Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En vacker ram till en tafla af gränslöst elände.
I de låga smutsiga jordhålorna, der luften är osund och frän, der den maktlösa fattigdomen förgäfves kämpar mot sjukdomar och elände – der lefva landets innebyggare sitt lif, medan främmande menniskor på utländsk botten förslösa de rikedomar, som hopa sig allt större hos dem, ju mera irländarnes nöd växer.
Men länge har det hörts ett doft knot.
Och det skall komma en tid, då hatet bryter fördämningarne och våldet tager det man nyss bad om i rättvisans namn.
Och kanske skall mordengeln – – –
Ett lätt skri!
Det högg till i bröstet.
Jag ser upp.
Ah – det var ju blott en inbillning.
Båten hade gjort en svår öfverhalning och den lilla missen hade blifvit skrämd.
Nu kryper hon åter samman med ett litet småleende öfver sig sjelf.
Hvad är det hos denna flicka som gör, att jag icke kan låta bli att betrakta henne.
Hon är icke vacker; jag upprepar det nästan krampaktigt för mig sjelf.
Och ändå kan jag icke slita min blick från detta bleka, smala, förfrusna ansigte, som tittar fram som ur en sky af rök.
En bild af hösten, synes hon mig.
Jag älskar hösten.
Är det vädret, är det naturens melankoli, som återverkar inom mig, som kommer mig att bli vek som ett barn?
Jag vill icke ryckas med af denna vekhet, jag vill icke ge mig hän i stämningen, som kväller fram i mitt inre.
Jag är den nyktra uppfattningens man.
Jag kan dissekera upp känslorna, jag är van att söka de fysiska lagarne, som tvinga dem fram.
Och ändå känner jag något ljumt och mjukt födas inom mig.
Det är som stege det allt högre i bröstet en vårflod af varma böljor, som slå tillsammans öfver mitt hjerta, långsamt stigande och sjunkande, i långa, smekande dyningar.
Det är som kände jag makten af en underlig magnetisk ström, som droge mig till henne; och jag sitter försjunken i vällusten af denna förnimmelse och njuter den med slutna ögon, med en sextonårig ungmös nyvaknade åtrå – omedveten och bäfvande.
Den är som en doft i vinden, man vet icke hvad den är; den är som en melodi i luften, man vet icke hvarifrån den kommer.
Man frågar icke derefter; man sluter ögonen och njuter.
Det är all barnsagornas romantik, som lefver upp.
Det är allt känslopjunk, jag hånat och grinat till döds, som nu reser sig.
Och jag kan icke håna; jag ger mig hän.
Jag sitter med slutna ögon och drömmer.
Vackra drömmar – sväfvande öfver en botten af tillbakaträngdt tvifvel, fylla de ett par sekunder med en stämning af lycka.
Lilla bleka, förfrusna barn, jag älskar dig.
Älskar dig några korta minuter, så länge stämningen varar, fint och vackert som ett barn, utan tanke på att ega dig, utan att känna dig.
Jag vill icke ega dig, vill icke lära dig att känna.
Ty i samma ögonblick skulle allt det lockande hos dig försvinna.
Du skulle vara, du som de andre, hvardaglig och fadd.
Jag gör mig inga illusioner.
Det är också icke dig, jag älskar; det är min egen fantasis skapelse, som antagit din gestalt och dina drag.
Det är barnets naiva tro på sagans förtrollade prinsessa, det är all min ungdoms längtan, som koncentrerat sig i din bild.
Du är diktens overkliga kvinnoideal; jag vill icke röra dig med mina händer, att du icke må försvinna i luften.
Jag vill blott sitta stilla och betrakta, medan fantasien spinner sina spelande dagrar omkring dig: diktar om outvecklade möjligheter, som bara vänta på sol för att slå ut i blom; om gryende skönhet, om mod och lefnadslust, om tankar som blinka och känslor som flämta på djupet – varma känslor, friska, spänstiga, blodfulla – – –
Jag lägger handen på ditt bröst och känner hur hjertat slår, jag stryker min kind mot den svarta, krusiga rökhvirfveln på din panna, jag lutar mig ner och möter den förskrämda blicken under dina högt bågade bryn – – –
Jag vaknade upp och märkte, att man betraktade mig.
Min uppsyn måtte ha varit mer än lofligt naiv, ty gentlemannen med cigarrerna såg ut som anade han en medtäflare; och midt emot mig stod en gammal skeptisk herre och log.
Mitt eget ironiska smil!
Länge efter det hon slutat skrifva satt hon kvar vid bordet och stirrade ut genom fönstren med pennan i hand.
Det låg ett uttryck af stilla glädje öfver hennes drag.
För henne var det icke som för andra: endast en ungdomlig stämning kastad ner på papperet, fixerad med stilens konst.
För henne var det så oändligt mycket mer.
Det betydde ett genombrott af menskliga känslor i ett förfruset sinne; det betydde våren som ändtligen kom med spirande skott och sjudande saf och gaf löfte om en sommar med växtlighet och gröda.
Det betydde för henne sjelf frigörelsen från en ständigt tryckande ångest – – det betydde räddningen för hennes barn!
Hon doppade åter pennan och tillade:
»Vänta, hvad är den lik?
Rosor som icke slagit ut, men som öppnat knoppen, så att man kan fånga en skymt af deras svala, rödare blad dernere.
Eller doften af smultron uppe i en ensam, solbelyst backe, när man ännu icke fått ögonen på dem.
– – Eller hvad man erfar, när man efter en lång instängning ser skogen grön.»
I medio af september kom William tillbaka till Stockholm.
Han hade icke skrifvit något om när han ämnade inträffa och modern blef derför helt öfverraskad då hon en dag såg honom träda in vid vanlig tid, strax efter middagen.
Han såg frisk ut, och det hade kommit något raskare i hans sätt; sommaren hade synbarligen gjort honom godt.
Hon satt och betraktade honom med sina bruna ögon glänsande af tillgifvenhet; hon följde hvarje hans rörelse och min, lyssnade till hvarje hans ord, allt med en känsla af glädje som för ögonblicket fyllde henne helt.
»Tack för ditt bref», sade hon.
»Det gjorde mig så glad.»
Han svarade ingenting; det såg nästan ut som om han kände ett visst obehag öfver att bli påmint om sin öppenhjertighet.
En stund efter började han tala om Pelle Wahlberg och hans förlofning.
Modern låg och väntade att han skulle tala om sig sjelf; men då han tydligen med afsigt undvek det ville hon icke fråga.
Efterhand gled deras hvardagslif in i sin vanliga strömfåra; han kom nästan regelbundet hvarje dag efter middagen och stannade en eller ett par timmar hos henne.
De följdes åt på teatrarne och de superade efteråt i gropen, i sällskap med Pelle Wahlberg eller någon annan af Williams vänner.
De förhoppningar modern hyst efter mottagandet af hans bref och i början strax efter det han kommit hem om ett innerligare förhållande mellan henne och sonen hade icke realiserats.
Han var god och vänlig i sitt sätt, men innerst inne i hans väsen satt ännu det ängsligt skygga noli me tangere, som gjorde att hennes bundna ömhet icke förmådde frigöra sig.
Han hade genom sin reserverade kyla redan från första ögonblicket påtvingat henne en roll, som var hennes natur emot.
Han hade tryckt ner hvarje yttring af hennes lidelsefulla häftighet i godt och ondt under tyngden af sin egen stelnade känslolöshet.
När han en enda gång stått ansigte mot ansigte med ett utbrott af hennes mörka, koleriska temperament hade han stirrat på henne med en häpenhet som var hon en kvinna han icke kände.
Hon plågades af det falska i deras förhållande, men kunde nu icke kasta sin mask.
Han skulle då åter stirra på henne lika främmande, han skulle tro att hvarje yttring af känsla var en snara med hvilken hon ville binda honom; och snigeln skulle draga sig tillbaka i sitt skal.
Detta gjorde henne så mycket mer ondt som hon efterhand hade kommit till den åsigten, att sonen skulle varit lättare att locka fram ifall hon strax haft mod att handla i enlighet med sin instinkt och mött honom med sitt väsens hela värme och ömhet.
Han skulle ha ryckt till vid första beröringen men han skulle slutligen ha insett, att detta var det enda naturliga sådan hon nu en gång var.
I stället hade hon sjelf krympt ihop för hans ovänlighet; hon hade spelat sin roll så länge att han vant sig vid den och om hon nu plötsligt lade den af skulle han anse det som förställning och stöta henne tillbaka.
Hon måste se tiden an, följa hur hans lif utvecklade sig, vänta och hoppas.
William hade hyrt sig ett par rum vid Drottninggatan, han hade återtagit sin plats som teateranmälare vid bladet och till och med under de första dagarne haft energi nog att sätta sig ned och skrifva ett litet enaktsskådespel, till hvilket han fått idéen under sin resa.
Han hade inlemnat det till de kongl. teatrarne och det hade antagits till spelning.
Modern anade ingenting om det förr än hon en dag såg notisen i tidningen.
Hon blef glad, men under glädjen skorrade en annan stämning igenom, något af den bitterhet man känner vid en oförtjent åsidosättelse.
Hans inbundenhet sårade henne nästan som en förolämpning.
Hvad hade varit naturligare än att han berättat detta för henne, sin mor.
Herr Hedström, som kom upp på en liten visit samma förmiddag, var lika förvånad öfver nyheten som hon sjelf.
Han hade icke heller anat någonting, och detta var till icke ringa tröst för modern, som i sitt stilla sinne ansåg
Hedström för sin farligaste rival, så farlig att det fans ögonblick då hon till och med kände vissa symptomer af svartsjuka gentemot honom.
Efter middagen kom William som vanligt och slog sig ner med sina cigaretter på sin favoritplats, den bekväma länstolen i hörnet vid kaminen.
»Nå, du har ju fått en pjes antagen vid dramatiskan», sade modern. »Gratulerar!»
»Jag såg det i tidningen i morgse.
Sedan kom herr
Hedström härupp på förmiddagen.
Han var mycket förvånad.»
»Öfver att de spela annat än tyska farcer?»
»Nej, öfver att du ingenting nämt om pjesen.»
»Det var också nå’nting att tala om.»
»När skref du den?» frågade modern.
»Strax jag kom upp.
Det är bara skräp.»
»Hur länge höll du på med den?»
»Åh, ett par dar.
Tre eller fyra.
– – Du är ju en riktig stor-inqvisitor.»
»Ja, naturligtvis!» skrattade hon.
»För det jag gör dig ett par frågor när du aldrig sjelf berättar någonting.»
»Jag visste inte att det der kunde intressera dig.
Och för resten», tillade han med en axelryckning »– – det är så småaktigt att tala om sig sjelf.»
»Och så förvånar det dig ändå att man någongång får lust att vara ’stor-inqvisitor’.»
Jag har verkligen så svårt för att tro, att det kan intressera andra, hvad jag finner på.»
»Generar det dig om jag fortfar med min ininqvisiton en stund?
Gå på du bara.»
Hvad finner du på nu?»
»Röker cigaretter.»
Hvad arbetar du på när du är hemma – efter man skall uttrycka sig så korrekt.»
Jo, jag skrifver teaterrecensioner ibland.
Och läser böcker ibland.
Också inhemsk skönliteratur ibland, när jag ska anmäla.
Men det är drygt.»
»Att läsa eller anmäla?»
»Båda delarne; men det första i synnerhet.»
Hans ton, som hittills varit lätt sarkastisk fick med ens en anstrykning af fullaste allvar:
»Ju mer jag läser dess mindre lust får jag till att sjelf göra någonting.»
»Jag ser hur tråkigt det är; och det pinar mig.
Sådant vill jag inte skrifva.»
Det lyste upp af glädje i moderns bruna ögon.
Det var ju hennes egna tankar, som fingo ord.»
»Så skrif något annat då», sade hon sakta.
»Något annat – ja.
Vi äro midt i en literär öfvergångsperiod.
Det nya, som bröt sig fram i literaturen för ett tiotal år sedan och som då var berättigadt derför att det var en ny länk i utvecklingens kedja, har nu vunnit häfd och blifvit till en dogm som ligger tryckande och hämmande öfver diktningen i Norden.
Under dess hägn skjuta de små förmågorna som svampar ur jorden och lefva en parasittillvaro på de frågor och problem, som banbrytarne för tio år sedan ställde fram.
Se bara på böckerna, som komma ut härhemma!
Realistiskt handtverksarbete!
Respektabelt – gu’bevars – satt ihop efter recept – – tråkigt, så ingen gitter läsa det.
Hvem gitter höra Noras afkomma i elfte led deklamera?
När jag hör fraserna idislas om att kvinnan är förtryckt äcklar det mig bara.
Och jag kan inte längre bli sentimental öfver »den stackars arbetaren».
Jag har också svultit i mina dar; det är inte alls farligt.
Och duger man till något får man alltid mat till sist.
Jag vill skrifva en roman om den stackars grosshandlaren, som dog i sina bästa år af fettbildning kring hjertat, derför att han ätit för godt och druckit för mycket.
Han är också en tragisk figur.
Han följde bara sina drifter, naturen hade inte gett honom hjerna nog att hålla igen och han led martyrdöden för sin aptit.
Det är inte bara arbetaren, som är tragisk.
Vi äro alla tragiska. för vi ska’ alla dö.»
Han hade hetsat upp sig sjelf medan han talade och orden följde till sist efter hvarandra i feberaktig hast.
När han framslungat sin sista paradox kunde modern höra på tonfallet hur han riktigt njöt af att ha funnit något som han trodde att hon skulle finna mycket barockt.
Han visste ju icke att grundtanken i hvad han sagt var densamma som hon sjelf tänkt så ofta förut.
»Du har nog rätt», sade hon blott.
»Det ligger något förkrympt öfver vår unga literatur.
Det fattas sol – – – kan du inte ge oss den?»
Han skrattade till men i sjelfva skrattet låg någonting annat, som skymtade igenom och hans röst, som skulle vara skämtsam och lätt sarkastisk blef klanglös och osäker då han svarade:
»Osvald ge mig solen!
Men solen kommer väl en gång, förr eller senare.
Under tiden ska’ jag skrifva teaterrecensioner och tidningsartiklar.
Jag ska’ vrida nacken af tanken på att göra ett dugtigt arbete.
Det är så trist att alltid känna sig gå hafvande, och ändå aldrig kunna föda.»
Der var det igen, missmodet, som hon inbillat sig att sommaren jagat bort; der smög det nu åter fram.
»Och din pjes, som du fått antagen till spelning», sade hon i en ton som hon sökte göra så uppmuntrande som möjligt.
»Min pjes?» svarade han föraktfullt med en ryckning på axlarne, »Gyckel!
Gyckel för parkett.
En liten Backfisch som räcker ut tungan åt publiken.
Det är alltsammans.»
En dag i oktober, då William kom upp på redaktionskontoret låg der ett lokalbref till honom.
Han öppnade det och läste underskriften: A. Hagberg, stod der.
I första ögonblicket kunde han icke få klart för sig hvem denne herr Hagberg var; men i nästa sekund kände han som ett ryck i bröstet: det var hon.
Hon skref att hon kommit upp till Stockholm för att konsultera en läkare.
När det var gjordt hade hon placerat mostern hemma på hotellet och sjelf gått ut att drifva i skymningen.
Hon hade känt sig så belåten, hon hade, ensam, druckit chocolad på ett kafé vid
Regeringsgatan och slutligen hän emot åttatiden funnit sig sjelf gå hvisslande på Gustaf Adolfs torg.
Nu satt hon hemma på hotellet i sitt sköna soffhörn och rökte en liten egyptisk cigarett och då hade det fallit henne in att skrifva till herr Zimmermann, att han dock måtte veta att hon varit i staden.
William kom icke hem den förmiddagen.
Han begagnade den till att genomleta en mängd hotell, gå i Kungsträdgården, på Norrbro, öfverallt der man hoppas kunna träffa någon, man söker.
Till sist gick han och åt middag till hälften förargad till hälften glad öfver brefvet.
Bara det, att hon kommit på den idéen att skrifva bevisade ju ...
Han hade nästan glömt sin lilla sommaridyll då detta bref kom och väckte minnet till lif igen.
Det hade kommit så mycket emellan:
Hedvig, Isabella och Louise – han hade glidit in i de gamla förhållandena och hufvudstadslifvet hade slagit sina böljor samman omkring honom.
Nu kände han åter, midt i detta dagligdags lif, stämningen från i sommar klinga igenom, som en svag melodi lyftande sig ensam från bakgrunden af det entoniga bruset.
Följande dag såg han i en tidning mosterns namn bland anmälde resande på ett af hotellen.
Han gick dit men damerna hade just aftonen förut återvändt till Skåne.
När han kom hem från sin misslyckade upptäcktsresa satte han sig att besvara brefvet:
Fröken Alma Hagberg.
Ni är mig en fin liten fröken!
Om jag inte visste att ni i grund och botten är lika förargad på er själf, som jag är det, så ville tonen i mitt bref bli ännu mer förebrående.
Men nu ska’ här bara skymta mellan raderna en mild och dämpad melankoli öfver att ni snoppat en arbetsdag från mig.
Jag tillbragte lördagen på klappjagt efter ädelt vildt.
Jag genomsnokade alla hotell i närheten af Gustaf Adolfs torg; men ingenstans hade man sett den der lilla fröken, som jag ville ha reda på.
I hotell Germania såg det lofvande ut i begynnelsen.
Der bodde en skånsk fröken med sin tant – namnen kunde portieren inte erinra sig.
Hur ser hon ut – flickan?
Ljus eller mörk?
– Ljus. (Bien!) – Liten – – (nå ja!) mager – – – (!?!) – – medelålders – – – (jag lomade af).
På Rosenbad fans en enslig Malmöfröken, som hette Haglund.
Jag bad att få se på henne men det kunde inte låta sig göra, mente man.
Hon var för rästen mörk, sa’ man.
Jag gnodde vidare.
Små fröknar som komma till stora städer ska’ inte begära att man ska’ vara så förälskad i dem att man utan vidare adressangifvelse anar hvar de hålla hus.
I stället för att sitta och skrifva sprang jag omkring i Kungsträdgården och på Norrbro och tittade på småfröknar.
Jag förstörde min middag med att dricka chokolad hos Bergs och jag rökte tio små cigarrer af idel nervositet.
På kvällen gick jag i dramatiskan och tittade på småfröknar; men allt förgäfves.
Små fröknar som komma till Stockholm och ämna bli några dar ska’ inte gå och hoppas möta sina vänner på gatan.
Små fröknar ska’ ta stadsbud och skrifva ett par ord på en lapp och skicka upp på redaktionen och få adress och så vidare, ögonblickligen.
Och så:
»Jag sitter uppe på ett hotell ...» Kunde ni då inte så väl ha skrifvit jag sitter uppe på hotell ... och så namnet, hotellets namn, i det sunda förnuftets och den okvinliga logikens namn!
Och vill ni nu höra något om min pjes – »när den skall spelas o. s. v.», som ni så spirituelt uttrycker det – så sätt er ner och låt mig veta något närmare om ert uppehåll i Stockholm, hur många gånger ni omedvetet passerade mina fönster (på höger hand när man går Fredsgatan uppåt) och annat smått och godt som kan ha psykologiskt och själspatologiskt intresse för er vän
William Zimmermann.
Efter en veckas tid fick han svar, ett temligen intetsägande litet bref, skrifvet med en slarfvig, karakterslös stil, i sneda rader.
Hon berättade att hon varit på bal kvällen förut och deraf kände sig så slö, att hon icke kunde taga sig annat för än skrifva till herr Zimmermann.
Hon talade om sitt vistande i Stockholm, och reproducerade åter historien om att hon gått och hvisslat på Gustaf Adolfs torg, hvilket hon tycktes anse för en stor hjeltedat.
Hon försökte alltigenom att anslå samma ton af nonchalans, som han sjelf i sitt bref, men hennes brist på herravälde öfver formen gjorde att det icke lyckades.
William läste det med ett litet småleende.
Men han hade alltför stor lust att odla bekantskapen för att icke hålla korrespondensen uppe.
Han satte sig strax till skrifbordet och svarade:
Jag har inte varit på bal men känner mig ändå slö och tom.
– »Sådant kan hända den bäste», sa’ långholmaren; det har händt mig.
Jag har skrifvit ett par timmar på en artikel, men nu vill det inte gå längre; och klockan är inte mer än tre, det är för tidigt att äta middag.
Detta inte som förklaring öfver att jag i det hela taget skrifver till er.
Det hade jag gjort i alla händelser.
Jag har lust att bli bekant med er.
Jag tror inte att ni är någon ovanligt begåfvad liten fröken – åtminstone inte mer än att jag vet det är en illusion.
Men att se kampen från er sida att hålla den illusionen vid makt är psykologiskt intressant – – – och allt detta är osanning liksom alla sanningar äro det nuförtiden.
Därför ska’ ni inte bli förnärmad.
Ert bref var inte mycket innehållsrikt men i alla fall psykologiskt intressant.
För det man läste mellan raderna den lilla fröken Alma Hagbergs förtjusning öfver att ha företagit sig något så opassande som att gå och hvissla på Gustaf Adolfs torg i skymningen.
Men fröken Alma Hagberg är frisinnad och emanciperad – hon lär till och med hålla på med att utge en samling småfröken-noveller, har jag hört – och det generar henne inte alls, utan hon berättar tvärtom med omisskänneligt koketteri att hon gick och hvisslade om kvällen – o fasa!
Jag ser er gå der på torget och jag hör er hvissla, tyst, nästan ohörbart med en så innerlig belåtenhet öfver att gå och hvissla på sjelfva Gustaf Adolfs torg.
Ni tycker att det tar sig ut och ni är helt förälskad i den lilla genretafla, ni lagar.
Det är jag för rästen också, d. v. s. sansadt och hyggligt som en modern ung man nuförtiden är förälskad (och inte i er utan i genretaflan med er!)
Det retar mig obeskrifligt att jag inte också kunde vara på torget vid den tiden.
Jag känner på mig, att om jag hört er hvissla hade jag ögonblickligen kommit fram till er och viftat med svansen.
Ja, nu har jag inte mer tid att ge er i dag.
Det tar så förskräckligt på hjärnan att skrifva bref till en ung dam inför hvilken man gerna vill hålla illusionen uppe, att hon icke må ana hvilken idiot till och med en annars ganska skapligt begåfvad ung man kan vara – ibland.
(Här har ni tillfälle att säga en godtköpskvickhet!)
När kommer er bok?
Jag hoppas, ni skickar mig den.
Jag vill låta den ske rättvisa och det vill säkert säga, att jag måste vrida nacken af den.
Jag fruktar den blir ovanligt dålig.
Men det rår ni inte för.
Det är tidens stora sjukdom att små fröknar nödvändigt ska’ skrifva noveller och proverb.
Men det ska’ inte hindra mig från att personligen tycka ganska bra om er.
Tror jag.
Till sist kan jag inte neka mig nöjet att hänleda er uppmärksamhet på att detta lilla bref också kvantitativt innehåller mer än ert.
Derför ska’ ni ge mig revanche i nästa, så ska’ vi då också jämföra, hvilket af de två, som innehåller mest förställning och förkonstling.
»Ska’ det här va’ ett bref?» sa’
Pelle i går inne på operakaféet.
»Det liknar ju en kyss!»
»Fy sjutton», tänkte jag.
Det var ett bref i samma format som detta.
Men det var till en jude, som lånat mig pängar.
Dethär kan ni ta’ som ni vill.
Det enda som retar mig, är att ni härvidlag har hela »Fornöjelsen».
Den brukar annars gerna vara ömsesidig.
Gör mig den tjensten att buga er å mina vägnar för er moster och kyss Pelles fästmö på kinden från
Som svar på denna epistel fick William ett bref skrifvet med blyertspenna.
»Men min bäste herr William Zimmermann!
Ni är ju en rent »idealisk idiot».
Jag lånar uttrycket ur Er egen teaterkritik.
Det förefaller mig ytterst slående. – – »
För öfrigt underrättade hon om att hon för tillfället var sängliggande sjuk och funderade på att resa till Stockholm för att undergå läkarebehandling.
Hon frågade när den lilla pjesen skulle gå och uttalade som sin åsigt att den troligen skulle komma att göra fiasko.
Underrättelsen om att hon var sjuk grep honom på ett underligt sätt och utsigten att få träffa henne gjorde honom glad.
Han sände henne med omgående en nyutkommen fransk roman till lektyr och han besvarade strax hennes bref med några få rader:
Idealisk? – låt vara!
Men idiot? – nej!
Men ni är sjuk, så vi ska inte disputera.
Jag har brådtom och hinner bara ett par rader.
Jag hoppas med boken kunna förkorta och förljufva några af era timmar på sjukbädden.
Hvad fiaskot angår så tror jag ni missräknat er.
Dertill är pjesen alldeles för dålig.
När ni kommer upp denhär gången hoppas jag ni gör mig det nöjet och er själf den tjänsten att underrätta mig om, hvar ni tar in eller – t. ex. – när ni kommer.
På måndag går pjesen för första gång.
P. P. S.
Ni behöfver i ert nästa bref inte högakta mig med att skrifva Er och Ni (med stora bokstäfver).
Jag är nöjd med mindre.
Ni skrifver ju gud (med litet g) inte sant?
Ni som är en jakobin.
P. P. P. S.
Detta liknar ett väninnebref.
Mellan modern och William var förhållandet oförändradt.
Han besökte henne dagligen men någon förtrolighet fans det icke.
Samtalet gick numera vanligen trögt; för att hålla det uppe måste hon berätta, ideligen och oupphörligt, om sig sjelf.
Detta pinade henne men det var enda möjligheten att göra deras samvaro dräglig.
William tycktes aldrig bekymra sig om huruvida det talades eller tegs och han bidrog sällan till konversationen, utom med en eller annan anmärkning, hvars kyliga hån oftast gjorde henne ondt.
Gång efter annan föresatte hon sig att upphöra med dessa öppenhjertiga skildringar af sitt eget lif; men alltid greps hon i sista stund, när tystnaden hotade att bli tryckande, af en egendomlig ångest, som gjorde att hon andlöst kastade sig öfver ett ämne, det första som föll henne in, oftast ur sitt eget förflutna.
En dag, då han tycktes vara vid tämligen godt humör, beslöt hon sig för att säga honom det rent ut och hon grep sig an med det så snart han kom inom dörren.
»I dag ämnar jag spela William Zimmermann», började hon skämtsamt.
»Tyst och otillgänglig.»
»Derför att jag är trött af att ideligen tala om mig sjelf.