än af en älskare förnuftigtvis kan begäras) fann vädret fördömdt ruskigt och kallt och med snabba steg begaf sig hemåt – han kunde ju dock vid tillfälle säga, att han ännu klockan tu på natten sett ljus lysa ur besagde kammare.
Derhemma hade han det säkert varmt?
– Ja, men han beslöt dock att i morgon förvandla sitt eget rum till en extra sängkammare, för att ej störa någon, då han framdeles hemkom så sent som nu, och för att – hafva varmt.
Men menniskan är full af motsägelser, och en ännu ung skön qvinnas grannskap gör aldrig en mans blod till ett ishaf – må hon vara älskad eller icke.
Följande dagen, menar man, sysselsattes han endast af tanken på henne, som blödande stridde med sitt eget hjerta, för att der få plats för något annat än honom.
Nej, han hade efterliggande arbete för sin tjenst, han hade embetsrummet, han hade en öfverenskommelse för qvällen med sina vänner.
Till att bryta denna hade han väl kunnat finna skäl; men hvad skulle han väl göra?
Det var ju bäst att lemna henne tid att lugna sig, för att ej i förtid förråda hvad som borde vara blott deras hemlighet.
Dock hörde han i förbigående åt hos tjenstfolket, huru mamsell mådde, och helsade ödmjukast.
Så satt hon, den blonda, blek och drömmande på sin vanliga plats, ett stycke från de båda vännernas schackbord, såg ofta upp för att möta deras blickar med ett svagt leende, för att sjelf forskande gifva akt på Magnus, som, efter hvad hon hörde af den brummande farbrodern, än lemnade en häst ogarderad, än förde en löpare i pris, samt för att fruktande lyssna, om ej någon hördes komma i tamburen.
Men ingen kom – det var väl, det var illa – ja illa, ty det var kallt, och dock väl, ty Magnus såg så vaksam ut, fastän han blundade för spelet.
Intet störande inträffade, och hon blef småningom lugnare.
Magnus började snart slå ikring sig med infall, så att hon omöjligen kunde veta hvar hon hade honom.
Blott när han en gång sade:
«akta damen, bror!» då spratt hon till; och då deras blickar möttes, var hans genomträngande skarp.
Farbroderns lugna svar:
«hon är förlorad, du får ta henne», jagade henne ur rummet, utan att hon vågade se upp på Magnus, som endast såg hennes hand lätt darra, då hon tog af ljuset.
Hans ord:
«för tornet emellan!» hörde hon efter sig ute i salen.
En stund på hennes eget rum gaf den vanliga qvinnotrösten – tårar.
Hon åter med de mörka lockarne, hon satt i sitt ensliga hem, hvilket den lilla dottren, som lekte i soffan bredvid henne, icke förmådde göra trefligt.
Hon tänkte på många dagar, men isynnerhet på gårdagen, om hvilken hennes man svarat så fåordigt, till deltagande uti hvars fest han icke med ett ord sökt öfvertala henne, sedan hon yttrat, att hon der «af ingen skulle saknas» – och på denna dag: hvar han nu vistades?
om han alls kom ihåg hemmet? o. s. v.
Morgondagen skulle bringa mera reella anledningar att tänka – och tala; ty i dag hade mannen ännu icke vågat det afgörande steget, att byta om sängkammare.
Följande dag skedde det verkligen; men lyckligtvis kunde hon ännu icke tänka derpå.
Äfven trösten att klaga sin nöd för ungdomsväninnan var henne nu betagen.
Hon visste väl ej sjelf hvarföre, men så snart hon tänkte derpå, intogs hennes sinne af en bitterhet, hvars rot säkert var harmen öfver mannens trefnad i väninnans sällskap, hvilket han väl föredrog framför hennes, efter han så ofta gick dit, under det hon längtande satt hemma.
«Mamma du, hvar är pappa?» frågade den lilla.
«Pappa är borta – borta från oss,» svarade hon, och orden följdes af några strida, tillrande tårar, såsom första åskslaget häfver den elektriska spänningen och låter spridda regndroppar smattrande störta ned från det längtande molnet.
Och han, för hvilken dessa tårar runno – han sjöng just nu i det glada laget:
«Flickor, vin och kort hvar dag!
Min förtröstan bygger jag
På den fasta borgen.»
Som vanligt sutto farbrodern och Magnus en afton åter tillsamman.
De hade nyss slutat sin tidningsläsning, och samtalet angick hvarjehanda dagens nyheter.
Bland befordringarne förekom också en, som träffat en gammal skollärare, hvilken efter fem och trettio års bråk i skolan fått ett regalt pastorat.
Detta gaf Magnus anledning till följande tirad:
«Ändtligen har då den hedersmannen gjort ett steg närmare himmelen, än skolan i Skara är belägen, det vill säga, han har från arbete för jorden gått öfver till ett otium sapientis, till arbete för himmelen.
Jag känner ännu en rysning öfver hjessan, då jag ihågkommer huru hans väldiga hand begrof sig i min unga lugg, under det han repeterade sitt typsas, typsåsa, typsan, hvilket icke som det borde fanns derunder, och för hvarje genus lät mig nicka, så att hakan slog emot bröstet.
Det är blott förunderligt, att man har en så utomordentlig aktning för en skollärares förmåga, så att man ännu tilltror hans arm efter slika trettiofemåriga öfningar nog kraft att fösa en hel bondförsamling till himmelriket, fastän Luther påstår, att dess håg prompt står åt det motsatta hållet.
Verkligen sätter det icke kronan på all den utmärkelse, hvarmed samhället i öfrigt omfattar ett lyckones barn till pedagog.
Jag vill ingenting nämna derom, att han mer omsorgsfullt än någonsin munkarne hålles till de tvenne löftena om fattigdom och kyskhet.
Att han möjligen kan skaffa sig ett par stöflar om året, men icke en rock, ty den skulle stundom sluka hans halfva lön, att han äfven såsom rektor icke kan föda en hustru under fyratio år, allt detta anser jag verkligen för småsaker.
Men att man så omsorgsfullt undvikit allt, som kunde leda honom från en sann ödmjukhet, det är en sak, som ej nog kan lofordas.
Andra svaga dödliga lockas och tubbas till fåfänga och verldsligt sinne med ordnar, titlar och tacksägelsebref, flutna ur pennan på en gås, hvilken blifvit à la daube i sjelfva hofköket, ja hvars vingben kanske suttit mellan monarkens egna tänder – och jag vill se det sinne, som ej skakas af en sådan fläkt från samhällets höjder.
Men när har bror sett eller hört, att man med sådant velat bringa en skollärare på fall.
Hvarje annan embetsman kan vidare, om han eljest har bekantskap med någon kammarjungfru vid hofvet, sluta såsom president eller general eller dylikt.
Men en skollärare kommer aldrig längre än till rektor eller lektor, det vill säga ungefär till samma förmåner, på anseendet när, som presidentens kammartjenare.
Detta kunde väl för mången vara en farlig höjd, men man måste klassen till ära medge, att man sällan sett en skolman på den svindla.
Kanske uppehålles han här af den filosofi, han medfört från universitetet, hvilken man alltid ser svart på hvitt i hans magistersdiplom.
Dock ingen undgår sitt öde.
Under skepnaden af ett pastorat lurar det också ofta på den utmagrade skolmannen, för att göra honom mången annan högtuppsatt jemlik, som fått en syssla, hvilken han ej kan sköta.
Dock skulle jag för min del gerna taga saken från en mindre ofördelaktig sida.
Under det nemligen fattige och hungrige benrangel i allmänhet endast få löfte om godt hull på hinsidan grafven, så synes man vilja inbilla skolmannen, att han tillhör de honoratiores, hvilka böra komma dit i presentabelt skick, och hvilka man derföre här bör göda; hvarföre äfven han på sistone sättes till smörtunnan.
Det är dock olyckligt, att hans käkar oftast genom bristande vana att tugga något blifvit odugliga, och han får hålla sig till det bedröfliga alternativet att blott trösta sig sjelf med sin egen lära, medan en äkta prest, som väger sina aderton lispund, med verkligt eftertryck kan trösta andra och tala om den fattiges och hungrandes tillkommande lycksalighet.
Så kan den lycklige pedagogen lyckligt undgå äfven denna sista frestelse, isynnerhet om han oftare är i tillfälle att buga sig för högvördigste herr biskopen och hans nåd landshöfdingen – båda hans gamla lärjungar.
Mången har med stor heder genomgått den, men jag ämnar, som bror vet, icke våga mig dit.
Eljest vore det besatt frestande att, sedan man i trettio år pluggat in vetande i ett par tusen små skallar och predikat sig hes öfver vetenskapens höga värde, ställa sig på en sådan der predikstol och säga:
’allt menskligt vetande, kära pojkar och flickor, är bara snack.
Dermed kommer ni icke himmelriket, menniskans sanna mål, en half tum närmare.
Aristides, Themistokles, Sokrates, Seneca, alla dessa, som jag narrat er att beundra och älska, de hafva alla farit, ni vet väl hvart, ty förgjordt hett är der, och den sämsta methodist, som omvändt sig i går, har större anspråk på himmelens salighet, än alla hedendomens ädle män tillsammantagne.
– Det vore frestande, allt det der; men hellre stadnar jag – – här och dricker det glas, som Lina är så söt och bjuder mig,» – fortsatte han, då hon nu just steg in med tvenne glas punsch på presenterbrickan.
Hon intog en plats vid samma bord, som de båda vännerna, och lyssnade, stundom leende, stundom uppmärksamt hvilande med arbetet, till deras diskurser.
Men de hade icke länge suttit så förtroligt tillsamman, förrän det ringde i tamburen.
Ofrivilligt spratt
Lina till vid ljudet, och då Fredrik i salen hördes samtala med farbrodern, som gått honom till mötes, dref pulsarnes ökade slag hennes blod sjudande het i de minsta ådror, och hennes röst darrade, då hon på Magni fråga: «om hon läst Goethes ’Wahlverwandtschaften’, hvarom männerne nyss talat», enstafvigt och dröjande svarade: nej.
Hon var oändligen ljuf, der hon satt, med förvirringen målad på kindernas skära väfnad, med ögonlocken nedslagna för att dölja ögats afundsjuka fritalighet om hvad de ljust purprade, slutna läpparne ville förtiga, ehuru en kring dem gjuten fin skugga af vemod redan röjt, att de icke bevarade hemliga fröjder.
Fredrik kunde med möda vända blicken ifrån henne, ehuru han visste, att den om möjligt skulle öka hennes rodnad, och då han slutligen lyckades göra våld på sig sjelf, mötte hans blick Magni mörka och allvarliga, hvilken gnistrade ur ett ansigte bistert och kallt som en februaridag vid några och trettio grader.
Men den bistra minen upplöste sig snart i ett leende, liknande en sådan dags aftonrodnad, då skärande isfläktar hvina öfver fältet, hvilka likasom med nålar stinga vandrarens kind och spränga huden på hans stela läppar.
Fredrik kallade detta leende i sitt sinne för djefvulskt.
«Vi talade just om die Wahlverwandtschaften,» – sade Magnus med en besynnerlig tonvigt, som förmådde Lina att, glömmande sig, nyfiket se upp på honom, ehuru hon fann blott en mild, faderlig blick och hörde tonen sänkas, då han fortfor: «Den boken är visst ett stycke skön konst; men en äkta man såsom kärlekshjelte måste alltid blifva en äkta vräkling.
Det fordras antingen mycken obekantskap med hvad en man är, eller också en synnerlig anledning att bemantla hans omanlighet, då man företager sig att låta honom såsom gift älska en annan än sin hustru och likväl vill göra honom till en ädel själ, ett manligt ideal.»
Lina satt nu åter så blek, som hade all den blod, hvilken nyss syntes sakna utrymme för sina våldsamt häfna böljor, plötsligt frusit tillsamman i hjertats innersta.
Fredrik, som med ögonen oroligt följde denna förvandling, vågade icke ett ord derom eller ett ord till svar på hvad Magnus sagt.
Endast farbrodern, ehuru han af dennes ovanliga häftighet märkte till någon förstämning, upptog frågan.
Men tillfällen finnas, då en förening slutes utan parternes fria samtycke, och då ingendera af dem kan svara för en möjlig böjelse i framtiden.
«Ja, det gifs sådana fall; men den man, som lånar sig åt dessa förbindelser, visar en omanlig uselhet, och då han sedan öfverlemnar sig åt en annan böjelse, lägger han endast en ny svaghet till den förra.
Det må dock gå, om han har mod att gå till botten med saken, ehuru hårdt det än är, att för hans svaghets skull åtminstone en qvinna måste uppoffras; ty en förskjuten vill gerna ingen bra karl belasta sig med, om ej hennes f. d. man varit en komplett skurk.
Men hvad skall man säga om dem, som endast jaga efter en lek, hvilken smickrar deras fåfänga, obekymrade om de offer de göra.
Hederlige män äro då i jemförelse med dem de, som köpa sin laglösa glädje på torgen.
Desse föra pesten in i sin egen familj, men de skona åtminstone andras.
Det är klart, att en sådan blott lek är föraktlig, inföll ifrigt Fredrik; men – – han hejdade sig hastigt och tystnade.
«Det låter sig tänka, menar du, att lycksalighet i stället för olycksalighet är ett godt byte.
Men om en man en gång funnit den sednare, der han trott sig gripa den förra, hvem vill då låta inbilla sig, att ett nytt försök skall bära andra frukter? eller hvarpå stöder han sjelf sin öfvertygelse derom, om icke på en känsla, som redan en gång bedragit?
Hela qvinnoverlden erbjuder honom väl ett vidsträckt fält för nya experimenter, men ett och annat qvinnohjerta kan dock ega för mycket värde, för att blott tjena till ett försök och sedan bortkastas.»
Lina, som, förut nedtryckt af ängslan för stunden, nu nära döfvades af öfvertygelsen, att Magnus insåg allt, och af den belysning, han utan skonsamhet göt öfver förhållandet, uppsteg här häftigt och lemnade rummet, utan att våga en blick på någon annan af sällskapet, än på farbroderns lugna och vänliga anlete – det var en tröstande blick; ty ingen tröst öfvergår den, som strålar ur ett välbekant, kärt och kärleksfullt menskligt öga.
– Fredrik, som blott i varma önskningar vågade följa henne, skulle kanske haft något att säga, om hon dröjt, men fruktade nu att med ett enda ord lemna Magnus anledning till ytterligare anfall.
I de bådas sinnelag mot denne fanns dock blott den enda likhet, att han upprört båda; men medan Fredriks inre gäste af bitter harm, flödade Linas af tillgifvenhet och böner om förlåtelse; och skulle de i denna stund varit ensamme, så hade hon kanske kastat sig till hans bröst och, såsom för en fader, för honom bekänt allt hvad hon hade på hjertat.
Magnus, som var lika belåten med att hafva talat i bådas närvaro, som med Linas aflägsnande, fortsatte, då ingen ville taga ordet, med en talande blick på farbrodern, i en mildare ton: