Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror att det gifves något för samhället ändå vigtigarc, och det är, att den lag, som skall reglera de civila rättsförhållandena, är byggd på rättvisa, på grunder, som godkännas af en man af heder.
I)å jag icke kan anse förev:de förslag vara af sådan beskaffenhet, måste jag nu uppträda emot det, såsom jag äfven inom Lag-Utsk:t mot detsamma anfört min reservation.
Frågan gäller om, — sedan 2:ne personer upprättat ett inbördes testamente, hvari då t. ex. säges att den, som den andre öfverlefver, skall vara i orubbad besittning af bådas egendom, men att efter bådas frånfälle förmögenheten skall tillfalla en tredje person, — den efterlefvande, sedan han bevakat testamentet och kommit i åtnjutande af den aflidnes bo, bör vara berättigad att ändra den ursprungliga öfverenskommelsen.
Kan det vara öfverensstämmande med våra begrepp om heder?
Ar det icke vådligt och förderfligt att stifta en lag, som gifver sanktion åt sådana grundsatser?
Om man ger så högt afseende på säkerheten, gifves det ett annat sätt att gå tillväga; man kan gå i rakt motsatt syftning och i lag sanktionera den åsigt, som snart under ett århundrade gjort sig gällande i vårt land.
Man kan med den siste talaren skämta öfver sådana heroer i vår juridiska litteratur som Calonius m. fl.; — jag bekänner likväl att jag böjer mitt hufvud för dem.
Calonius gjorde den åsigt gällande i Högsta
Domstolen, att då 2:ne personer upprättat ett inbördes testamente, vore den efterlefvande, om han begagnat sig af testamentet, icke berättigad att ändra sitt förordnande.
Denna åsigt hyllades ända tills för några tiotal af år sedan, då den af Den 14 Febrnari f. m. 385 af Lag-Utsk:ts pluralitet omfattade princip uttalades af lagberedningen.
Hrr, några år före lagberedningens verksamhet bade vi en lagkomité, i hvars arbeten togo del män sådane som Gyllenborg, Zenius, Staaff m. fl.
Denna komité föreslår i 9:de kap. 14 §:n Ärfda-Balken ett så lydande stadgande: »Hafva makar gjort inbördes testamente, och vill endera det återkalla eller ändra; late då den andre sådant veta, med vittnen.
Ar ej återkallelse eller ändring så kungjord; vare ej gällande, der andre maken efterlefver och af testamentet sig begagna vill.»
Så yttrade sig denna komité.
Sex år derefter hade opinionen varierat och åtskilliga domslut, grundade på den af Utsk:t omfattade åsigt, hade emanerat.
Om lagstiftningen, så ofta opinionen förändrar sig, skulle träda emellan; om, för det några domare vid lagtolkning hyllat olika grundsatser, en ny lag skulle stiftas, så frågas, hafva vi vunnit något?
Kan det vara skäl att stifta en lag, som, jag måste säga det, är byggd på icke rätt hederliga grunder? — jag kan aldrig anse rätt att bryta mot tro och lofven.
Man omtalar säkerhet i lagskipningen.
Det är en alldeles falsk förmodan att, så snart stridiga åsigter uppstå, lagstiftningen genast bör träda emellan.
Det gifves icke något land i verlden. der så tillgår.
I utlandet förfares, när domare hylla olika åsigter, på det sätt, att högsta instansens ledamöter sammanträda och diskutera frågan samt besluta, hvarefter minoriteten, med uppoffrande af sina individuella åsigter, döma i en viss rigtning; och den åsigt, som inom denna areopag,,gör sig gällande, följes sedermera äfven af underdomrarne.
Ofverflyttades denna sed på våra förhållanden, skulle båda divisionerna af vår Högsta Domstol sammanträda, och den åsigt, som der segrade, skulle följas, till dess en ny gjorde sig gällande.
Ett sådant förfaringssätt är det rätta, ty när lagstiftaren går i författning om stiftande af en lag i ett visst fall, kan han icke förutse de i oändlighet vexlande nyanser, i hvilka ett rättsfall kan framstå, eller stifta en lag, vid hvars tillämpning icke olika åsigter kunna uppstå.
Jag tror, och jag upprepar ännu en gång, att om förev:de förslag skulle bifallas, vore det att gifva helgd åt brott mot tro och redlighet.
Jag kan icke anse hederligt, att en make, som begagnat sig af de förmåner, den andre beviljat honom, just i förväntan på testamentets beståndande äfven till förmån för en 3:dje person, sedermera ryggar den träffade öfverenskommelsen, och jag är förvissad att, om jag frågat en i rättsvetenskapens mysterier icke bevandrad person, huruvida, om han med sin hustru upprättat ett testamente till förmån för en deras fosterson, han ansåge sig berättigad att bryta det löfte, han gifvit henne, så skulle han på en sådan fråga utan tvekan afgifva ett nekande svar.
Men hvad ingen hederlig karl anser sig berättigad till, det bör icke lagen tillstädja.
Vexlande domslut kunna icke förekommas och säkerhet H. II. 25 386
Den 14 Februari f. m. i lagskipningen befrämjas icke genom stiftande af en lag, byggd på så vacklande grundsatser, att för icke många år sedan fråga varit att antaga en lag i alldeles motsatt syftning mot förevarande förslag.
Om jag skulle tillstyrka införandet af en ny lag i ämnet, skulle jag förorda sanktionerande af den åsigt, som snart i 100 år gjort sig gällande i Sverige, men äfven detta anser jag obehöfligt.
Må doktrinen kämpa, den rätta åsigten segrar, oell må individen betänka sig på att skrifva sitt testamente så, att det anses bindande så väl för den ene, som för den andre.
Jag tillstyrker afslag.
Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl.
G e. m. Frih.
Under tiden från 1734 års lags antagande och till slutet af 18:de seklet, har jag mig icke bekant hvilken tolkning följdes vid våra domstolar, när fråga förekom om inbördes testamente.
1734 års lag nämner icke något om inbördes testamente, och prejudikater från denna tid har jag åtminstone icke sett.
1798 fälldes den K.
M:s dom, som uttalade grundsatsen, att då 2:ne makar upprätta så kalladt inbördes testamente, hvarigenom förordnas att den som efterlefver den andre, skall till sin död sitta i ostörd besittning af hvarderas giftorätt i gemensamma egendomen, hvilken derefter skulle tillfalla någon uppgifven person, så kan efterlefvande maken, om den begagnat sig af testamentet, icke ändra eller återkalla förordnandet.
Efter detta prejudikat dömdes länge, och äfven lagkomitén hyllade den deri uttalade grundsats.
För nämnde komités åsigter erkänner jag gerna att jag har den största aktning, men sedan komitén från trycket utgifvit sina arbeten, sammanträdde lagberedningen, och, utan att vilja afgöra hvilkendera bör anses förnämligare, tror jag dock att hvar gång dessa auktoriteter äro af olika mening, åberopas alltid den, med hvilken man för tillfället öfverensstämmer.
Detta torde ock hafva varit skälet hvarföre Gr.
Sparre i sitt anförande hållit sig till lagkomiténs förslag.
Samtidigt med lagberedningens verksamhet hade en brytning i åsigten om prejudikatets rigtighet inträdt, och lagberedningen förklarade sig för den åsigt, att den efterlefvande vore berättigad att för sin del ändra testamentet, hvarefter, sedan denna åsigt jemväl delats af doktrinen, man kommit derhän, att såvida icke öfverenskommelsen innefattade ett tydligt utsatt testaments-vilkor, egde icke det förhållande rum, som i 1798 års prejudikat åsyftades.
Till stöd härför kan jag åberopa Högsta Domstolens domar uti 2:ne mål, som blifvit dragne under K.
M:s pröfning, det ena efter att hafva blifvit handlagdt af Svea, det andra af Skånska Hofrätten.
Domstolen fastställde nämnde Hofrätters domar, hvarigenom blifvit forklaradt, att den efterlefvande vore berättigad att för sin del ändra förordnandet, enär icke i testamentet blif - Den 14 Februari f. m. 387 vit såsom vilkor utsatt att den efterlefvande icke egde sålunda förordna om egendomen.
Då nu således förhållandet är, att inom vissa divisioner af rikets öfver-rätter och inom Högsta
Domstolen dömes i motsatt syftning mot det gamla prejudikatet, medan det åter inom andra divisioner af öfver-rätterne och med en annan sammansättning af Högsta
Domstolen ännu efterföljes; så frågas: är det då icke nödigt att få vela hvad lag är i dessa fall?
Om man hör vara hunden eller icke, om det är kontrakt eller icke, det må gerna vara en doktrinär sak; hufvudsaken är att få veta, hvad som är lag.
Utsk:t har ganska omsorgsfullt underlåtit att afgöra den casus, huruvida, i händelse såsom vilkor vore stadgadt, att efter den sist aflidne makens död skulle så eller så med egendomen förfaras, oaktadt detta vilkor, det vore den efterlefvande maken medgifvet att för sin del af egendomen vidtaga förändringar i testamente.
Utsk:t har derför ganska försigtigt sagt, att »om ett i ett enkelt testamente inryckt förbehåll derom, att testamentstagaren ej må genom testamente förordna om sin egendom, bör anses medföra den verkan, att, i händelse testamentstagaren under sin lifstid begagnat sig af testamentet, ett efter honom befintligt förordnande förklaras kraftlöst, så medför enahan a förbehåll, inryckt i ett inbördes testamente, likaledes den effekt, att testamentstagaren beröfvas rättigheten att göra nytt testamente — och, tvärtom, är ett sådant vilkor i ett enkelt testamente utan betydelse, blir det så äfven i ett inbördes.
Men, i hvad fall som helst, lärer väl vilkoret böra uttryckligen uttalas.
» Jag för min del anser visserligen, att ett sådant vilkor icke bör gälla.
Utskrt, som ansett sig icke böra i detta fall yttra någon åsigt, har, såsom ofvan synes, endast begärt att, ehvad 2:ne personer skrifva på samma papper eller på olika papper, som de byta, testamentets egenskap af gåfvo-aftal icke skall anses förändrad.
Detta åter är något, som synes mig klarligen innefattas i 16:de kap. 3:dje §:n Arfda-Balkens stadgande derom, att man är berättigad att ändra ett föregående testamente genom ett efterföljande, men enär olika uppfattning derom förefinnes, så lärer det af Utsk:t föreslagna stadgande onekligen vara af behofvet påkalladt.
I öfrigt, och då här blifvit sagdt att ett inbördes testamente, ehuru icke något kontrakt, dock är med ett kontrakt jemförligt, så frågas, är det med kontrakt jemförligt och ändå icke något kontrakt, hvad är det då?
Jag kan icke finna annat, än att det verkligen är ett testamente, och att enda skillnaden mellan ett sådant testamente och ett vanligt består deri, att det förra är upprättadt af flere personer, det sednare åter blott af en enda.
Sparre har omtalat och rekommenderat ett förfaringssätt, som användes i andra länder, att nemligen, när en lag tolkas olika vid olika domstolar, öfverdomstolens ledamöter sammanträda och besluta att, med uppoffrande af sina individuella åsigter, döma på det sätt majoriteten anser bäst, hvilket beslut följes äfven af underdomare.
Det är möjligt att det lyckas i 388 Den 14 Februari f. m. utlandet att påtvinga underdomaren en sådan åsigt, men jag tror icke att någon Svensk domare lär finna sig i att tolka en lag annorlunda än på sätt, som med hans öfvertygelse öfverensstämmer.
Man bör visserligen tillmäta Högsta Domstolens utsago allt afseende, men om den lägre domstolen icke erkänner rigtigheten af den tolkning, Högsta
Domstolen gifvit ett lagstadgande, bör han icke följa denna tolkning, och om så ofta inträffar, torde vara bäst att tillgripa den utvägen, att lagstiftningen träder emellan.
Det är mig alltid okärt att uppträda på detta rum och drifva åsigter, som äro olika med dem, som af den siste värde talaren omfattas, emedan jag hyser mycken aktning både för hans åsigter i allmänhet och särskildt för hans vana vid lagstiltningsverk; men jag tillstår, att jag denna gång skulle varit mycket mer ledsen att vara al med honom motsatt tanke, om han icke, ej nöjd med att förklara sig rösta emot Betänk:t, uppträdt och stämplat deras åsigter, som i detta fall ej voro öfverensstämmande med hans egna, vara af den beskaffenhet, att de icke kunde hysas af någon hederlig person.
Jag är fullkomligt ölvertygad att detta epithet icke är ämnadt hvarken åt mig eller dem, som hysa samma åsigter som jag, men jag skulle dock önskat att Gr.
Sparre icke fällt detta utlåtande.
Visserligen har flere riksdagars erfarenhet visat mig att jag har ganska liten framgång att vänta, då jag förfäktar åsigter, sorn äro olika med den ädle Gr:ns, men detta hindrar icke att jag i dag anser mig skyldig att uppträda emot honom, eme dan jag anser nödigt att
Svenska folket lår veta hvad lag i detta fall är; hvarföre jag anhåller om bifall till Utsk-.ts Betänk.
Den siste talaren har förklarat det vara oangenämt, att yttra sig mot Hr Gr. Erik Sparre, emedan han merändels i öfrigt vore med Gr:n liktänkande.
Jag förklarar i min ordning det 'för mig vara desto mer angenämt, att någon gång tänka lika med Gr.
Sparre, som jag så sällan eger denna lycka.
I sjelfva saken är jag af den mening, att om fråga nu vore art i lagen införa ett bestämdt stadgande om inbördes testamente, jag fast hellre ville hylla den af den äldre lagkomitén föreslagna förklaring, att om efterlefvande make begagnat sig af inbördes testamente, han eller hon ej heller skulle hafva rätt att ändra eller upphäfva deri gjordt förordnande för tredje man, såvida denne icke gör efterlefvande make verklig orätt eller skada, då testamentet kunde häfvas för den efterlefvandes del i boet, än att biträda den princip, Utsk:t tyckes hylla om ovilkorlig rätt till sådan återkallelse.
Nu är likväl icke fråga om en lagförändring, utan en förklaring af gällande lag, och denna är af Utsk:t så otydligt uttryckt, att den säkert vid tillämpningen skulle gifva anledning till mångå tvister, då deruti, enligt hvad Erih.
Armfelt medgifvit, hvarje stadgande saknas, huru förhållas borde, om det inbördes testamentet vore gjordt, icke blott till förmån för efterlefvande make, utan tillika med Den 14 Februari f. m. 389 vilkor att egendomen sedermera skulle tillfalla en tredje person, hvars rätt således måste anses betryggad genom det gemensamma testamentet, såvida en af testatorerna aflidit.
Armfelt har äfven åberopat tvärine Högsta Domsto lens domar, af hvilka den senast utfärdade berättigar efterlefvande make att ändra ett inbördes testamente, oaktadt detsamma blifvit begagnadt.
Men för att bedöma verkliga beskaffenheten af detta prejudikat, måste man ega tillgång till och läsa handlingarne, hvarförutan man icke kan göra sig något bestämdt omdöme.
I allt fall vore den chancen att uti en el ler annan testamentstvist hos domstolarne erhålla olika domslut eller finna en skiljaktig uppfattning af lagen, hvilket ju i många andra tvister inträffar, vida mindre äfventyrlig, än en otydlig lagförklaring, som sannolikt skulle föranleda en mängd processer, icke mindre om testamentets tydning, än hvad som borde anses såsom den efterlefvandes egendom.
Lämpligaste sättet att förekomma rättegångar i afseende å testamenten och hvarigenom också det föreslagna tillägget blir öfverflödigt, är helt enkelt att uti testamentet tydligen bestämmes i hvad mån och under hvad vilkor efterlefvande make må ega rätt att i detsamma göra förändringar.
För min del anser jag nu gällande lag vara tydlig och klar derutinnan, att ett inbördes testamente icke får, till förfång för tredje man, af efterlefvande make ändras, såvida denne begagnat sig af den honom eller henne genom testamente tillagda förmån; och då jag godkänner denna grundsats och anser tillämpningen häraf säkrast öfverlemnas åt domaren, förnyar jag min anhållan om afslag.
För min del instämmer jag med dem, som yrka afslag å Betänkt.
Jag kan nemi. icke inse hvilka förändrade omständigheter inträdt, som kunna tillstyrka införandet af en grundsats, som står i strid med den, enligt hvilken domstolarne i Sverige i 65 år dömt.
Den hittils följde grundsatsen hvilar så på billighetens grund och är så öfverensstämmande med våra begrepp om hvad rätt är, att jag icke tvekar att förorda dess bibehållande.
Jag anhåller om afslag å Lag-Utsk:ts Betänk.
Hvad beträffar den mot förev:de Betänk, gjorda invändning, att man icke borde införa någon förändring, emedan 1734 års lag vore så förträfflig, vill jag visst icke nedsätta denna lags värde, men tror dock att man i detta afseende kan vara fullkomligt obekymrad, emedan 1734 års lagstiftare helt säkert icke tänkt på inbördes testamente.
Men oaktadt jag godkänner grundsatsen och tendensen af Utsk:ts förslag, kan jag icke neka att jag icke är rigtigt nöjd med det föreslagna stadgandet, isynnerhet derföre, att det icke komme att stå i riktigt sammanhang med de öfriga stadgandena i 1734 års lag, hvarigenom möjligen någon otydlighet kunde föranledas. 390 Des 14 Februari f. m.
Frågan reducerar sig dertill, om icke det närvarande tillståndet medför så mycken olägenhet, alt det kan vara skäl att införa äfven en partiell förändring.
Härtill tror jag man måste svara Ja! — olägenheterna äro verkligen stora.
Ordföranden i Lag-Utslct, som äfven antecknat sig bland reservanterne, har icke förr än i dag upplyst om anledningen till sin reservation.
I motsats mot de öfriga reservanterna, hyllar han de åsigter, som uttalas i 1798 års K. dom.
På sednare tider hafva dock allt mer och mer åsigter gjort sig gällande, som bestrida rigtigheten af den 1798 uttalade grundsats, och detta i min tanke med rätta.
Emellertid har denna sista åsigt icke i vidsträcktare mån gjort sig gällande bland de rättslärde, än att jag befarar att de flesta underdomare ännu döma efter nämnde prejudikat, etl prejudikat, som, intaget i våra lagsamlingar, på grund af personlig auktoritet, förvärlvat sig ett sken af giltighet inom lagskipningen.
Det har dock börjat att alltmera frånträdas i de högre och särdeles i den högsta instansen.
Då det emellertid icke kan anses rätt att öfverlemma en så vigtig fråga endast till doktrinens afgörande och ämnets vist tyckes fordra enhet i domsluten, torde vara bäst att afhjelpa osäkerheten genom lagstadgande.
Redan lagkomitéen hade insett att det icke var nog med stadgandet i 1734 års lag och derföre infört i sitt förslag flera i detalj gående undantags-stadganden ang:de inbördes-testamenten.
1 afseende å testamenten gäller emellertid såsom allmän regel, att man får ensidigt ändra det, så länge man lefver, tiar sin fria vilja och är vid sundt förnuft.
I afseende å kontrakter eger ett alldeles motsatt förhållande rum, Ett mellanting mellan dessa båda är i sjelfva verket ett oting.
Till ett sådant mellanting hafva dock genom 1798 års dom inbördes testamenten blifvit dragna, och det tyckes derföre vara skäl att lagen återgifver dem deras rätta plats.
Sparre bar yttrat vackra och sanna saker, som af hvarje riddersman måste behjerlas.
Han har yttrat, att det icke är hederligt att bryta tro och lofven, och anser detta böra lämpas på inbördes-testamenten.
Jag tror icke heller att någon af oss vill försvara såsom hederligt eller för sin del vill ändra hvarken inbördes- eller annat testamente, som man redan delgifvit eller lofvat testamentstagare.
Men hvarken Gr.
Sparre eller någon annan jurist lärer vilja införa såsom lag, att intet testamente får ändras, sedan det kommit till testainents-tagarens vetskap.
Den vackra satsen bevisar således i lagstiftningsväg litet för mycket, nemi. att man aldrig borde ändra något testamente, åtminstone icke ett sådant, som blifvit meddeladt testamentsinnehafvaren, eller ock ingenting.
Andra skäl, som föranledt lagstiftaren att uttala såsom princip att testamenten kunna ändras, behöfva här nu ej upprepas.
Hvad jag har emot detta Betänk., är att man med för mycken försigtighet undvikit att förklara hvilka vilkor, som böra gälla och hvilka icke böra gälla.
Jag för min del anser icke några Den 14 Februari f. tn.
391 vilkor böra gälla, i afseende å testaments-gifvarens egna tillgångar, dem lian utan villkor förvärfvat, så länge den i vår lag intagna regel om rättighet att genom ett efterföljande testamente ändra ett föreg:de, qvarstår.
Att prejudikater blifva mindre och mindre följda, är lätt förklarligt, då man ser dem ofta vara beroende på den främste ledamotens i Högsta Domstolen tanke.
Då jag anser det nuv:de tillståndet af stor osäkerhet och olämpligt, tillstyrker jag bifall till Lag-Utsk:ts förslag.
Min tveksamhet, härledd deraf, att stadgandet icke, utryckt från de öfriga i lagberedningens förslag, får sin der egande fulla bestämdhet och betydelse, låter jag vika, då jag nu här erfarit att på lagstifningen inflytelserika personer vilja återföra oss från det nya rätta i det gamla hjulspåret.
Under diskussionen har frågan redan blifvit så fullständigt utredd, att jag icke anser mig berättigad att anföra allt hvad jag eljest skulle haft att säga.
När jag uppkom till riksdagen, hade jag för afsigt att väcka en motion i samma syftning som Frih.
Armfelts nu förevarande.
— Härmed torde jag hafva uttalat hvilken åsigt af mig hyllas.
Af prejudikatsamlingar och äfven eljest har nemi. äfven jag erfarit att till och med inom Högsta Domstolen olika meningar i förevarande ämne gjort sig gällande, och då man jemväl nu på detta rum hört både juridiska professorer och eljest juridiskt bildade personer uppträda mot hvarandra med olika åsigter, torde än tydligare framgå behofvel deraf att lagen träder emellan och medelst en förklaring undanrödjer den i frågan så länge sväfvande jurisprudensen.
Tonan man bestämmer sig för den ena eller andra åsigten, torde man böra hafva klart för sig testamentens juridiska karakter.
Ett testamente är i korthet, såsom lagen ock kallar det, mans eller qvinnas yttersta vilja.
Detta är rätta enkla begreppet af ett testamente och kan efter mitt omdöme ingalunda förändras, för det testamentetjtillhör klassen af de s. k. inbördes.
Sjelfva detta ordj yttersta vilja innebär ju att ett äldre förordnande kan återkallas eller ändras, ty eljest vore det icke uttalandet af den yttersta viljan, som lagen tilläte mig.
Denna uppfattning af äfven inbördes testamenten har, efter hvad redan är nämndt, lagberedningen biträdt, och ehuru skäl här nu anförts äfven för den mening att ett i inbördes testamente gjordt förordnande, sedan det begagnats, icke borde få återkallas, tror jag dock att vigtigare skäl äfven i praktiskt hänseende tala för den i motionen uttryckta princip.
Jag vill anföra ett motiverande exempel: tvenne personer upprätta, efter äktenskapets ingående, med hvarandra ett inbördes testamente af det vanliga innehåll, att den efterlefvande skall sitta i orubbadt bo samt bådas qvarlåtenskap sedan tillfalla deras sammanaflade barn.
Efter några år dör hustrun; mannen gifter om sig och barn tillkomma äfven i det sednare giftet.
Då skulle han vara förhindrad att genom testamente förordna till sin enka eller desse sednare barn, eller, hvad värre är, desse barn 392 Den 14 Februari f. m. skulle vara uteslutna från allt annat arf än deras laglott eller hälften af hvad dem eljest borde tillfalla; vore detta en rättvisa?
Hr v. Koch, med hvilken jag i öfrigt instämmer, har sagt, att den föreslagna lagförklaringen möjligen skulle varit ännu lämpligare, om den kommit i fullkomligt sammanhang med lagberedningens öfriga formulering om teslamentsrätten.
Henna åsigt kan jag icke dela, ty detta förslag, som nu är i fråga, rör ett så separat moment, att derom kan lagstiftas oberoende af det öfriga.
Jag lår för min del förklara, att jag hyser inga betänkligheter att biträda Utsk:ts förslag.
Det föreslagna tillägget till Jag anser att den nuv:de osäkerheten i lagen ingalunda derigenom komme att undanrödjas, utan tvertom skulle detta tillägg, genom sin obestämdhet, komma att förorsaka ännu mer tvekan hos lagens tillämpare.
Det saknas nemi. all bestämmelse om i hvad mån ett utsatt vilkor skall vara bindande, och då jag anser att, om ett tillägg till nuv:de lag skulle göras, detta just skulle afse den verkan, som skulle tillerkännas ett i inbördes testamente intaget vilkor, men all bestämmelse härom saknas i förslaget, anhåller jag om afslag å Lag-Utsk:ts Betänk.
Jag beklagar på det högsta att min värde vän här i grannskapet till den grad missförstått mitt förra yttrande, att han ansett mig hafva förklarat, att den, som i detta fall försvarade en med min olika mening, icke hyste hederliga åsigter.
Jag har endast sagt, att hvarje hederlig man, som icke vore invigd i rättsvetenskapens mysterier, om han med sin maka gjort det aftal, att den, som den andre öfverlefde, skulle vara i orubbad besittning af egendomen, som sedan skulle tillfalla en 3:dje, och bröte delta aftal, efter att sjelf begagnat sig deraf, han handlade mot tro och lofven.
Då motionären och Utsk:t tillstyrkt detta stadgande, är det derföre, att de, som äro invigda i rättsvetenskapens mysterier, när de uttala en princip, som de anse böra ligga till grund för hvarje testamente, anse sig i konseqvens dermed böra tillstyrka ett lagstadgande, om hvilket icke någon hederlig man, som icke är invigd i rättsvetenskapens mysterier, gör sig någon aning.