Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t i undihet anhålla, det K.
M:t täcktes vidtaga sådane åtgärder, att det nya handboksförslaget, roed de af PresteStåndet antagna förändringar, mätte spridas till Rikets alla församlingar, samt, sedan detta sålunda blifvit kändt och granskadt, K.
M:t då till Rikets näst sammanträdande Ständer ville göra den förnyade framställning i ämnet, hvartill omständigheterna kunna föranleda.
Pir C a rlheim-Gy Benskjöld, Henrik Adolf Osear: (se slutet af haft.
Bil. N:o 3.)
Sedan öfvertäggningen härmed förkforats afsHutad samt H.
Exer.
Landtm, yttrat, att under densamma yrkats dels bifall till Utsk:s hemställan, dels utaf Hr Tersmeden, Nils, att 2, 4, &, 7, 9 —14 Kapitlen af Kyrkohandboks-förslaget mätte förklaras bör» antagas, anmälde sig och yttrade Hr Tersmeden, Nils:
Jag ber att få nämna, det jag i mitt yttrande glömde att tillägga: »med de förändringar, som PresteStåndet vid sednaste Riksdag gjort i detta förslag.» Efter det Ilr Tersroedens nn gjorda tillägg blifvit uti framställningen om hans yrkande intaget, fortsatte H.
Exe. sin framställning med uptagandet af Gr.
Björnstjernas förslag, »att R, o. Ad., med afslag å Betänk, i den föredragne punkten, måtte besluta, att hos K. M:t i und. anhålla, det täcktes K.
M. vidtaga åtgärder, att det nya handboksförslaget med de af PresteStåndet antagna förändringar må spridas till Rikets alla församlingar, samt, sedan det sålunda blifvit kändt och granskadt, till Rikets näst sammanträdande Ständer göra den förnyade framställning i ämnet, hvartill omständigheterna kunna föranleda;» och tillkännagaf IP.
Exc. slutligen, att Hr Carlbeim-Gyllenskjöld hade yrkat, att R. o.
Ad. måtte godkänna förslaget med de af PresteStåndet antagna förändringar samt, med anmälan derom, hos K. M. i underd. anhålla, det K.
M. täcktes låta promulgera den nya handboken å den tid, som kunde finnas lämplig, och med förklarande, det hvarje församling egde frihet att antaga den nya eller fortfarande begagna den gamla handboken.
Efter gjorda proposir å bifall, först till Utsk:ts hemställan, besvarad med starka ja och ganska talrika nej, sedermera till Hr Tersmedens förslag, dervid svarades nej, vidare till Gr.
Björnstjernas förslag, då svaren utföllo med starka nej blandade med ganska inånga ja, och slutligen till Hr Carlheim-Gyllenskjölds förslag, som med starka nej besvarades; gjordes förnyad propos. å godkännande af Utsk:ts hemställan, och då dervid svarades starka ja, blandade med talrika nej, förklarades ja haft öfvervigten.
Björnstjerna begärt votering samt Pir Tersmeden, Nils, och Hr Carlheim-Gyllenskjöld förklarat, att de afstodo från Den 8 Februari e. m 373 deras särskildta yrkanden och förenade sif' om Gr.
Björnstjerna» förslag, upplästes och godkändes följande voleringspropos.:
Den, som bifaller Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- oeh Ekon.Utsk:ts i dess Betänk.
N-.o 1 gjorda hemställan i afseende å det nya Kyrkohandboksförslaget, röstar J<i f den det ej vill, röstar Nej; \ inner nej, afslår 11. o. Ad. förenämnde hemställan och antager det af Gr.
Björnstjerna afgifna förslag.
Efter voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda:
Bej — 42.
Föredrogs Konst.Utskrts den 1 och 4 dennes bordlagde Mein.
N:o 4, med utlåtande ang:de Talmannens i BorgareStåndet vägran å propos. på en inom Ståndet framstäld anmärkning emot en ledamots behörighet att vara Riksdagsman.
Då jag önskar, att i en fråga af den vigt, som denna, undvika hvarje obetänkt ord, har jag skriftligen upsatt min mening, till hvilken jag anhåller, att II. o. Ad. ville skänka några ögonblicks upmärksamhet.
Härefter anförde Gr. af Ugglas skriftligen: M.
Den fråga, Konst.Utsk.t har haft att behandla, det utlåt., det öfver densamma afgifvit, äro båda af den vigt, att jag anser representantens pligt fordra, att icke med tystnad, hvilken såsom likgiltighet kunde tolkas, förbigå desamma.
Frågan gäller nemi. ingenting mindre än den lagskipande maktens helgd, eu helgd, hvilken revolutioner t. o. m. stundom aktat och hvilken endast linnes åsidosatt der, hvarest despotismen under en eller annan form är herrskande.
Uti alla sannt konstitutionela stater deremot ser man den lagskipande maktens oberoende hägnad med lika omsorg, som de 2:tie andra konstitutionsmakternas.
Man kan t. o. m. säga att den förra företrädesvis såsom ett samhällets palladium är ansedd, enär, så länge lag aktas, samhället alltid har ett säkert grundfäste äfven under svåra politiska stormar, då deremot, om lag för godtycke får vika och detta sednare inverkar på det votum, domaren har att afgifva, icke allenast all enskild rätt är tillspillogifven, utan, hvad än värre är, samhället kommer att botas med uplösning, så till sitt innersta väsende, som ock uti hvarje dess lögning.
Af vår grundlag är denna makt äfven starkt omgärdad, och, detta oaktadt, har Konst.Utsk:t — detta Utsk., som är satt till grundlagens högsta vårdare och tolk, och som således företrädesvis af denna grundlags såväl bokstaf som anda borde vara genomträngdt — böjt samma makt under ett Stånds fåfänga.
Man häpnar öfver ett sådant förfarande!
Söker man uti Betäuk:t de grunder, på hvilka Utsk;t stödt sin åtgärd, hvad finuer man?
Ett »Ti t> e ii $ Februari e. ui. (svammel af svepskäl oell advokatorisk» skengrunder, hvilka näppeligen ens Utsk.ts majoritet kunnat tilltro bevisande kraft.
Under sådana förhållanden är det representantens icke allenast rätt, utan pligt, att med allvarligt ogillande uptriida.
Jag vet, att man förnekat denna rätt, att man velat påstå, att man, genom att begagna den, skulle låta komma sig till last samma fel, som man förekastar Ut,sk:t...
Det förefaller mig dock som om en särdeles begreppsförvexling ligger till grund för en sådan åsigt.
Att söka uprifva Konst.- Utskits dom, derom kan naturligtvis ej fråga ri pst a; men ifrån ett ogillande omdöme är Ut sk:t lika litet fritaget, sorn någon annan myndighet.
Uti vårt laud, der ordet är fritt, äro sjelfva statsmakterna, lör hvilkas beslut och domar man dock måste böja sig, underkastade ett sådant.
Ofver dem, hvar lör sig, och deras åtgöranden finnes dom.
Ofver Regeringen dömmer riksrätten; uti det uplösande af Representationen oell föreskrilvande af nya val, som uti de flesta representativa stater är tillerkänd regeringen, finner man ett vädjande af regeringen till folkets dom rörande det sätt, på hvilket representationen fullgjort dess åligganden.
Till och med öfver högsta domaremakten dömmer hos oss opinionsuäranden.
Någon dylik dom är Konst.Utskit icke underkastadt; men just derföre bör det enskildt» omdömet, varnande och klandrande, då derutaf göres behof, så mycket högre och friare uttalas, på det att möjligen beträdda afvägar icke vidare må följas.
Det finnes dessutom ett särskildt skäl, hvarföre det är angeläget, att, om Konst.Utsktt missbrukar sin maktfullkomlighet, deröfver inom Stånden uttala ett ogillande.
Ett olika förhållande eger nemi. ruin emellan de domar, Konst.Utsk:t afkunnar, och dem, sorn af den lagskipande makten fallas.
Der denna sednare nemi. uti högsta instans gifvit sitt utslag, blifver den tolkning af lag, den derigenom, fastställt, ett för framtid, vid afgörande af liknande frågor, bindande prejudikat.
Så icke Konst.Utsk.-ts. Hvad nu af detsamma blifvit afg ordt, nr endast en lex in casu, och binder lyckligtvis ingalunda ett kommande Konst.Utsk.; och man skulle t. o. m. kunna ifrågasätta, huruvida liuvide Utsk., om en dylik fråga med den nu afgjorda åter komme under dess pröfning, skulle anse sig för konseqveiisens skuld bundet till enahanda beslut.
Endast, om Representationen godkännande uptoge Konst.Utsk:fs afgörande, kunde häfd möjligen beredas detsamma.
För att detta icke må skp, bör den ogillande meningsyttringen öppet framträda.
Ad. finnes dessutom ett särskildt skiil att högt uttala densamma, enär en ledamot af Adeln inom Ut,sk:t biträd t majoritetens meuing.
Det bör nemi., enligt mitt förmenande, för R. o. Ad. vara af vigt. att styrka det denna enski 1 dte ledamots åsigt icke ens har att stödja sig på någon fraktion inom detta Stånd, huru ringa den än vara må.
Pä grund af hvad jag lin yttrat, skulle jag helst velat, att R, o. Ad. med ogillande laggt Utskits Betänk, till handlingarne; men örn formen anses häraf sårad, må då åtminstone R. o. Ad. enstämmigt uttrycka sitt ogillaude och med mig förena sig uti den än - Den 8 Februari e. m. 37» skan, nit Konst.Utsk:ts nu afgifna yttrande kommer att stå såsom ett enstaka missgrepp uti vårt konstitutionel» lif.
Hr von Ehrenheim, Per Jakob: Ehuru detta Betänk, icke kan blifva föremål för något K.
St:rs beslut, önskar likväl jag, likasom föregide talare, att få uttrycka min åsigt i iimnet, då det. efter min upfattuing, icke kan ifrågasattas att derom, likasom om hvarje annat föredragningsärnne, kan inom de särskilda Stånden öfverläggas.
Detta Betänk, innehåller så många, enl. min öfvertygelse oriktiga, jag hade så när sagt vidunderliga grundlags-tolkningar, att jag i sanning icke vet, hvar jag skall börja.
Jag vill dock göra det i slutet, der lTlsk:t förklarar att 55 § P.O. icke medgaf Utsk:t att ingå i pröfning af andra grunder för propos.-vägran än dera, hvilka talmannen i BorgareSt:t åberopat, hvilken åsigt Utsk:t uttrycker på det sätt, att Utsk:t anser sig endast hafva att ingå i pröfning af den fråga, hvarå Talmannen vägrat propos. och hvarom stridighet i åsigter förefunnits emellan honom och Ståndet.
Men »frågan» är hvad som blifvit föreslaget, icke de skäl, som af talaren blifvit anförde. 5 5 § lt.
O. lyder: »Landtmarskalk eller Talman må ej kunna vägra propos., utom i det fall, då han finner en väckt fråga bokstafligen strida mot grundlagens lydelse, börande förut hafva skälet till sitt vägrande anfört.
Ståndet med honom instämma i begreppet härom, utan ändock yrka propos., ege han att förklara öfverläggningen hvilande och förvises målet etc. — derpå roå propos. sedan icke vägras.»
Den väckta fråga, hvarå propos. vägrats, är i förev:de fall Hr Bomans motion; om denna fråga strider emot grundlagen, skall besvaras; Talmannen åberopar skäl för sin åsigt, men ingenstädes står, att det är dessa skäl, som skola af Konst.Utslet bedömas, utan tvertom att det är frågan, som skall bedömas.
Godkänner man Utsk:s tolkning och anser dess pröfning inskränkt till det åberopade skälet, så blifver följden, att Talmannen finge vägra propos. ännu en gång på annan grund.
Men huru står det tillsammans med föreskriften att propos. icke må vägras å hvad Konst.Utsk. förklarat icke strida emot Grundlagen ?
I sjelfva saken anser sig Utsk. hafva löst frågan genom den skilnad, det upstälier emellan domstolen och Ståndet, hvilken skilnad skulle bestå deruti, att det vore olagligheterna vid valet, som skulle pröfvas vid domstolarne, då deremot behörigheten skulle pröfvas inom Ståndet.
Finnes då eri större olaglighet, än att en inkompetent person blir vald.
En lika rigtig som obarmhertig konseqvens af denna åsigt har en reservant dragit, då han erinrar, att i sådant fall pluraliteten af korporationerne kunde utse obehöriga ledamöter, hvilkas val icke af domstolarne kunde underkännas, men hvilka sedan i Ståndet kunde utvotera den behöriga minoriteten.
Utsk. har, såsom skäl för sitt slut, vidare ansett, att uttrycket »laglig åtgärd» i 21 § E.O. icke skulle betyda hänvisning till 37*; l)en 8 Kebruari e. ni. domstol, utan endast en undersökning, sorn Ståndet sjelft skulle föranstalta.
Uttrycket, »laglig åtgärd» betyder dock, enligt allmänt språkbruk, domstolarnes handläggning af ett mål, och det är motsatsen emellan domstolens åtgärd och Ståndets åtgärd, som lagstiftaren härmed velat utmärka, ty icke lärer väl hans mening varit att Ståndets åtgärd, om Irågan var tydlig och klar, var olaglig, och någon annan motsats än en af dessa två finnes icke i g.
Det synes mig temligen uppenbart, att lagstiftaren ansett sig kunna påräkna att ett Stånd skulle kunna opartiskt afgöra om en fråga var tydlig och klar, samt. i detta fall tillämpa lagen, men eljest hänskjuta till domstol, hvaremot lagstiftaren icke gått längre i sitt förtroende, utan, när uplysningar fordrades, ansett saken böra åt domstol öfverlemnas.
Konst.Utsk. har vidare såsom stöd för sin åsigt ansett, att, det i den 18 §:n förekommande stadgandet, att icke någon må till Riksdagsman i Stånd godkännas utan vissa qvalifikationer, vore ett bevis på att Ståndet egde uteslutande pröfningsrätt af dessa qvalifikationer.
Men, såsom en reservant äfven fästat, upmärksamheten uppå, ett. så vigtig) stadgande kan icke i förbigående inrymmas i en g, som lör öfrigt icke innehåller något om Ståndets behörighet, och man eger minst i en grundlag, som bör tolkas efter ordalydelsen, rätt att förvandla ordet i till af, hvilket likväl fordras för tolkningens öfverensstämmelse med språket.
Det skulle mindie förvåna att Utsk. kommit på irrvägar i en fråga, som onekligen har många svårigheter, om någon annan mening än Utskis icke derom yttrats, men nu var förhållandet icke sådant, utan finnes vid Betänk, fogad en reservation, der svårigheterna i afseende på grundlagstolkningen i detta fall blifvit på det lyckligaste lösta.
Jag har måhända förbigått det märkvärdigaste i detta Betänk., nemligen Utskits försök att bevisa, att detta icke är detta eller att den fråga, som blifvit i BorgnreStåndet framstäld, icke är densamma, som redan blifvit prof vad i Högsta Domstolen.
Af Ufskits Betänk, finner man dock, att, Hr Boman i Ståndet framställt anmärkningar emot, Hr Wallenbergs behörighet derföre, att, denne icke vore bosatt eller idkade borgerlig näring i Sundsvall, för hvilken stad han blifvit vald, samt att Talmannen vägrat propos. på denna framställning, enär Högsta Domstolen förklarat, att Hr Wallenberg, såsom i Sundsvall burskap egande och mantalsskrifven, måste anses såsom derstädes bosatt.
Jag öfverlemnar åt en hvar att döma om icke här är fråga om samma sak.
Men, säger Utsk., Högsta
Domstolen har icke inlåtit sig i frågan om Hr Wallenbergs behörighet, utan blott sagt, att lian borde få fullmakt, hvilket betyder att Ståndet sedermera kan pröfva hans behörighet.
Härvid förekommer dock den omständigheten, att K. Mits Beflnde genom sitt af Utskit anförde utslag »fastställt valet» och att Högsta Domstolen fastställt K. Mits Befhides utslag, varande, såsom en konseqvens deraf, förordnadt, att fullmakt skulle för Hr Wallenberg utfärdas.
För öfrigt är det klart, att, om Högsta
Domstolen icke ansett sig kunna pröfva kompetensen, så hade den åberopat detta förhållande odh skjutit saken ifrån sig.
Då jag således, i lik - Deri 8 Februari e. m. 377 liet med den siste värde talaren, anser att detta Konst.Utsk:s Betänk, är i hög grad oriktigt, så må det äfven tillåtas mig att liar beklaga, att ett sådant utlåtande blifvit afgifvet.
Det konstitutionella statsskicket har icke några större vådor, än om laglöshet och oordning få inträda inom representationen.
Representanterna hafva icke någon juridisk ansvarighet och den moraliska kännes icke så tung, då den delas af många.
Talmannen är i främsta rummet inom Ståndet tillsatt för att vårda lagen; men grundlagens stiftare, som förutsatt misstag äfven hos Talmännen, hafva öfver dem satt tarne gifvit sitt högsta förtroende eller vården i sista instansen af grundlagen sjelf.
Jag mäste beklaga, att denna makt blifvit, på ett sådant sätt som nu, utöfvad, och jag måste med den förre talaren instämma i den önskan, att det må blifva sista gången någonting sådant inträffar.
Visserligen bjuder 55 § R.O. att Konst.Utsk:ts Utlåt, i en sådan fråga, som den förev:de, icke är underkastadt någon ändring.
Det är derföre och då jag, lika med de båda föregående talarne, i hög grad ogillar, att ett så beskaffadt utlåtande, som det förev:de, kommit ifrån TJtsk:t, samt då det icke torde varn lämpligt att genom formligt beslut uttrycka sitt ogillande, som jag icke finner någon annan utväg möjlig, än att här höja min röst till uttryckande af detta ogillande, och jag hoppas att icke någon, med undantag möjligen af den enda ledamot af Konst.Utskit från detta Stånd, som icke reserverat sig emot Betänkrt, skall gilla detsamma, Det skulle trötta B. o. Ad. alltför mycket att, sedan man haft tillfälle läsa så grundliga reservationer, som dem, hvilka blifvit afgifna af Hr Munck af Rosenschiöld och ITr Cederschiöld, samt åhöra de yttranden, som här blifvit afgifna, söka ytterligare genomgå Betänk:ts detaljer.
Jag vill blott framhålla en omständighet, eller hvarthän det skulle leda under partitider, om Utsk:ts beteende blefve ett prejudikat.
Jag frågar om icke under sådana tider en misshaglig person sfi Re blifva utvoterad?
Om vi tänka oss tillbaka till 1823 års
Riksdag och förhållanderne då för tiden, huru lätt kunde icke inträffa, att personer, som voro misshagliga för, vare sig Regeringen eller majoriteten inom Stånden, blefve derifrån helt enkelt uteslutne!
Det behöfdes icke något annat, Mine Hrr! än att en ledamot upstälide en anklagelse mot en annan, anklagelsen föranledde en votering, i hvilken rådande partiet hade makten.
Jag anser detta på det högsta vådligt, och får derföre för min del protestera mot det resultat, hvartill Utsk:t kommit, samt önskar att enhvar här närv:de måtte likasom jag öppet uttala sitt ogillande.
Jag är förekommen af det uplysande och väl deducerade yttrande, som blifvit afgifvet af Hr von Ehrenheim, och vill för min del blott tillägga, att jag på det 3T8 J)en 8 Febrnsri e. m högst» beklagar. att en ledamot af R. o. Ad., som bordt vara stiilld öfver det parti inom Konstit.Utskit, hvilket bestämt utslaget i denna fråga-, kunnat aecedera till detsamma och sål. medverka till det resultat, hvaruti Utsk:t stannat.
Jag vill icke säga, att detta resultat innebär någon revolutionär tendens, men det innebär en tendens till en parti-styrelse, som i sin utveckling kan blifva högst förderflig.
Jag frågar: hvart skulle den deduktion, Utsk:t genomfört, i sina kouseqvenser leda?
Om till ex. en valförsamling företoge sig att till representant välja hvilken obehörig person som helst, en omyndig, en cessionant, t. o. m. en qvinna, och detta val ölverklagades, så skulle, derest i öfrigt alla lagliga törmer vore iakttagne, enligt Konst.Utsk:ts åsigt, Kongl. Maj:ts Bef:de och Högsta Domstolen icke vara behöriga att till pröfning uptaga frågan om den valdes kompetens.
Detta skulle deremot helt och hållet öfverlemnas till det Stånd, hvaruti personen blifvit vald till riksdagsman.
Det skulle således kunna hända, att om t. ex.
BorgareStåndets valmän i de särskilda städerna valde idel prester eller bönder, hvarefter de valda personerne infunno sig vid Riksdagen, försedda med vederbörliga fullmakter,dessa kunde komma att, ehuru fullkomligt inkompetenta, utöfva Riksdagsmannakallet.
Man vet nemligen, att JustitieStatsMinistern jemte Bauko- och RiksgäldsFullmäktige icke hafva annat åliggande eller annan rätt än att pröfva, huruvida de utfärdade fullmakterna öfverensstämma med det fastställda formuläret.
Det skulle sål. bero på Stånden sjelfva att pröfva om ledamöterna vore behöriga, och om då pluraliteten vore obehörig, skulle följden deraf naturligtvis blifva, att denna obehöriga pluralitet godkände valen.
Ja det skulle t. o. m. kunna inträffa, att den olagligen valda majoriteten utvoterade den enligt lag behöriga, så att slutligen hela Ståndet kunde komma att bestå af obehöriga.
Jag kan för min del icke fatta, huru det är möjligt att man kunnat förbise dessa kouseqvenser af den dekreterade principen, helst man icke synes åsyfta att vid en blifvande propos. af Talmannen utesluta den här ifrågavarande ledamoten, sorn synes stå väl inom Ståndet, utan endast lia haft i kikaren att, i händelse en för det rådande partiet misshaglig och redan utesluten person skulle blifva omvald, men af
Domaremakten förklaras behörig, kunna hindra dennes inträde.
För detta ändamål hade man likväl icke behöft en så lagstridig manöver, emedan en af Ståndet, innan Domaren fällt sitt utslag, utesluten ledamot icke sedermera lärer af
Domaremyndigheten kunna förklaras berättigad att inträda:, då nemligen
Domaremakten måste respektera ett RiksStänds beslut, lika mycket som Ståndet är skyldigt respektera Domaremaktens.
Jag anser således både högst klandervärdt och vådligt att en stor och vigtig principfråga blifvit på detta uppenbart partiska sätt af Konst.Utsk:t behandlad, och jag hoppas derföre, att, om än H.
Landtm, skulle finna sig förhindrad att framställa propos, på ogillande af Utsk:ts Betänk., detta ogillande dock mätte af R. o. Ad. uttalas så enhälligt som möjligt.
Den 8 Februari e. m. 379 Frih. Cederström, Rudolf:
Det bör icke förundra någon, att en fråga af den synnerliga vigt och invecklade beskaffenhet, som vidlåda den förevarande, gifvit anledning till mycket delade åsigter, och alt de särskilda ledamöternas forskningar i ämnet led t till hvarandra fullkomligt olika resultater.
Afven jag har för min del varit i hög grad tveksam om hvad Konstit.Utsk:t i denna fråga borde göra.
Den enskilda riksdagsmannarättens betryggande syntes mig till en början hotad genom ett godkännande af BorgareStåndets begäran; jag erkänner således, att det var under denna tankerigtning, sorn jag noggrannt förnyade min sedan längre tider tillbaka gjorda bekantskap med grundlagen, för att vinna visshet om dess bud stöde i full öfverensstämmelse med hvad den första känslan hos mig augifvit.
Men denna förnyade forskning ledde mig till ett annat resultat; en domare måste följa lagens ord och utleta dess mening.
En tvekan har tydligen, på grund af lagtextens icke genast fattliga lydelse, äfven förefunnits hos BorgareStåndets talman sjelf, hvilken hade att handlägga frågan från början.
Ty, mine Hrr, den af honom åberopade och tillämpade 90 § i R.F. säger: »Under R.
Stms eller deras Utskotts öfverläggningar och pröfning må icke uti något annat fall eller på något annat sätt, än denna grundlag bokstafligen föreskrifver, komma frågor om Embets- och Tjenstemäns till- och afsättande; Regerings-och Domar-makternes beslut, resolutioner och utslag; enskilda medborgares etc.» Skulle sål. domaremaktens i detta ämne algifna beslut hafva lagt ett ovilkorlig^ hinder för väckandet af motion i frågan och för Ståndets fattande af beslut deröfver, då skulle det också hafva lagt hinder för öfverläggningen derom, men sedan motionen icke allenast blifvit väckt, utan äfven bordlagd, och sål. all erforderlig tid till dess begrundande beredd, öpuades och fortgick, utan hinder från talmannens sida, öfverläggningen derom under många timmar, ja jag tror ett helt plenum.
Då talmannen sedermera hemställde, huruvida Ståndet ansåge öfverläggningen fulländad, svarades ja, och då först fick
Ståndet veta att det, enligt talmannens öfvertygelse, icke hade rätt att besluta i saken, och sål. ej heller haft rätt derom tala.
Detta faktiska förlopp vid tillfället visar tydligen, att frågan ieke från början synts talmannen så klar, som han vid slutet fann den.
Då vi läsa besagde §, finna vi också, att den väl i allmänhet förbjuder öfverläggningar och pröfning i afs. å domaremaktens beslut m. rn., men likväl icke ovilkorligen.
Ty den säger: att det ej må ske »i något. annat fall, eller på något annat sätt, än denna grundlag bokstafligen föreskrifver.»
Alltså förutsätter grundlagen onekligen, att sådana, frågor på något sätt och under någon form kunna komma under öfverläggning och pröfning.
I förbigående må nämnas att, ehuru 90 § säger: »denna grundlag», hvarmed bokstafligen kan synas endast vara afsedd R.F , har tillämpning deraf in praxi alltid egnats jemväl åt öfriga grundlagar; detta, som mig svnes, med rätta, i följd af lagstiftarens verkliga mening och alla grundlagarnes sinsemellan lika gällande kraft.
Talmannen har äfven, jemte den 90 g R.F., åberopat 21 g R.O.
För min del har den första pligteu, vid pröfning af detta 380 De n 8 F ebru ari e. m. brendes formella befogenhet, synts mig böra hafva varit alt, enär här förekommer uttrycket: »hvarje Stånd dess pröfningsrätt förbehållen». men denna pröfning för tillfället å åtskilige ledamöters sida bekämpades, tillse, huruvida någon inskränkning härutinnan i grundiagarne förekommer, hvilken inskränkning, för att vara giltig oell bindande, borde, till följd af 83 § R.F, jemförd med den åberopade 90 §, vara uttryckligt och bokstafligen stadgad.
Huruvida någon preskription i afs:de å tid finnes dervid bestämd, blir då den första frågan, som tarfvor undersökning.