Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
§ I Egare eller innehafvare af jord, hvilka inom någon del af Riket Hypoteksförening önska bilda och (ill delaktighet deruti för ett belopp af minst En million Riksdaler Riksmynt sig tecknat, söke derå Kongl. Majits nådiga stadfästelse och ingifve derjemte ett i öfverensstämmelse med de i denna förordning stadgade grunder uppgjordt förslag till det reglemente, de i sådant afseende för sig antaga vilja. § 2.
Såsom delegare i Hypoteksförening må ej andra vinna inträde än de. som inom det område, föreningen omfattar, egare af sjelfständig jordlägenhet äro, och sin eganderätt dertill styrka; så ock innehafvare af lideikomiss-egendom, derest fideikommiss-stiftelsen egendomens inteckning och belåning medgifvit, eller Kongl. Majit funnit skäligt tillåtelse dertill meddela.
För jordegendom, som under någon stads domvärjo lyder, må ock inträde i Hypoteksförening kunna beviljas, derest genom bevis från stadens Magistrat styrkes, att den, sorn inträde sökt, till grunden egen, fri och ständig rätt innehar. 456 Expeditions-Utskottets Förslug• till underd.
Skrifvelse N:o 200 § 3.
Det värde, för hvilket jordegendom till delaktighet i Hypotheksförening må antagas, kan antingen efter bevillningstaxering eller efter särskild värdering bestämmas; och må delaktighet i föreningen för högst hälften af värdet kunna medgifvas; föreningens styrelse alltid ohetaget alt, efter sig företeende omständigheter, delaktighetens belopp, så i det ena, som i det andra fallet, derunder nedsätta. § 4.
Der delaktigheten efter särskild värdering bestämmes, må åbyggnaderna å egendomen ej i beräkning tagas.
Ej må eller i något fall jordegendom till delaktighet i Hypotheksförening antagas, der ej de för jordbrukets bedrifvande nödiga åbyggnader å densamma äro mot brandskada försäkrade i någon af de med vederbörlig stadfästelse försedda försäkringsanstalter inom riket. § 5.
En hvar, sorn, efter hvad ofvan är sagdl, eger eller innehar jordegendom, hvars värde, beräknadt vare sig efter bevillningstaxering eller särskild värdering, uppgår till minst 1,000 R:dr R:mf, vare till inträde i Hypotheksförening berättigad, der ej andra omständigheter det inträde skulle hindra. § K
Delegare i vederbörligen stadfästad
Hypotheksförening vare berättigad att, i den mån tillgångar dertill kunna beredas eller förefinnas, från föreningen erhålla lån till högst det belopp, för hvilket han till delaktighet i föreningen, enligt ofvan bestämda grunder, blifvit antagen, såvida han uti den såsom grund för delaktigheten godkända egendom vederbörlig inteckning af det sökta lånet, och andra erforderliga bevis, efter hvad derom i § 10 sägs, företer. § '•
Det delaktighetsbelopp, för hvilket delegare i Hypotheksförening vid sitt inträde deruti antagen blifvit, må sedermera kunna, efter behörig ytterligare utredning angående egendomsvärdet, i mån deraf antingen höjas eller minskas, och belåningsrällen derefter lämpas; egande Hypotheksförening de närmare grunderna härför uti sitt reglemente bestämma. § 8.
På flera under särskildt bruk varande, för delaktighet i Hypotheksförening godkända, samma lånsökande tillhörande jordegendomar, må antingen ett samfäldt eller särskilda lån kunna beviljas.
Sökes samfäldt lån, varde likväl i skuldebrefvet och teekningshandlingen utsatt del belopp, för hvilket hvarje sådan egendom eller lägenhet särskildt skall häfla. § 9. Expeditions-Utskoitets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:u 200. 257 § 9.
Lån till delegare i Hypoteksförening må ej till det i § 6 bestämda belopp, utan mot första inteckning i uppgifven egendom, kunna beviljas.
Derest egendomen förut är med laga inteckning lill säkerhet lör annans fordran behäftad, och sådan inteckning ej på föreningen i vederbörlig ordning öfverflytlas, eller till förmånsrätt efter det hos föreningen sökta länet tillbakasältes; varde "det lånebelopp, som eljest hade kunnat på samma egendom beviljas, med så stor del minskadi, som motsvarar hufvudstol med derå beräknad tre års ränta af den äldre intecknade gälden. § io.
Utom hvad angående inteckningssäkerheteu nu är sagdt, åligge ock delegare, som lån bos Hypotheksförening söker, att vederbörligen styrka ej mindre sin uteslutande rätt att den uppgifna egendomen ega eller besitta och med laga verkan inteckna låta, än ock, att lian hvarken såsom förmyndare, uppbördsman, eller i annan egenskap i någon sådan gäld eller förbindelse häftar, som, enligt lag, med förmånsrätt framför, inteckning utgå bör. § U. öfvergår egendom, som för lån, Hypotheksförening till säkerhet, intecknad är, genom ari', köp, eller pä annan grund, till annan egare eller laga innehafvare, vare denne pligtig, derest han länet behålla vill, alt inom ett är från den dag, han af egen domen egare eller innehafvare biel’, bos föreningens Styrelse sig, till lånets ölverlagande på sitt namn, skriftligen anmäla.
Försummas det, ankomme på Styrelsen alt, när den så skäligt linner, lånet uppsäga till inbetalning inom ett är, räknadt från uppsäg ningsdagen. § 12.
Om så inträffar, alt egendom, som
Hypotheksförening till säkerhet för meddeladt lån, stäldt pä viss, årlig afbetalning, intecknad är, under lånetidens lopp genom vanvård eller annorledes undergått sådan förändring, att full anledning (innes att säkerhetens framtida tillräcklighet betvifla, eller yppas andra omständigheter, som till minskning af säkerheten inverka; vare föreningens Styrelse pligtig tillse, huruvida lånet, antingen till bela beloppet, eller till större eller mindre del, efter omständigheterna, uppsägas bör till återbetalning inom eli är, räknadt från dagen för uppsägningen, såvida ej lånets innehafvare annan fullgod säkerhet i jordegendom, till fyllnad i den förra, lemna kan. § 13.
På lån, som, stäldt på viss ärlig afbetalning, till delegare i Hypotheksförening utgifves, må ej högre ränta än fem för hundrade om året bestämmas.
Årlig afbetalning på hufvudslolen skall minst utgöra tre fjerdedels procent.
Såsom bidrag lill förvaltningskostnadernas bestridande erlägge dessutom hvarje låntagare årligen en fjerdedels procent af sitt lånebelopp.
Prat. 1859 $ 1800. 10 Sund. 1 Afd. 2 Band.
Suppl. 33 258 Expeditions-Utskottets
Förslag tili underd.
Skrifvelse N:o 200.
Befinnes detta bidrag något år understiga livad ändamålet påkallar, varde bristen uppförd i särskild lörskollsräkning, oell beslute delegarne vid nästa bolagsstämma, huruledes bristen fyllas skall.
Uppgår denna brist till en fjerdedels procent af upplånta beloppet, må den ej öfver ett år balanseras, och varde då, genom förhöjning af bidraget, till förvaltningskostnadernas ersättande fylld. § 14.
Försummar delegare, som lån erhållit, alt på behöriga, uti Hvpotheksföreningarnes reglementen utsatta, tider full liqvid af ränta, årlig afbetalning pä hufvudstolen och bidrag till bestridande af förvaltningskostnaderna lill föreningen verkställa; ege Styrelsen hvad sålunda förfallet är, sednast vid nästa sammankomst, genom lagsökning utkräfva låta, och vare derjemte den försumlige pligtig alt från oell med förfallodagen dröj sm åls räu la å bela det förfallna beloppet, efter en half procent lör månaden, erlägga. § 15.
Delegare, som lån i Hypoteksförening ej sökt, vare likväl pligtig att på det delaktighetsbelopp, för hvilket han i föreningen ingått, hvarje år, räknadt från inträdesdagen, till föreningen, så vida ej derom annorledes i dess reglemente bestämmes, inbetala lika stor procent, som den, hvarefter årlig afbetalning å hufvudstolen af låntagande delegare skall fullgöras, och ege lian ä dessa insättningar tillgodonjuta lika stor ränta, som den, låntagande delegare lill föreningen inbetala; börande likväl räntan vid hvarje års utgång till hufvudstolen i räkning läggas, till dess alt den uppgått till det belopp, för hvilket han i föreningen delegare är, hvarefter ytterligare insättning och ränteberäkning skola upphöra, och beloppet af den då upplupna summan till hans förfogande ställas. § 16- Vill delegare, som i Hypoteksförening lån erhållit, mot återbetalning af lånet derifrån utträda, eller större årlig afbetalning å hufvudstolen, än den i § 13 bestämda, verkställa, ankomine på bepröfvande af föreningens Styrelse, huruvida sådant medgifvas kan.
Ej må utträde beviljas, eller större än fastställda årliga albelalningar å hufvudstolen medgifvas, utan så är, att Styrelsen, under noggrann! iakttagande deraf, att den säkerhet i jordegendom, som för de å föreningen häftande lån och deraf härflytande förbindelser ullofvad blifvit, ej må förminskas, finner sig kunna de äill inbetalning erbjudna medlen utan ränteförlust emottaga, eller mot enahanda vilkor, som tillförene, använda. § 17- Önskar delegare, som lån ej sökt, frän flen förening han tillhörer, utgå tidigare, än i § 15 sägs, gore derom tillsägelse bos föreningens Styrelse ett år förut, och ege sedan sina insättningar med derå lill ulträdesdageu upplupna, i räkning påförda räntor utbekomma.
Exp e di zions- l!
Is kol.tets Förslag till under d. Skrifvelse N:o 200.
259 Försummar sådan delegare att föreskrifven inbetalning på bestämd tid fullgöra, varde del så ansedt. som hade han om utträde tillsagt. § 18.
Delegare vare för föreningens förbindelser ansvarige, en hvar i mån af sin delaktighet; dock må af delegare, som endast, insättningar gjort, denna ansvarighet ej kunna ulkräfvas utöfver det kapitalbelopp, som, då sådan ansvarighet skulle ifrågakomma, för en hvar af dem finnes vara i föreningen insatt. § 19.
Hypoteksförening, som efter utfärdandet af denna förordning hildas, vare pligtig ali såsom deltagare i Allmänna Hvpotheksbanken ingå och, i fråga om sina upplåningar, sig i alla delar lill efterrättelse ställa hvad derom uti den angående nämnde bank ulgifna nådiga Förordning af denna dag finnes sladgadf.
Detsamma gälle ock för redan befintliga Hypotheksföreningar i afseende å de upplåningar, som hädanefter af deras ändamål påkallas. § 20.
Hypoteksförening, som hädanefter bildas, ege ej rätt att annan utlåningsrörelse bedrifva, än som består uti de för dess räkning af elier genom Allmänna Hypotheksbanken upplånta medlens fördelning på föreningens lånsökande delegare.
De medel, som till Hypoteksförening af dess delegare i och för erhållna lån eller såsom insättningar inbetalas, skola lill Allmänna Hypoteksbanken insändas, att der i räkning föreningen lillgodoföras och, så vidt omsländigheterne det medgifva, förräntas. § 21.
Hvad i nästföregående § är sagdt gälle ock för redan bildad Hypoteksförening, som i Allmänna Hypoteksbanken såsom delegare ingått, i hvad angår föreningens verksamhet i sådan dess egenskap.
I fråga deremot om de medel, som till sådan förening inflyta i och för liqvider af eller såsom inbetalningar på äldre lån, dem föreningen i eget namn upptagit och för hvilka den allena ansvarar, äfvensom i fråga om medel, som al i föreningen redan befintlige icke-låntagande delegare inbetalas, samt medel, som lill dess reservfond höra, må det förblifva vid hvad i sådant afseende i det för föreningen gällande reglemente nu är stadgadt. § 22.
Af det förvallnings-koslnadsbidrag, som, enligt § 13, låntagande delegare i Hypoteksförening bör till föreningen erlägga, skall lill Hvpotheksbanken, för bestridande af dess förvaltningskostnader, årligen inbetalas af hvarje Hypoteksförening, som i banken undfått lån, en åttondedels procent, beräknad på det lånebelopp, föreningen från banken erhållit. 260 Expeditions-Ulskottets Förslag till unden].
Skulle Hypotheksbankens förvaltningskostnader något år icke kunna genom delta bidrag och öfriga, för andra ändamål ej alsedda, tillgångar betäckas, åligge det samtlige i banken delegande Hypotheksföreningar ali, i förhållande till hvarderas lånebelopp, genom förböjdt lörvallningsbidrag, fylla bristen. § 23.
De närmare föreskrifter, sorn vid förvaltningen af Hypoteksförening.? angelägenheter skola till efterrättelse lända, upptagas i det reglemente, föreningen, enligt hvad i § 1 sägs, eger uppgöra och Kongl. Maj:t till nådig pröfning och stadfästelse underställa; och svaren ledamöterne i Hypotheksförenings Styrelse, en för alla och alla för en, för de beslut rörande föreningens förvaltning, till hvilka de med sin röst bidragit. § 24.
De Reglementen, som lör redan bildade Hypotheksföreningar blifvit uppgjorda och fastställda, komma att fortfarande tjena till iakttagande i allt, sorn rörer förvaltningen af de angelägenheter, hvilka med de af dessa föreningar hittills upptagna län stå i sammanhang; men i hvad angår den upplåning, som af deras ändamål hädanefter påkallas och för hvilken de, på sätt förordningen om Hypoteksbanken föreskrifver, böra såsom delegare i denna bank ingå, galle äfven lör drin i alla delar lill eferrällelse hvad här ofvan i fråga om Hypotheksföreningars bildande är stadgadt.
E.vpedilions U tskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 201.
261 \:o 901.
Uppläst oell godkändt hos Ridd. och Adeln deri 27 Oki. ttitio.
Preste-Slåndct den 27 — — Borgare-Ståndet den 27 — — Bonde-Slåndet den 2« — — Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, i fråga om uppl,öfvande af Kongl. Förordningen den 20 November 1845, i afseende pä handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, rn. rn, (Lag-Utsk:s Bot.
N:is 36 och 59). S. A. K.
Likasom vid flera föregående riksmöten, har jemväl vid del innevarande yrkande blifvit hos Rikets Ständer framslälldl om u pp hä Iva tide af Kongl. Förordningen den 20 November 1845, i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, hvilken författning, som haft till syfte att förekomma oredlighet och bedrägerier, förmenats hafva verkat motsatsen af hvad dermed varit åsvftadt, i det den, genom de formaliteter, som den uppställt för skyddande af omförrnälda slags aftal, liksom gifvit sveket en anvisning att göra sig för lagen oåtkomligt.
Rikets Ständer hafva ej heller kunnat undgå att finna ifrågavarande lagstiftning i flera hänseenden felaktig.
1 juridiskt hänseende innefattar densamma i så måtto ett misstag, att den sladgar en emot lagstiftningen i öfrigt helt och hållet stridande grundsats, nemligen den, att dessa köpslut skola ej allenast upprättas skriftligen, utan äfven på flera sätt offentliggöras, en afvikelse från Handels-Balkens enkia föreskrifter om köp af lösegendom, som ej kunnat undgå att utöfva ett menligt inflytande på hela vårt rättssystem.
Och fastän de i författningen föreskrifna formaliteter icke innebära någon garanti för det i den skrifna handlingen omförrnälda a ('talets riktighet, vinna dock 252 Expeditions-lils ko (leIs Förslag till underd.
Skrifvelse IS: o SOI. genom iakttagande deraf, kontrahenterna den presumtion för sig, att allt är ärligt, intilldess motsatsen bevisas, i stället att, enligt de allmänna grunderna för all rättegång, skyldigheten alt bevisa köpets verklighet åligger den, som från utmätning vill värja egendom.
Men, delta oafsedt, är denna lagstiftning äfven i så målto felaktig, alt densamma, fastän yttersta orsaken dertill är att söka i ett af industrien framkallat sedligt behof, likväl för dettas tillfredsställande bestämt former, vid hvilkas användande man mäste göra sig skyldig till en osanning.
Med få undantag äro nemligen de s. k. lösöreköpen, äfven då de icke helt och hållet alstras af sveket, ej hvad de kallas och följaktligen borde vara, nemligen köp, utan pantsaltningar.
Detta röjer omisskänneligen, att ett behof förefunnits, alt begagna lösegendom såsom säkerhet för försträckning samt att, då derför erforderliga former ej varit stadgade, man nödgats på en omväg söka sitt mål.
Men det torde icke kunna bestridas, att äfven de sålunda förklädda pantförskrifningar innefatta en osanning eller ett svek, sorn af ifrågavarande lagstiftning i ganska väsentlig mån skyddas, och ensamt denna omständighet halva Rikets
Ständer trott vara ett tillräckligt skäl för hela författningens upphäfvande, helst en ofullständig lagstiftning torde vara vida att föredraga framför en, som verkar demoraliserande.
För öfrigt torde det ligga i sakernas egen natur, att om man undan rödjer de i lagen insmugna stöd för sveket, detta, icke längre stående på säker grund, ej skall våga uppträda lika djerft som tillförene.
Rikets Ständer, som, för afhjelpande af det allmänna behofvet, att under skydd af lagen kunna såsom betalningssäkerhet använda lösören i större utsträckning, än nu är medgifvet, i särskild underdånig skrifvelse till E. K.
Maj:t öfverlemna! en af Ständerna beslutad lag om underpant i lös egendom, hafva dock i sammanhang med frågan om upphäfvande af 1845 års omförmälde författning, ehuru oberoende deraf, funnit lagens stadganden i 7 Kap. 3 § Utsöknings-Balken, huru förfaras skall, då tvist uppstår om det, som vid utmätning undantagas bör, vara ofullständiga samt i behof af tdlägg och förtydligande.
I anledning deraf hafva Rikets Ständer beslutat förändrade stadganden härutinnan, hufvudsakligen öfverensstämmande med Lag-Beredningens förslag till Utsöknings-Balk och hvilande på den grundsats, att lös egendom presumeras tillhöra den, i hvars vård den finnes, intilldess bevisning om eli motsatt förhållande företes, af hvilken grundsats ock följer, att den, som vid utmätning gör anspråk å gods, som i gäldenärs bo finnes, är, såvida tvist derom uppstår, skyldig att uppträda såsom kärande och tvisten instämma.
Men Rikets Ständer hafva äfven ansett föreskrift böra meddelas om en sådan edgång, som nu är i 1845 års meranämnde författning stadgad.
Olämplig derstädes, emedan lagen derigenom sjelf kastar skuggan af half bevisning om oredlighet pä just de aftal, den skulle skydda, torde dock en sådan edgång lättare kunna försvaras sedan öfrige ofvanomförmälde kontroller blifvit undanröjda och då den föreskrifves i en ren utsökningslag, byggd på nyss uppgifna grund, samt den icke inskränkes till endast det fall, att ett köpslut uppgifves hafva egt rum.
Men konseqvensen synes fordra att samma föreskrift äfven blifver gällande, då tvist uppstår om bättre rätt till gods, som finnes i konkursbo.
Saknaden af ett sådant stadgande i gällande förordning om lösöreköp har vållat, att densamma vid flera tillfällen icke ansetts tillämplig vid konkurs; och behofvet af en uttrycklig föreskrift derutinnan blef ock af Högsta
Domstolen framhållit vid granskning är 1851 af ett då uppgjordt förslag till Konkurslag.
På grund af hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördt, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat dels en författning, hvarigenom förklaras, att Kongl.
Förordningen den 20 November 1845 i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens värd qvar - Expeditions-Utskotlets Förslag tilt anderd.
263 blifva, upphört att vara gällande, utom i afseende å de köp, med hvilka före den nja författningens kungörande blifvit så lörfaret, som i nämnde Kongl. Förordning stadgas, — och dels eu författning om förändrade föreskrifter i afseende på utmätning, af följande Ijdelse : ”Med upphäfvande af 3 § i 7 Kap. Utsöknings-Balken, stadgas som föijer: § I Yppas, vid utmätning, tvist angående gods, sorn i gäldenärs ho finnes, men uppgifvas höra annan till: bjuder den, som å godset anspråk gör, bevis för sig, och ställer han hos utmätningsmannen borgen för den kostnad och skada, som af hans anspråk komma kan; varde godset salt i säkert förvar, intilldess tvisten om eganderätten af domstol pröfvad blifvit; stämme han dock, i tj fäll, borgenär och gäldenär inom tre månader sedan godset i förvar sattes, eller håfve sin talan emot borgenären förlorat.
Vill borgenär sjelf stämma, utan alt afbida den tid, som nu är sagd: stånde det honom fritt. § 2.
Uppstår, när egendom för en borgenär utmätas skall, fråga om förmånsrätt dertill för annan borgenär; varde ej af den fråga utmätningen eller egendoms försäljning uppehållen.
Finnes ej, sedan egendom såld är, full tillgång för alla borgenärer, som rätt till betalning derutur ega, och kunna de ej åsämjas, huru den tillgäng, som är, må dem emellan skiftas; pröfve Konungens Befallningshafvande, hvad en hvar tillkomma må.
Finner Befallningshafvande!! borgenärernas anspråk tvisliga; förvise dem att talan vid domstol utföra, och varde tillgången i länets ränteri nedsatt, intilldess fastsläldt blifvit, hvad en hvar deraf njuta må. § 3.
Föres talan bos
Domstol om rättighet att fä gods från utmätning undantaga, efter tj i 1 § sagdt är; pröfve Domstolen, på borgenärens yrkande, huruvida den, som omförmälde rättighet påstår, må åläggas att med ed intyga, det han redeligen samt pä god tro och ej till förfång för vederparten sin läll åtkommit.
Gitter han ej eden gå; håfve saken lappat. § 4.
Hvad om bevisning för uppgifven rätt till utmätta lösören är genom 3 § stadgadt, skall ock tillämpas i de fall, då tvist uppslår om gods, som i a Brädt bo finnes, men uppgilves tillhöra annan än gäldenären.” Rikets Ständer framhärda etc.
Stockholm den 28 Oktober 1860. '2(54 Fvp e t/i t io n v - U
Is k otte ts Förslag till underd.
Skrifvelse N:o SOS. IiT:« »O».
Uppläst och godkändt hos Kidd. och Adeln den 27 Okt. ltifio.
Presle-Slåndet den 27 — -— Borgare-Slåndel deri 27 — — Bonde-Ståndet den 21! — — Rikets Stiinders underdåniga skrifvelse, om förändring af telegramportot.
Besv.- och Elton.- Utskts Bet.
N:o 108.) S. A. K.
Hos Bikets Sländer har blifvit anförd!, alt efter det E. K. Maj:ts nådiga Beglemente af den 4 Juni 1859 för Elektriska Telegrafverket trädde i verksamhet, stora svårigheter för allmänheten uppstått alt, utom i yttersta nödfall, begagna sig af Telegrafinrättningen.
Ett medelporto af ej mindre än 2 B:dr R:mt hade nemligen blifvit bestämdt för hela Biket, men ordantalet deremot nedsatt till tjngu ord, i hvilka dessutom skulle inräknas adressen, för hvilken förut fått afgiflsfrilt användas fem ord.
Då det emellertid vore betydliga svårigheter underkastadt att med ett så inskränkt ordantal författa telegram och dessa genom nu omförmälda äfvensom andra föreskrifter blifvit emellan mångå orter betydligt dyrare än förr, hvadan telegrafvexlingen måste lida minskning, hvilket förhållande åter i sin ordniug förorsakade att så väl allmänheten som den talrika tjenstemanna-personalcn vid Telegrafverket, den der ginge i mistning af ulsigterna lill sysselsättning och förmånligare ställning för framtiden blelvo lidande, hafva förslag blifvit väckte att denna angelägenhet mätte sä ordnas alt allmänheten lättare än hittills kunde begagna Telegraf-inrättningen, hvarmedelst håde Telegrafverkets inkomster kunde förbättras och hela landet af detsamma tillskyndas större fördel.
Rörande Expeditions-Utskotlets Förs/ny lill underd.
Skrifvelse IS:o 202. 265 Rörande detta ärende hafva Rikets Sländer inhemta!, hurusom antalet af de inrikes lelegrammerna under liden från den L Juni 1859, då olvanåberopade reglemente började alt tillämpas, och lill den 1 Juli innevarande år, nedgått från 146,830, som utgjorde antalet under nästförutgångna året, till 98,922, och således, enligt nämnda beräkningsgrund minskats med nära en tredjedel.
Detta förhållande har synts Rikets Ständer påkalla uppmärksamhet och Rikets Ständer hafva ej kunnat förbise att telegramantalets aflagande förorsakats af den öfverklagade förhöjningen i portot och de inskränkningar i ordantalet som blifvit i sednare tider vidtagne.
1 sådant afseende förekommer att före den l Juni 1859 korrespondent egde rättighet, att i enkelt telegram inrymma 25 ord, med ytterligare afgiftsfri adress af högst 5 ord, i stället att enkelt telegram nu icke får utgöras af flera än 20 ord, adressen deruti inräknad, att om svaret på en afsänd skrifvelse icke innehöll flera än 10 ord, utom de 5 adressorden samt portot derför erlades i förväg af afsändaren, detsamma utgjordes med endast 50 procent af vanlig telegraferingsafgift; samt att åtskilliga anteckningar om telegrammernas vidare befordringssätt in. m., hvilka nu ingå i det taxering underkastade ordtalet, förut åtnjöto portofrihel.
Då emellertid fördelarne af Telegrafinrättningen måste väsentligen befrämjas i samma mån, som, genom lägre afgift för telegraferingen, detta kommunikationsmedel göres tillgängligt för största möjliga antal af landets innevånare, och, med afseende på den betydliga nedsättning i ordantalet för enkelt telegram, som egde rum samtidigt med införandet af nu gällande medelporto, samma porto torde vara nog högt tilltaget samt anledning synts Rikets Ständer vara för hand att antaga, det en lägre taxa ä afgiflsbeloppet skall, genom ökad trafik, lemna lika hög om ej högre inkomst, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K.