Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag önskade verkligen, att detta Betänkande icke redan vore bifallit af 3:ne RiksStånd, på det Utskottet kunde taga saken i ytterligare öfvervägande; men då förhållandet nu är sådant, hemställer jag, om väl något kan vinnas genom en återremiss häraf från detta Stånd.
Likväl får jag fästa uppmärksamhet derpå, att, genom återremiss af LagUtskottets Betänkande N:o 4ö> samma ändamål kan vinnas, att nemligen sätta Utskottet i tillfälle alt söka uttänka något medel att fullkomligt 224 Den 7 Maji e. m, garantera de omyndiges gods, om det möjligen låter sig göra med våra nu existerande domstols-organisalioner och stora jurisdict loner.
Då jag fått min farhåga bekräftad, att detta Betänkande redan är af 3:ne RiksStånd bifallet, hvarigenom all verkan af en återremiss häraf från Ridderskapet och Adeln förfaller, anhåller jag, att mitt yttrande i ämnet måtte få åtfölja antingen återremissen af LagUtskottets Betänkande N:o 46» eller kanske lämpligare Herr Thams nyss väckte Motion.
För öfrigt får jag äran, i anledning af Friherre Ehrenborghs yttrande om de Norrska FörmyndareKamrarne, förklara, att min tid under denna Riksdag varit till den grad upptagen af andra göromål, att jag ej haft tid jemföra förhållandet med förmyndarevården i Norrige och Sverige, såsom Friherren, med vidsträcktare kunskaper och blicken rigtad åt detta håll, varit i tillfälle att göra.
Men måhända får jag framdeles äfven tillfälle, att taga ämnet i närmare skärskådande.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å LagUtskottets förevarande Betänkande.
Herr Den 7 Maj! e. m.
För dem af Ridderskapet och Adeln, som anse detta Betänkande vara riktigt, är det tillfyllest att veta, det 3 Stånd redan bifallit det.
Om åter någon vill lia sig öppet, att besluta öfver de i sammanhang härmed väckte frågor, bör han afslå Betänkandet.
Jag tror det vara likgiltigt, hvilkendera methoden Ridderskapet och Adeln här väljer, antingen bifall eller afslag å Betänkandet, enär 3:ne
Stånd redan bifallit detsamma; och jag får fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, alt Utskottet upptagit och afslagit endast Herr Moraths vid förra Riksdagen väckta, och af Herr Crusenstolpe nu förnyade, Motion, i den syftning desse Herrar sjelfve gifvit den; så att Ridderskapet och Adeln genom ett bifall till Betänkandet alldeles ej binder sig i afseende på beslutet i anledning af Herr Thams och Herr von Hartmansdorffs nya Motioner i detta ämne; hvarföre jag anhåller om proposition till bifall å Betänkandet.
Het förhåller sig alldeles så, som Friherre Ehrenborgh nyss behagat yttra.
De sista orden i Betänkandet innehålla verkligen, att Utskottet ej funnit skäl att understödja de framställda förslagen.
Således är det blott dessa j H. «5 Den 7 Maji e. tn. som förkastas genom bifall till Betänkandet; och jag är följaktligen ej emot, att det bifailes, och att Herr Thams och min Motion serskildt behandlas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förnyade derefter den af honom nyss gjorde proposition till bifall å LagUtskottets ifrågavarande Betänkande; hvilken proposition med Ja besvarades.
Ånyo föredrogs LagUtskottets den 28 sisth Mars under N:o 46 afgifne, samt den 6 sisth April e. m. på bordet lagde, Betänkande, öfver väckte Motioner om ändring af 5 §. i 28 Cap. ÄrfdaBalken, samt bestämmande af ansvar för förmyndare, som åsidosätter den honom åliggande redovisnings-skyldighet.
Friherre Hermelin,, Carlj anförde skriftligen : Ehuru omständligt Utskottet behagat upptaga innehållet af min Motion, måste jag dock beklaga mig, att ord dervid blifvit uteslutne.
De af mig vördsamt föreslagne garantier till skyddande af omyndiges och värnlöses rätt, har jag, såsom orden i Motionen uttryckligen lyda, endast projectvis framställt.
Jag har öfverlemnat och öfverlemna!' ännu åt Höglofl.
Utskottets egen vishet, att föreslå andra och bättre, nöjden - Den 7 Maji e, tn. 227 dast, om det bristfälliga tillståndet i förvaltningen af omyndiges tillhörigheter något förbättrades, och långvariga redovisnings-rättegångar förekommas; emedan under närvarande förhållande Lagen föranleder, att stundom sjelfva vänskapen emellan slägtingar brytes, och äfven medför skada för sjelfva samhället.
Ganska intressant skulle det visserligen hafva varit, att erfara något omdöme af Rikets Ständers JustitiseOmbudsman, angående fullkomligheten eller bristfälligheten af våra Förmynderskaps-lagar.
Berättelse förmäler, att en Underdomare skall blifvit den föregående tiden hos Justitieombudsmannen angifven för större nit att befrämja bevakandet af omyndiges rätt, än hvad Lagen honom uttryckligen föreskrifvit; men då Herr Justitieombudsmannen funnit den åklagades redbara afsigt och goda vilja, så skall Herr Justitieombudsmannen låtit angifvelsen för den gången förfalla.
Meningen hos 1734 års Lagstiftare, och hvilka Lagstiftare jag tror ganska väl kunna uthärda en jemförelse med sina efterföljare, betviflar jag varit, att föreskriften om Förmyndareräknings afgifvande minst hvarje 3:dje år skulle vara endast pro forma, utan effectueras.
Och jag tror, att Lagstiftaren bör tillse, att detta ellectuerande af veder *5* - aa8 Den 7 Maji e. m. börande personer, om möjligt, sjelfmant fullgöres, och endast i nödfall hänvisa slägtingar och omyndige, att sins emellan processa, och sönderslita det naturliga vänskapsbandet emellan anförvandter.
Ilar Lagstiftaren tillaggt Domate och Förmyndare rättigheten, att handhafva omyndiges tillhörigheter, så bör Lagstiftaren äfven sörja derföre, att den i omyndighets-tillstånd varande ej genom denna förvaltning blir lidande, och går miste om hvad honom tillhör.
Utskottet har visserligen bestridt de garantier jag vördsamt föreslagit; men Utskottet har icke bjudit till att vederlägga eocistencen af det onda, som jag och andra uppgifvit.
I andra punkten af Betänkandet anför Utskottet, att slägtingarnes nytta eller skada vore en borgen för iakttagande af den omyndiges bästa.
Men bör Lagstiftaren calculera på slägtingars egennytta.
Jag hoppas, att ännu finnes moralitet inom Fäderneslandet; och jag tror, att mången slägtinge undviker anmärkningar emot förmyndare, för att undvika sken af egennytta.
Huru ofta är icke dessutom den närmaste slägtingen sjelfva förmyndaren, och de aflägsnare slägtingarnes möjliga nytta eller skada är i högsta grad oviss, och således icke att påräkna.
Jag vet nog, att strid är med ett mägtigt förmyndare-intresse, och ehuru äfven jag för min del önskar, att barna-arfs tysta förmånsrätt icke måtte behöfvas, utan försvinna, tror jag, att någon Don 7 Maji e. m. ersättning derföre bör åt de omyndige beredas.
Jag anförtror de omyndiges sak till eder benägenhet, mina Herrar; och öfverlemnar
Betänkandets återremitterande till edert bedömande.
Hå Ordföranden i Lagutskottet redan yttrat, att en annan fråga lämpligast kan behandlas i sammanhang med detta Betänkande, om återremiss deraf beviljas, och en sådan tvifvelsutan kommer att ega rum, anser jag det vara öfverflödigt, att nu! ingå i något yttrande i afseende på de af Friherre Hermelin föreslagne controller, att, genom förmyndarens tillhållande, att oftare redovisa för sin förvaltning af myndlings egendom, bereda de omyndige en större säkerhet, hvilket visserligen är ganska angeläget.
Herr Hjerta, Gustaf, hade inlemnat ett Anförande, hvilket upplästes, så lydande:
Under medgifvande, att samfäldt ansvar bör åläggas förmyndare, för de förvaltnings-åtgärder de med omyndigs egendom kunna vidtaga; men äfven under förutsättande, att man icke kan till sådant ansvar fällas, då man hvarken tagit del eller kunnat förekomma skedd förseelse; torde jag få fästa Utskottets uppmärksamhet deruppå^ att redactionen synes böra blifva följande Den 7 Maji e. tn.
”Eljest svare de fcir förvaltningen alla ”för en och en för alla: utan så är, att förseelse eller vårdslöshet blifvit begången, ”sora . endera ej förekomma kunnat.
I thy ”fall vare denne ej skyldig att umgälla, ”hvad annan felat.”
Härmed borde lag-texten ersättas frän pch med orden: ”hafva de barna-godset un ”der samma hand hos den andra kan ”brista;” hvarigenom äfven det obestämda uttrycket samma hand blefve afskaffadt.
Om återremiss anhålles alltså.
Då jag anser det vara af så mycken vigt, att bidraga till allt hvad som kan öfvertyga Ridderskapet och Adeln, att den tysta förmånsrätten i afseende på omyndiges arfsmedel bör och kan afskaffas, finner jag mig pligtig understödja dem, som i stället önska bereda andra garantier för omyndiges gods, helst jag tror det vara deras rätt, sora anse sådane garantier kunna åstadkommas, att få sina förslag i detta afseende behörigen pröfvade.
Af denna anledning, och ehuru Herr von Hartmansdorffs förslag nu mera icke behöfver behandlas i sammanhang med förevarande fråga, sedan Herr Tham framställt en ny Motion, vid hvilken Herr von Hartmansdorff fogat sin framställning i ämnet, anser jag saken vara af en så ömtålig beskaffenhet, att jag ej vill Den 7 Maji e. m. a3r bestrida återremiss af detta Betänkande, utan förenar mig med dem, hvilka önska den, för att, om möjligt är, bereda det resultat, sorn önskas.
Då jag förmodar, att återremiss af detta Betänkande beviljas, utbeder jag mig att få fästa uppmärksamheten på Friherre Hermelins Motion, om böter för förmyndares underlåtenhet, att på vissa tider afgifva räkning och redogörelse för förvaltningen af sin myndlings gods.
Jag hoppas, attUtskottet, vid pröfningaf detta förslag, ihågkommer, att kanske största mängden förmyndare finnas bland den folkclass, som ej kan skrifva, och som saknar tillräcklig kunskap om Författningarne.
Om man i detta fall stadgar, för mycken stränghet, så afskräckas alla från att emottaga något förmynderskap, emedan de med bästa'vilja icke kunna uppfylla dess åligganden klanderfritt.
Dessutom skall, om vitén bestämmas för underlåten redogörelse hvart 3:dje år, sådant medföra en betydlig minskning i revenuen af de omyndiges gods, isynnerhet det, som är af mindre värde och belopp; emedan deraf skall bekostas skrifnings-biträde, stämpladt papper, Expeditions-lösen m. m., i och för redogörelsen.
Jag anhåller derföre, attUtskottet icke måtte i detta afseende föreslå några stränga mått och steg, hvilka, enligt min öfvertygelse, skola förorsaka mera skada, än nytta. a3a Den 7 Maji e. m.
Friherre Cederström s Jacob:
Som äfven jag förmodar, att återremiss af detta Betänkande kommer att ega rum, anhåller jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att
Domare böra åläggas, att låta tilltala försumlige förmyndare.
Hvad åter angår Hr
Thams yttrande om olägenheten af skriftliga redovisningar hvart tredje år af icke skrifkunnige förmyndare, så tror jag det icke behöfvas, att en sådan person skriftligen redovisar.
Det är tillräckligt att han gör det munteligen inför Protocollet, uppgifvande arfsmedlens belopp, samt inkomsterne och utgifterne deraf.
Några serskilta omkostnader kunna då ej komma i fråga, utom i händelse rättegång uppstår.
Jag kan ej genast yttra mig, huruvida detta förslag till ansvar för förmyndares underlåtenhet att hvart 3:dje år redovisa för sin myndlings gods, är det rätta'; kanske finnes något tjenligare; men något slags ansvar måste nödvändigt stadgas, till betryggande af de omyndiges säkerhet.
Jag vet af egen erfarenhet, huru vårdslöse förmyndare i allmänhet äro i detta fall, ty dels af en Härads-Rätt, dels af en Hof-Rätt har jag fått mig uppdragne arne förmynderskap, dem andre personer, före mig, flere år innehaft utan alt redogöra, och de skulle säkerligen icke eller någonsin gjort det, förr än myndlingarne uppnått myndiga år, så framt icke Den 7 Maji e. m. a33 ombyte af förmyndare skett.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställd proposition, blef Lag-Utskottets förevarande Betänkande, på.grund af de dervid gjorda anmärkningar, till Utskottet återremitteradt.
Föredrogs å nyo Lag.Utskottets den a sistl.
April under N:o 47 aflåtne, och den 6 i samma månad e. m. på bordet lagde, Betänkande öfver gjorde förslag till stadganden, hvarigenom må förekommas, alt personer, som uppnått myndighets-ålder, men ändock blifvit under förmyndare ställde, under detta omyndighets-tiiistånd ådraga sig gäld.
Grefve Snoilskyj JVilSj hade inlemnat följande, sorn upplästes: Höglofl.
Lag-Utskottet har uti Betänkande under N:o 47» afstyrkt de af Herr Bo Christian Roos och Riksdagsmannen från Calmar Län Petter Pettersson väckta Motioner, hvilka i den del sammanstämma, att deruti yrkas, det förmyndare för till myndig ålder kommen person måtte förpliktas årligen kungöra hans omyndighetstiiistånd, hvarjemte Petter Pettersson mera a34 Den 7 Ma j i e. m. omständligt föreslagit sättet hvarpå ett sådant kungörande borde verkställas för att motsvara ändamålet, samt den påföljd som åsidosättandat deraf skulle medföra.
De grunder Höglofl.
Utskottet för sitt afstyrkande begagnat, hafva synts mig så litet tillfredsställande, att jag, ledd tillika af serskild erfarenhet om det stora behof utaf skydd, som allmänna förtroendet i denna del kräfver, och min derpå grundade öfvertygelse, om frågans alldeles icke likgiltiga beskaffenhet, har trott mig böra bryta den tystnad jag i Riksdags-ärenden eljest velat iakttaga, för att framställa några erinringar vid den åsigt Utskottet i ämnet yttrat.
Utskottet har nemligen grundat sitt afstyrkande derpå : 1:0
Att det beror på bvars och ens omtanka och försigtighet, att ej ingå aftal med någon annan än den, om hvars person och medborgerliga förhållanden lian eger kännedom; 2:0 att det i Kongl. Förordningen den 11 Maji 1774 föreskrifna kungörandet om en efter
Lag myndig persons återförsättande i oniyndigheLs-ti 1 Istancl vore tillräckligt för möjligheten att vinna den kännedom, som här är i fråga, och således de af Motionärerna yrkade årliga kungörelser ej vara af nödvändigheten påkallade; samt 3:o att desse kungörelser skulle kosta den omyndige för mycket, och försummelsen deraf alltför känbart öka förmyndarens ansvarighet.
235 Jag vill härvid till en början anmärka, alt en, till myndig ålder kommen, persons sättande under förmyndare, är en exception från Lagens allmänna bud, sorn innehåller, att en man vid fyllda 21 år eger gods sitt sjelf förestå.
Hvarje mansperson, som uppnått denna lefnads-ålder eller skri-*- dit deröfver, har således i allmänhet en rättighet att anses kunna ingå aftal med annan person med fullt bindande kraft, utan att behöfva sådant förut styrka; och andras misstroende dertill eller ifrågasättande deraf, då både hans utseende och innehafvande tjenstegrad gifva tillkänna den mognade mannen, torde således med fullt skäl upplagas såsom en förolämpning.
Men af sjelfva egenskapen af exception följer äfven en skyldighet, att allmänheten, som icke känner annat än de allmänna förhål kinderna', bör om hvarje undanlag serskildt underrättas på ett sätt, som fullständigt upplyser om undantagets tillvarelse; ty annars är kungörandet utan ändamål; och hvem i förevarande fall är mera skyldig att meddela en sådan underrättelse, än den omyndiges förmyndare?
Men kan man väl anse en tillräcklig upplysning vara vunnen derigenom, all en persons omyndighets-tillstånd varder, jemlikt Kongl. Förordningen den ii Maji 177/;. på Domarens föranstaltande, kungjord en gång i Allmänna Postoch Inrikes Tidningarne och sedan aldrig mer?
Jag hade trott, att det ej bort und - a36 Den 7 Maji e. m. falla Utskottets uppmärksamhet, att ett förmynderskap för en till myndig ålder kommen person kan fortfara en längre tid, ja! äfven sträcka sig till öfver tiotal af år; att den omyndige under en sådan tiderymd
Ian ombyta bostad och flytta från en aflägsen ort till en annan, att han derunder kan icke destomiridre framskrida på tjenstemannabanan och äfven träda i gifte; och huru vill man då, med något sken af rimlighet begära, att en person, som på dessa orter gjort den omyndiges bekantskap, till exempel en Köpman, som på god tro lemnat honom varor på credit för hans hushåll eller för hans anständiga klädsel, eller en Bonde, som biträdt honom att uppköra hans nyss tillträdda jord, andra händelser att förtiga, skall förut ens vara i stånd att få veta, på hvilka alla ställen den nykomne personen uppehållit sig, och än mindre om han der förlorat rättigheten att sitt gods sjelf förvalta; och om man äfven för ett ögonblick skulle vilja antaga, att de förre vistelseorterne kunde blifva kände, hvilken vidlyftig correspondence på de främmande orterne skulle icke erfordras och hvad kostnad skulle dermed icke vara förenad, vida större, än införandet af några raders annonce i ett Dagblad, för att erhålla den upplysning, som åstundas?
Bör man icke vara berättigad att tro, det en person, som bekläder ett Embete, som kan vara Fader och förestyr för en famille, Den 7 Maji e. m. sorn innehar och brukar fastighet, antingen sora egen eller i och för sin tjenst, äfven är berättigad, att göra skuld, och må kunna vid undandragande deraf lagligen tvingas att den betala?
Och om dessa förnuftsslut äro riktiga, som jag vågar tro, huru mycket står då åter till stöd för Höglofl. Lag-Utskottets Argumentation: att det beror på hvars och ens försigtighet att ej ingå aftal med andra, än hvilkas medborgerliga förhållanden man känner, och att föreskriften i 1774 års
Förordning är tillräcklig för möjlighetenj att vinna kännedom ora en persons omyndighets-tillstånd.
Jag har, såsom Domare både uti Kongl. Svea Hof-Rätt och vid Under-Rätter, sett huru oförsynt, och det icke sällan, en fordringsägare blifvit gäckad vid utfordrandet af sin lagliga rätt, genom en tillkommen förmyndares bestridande af skulden; och det har alltid varit med en ömmande känsla, jag nödgats hära ett offer åt den vördnad
Lagens bokstaf i synnerhet af Domaren kräfver, då jag med min hand gifvit sanction åt ett
Domslut, som skiljer den redlige fordringsägaren från sin rätt derföre, att skulden tillkommit utan förmyndarens vetskap.
Jag skulle på dylika händelser kunna framdraga flera exempel; men jag tror ett enda vara tillräckligt för att fullständigt upplysa ämnet; lika godt om exemplet har sia urbild i verkligheten eller till 238 Den *j Maji e. fth större eller mindre del blifvit dramatiseradt.
En man, uppstigen må hända till äreställen, hvilka gifva anseende, äfven om de mera genom gunst än genom arbete vinnas, tillbringade inom sitt hus sorgliga dagar, hvartill han dock, genom sin oordentlighet i penninge-affairer i icke ringa mån sjelf bidrog, och omsider sedan varningens alla grader voro uttömda, fråntogs honom vården af hans angelägenheter, och uppdrogs i egenskap af förmyndare åt en person, hvilken tillhörde honom närmast.
Förhållandernes obehag, ännu mera ökade genom den uppsigt, hvarunder han sålunda ställdes, förde denna man i fremmande kretsar, ofta icke val valda, der en förbindelse börjades och knöts med en qvinna, och af hvilken förbindelse ett barn blef frukten; händelsen doldes till en början omsorgsfullt för den bevakande förmyndaren, och man var lycklig nog att finna en beskedlig hustru, som tili vård emottog den späda varelsen och skänkte den en moders hela omsorg mot en måttlig penning.
År förflöto, men någon betalning erlades icke, fastän ofta af den omyndige enskild lofvad.
Skulden ökades vidare under tidens fortskyndande, och den stackars hustrun, blottställd att blifva utkastad på gatan för underlåtenhet att erlägga sin hyra, och seende sig äga en fordran vida öfver dess belopp, var omsider nödsakad att yppa förhållandet för förmyndaren, men rnöttes der Den 7 Maji e. ro. a3g af ett kallt afslag: Jag Länner ej denna skuld.
Hvad återstod då för henne att göra?
Hon påkallar Lagarnes biträde och inkallar lill
Domstol denne uppsatte man för att utbekomma sina penningar* så tungt förtjente genom omsorgen för hans eget barn; men äfven här hade hon ej bättre framgång.
Invändning gjordes, att förmyndaren skulle höras, och denne bestridde, att godtgöra fordran.
Jag öfverlemnar till hvarje rättsinnig att döma, om denna hustru, från sin låga ståndpunkt i det allmänna lifvet, rimligen kunnat ana, att en på ärans trappa ej obetydligt klifven man skulle vara så qvalificerad, att han ej egde sluta aftal om sitt egit barns skötsel; och kan hon anses hafva blifvit behörigen underrättad om hans omyndighets-tillstånd genom en kungörelse införd i en Tidning många år förut, och således om det berott på henne sjelf att akta sig för det dolda sveket?
Jag tror, att detta exempel skall mera än något annat visa det stora behofvet af mera ordning och noggranhet vid kungörandet af personers omyndighets-tillstånd, och att, då ändamålet är vigtigt, påföljdeu deraf, i händelse ?f försummelse, icke bör kunna blifva annan, än den Riksdagsmannen Petter Pettersson så rättvist föreslagit, att den omyndige får betala sina skulder.
Jag yrkar på dessa skäl återremiss åf Lag-Utskottets Betänkande. i4° Den 7 Maji e. m. Herr RooSj Bo Christianj anförde skriftligen:
Ehuru ogerna jag upptager Ridderskapets och Adelns tid med framställningar i ett ämne, hvilket jag anser till sin natur vara lika enkelt, som jag tror det vara af nödvändigheten pä kallad t, för att befrämja enskildt förtroende, och allmän säkerhet; så finner jag mig dock dertill föranlåten af det Betänkande Lagutskottet afgifvit i anledning af min Motion om straffbestämmelser för sådane personer, som uppnått omyndighetsåldern, , men ändock blifvit under förmyndare ställde, och under della omyndighets—tillstånd utgifva skuldsedlar och påteckna borgesförbindelser.
För att ådagalägga nödvändigheten af det Lagstadgande jag yrkat, vill jag i största korthet hafva äran anföra ett af de exempel, som nyligen tilldragit sig, och som stärkt mig i den öfvertygelse, att detta ämne icke bör med lättsinnighet behandlas.
En medelålders man, som för icke lång tid tillbaka blifvit arftagare till en betydande förmögenhet, betalar genast alla sina förut åbragte skulder så till capital som mångårig ränta; ganska korrt derefter ingår han i åtskillige affairer, vid liqviden af hvilka betalningen sker medelst revers på få månader.
När tiden tilländalupit, lillian - Den 7 Maji e. m. kännager han sig stå under förmyndare, följaktligen öfver Lagen i det fall , alt icke behöfva betala, och någon betalning har oaktadt hans stora förmögenhet icke eller sedermera med biträde af Lagen kunnat åstadkommas, utan genom sammanfogade händelser har en famille, som förut haft sin tarfliga bergning, derigenom måst gå från hus och hem, och nu lefva i den största fattigdom, utan att någonsin kunna hoppas någon ändring i denna olyckliga belägenhet.
Vore förhållandet sådant Lagutskottet yttrat, nemligen: ”att straffbestämmelser i ”allmänna Lagen icke saknades” till förekommande af dylika bedrägerier, så hade säkerligen denna fråga icke af mig blifvit väckt; men olyckligtvis lemnar ofvannämnde, och måuga andra, exempel allt för tydliga bevis på motsatsen, för att deli, sora icke utan mogen öfverläggning gjort ett förslag till vårdande af enskildta förtroendet och det allmännas fordringar, skall kunna åtnöjas med en hänvisning till allmänna Lagen, då uti densamma mindre omnämnas så qvalificerade personer, hvilka äro föremål för min Motion, än sådane, som ännu icke uppnått myndige år, och synnerligen dem, hvilka kunna hänföras under benämning af öfvermagar.
Då man känner de egentliga orsakerne, som kunna föranleda derhän, att äldre pera3 H. 16
Den 7 Maji e. m. söner ställas under förmynderskap, och pä sådant sätt lagligen betagas möjligheten att af egne medel fullgöra ingångne förbindelser, (hvilkas ingående följaktligen alltid borde såsom bedrifvande af svek och list anses, enär någon skyldighet till deras uppfyllande icke kan lagenligt åläggas) så anser jag omsorgen för allmänna säkerheten förtjena så mycken uppmärksamhet, att ett sådant förhållande årligen bör kungöras, helst de skäl Utskottet för sin motsatta tanka uppgifvit, på intet sätt motsvara de fördelar och den trygghet, som i allmänhet med ett sådant kungörande åstadkommes, Sedan denna åtgärd sålunda vore stadgad och iakttagen, tror jag att man med mera skäl kunde begagna Utskottets yttrande i 3 punkten, nemligen: ”att det beror af hvars ”och ens omtanka och försigtighet, att ej ”ingå aftal med någon annan än den, om ”hvars person och medborgeliga förhållan”den han eger tillförlitlig kännedom,” men dessförinnan anser jag det vara omöjligt, att taga sig till vara för sådane bedrägerier; och Utskottets afslag å min Motion lemnar ovedersägeligt bedragaren hädanefter som hittills öppet fält för deras bedrifvande, hvilket nu både borde och kunde förekommas.
Af dessa skäl vågar jag vördsamt anhålla om återremiss af Betänkandet.