Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gör icke mer, än stig upp på en bergspets, se ut öfver jorden, och välsigna den; gör icke mer, än vik undan för en mask, som du höll på att trampa; – och du skall, om din själ begriper sin handling, nedstiga oskyldig och salig som en himmelens engel.
”Om din själ begriper sin handling”; ty, ännu engång: den höga lycksaligheten, – Dygdens!
Dygdens! – tillhör icke Villdjuret eller Dåren.
Den Vise endast!
Har man icke sagt det alltifrån Sokrates’ tid?
Vill du ännu fråga, om jag kan vara dygdig ”af öfvertygelse”?
Om ett barn kan lyda utan busar och sockerbröd!
Är då känslan, känslan af det Sanna och Saliga ingenting?
Ja, när man icke har den; när man ännu är rå och omenniska; blott djur; eller när barnet är svagt och okunnigt!
– Huru hinner man till hög smak i Musiken?
Genom ett naturligen fint öra; genom observation och erfarenhet.
Alldeles så i Moralen.
Här ges ett moraliskt geni, som ett musikaliskt.
Man blir gudomlig menniska, som man blir gudomlig musicus; och i bägge fallen är endast mästaren förmögen till det sublimaste.
Derföre, – dyrbare vän, som fått en fin och kännande själ, – derföre – erfar och observera!
Om ni finner den minsta grad af dygd, af ädel uppoffring, som inte i er själ föder sällhet, inte är åtföljd i lika mått af en hög, gudomlig ära: så uppger jag hela min förtjusta religion.
Jag vet, jag vet, af en ljuf, lycksalig erfarenhet, huru sällheten – den Vises sällhet! – födes och underhålles.
O min vän! min ungdom har varit en kedja af oskyldiga tjusningar, af nöjen, som jag brinner att göra begripliga för Er.
Ack! ty jag har icke funnit en menniska, som jag verkligen kunnat dela dem med!
Jag har funnit – oädla, mörka själar, som frågat: huru jag kunde vara dygdig?
Denna frågan förisar hela mitt hjerta.
Till och med ni gjorde henne engång.
Min vän, gör henne aldrig mer! ty ni är hvarken galen eller rätt-trogen (en känslolös, eller ett barn).
Att fråga – eller hvad innebär hon annat – hvarför jag icke föröfvade alla brott, lemnade mig åt alla sjelf-fördömelsens qval?
O Gud, att ett sådant själs-barbari kan vara möjligt bland menniskor, som icke äro stråtröfvare!
Också har jag funnit – icke en Menniska, och än mindre en Vis: men väl, i mängd, Christna – till namnet detta, till sitt innersta lif (mer eller mindre fina) slafvar, dårar eller missgerningsmän; emedan de behöfva andeligen smidas i fjettrar, då de som fria menniskor ej skulle ha nog begrepp, att icke förorätta, röfva, strypa hvarandra.
Och detta gäller mest om dem, som anse sig vara Christna par principe; hopen består af sådana, som äro ditkastade af de höga dårarne, utan att veta hvarför de kommit dit – och som först i grafvens mörker vänta lif och ljus!
Vän! att vara dygdig ”af religion” (så, som desse kalla det), är att vara det som barn eller slaf.
Vara det som menniska och fri, kan endast den Vise.
Fly då mörkret och träldomen!
Kom, följ mig på Naturens ljusa väg, till Dygden, till Sällheten!
Låt oss öppna våra bundna och tillslutna sinnen för Gud!
Älskade, han lefver, han andas omkring dig.
Han lockar dig i den annalkande vårsolen.
Kom, låt oss åtnjuta honom!
Hvem, om ej han, är varelsen af all Naturens skönhet?
När dess gudomliga harmoni fått inströmma i er själ; när ert snille, edra passioner, sjelfva upptagits i strömmen; när ni lärt älska honom, den all-lefvande Guden – redan i en blomma; när ni lärt finna och tillbedja honom – redan i ett stoft; o, när ni så gjuter den sanna förtjusningens första tårar: då skall ni, full af en ljuflig vånda, välsigna den vännen som ”förförde” er!
D. 11 Mars.
Jag återtar det nöje, som för ett par dagar se’n gjorde några timmar så lyckliga.
Dyraste vän! förlåt mig mina rhapsodier!
Men edra bref hafva öfversvällt mitt hjerta.
Jag kan icke hindra det att utgjuta sig.
Jag brinner att meddela er min egen sällhet; att göra för er klart lefvande Naturens – de Vises – vår Religions gudomligheter.
Ack! att ändtligen höra en verklig Naturalist (en dygdig, en vis): denna glädjen var mig så ny!
– Ädle och upphöjde vän! fri! menniska! sublim! jag trodde icke, att i er själ, så vacker den än syntes mig, skulle ligga så mycken himmelsk kraft.
Jag trodde icke, att ni åt den enklaste af all vishet skulle kunna uppoffra en så herrlig opera, som Presternes och Leviternes! som den af deras salighet i skyarne!
Ni har gjort det.
Jag emottager er i Naturens tempel, der allt är fullt af Gud och af hans skönhet.
Kom! kom! fly Elohims mörka och hatande prester.
Min Gud är Lycksalighetens.
Se, utvalde! se, huru ljuft han drager dig i rosen, i aftonstjernan, i morgonrodnan! huru han älskar dig i en öm själs tillgifvenhet!
Hör hans prester, hans bekännare kalla dig – hvilken rad af ljusa andar! från Sokrates och Epikurus till Gessner och Rousseau – alla ömma och alla höga snillen!
De vilja lära dig, att i en gudomlig välvilja utgjuta dig till alla skapade kreatur; att äga hela himmelen redan i en enda öm och ädel reflexion – i ett enda rättrådigt omdöme – i några tysta upprigtiga tårar; o! att så ”vara en Gud i ditt stoft!” Och när då er själ röres på en gång af Sanningens ljus, af Guds skönhet, af Dygdens medvetande: är det möjligt, att ni icke skulle vara salig? icke öfverskåda jorden med en engels öga? icke sucka, sucka! sällhet och frid?
Ljufva tanke, ära utan like, att då ha lika religion med de högaste varelser; just den religionen, som Elohims och Jeschuahs dyrkare (och häri hafva de rätt) tillägga sina Seraphim!
O, om ni har smakat
Friheten – våra naturligaste förmögenheters ohindrade verksamhet – förståndets för det Sanna, hjertats för det Goda, sinnenas för det Ljufva: hvad dess känsla är hög och upplyftande!
Blott den gör Naturalismen till den sublimaste af religioner.
Som på en skyddsguds vingar, uppfar själen på Frihetens, från jordstoftet till himlarne; ser derifrån menniskohopen hvimla, sanslös, bedragen; ser den med ett förakt, som i grunden är ett ljuft medlidande; ser dårar, hjeltar, kungar, – barn; ser omsider ock den Vise i en bergsklyfta, öfvergifven och glömd, men full af Guds ära. O, då begriper hon, att allting har sin fullkomlighet, sin sällhet; att allt är som det måste vara – Gradation, Mångfald, Lif outgrundligt!
Då uppfylles hon af en seraphisk förundran; känner Gud; och dör bort i hans makts och godhets och skönhets omätlighet.
Ni märker, att också min religion har sin heliga hemlighet.
Men den är fattlig! ljusfull! öppen!
Klockan är 2 på natten.
Jag lägger mig, full af Er.
I morgon ännu ett qvartblad!
D. 15 Mars.
Ert andra bref hade hunnit före mig hit.
Ert första sökte mig i Lund och Göteborg; min Bror öfverskickade det.
Han hade tagit sig friheten att bryta och läsa.
Den som älskar mig, förtjusar honom.
Han vet, att jag är Fritänkare; men vågar icke tvifla om min salighet.
– Bägge dessa brefven hafva upptäckt för mig i er själ egenskaper, en styrka, en rarhet, som jag icke kände förr.
Jag har afundats den snara och ädla flygt, med hvilken hon uppfar till den ätheriska, fria och saliga region af intellectuelt lif, der jag trodde mig ensam andas med några få utvalda varelser.
Denna afund har upplöst sig i ömhet och högaktning.
Jag har tackat er i det största, det herrligaste af tempel.
När ni, der ni vistas, på höjderna eller kring fälten känner en tyst förtjusning röra er, – en genomträngande, namnlös, af hvilken ni finner er lyckligt förvånad: då är det mina välsignelser, mina tacksamma suckar.
Det blir nu åter vår.
Glada tid!
Ack, för fyra vårar sedan tillbad jag
Nu tillber jag Er och Gud
Det vissa förblifver, för Menniskosjälen som för Naturen, att Kärleken är deras lif och skönhet.
Är icke all varelse och all sällhet genom honom?
Se, huru hvar del af den Oändliga Naturen utgjuter sig till den andra! huru lif, glädje och förmåga strömmar i dem alla omäteligen!
Harmoni!
Något att älska, att förenas med, söker hvart stoft; och hvilar icke förr, än det funnit.
Ni måste älska; – eller, som Naturens prest, förbjuder jag er att komma in i dess tempel.
Älska allt sannt, allt godt, allt skönt!
Ingenting, utom Kärleken, kan rätt öppna edra sinnen.
Älska en enskild skönhet, att er själ må rätt uppmjukas för den stora allmänna!
– Likväl:
Naturen förbinder ingen öfver hans själs eller sinnens förmåga.
Den art och den grad af skönhet man röres af, är den man är skapad för; och den, som är så lycklig som han möjligen kan vara, har uppfyllt sin varelses ändamål.
Besynnerligt! jag nu ändtligen här – och Ni redan härifrån!
I Lund lefde vi tillsammans som Epikurs Gudar.
Denna rena vällust smakar jag icke här.
Innestängd i detta nästet mellan takvinklar, galler och skorstenar, förekommer jag mig som en fängslad fågel.
Jag suckar oupphörligt efter friheten och skogarna.
Om jag qvittrar någongång bland vänner, är det utan glädje och natur.
– Men ni vänder ju tillbaka?
Kom, omistelige vän!
Kom snart, att jag måtte ånyo få lefva dubbelt!
– Ofta, när jag ensam vandrar förbi Slottet, röres jag af denna undersköna byggnaden; känner något oemotståndligen ljuft vid den tanken:
Konungen!
Men jag har ingen medkännande vän under armen, att säga’t till.
Kom, att dela mina reflexioner och känslor!
– Jag bor vid lilla Köpmanstorget.
Är ännu icke engagerad, men kan bli det hvad dag som helst.
Jag ville först komma i ordning.
Icke heller har jag ännu någon Condition.
Men fritt tillträde till Biskop Wingårds bord21; det vill säga, det närmaste hopp.
Han älskar mig; och jag är förtjust i honom.
Stockholm förekom mig visst präktigt och förvånande; men utan ljus och behaglighet.
Göteborg har mera skönhet.
– Jag har sett Kungen; vid sitt bord.
Hans mine var glad och ädel.
Blickar! blickar!
Jag känner något för honom, som lätt kan bli den lifligaste tillgifvenhet.
– Drottningens ansigte är svåra sträft och madamlikt.
Prins Carls är fullt af vilda och brinnande lidelser.
– Men Operan! det herrligaste och kallaste upptåg jag ännu har sett! gjordt för vettiga barn, om icke för veklingar utan själ!
Jag kände mer än engång en engelsk rörelse, att stena premier-aktören.
Bättre Agamemnon ha vi i vårt provincial-spektakel.
Vida mer sanning och karakter!
Farväl, dyraste vän!
Jag har på tre ark – icke sagt hälften af hvad jag ville säga.
Fortfar, att utgjuta edra önskningar!
De äro ej så oförmögna, som er misströstan kallade dem.
De föda sällhet i den själen som gör dem, och i den, som får dem.
– Men kom snart, och börja ännu engång att njuta!
Er själ är icke lycksalig; jag ser det.
Derföre flyr hon menniskor.
P. S. ”Otacksamheten”!
Väl: hon är den Vises, den Ädles förgudande (apotheos).
Huru kan den råa, den okännande hopen begripa hans lära och hans dygder?
Det är all förträfflighets natur, att i sin himmelska krets tillbedjas af några få gudomliga snillen.
Huru många tjusas af – eller blott ha kunskap om – Ossians sånger?
Men lefde han derföre ett torftigare själslif? var hans varelse derföre mindre full af en Seraphs makt och ro?
Och hvad är all otack, all glömska, mot den kärlek, de tillbedelser, de tårar af nöje, den sjelfsalighet, det gudaljufva lugn, som utgöra dygdernas eget sällskap?
Jag har icke tid att säga allt.
Men kom! erfar!
Jag, jag har länge varit, och är mer än ni, i tillstånd att känna hvad jag säger.
I den inre, eviga verlden omges dygderna af förtjusning och ära: der sitta de på throner, och tusende ömma och ädla hjertan ligga hyllande framför dem.
Om de i den yttre (det sker dock icke alltid) skulle misskännas, hafva motgångar, misslyckningar; om förträffligheten der sutte för högt uppe, att ej undfly hundratusen halfseende ... åtnöj er med, att er själs sublimaste rörelser och uttryck ej kunna fattas af andra än likaledes sublima själar!
– Edra medelmåttiga dygder äro för hopen; dem kan den förstå; alldeles så, som den beundrar, hos Ossian, hos Rubens, just deras medelmåttiga stycken.
Men man begriper icke utom kretsen af sin känsla och sin erfarenhet.
Kom, Sällsynte!
Jag är några steg före er.
Kom! jag vill föra er den enkla, blomstrande vägen till ära och sällhet.
Kom, min hela själs vän!
– Ack! sista våren behöfde jag icke ropa ”Kom” så ofta och så förgäfves.
Stockholm d. 10 April.
Mitt hjerta söker, i denna hvimlande ödslighet, utan uppehör något att fästa sig vid.
Sedan edra sista bref har jag i den synliga Naturen ingenting dyrbarare, än Er.
Jag kan icke umbära er!
– Denna lifliga, känslorika tiden af vårt lif flyr.
De kalla, arbetande mannaåren komma.
Skynda! låtom oss lefva; låtom oss åtnjuta våra vackra dagar!
Jag bor nu långt ute på Kungsholmen: fritt, hos en af mina gamla vänner.
En rar och utomordentlig karakter; men hvars själ icke är nog lätt och lifligt öm för min.
Jag har omkring mig landet, skogen, friheten, den vises sällhet.
Men – icke Er!
En matthet följer mig, som den rätt glada, rätt förtroliga vänskapen skulle skingra.
Sympathisera med mig åtminstone på femtio mil!
Lemna er, lemna er åt Sanningens ljus; det är gladare och ljufvare än Vårsolens, som nu utbreder sig.
Men kom, i alla fall! jag skall vara er Epikur; jag skall, som han, i Naturens fridsamma lustgård predika för er – Visheten och Nöjet!
Gå blott icke ett steg längre, än ert lifligaste begrepp förer er.
Upprigtighcten, upprigtigheten är källan för den Vises sällhet; för detta höga, storsinta lugn, hvarmed han står på sin höjd och ler åt de vredgade barn, som ur sina fabler framtvinga hans fördömelse.
Stockholm d. 17 April.
Jag skrifver detta, Dyrbaraste! två alnar från ett sorlande spelbord; hos en af mina gamla vänner, som nu är min enda tillflykt.
Han har heder och urskillning.
Vi läsa ihop, vi resonera ihop; som hos Dig förleden vår.
Men – det är icke Du.
Hans själ har ingen eld.
Jag faller alltid i vanmakt hos honom; eller om tankan någongång rätt lefver, fryser likväl hjertat.
Ack, ni föreställer er icke, huru jag saknar Er!
Dessa vår-promenaderna, dessa sena aftonstunderna, sjelfva våra små ovänskaper äro mig oförgätliga.
Sälla Naturens frihet, emot dessa löjliga tvången: detta prålet, detta bullret, denna trängseln!
Allt förekommer mig här som en oupphörlig marknad, der allt är falhet och en drucken glädje.
Midt i sitt hus är man icke hemma.
Hemma! denna ljufva och fägnande tanken!
Alltsedan jag kom hit, har jag icke varit det.
Dock – den Vise är det allestädes! ...
Här äro likväl många tillfällen att lära.
Här äro äfven ut.sigter Min vän! om en Philosoph, som älskar er, som många gånger dagligen suckar efter er, är en rörande föreställning: så kom!
Jag har ändrat min tanke om Operan.
Jag har sett Alceste.
Fru Müller, som spelar henne, är en öfverjordisk menniska; förmögen till de sublimaste passioner.
Denna Gluckiska musiken förekommer mig gudomlig.
Kom, så skola vi förtjusas tillhopa.
Lefva, lefva, i alla vår själs känslor!
Ännu har jag icke börjat brefvet om Pantheismen.
Det skall innehålla det transcendentala af min Philosophi.
Ni gör således icke illa, att vänta.
– Men kom, så skall ni genast få se nog för att vara tillfreds.
– Dessförinnan skrif mig ofta till; några rader – men ofta!
Chr****n har jag träffat en enda gång.
Han bjöd då till af alla krafter, att ursaka sig för affären med Dortha.
Min Gud! hvilka menniskor!....
Kom, dyrbare vän! låt oss smaka himmelen.
Dess frid – i dygderna; dess ljus – i visheten; dess förtjusning – i all Naturens skönhet.
Paradiset blomstrar omkring oss: låt oss genomströfva dess sälla nejder!
En brinnande Cherub förvarar det för de okunnige, djuriske.
Men för den Vise är det öppet af evighet!
Hvad gör ni der nere i (eller omkring) ert behagliga Jönköping?
– De tre första bladen af den ”Välsignade Tryckfriheten”, veckoskrift af den bekante Major Lund, äro i dessa dagarne förbudna; och Schildten dömd att pligta 100 riksdaler.
Stockholm d. 20 April.
Aimable Secreter!
Jag har trott att det skulle roa er, att känna den Välsignade Tryckfriheten: ett blad, icke utan sin märkvärdighet; åtminstone nu, sedan i dessa dagar de fem första Numren blifvit förbudna.
Det skrifves af Major Lund, och är fullt af den djerfvaste och qvickaste ondska.
– Se här förklaringarna till N:a 6, 7, 822.
Glöm mig icke!
Hvar ensam promenad är en offerstund af ömhet och ofta tårar – åt Er, och åt mitt hjertas fordna förgudade föremål.
Ack! här i dessa skogarne, här vid Mälarstranden, är jag lyckligare philosoph, än på Skånska fälten – men icke lyckligare vän!
Förlåt mig!
Några frossdagar och några små anordningar för mitt lefnadssätt hafva upptagit mig.
Ni får hafva er permission, Omistelige! så länge ni behagar: den är gifven obestämd ...
Tyvärr! hade jag så när sagt.
– Jag har läst ert bref: för mig sjelf och för min värd; på den vackraste skogshöjden vid Carlbergs canal; i tio rörande situationer.
Mästardrag af snille!
Och ert sätt att sluta, i de två raderna – var som en otänkt blixt för mig.
Jag beundrar er!
Min själ har ett lefvande väsende att sympathisera med.
Full af öfversvinnelig skönhet, har jag anropat Gud, att ingjuta ett dubbelt mått deraf i edra sinnen.
Och mina suckar äro icke förkastade!
Hopen har inga sinnen utan för det närmaste närvarande; stänger sig, och förqväfves, inom dess trånga, dunkla krets.
O eviga Natur! huru få äro de, som intränga i det innersta, det heligaste af ditt tempel, och der smaka den all-lefvande Gudomens fullhet!
– Plato var der, men svindlade.
Newton var der, men såg blott höjderna och bredderna; såg väl den Oändliga Kraften, men blott med ett mechaniskt öga.
Hans själ igenkände icke Gud, efter han redan hade en sjelfgjord.
Du, ojemförlige vän! skall känna och finna honom i hvart stoft! i de eviga skogarne, i dundret, på rosens blad!
Ack, om denna tanken icke öppnar himmelen för er, – gå tillbaka, gå tillbaka till menniskoverkens religion!
Jag blir här beständigt.
Här äro flera utsigter, än på något annat ställe.
Och en Vis kan icke vistas fullkomligare, än emellan en Hufvudstad och Mälarens skogar.
Stockholm d. 25 Maj.
– – Något namn, något namn för Er och för den druckenhet, som jag känner af edra bref! – Jag har uppväckt sanning, känsla, ny lycksalighet förr i en själ.
Men denna segern har ingen jemförelse!
Oförmögen att bära all den sällhet, som från Guds fullhet genom er själ utströmmar öfver mig, nedtryckes jag till jorden, förkrossar mig i tårar, och ropar: Gud! det är din ära, din lycksalighet jag smakar; Du! lefver och välgör genom mig.
– Visserligen, ojemförlige vän, är det denne Guden, som i er själs kraft och skönhet åtnjuter sig sjelf efter graden af edra sinnen, och derifrån utgjuter sig i ömhet, i dygder och alla sublima rörelser.
Han, som uppenbarar sig i hela Naturen, sitt lif i den stora, eviga Harmonien, sitt väsende i den all-lifvande, allmänna, oändliga Kraften, – han, som uttrycker sig i sjelfva de varelser du kallar afskyvärda och onda, – visserligen är det Han, som välsignar mig i edra bref, liksom han gläder mig i en solens stråle!
D. 28 kl. 7 mot aft.
Jag återkommer från staden för att fortsätta mitt bref.
Denna vägen öfver Kungsholms-bron var en öm lofsång till Dig, ljufvaste vän; ehvar du var, på höjderna kring din nejd!
Solen sänker sig ned mot skogsbrynen.
Hvad detta lugnet, denna ljuft glada vårglansen, dessa stilla vattnen, passa med min själ!
I fridens och landets sköte, sitter jag vid mitt öppna fönster och skrifver till Dig – och dricker med alla mina sinnen Guds skönhet, och andas Hans väsende ....
O! menniskoförståndet har ingen mera hög tanke.
Min själs krafter förslå icke för den.
Ofta bäfvar jag af outsäglig känsla i dessa skogar, och kastar mig ned af förtjust vanmakt.
Gud uttrycker sig i Allt! – Min vän! skulle Du icke följa mig så långt, som denna tanken leder?
I Naturen – det Verlds-Hela – gifves intet annat, än Verkningar, Krafter, harmoniskt
Lif utan gräns.
Förtjusning, Smärta; Godt, Ondt; Skönhet, Styggelse: allt detta är Relationer, som icke finnas utan i kreaturets23 sinnen, och som förändra sig för hvart stoft i oändlighet.
Äro de derför mindre verkliga?
Men hvar och en är verklig blott på sin grad.
Tusen särskilda ögon, på tusen särskilda ställen i den omätliga verlden, skulle hvartdera hafva en särskild harmoni, ett annat system af godhet och skönhet.
Ett öga i verldens medelpunkt och som omfattade oändligheten, – det endast skulle se rätt; skulle se den eviga, den sanna Harmonien, det oändligt sig utgjutande Gudoms-Lifvet! ...
Detta är ock – just Philosophens synpunkt.
Hans fria, rika, omfattande sinnen, upphöjda öfver stoftets och kreaturets enskildheter, fördomar, sjelfröras af den allmänna Skönheten, af det Helas Goda! famla, förlora sig – men alltid i Förtjusning och Tillbedelse.
Och denna, denna är den outsägliga Lycksalighet jag för dig predikar!
Denna är det, som skapar den höge odödlige tänkaren, den ädle dyrkade medborgaren, den i allt stora menniskan.
Se, röras, handla, efter det Hela – det är Gudomlighet: i kraften, och i åtnjutandet.
Kom, lycklige, forskande vän!
Fäst ditt öga vid denna synpunkten.
Se Naturens oändliga förvandlingar, och likså oändliga enhet!
– Denna lätta, ätheriska luften jag andas, skulle för några grader finare sinnen vara ett tjockt, qväfvande töcken, mera blandadt och mera orent än detta element, i hvilket de föraktligaste insekter lefva.
Denna sköna flickan, hvars minsta del retar våra tjusta sinnen, är för millioner varelser som omsväfva och omkräla henne, en oliflig, oformlig, krossande massa; och för dessa samma varelserna är förruttnelsen (vår afsky) en verld full af förtjusning och väl!
Bergen vegetera och lefva – för naturkännaren.
Hvart stoft uttrycker Gud för mig.
Hans lif utgjuter sig i millioner arter af lycksalighet och skönhet för millioner arter af sinnen; och skapar just för samma orsak – millioner arter af lidande.
Vore verldens omätlighet gjord för ett enda stoft: då kunde detta fråga, hvarför icke allt omkring det harmoniserade med dess sjelf, såsom med sin medelpunkt.
Men, o God! denna frågan af ett stoft, som icke är mer än ett stoft!
Du har födt upprors-andan i det sjelfviska kreaturet, Okunnighet!
Du har födt ett fall från Gudarne, och – till straff, till tröst – den vanliga Odödlighetens svaga inbillning!
Föreställa sig en del, som icke tryckes, inskränkes, lider, – är en blind orimlighet.
Kunde du tillägga hjulet i ditt urverk fattning och uttryck: skulle det icke känna lidande af samma allmänna spännkraft, som befordrade dess lif och beståndsrörelser?
Men du skulle icke kalla de kringliggande hjulen disharmoniska och onda!
Så i den stora Naturen.
Der myriader kreatur hvimla, hvilkas verkningskrets och lagar ofta äro lemnade åt tillfälliga bestämningar, är det omöjligt, att icke begär och interessen oupphörligt skulle strida; eller, om striden sjelf (genom en naturlig fortgång) fört dem till en art af jemvigt och harmoni, att de icke skulle – inskränka hvarandra.
Bland menniskor är detta Samhället.
Födde svagare, men med en mera rik och mera obestämd förmåga, ledas de naturligen till villkorliga föreningar; såsom till tusende andra sjelf-skapningar.
I samhället uppkommer då en relativ harmoni af gemensamt interesse.
En sann skönhet för Menniskosinnet, och, tvifvelsutan, en sann fullkomlighet i Naturen!
Men huru vill du påstå denna höga harmoniska förening af Villdjuren? eller af de Menniskor, som – icke äro annat?
Bäggedera, icke skapade för – eller oförmögna till – ett Väl, så högt öfver kretsen af deras begrepp, eller synpunkten af deras trånga, djuriska Sjelf!
Dessa kreatur äro då intet annat, än Disharmoni, Styggelse, Förderf.
För dina sinnen – ja!
Men i sjelfva Naturen, och alltså för den Vises öga, uttrycka jemväl de hvar sin del af den Oändliga Kraften, och – efter hvarjes egna verkningskrets och förmåga – hvar sin del af den Oändliga Harmonien.
Den Vise – sublime vän! – står öfver Kreaturligheten.
Han har icke Menniskans, utan Naturens interesse.
Så, som han i allt annat, öfver Delens enskildheter upphöjd, har, icke Sektens, utan Förnuftets; icke Fäderneslandets, utan Mensklighetens; icke Personens, Slägtingens, Vännens, utan Samhällets och Dygdernas interesse.
Alltid fäst vid det Stora och Hela; alltid vid den höga, den allmänna Lycksaligheten – Guds!
Ack, om jag nog lifligt kunde öppna för ert öga denna eviga helgedom – hvilket ljus! hvilken outtömlig vällust!
Nej! jorden har ingenting lyckligare, än den Vise.
Alexander, Carl (säga någre) voro sjelfva – Villdjur.
Icke orätt! ehuru visserligen de ädlaste villdjur jorden ägt.
Men den Vise andas Guds lif.
D. 4 Juni.
På hvilket fält Du har infört mig, förträfflige vän! ”Rätta synpunkten af Verlden”! som Tänkarne i femtio sekler hafva sökt.
Men Philosophien har inga förbudna läror; inga mysterier, som man bör se med tillslutna ögon.
Naturen ropar: öppna dem för Ljuset och Sällheten!