Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min förtviflan blefve gränslös, om jag nödgades strida mot ers maj:t.
Ack, sir, om min svaga röst kunde vinna insteg i ers maj:ts hjerta!
Ers maj:t skulle då sticka det svärd i skidan, som redan till hälften är draget.
Ers maj:t skulle då släcka det tunder, som kanske sätter hela Europa i brand.
Ers maj:ts menniskokärlek och naturliga godhet skulle icke vilja se floder af oskyldigt blod utgjutas, hvilka sent eller bittida skola taga sitt återlopp till ers maj:ts eget rike, hvilket, oaktadt de mest lysande fördelar i början, aldrig kan bära tyngden af ett långvarigt krig mot Ryssland, så framt detta sistnämda rike genom några uppoffringar gör en hastig fred med turken.
Kanhända är jag så olycklig att genom detta tungomål misshaga ers maj:t, men jag vågar hoppas att ers maj:t deruti täcktes se icke annat än den gränslösa tillgifvenhet och oändliga vördnad, hvarmed jag”, &c. &c.
De värdiga, klara och uppriktiga tänkesätt, som uttryckas i detta bref15, synas hos prins Carl af Hessen hafva varit en fullkomlig införlifning med hela hans handlingssätt under detta fälttåg.
Den enkle mannen, human såsom enskilt person, samvetsgrann och ädelmodig i sin egenskap af högsta maktens innehafvare vid armén, qvarlemnade också öfverallt minnet af den mildaste och rättrådigaste fiendtlige härförare, som Bohusläns blodiga annaler kunde uppvisa.
Men naturligtvis kom detta erkännande långt efteråt.
Alltför mänga hade omsorg att utsprida rykten om helt annat; och vare sig att dessa rykten, med sina verkningar, ledde sitt ursprung från höjderna eller djupen, så voro de lika löjliga som nesliga.......
Från Kragenäs – bostället för domaren inom Vette härad, omkring 2 ½ mil från Strömstad – hade prinsen af Hessen med en del af armén i små dagsresor dragit sig mot Qvistrum, der han sannolikt ansåg att hela svenska kåren var samlad, och huru många platser finnas väl mera tjenliga att hålla en fiende på afstånd!
Emellertid kommo trupperna allt närmare och närmare, utan att något motstånd lät förnimma sig; och första mötet på en half mil från Qvistrum bar icke karakteren af någon synnerlig fiendtlighet.
Åtskilliga ståndspersoner – bland dem, förnämligast framstående, öfverstlöjtnanten Funck vid Bohusläns dragoner16 – kommo att anhålla om säkerhet för sina gods, hvilka utan tvifvel voro i större behof af skydd än den vigtiga bron, ty ehuru den lilla svenska styrkan kamperade deromkring, var den ej upprifven.
Tranefeldt anförde sedan som skäl härför, att bron utgjorde ett så kostsamt arbete och att det dessutom skulle ha varit omenskligt, om man gjort gästgifvaren husvill.
Gästgifvarehusen lågo nemligen så i vägen, att de ansågos hafva gått förlorade med bron.
Onda tungor fulländade denna högst egna patriotiska förklaring genom otvetydiga anspelningar på öfverstens varma deltagande för den vackra gästgifverskan på stället.
Man skulle dock snarare tro att ett mörkt öde dref öfverste Tranefeldt till många af hans handlingar.
Summan är, att det troligen händt få anförare att komma öfver en fiendtlig bro på samma sätt som här prinsen af Hessen.
Det skedde nemligen under det han helt amikalt fortsatte samtalet med öfverstlöjtnant Funck, hvilken hade den artigheten erbjuda deras högheter att taga hufvudqvarteret på Bråland, hans boställe, hvilket nådigt bifölls.
Under tiden kunde naturligtvis herr öfverstlöjtnanten icke vara blind och döf för de order, som den danske generalbefälhafvaren gaf, då denne vid framkomsten till bron lät sina dragoner sitta af och posterade fyra kanoner på hvardera sidan om densamma.
Men utan tvifvel borde det icke ha varit mindre eget för en svensk militär att under en sådan eskort göra en granlåts-tur, helst, hvad beträffar herr öfverstlöjtnanten, han före fiendens ankomst hållit på att anlägga ett ”retranchement”, hvilket dock lärer ha legat 1,500 alnar söder om bron och hvarifrån denna hvarken kunde ses eller beskjutas.
Detta slags förskansning hade också högligen ogillats af alla officerarne, utom öfverste Tranefeldt.
Huru som helst, hade den arbetande allmogen icke förr hört att fienden vore i antågande, än den genast lemnade det halffärdiga försvarsverket.
Emellertid hade nu prinsen kommit öfver, och sedan han lemnat general
Düring med dragonerna och general
Mansbach med en bataljon grenadierer till brons betäckning, tog han jemte danske kronprinsen vägen åt Bråland, der öfverstlöjtnant
Funck med största och beredvilligaste artighet utöfvade värdskapet.
Svenska lägret, på södra sidan om Qvistrumsån, då ännu icke mer än omkring 800 man, låg på en slätt under den brantaste och högsta klippan, der landsvägen kröker sig och ån närmar sig hafvet och der liksom en däld bildas genom ett på andra sidan befintligt berg, som äfven eger en slätt, hvilken gradvis stiger uppåt, tills den nått bergets höjd.
I detta lilla läger väntade befäl och manskap under dyster tystnad hvad som vidare skulle ske.
Mången mörk blick sändes redan till den gent emot belägna höjden, der troligen innan kort de fiendtliga skarorna skulle blifva synliga.
Hjerta hade ännu icke ankommit med förstärkningen, ehuru han oupphörligt väntades.
Under tiden lydde öfverste Tranefeldts order att ”hålla stånd”.
Men redan nu betraktades öfversten med misstro, och i den labyrint, hvari han befann sig, var det ett drag som hvarken samtiden begrep eller efterverlden skall vilja begripa, att han antog den olyckliga middagsbjudningen till prinsarne på Bråland.
Danske generalbefälhafvaren – och hvem undrar deröfver – tycktes hafva råkat i ett så utomordentligt godt lynne genom sin lätta framgång, att han med ett slags skämt ville undersöka huru långt svensken skulle kunna gå i sin förekommande välvilja mot en fiende.
Åtminstone kan det icke förefalla annorlunda än som ett skämt, då han vid ankomsten till Bråland yttrade till Funck att han skulle önska få se öfverste Tranefeldt på aftonmåltid – en anhållan, som af öfverstlöjtnanten upptogs på det sätt att denne genast afsände stafett till Tranefeldt.
Vid detta tillfälle kom likväl icke den svenske befälhafvaren, men deremot lät han sin vördsnadsfulla tacksägelse åtföljas af den underrättelsen att han skulle hafva äran att påföljande middag göra deras högheter sin uppvaktning.
Öfver detta svar yttrar prinsen af Hessen något, som fullkomligt visar att föregående aftonens bjudning aldrig varit allvarligt menad.
”Jag trodde”, heter det, ”att det var en undanflykt och att öfversten på det sättet velat dölja en tillärnad reträtt om natten.
Också blef jag följande morgonen icke litet förundrad, då general Mansbach rapporterade att hos de svenske ännu allt var i samma stånd.”
Samtidigt med denna rapport lemnade general Mansbach åt prinsen diverse papper, som blifvit funna efter öfverste Tranefeldt på Qvistrums gästgifvaregård, den han innehaft före norrmännens fredliga antågande.
Bland dessa papper fanns äfven ett bref från general
Hjerta till öfversten, deruti denne uttryckligen ålades att bibehålla sin plats vid Qvistrum, hvaremot förstärkningen snart skulle vara att vänta.
Danske generalbefälhafvaren synes ha blifvit något förnärmad öfver att Hjerta i detta bref behagat gifva norrmännen benämningen ”fjällräfvar”... ”en titel”, säger prinsen, ”som vi försökte förtjena, då vi samma dag klättrade uppför den klippa som stötte intill det fiendtliga retranchementet” – – – – – – – – – – – – –
Emellertid kom middagen och med den olyckligtvis öfverste Tranefeldt.
Ett tungt moln hängde öfver hans ansigte, troligen återskenet af hans själstillstånd.
Men etiketten och hans generade ställning gjorde till en nödvändighet att gömma förtviflan under konvenansens mask.
Hvad skulle han hafva sagt, om han vetat att under det han som gäst språkade vid fiendens bord, begynte fiendens trupper (klockan 3 e. m.) att marschera.
Flere bataljoner hade nu tillkommit, och danska armén, som här skulle operera, uppsteg då till 9,540 man.
Två bataljoner grenadierer under general Mansbachs befäl gingo öfver bron, och på en liten stig till venster om den klättrade de uppför bergsryggen och hade framför sig ett jägarkompani, som aftonen förut gått öfver och nu befann sig på ett berg midtemot de svenske jägarne, hvilka undanstuckit sig i småskogen.
Nu tycks väl Qvistrum af naturen hafva erhållit allt möjligt, icke blott en romantisk skönhet, som fängslar den resande och väcker hans beundran, utan det synes äfven vara den förnämsta försvarspunkt mot en från norr framträngande fiende, skyddadt på ena sidan af en djup ström med branta stränder och på den andra af höga, för hvarje annan än en jägarkår otillgängliga klippor.
Men hvad helst naturen hade gjort, var nu detsamma – fienden egde bron och skulle begagna de skänkta fördelarna.
General Mansbach fortfor att stiga uppför berget (åt Sörbygds-vägen), och i samma mån drogo sig de svenske jägarne allt mer och mer tillbaka.
Obekant med hvad som tilldrog sig utanföre, fortfor öfverste Tranefeldt under tiden att gästa hos den godmodige prinsen.
Men hastigt, just som sällskapet steg från bordet, anmäldes en adjutant – general
Hjertas son – hvilken kom att från sin far bringa generalbefälhafvaren en komplimang, och så fort ceremonielet det medgaf, gick han fram till öfversten och hviskade i hans öra några ord, hvaraf denne syntes blifva särdeles upplifvad.
Den rapport, han erhöll, var nyheten om general Hjertas oförtöfvade ankomst.
Troligtvis hade prinsen äfven erhållit någon rapport från annat håll, ty han gick omedelbart att säga öfversten farväl, och sedan han tackat Tranefeldt för det nöje denne med sin närvaro gjort honom under måltiden, tillade han i en ton, som innebar ett nästan oförtäckt deltagande: ”Min käre öfverste, gifve Gud att ni hade retirerat förliden natt!”
”Ers durchlaucht”, svarade öfversten käckt, ”jag har mina order, dem jag som en rättskaffens krigsman bör följa.
Och så aflägsnade han sig med löjtnant Hjerta.
Samspråk mellan general Mansbach och öfverste Tranefeldt. – General Hjerta.
– Affären vid Qvistrum (den 29 september).
Hvad som tilldrog sig mellan öfversten och den unge löjtnanten efter afresan från Bråland är obekant.
Men då den förre ridit öfver bron, träffade han general Mansbach, hvars båda bataljoner ännu icke slutat det besvärliga uppstigandet, hvarom i föregående kapitlet är nämdt.
”Hvart ärnar ni er, min general?” frågade öfversten.
”Åh, jag ärnar göra en liten rekognoskering deruppe – men hvart ärnar ni er?”
”Hvart jag ärnar mig?”
”Om jag vore i ert ställe, öfverste, så visste jag hvad jag gjorde!” återtog generalen med en anstrykning af förtrolighet i tonen.
”Det är möjligt.
Men kanhända behagar ni meddela mig er åsigt!”
”Hvarför icke ...
Om jag vore i ert ställe, så retirerade jag.”
”Nej”, återtog Tranefeldt, ”jag skall behålla min post såsom skyldigheten befaller.”
General Mansbach kunde nu, i anseende till förhållandet med den obevakade bron, hafva svarat något, som djupt sårat den svenska krigaräran, men han hade den utsökta artigheten att i stället yttra:
”Om ni vore sjelfva Turenne, kunde ni med godt samvete retirera vid detta tillfälle, min öfverste!”
Här slutade samtalet ....
Omkring en half timma senare, just då prinsen af Hessen skulle uppbryta, ankom till Bråland i fullt sporrsträck löjtnant Hjerta, som icke förr stigit af hästen än han direkte hastade in i rummet, der generalbefälhafvaren befann sig jemte sin höge volontär.
Löjtnanten anhöll på det enträgnaste att han måtte få tala några ord enskilt med prinsen af Hessen.
Denne lät emellertid löjtnanten förstå att han dertill haft tillräcklig tid förra gången.
Men den unge mannen var så upprörd att han, glömmande all ceremoni, drog prinsen afsides och yttrade att hans far, general Hjerta, just nu på ögonblicket kommit för att komplimentera hans kongl. höghet kronprinsen å hans svenska maj:ts vägnar.
Detta komplimenterande afslogs likväl såsom omöjligt, emedan marschen genast skulle begynna och kronprinsen straxt stiga till häst.
Särdeles bekymrad, måste den unge adjutanten åter ge sig af, utan att hafva lyckats att uträtta sitt uppdrag.
Nästan i ögonblicket åtföljdes han af fienden.
Beträffande svenska truppernas ställning, syntes mycken rörelse i lägret.
Infanteriet marscherade och gjorde front mot Uddevalla, betäckande sig af ravinen mot de trupper, som väntades på ryggen.
Två kanoner medfördes: de andra stodo på ett retranchement mellan klippan och strömmen, 5 à 600 steg till höger om bron.
Detta retranchement hade blifvit förstärkt genom ett bröstvärn långs strömmen.
”Vi”, yttrar den danske härföraren, ”hade 8 enpundiga kanoner, som fördes på hästar, och de tre bataljonernas 6 kanoner af samma kaliber.
Jag ställde dem just midt emot bröstvärnet, som var framför klippan, på sådant sätt att detta batteri enfilerade de två kanonerna, som beströko landsvägen; och då alla kulorna gingo mot klippan, föllo de genom studsning tillbaka på batteriet.
Tvänne af dessa kanoner blefvo dragna högst upp på berget, så att de sköto öfver vårt batteri och plongerade i fiendens.
Dragonerna under general
Düring blefvo formerade i kolonn med trupper på denna sidan bron.
Tredje bataljonen utgjorde piketer för att betäcka batterierna och en liten skogspark på höjden, der de blefvo sutinerade af några husarer.”
Sedan dessa hotande arrangemanger blifvit vidtagna, skickade prinsen af Hessen en officer till öfverste Tranefeldt och uppfordrade honom att gifva sig som krigsfånge.
Men nyss förut, nästan i samma stund som affären skulle begynna, anlände general Hjerta sjelf till lägret.
”Nu”, – tänkte säkert mången af de svenske krigarne – ”blir här en hvälfning, som återskänker hedern åt de svenska vapnen!”
Men dessa tankar och förhoppningar förstummades, då generalen frånsade sig befälet17.
Det uppstod då en förfärligt kinkig och trängande öfverläggning om hvad som skulle göras.
Öfverstlöjtnant
Friesendorff rådde till reträtt, och med anledning häraf lät general
Hjerta tre gånger slå appel för att få tala med prinsen af Hessen, men fick intet svar.
I stället förnyade prinsen sin uppmaning till öfverste Tranefeldt med den hotelse, att om han ej med sin trupp gåfve sig, skulle kanonaden inom fem minuter begynna.
Öfverstens svar var detta:
Om han angrepes skulle han försvara sig, men han begärde derjemte att få oantastad draga sig tillbaka.
Han hade likväl så punktligt lydt sina order att icke lossa första skottet, att han lät general Mansbach omringa sig.
Såsom vi veta hade denne med sina bataljoner öfver den lilla stigen till venster om bron klättrat Sörbygds-vägen uppför klipporna.
Det säges att han varit vägledd af en norsk dräng från Qvistrum, och sedan generalen gått förbi hemmanet
Klefva och på sådant sätt kommit ned till landsvägen söder om svenska förskansningen, var det stackars lägret helt och hållet kringrändt.
En röd vimpel, som fladdrade från berget, har gifvit anledning till det skamliga ryktet att den blifvit hissad för att visa fienden vägen, men denna insinuation försvinner liksom många andra i det kaos, som omger de innersta detaljerna af detta krig.
Klockan half 6 gaf fienden med tolf skarpa skott från sina batterier signal till stridens början.
Svenska artilleriet svarade redan vid första skottet med en liflig eld.
Prinsen af Hessen jemte danske kronprinsen och de personer, hvilka tillhörde högqvarteret, hade då begifvit sig uppåt höjden något till venster bakom batteriet.
Emellertid ryckte general Mansbach plutonvis fram och började gifva eld, hvarpå svenskarne, enligt fiendens egen utsago, svarade helt ordentligt med både kanoner och muskötter.
Hastigt blef prinsen af Hessen vid ett häftigt uppflammande sken varse att alla de svenska kanonerna voro vända mot hans batteri och att inga beströko vägen, hvilket föranledde honom att gifva general Düring order att attakera med dragonerna.
(Angående det sken, som hjelpt prinsen till en så vigtig upptäckt, påstodo danskarne att det härledde sig från en itänd ammunitionsvagn, hvilken sprungit i luften i det svenska retranchementet.
Ransakningsprotokollen öfver affären vid
Qvistrum angifva deremot att det endast var några patroner som af ovarsamhet råkat antändas.)
De danske dragonerna ryckte således öfver bron, men i samma ögonblick som första divisionen kom fram till svenska retranehementet och var färdig att storma detsamma, slogs derifrån chamad, hvarpå prinsen ögonblickligen lät stöta i trumpet, och elden upphörde.
Öfverstlöjtnant Friesendorff och kapten Fock sändes då till fienden att göra ”accord”, men möttes under vägen af en norsk kavalleriofficer, som ”under hotande sqvadroneringar med sabeln” fordrade att de med den öfriga truppen skulle gifva sig till krigsfångar.
”Det är väl meningen”, svarade Friesendorff, ”men vi vilja hafva anständiga vilkor.”
”Åh ja, derom är intet tvifvel!” återtog den norske officeren.
Och härmed öfverlemnade öfverstlöjtnant Friesendorff – utan att dertill vara befullmäktigad – den svenska truppen som krigsfångar till fiendens godtfinnande.
Klockan var då half 7.
Det majestätiska dån, som under en timmas tid skakat och genljudit mot de höga bergväggarne kring strömmen, den tjocka af blixtrande eldgnistor genomkorsade rök, som i sina mörka skyar insvept skog, luft, vatten, land och krigare, rullade småningom bort och lemnade höstaftonens döende ljusstrimmor tillfälle att belysa den förändrade scenen.
Slagfältet var visserligen, om man så får yttra sig, ett slagfält i miniatyr, men ett sådant, stort eller litet, måste dock alltid väcka högtidligt allvarliga känslor.
Alltid finnas der minnen af brustna band, minnen för blödande hjertan.
Det var andast 5 ihjälskjutna man på hvardera sidan – fabeln om danskarnes många döda, hvilka blifvit kastade i strömmen för att dölja förlusten, torde få lemnas åsido – men deremot hade blifvit sårade 59 svenskar och 17 norrmän, bland hvilka senare en ung berömd artilleriofficer, som dog af sina blessyrer och jordades på platsen.
Den unge löjtnant Telleqvist hade under sina plågor varit besökt af såväl danske kronprinsen som generalbefälhafvaren, hvilka båda med välvilja gingo att trösta sina sårade.
Men hvad särskilt den unge löjtnanten beträffar, så beskärdes honom efter hans bortgång en utmärkelse, den han, om han kunde se den, utan tvifvel skattade högre än alla kungliga och furstliga ärebetygelser.
Hvarje höst kom nemligen sedermera under många år en norsk hemlighetsfull dam till Qvistrums gästgifvaregård, och då månen sken ned öfver den af andra glömda platsen, der en ung hjelte slumrade sin sköna fridssömn, gick hon dit att bedja och begråta sin ungdoms och sin lyckas flydda dröm.
Om fångarne och bytet.
– En tapper fröken.
– Hvem som kom fienden att fly. – Intåget i Uddevalla, stadens borgmästare.
– Engelske ministern och fredsunderhandlingarne.
– Hvad som skedde vid återkomsten till Uddevalla.
– Afmarschen.
Hela svenska kåren hade således gifvit sig, och behållningen för danskarne var: i fångar 806 man, befälet inberäknadt, 1 mörsare, 9 kanoner och för resten hela svenska lägret.
Detta segerbyte vann framdeles en besynnerlig ryktbarhet genom den skarpa tvist, som konungen sedan förde derom.
Det är ifrån början till slut en märkvärdig i ögonen fallande skilnad mellan svenskarnes dolska och illvilliga beteende mot prinsen af Hessen och det öppna och välvilliga sätt, hvarmed denne ständigt både mötte och förekom svenskarne, der sådant kunde ske; och då det icke kunde ske, såg man honom dock aldrig öfverlemna sig åt den bitterhet, till hvilken han haft så stort skäl.
Med svenskarne inbegripas likväl i denna sak icke Strömstad och trakten till inemot Qvistrum: dessa bohuslänningar hade ingen delaktighet i den fiendtliga kamp, som efter affären vid sistnämde ställe bröt ut hemligen och uppenbarligen, och ändå stodo de händelserna närmast i första hand ....
Men om denna förrädiska fiendskap längre fram.
Danske befälhafvarens enskilta tankar om de svenske krigarnes beteende vid Qvistrum är för hedrande att icke här få ett rum.
.... ”Jag kan icke”, heter det, ”med tystnad förbigå de norska dragonernas vackra uppförande, hvilka alla brunno af begär att bryta in i svenska retranchementet och likväl stannade vid första order, hvilket frälste lifvet på hela denna fiendtliga trupp, som eljest aldrig kunnat undgå att blifva massakrerad, emedan den tillika blef anfallen i ryggen.
Jag bör tillägga att detta retranchement säkert följande dag blifvit satt i stånd att kunna göra ett mycket starkare motstånd.
För öfrigt kan jag icke underlåta att gifva de svenskes tapperhet och köld allt möjligt beröm.
Deras batteri blef ganska väl serveradt, och skjutningen upphörde intet ögonblick, fastän ammunitionsvagnen flög i luften, hvilket blesserade många.
Infanteriet gaf eld liksom på en exercisplats.
Med ett ord: mig tycks att de gjort allt hvad man kan vänta af tappert folk.”
Emellertid hade alla de fångna officerarne begifvit sig till Qvistrums gästgifvaregård, dit prinsen af Hessen snart ankom.
Till hvar och en återgaf han då dess värja, försäkrande att de ingenting förlorat vid att lemna sitt öde i hans händer.
Hjerta infann sig äfven der.
Men enär han, som vanligt, uppgaf sig hafva kommit för att komplimentera kronprinsen å hans maj:ts vägnar, utan att likväl hafva något bref med sig, inbegreps han icke bland krigsfångarne.
Officerare och soldater erhöllo derefter frihet att återvända hem, sedan de förstnämde på sitt hedersord, gällande för både dem och manskapet, lofvat att icke tjena emot hennes kejserliga ryska maj:t och hennes allierade.
Häröfver visade soldaterna en synbar tacksamhet, då de på vägen till Uddevalla defilerade förbi deras högheter.
Så lyckliga voro icke artilleristerna, 94 till antalet.
De sändes till Strömstad, att ytterligare öka de der varande inqvarteringarne.
Men långt ifrån att staden visade ringaste missnöje häröfver, lät borgerskapet krigsfångarne dela sin egen kost.
Den 1 oktober ställde fiendtliga hären sin marsch på Uddevalla.
Emellertid hade en afdelning fått order att proviantera utåt Sörbygden, och angående denna expedition har den muntliga berättelsen förvarat följande egendomliga tilldragelse.
Då truppen ankom till Vese herrgård, i Bro socken, hade nyheten om affären vid Qvistrum spridt en sådan förskräckelse i hela närliggande trakt att man derifrån allmänt flytt ”man ur huse”, men likväl för norrmännens väntade besök lemnat nycklarne uti och maten på bordet.
Bland dessa flyktingar var äfven herrgårdens befolkning, som tagit vägen till skogen, så snart de röda rockarne blefvo synliga.
Blott en enda person hade sinnesnärvaro nog att stanna hemma och bjuda fienden spetsen.
Det var husets dotter, den unga modiga fröken Greifenschütz.
Då officerarne med sitt manskap anlände, bjöd hon dem artigt på middag, hvilken lika förbindligt emottogs.
Men under det man väntade på måltiden, beslöto norrmännen att göra en rekognoskering i trakten, ty provianteringen hade ännu icke hunnit långt.
Nu var händelsen att under denna deras färd en gammal backstugugumma genom fönstret fick sigte på dem, och i sin höga hjertångest öfver hvad hon skulle företaga vid en sådan syn, följde hon första bästa ingifvelse hon fick.
Raskt sträfvade hon af alla krafter upp på högsta berget, der en s. k.
”vette” eller vårdkase från äldre tiders krigsoroligheter fanns i behåll, och liksom det då brukades, tände gumman med en eldbrand, som hon fört med sig från stugspisen, hastigt eld på det gamla bränslet, så att folket rundtomkring måtte se hur ”ofreden” strök fram i landet.
När de hungriga norrmännen, på återväg till den efterlängtade middagsbjudningen, fingo se denna besynnerliga rykande eld, höllo de den för en signal och öfvertygade sig att svenskarne fått stor förstärkning och tänkte på något förräderi.
Hastigt glömmande både hunger, middag och proviantering, började de fly af alla krafter, så att den tappra unga damen blef sittande ensam med sina stora tillrustningar, hvaröfver hon dock icke alls beklagade sig, när hon fick höra omtalas den fart, hvarmed hennes gäster aflägsnade sig.
Historien förmäler ej huruvida den gamla aktningsvärda backstusittarinnan, som ännu hade i minnet forntidens bruk och så väl visste att begagna dem, erhöll någon belöning för ”tapperhet i fält”, men det är troligt att hon åtminstone sjelf fick proviantera af det, som varit tillärnadt den fiende, hvilken hon drifvit på flykten.
De fiendtliga trupperna nalkades nu Uddevalla.
Befälhafvaren hade på förhand afsändt arméns generalqvartermästare, öfverste Giedde, för att till invånarnes säkerhet öfverbringa det manifest, som i tredje kapitlet af denna berättelse blifvit anfördt.