Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förbiseende är emellertid ett undantag och i allmänhet äro både Akrell och Troil tillförlitliga i uppgifter och sunda i sina omdömen.
En smula fåfänga vidlåder kanske den sist-nämde, men han var emellertid för sitt län en förträfflig höfding och har utöfvat ett icke obetydligt inflytande på provinsens utveckling.
Att dessa memoarsamlingar blifvit för allmänheten tillgängliga, kan alltså icke vara annat än välkommet.
Hugo R .... r.Ett och annat om våra rangför hållanden.
Kulturhistorisk studie.
Marcellus.
Rangen, hvilken nu för tiden af allt klokt folk betraktas allenast som en tom artighetsformalitet, och på hvilken man i allmänhet icke fäster något större afse-ende, har dock i alla händelser spelat en stor roll i vår verld.
Många äro de konflikter, som rangstrider och tvistigheter om yttre företrädesrättigheter åstadkommit, och öfver hufvud taget kan man säga, att dessa lappri-saker gjort mer ondt, än man kan tro.
En sårad rangsjuk statsman har mången gång låtit land och folk umgälla hvad man i etikett mot honom brutit.
Och detta gäller icke allenast de svaga hjemoma, utan de störste statsmän hafva i rikaste mått skattat åt denna fåfänglighet - Så såg man vid underhandlingarna om förnyande af förbundet mellan Sverige och Frankrike alltsammans vara nära att stranda på den högst riksvigtiga tvisten mellan Oxenstjema och Richelieu, hvilkendera af dem skulle först besöka den andre, då Oxenstjema kom till Paris, till dess att slutligen den stolte fransmannen beqvämade sig att först helsa Frankrikes gäst,
V. 5 — 6.
2 6men han kunde icke förmå sig att göra det officielt, utan han passade på en gång, då han var ute och åkte, att så der en passant och i sin hvardagsdrägt göra svenske kanslern ett besök.
Mer rasande spektakel i rangstridemas historia har man väl icke heller upplefvat, än det som uppfördes vid den under Sveriges bemedling tillkomna fredskongressen i Ryswijk 1697.
Macaulay vet berätta lustiga saker om detta narrspel.
Det gälde ingenting mindre än att mäkla fred mellan Ludvig XIV och alla de makter, som i koalition stredo mot honom.
Detta hindrade icke.
att man lemnade den vigtiga saken å sido för att i stället gräla om rang och företrädesrättigheter, och medlaren hade en ingalunda lätt sak att hålla ihop kongressen icke så mycket på grund af oenighet om fredsvilkoren utan fastmer med anledning af de många ' etikettsfrågor, som togo hans uppmärksamhet i anspråk.
En mängd sammankomster höllos för att afgöra, huru många vagnar, huru många hästar, huru många lakejer och pager hvaije minister skulle vara berättigad att medföra till Ryswijk, huruvida lakejerna skulle bära käppar eller svärd, huruvida de skulle ha pistoler i hölstren, hvem som skulle intaga främsta platsen, då de visade sig offentligt och hvilkens vagn skulle köra främst på gatorna.
De kejserliga ambassadörerna gjorde anspråk på att sitta öfverst vid bordet.
Detta ville spanska ambassadören icke med-gifva utan sökte att sjelf tränga sig mellan dem.
De kejserliga ambassadörerna vägrade att gifva kurfurstens och republikens sändebud excellenstiteln.
» Om jag icke kallas excellens », sade kurfurstens af Brandenburg representant, » skall min herre draga sina trupper ur Ungem ».
De kejserliga ambassadörerna yrkade att få ett rum för sig sjelfve i byggnaden och att få en särskild plats på gården anvisad för sina vagnar.
Alla de öfriga ministrame från de allierade maktema förklarade detta varaen högst otillbörlig fordran, och en hel sammankomst upptogs af denna barnsliga tvist.
Kejsarens och franske konungens ambassadörer sysselsatte sig hufvudsakligen med att gifva akt på hvarandras ben.
Ingendera ansåg det förenligt med den kronas värdighet, hvilkens representant han var, att närma .sig den andre hastigare än denne gick honom sjelf till mötes.
Om derför den ene af dem.
märkte, att han oafsigtligt gått fram för fort, • vände han tillbaka till dörren och den ståtliga menuetten böljade ånyo.
Det är verkligen både ömkligt och löjligt att se framstående och allvarlige män, samlade för ett så ytterst maktpåliggande värf, slösa sin tid, hvarunder tusentals menniskor af kriget skördades, med dylikt lappri, men det var den evinnerliga fåfängan, som här gjorde sig gällande —, och en ypperlig exponent på densamma rang- och titelsjukan.
Att mycket sedan den tiden är förändradt, är ju klart, men rangsjukan sitter dock qvar i menniskoslägtet, ehuru den onekligen visar sig artigast, som i rangfrågor ger efter, då deremot historien vet berätta, hurusom i gamla tider till och med slagsmål uppstod mellan förnäma damer om främsta platsen i kyrkan.
En ganska lustig historia berättas också från ett besök, som Carl XV gjorde i Göteborg, då någon satte i fråga, att nota-bilitetema skulle presenteras för majestätet efter rang, men som man icke just kände till någon rangskala bland köpmännen der nere, yttrade förste hofmarskalken Flach skämtsamt: » Ja då ser jag ingen annan råd än att her-rarae fä gå efter debetsedlames belopp. » Si non e vero e bene trovato.
Det var ingen liten fråga det gälde, då i Sverige första gången offentligen rangförhållandena kommo på tal.
Det var i den stora brytningstiden under sjuttonde århundradet, oclj rangtvisten utgjorde då ett ytterst vig-tigt moment i den stora striden mellan den gamla högadelnoch den nya embetsmannaadeln.
Då statsförvaltningen betjade ordnas mer systematiskt än förut och en embets-mannahierarki uppkom, så blef äfven fråga om bestämmande af ett visst rangförhållande mellan statens embets-män inbördes, hvaijemte konungens hofstat ansågs böra inrangeras i rangordningen ..
Dessa anspråk från tjenste-mannaklassens sida möttes af energiska protester från den gamla högadelns sida, hvilken fordrade absolut företräde framför äfven rikets högsta embetsmän, och man har i detta afseende en god historia, då en ung grefve Douglas utmanade den gamle fältmarskalken Helmfelt, derför att denne gått före honom i en procession, en utmaning, som den gamle krigaren naturligtvis med förakt tillbakavisade.
Korteligen — rangstriden var en strid mellan fordran på bördsrang och tjensterang, den förra representerad af högadeln och den senare af den yngre adeln, hvilken påstod att ombetet, ej numret på riddarhuset skulle bestämma rangen.
Man kan tycka det vara en öfverdrifven fordran af grefvar och friherrar att framställa dylika anspråk, och det var väl så äfven.
Men man far dock icke alldeles döma saken efter vår tids uppfattning.
Jag vill nu icke tala om, att i allmänhet börden hade långt större kurs än nu och detta i sådan utsträckning, att adeln kunde förbehålla sig alla de förmånligare embetsmannabefatt-ningame.
Adeln tillförsäkrade sig ju i 1617 års privilegier, att konungen skulle » ingen vanbördig låta draga dem öfver hufvudet, konungen och riket till spott och vanära », och med » vanbördig » menade adeln i sitt stolta öfvermod de ofrälse.
Men det är icke allenast denna omständighet, som gör, att adelns anspråk på rangföreträde måste ses ur en annan dager än ett dylikt anspråk nu skulle betraktas, utan dertill kommer hvad den högre adeln beträffar en annan omständighej, som man icke får lemna opåaktad.
Den högre adeln var på den tidenicke allenast en tituläradel, utan dess värdighet var förbunden med många reela och verkliga företrädesrättigheter.
Till densamma var anslagen stora landområden såsom grefskap och friherreskap, af hvilka den icke blott uppbar kronans ränta utan i hvilka dess makt var ganska stor.
Den kunde derför med allt skäl betraktas såsom löntagare under kronan, äfven om naturligtvis adelns ånspråk på att i allmänhet betraktas såsom » ome-delbare » undersåtar, och de » vanbördige » allenast såsom genom adeln medelbare undersåtar, måste anses såsom i högsta grad orimligt.
Imellertid får man taga denna särskilda ställning, som högadeln då intog, i betraktande vid ‘ bedömande af dess anspråk på företrädesrättigheter vid rangordningens bestämmande.
Det är så mycket mindre underligt, att dylika anspråk då framstäldes, som man långt senare ända in i vårt århundrade finner fordringar från adelns sida göras gällande och erkännas, hvilka väl motsvara hvad sex-tonhundra-talets högadel fordrade.
Jag erinrar mig i detta afseende ett ganska betecknande kulturdrag, som jag tror icke skall sakna sitt intresse, hvarför jag tager mig friheten här referera detsamma.
Den skånska adelns gamla, nu naturligtvis till största delen försvunna stånds-fördomar äro en känd sak.
Med pomp och ståt visade sig dess högaristokratiska goclsegare, då de i bygdens städer uppträdde för det förvånade och smickrade bor-gerskapet.
En bland de företrädesrättigheter, som af ålder tillkommit adelris medlemmar der nere, var den att på balerna i den präktiga Knutsalen i Malmö ega en särskild privilegierad dansplats.
Ungefär en tredjedel af salen var nämligen för dem uteslutande bestämd, och denna plats skilde sig från den del af salen, som var upplåten åt plebs romanum, på så sätt att golfvet i den förra delen af salen låg ett par trappsteg högre än det, som tråddes af det enkla borgerskapet.
Det ansågs sånaturligt och sjelfklart, att icke aristokratien gema kunde blanda sig med annat folk, att ingen menniska tänkte sig möjligheten af något annat.
Men för icke sä många årtionden sedan passerade då en händelse, som lät detta privilegium försvinna med förskräckelse.
Som en särskild stor utmärkelse betraktades det, om någon fager tärna, som icke egentligen med sin fot ficlç trampa det blott för högadliga fötter bestämda golfvet, genom att vinna nåd för någon greflig kavaljers ögon hugnades med den äran att på den upphöjda platån taga en sväng.
Detta var nämligen det enda sätt, på hvilket de adliga dansöreme kunde få en dans med en borgerlig tärna, då han naturligtvis icke kunde dansa på borgargolfvet.
Men så snart dansen var slut, så transporterades den dansande damen genast de fatala trappstegen utför.
Endast under dansens hvimmel fick hon njuta af sin upp-höjelse.
Nu hände sig, att i Malmö fans en särdeles vacker och behaglig borgarflicka vid namn Gadd, allas älskling och förtjusning, en riktig Malmöros.
Henne hände oftare än andra att få stiga de steg uppåt, som förde till de tiljor, som voro för mer än de andra, men alltför väl vetande, att med dansen äran ock var slut, försvann hon genast från den upphöjda platsen.
Men en gång hände det, att ingen mer eller mindre än sjelfva landshöfdingskan fann för godt att, just som den vackra borgarflickan skulle återgå till sitt golf, inlåta sig i samtal med henne och — horribile dictu — till och med obligera henne att taga plats på de säten, som voro gjorda blott för grefvinnor och friherrinnor.
Straffet för denna djerfhet lät icke vänta på sig.
Landshöfding-skans protektion hjelpte föga.
En högaristokratisk husarofficer fann med sin ära oförenligt att se dehögabänkame profaneras och manades af sin ridderlighet att taga den unga damen helt hårdhändt i armen samt under uttrycket: » Mamsells plats är inte här » återföra henne till de ' nedre regionerna.
Som en blixt spred sig ryktet om den skymf, som den sköna » rosen » lidit, och ett doft mummel af förtrytelse hördes i borgerskapets leder, men vördnaden var stor, och det höll på att stanna vid denna oskyldiga opinionsyttring, då ryktet ock hann fram till smårummen, der vid ett spelbord gillets så godt som enväldige direktör, en tobaksfabrikör, som hette Suul, hvilken tjent sig upp till en högst betydande förmögen-
het och inom.
staden åtnjöt lika stort som välförtjent anseende, i all sköns lugn satt och tog sig ett parti med några goda vänner.
Gubben teg men gick upp från spelbordet och inträdde i balsalen just som en dans skulle spelas upp.
Den vredgade direktören gick nu fram rakt under musikläktaren, klappade i händerna och sade till musiken » balen är slut — blås af ».
Det var gillets lokal och gillets bal.
Adeln hedrade den blott genom sin närvaro samt fick tiga och lida.
Gästerna troppade af och knappt var det rent hus, förr än timmerkarlar uppkallades för att genast jemna den adliga upphöjningen med det andra golfvet.
Nästa bal, som kom; hade blott ett golf att dansa på, och innan balen började, förklarade gubben Suul högt och tydligt: &gt;Nu ä * alla platser i den här salen lika goda ».
Och så var det adliga balprivilegiet i Knutsalen afskaffadt.
Men jag återvänder till rangstridema på 1600-talet.
Redan 1660 fordrade adeln i sina postulater till Carl XI: s förmyndareregering, att » den rang mellan ridder-skapet och adeln måtte göras, till hvilken våra adliga privilegier oss vägen bana, så att de samtliga med de förmåner, hvilka uti Sveriges lag 23 cap.
samt adliga privilegierna omförmälas, måtte blifva hedrade och alla härtilldags öfvade disordres ur vägen röjda. » I denna strid mellan bördsrangen och embetsmannarangen stod den högaristokratiska förmyndareregeringen alldeles obe-tingadt på den förra sidan, men den vågade dock ickestöta för hufvudet den allt mer inflytande vinnande lägre adeln, hel6t som denna visade en afgjord tendens att gå i förbund med de öfriga stånden i den för högaristokra-teme så ömtåliga reduktionsfrågan.
Regeringen fann der-för godt att lemna ett undvikande svar och yttrade i sitt beslut den 26 November 1660 » att kongl.
maj: t bär till dem (adeln) samtlige den nådiga tillförsigt, att de sig sinsemellan således emot hvarandra med höflighet kom-portera, det allt kan med sämja och enighet aflöpa. » Detta var, som man ser, alldeles icke svar på tal.
Adeln begärde en rangordning, och k. m. svarade, att han förutsatte, att adelns ledamöter skulle visa hvarandra höflighet.
Ridderskapet och adeln var icke heller belåtet med detta resultat utan ingick 1664 med en ny anhållan till regeringen.
Men än en gång gick den obeslutsamma förmyndareregeringen efter långa öfverläggningar liksom katten kring hét gröt ' och förklarade, att den » under en omyndig konung ej ville bestämma rang mellan alla embetsmän *.
För att dock synas göra något gaf regeringen följande egendomliga och vidt tänjbara stadganden, nämligen att man i afseende å adelns enskilda sammankomster borde hafva afseende på » 1: 0 herreståndet grefve och friherre, 2: 0 förmånliga förfäders meriter och gammal slägt, 3: 0 förnäma tjenster och 4: 0 en lång och heder-sam ålder. » Härmed hade regeringen icke sagt mera än som hvaije menniska eljest väl af sig sjelf kunde begripa.
Imellertid visar såväl denna adelns upprepade enträgenhet som regeringens försigtiga undvikande, huru vigtig man ansåg denna fråga vara, och huru rädd man var att i densamma taga ett afgörande steg.
Vid riksdagen 1672, samma riksdag, då Carl XI förklarades myndig, utbröt i full låga striden mellan de frälse och ofrälse stånden, mellan den högre och den lägre adeln.
Den högre adeln fordrade fortfarande få företrädesrätt i fråga om rang och bragte åter dennariksvigtiga fråga på tal.
Carl XI stod väl afgjordt på den lägre adelns och ofrälse ståndens sida, men ännu ledd af Magnus Gabriel de la Gardie kom han icke denna gång till någon brytning med högadeln.
Men lika litet ville den unge konungen göra den motsatta sidan mot sig fiendtlig och, utan att bestämdt i den ganska heta rangstriden ställa sig på någondera sidan, utfärdade konungen en rangordning 1672, hvilken visserligen gick längre än de menlösa maximer, som 166 * 4 års regering trott sig böra dekretera, men som i alla fall långt ifrån löste det omtvistade spörsmålet.
Icke ens nu vågade man afgjordt ogilla högadelns ranganspråk.
Än en gång kringgick man frågan och utfärdade väl en rangordning, men hvilken i sjelfva verket allenast ordnade den icke omtvistade frågan om det inbördes rangförhållandet indm högadeln sjelf, men hvilken helt och hållet lemnade å sido det egentliga tvistefröet, nämligen om bördsrang eller embetsrang skulle i allmänhet gälla.
Den nu om-förmälda rangordningen bestämmer allenast förhållandet mellan de högre hoffunktionäreme och deremot svarande sysslor i rikets tjenst, hvilka till den allra största delen om icke rent uteslutande tillhörde den högre adeln.
Imellertid var man föga belåten med en rangordning, som icke gick längre ned än till hofmarskalkar, och adeln yrkade än vidare på sina förmenta rangföreträdesrättigheter; men förhållandena voro icke längre gynsamma för sådana anspråk.
Allt mer nalkades den stora strid, som länge hotat högadeln, och som nu vid 1680 års riksdag slutkämpades.
Vid detta riksmöte gjordes, som bekant, konung Carl XI enväldig medelst hjelp af de ofrälse stånden och den lägre adeln.
Räfsten mot högadeln böljade, och lyktade genom reduktionen illa för densamma.
En sjeltklar sak var då, att Carl XI, som riktade dråpslaget mot denna högre adel, icke skulle erkänna dess anspråk på rangföreträde på grund af börden.Då derför samma år eller 1680 en ny rangordning utfärdades, blefvo dessa anspråk helt och hållet underkända, och embetsmannarangen uteslutande erkänd, hvilket man ^ ock kunde vänta förhållandet skulle blifva under en konung, hvilken så som Carl XI ordnade den svenska statsförvaltningen och embetsmannahierarkien.
Endast innehaf-vande embete fick bestämma rangen.
Denna rangordning, som bär till datum den 10 december 1680, ersattes af en ny år 1689, i hvilken det heter, att k. m. funnit godt » att låta författa visst reglemente, hvarefter hvar och en utan anseende till några andra konsiderationer än blott och allena chargen och beställningarna samt deras egenskap, som de bekläda, både uti publique och andra privata sammankomster, deras ställe hafva skola ».
Men icke heller denna rangordning ansågs tilllyllestgörande, och 1696 utkom åter en ny sådan.
Som man ser, var frågan om rangen på denna tid icke någon småsak, utan en angelägenhet af största vigt och betydelse, hvilken bragte vidt skilda samhällsklasser i harnesk mot hvarandra.
De allvarliga yrkanden, som från adelns sida i detta afseende göras, och den otroliga försigtighet regeringen här visade, ända till dess att högadelns makt slutligen var krossad, visa nogsamt hvad vigt på den tiden låg på en fråga, som nu allenast betraktas såsom en tom bagatellsak utan någon som-helst betydelse, och vi hafva kommit så långt i detta afseende, att rangen har betydelse endast vid offentliga ceremonier.
Annorlunda var det i rangordningames barndom.
Sålunda finner man 1696 års rangordning vara föga nådig * mot den, som satte sig öfver dess föreskrifter.
Bland andra bestämmelser finner man nämligen der följande sant drakoniska och för tidsförhållandena verkligen betecknande stadgande: » eho som tillegnar sig eller tillväller sig någon större rang än den honom efter kongl.
fullmakt med räita tillkommer eller och för skyld-, vän-eller svågerskap skull cedera någon, för hvilken eljest, ofvanbemälde k. m: ts ordning * om rangen borde taga eller hafva företräde och således förringa det värde och den förmån, som k. m: t har tillagt dess embete, densamma skall utan all nåde vara förfallen till 1500 riksdaler (silfverspecie) straff och böter hväraf domkyrkan i residensstaden njuter två delar nämligen 1,000 rdr och fiskalen eller angifvaren den öfriga tredjedelen. »
Det är verkligen svårt att nu för tiden hålla sig rätt allvars ’ am, då man ser den ofantliga vigt, man tilllägger rangen, och med hvilken orimlig stränghet man straffar den, som icke ställer sig rangordningens föreskrifter till efterrättelse.
Då man nu vet, att ett inslaget öga eller en krossad näsa på den tiden i lytesbot och såramål.
inalles kostade 80 daler silfvermynt, så kan man någorlunda göra sig en föreställning om, hvilken oerhörd vigt på den tiden fästes vid rangens tillbörliga iakttagande, då man med en för den tiden så ofantlig hög plikt som 1,500 riksdaler straffade icke allenast den, som ville tillskansa sig obehöriga rangföreträden, utan också den, som var nog artig och human att icke göra sina företrädesrättigheter gällande.
Men förmodligen ansågs det på den tiden, dä rangstrider lätt urartade till blodiga uppträden, nödigt att noga fixera en hvars sociala värde för att, så vidt möjligt var, förebygga dylika konflikter.
Imellertid måtte det då hafva varit en makt-påliggande sak för embetsmännen och deras vederlikar att noga studera rangordningen, så att de icke mot sin vilja komme att ¿cedera » sin plats åt någon som rangordningen stämplar med mindre värdighet.
Detta var också ett studium fer statens embetsmän och dertill mycket mer maktpåliggande i många fall än tjenstens ordentliga skötande, då felaktigheter i detta afseende långt mildare straffades än ett brott mot rangordningen.Ganska lustigt är ock att se, huru illa Upsala universitets allvarsamma herrar teologie-professorer togo rangfrågorna.
Historisk tidskrift 1884, häft 1 har att berätta en rolig episod om den saken, hvilken jag icke kan underlåta att här återgifva, då den verkligen är betecknande för tidsandan.
D. v. prokanslem för universitetet grefve C.
Piper hade i April 1703 afsändt ett bref till kanslern angående professorernas rang inbördes i afseende på hvars och ens ålder i tj ensten och ej efter fakultet.
Sedan detta bref föredragits i konsistorium d.
15 April, så fann man den teologiska fakulteten inkomma med en skrifvelse, i hvilken den » protesterar en gång för alla gånger på det kraftigaste och lagligaste quam solennissime mot alla sådana attentater nu och framdeles mot deras innehafda primat, för hvilket de kunde åberopa en resolution af grefve Bengt Oxenstjema af 13 Maj 1698. » Icke nog härmed, utan de uppretade och rangsjuka professorerna vände sig direkt till kanslern med en skrifvelse, i hvilken de stredo pro aris et focis för sin högre rang.
Denna karakteristiska rangskrifvelse har följande klassiska lydelse: » Såsom Consistorium Academicum åter endeles förmärkes thär med angå och förmedelst E. Höggv.
Excell: ce hos Hans Kongl.
Maj: t vår Allemådig-ste Konung anhålla om förändring uti then för thetta öfver allt vedertagna rangordning fakulteterna emellan, så at hädanefter professores utan åtskilnad skola gå och stå, eftersom hvar förr eller senare är til sin profession kommer: Altså hafver facultas theol.
til thess välfångna rätts och privilegiers och här tills orubbade häfds och possessions styrko och bibehåll icke kunnat undgå at med diupaste ödmiukhet hos E. Höggv.
Excell: ce inkomma, kunnandes icke obemält låta at, såsom 1) en sådana alla faculteters confusion och sammanblandelse är en vid alla universiteter och collegier öfver hela christenhetenny och ohörd sak, så * sträfvar then och 2) tvärt emot alla Kongl.
constitutioner och förordningar, enkannerl: n högstsaL H.iK.
M: ts konung Carl XI: s a: o 1695, Juni 28, och emot alle tiders praxis vid alla svänska acade-mier och gymnasier, så in- som utrikes, the thär alla icke mindre än vi äro intresserade; ty vill oss icke anstå med någon otilbörlig flathet och tysthet något til theras såväl som vår ägen och våra successorers prejudice och förfång eftergifva eller utur acht låta; 3) enkannerlrn som uppå en så misslig händelse intet annat följa kunde än at alla våra theologi och facultates theologicae skulle således hos the främmande och utländska råka i vanfrejd och föracht och komma i lägre vald; 4) ja, hade man med rätta förmodat, thet våra herrar colleger under thessa farliga och bullersamma tider skolat dragit försyn och betänkiande E. Höggv.
Excelhce, hvars alla stunder för hela riksens välfärd så dyrbara äro, med et ärende af sådana beskaffenhet bemöda, som snarare tjänar til at så ogräs och misshällighet colleger emellan än stifta samhällighet och förtrolighet, hälst som the ännu väl veta påminna sig med hvad alfvarsamhet hans sal.
Excellens Kongl.
Rådet, praesidenten och cancelleren Hög-välb.
H. grefve Bengt Oxenstierna för fem år sedan samma ansökning bemötte och hämmade; 5) nu ehuru-väl man giäma lemnar hvar facultet och profession thess vederbörliga heder, värde och anseende, så är dock för-modelrn en märkelig åtskilnad emellan en professionem philosophiae och theologiae, thär then.