Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man befarade, att utminuterings-ställen, der man finge köpa så litet belopp som en sup, äfven skulle blifva krogar.
Jag tror likväl detta icke vara så mycket att befara, då kunderna ej få på försäljningsstället qvarsitta, som att man tillskapar bara krogar genom det stadgande Utsk. föreslagit.
Således kan jag icke annat än anse 24 Den 5 Augusti f. m.
Utsk. hafva, af ren välvilja, begått ett misstag, hvilket Ståndet icke bör befrämja, utan af samma välvilja motarbeta.
Jag slutar mitt anförande med den anhållan, hvarmed jag började, nemi., att öfverläggningen må omfatta 2, 3 och 4 §jj:ne, emedan de sammanhänga med hvarandra.
Skulle likväl den grundsats jag framhållit icke kunna göra sig gällande, så blifver vid öfverläggningens slut i alla fall tillfälle att åtskilja §§:ne hvar för sig.
Fullkomligt öfvertygad, att den siste talaren, lika väl som jag, vill det rätta, kan jag dock icke dela hans åsigter, ty en längre tids vistande på landet har bibringat mig en annan erfarenhet än den, den värde talaren, under ett kortare vistande derstädes, kunnat samla.
Jag tror, att ju mindre man bestämmer qvantiteterna, som från dessa utminuterings-ställen utsäljas, ju mera lockas det antal af samhällsmedlemmar, hvilka på landet sky krogen, att förvandla sina hem lill krogar.
Jag tror, att bränvin, förtärdt i deras hem, är lika skadligt som om det förtäres å krogen.
En arbetare, som, efter införandet af den nya bränvins-lagsliftningen, skall hemköpa en kanna bränvin, måste samla 1 R:dr, ja, kanske 1 R:dr 24 sk. b:ko och derutöfver.
Den längre tid, som åtgår för hopsamlandet af detta ej obetydliga belopp, kan likväl bringa honom till bättre besinning än att använda penningarna lill njutning af denna dryck, och derföre tror jag äfven, alt man icke bör genom nedsättning af minsta beloppet, som får försäljas, locka från honom de penningar, han dagligen sammanspar till underhåll af hustru och barn.
Följden af en sådan nedsättning i det minsta försäljnings-beloppet blir alltså helt annorlunda är den Hr von Hartmansdorff föreställt sig.
Dessutom tror jag, att man gör på detta sätt utminuterings-stället till krog, ty hvad hindrar en köpare, att genast efter erhållandet af bränvinet förtära detsamma utanför dörren till minuterings-stället, utan att ens tilläsa henne.
Lagen förbjuder honom att upsupa bränvinet på stället, men alldeles icke utanföre och sålunda blir utminuterings-stället rätta tillhållet för supare, hvilka förtära bränvin, utan alt njuta någon föda.
Hr von Hartmansdorffs och mina åsigter äro helt och hållet skiljda.
De må stå mot hvarandra samt R. o. Ad. bedöma, hvilken af oss har rätt.
Jag bedömer saken efter förhållandet i min hemort, hvarest behofvet icke påkallar ett förökadt antal krogar, om också delta antal må förblifva vid hvad det nu är.
Under loppet af de sednare 10 åren har i den trakten af Södermanland, der jag bor, gästgifvarnes rättighet att sälja bränvin till en del uphört, och för denna ort vore det en olycka, om man skulle antaga det lagstadgande Hr von Hartmansdorff föreslagit, hvarföre jag anhåller, att minimum, som å minuteringsställena få försäljas, måtte bestämmas lill 1 kanna, så att krogarne med den skam och nesa, deras besökande medföra, må blifva, såsom hitintills, det enda tillhåll för samhällets afskum.
Den 5 Augusti f. m. 25 Frill, von Kramer:
Sedan Hr Adelborg yttrat sig, kan jag vara ganska kort, emedan jag instämmer i allt hvad lian yttrat.
Jag tror nemi., att om man å ntminuterings-ställena tillåter försäljning af sa ringa belopp som en sup, skola dessa snart förvandlas lill krogar.
Inom Ulsk. hafva mig veterligen ISondeSi:s ledamöter icke velat gå längre ned än till 'f k:a, ehuru Hr von Hartmansdorff upgifvit, att de önskat, ali utminuleringsställena skulle hafva samma försäljningsrätt som krogarne.
Efter min upfattning af deras ord yrkade de likväl endast, att försäljningsbeloppet skulle blifva enahanda på landet och i stad eller J kjp, hvaremot PresteShs ledamöter inom Utsk. envist vidhållit, att å landet skulle från minulerings-ställena icke få säljas mindre än 1 kanna.
I städerne har man medgifvit försäljningsheloppet lill ^ k:a, hvartill skälet, är, att detta belopp rymmes i en butelj och kan af arbetsklassen lättare bernias på magasinet än på krogen.
Deremot, hvad landet hesträffar, ansågo såväl PresteSt:s som R. o. Ad:s ledamöter, att man icke borde understiga det hittills bestämda beloppet eller 1 k:a.
Lika med Hr Adelborg får jag således anhålla om bifall till Ulsk:s förslag.
Raab: I min, Betänk, vidfogde, reservation har jag uttryckt mina åsigter, som äro öfverensstämmande med den förste talarens, nemi. att minimi-beloppet vid minuterings-ställena bör vara lika i stad och å landet eller J k:a, och jag anhåller att med några ord få upgifva skälen dertill.
För närvar:de är visserligen stadgadt, att bränvin icke får säljas i mindre belopp än 1 k:a, men undantagsvis är dock jordbrukare medgifvet att sälja | k:a till sina underhafvande, hvilket undantag likväl öfvergått till det allmänna bruket.
Förhållandet är nemi. på landet, att bränvin är öfverallt tillgängligt till J k:a.
Det är också denna qvantitet arbetare i allmänhet köpa.
Samma skäl, som föranledt nedsättning i försäljning-beloppet i stad till | k:a, eller att bränvinet skall göras tillgängligt för arbetaren, qvarstår jemväl för landet, men detta skäl är för landet desto större som i städerne alltid komma alt qvarstå källare, värdshus och krogar, der arbetaren kan få sitt behof af bränvin fyldt, hvaremot man hoppats, att på landet kunna i allmänhet undvara krogar.
Om man då bestämmer minimibeloppet på landet till 1 k:a, blir det mången gång omöjligt för arbetaren att på laglig väg åtkomma bränvin, och jag frågar om man med kännedom om förhållandet på landet i allmänhet tror, all en sådan författning någonsin blir efterlefd.
Beklagligen har icke ens den nu gällande författningen efterlefts, utan hafva flere dertill oberättigade sålt bränvin till \ k:a.
Hr Adelborg tror, att bränvin, förtärt i hemmel, är lika skadligt som om det förtäres på krogarne.
Jag ber att i detta afseende få åberopa den historiska erfarenhet vi bafra sedan kronobränneriernes tillvaro.
Den tiden förefunnos större oordningar i följd af bränvinssupandet än under närvar:de tid.
Jag minnes i min ungdom, då kroglifvet mera än nu existerade, att man hvarje helgedag alltid var liflös till följd af bränvinssupandet.
Jag tror, att 26 Den 5 Augusti f. ni bränvin, måttligt förtärt i hemmet, icke varit eller kart blifva så skadligt, som om det i öfvermått förtäres i sällskap på krogar.
Vill man undvika många krogar på landet, så bör man enl. min åsigt antaga Utsk:s förslag, och jag hämtar stöd härför icke blott af den föreställning jag gör mig om nyttan deraf utan äfven af det vittnesbörd vi i detta hänseende ega från England.
Jag hörde just i går af en Riksdagsman, som kom från London, att han der sett skyltar uthängda, som antyda, att bränvin erhålles på ena stället till hemtning och på det andra till förtäring på stället, hvilket man påstått hafva visat sig serdeles välgörande.
Denna idé är icke ny ; den var uptagen af den komité, som år 1845 blef nedsatt för utarbetande af förslag till ny bränvinlagstiftning, och jag skulle högeligen beklaga, om denna idé skulle helt och hållet tillintetgöras genom antagande af minimi-försäljnings-beloppet till I k:a.
Likväl kan jag'icke biträda
Hr von Hartmansdorffs här framställda förslag, emedan jag lika med Hr Adelborg tror, att genom samma förslag minuterings-ställena skulle förvandlas till krogar.
Enl. min åsigt bör minimi-beloppet bestämmas till \ k:a och jag hemställer till Frih Rehbinder, om icke redaktionen af 2:dra §:n bör blifva sådan: ”Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får sälja minst ^ k:a”.
Detta står mera i sammanhang med tankegången än att negativt uttrycka meningen.
Jag anhåller om propos. på detta förslag.
Afsigten med införande af serskilda minuterings-ställen kan icke vara annan än att, då man måste ställa så till, att allmänheten må kunna erhålla bränvin i mindre qvantiteter, man afven bör tillse, att det skadliga kroglifvet likväl i möjligaste måtto inskränkes.
Det är dock nödigt, att vid inrättande af dessa minuterings-ställen tillvägagä så, att de må någorlunda motsvara landets behof, såvida man vill något med dem uträtta.
Om den mindre bemedlade allmogen skall hafva någon nytta af dessa minuterings-ställen, hör den der få köpa en så ringa qvantitet som ^ k:a eller en butelj.
Medgifves ej detta, så är fruktansvärde, att sed gör sig gällande framför lagen och att således bränvin der försäljes under en kanna eller buteljvis.
Skulle åter en kontroll härå vara, hvad jag dock icke tror, möjlig att åstadkomma, så att på minuterings-ställena icke säljas mindre belopp än Utsk. föreslagit, är det måhända möjligt, att allmänheten mera sällan kommer att köpa bränvin, men säkert är, att då den köper en kanna, kommer denna att gå lika fort åt som om endast £ stop varit köpt.
Att åter såsom Hr von Hartmansdorff föreslagit nedsätta minimum ända till en sup, vore att i sjelfva verket förvandla minuterings-ställena till krogar.
Det lärer väl icke falla någon in, att för sitt behof i hemmet köpa mindre än en butelj och ingen går hemifrån för att dit återhemta en sup, och om köparen än icke på minuterings-stället får förtära supen, lärer han icke komma långt ifrån dörren förr än supen är inhändigad, och om kroglifvet icke upstår å minuterings-stället, upkommer det dock straxt utanför detsamma, Den 5 Augusti f. m hvarigenom ingen nytta med dessa minuterings-ställen vinnes, om de inrättas med tillåtelse af försäljning supvis.
Jag anser visserligen Frih.
Raabs förslag ega företräde framför Frih.
Réhbinders, men jag fäster mig icke vid redaktionen, emedan jag hoppas, att R. o. Ad., sedan detta Betänk, punktvis blifvit genomgånget, förfar på samma sätt som med tillverknings-lagen, nemi. att R. o. Ad. updrager åt Utsk. att närmare tillse redaktionen.
. Hr Ribbing, Arvid:
En hvar af föreg:de talare hafva anfört skäl för bibehållande af det nu stadgade beloppet utaf 1 kanna.
Andra åter hafva yrkat antagande af | kanna och slutligen har en yrkat ett obestämdt belopp.
Derigenom är saken således betraktad på en sida.
Det finnes likväl en annan icke mindre vigtig del af frågan, nemi. huru pass minskning man genom dessa bestämmelser må kunna åstadkomma i rättegångarne och edgångarne, samt i hvad mån man må kunna bålla de sednare i helgd.
Det är beklagligen en allmän erfarenhet hos alla domare, att s. k. bränvins-advokater på ett ganska svårt och förderfligt sätt missbruka rättegången, hvarigenom rättvisans helgd förnärmas.
En annan beklaglig erfarenhet är den, att under dessa rättegångars utförande 100-tals vittnen måste höras, ofta 10 å 20 i ett enda åtal ang:de oloflig bränvins-försäljning.
Det är i sanning, Mine Hrr, skäl att kasta en blick på dessa förhållanden, och jag tror, alt det just nu är på. sitt ställe.
Kommen ihåg, först och främst, att ju flere minutiösa bestämmelser J intagen i denna försäljningslag, ju flere tillfällen att anställa rättegångar lemnäs dem, som deraf hafva sin födkrok, och för det andra: att under det man med sådan sorgfällighet utför och beifrar berörde slags förbrytelse, gör man ett intrång på rättvisans gebit i allmänhet, ty intet försvagar helgden af edgångar sä mycket som just bevisningen om öfverlrädelser af dessa minutiösa bestämmelser.
Det är vådligare än man föreställer sig, och det vore orätt af hvarje domare, som vet, huru härmed förhåller sig, att icke göra till en pligt för sig, att vid detta tillfälle sådant inför Statsmakterne vittna och bekänna.
Med afseende härpå vill jag blott hafva yttrat, att,/ ehvad man talat och än vidare kommer att tala om bestämmande af det minsta belopp, som å utminuterings-ställen får försäljas, man bör akta sig, att stifta lagar, som måste förefalla vittnena, så väl som andra, obilliga, då vittnena, vid vittnesmålens afläggande, ofta söka rätta hvad lagstiftarne synes dem hafva felat och hvarigenom de i sjelfva verket uphöja sig till domare i st. f. vittnen.
Jag önskar, om än minuterings ställena öfvergå till krogar, att något minimum icke utsattes, hvarföre jag tillstyrker antagande af Hr von Hartmansdorffs förslag.
Man har sett, hurusom till följd af bränvins-lagarnes beskaffenhet sjelfva byggnads-sättet måst derefter rätta sig.
Den, som upmärksamt betraktat gästgifvaregårdarne på landet, har erfarit, att å bonings-byggnaden en liten utbyggnad blifvit anbragt på sidan.
Den har tillkommit i sednare ti - Den 5 Augusti f. m. der för att i densamma insläppa dem. som utan vittnen vilja köpa och förtära en sup bränvin utan mat, och på det att detta må sålunda kunna ske ostraffadt; må man derföre akta sig att så reglementera, all lagen kringgås.
Jag befarar sådant, då i 42 §:n stadgas ansvar, såsom för oloflig bränvins-försäljning, för den, som idkar minuthandel eller utskänkning å annat ställe än dertill upgifvet är, eller, dä han i parti eller genom minuthandel säljer bränvin, tillåter att något af det sålda på försäljningsstället förtäres.
Bättre vore att antaga Hr von Hartmansdorffs förslag, ”att den, sorn erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin eller utskänkning deraf, må sälja huru litet belopp som helst,” med det tillägg likväl: ”Sedan köparen bränvinet erhållit, må han icke på stället qvarstanna.”
Detta tillägg qvadrerar med 42 §:n i Betänk.
I 42 §:n önskade jag få uteslutne orden ”i sådant ändamål,” ty det är väl något svårt att bestämma afsigten och ändamålet.
Jag anhåller således om antagande af Hr von Hartmansdorffs ifrågavar:de förslag med det af mig nu gjorda tillägg dervid.
Om man vill undvika krogarne på landet, bör man öka minuterings-ställena, har Frih.
Raab sagt, med hvilken flere talare i detta hänseende instämt under de många discussionerne i detta ämne.
Jag tror likväl, att man misstager sig häruti ganska mycket, och jag påstår, att man icke minskar krogarne i vårt laud genom ökande af minuterings-ställena.
Om man kastar en blick på Sveriges lokala förhållanden i närvar:de stund, torde man i allmänhet böra medgifva, att krogarne blifvit bortträngde lill de ställen, der forfolk framfärdas å vägar, aflägsna från städer, och der de behöfva en rastestund.
Krogarne hafva allt mer och mer blifvit förflyttade på längre afstånd från hvarandra och ligga numera vanligen vid korsvägar, der, under rastestunder icke blott en sup kan eflersträfvas, utan äfven en mugg öl och varm mat för den långväga färdande vara behöflig.
Dessa ställen måste finnas, sä länge vårt land är så glest befolkadt som f. n., och, så länge våra kommunikationer befinnas i deras nurar:de skick, är det tyvärr fåfängt att hoppas få bort desamma.
Att nu göra minuterings-ställena äfven till krogar, är något som jag måste motsätta mig, emedan det endast vore, att förvärra det onda, och nedsätter man minsta utminuteringsbeloppet till J kanna, så förvandlar man i sjelfva verket dessa ställen till krogar, emedan, sedan köparen väl emottagit bränvinet, behöfver han endast gå utom dörren för att förtära det och för mången är qvarteret dagportionen.
Jag skulle tro, att meningen här är att lagstifta sä, att supandet blir mindre än det hittills varit, och icke så, att krogarnes antal efter detta blir ändå större än förut.
Lättheten att, för en ringa penning, öfverallt få till eget hem hemta ett så litet qvantum af denna förderfliga vara skulle göra hvarje stuga till en krog och äfven den ringaste penning skulle den lede frestaren, på detta sätt, locka genom strupen.
Får deremot ej mindre än 1 kanna af Den 5 Augusti f. m. 29 utminuterings-ställena försäljas, så torde, sedan varan blir fördyrad, mången rygga tillbaka ifrån lockelsen oell dagspenningen användas bättre.
Granska blott hemmen i de orter, der superiet tagit öfverhand, och J skolén finna der lika bedröfliga förhållanden som någonsin ä krogarne.
Huru mycken uselhet företer sig icke der bland dessa halfnakna och utsvultna menniskor, och hvarifrån härleder sig såväl detta sorn de flesta af de timade brotten, om icke ursprungligen just från det olyckliga kroglifvet.
Ar det då skål i att än vidare öka antalet af dessa olycksställen?
Och detta skall man, enl min tanka, ovilkorligen göra om man till J kanna nedsätter utmiuuterings-rätten.
Jag anhåller örn bifall lill Utsk:s förslag.
Ehuru jag visserligen icke vågar glädja mig åt upfyllandet af alla de vackra förhoppningar, som skola blifva en följd af Utsk:s förslag genom bränvins-försäljningens fördelning i minuterings- och utskänkningsställen, mäste jag likväl hembära
Utsk. min taksamhet för dess försök att söka minska fylleriets obehagliga följder.
Jag tror likväl, att man vid afgörandet af denna och de öfriga §§:na i förslaget hör, såvidt möjligt är, göra för sig klart, huru bestämmelserna höra upställas, för alt icke eluderas.
Det är lätt att skrifva en lag, men det är deremot svårt att upgöra den så, att den kan tillämpas utan att kringgås.
Skulle man antaga Hr von Flartmansdorffs förslag, så kan jag icke finna annat än att minuterings-ställena blifva krogar utan mat och utskänkningsställena krogar med mat.
Om åter Utsk:s förslag antages, är jag öfvertygad, att detsamma kommer att eluderas, och att verksamma kontroller deremot blifva omöjliga.
Jag förenar mig således med de talare, som yrkat, att såväl i stad som på landet minimiförsäljnings-beloppet mätte bestämmas till { kanna.
Till de skäl, som härföre blifvit anförda, vill jag lägga, att jag har mig bekant, det ganska många ledamöter icke blott af detta Stånd utan äfven af de öfriga Stin önska, att, då man en gång kommer till frågan om beskattningen, denne måtte bestämmas lika för utskänknings- och utminuterings-ställena.
Skulle denna åsigt lyckas blifva R.
St:rs beslut, så anser jag af stor vigt, att försäljnings-beloppet å minuterings-ställena icke utsättes till en kanna, emedan jag befarar, att raan i sådant fall motarbetar inrättande af utskänknings-ställen.
Jag tillstyrker således, att j kanna må blifva det minsta belopp, som å utminuterings-ställen får försäljas; och som jag anser Frih.
Raabs förslag hafva företräde framför Frih.
Rehbinders, anhåller jag om bifall å det förra.
Det förhåller sig så som Frih. Kramer sagt, alt BoudeSlis ledamöter yrkat, det minsta försäljnings-beloppet måtte bestämmas till j kanna, hvilket kan inhemtas af deras vid Utsk:s Betänk, fogade reservationer.
Mitt tal om BondeSt:s ofvannämnda yrkande åsyftade det af Utsk. för stad bestämda miusta belopp eller | kanna, men icke supen.
Beträffande frågan om kannan eller buteljen, blir förhållandet 30 Den 5 Augusti f. m. utan tvifvel sådant, att, om man bestämmer ett dylikt högre försäljnings-belopp, kommer det att gå på sätt Hr Adelborg nyss yttrade, nemi. att flera slå sig tillsammans, på det att en hvar må få det belopp han åstundar.
Då supa de i kompani, eller, för att nyttja ett inhemskt ord, i bolag, hvaraf följden otvifvelaktig! blifver fylleri. iMen jag ser det vara fruktlöst, att hos R. o. Ad. söka göra min mening gällande, och öfverlemnar ät framtiden att afgöra, hvad som är rätt i detta fall; på det att jag likväl må närma mig den mening jag anser vara den rätta, förenar jag mig med Frih.
Raab. Frih.
Jag tror icke på möjligheten att kunna kontrollera de serskilda minuterings- och utskänknings-ställena på landet, sä att icke de förra inkräkta på de sednares område; men jag vill låta dessa betänkligheter vika och hålla mig till dessa minuterings-slällen sådana de böra inrättas för att kunna befordra det med dem afsedda ändamålet, eller att uttränga krogarne.
Raab har redan antydt delta, men jag tror, att man specielt bör fästa sig vid det förhållande, att, om en socken beslutar alt inom sig icke hafva något utskänknings-ställe, skulle det likväl för denna socken blifva nödigt att hafva ett sådant, om på minuterings-stället mindre belopp än l kanna icke får säljas, ty det är väl temligen klart, att, om der icke får köpas mindre belopp, socken föredrager att hafva ett utskänknings-ställe.
Vidare vill jag rätta ett misstag af en talare, som räknat 4 supar på j kanna.
Detta mått innehåller 8 supar.
Frih. Stjernstedt, Aug. Wilh.:
Jag bekänner, att jag icke tror, att så stora fördelar vinnas af detta förslag som man föreställer sig.
Jag tror, att ju mindre tillgängligt bränvinet blir för allmogen, ju bättre är det, och jag grundar denna min åsigt på den erfarenhet jag inhemtat inom den ort, der jag är bosatt.
A ägorna till den gård, der jag bor, fanns fordom en s. k. sjökrog, eller en krog vid allmänna segelleden, der icke blott sjöfolk utan hela den närmast kringliggande ortens allmoge ständigt sysselsatte sig med supande.
Efter min ankomst till denna gård afskaffades denna krog, och superiet i orten har pä ett märkvärdigt sätt aftagit.
Personer, begifne på dryckskap, hafva öppet för mig erkänt, att just denna lätthet att åtkomma bränvin förleder dem till superi, och att de icke hafva styrka att emotstå frestelsen att åtkomma bränvin.
Utminuterings-ställena komma, enl. min åsigt, icke att uttränga krogarna, utan deras antal blir enahanda som f. n., enär de nu finnas endast vid de större landsvägarne.
Utminuterings-ställena lemna således ett ökadt tillfälle för allmogen att erhålla bränvin, och derföre förordar jag antagande af Utsk:s förslag.
Jag får derjemte vitsorda det af Hr Adelborg upgifna förhållande, att ju mindre lätthet allmogen har att åtkomma bränvin, ju mindre super den.
Så är förhållandet i min landsort, och jag tror det äfven vara så i andra.
Det är ett fullkomligt misstag, om man tror, att allmo - Den 5 Augusti f. m. 31 gen dagligen har bränvin i sina hera.
Endast vid helger eller andra högtidliga tillfällen finnes denna dryck hos dera.
Således långt ifrån att underlätta möjligheten att erhålla bränvin, bör raau tvertom försvåra den, och på grund af hvad jag nu och öfrige med mig liktänkande talare anfört, anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag.
Jag kan omöjligen föreställa mig, alt något väsendtligt vinnes genom ulbyte af namnet krog mot minuterings-släile, destomindre som den, hvilken der köper en sup, icke på samma gång får köpa sig mat.
Efter den erfarenhet jag under ett 20-årigt vistande på landet kunnat inhemta, skall landet blifva mera belåtet om Utsk:s förslag blir lag, och jag förenar mig derföre med Hr Adelborg.
Då man för bifall till Ulsk:s förslag anfört såsom skal FresteSt:s ledamöters inom Ulsk. yrkande, ber jag att få anmäla, det jag nu från detta Ständ bekommit en upgift, försedd med Sekret:ns intyg, att detta Stånd fattat följande beslut: ”Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får sälja minst en J kanna.”
Jag ber äfven få fästa upmärksamhet på den redaktion, som PresleSt. användt, och hemställer, om icke R. o. Ad. skulle vilja antaga densamma, hvilken är fullkomligt öfverensstämmande med mitt förslag.
Likhet i besluten skulle derigenom tillvägabringas.
Ett af skälen för mig att yrka bifall till Utsk:s förslag var verkligen den envishet, om jag sä får säga, hvarmed PresreSt:s ledamöter inom Utsk. vidhöllo denna åsigt.
Afven jag har numera erhållit underrättelse, att PresteSt. fattat det beslut Frih.
Raab omförmält, hvarföre jag icke ämnar yrka votering om min propos.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Ilr Gr. o. Landtm, att, i afseende på förevar:de §, följande yrkanden blifvit gjorde, nemi. af Frih. Rehbinder, som yrkat, att redaktionen mätte blifva sålydande: ”Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får icke sälja mindre belopp än j kanna”: af Hr von Hartmansdorff, som först yrkat bifall till sin reservation, men sedermera afstätt derifrån samt instämt med Frih. Raab, sorn föreslagit följande redaktion: ”Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får sälja minst \ kanna”, uti hvilket förslag flere ledamöter instämt; af Hr Adelborg, som yrkat bifall till Utsk:s förslag, och med hvilken 2:ne ledamöter förenat sig; samt af Hr Ribbing, som yrkat bifall till Hr von Hartmansdorffs förslag, att den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, må sälja huru litet belopp som helst, med ett sålydande tillägg: ”Sedan köparen bränvinet erhållit, må han ej på stället qvarstanna.”
Landtm:s härefter först till bifall å Utsk:s förslag och sedermera till bifall å Frih.
Rehbinders förslag framställde propos:r besvarades med starka
Nej, blandade med Ja; hvarpå 32 Den 5 A u gius t i f. m.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade antaga den af Frih.