Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter de ifrågasatta öfverflyttningarna af rotar från Bohusläns båtsmanskompanier till Bohusläns regemente och Hallands nya corps, skulle af dessa båtsmanskompanier återstå för flottans behof 224 man.
Andra lifgrenadierregementet räknar nu endast 1000 nummer, under det att första lifgrenadierregementet, med 1200 gamla rotar och 44 sedan 1822 regementet tillagda nyrotar, uppgår till 1,244 nummer.
— En betydlig skillnad i styrkan mellan olika regementen är alltid ofördelaktig, men olägenheterna framstå bjertare då, såsom här är förhållandet, regementena tillhöra samma landskap, skola sins emellan dela dess beväring och hafva samma mötesplats.
En förstärkning af andra lifgrenadierregementet kan lättast och ändamålsenligast vinnas genom östgöta båtsmans-kompanier och en fördelning af nya ordinarie roteringen mellan båda regementena, som då hvardera kunna få 1,250 nummer.
— Vid andra lif-gren.-regementet skulle härigenom rust- och rothållssoldater sammanföras under samma befäl och förvaltning, men detta möter inga hinder, då vid infanteriet olikheten egentligen framstår i sättet för persedelanskaffningen och de skiljda föreskrifterna i detta afseende kunna på de skiljda delarne tillämpas.
Detta underlättades emellertid deraf att rust- och rothållsnumren icke blefve alltför mycket blandade om hvarandra inom kompanierna.
— Östergötlands läge i förhållande till flottans stationer ger äfven anledning till den förmodan, att dess båtsmän mindre än flere andra blifva af vigt för flottan, hvarföre kommitterade anse sig kunna föreslå: att äfven östgöta båtsmanskompanier öfverföras till arméen och förenas med andra lifgrenadierregementet; samt att med biträde af nya ordinarie roteringen första och andra lifgrenadierregementena jernnäs till lika nummerstyrka.
(Bil. G).
Om östgöta båtsmanskompanier icke kunna påräknas för andra lifgrenadierregementet, kan dess styrka något höjas endast genom nya ordinarie roteringen inom landskapet, — men under i flere afseenden mindre fördelaktiga förhållanden.
Arméens stamtrupper skulle, enligt nu afgifna förslag, från båtsmanshållet erhålla en förstärkning af 1,398 rotar, deraf 1,347 tillhörande gamla och 51 nya ordinarie roteringen.
M och N). öfverflyttningar från båtsmanshållet hafva blifvit ifrågasatta endast i delar af landet, der arméen antingen saknade stamtrupp, eller ock en redan befintlig sådan företrädesvis ansetts vara i behof af förstärkning, och i anseende till sin förläggning kunde utan svårighet med sig förena båtsmansrotar.
Efter dessa öfverflyttningar, skulle, — om Gottlands rotering, hvilken vore önsklig att använda såsom stamtrupp på ön till den talrika nationalbeväringen, derjemte afräknas — för flottan återstå 4,079 båtsmansnummer utom 67 nummer af nya roteringen.
(Bil. N).
Möjligen är detta mera än vid sjöförsvaret kan användas.
På förutsättningar af denna beskaffenhet hafva kommitterade emellertid icke ansett sina förslag och beräkningar böra grundas, men om ytterligare några delar af flottans indelda stamtrupper kunde med arméens förenas, finnas dertill flere passande utvägar såsom t. ex. att i Vesternorrland uppsätta ett regemente i stället för en corps (Bil.
H) och att förstärka de småländska regementena.
— Göteborgs stad har sig tillagdt ett stadsvakts-kompani af 44 rotar indelade i Säfvedals härad och de staden närbelägna socknarne.
Kompaniet, som står under borgmästarens befäl, begagnas till polistjenstgöring i staden.
Detta användande af indeld trupp, synes hvarken öfverensstämma med indelningsverkets ändamål eller i andra afseenden vara rätt lämpligt.
Det indelda löningssätt som förutsätter manskapets närvaro på roten, måste lägga hinder i vägen för truppens ständiga tjenstgöring i staden, hvarföre det vill synas som kunde det gagn Göteborg har af en sådan polisstyrka, icke motsvara dess verkliga kostnad.
I alla händelser böra utbyten af rotar kunna verkställas med detta kompani, der sådant, i anseende till förläggningen, kan erfordras för ordnandet af Bohus läns regemente och Hallands corps. 85 Den ringa och särdeles med afseende på kompani-indelningen ofördelaktiga nummerstyrkan vid Nerikes regemente, dess vidsträckta förläggning från gränsen af Södermanland ända upp efter Klarelfven i Vermland, hvarigenom en del af regementets kompanier i sistnämnde landskap hafva betydligt närmare till Vermlands regementes mötesplats, än till Nerikes regementes, äfvensom behofvet af ett större antal stamsoldater för Vermlands talrika beväringsmanskap, göra en förflyttning af nummer mellan Vermlands, Nerikes och Vestmanlands regementen önskvärd, enär derigenom, med tillhjelp af nya ordinarie roteringen, lämpligare förhållanden i styrka och förläggningsområden de båda förra regementena emellan kunde erhållas, utan att Vestmanlands regementes nuvarande verkliga soldatnummer förminskades.
Möjligheten häraf förklaras af hvad härnedan förekommer angående indragne och anslagne nummer.
Med anledning häraf föreslås: att en förflyttning af rotar mellan Vermlands, Nerikes och Vestmanlands regementen må verkställas, hvarigenom, med tillhjelp af nya ordinarie rotar, Vermlands regemente finge 1,100 rotar i stället för 908, Nerikes regemente 800 rotar i stället för 776 och Vestmanlands regemente 1,106 rotar med 1,096 soldatnummer, i stället för 1,200 rotar med 1,074 soldatnummer.
(Bil. I).
Vid indelda infanteriet äro nu, oberäknadt volontärnumren, i allmänhet 118 nummer på regementena och 55 till 59 nummer på corpserne anslagne och indragne* till underbefälets och musikpersonalens aflöning.
En del svagare regementen hafva emellertid ett mindre antal och Jemtlands fältjägarecorps inga sådane nummer.
Hela antalet soldatnummer, hvarmed infanteristammen härigenom minskas, uppgår till 2,260.
(Bil. O).
I öfverensstämmelse med redan yttrade åsigter om behofvet af stammens förstärkning och då ett medel dertill, som ligger nära för handen, är att, så långt omständigheterna i öfrigt medgifva, nedsätta antalet soldatnummer, som till andra ändamål anvisas; har blifvit antaget att endast spel och ge.värs handverkare skulle fortfarande erhålla nummerlöner.
Om än icke stridande i egentlig mening, går dock spelet i elden med truppen och det kan således icke vara orätt att förse det med soldatnummer.
I de flesta arméer står ock spelet i nummer lika med soldaten.
Gevärshandverkarne aflönas nu med l£ till 2 nummerlöner hvardera.
Äfven denna personal kan det vara fördelaktigt att insätta i nummer, emedan dess ställning och vilkor derigenom bestämdare uttryckas.
Dock bör ingen hafva mer än en nummcrlön.
Spelet har ansetts kunna nedsättas från 25 till 20 på bataljon, men då sistnämnde antal är behöfligt för tjenstgöringen och krigsfoten (Bil.
V) finnes intet skäl till olikhet i detta afseende mellan bataljonerna, antingen de benämnas infanteri eller jägare.
Endast en gevärshandverkare på bataljon har blifvit beräknad, under antagande att desse handveikare, utan att såsom nu delas i gevärssmeder och stockmakare, hvaraf de senare endast sällan äro behöflige, kunna verkställa alla de reparationer å gevären, som vid trupperne förekomma, och hvilket icke innebär någon öfverdrifven fordran på arbetsskicklighet.
I enlighet härmed föreslås: att s. k. nummerlöner anvisas endast till spel och gevärshandverkare, samt att ingen erhåller mer än en nummerlön; att spelet bestämmes till 20 på bataljon, deraf 4 fältmusikanter och 16 egentliga spel eller trumslagare, och detta lika vid alla bataljoner; samt att i stället för särskilde gevärssmeder och stockmakare, en gevärshandtverkare antages på hvarje bataljon.
Hela antalet nummerlöner skulle härigenom vid indelda infanteriet, de nye corpserne inberäknade, endast uppgå till 945 (Bil.
J och K), och då inga nummer blefve för andra ändamål indragne, erhölle stammen en förstärkning af 1,315 soldater från de hittills anslagne och indragne numren.
Med »anslagne» nummer menos rådane, som användas för andra personer än soldater och med »indragne» nummer sådane, som användas till aflöning i allmänhet.
Kr »anslaget» nummer finnes således en person, ehuru icke en soldat eller bajonett; för »indraget» nummer finnes ingen. 86
Då det emellertid icke är möjligt att gifva alla indelda bataljoner ett lika antal rustoch rothållsnummer utan en fullständig rubbning och omkastning af hittills gällande regementsoch kompani-indelning, inom snart sagdt hela landet, hvilket skulle medföra större svårigheter än motsvarande gagn, måste det vara fördelaktigt att de svagare bataljonerna få använda ett så stort antal nummer, som möjligt till soldater i ledet eller »bajonetter».
De till nummertalet starkare bataljonerna kunna deremot, med mindre afsaknad, hafva några flere af sina nummer anslagna och indragna.
På grund häraf föreslås följande:
Hela antalet för spel och gevärshandverkare behöfliga rust- och rothållsnummer vid indelda infanteriet fördelas på regementena och corpserne i förhållande till dessas styrka, så att de svagare få färre eller inga, och de starkare flere, anslagna eller indragna nummer.
Intet regemente eller corps får dock flere »anslagna» nummer, än det bör hafva spel och gevärshandverkare, d. v. s. 21 på bataljon.
De öfriga blifva »indragna» till regementets eller corpsens lönefond.
De svaga regementena och corpserne få, i stället för fullt antal rust- och rothållsnummer till spel och gevärshandverkare, ett motsvarande kontant anslag att användas till kontanta nummerlöner för hela eller en del af denna personal.
Antalet till lönefonderna indragna rust- och rothållsnummer vid en del regementen
Och corpser komme således att jemnt motsvara antalet kontanta nummerlöner vid en del andra (Bil.
J, K och P).
De till lönefonderna indragna rust- och rotehållsnummern inberäknas i ett regementes aflöningstillgångar efter medelvärdet af befintliga vakansafgifter vid regementet, men de kontanta nummerlönerna, som tilläggas en del andra regementen, utgå efter medelvärdet af samtliga sålunda till lönefonderna indragne rust- och rothållsnummer.
I nära sammanhang med ordnandet af indelda arméens nummerstyrka, står frågan om Bergslagernas rotering.
Tid efter annan hafva genom utfärdade allmänna lag- och författningsstadganden eftergifter blifvit gjorda i de för Bergslagen af ålder gifna föreskrifter i afseende å sättet och vilkoren för tackjernstillverkningens bedrifvande, kol- och jernhandeln m. fl. dermed sammanhängande förhållanden.
Senast har genom Kongl, förordningen den 20:de September 1859 tackjernstillverkningen blifvit hänförd till och erhållit samma frihet, som fabriksnäringen i allmänhet åtnjuter, till följd hvaraf skyldigheten att drifva tackjernsblåsning upphört för egarne af bergsmansjord.
Då härtill kommer att genom Bergslagens ordinarie rotering indelda infanteriet skulle vinna en betydlig tillökning af sin nummerstyrka, särdeles i de orter, Nerike och Vermland, der en sådan förstärkning i förhållande till folkmängd och beväringsstyrka vore mest behöflig, så föranlåtas kommitterade att i underdånighet hemställa: att vid bestämmandet af den inskränkning i bergslagsfriheterna, som vederbörande inom bergslag, jemlikt 3 § i Kongl, förordningen d. 20 Sept. 1859 pröfvas skyldige att vidkännas, E. K.
M. täcktes taga i nådigt öfvervägande, huruvida icke bergsmansjorden numera bör rätteligen underkastas ständig eller ordinarie rotering, i stället för den extra roteringsskyldighet, som af brukande bergsmän nu utgöres.
Beträffande värfvade infanteriets nummerstyrka, har ingen annan förändring blifvit ifrågasatt, än den, som blir en följd af Vermlands fältjägareregementes förändring till corps.
Hvad för indelda infanteriet blifvit föreslaget, angående spel och gevärshandverkare, har ansetts böra tillämpas äfven på det värfvade, endast med det undantag att fältmusikanterne vid fotgardesregementena och gevärshandverkaren vid Vermlands fältjägarecorps, likasom hittills, icke stå i nummer.
(Bil. P).
De förslag till ordnandet af nummerstyrkan, såväl vid enskilda regementen och corpser, som vid infanteriet i allmänhet, hvilka nu blifvit i underdånighet afgifna, innehållas till sina mindre delar i de åberopade bilagorna, och hvaraf bil. J, K, L och P lemna en allmän öf - i 87 versigt af nummerstyrkan och dess användande vid såväl de indelda, som värfvade infanteritrupperne.
Infanteriets stamtrupper skulle, enligt kommitterades förslag, erhålla följande antal verkliga soldatnummer, nemligen: indelda nummer 23,815 värfvade » 2,072 25,887 för närvarande finnas: indelda nummer 20,239 värfvade » 2,144 22,383 således skulle soldatnumren ökas med 3,504 n:r.
(Bil. Q).
Befälets antal vid bataljoner och kompanier måste i viss mon rättas efter deras styrka.
Manöver-reglementet bestämmer visserligen antalet plutons- eller afdelningschefer, flygel eller riktbefäl m. fl., men befälets moraliska inflytande blifver mindre ju talrikare truppen är i förhållande till befälet, och befälsbrist kan tvinga till manöver på större afdelningar, än reglementet förutsätter.
Det är äfven af vigt att reservbefäl i någorlunda tillräckligt antal finnes, på det att oförmåga att manövrera icke alltför snart må inträda.
Fransyska arméen har 3 officerare och 4 underofficerare på kompanier af omkring 100 man.
Preussiska arméen har 4 till 5 officerare och 13 underofficerare på kompanier af omkring 240 man, Österrikiska arméen har 4 officerare och 6 underofficerare på kompani af 140 till 146 man.
Således finnas i Frankrike 1 officer på 33 och 1 underofficer på 25 man.
I Preussen 1 officer på 48 till 60, och en underofficer på 13 man.
Hvad underofficerarne beträffar, synes dock endast 1 fältväbel, 1 pörte depée-fänrik och 4 sergeanter, efter våra förhållanden, kunna betraktas såsom egentliga underofficerare och de öfrige vara närmast jemförlige med korpraler hos oss.
Efter denna beräkning blifver på ett preussiskt kompani 1 underofficer på 40 man.
I Österrike finnes 1 officer på 35 till 36 man, och 1 underofficer på 23 till 24 man, således i det närmaste lika med i Frankrike.
Hos oss hafva af gammalt eller sedan indelningsverkets början funnits 3 officerare och 5 underofficerare på kompani af 150 man, hvilket gifver 1 officer på 50 man och 1 under officer på 30 man.
Sedan beväringsmanskapet tillkommit, bildades vid indelda infanteriet ett tredje bataljonsbefäl, hvilket dock efter 1833 års lönereglering endast består af 1 major, 4 kaptener och 4 till 8 löjtnanter på regemente, enär kompaniunderofficerarnes gamla antal minskades till 32 på en del och till 36 på andra regementen.
Att till grund för befälets antal vid svenska infanteriet antaga samma förhållanden mellan befälets och truppens antal, som vid de större utländska arméerna, särdeles den franska, skulle medföra en större tillökning af befälet i fredstid, än gerna kan ifrågasättas i anseende till den dermed förenade stora kostnad.
Då försvarsverkets ordnande kräfver stora uppoffringar af staten, kunna icke alltför betydliga summor ifrågasättas för befälets lönande, och arméens tjenstbarhet gagnas mera af ett mindre talrikt men någorlunda tillräckligt aflönadt befäl, än af ett talrikare, hvars ringa utsigter till bergning afskräcker hvarje förmåga, som på annat sätt kan finna sin utkomst, att i dess led inträda.
Då ett fåtaligt befäl emellertid bestämdt nedsätter en trupps krigsduglighet, kan man dock icke för långt aflägsna sig från de i dessa hänseenden allmännast gällande förhållanden.
Vårt manöverreglemente kräfver, då det delar kompaniet i tre afdelningar, hvilka ingå såsom enheter i bataljonen, ett ganska talrikt reservbefäl, för att icke under strid, genom inträffade förluster, befälsbrist snart skall inträda; men det medgifver deremot användandet af större kompanier, än då dessa, såsom de franska, skola odelade utgöra en afdelning eller pluton af bataljonen.
En ganska god reserv för officersgraden bör kunna finnas hos våra underoffice - 88 rare.
I allmänhet utgångne ur samhällsklasser, som icke sakna hildning, eller med en viss grad sådan, som de sjelfva hafva förvärfvat sig, ega de ofta en ganska stor tjenstduglighet, som, genom underbefälsskolors införande, snart skulle så utvecklas, att flertalet af underofficerare kunde för kriget betraktas såsom en duglig reserv för subalternofficersgraden.
Genom underbefälsskolor äfvensom genom ett ändamålsenligt ordnande af fredöfningarna, skulle det också blifva möjligt, att bland korpraler och vice korpraler uppfostra en lämplig reserv för underofficerarne, åtminstone i de delar af tjensten, som icke fordra större expeditionsvana.
Brist på reserv för korpraler hör aldrig förefinnas inom en stamtrupp, och den kan med säkerhet förebyggas genom stammens utsträckta öfningar och genom ändamålsenliga korpralskolor.
Vid de regementen, som nu äro bäst försedde med befäl eller 36 kompaniofficerare och lika många kompaniunderofficerare, finnas 12 officerare och 12 underofficerare för hvarje af de trenne fältbataljonerne.
Detta gör icke mer än 3 officerare och 3 underofficerare på kompani.
Då bataljonerna hafva 800 man eller kompanierna 200 man, komma således 1 officer och 1 underofficer på 66^ man enligt plan, ett förhållande, som visserligen är betydligt ofördelaktigare, än i de omnämnde främmande arméerne, men, om underofficerarne på krigsfot få anses såsom officersreserv, kan förhållandet uppställas sålunda: 6 officerare och underofficerare på 200 man, eller 1 på 33^ man, hvilket deremot icke kan anses alltför ofördelaktigt.
Härtill fordras dock oundgängligen att korpralsgraden, deruti inberäknade vicekorpralerne, kan så höjas, att underofficerstjenstgöringen i allmänhet genom uppflyttning derifrån kan bestridas.
Någon nedsättning i detta befälsförhållande kan emellertid icke ifrågasättas.
Då manövern fordrar 12 plutons- och 2 tiraljör-divisions-chefer eller 14 afdelnings-befålliafvare, följer äfven deraf, att 12 officerare och 12 underofficerare äro det minsta befälsantal, som kan beräknas för fältbataljonerna, och detta är endast möjligt under den förutsättning i afseende på underofficerare och korpraler, som här blifvit gjord.
För att icke redan från början en alltför stor brist deruti skall uppstå, måste någon reserv finnas, åtminstone för officersgraden, hvarifrån staberne måste fyllas, och denna reserv kan icke antagas till mindre än 2 officerare på stambataljon, som gör något mer än 1 på hvarje fältbataljon, helst i betraktande tages den brist, som derjemte alltid förefinnes till följd af sjukdom och vakanser.
I sistnämnde afseende kunna en del volontärer anses såsom en reserv i första hand för underofficerarne.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, och då hvarje stambataljon bör hafva befäl för 1| fältbataljon, föreslå kommitterade: befälets antal, utom regements- och corps-staberne, till 20 officerare och 18 underofficerare på hvarje stambataljon.
För att vinna detta, föreslås vidare: att de större indelda regementena, hvilkas kompani-befäl redan utgöres af 36 officerare och 36 underofficerare, ökas med 4 subalternofficerare, samt att samtlige öfrige regementen få lika antal kompanibefäl, som förstnämnde regementen, och corpserne hälften af detta antal; allt med den förändring i afseende å sergeants- och furirsgraden, som här nedan omnämnes.
Af 36 underofficerare på ett regemente äro nu 8 fanjunkare, 12 sergenter och 16 furirer.
För att åt de yngre af denna befälsklass bereda något förbättrade utsigter till befordran och utkomst, samt vinna mera öfverensstämmelse med officersgraderna, hafva kommitterade ansett att 4 furirer borde uppflyttas till sergenter.
Fotgardesregementenas underofficerare stå emellertid i ett olika förhållande, än underofficerarne vid det öfriga infanteriet.
De hafva en daglig och trägen garnisonstjenstgöring, som för dem utestänger nästan all möjlighet till enskildt förvärf.
De underofficerscorpser af artilleriet och värfvade kavalleriet, med hvilka de inom garnisonen komma i beröring, hafva ingen tredje underofficersgrad, motsvarande furirerne.
Genom att utesluta furirenre och med lika antal öka sergenterne, skulle icke allenast en stor 89 del af fotgardets underofficerare få förbättrade vilkor, utan de skulle äfven komma i jemlikhet med sina vederlikar vid öfrige vapen inom samma garnison.
Med antagande häraf skulle underofficerarnes antal inom hvarje grad i allmänhet blifva: vid ett regemente 8 fanjunkare, 16 sergenter, 12 furirer, och vid en corps 4 fanjunkare, 8 sergenter, 6 furirer, men vid ett fotgardesregemente 8 fanjunkare och 28 sergenter.
Sergenterne dock delade i två löneklasser, på sätt i fråga om löneregleringen föreslås.
Ehuru korpraler, såsom tillhörande manskapet, icke inbegripas under den allmänna benämningen af befäl, då denna användes såsom motsats till nummerstyrkan, utgöra de dock i verkligheten en vigtig befälsklass.
Då på dennas duglighet och höjda militära värde, det öfriga befälets tillräcklighet för krigsfoten i väsendtlig grad är beroende, hafva, i sammanhang med löneregleringen och underbefälsbildningen, åtgärder till befordrande af detta mål blifvit föreslagna.
Bland de vigtigare äro löners anvisande åt vice korpraler, hvarigenom först dessa komma att utgöra en verklig korpralsgrad, och förhöjda löner för distinktionskorpraler.
För vinnande af denna högsta korpralsgrad skulle, enligt kommitterades åsigt, fullständig underofficersexamen erfordras.
Dessa korpraler blifva då jemförlige med artilleriets förste konstaplar och då benämningen distinktionskorpral, dels är svår att för mången soldattunga uttala, dels ock mindre egentlig, emedan »distinktioner» eller »utmärkelsetecken» bäras af alla korpraler; synes benämningen distinktionskorpral böra utbytas emot den af förste korpral, hvarigenom äfven en öfverensstämmelse vunnes med benämningarna, förste sergent, förste löjtnant och förste major.
Någon förändring deremot i korpralers och vice korpralers antal har icke blifvit ifrågasatt.
Vid den befälspersonal, som nu tillhör regements- och corps-staberne, föreslå kommitterade ingen annan förändring än att gardesregementena till fot erhålla tredje majorer, i likhet med öfriga regementen, och behöflige såväl för freds-, som krigsfoten; samt att de corpser, som nu sakna regementsväbel, dermed förses.
I fred afsedd för den tjenstgöring regementet föreskrifver, är regementsväbeln i krig oumbärlig i anseende till det i öfrigt ringa antalet underofficerare, och intet skäl finnes, hvarföre denne tjensteman skulle saknas vid en del corpser.
Af hvad nu blifvit anfördt följer ock: att de till stor del nybildade Hallands och Vesternorrlands corpser, äfvensom Wermlands fältjägarecorps, få sina staber ordnade till likhet med öfrige corpsers.
Då det öfriga befälet vid ett regemente är beräknadt för tre bataljoner, är det visserligen en afvikelse derifrån, att endast 2 regements- och 2 bataljons-adjutanter finnas.
För krigsfoten vore det ock en fördel om antalet fylldes.
Men då under vanliga förhållanden stabstjenstgöringen såväl på fältet, som i expedition, kan med den nuvarande personalen bestridas och det egentligen är vid detacherad eller i spridda delar manövrerande bataljon, som beriden adjutant är behöflig, samt en bataljons-adjutants åligganden, då så fordras, kunna af annan underofficer fullgöras, har en tillökning af adjutanternes antal icke ansetts oundgänglig.
Regementsadjutanterne böra emellertid icke räknas till viss stambataljon, utan tillhöra regementets eller corpsens allmänna stab och då fältbataljoner äro bildade, tilldelas den eller dem deribland, hvarvid deras tjenst är företrädesvis behöflig.
Såväl regements- som bataljons-adjutanters användande för krigsfot, kommer här nedan att vidare afhandlas.
För befälets antal och fördelning, i grader, enligt nu afgifna förslag, såväl vid ett regemente som vid en corps, redovisas i (Bil. R och S).
Civilstaten vid trupperne, utom läkarne, — beträffande hvilka kommitterade anhålla att fä yttra sig i sammanhang med frågan om arméens sjukvård, utgöres af prest, auditör samt Landf örsvarskomit.
12 90 regements- och mönsterskrifvare, eller tjenstemän för själavården, lagtolkningen, uppbördsoch redogörelse verket.
Någon allmännare förändring häruti hafva kommitterade saknat anledning föreslå.
Svenska arméen har af gammalt haft egna prester.
Deras antal, fox-dom större, är nu inskränkt till regementspastorn, behöflig för de presterliga förrättningarna, men hvilka ock böra af honom ensam kunna bestridas, utom i det fall, att en trupp är på skiljda rotar förlagd, då äfven särskilda åtgärder i detta afseende erfordras.