Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kapten Paul Smith klingar ej så illa – och rena sanningen, mor”, skyndade han att tillägga, då han såg en skär rodnad glida öfver moderns kind, ”rena sanningen är att jag på det här året inhemtat åtminstone så mycket, att jag vet det min bana på flottan skulle ha blifvit pinsamt lång, och jag saknar visst icke lust att bli min egen herre, så fort det låter sig göra.”
”Nånå, är det din lycka, min Paul, så ...
Eljest ...”
”Jaja, mor, eljest hade du gerna sett att du fått honom till Karlberg som kadett.
Men en så präktig qvinna som du bör sätta sin ära i att vara sjelfständig äfven i barnen, och hvem är sjelfständigare än skepparen och köpmannen?”
”Och bonden, min gubbe!”
”Alldeles det, min skatt!
Också om en välfräjdad och välbergad bonde friar till någon af flickorna”... tillade han med en liten retlig skämtsamhet.
”... så är det mycket troligt att de ge honom ja på fläcken ...
Men kors, i guds namn, klockan är ju 2 på morgonen.
Det är tid att efter all denna förvirring komma i ro ...
God natt, min Paul – dröm om din vackra skonert och den dag, då du får helsas som kapten!”
Ynglingens själ var emellertid så upprymd att han insåg det ingen sömn kunde komma i hans ögon.
För att svalka det heta blodet tog derföre unga Paul, sedan han bjudit godnatt åt föräldrarne, vägen nedåt stranden långs bugten.
Här brusade och dundrade lifvet i hvarje stuga.
Soldater och båtsmän svängde om med stadens jungfrur och hemmadöttrar, klackarne slogo mot golfvet takten till pipor och klarinetter, och dryckeskannorna gjorde rund på rund, medan makalösa visor, gälla körer och kraftfulla slagsmål mellan landt- och sjövärnet gåfvo ökad prakt och liflighet åt scenen, belyst som den var af nedrunna talgljus och rykande lampor, vid hvilka flickornas uppglödgade ansigten ännu togo sig skäligen ut.
Leende vände sig ynglingen från detta vilda lif utåt den lugna fjordens genomskinliga vatten, i hvilket en mängd båtar med sina master aftecknade sig, under det kölen sakta vaggades af en mild vind.
Öfver denna scen lyste månen stor, klar och ren.
Och hvilken tafla af frid var icke detta i motsats till den föregående nattens och morgonens!
Jemförelsen trängde sig på den unge sjömannen, der han nu stod, tänkande på döda och sårade kamrater, medan han, som sjelf också känt kulorna hvina omkring sig, alldeles sluppit undan.
Varmt och trofast såg hans öga upp till den höga makt, på hvilken han nu och i alla skiften litade.
En känsla af ödmjukhet, väl förenlig med hans stolta ande, smög sig öfver honom.
Om blott icke menskligt öga sett honom, skulle han hafva velat knäböja på stranden.
”Men för att knäböja ’ inför Gud”, tänkte Paul, ”måste man antingen vara alldeles ensam eller också i stort sällskap, såsom i morse.”
Sucken och knäfallet skedde dock i hjertat.
Och nu med sinnet fritt och uppfyldt af glänsande framtidsbilder, framför allt med den blifvande befälhafvaren, hvilken minsann icke skulle likna fars vanliga kaptener, gick han raskt hemåt, gnolande på en liten glad visstump3.
Huru outransakligt är dock ej det spelet, hvaruti menniskorna utgöra schakpjeserna och verlden det stora schakbrädet!
Aldrig ana vi när eller hvar ett redan gjordt och glömdt drag kan, så att säga, lefva upp igen eller hvar och när det med ett dödens signalement kan helsa oss från flydda tider.
År 1853 i slutet af april – således fyratiofem år efter den natt, då det samtal egde rum, hvilket kom den unge skeppsgossen att med så mycken resignation afstå från sina drömmar om stickerten och epåletterna – besökte mig en dag hemma i min boning i Stockholm en ung slägting, som med ett eget småleende öfverlemnade mig en bundt gulnade papper.
”Hvad är det här, min kära brorsson?”
”Se efter – se blott!
Jag erhöll det nyss inne i en snusbod, der jag köpte cigarrer.
Mamsellen skulle just rifva af ett stycke för att vira in dem, då jag fick se ett namn, som kom mig att rycka till mig alltsammans.”
Jag uppvecklade papperen ...
O, hvilka minnen, hvilket skuggspel, som uppdykade från fordna tider!
Det var dokumenterna tillhörande ”skonerten Emilie- Johanna, hemma i Strömstad – förande kapten:
Paul Smith, 1820.”
Mången gång framtager jag dessa på ett så underligt sätt erhållna relikpapper.
De utgöra den outtömliga sagan af erinringar från det förflutna ...
Emilie-Johanna, min fars älsklingsfartyg, hvilket han döpte efter första och sista länken i den lefvande kedja, som lindade sig kring ett intill döden lyckligt äktenskap – detta fartyg, på hvilket jag sjelf som flicka en gång gjorde en oförgätlig resa ... och ändtligen detta fartyg, der min bror första gången kommenderade som kapten – ack, af allt detta fanns det nu qvar endast några gulnade blad, och de kommo och sökte upp mig här, sedan både redaren, skepparen och den ene af namnintressenterna gått förut hem till skuggornas land och Emilie-Johanna sjelf till hafvets botten på en sandbank utanför inloppet till Bordeaux.
Gustaf IV Adolf. – Armén på gränsen.
Med danska kriget utsläpptes öfver det i så bedröfligt förfall komna riket en stor del ytterligare landsplågor, om icke just af det slaget, som Farao med sin här utstod, så likväl af det slag att de ännu qvarlefva bland de mörka minnena af denna mörka tids historia.
Der satt på Sverges gamla tron en konung, som drömde underbarare drömmar än den egyptiske konungens bagare och munskänk, ja än den egyptiske konungen sjelf drömde.
Men der blef icke hemtad någon ny Josef att uttyda dem.
Väl funnos i landet många både drömtydare och spåmän, men konsten var att få konungens öra, och det hade ännu ingen fått och skulle ej heller få för så lång tid, som behöfdes till att klart utreda det hemlighetsfulla och öfvernaturliga i hans nattliga fantasier, hvilka till följd häraf gingo igen om dagen och lade det arma kungliga hufvudet i band och bojor, som det icke kunde slita.
Men icke var det nog med dessa bojor – de hade kanske ändå kunnat, om ej slitas, likväl småningom affilas, ifall icke härtill kommit en genom kropp och själ galopperande feber med hela sitt brännande gyckelspel.
Det var detta som snärjde de kungliga tankarne, när de sjelfva ville klara sig, och som orsakade att medlidandet med rike och folk, hvilket alstrade än tårar, än ångest, än ånger, än ett fruktlöst raseri, vexlade om med andra rörelser, hvilka ledde sitt ursprung från de outsägligt pinsamma och dock så förbländande och förledande drömmarne.
Men under tiden, då intet enda af hans misstag förmådde rubba hans envisa sjelftillit, ville han åtminstone vara med i detta spel om kronor, som den tidens herrskare spelade; och om de stora makterna åtogo sig att uppgöra hans affärer i både Pommern och Finland, ja till och med i sjelfva Sverge, så var han benägen att, då tillfälle erbjöde sig, visa Frankrike och Ryssland och all verlden, att han kunde taga Norge för egen del.
Säkerligen hade han då i minnet omlefvat Carl XII:s bragder, den segerkrönte hjelten, som föll vid försöket att göra det, som hans efterträdare nu trodde sig kunna åstadkomma.
Det vore en vacker lager att skörda ...
Nåväl, det stode att försöka.
Men konungen gick icke att blottställa sin egen person för något farligt skott: han föredrog att, en gam i egen barm, gnaga sig sjelf – och hvarföre skulle han icke då också gnaga på rike och undersåter?
Under detta förstörande arbete öfverfölls han stundom af en orkanlik vrede.
Men huru grymt var det ej att hålla anteckningar öfver utbrott, i hvilka förnuftet hade så ringa del!
Voro ej hans handlingar tillräckliga att väcka, underhålla och rättfärdiga det ännu dofva, men djupt jäsande missnöjet?
Hvad behöfdes, och hvad behöfvas ännu, citater af en mängd yttranden, hvilka lidelsen dikterade under stunder, då språket i form och färg kommit till gränsen för en råhet, som icke vinner vid att uppdragas ur sitt gömsle?
Skulle alla i vredesmod utstötta kungliga eder, alla befogade eller obefogade yttranden och hotelser, med ett ord, alla dessa sjudande rörelser, hvilka hafva ingenting af höghet, men allt af mensklig svaghet, hvarifrån de härflyta, föras till protokoll och, en dag afklädda de anledningar, som uppväckt dem, helt nakna kastas ut för allmänhetens ögon, vore sådant ju ett af de svåraste missbruk, hvartill begäret att framträda med grundliga hofanekdoter kan föranleda.
Segern öfver de onda lidelsernas utbrott är från den vackra kristliga synpunkten konungslig hos hvilken som vinner den, individen må stå på samhällets högsta eller lägsta trappsteg; men att en mensklig natur, derföre att den föddes till purpurn, äfven skulle vara född till mästare öfver alla de svagheter, som kunna fläcka densamma, det är ej att antaga.
Likväl tyckes som om detta antages för synonymt, enär hofkrönikans samvetsgranne berättare anse dessa utbrott värdiga att framdragas i häfderna såsom bevis på ”skamliga förolämpningar och exempellösa yttranden.”
Minnen af denna hemliga art borde vara gömda på oskrifna blad och framför allt icke erhålla lof att i egenskap af svartvingade anekdoter ge sig ut på den förrädiska hviskningsresan kring verlden, ty intet fordon, vore det än en luftballong, kommer upp emot detta.
Och hvad uträtta de ej för stora ting, dessa bevingade anekdoter!
De bilda först den flygande opinionen, men en dag sätter sig denna opinion i all stadighet, omgifven af så många trosartiklar att dess trovärdighet är öfver allt tvifvel.
På det sättet intraslar sig i den allvarsamma historiens väfnad, der konungarnes gerningar oväldigt skola inslås med rödt och svart garn, en tråd af falskhetens gula färg, hvilken utan tvifvel gör väfvaren stor möda att rangera bland de andra – men den gula trådens spole sitter i en förtrollad skyttel, som löper af sig sjelf.
I den olycklige konungens barndom spårar man redan den kamp, som han var bestämd att kämpa, fastän icke att utkämpa, med de inre fienderna, en kamp, den hans höge farbroder, hertigen af Södermanland, tycktes hysa någon fruktan att nödgas antaga såsom bevis af påkommande sinnesrubbning, emedan han stundom alldeles oförklarligt föll än i häftig gråt, än i häftig vrede, än i häftig glädje, samt tvärtom.
Redan tidigare belyser Gustaf Adolfs guvernör, riksrådet Sparre, hans lynne; och när man läser de dagliga rapporterna derom, väckes man till en djup undran öfver det sätt, hvarpå dessa olika utbrott uppfattades och behandlades, då han så hårdt vid minsta förseelse, vare sig mot etiketten eller andra formbegrepp, skrämdes under lydnadens ferla.
Men hvad hade man genom all denna stränghet slutligen vunnit eller, kanske rättare sagdt, skapat?
Jo, utan tvifvel just en hjertats och sinnets förstockning, som framdeles skulle taga sin skada igen, i en alltid misstänksam vaksamhet och ett djupt tillbakadragande inom eget väsende ...
Det var en grym barndom utan knoppar och utan rosor, ett bittert förspel till hans kommande lif.
Under ständigt outredda misstag, till roten skakad genom den förfärliga händelse, som så tidigt gjorde honom faderlös, sträfvade väl den kunglige telningen emot sin missriktning, men växte ändå allt mer och mer sned och vind.
När nu telningen blef ett träd, hämnades den sin förra svaghet och yfdes öfver en kraft, som tyvärr var underminerad.
Men var det underligt att Gustaf IV Adolf trodde på sin kraft, sin makt och sin kallelse till stora ting?
Ilade han ej hela svärmen af smickrare som hjelpte honom att resa sina mirakulösa fantasibyggnader, som besjöngo hans olycksaligaste handlingar och utgöto likt en svärm bin sin honing öfver honom, intilldess det ej längre lönade mödan att suga rosendoft för att slösa det på en ”ohjelplig menniska” – han var då rätt och slätt menniska – som blindt gick emot sitt sjelfskapade öde.
Det var nu den tidpunkten som nalkades.
Ack, hvad han var djupt beklagansvärd, denne konung, ständigt söndersargad af sina egna qval, torterad af sina irrande idéer, bäfvande för både dagens och nattens foster, ringa älskad, mycket hatad, tröttad af lifvet och dock despotiskt styrd af sin starka egenkärlek, hvilken tvang honom att tro sig vara ärnad till både hjelte och martyr!
I det senare tog han ej fel, men tyvärr skulle icke martyrkronan påtryckas honom såsom en ärekrona.
Han var olycklig i allt, till och med deruti att hans hjertas ädlaste slag slogo i falsk takt.
Förnuftet, som han tagit till fotapall, vågade stundom ett försök till revolt, men för sådan uppstudsighet trampades det ännu djupare.
Och likväl – hvem såg de brännande tårar, som hans vulkaniska, alltid vacklande tillvaro kostade honom!
Inom Hagas väggar gömmas väl en del, men de flesta torkades upp vid hjertats eldstad. – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Vi återvända nu till den punkt, der konungen fick sina reminiscenser af Carl XII.
Det var i sammanhang med danska frågan.
Kriget, som en tid ansågs icke komma till utbrott, fick den 14 mars sin bestämda form genom den af danska krigsministern inlemnade krigsförklaringen, och det blef då beslutadt detta krig på vestra gränsen, hvars slut med outplånlig skrift står inristadt i tidböckerna.
I de dagarne hade konungen en ny dröm, mer utomordentlig än sjelfva hans gamla idé att han af Gud var utkorad till det redskap, som skulle förgöra detta uppenbarelsens vidunder, som kallades Napoleon – ja, en dröm utomordentligare än någon konung eller härförare hittills haft.
Han såg nemligen en här bestämd att gå åstad till striden i saknad af nästan allt, som erfordras.
Han såg osynliga krafter ersätta allt annat osynligt, såg slutligen äfven att denna här stycke efter stycke bortplockades till andra stridsfält, och ändå var den alltid – i drömmen förstås – i skick att häfda sin fordom vunna ära.
Men ännu återstod honom att se ett landtvärn – här menas icke det finska, utan blott det bohuslänska – hvilket företedde bilden af ett krigsfolk, som behöfde mindre än det nödvändiga, som borde hjelpa sig utan kläder, utan skodon, utan föda och utan skötsel, då det kastades på sjuklägret, ifall händelsevis något sjukläger skulle finnas.
Konungens vision kom också i det allra närmaste till verklighet.
Hvilken utstyrsel att börja med – hvad under att slutet blef en landtvärnshop af skramlande benrangel, hvars sista rest en dag släpade sig till hemmen för att der sprida giftet af sina vunna lagrar: fältsjukan och förstörelsen.
Likväl – huru många berättigade personer försökte ej vid fiendtligheternas början förmå konungen att uppgöra någon allmän operationsplan, som gåfve ett samband åt det hela!
Men med envishet förbehöll han sig att sjelf gifva sina befallningar vid de särskilta tillfällen, då han fann sådant vara tjenligt.
Såsom svar på de anmärkningar, hvilka gjordes mot det tilltänkta anfallet på Norge, hette det att han deruti var ”bestämd” och att ”svenska truppernas urgamla tapperhet skulle ersätta hvad som kunde brista i annat.”
Huru emellertid denna tapperhet skulle ersätta de medel, som till så ringa grad kunde ihopskrapas ur redan svältande provinser, det var och blef en olöst hemlighet.
Vestra armén, bestämd för vestra riksgränsen, uppbröt ofördröjligen under den alltför ryktbare baron Gustaf Mauritz Armfelt som generalbefälhafvare.
Denne Gustaf III:s allsmäktige vän och särskilte rådgifvare under danska kriget 1788 hade nogsamt fått göra den erfarenheten att favoritskapet icke varit ärftligt.
Mellan gränserna af dessa tjugu år hade han upplefvat en sådan rikedom på ovanliga och skiftande öden att de kunnat fylla lika många romaner och det skulle ändå för alla blifvit tillräckligt af storm och solsken både i politiken, kärleken och skandalen.
Återkallad från landsflykten, hade han varit befälhafvare öfver armén i Pomern, blifvit afskedad och stod nu på väg att emottaga ett nytt så kalladt ynnestbevis genom befälet öfver den här, som skulle gå mot danskarna.
Men måhända kände ingen säkrare än han sjelf vanskligheten af de kungliga nådefläktarne.
I sin lojala ridderlighet tillät han sig likväl icke att se mer än han borde se, så länge åtminstone icke alltför många retbara ämnen kommo i vägen.
Huru mycket han emellertid alltid misstänktes efter sin minnesvärda högmålsprocess, sin förvisning och återvunna upphöjelse synes tydligast af den tillåtelse, som under detta krig var hufvudcheferna gifven, att direkte insända sina rapporter till Stockholm, utan att generalbefälhafvaren hade rättighet att fordra meddelandet af deras innehåll.
Armfelt kommenderade sjelf högra flygeln af den här, som skulle agera mot Norge.
Den uppställdes långs Wermlands gräns och fick, efter otaliga pinsamma motgångar, ändtligen en fördelaktig ställning utefter bergskedjan vid sjön Glommen med en reserv i Karlstad och en detacherad kår vid Medskogen under öfverste Gahns befäl.
Hvad beträffar venstra flygeln, hvars slutkedja stannade i trakten af Svinesund och hvilken totalt öfversvämmade den lilla gränsstad, hvars öden jag vågat företaga mig att teckna, var denna flygel så renons på alla medel att den till långt fram på våren nödgades ligga nästan totalt overksam.
En flottilj skulle, sedan vattnet blifvit rent, lägga sig i Kristianiabugten, men flottiljen lemnade aldrig kusten vid Strömstad, hvarest den betäckte ifrågavarande flygel.
Gustaf Mauritz Armfelt under första stadierna af kriget.
– En skymt af Georg Adlersparre.
Armfelt, brinnande af begär att göra första dragen i det stora spel, som han icke var utan hopp om att vinna med de utlofvade hjelptrupperna från England och sina egna modiga skaror, ville icke bortspilla tiden i fåfäng väntan – och han gjorde det ej heller, i trots deraf att utefter hela norska gränsen gick liksom en kedja af små skansar, der man hade hvad man behöfde, af krigsförnödenheter åtminstone, om det också var klent med provianten, då Armfelt deremot led fullkomlig brist på icke blott proviant, utan framför allt på det vigtigaste för ett krig, nemligen kulor, krut och gevär.
Han yttrar om dessa förhållanden i ett bref till en vän:
”Säkerligen blir jag en af de sista som förlorar allt hopp att rädda fosterlandet.
Dess räddning är visserligen också möjlig, ehuru mitt förstånd inskränker sig till ett litet antal händelser, hvilka kunna bidraga dertill.
Den 14 mars emottog jag det mest penibla af alla befäl.
En armé med dåliga gevär, utan kläder och kapotter denna bistra årstid, hvars magasiner nu först med penningar och kurirer skall formeras, hvars ammunitionsförråd, utom tolf skott per man, först i går blef furneradt efter kalkylen af femtio patroner per man, hvars sjukhusanstalter till dato äro inga, utom några bödlar i fältläkareuniform, och hvaribland tvänne, som aldrig studerat i sin lifstid annat än l’art vétérinaire, nu fått plats som fältläkare, m. m.
Hvad hopp att dermed göra något mot en svältande fiende, inkrupen i sina fästningar ...
Nej, min bäste vän, ett mera djefvulskt perspektiv har jag ej öfverlefvat som soldat.
Som enskilt man, medborgare och far vill jag ej kasta ögonen på min existens.
Döden gör slut på allt sådant.
Men historien lefver längre än soldaten ...
Ännu en desesperant sak är, att alla af mig förvänta sig storverk.
Om icke ni och flera af mina vänner delade denna presomption, skulle jag trott att det vore en elak tour, som mina fiender ville spela mig, då de tillskapade för mig fabeln om la montagne, qui accouche d’un souris.
Jag skall bjuda till och vill göra något, men huru det skall gå till är ännu icke inkommet i min skalle.”....
Härefter klagar han öfver att icke bli bönhörd i något af hvad han fordrar, utan tvärtom ... ”Det man begär”, säger han, ”sändes icke, men en hop strunt och order om uniformsförändringar.
De goda tidningar, ni gaf mig i ert sista bref om engelska flottan i Sundet, ha gjort mig godt ...
Måtte nu af denna flotta detachementer hota Norge och hindra djefvulen att hitkomma ....
Grefve Molke reser långsamt, men min marsch på Kristiania blifver långsammare, icke för hinder som möta af redoutabla arméer, men för brist af mat, fourage och hästar att göra transporter med.
Nu finnes intet ök som kan gå i hela dessa landsändar – så utmattade och utsvälta äro de.
Om jag till våren, då Glommen skall gå upp, kan få min position bakom den, så är med den uselhet, jag är omgifven af, ansenligt vunnet.” – – – – – – – – – – – – – – –
Men denna lifvande hägring på generalbefälhafvarens krigshorisont skulle tyvärr aldrig blifva annat än en hägring.
Nu gällde det icke för den snillrike Armfelt att liksom 1788 afsända en trupp dalkarlar med förelöpande fabulösa rykten mot prinsens af Hessen arméafdelning.
Här gällde att, i trots af alla stora naturhinder och alla andra stormotiga hinder, tränga in på det gamla Norge för att ur dess ännu isade fjäll försöka eröfra en liten glittrande krona, att med den pryda den sörjande Sveas panna.
Och nog trängde han in i det gamla Norge, der han på ett lysande sätt häfdade de svenska vapnens ära.
Slaget vid Lier den 18 april, der Armfelt sjelf kommenderade och flera af de svenska officerarne utmärkte sig, var en vacker triumf, men härvid stannade det också, ty med denna affär jemte några vexlande fördelar och nederlag, som hans flygkårer vunno och förlorade, är det mesta sagdt om den korta historien af krigets gång intill den för generalen och hans tappra officerare så smärtsamma stund, då konungen, underkastad väldet af en ny nyck, gaf order att trupperna skulle lemna sin position och draga sig tillbaka inom gränsen.
Härigenom förvandlades fälttåget således till ett blott och bart försvarskrig.
Och detta inträffade just, när allt var beräknadt och planeradt för ett större och betydelsefullare anfall, ty då lefde ännu tron och hoppet på de engelska hjelptrupperna, med hvilkas chef, general Moore, Armfelt öppnat någon underhandling.
Men allt måste stanna ogjordt i halfva vändningen vid den kongl. sorgbulletinen.
Öfver denna skymfliga och för de svenska krigarne harmväckande händelse utbreder sig med mycken smak och skicklighet den norska tidningen ”Budstikken” på följande sätt: ”Norge andas friare.
Dess hjeltar, som så herrligt häfdat fäderneslandets frihet, oafhängighet och vår goda sak, njuta sina idrotters lön.
Utgifvaren skyndar att bekantgöra denna vigtiga tilldragelse – och i morgon, medborgare, skola vi alla ila till templet för att tacka Honom, den
Almægtige Hærenes Herre
For Danmarks Seier og Ære.”
Denna Kristianias vigtiga organ uppställde i öfrigt på ett i allo lysande sätt de rapporter, som ingingo om de olika skärmytslingarne.
I sjelfve danske generalbefälhafvaren prins Kristian Augusts egen rapport till regeringskommissionen finnes ingenting nämdt om det förlorade slaget vid Lier.
Men fästningen Kongswingers kommendant, öfverste de Seue, blef dock af prinsen afsatt för det han lemnat svenskarne som herrar på denna vigtiga punkt.
Sedan Armfelt utstått ofvannämde oförmodade olycka att nödgas draga trupperna inom gränsen, måste han finna sig – ehuru alltid revolterande – deruti att den ena afdelningen efter den andra af hans armé reqvirerades till andra orter, så att dess ihopsmältande ständigt fortgick.
Såsom ett ringa surrogat häremot exercerade han oförtrutet sina landtvärnister – ty hvar fans den motgång som på allvar nedslog denne elastiske man, hofman, soldat, diplomat, jemlike med den högste och den ringaste, i dag galonerad på parad, i morgon bärande en rock med vakanser i knappraden och utan tanke på något så ringa som det yttre – – – –
Så släpade sig tiden och kriget fram till juni, då en betydligt stor förlust drabbade svenskarne vid Prestbacka- icke särdeles långt från Strömstad, och på gränsen mellan Dal och Norge – der en del af venstra flygeln var förlagd under den sedan för alla tider ryktbare Adlersparre.
Denne befann sig sjelf på norska egendomen Bærby vid Idefjorden, då han erhöll rapport om baron Knorrings svåra ställning.
Den sistnämde var chef för posteringen vid Prestbacka.
Adlersparre ingick då, efter parlamentering erbjuden å fiendens sida, ett fördrag med de norska anförarne om ett tillfälligt stillestånd, hvilket likväl sedan betydligt blef klandradt från norskarnes synpunkt, och i det hela var den vigtigaste frågan nog dunkel, den nemligen, som angick rättigheten att bryta detta stillestånd.
Svenskarne antogo den för sin, hvaremot Kristian August ansåg den uteslutande tillhöra norrmännen ....
På denna punkt stodo händelserna, då Armfelt beslöt sig för att resa till Strömstad.