Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ett ord, sjelfva systemet öppnar sjelf dörren för allehanda missbruk, och påminner allt för mycket om det gamla fördömliga uppbördssättet, som fordom i Frankrike och på åtskilliga andra ställen varit begagnadt, nemi. att bortaccordera skatterna till generalförpaktare; och huru denna method verkade på de skattdragande i de länder, der den varit införd, torde vara temmeligen allmänt bekant.
Utan att vidare ingå i en mängd andra detaljer, hoppas jag, att hvad jag redan haft äran anföra må vara tillräckligt för alt visa, att från den synpunkt jag först velat granska förslaget, nemi. från räntegifvarens, så erbjuder detsamma obestridligen högst betydliga fördelar.
Betraktar man dernäst frågan med hänsigt lill räntetagaren så tror jag del lätt skall kunna visas, att äfven han, långt ifrån att förlora, skulle hafva ganska mycken nytta af förändringen.
Jag ber emellertid att få påminna att jag ännu blott talar om de omedelbara följderna, sådana de under närvar:de förhållanden synes mig böra blifva, men icke om dess verkningar i framtiden, 9 H. 8 114 Den 8 September f. m. hvarom jag sedermera skall taga mig friheten att äfven yttra några ord.
Nå väl! hurudan är då för närvande den indelta räntetagarens ställning, och hurudan skulle den genom förändringen komma att blifva?
För honom existerar nu samma omvexling i lönebeloppet, samma osäkerhet — nej, omöjlighet, alt noggrant och ordentligt beräkna sina tillgångar, som för räntegifvaren.
Hans förhållande till sin räntegifvare, är trassligt och obehagligt, och för att undgå detta (så framt han ej vill begagna sin ställning för att preja, hvilket jag likväl till räntetagarens heder anser mindre ofta vara fallet) öfverlåter han gerna, såsom jag förut haft äran nämna, sin indelning till en uppbördsman.
Men som denne ej är pligtig att redovisa medlen förr än efter ett år och derutöfver, så blir vanligen följden — åtminstone vet jag att ofta så är fallet — att räntetagaren måste skaffa sig förskotter mot ganska dryga räntor och commissions-provisioner.
Jag frågar å nyo, är deuna ställning så afundsvärd?
och vore ej den förändring nyttig och önsklig, äfven för räntetagaren, hvarigenom alla dessa olägenheter afhjelptes?
Och detta skedde tydligen, om förslaget antoges.
Lönens belopp blifver derigenom efter en ganska förmånlig medelberäkning bestämd.
Det enskilta, oregelbundna och oordentliga, alltid obehagliga aflöuingssättet upphörde, allt besvär och all osäkerhet för löntagaren försvunne, ty uppbörden skulle för hans räkning besörjas af Kronans tjenstemän, och inga uppoffringar, samt intet obligatoriskt förhållande behöfde indelningshafvaren vidare underkasta sig, ty lönerna skulle genom Statens mellankomst sedermera komma att utfalla halfårs- eller qvartals-vis.
Hvad nu slutligen Kronans intresse vid den ifrågavar:de åtgärden vidkommer, så är det klart att om man äfven här endast tager den närvande tiden i beräkning, så kan Kronan dervid ingenting förlora, enär skattebeloppet bibehålies oförändradi, utan han skulle deraf i stället njuta den betydliga fördelen, att dess uppbördsverk derigenom blifver på ett högst väsendtligt och välgörande sätt förenkladt.
Resultatet är således att från hvilken sida man ock vill betrakta frågan — oberoende af framtida förhållanden — så visar den sig under en bland de få, der en ändring, sådan som den föreslagna, kan göras till vinst för alla, och utan förlust för någon af dem, som deruti äro intresserade.
Men jag vet också, att det egentligen är på ett annat sätt, dit jag nu ämnar öfverflytta discussionen, som man företrädesvis söker bekämpa förslaget.
Man säger nemi. att det är framtiden som uppoffras, och att åtskilliga af Statens aldra vigtigaste intressen derigenom skulle rubbas, samt slutligen bringas på obestånd och fall.
Men hvarifrån hämtar man dessa farhågor?
Jo, derifrån, att ränteförvandlingen påstås ovillkorligen skola medföra en utomordentlig skatteförminskning för framtiden.
Jag utber mig emellertid att för ett kort ögonblick få granska detta påstående.
Man har ganska riktigt angifva de tvenne sätt på hvilka den förespeg - Den S September f. m. 115 lade stora skatterainskningen förmenas vara möjlig.
De äro: l:o En nalional-bankrutt, hvarigenom myntvärdet skulle nedsättas, och 2:o sjelfva silfrets successiva sjunkande i värde.
Hvad nu den första omständigheten eller myntets möjliga försämring vidkommer, sä är hela denna fråga ställd utom den förevaride skatteförvandlingen, genom det stadgande som uttryckeligen säger att skatterna skola bestämmas i silfver, ty man må säga hvad man vill, så måste, om man säsom skatt i st. f. ett visst qvantum andra persedlar, åsätter hemmanet ett vsst qvantum silfver, så mäste också alltid detta belopp blifva beståndande, ehvad detsamma motsvaras af en större eller mindre summa af rikets gällande mynt.
Myntlagen, vare sig den af 1830 eller någon annan, beslämmmer huru detta qvantum silfver får lösas med sedelmynt; men beloppet silfver står fast, om också lösningsgrunden i framtiden skulle förändras.
Realisationen inverkar således, efter min öfvertygelse, alldeles icke på denna fråga, men jag har desutom ingalunda på långt när så mörka och misströstande begrepp om myntvärdets framtida bestånd.
Man har här framhållit den satsen att just i det förevar:de förslaget skulle ligga en våda för realisationen, på det sätt, att dennas underpröfvande skulle blifva ett stående och gemensamt intresse för alla skattskyldiga, som derigenom »kulle få sina skatter nedsatta.
Jag har nyss visat oriktigheten af denna föreställning, men vill dessutom erinra att saken förhåller sig i sjelfva verket alldeles tvertom; ty just för närvar:de finnes verkligen ett sådant intresse, när en del skatter utgå i penningar, men ej i silfver, och således äro beroende af penningevärdet.
Vill man för öfrigt grunda sin åsigt om realisationens säkerhet på sådana beräkningar, sä kan man visserligen framvisa åtskilliga enskilla intressen som skulle finna sin räkning vid dess undergång, och främst bland dem slår då det som hvarje gäldenär äger att få liqvidera sina skulder i ett försäraradt mynt.
Men, Mine Hrr! hvarje skuldsatt har en fordringsägare, och hvad Staten uppbär i skatter, det utbetalar den äfven till enskilla.
Hvad som således kan vara ett enskilt intresse på den ena sidan, det molväges af ett motsvarande och motsatt pä den andra, och om man nödvändigt ur denna synpunkt vill bedöma realisationsfrågan, samt vill basera sina förutsättningar angide densamma, endast eller hufvudsakligen, på de enskilla intressena, så torde af dessa det ena otvifvelaktigt vara lika verksamt som det andra.
Men icke bör man på detta sätt bedöma framtida förhållanden.
Jag ställer åtminstone mina förhoppningar i detta afseende långt högre än på den låga principen af enskilt vinning.
Jag tror och förtröstar derpå, alt sedan banken numera blifvit på en fast grund reglerad, och är underkastad offentlig granskning, så skall också den allmänna rättskänslan vara dess säkraste stöd, och skulle ej detta ensamt vara starkt nog, så hafva vi ju ytterligare Ständer och Konungamakt till dess skydd.
Man säger att sådan kan ställningen en gång blifva, att la force des choces tvingar till en rubbning.
Jag medger visser 8* - 116 Den 8 September f. m. ligen detta, men äfven då, bör en sådan rubbning endast blifva öfvergående, och när ett bättre tillstånd inträdt mäste alla förbindelser å nyo uppfyllas.
Vi hafva i detta afseende sett Preussen gifva alla andra nationer det vackraste exempel huru man äfven under de mest kritiska förhållanden kan och bör upprätthålla sitt penningeväsende.
Vid mera än ett tillfälle har denna stat varit ställd på branten af sin undergång, och det oaktadt står myntfoten orubbad qvar precist på samma punkt, i dag som för 100 år tillbaka.
Må det tillåtas mig att äfven hysa förtroende till Svensk ära och redbarhet, samt med tillförsigt tro, alt den myntlag, hvarom Konung och folk öfverenskomma, också skall blifva bestående.
Det återstår nu endast att med några ord vidröra den sednare omständigheten, hvarvid man med mera skäl fästat vigt såsom möjligen ledande till någon förmiskning i skatternas belopp för framtiden, ifall förslaget antoges, nemi. sjelfva silfrets successiva fallande i värde.
Jag kan ej bestrida att ju icke detta förhållande möjligen inträffar (ja! jag må t. o. m. medgifva att detsamma har någou sannolikhet för sig), men om så händer, så sker det likväl sä oförmärkt i bredd med andra förändrade förhållanden, att ingen enskilt derigenom tillfogas någon orättvisa.
Resultatet blifver visserligen, att den Svenska jorden i tidernas längd på detta sätt skulle erhålla någon lindring i sin beskattning, men jag ser ej heller något ondt häruti, utan får i stället öppet förklara, att då det sålunda kan ske utan brytningar i samhället, och ulan att enskildt rätt förnärmas, så vill jag gerna i min mon dertill bidraga.
Ett inkast som man ofia gjort, och som jag i förbigående äfven vill besvara, har varit att den indelta armeen skulle blifva så lidande och illa belåten med den föreslagna ändringen.
Men jag frågar eder, mine Hrr, äro dess ställning och dess vilkor för närvarande då så afundsvärda?
och är det icke troligt att just det invecklade sått hvarpå dess aflöning utgår har sin dryga del deruti, att dess behof och belägenhet hittills blifvit allt för litet behjertade?
Genom det som jag nu haft den äran anföra, tillåter jag mig tro att, om också ofullständigt, det likväl någorlunda klart blifvit visadt, att ehvad man än vill betrakta frågan ur synpunkten af de olika intressen eller med hänsigt till så väl det närvarcde som till framliden, så luta fördelarne på alla sidor åt det förslag som Utsk. framställt.
Det har emedlertid gladt mig, att under denna discussion få höra, det just de personer, hvilka förut temligen lifligt opponerat sig emot ett af mina uttryck, deruti jag förklarat mig anse R.
St. såsom ombud och målsmän icke allenast för Staten, d. v. s. Kronan, utan äfven för landet, d. v. s. dess innebyggare, nu yttrat ett så varmt deltagande för dessa innebyggares intresse, hvilket äfven jag visst icke skall underlåta, att samvetsgrannt söka iakttaga; men det förefaller mig tikväl besynnerligt, och jag kan onekligen icke rigtigt fatta huru denna ömhet för folkets intresse
Den 8 September f. m. 117 är förenlig meri begäret och sträfvandet att åtminstone för denna gången tillintetgöra alla de önskningar som i så långliga tider af detsamma i detta hänseende blifvit framställde.
I politiska frågor är det emellertid min åsigt, att om man icke kan vinna, hvad man i allo anser vara det bästa, sä bör man derföre ej motsätta sig, eller undanskjuta de partiella förbättringar som för tillfället kunna beredas.
Ur denna synpunkt får jag alltså förklara, alt fastän jag anser Utsk:s förslag vara det fullkomligaste, och det, hvartill man förr eller sednare måste komma, så utgör Frih.
Palmsljernas förslag redan ett vackert steg framåt, och att jag med nöje biträder detsamma, derest icke Ulsk:s kan tillvinna sig R. o. Ad:s bifall, hvarom jag likväl anhåller.
De försök, som här af flere talare blifvit gjorda att draga denna nu under öfverläggning varande fråga under 57 § Reg.F. hafva såväl af Hr Cederschjöld som af Hr Gyllensköld blifvit så fullständigt vederlagda, alt jag endast har all tillägga några ord.
Jag erkänner, att R.
St. gemensamt med Konungen ega rätt alt stifta lag, och jag känner äfven, alt denna lag måste blifva gällande, hvaraf följer, att om Konung och Ständer skulle stifta en lag, hvilken innefattade våld mot eganderåtten, så skulle den enskildle emot ett sådant våld förgäfves söka skydd hos någon embetsmyndighet.
Men just derföre, att de båda Slatsmaglerne ega en så obegränsad rättighet måste de uti alla sina åtgärder ledas af en ännu högre lag, d, v. s. den moraliska lagen, så att icke indivividernes rättigheter förnärmas.
Sådant skulle likväl inträffa, om, såsom här är yrkadt, ränlegifvarne genom en af Konung och Ständer stiftad lag åläggas, att, ehvad de vilja eller icke, utgöra räntorna på annat sätt, än som skett sedan sekler tillbaka.
Ty när Staten icke äger eller kan disponera den jord, hvaraf grundskatterne utgå, utan denna jord dels under ägande dels under åborätt gått utur Statens i enskilde personers händer, så har ej heller, sage hvad man vill, Staten vidsträcktare rättighet alt öfver desse grundskatter förfoga, än den som tillkommer den enskildte i afseende på den grundskatt, hvilken, under namn af frälseränta, utgör hans lagliga egendom ; så att lika litet som denne sistnämnde kan, utan räntegifvarens bifall, göra någon förändring i del genom lag eller laga aftal en gång stadgade sättet för frälseräntans erläggande, lika litet kan Slaten göra en slik förändring med de grundräntor, hvaraf den är ägare.
Således står den satsen fast, att Konung och Ständer icke äro berättigade att förändra sättet för räntornas utgörande, innan vederbörande räntegifvare blifvit hörde och bifall dertill lemnat.
Den anmärkning, som en värd talare framkastat alt ett sådant hörande skulle vara detsamma som att göra narr af hela frågan må stå för hans räkning.
Den som oväldigt och lungt betraktar saken och som bär aktning för andras rättigheter, skall säkerligen inse, det möjligheten är ganska lätt att socknevis höra hemmansägarne huruvida de vilja antaga ett i och för förändringen upprälladt förslag.
Ingå de icke derpå sä sker ingen-. 118 Den 8 September f. m. ling värre, än att Staten måste lika som hvarje individ i sådant fall åtnöja sig med räntan sådan den linnes i författningarne bestämd.
En annan ledamot har under förmälan, knrnledes den allmänna rösten högt påkallade ifrågavar-.de förändring, erinrat att man icke horde blottställa sig för den onödiga tidsutdrägt, sorn genom vederbötides hörande skulle uppkomma; hvilken åtgärd den värde talaren i början af sitt yttrande, också förklarat vara eli medel som åt saken icke skulle bereda framgång, hvarmed han naturligtvis ej kunnat mena annat, än att nej skulle blifva det svar som erhölles.
Att åberopa den allmänna rösten för förändringen, under det att man fruktar ett nekande svar af dem, som saken egentligen angår, det är ett sätt alt deducera, som förefaller mig nog besynnerligt.
Skulle icke tilläfventyrs den der allmänna rösten rätteligen vara ingen annan än den som ränlegifvarne uttala, i händelse de dertill lemnat tillfälle.
Och om nu dessa räntegifvare säga nej till förändringen, månne ej den värde talaren då skall nödgas medgifva, ali den allmänna röst han åberopat, får stå för deras räkning, hvilka egenmäktigt upphäfva sig lill allmänhetens målsmän, och i denna allmänhets namn yttra meningar och åsigter, som han sedermera icke vill vidkännas.
Hr Rosenblad har, till vederläggning af mitt anförande, yttrat, att räntegifvare, genom det nuvaride sättet för räntornas utgörande, skulle af uppbördsmännen laederas.
Att sådant kan ske är en möjlighet, men man äger ingen rätt att förutsätta oredlighet hos Statens tjenstemän för att derpå sedan grunda ett beslut.
Dessutom finnes häremot garantier, som komma den skaltskyldige tillgodo, ty häradsskrifvarne debitera räntorne i sina uppbördsböcker, hvilka ligga till grund för fogdens uppbörd, och ingå, jemte fögderiräkenskapen, till landskontoret.
Summan af dessa uppbördsböcker, skall öfverensstämma med specialräkningen, och finnes dervid någon olikhet, vare sig till Statens eller den enskiltes skada, så kan det icke undgå att blifva föremål för både anraårkn. och rättelse.
För att bevisa Konungs och Ständers rätt, alt verkställa den ifrågavande ränteförvandlingen, har Hr Stuart uppläst, ett koncept lill de skattebref, kamm.collini vanligen utfärdar.
Bevisningen skall förmodligen ligga uti den strof af skattebrefvet, som innehåller att köparen skall utgifva de räntor, som efter lag och författningar hemmanet åligger.
Men månne icke delta vilkor snarare styrker riktigheten af den sats som jag och de med mig liktänkande förfäkta, ty all den stund del strider emot rättsgrund att gifva relroaclif verkan åt en ny lag, som rörer mitt och ditt, så mäste det vara köparens obestridliga rätt att trygga sig vid beslåndandet af de författningar som, då skatteköpet skedde, voro gällande och innefattade föreskrifter, huru grundskatten skulle af hemmanet utgöras, ulan att det från någon synpunkt tillkommer Staten, att uti dem ensidigt göra förändring.
Hvad slutligen angår den fruktan Hr Stuart yttrat för den obehagliga ställning, hvari R. o. Ad. genom förslagets ogillande, skulle ställa sig lill det allmänna, så delar jag ingalunda denna Den 8 September f. m. 119 fruktan.
Den allmänna rösten, som förut bär är omtalad, när den kommer från sin rälta källa, skall nog, jag är fullt säker derom, veta att gifva R. o. Ad. rättvisa för ett handlingssätt, som vittnar om ett sorgfälligt bemödande, alt bevara de skaltdragandes rättigheter.
Då jag anmälde mig till erhållande af ordet, hade en af de ifrigaste motståndarne lill mitt förslag äfven begärt ordet.
Jag bade således haft för afsigt, alt hesvara de aumärkmr, som mot mitt förslag kunde af den värde talaren framställas; men dä han sedan afståtl från sin berörda anhållan, vill jag icke eller besvära R. o. Äd. med någon vederläggning af de mot mitt förslag gjorda inkast utan endast lemna några upplysningar i afseende pä della förslags beskaffenhet, hvilket torde vara så mycket mera af nöden som jag funnit, att man missförstått syftningen med detsamma i ett och annat hänseende.
Man har sagt, att, genom antagande af milt förslag, £ af ordinarie räntan skulle komma alt utgå med penningar.
Det är likväl icke alldeles så, ty af ett sammandrag öfver räntan för år 1844, som finnes intagit uti en vid IJtskrs betänk.
N:o 312, bifogad reservation, inhemtas, alt hela ordinarie räntan är upptagen till 2,533,319 r:dr, alt deraf utgår nu i penningar 300,867 r:dr, hvaremot det öfriga af räntan utgöres i persedlar, bland hvilka spanmål, mjöl och dagsverken äto de artiklar, jag ansett böra lill utgörande in natura bibehållas, och alt en kolumn upplager öfriga persedlar, diverse uppbörd, beräknade i r:dr b:co lill ett belopp af 633,031 r:dr.
Om nu från sistnämnda belopp afdragas persedlarue hö, tläsk, kol, jern och ved, hvilka deruti ingå och hvilka, enl. mitt förslag, skola fortfarande i ränlepersedlar bibehållas, kommer denna summa att ganska betydligt förminskas.
Inom Kopparbergs lån t. ex. hvarest ett ringa belopp spanmål ingår i räntan, upptagas de mindre persedlarne till 93,254 r:dr.
Samma förhållande är det äfven med Jönköpings, Kronobergs och Nyköpings län.
Man finner således, att, enl. mitt förslag kommer af desse 633,031 r:dr, måhända icke ens £ eller deromkring att förvandlas i penningar, ulan ungefär |:del af det hela, som skulle mera än hitintills lösas med penningar.
Vidare har man sagt, alt mitt förslag skulle innebära räntegifvares och ränletagares optionsrätt.
Detta hör icke hit och utgör en helt annan fråga.
Jag har nemi. icke ansett mig kunna sammanblanda Hera punkter af dem Ulsk:s betänk, upptager, och hvad optionsrätten angår, sä hör den till en helt annan punkt, och torde vi fä tillfälle alt derom framdeles öfverlägga.
Jag har i detta mitt förslag icke yttrat mig derom, och jag kan sålunda icke med skäl tillvitas, all hafva velat gnaga pä ägande rätten.
Hvad i öfrigt blifvit ordat om denna äganderätt, så lemnar jag det derhän, men jag kan icke finna att äfven de ömtåligaste sinnen kunna i detta afseende hafva något att erinra dervid, att R. o. Ad. fattar ett beslut i frågan.
Ilär är blott fråga derom, om R. o.
Ad. vill antaga mitt förslag, för att sedermera öfverlemna det till den, hvil - 120 Den 8 September f. m. ken det tillkommer att pröfva, huruvida det må blifva Svensk lag eller icke, och således ligger i mitt förslag icke någon fara för äganderätten på ena eller andra sidan och icke eller för privilegiers bestånd.
Det må väl icke vara någon innehafvare af ett privilegium förmenadt, att från detsamma afstå.
Om någonsin ett förslag icke blir framsläldt, eller om man undanskjuter det som blifvit framstäldt, så kan aldrig ett beslut komma till bestånd.
Det är sagdt, alt ett beslut i alla fall icke kan komma till stånd, emedan så många försök förgäfves blifvit gjorda dermed, och samme värde talare har vttrat, attén förändring i räntan likväl kunnat tillvägabringas i Finland.
Jag frågar då, hvarföre skall det vara omöjligare att åstadkomma en förändring i Sverige än i Finnland?
Går man icke klokt tillväga i Sverige, så kan man icke vänta någon framgång åt saken.
Man har så icke gjort tillförene och deraf har äfven följden varit den, att alla förslag blifvit förkastade.
Nu är fråga väckt derom, att gå tillväga på ett annat sätt, och i sådant afseende har jag med mitt förslag velat göra ett försök.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Jag beklagar, att jag måste yttra mig ännu en gång i denna fråga, emedan jag befarar, att Ståndet redan är uttröttadt af öfverläggningar derom.
Men en Konungens rådgifvare har åter upptagit frågan, sedan hon, hvad jag förmodade, redan blifvit nedlagd, så vidt hon rörde Utsk:s betänk., och jag sålunda trott, att man egentligen hade att endast hålla sig vid Frih. Palmstjernas förslag.
Jag hade derföre önskat, att frågorna blifvit åtskiljda så, att vi fått öfverlägga först om Utsk:s förslag, och sedan om Frih. Palmstjernas, hvarigenom man undvikit hvad, som nu inträflat, nemi. alt öfverläggningen hvälfver sig än om det ena än om det andra.
Då nu likväl så icke skett, och håda förslagen äro med hvarandra nära förknippade, mäste äfven jag behandla begge två.
Jag ber Ståndet om ursäkt derföre; men det är icke mitt fel.
Hr Gripenstedt har anmärkt, att räntegifvarne icke skulle förlora något genom mycken spanmålsförsäljning på en gång.
Motsatsen synes dock vara ovedersägligen bevisad.
Säkert är deremot att Kronan behöfver den spaumål hon nu får, hon säljer icke utan hon plägar årligen köpa säd.
Det är måhända flere än en Statscommisarie här tillstädes som kan upplysa förhållandet, i händelse min uppgift betviflas.
Samme talare har vidare erinrat, att jag omförmält, huruledes, när andra utvägar att ersätta Kronans förlust saknades, man skulle nödgas icke allenast borttaga förbuden, utan äfven nedsätta införselafgifter, hvarefter talaren tillagt, att jag, som eljest önskade höga tullar, nu, då jag funne det för mine afsigter nyttigt, ifrade för nedsättning i tullafgifterne.
Jag anser vid detta tillfälle raina värde motståndare såsom vanligt utgöras af s. k. liberala män, med några undantag, dem jag högligen beklagar.
Jag Den 8 September f. m. 121 måste alltså, för att möjligen kunna öfvertyga mina motståndare, söka tala till dem så att de ej kunna säga, det förstå vi icke.
Jag har måst börja vid deras egna utgångspunkter.
De liberale påstå, alt låga tullsatser inbringa höga inkomster.
Jag yttrade följagleligen huru del skulle gå, om de liberala finge råda, och skulle anskaffa de medel, som genom räntornas förvandling kunde komma att brista.
Hade jag sagt ali höga tullsatser skulle inbringa stora inkomster, så skulle man icke hafva trott mig, utan förklarat del vara en orimlighet som jag upprepade, och hvilken ingen kunde vilja försöka att sätta i verket.
Vidkommande Hr Gripensledls anmärka., att jag skulle förklara verkan af afgiflers höjning eller nedsättning blifva sådan, som vore nyttig för mina afsigter, får jag erinra huru han och Frih.
Tersmeden förhöllo sig i fråga om bränvinsbevillningen.
De påstodo, alt då man höjt afgifterne på bräuvinspannorna, skulle statsinkomsterne blifva högre.
Huru är sådant förenligt med deras åsigt att tullinkomsten blefve förminskad, om man förhöjde afgiften?
En värd talare har uppdragit skillnaden mellan dem, hvilka utgöra sin skatt till Kronan, och dem, hvilkas räntor uppbäras af enskilte och har sagt, ali de förre skulle ega anledn. anse sig förnärmade.
Skillnaden är den, att forsellönen åt den ene blifvit efterskänkt men måste af den andre betalas.
Del var visserligen en oförsigtighet af Ständerna att efterskänka forsellönen ål några.
Jag minnes icke om jag dertill samtyckte, men hoppas att jag icke gjort det.
Kronans eftergift åt en gäldenär berättigar dock icke en annan att äfven få en skänk.
Om nu räntegifvare i allmänhet befriades från forsellönen, så skulle sådant föranleda dertill, att Kronan måste för hennes uteblifvande ersätta de löntagare, hvilka fått sig räntor på lön anslagne.
Detta är en fråga, som R.