Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de erkändt största namnen här hemma, af de korade heroerna på poesiens arena möter oss väl bland de uppräknade ingen.
Men af dem som redan hunnit få sin plats sig anvisad i ledet dem närmast ha vi en, och bland den stora skaran som på vägen till det målet eller kanske ännu längre redan kämpat sig dit fram, om än hans tid der hittills varit kort, ha vi också en.
Den gamle kämpens namn behöfva vi väl knapt säga, det Är Gunnar Wennerberg.
Det är två strängar som alltid klingat starkast från hans lyra, fosterlandskärlekens och ungdomsglä^jeus.
När han låtit dem ljuda i både ord och toner, då har han vikit för ingen, och hans egen hänförelse har gripit de tusenden som lyssnat till honom.
Här få vi nu blott orden.
Afklädda musikens drägt förlora de väl något af sin makt, men de ha likväl tillräckligt qvar af den skönhet konstnären gifvit dem för att tjusa äfven då och mer än nog af det mäktiga manande allvar mannen lagt in i dem för att gripa och uppfostra eller af ynglingens ljusa lefnadsmod för att hos den som förstår dem drifva sorgens och ledsnadens skuggor på fiykten.
Dikter sådana som » Bästa vapnet », » Hvems är skulden » och den nästan himlastormande bönen: » Fredens välsignelser » kan i dessa dådlöshetens tider fosterlandet ej få för många af, lika litet som det skulle skada om ännu en af förtidig lifsleda gripen ungdom med lika friskt mod som Wennerberg på sin tid kunde lära sig att ur glä^jesvällande tyerta uppstämma hans af lefnads-lust sprittande juvenalsånger; dessa ständigt unga utläggningar af den gamla sången » Gaudeamus igitur, juvenes dum sumus ».
Vore allt i Wennerbergs dikter af samma halt som detta och andra bandets gluntar, då stode han förvisso bland våra allra främste.
Men nu är det tyvärr ej så.
Jämte det goda som dessa dikter ega af hans ungdomstids lynnesart, har han äfven bland dem bevarat sådana som ge uttry.ck för mindre goda sidor, öfverdrifter deri, dikter der fosterlandskärleken slagit öfver i 40-talets braskande såsom » Frihetshymn » och » Den svenske soldaten » och lagt till andra, der ynglingens frihetsglöd snarare dämpats af den höge embetsmannens motvilja mot alla en ny tids kraf än mannens besinningsfulla mognad, sådana som en del af cykeln » Minnen från drömmarnes verld ».
Äfvén har i sam-lingeo inrymts ej fö vare sig rent obetydliga eller formelt brist-fölliga saker, som störa totalintrycket.
Dessa förekomma mest i af delningarna » Till H. » och » Stämningar ute och inne ».
På samma sida som Wennerberg och liksom han högt i värde står K. A. Melin, » Humleplockningens » skald; Hvad som hos honom framträder som det mest karaktäristiska sftväl i » Prinsessan och svennen », den dikt han denna gfing skänkt vftr vitterhet, som i de hvilka förut flutit ur hans penna, är deras äkta och originella svenskhet.
Det är en egenskap som helt säkert har sin rot i samma känslor som dikterat Wennerbergs patriotiska hymner, i den varma och djupa kärleken till fosterlandet.
Men då hos W. den kärleken företrädesvis är egnad dess hjeltar och dess historia, är den hos Melin riktad mot dess folk ur de lägre lagren och dess natur, dess på en gång så härligt friska och mystiskt sagomättade natur, der af leende björkdungar om-kransade fjärdar och sund, ängarnes doft af smultron och klöf-ver, solens glittrande lek öfver djupblåa vatten möta i ständigt skiftande vexling med de dunkla skogarnes djupa skugga, med forsarnes fall mellan splittrade berg, der dvärgarne hamra sitt guld i hatten och strömkarlens sång ljuder lockande mild öfver hvirfvelns brus.
Denna kärlek till naturen, som manat våra största snillen att dröja vid den och som gjort många af deras fagraste dikter till icke mindre fagra landskapsmålningar, är det som anknyter Melin till deras kec (ja, medan det nya och friska sätt, hvarpå han styrkt af den äkta, gamla folkdiktningens svala och renande dryck gått att tolka den, gör honom fullt qjelfständig för sig.
Det mera allmänt menskliga än exklusivt patriotiska i hans fosterlandskärlek, liksom den vemodsstämning, ehuru med hoppets och tillförsigtens solljus på grunden, som hvilar öfver hans verk, göra kanske ock att vår tid bättre förstår honom än Wennerberg, hos hvilken fosterlandskärleken är merahjelteartad, öfvergångarne aro skarpare, der den intensivaste solglans aflöses af åskväders-hotet.
Hans ständigt finciselerade form, som aldrig genom någon knagglighet stör det melodiska behaget i hans versbygnad, bidrager äfven att ställa honom högt ur rent konstnärlig synpunkt.
Skulle jag våga en klassificering mellan de båda diktarne, ville jag säga att Wennerberg är skald i en större art, men att Melin synes ha förutsättningar för att nå en högre grad inom sin art än Wennerberg nått inom sin.
I denna senaste dikt » Prinsessan och svennen » har han valt ett ämne och en form som helt och hållet röra sig på folkvisansområde.
Han känner sig fnllt hemma der, beherskar med absolut herravälde sina uttrycksmedel och har derför äfven lyckats att ge den rätta, hal fl troll sk a, halft naiva stämningen ät det hela.
Den tanke som ligger till grand för dikten, att rikedom och yttre håfvor väl för en tid kunna locka och snäija ett ädelt sinne, men att till sist dock det fbr det naturliga goda och sköna behåller herraväldet deröfver, om ock först efter kamp och „ strider, kommer osökt fram.
Denna rent optimistiska lifsåskåd-ning är karaktäristisk fbr Melin och den skola han tillhör.
Jag vandrar nu från de leende, ljusa nejder, der han iir hemma.
Solljuset förbytes i skymning, den friska svala luften i rötmånadshetta.
Dunkla konturer, som af bygnader svepta i töcken och dimma, skymta fbr mina ögon.
Jag tycker mig derinifrån höra liksom skrik af gråtande barn.
Det kan vara från små värnlösa stackare, dem modern tiden i besinningslös yra kastat in i lidelsernas och fbrtviflans glödande Molok-ugn, men fbr mina öron lå^er det snarare som det komme från strykklassen i lifvets skola, der ett par handfasta lärare, det sunda förnuftet och den goda smaken, hålla på att tukta ett par öfver-magar för hemliga barndomssynder.
Det är den unga, till åren unga, men till sinnet utlefvade, pessimistiska diktningens representanter jag har kommit i närheten af.v De heta Karl A. Ta-vastatjerna och Ola Hansson.
Pessimister, stackars barn!
Orvar Odd talade om Franzéns barnkammarspleen och om melankoli i kolt och fallhatt hos romantikens unge gråtare.
De lefva allt ännu fastän etiketten blifvit en annan.
Pessimismen är en lifsåskådning som kräfver aktning och vördnad, den som hvaije annan, när den Ur ärlig och sann, gud bevars, det förnekar jag ej!
Men då skall den också verkligen vara ärlig och sann, ej blott tros vara det.
Och fbr att bli det, bli individens egen personliga tillhörighet, torde det allt vara nödvändigt att den är grundad på egen personlig erfarenhet, är frakten af ett eget lifs bitterhet och motgångar, missräkningar och felgrepp.
Men för att den skall kunna bli det måste man ha lefvat, ej bara nyss börjat lefva.
Hos mannen kan jag förstå den, han kan ha hunnit förfela sitt lif, och hos gubben förstår jag den än bättre, han kan ej gripa sig an och bota det som brustit, söka bättra hvad han felat.
Men hos ynglingen, hos den unge mannen som har lifvet framför sig och en mörk barndom möjligen, en förslösad eller missriktad ungdomstid på sin höjd bakom 8ig, må jag bekänna att jag hvarken kan akta ellerförstå den.
Hvad kan han ha lidit och upplefvat som är obotligt?
Den kan hos honom näppeligen vara grundad p&amp; annat än läsning och resonnement i bästa fall eller jargon i vanligast«.
Är han sjuk till kropp och själ, nåja, då kan det hlinda, men de unga diktare jag här har att göra med njuta så vidt jag vet af en förträfflig helsa och en oförsvagad arbetskraft.
Och då må det ursäktas mig, om jag tar pessimismen som öfvergående, som koketteri möjligen.
Ty vore den ej det, visade den en energilöshet och en brist på stål i viljan som vore mera att beklaga än ett tillfälligt slafvande under en modenyck.
Man kommer nu att säga mig att jag tar fel, att man be-höfver ej vara en .sådan egoist, att man ej kan bli sjuk till själ och lynne, äfven om man sjelf aldrig pröfvat lidandets slag, blott man med vakna blickar ser omkring sig i verlden, ser hur uselt och eländigt allt är stäldt, huru fattig man svälter och rik man frossar, hur kojans dotter ofta nog före barndomens gräns faller ett offer för de lustar som närts af vällefnaden och drycken skapen i palatsen, när man ser att slägtet af menniskor som af djur lyder samma lag om den starkares rätt öfver den svage, den listiges öfver den enfaldige, skurkens öfver hedersmannen, fastän i samhället den rätten bär lagens namn, lagens som är skrifven af stark för svag, af öfverklass mot underklass, och när man till sist vuxit ifrån tron på sagorna om en allvis och allgod verldsordnande allmakt som har en plan med det hela och för hvars slutliga mål med oss detta lifvet blott är ett moment i ledningen, hvars mening vi ej kunna fatta, men på hvars kärleksfullhet vi dock måste tro — när man vuxit ifrån den sagan och ser klart att allt är slut med detta lifvet och att allt der är uselt, då måtte man väl, om man ej är en inbiten egoist, ha skäl till förtviflan eller apati, äfven om man sjelf njuter en relatif lycka.
Ja Gud bevare oss väl!
Vet man attt detta af egen erfarenhet, har man sett alla dessa missförhållanden här i verlden och ej blott i böcker, vet man vidare att intet arbete för att häfva dem tyelper, och tror man till sist fullt och fast att allt är slut, när vi stoppas ner i jorden eller skjutas in i likbrän-ningsugnen, ja då kan man bli pessimist.
Men är man ung, utan erfarenhet och utan egen lärdom af lifvet, då vet man det förvisso ej af sig sjelf \ och då kan man hålla inne med ' pessimismen så länge och i stället försöka att göra sitt bästa i att arbeta bort, eller sjunga bort, ty det går det också, det har historien visat, det myckna elände man trorfinnas och det lilla man kanske redan sett finnas; det är bättre än att lipa öfver det.
Derför är det så motbjudande att höra unga karlarne voja sig öfver » att känna tidens ve » och sedan maktlöst bida lyckan under nästa generation i stället för att arbeta för den sjelfVa (i synnerhet om man verkligen tror att den kan komma då, ty d&amp; vore ju inte allting s&amp; otgelpligt).
Då vat nästan våra fäders lättsinne och njutningslust sundare, det var då ungdomskraft i dem åtminstone, och hos de bättre fans det guld p&amp; botten som trädde fram när slaggen var bortbränd.
Detta om tendensen, innehållet i den nya skolans diktning.
Det rör dock mest den ene representanten för den, herr Ola Hansson.
Den andre, herr Tavaststjerna, är mera objektiv, ger sig mindre sjelf, det är kanske mindre han än hans figurer som lider af pessimism.
Det är svårt att säga, ty den episkt-lyriska dikten är ju och bör ju vara mindre subjektiv än den rent lyriska.
I grundtonen finnes dock en bestämd likhet hos dem båda.
Hvad formen åter angår så äro de hvarandra alldeles olika, företräda hvar sin fullkomligt skilda riktning inom den moderna literaturen.
Herr Tavaststjerna den naturlighetssträfvan som slår öfver i banalitet och herr Hansson den äflan efter naturstämning, som har öfvcrskridit det naturligas gräns och som är på det intimaste beslägtad med Manierismen i Italien, den Lohen-steinska svulsten i Tyskland och Fosforismens vildaste utsväfnin-gar i vårt eget kära fädernesland, en stil som realismen dock icke aktat för rof att upptaga som sin och hvilken först slagit ut sina blommor i Frankrike, ädel och konstnärlig om än något maniererad, hos Leconte de Lisle, den store formskäraren, drif-ven in absurdum och hufvudsakligen sökande sin fulländning i ett oerhördt koketterande med besynnerliga nya ord och nästan ännu besynnerligare gamla versformer hos hans efterföljare herrar dekadenter et consortes.
I ordrikedomen har Ola Hansson tydligen gått i deras skola; hvad den konstrika strofbildningon beträffar deremot ej, ty deu är hos vår författare skäligen enkel och skäligen missvårdad.
Det är för öfrigt en sak som verkligen är lika i formen hos både herr Tavaststjerna och herr Hansson och som karaktäriserar lika mycket den enes språkliga banalitet som den andres språkliga svulst, att de egnat blott en ringa omsorg åt att tukta den yttre tekniken i sin vers.
Deras rim äro ofta orena, och hos den ene så väl som den andre störes örat af att fl höra ett manligt versslut, der man enligt skemat väntat ettqvinligt o. d.
Likaså äro i synnerhet deras jambiska verser oregelbundna, i det att i flere dikter deras stigande takt fbrbytes till ett trokaiskt verslags fallande.
En annan oegentligbet hos de båda herrarne är, att ingen af dejn skrifver högsvenska.
Deo ene diktar på finskt idiom ooh den andre på skånskt.
Hvad de båda behöfva för att bli verkliga skalder, är innehållets / sundhet, en frisk eller i det minsta egen lifsåskådning samt natur jemte ans och vård i sin form.
Men fl de det, har vår poesi dock ej litet att hoppas af dem, ty poetisk gnista saknar ingen af dem, om än dess glöd ännu täckes af omogenhetens och manerets aska, och en mottaglighet fbr nya tankar och känslor ega de båda som kan komma dem att ge gestalt åt mycket som rör sig på 4jupet af tidens medvetande, när den en gång har upphört att vara hysterisk, när de som skalder vuxit ur tandsprickningsåren och se målet klart fbr sig, då de kommit derhän att som män med harmens lif men med erfarenhetens mognad drabba hop med lifvets missförhållanden i stället fbr att såsom nu, räcka ut tungan åt dem som pojkar, eller lipa öfver dem som agade gkolpiltar.
Jag lemnar nu dem som gå eller anses gå i spetsen fbr någon kohort, fbr någon viss riktning och vänder mig, om ej direkt till » servus imitatorum pecus », så till » dii minorum gen-tium » åtminstone.
De höra alla till optimisternas skara, om de än dela aig i spridda flockar, äfven de samlade den ena under idealismens den andra under realismens fana.
FrämBt bland dfem träder Viktor Moll.
Han är i synnerhet de bildade äldre damernas skald.
Hans rykte är stort, hans begåfning möjligen något mindre.
Hvad som mest utmärker honom är hvad fruntimren bruka kalla renheten i hans diktning.
Christer Swahn har en gång, i sin » Hospitalshistoria », indelat våra ledande skalder i vissa klasser.
En af dem kallar han den serafiska.
Skulle han ha inrangerat Viktor Moll under någon af dem, hade han säkerligen fört honom dit.
Det är någonting af Franzéns liljeblidhet blandadt med C.
D. af Wirséns åt det englalika syftande skaplynne i hans poesier.
De äro vackra, några af dem äro till och med friska och fbrtjusande t. ex. * In-fbr den meliska Afrodite ».
Men någon fbrmåga att entusiasmera, att dra massor med sig ha de ej.
De uttrycka en ren och harmonisk men af tidens rörelser nästan oberörd andes litet in- » skränkta själslif.
I formen äro de säkra och utan vank.
I uppfattningen närmande sig honom stå vår flocks bådadamer Toivo och Anna A.
De äro hvarandra ganska lika i grundstämningen, ljusa och blida, hjertans välmenande men hjer-tans opraktiska, vattenklar a idealister båda tv&amp;.
Med deras ideelt optimistiska verlds&amp;skådning sympatiserar jag af hjertat i det väsentliga, men den är ej i allt glad och frisk i sina yttringar, den är i stället pjunkig, och det är ett fel.
Den är mig för öfversvinlig.
Frän hvarandra skilja de sig deri att den ena, Toivo, är mera lyriskt-didaktisk, den andra, Anna A., mera re-ligiöst-didaktisk.
Den förra gör iotrycket af en ung, svärmisk guvernant, som ännu söker sitt ideal bland jordens män, ehuru visserligen blott bland dem af dem som utan att rodna eller skratta kunna läsa Björnsons » En Handske », den andra af en äldre yrkessyster, också svärmisk nog, men.
som redan flyttat sioa drömmar och begär bort till den verld, der allt är ande, icke förandligad lekamen en gång.
Det är, synes det mig, bristen i deras idealism, att den är för andlig, för mycket blodlös.
Men det är nu en gång felet hos den diktarskola i England, mrs Hemans och hennes själafränkors, efter hvilken de tydligen bildat sig, att deras varma och ädla hjerta drog dem för mycket från denna verldens känslor och begär.
Många af deras dikter kunna dock af alla läsas med nöje.
Riktiga små perlor äro t. ex. Toivos » En klyfta » och » Ditt väsens hemlighet ».
Och ännu flere af dem skulle det vara fallet med, om der ej så ofta hängde den der lilla didaktiska klumpen i slutet på dem, som nästan ser ut att vara ett lika nödvändigt bihang för damernas sånggudinna som turnyren för dem sjelfva.
I formen ha de båda sina små svagheter som dock ej äro farliga.
Anna A: s stötesten är rimmet, historia rimmar t. ex. ej med Himalaya.
Toivos är den strängare metern.
Att alex-andrinen har caesur kommer hon ej alltid i hog.
Det återstår mig nu blott att nämna några ord om den sista gruppen, som jag skulle vilja kalla de poetiska autodidakternas.
Till den för jag herrar Jacques (Oscar Guldbrand) och Galar (Gustaf Bjurström).
Naturligtvis gör sig, när man behandlar författare på den nivå, der de stå, en helt annan måttstock gällande, än den man använder på dem jag hittills talat om.
Det är samma skilnad som den i omdömet öfver en konst-och en natur-sångare.
När man hör på den siste, tänker man egentligen blott på den möjlighet som finnes hos honom, sjelfva anlagens större eller mindre värde, ej på hur de blifvit utbildade.
Så är det äfven, när man läser dessa skalder.
Den i formelt hänseende minst fullkomnade af dem är Galar, och kanske hade hangjort klokast i att blott sjunga inom vänkretsens sfer.
Jag tror dock, att fränser man den formela bristen ocb tänker blott på den poetiska tonen i bans dikter, sä skall man finna, att det är ett varmt om ock ej rikt skaldel^jerta som slär bakom den mindre regelrätta ytao, och att man, när man hör honom enkelt, utan all pretention, kan ha nöje af att göra det.
Den grundton som svagt klingar fram i hans dikt är den samma som vi fulltonig och stark hörde ljuda i Melins, kärleken till vftr härliga svenska natur.
Oscar Guldbrand är mindre lyriker.
Han är en ringa man i ledet i den diktarskola till hvilken förut här hemma v. Braun och Wadman sälla sig och som i Frankrike n&amp;tt sin högsta fulländning i Berapger.
Den skola som än med sina skämtsamma visor spridt glädje i vida lager än med ett hvasst hugg eller en munter refräng skakat de ' skrankor som resa sig mot utvecklingen vida mäktigare än hundra storgråtare med de mest forsande tärefloder.
Den skola som tillika i enkla och hurtiga strofer sjunger ut de känslor som röra sig hos en tids för det allmänna intresserade djupa samhällslager.
Den har med herrar Tavaststjeraas och Hanssons riktning blicken för felen i det bestående gemensamt.
Den kan till och med vara oresonlig nog ibland, men den kommer med sunda tankar ofta också, och den har framför allt i grund och botten lefnadslust, hopp och mod q var.
Det är den sunda, kraftiga underklassens män, som man der hör söga: » så vilja vi ha det, icke så », men det är inga blaserade öfverklassherrar i lugg och glacéhandskar, som till dem gråtande snyfta: » stackare oss, att ni ha det så svårt ».
Jacques saknar alldeles det koketterande, osunda drag som karaktäriserar dessa herrar både i innehåll och form, och han besitter deijemte en humor som de aldrig skola nå.
Han höjer sig stundom till att inom folkdiktningen och i lätta, skämtsamma toner bli en stridsman för samma ideer som inom den allvarliga konstpoesien våldsamt sjuda och jäsa bos Strindberg och som klarnade och sofrade funnit sitt ädlaste, högsta och bästa uttryck i Snoilsky, kämpen för framtidens demokratiska men dock fosterlandsälskande, frihetskära men ej rasvilla, enkla men dock formrena poesi, den som i realismens naturenliga, sunda kropp bär ett för idealet varmt klappande bjerta, den hvilken är sådan som vi önska och hoppas att vår skaldekonst en gång i sin helhet skall varda, då den nog ock skall ha tillkämpat sig både läsare och köpare i prosans egen tid, Yore det så ock på prosans egen, då för poesien brutna mark.
H, A. R.En beslaglagd roman.
Några anmärkningar öfver Hans J8eger * s &gt;Fra Kristiania-Bohémenv af
Oscar Levertin.
Habent sua fata libelli, lyder det mångciterade ordstäf, som ftr en så särskild giltighet vis å vis alla de verk, som råkat i någon kollision med » rättvisan ».
Och den är sorglustig nog, denna censurens och beslagläggningarnas historia, en lång komisk tragedi, som har tycke af en gammal medeltidsmoralitet, der Dum-heten och Våldet i syskonlig sämja söka kufva och ffengsla sin gemensamma fiende Tanken utan att märka, att de dock i evighet ftrgäiVes bruka sin knölpåk och sina handbojor mot en motståndare, som är lika oåtkomlig som vinden, som kommer och går, utan att man kan utröna hvarifrån, och utan att man kan utröna hvart.
Emellertid lika obegripligt komiskt det är att se, med hvilken högtidlig min af värdighet makten agerar profoss mot idéer, bevingade väsen, som ännu hafva qvar den mytologiska egenskapen att stå helbregda upp hvar morgon, fast de slagtats qvällen förut, lika pinsamt är det dock att oupphörligt se upprepad och prisad den stupiditet, som med böter och fängelse vill qväga motsägelser mot de meningar, som för ögonblicket äro auktoriserade.
Derför har det också gått derhän, att allmänna meningen bland de frisinnade strax är redo att skänka en martyrkrona åt dem, som drabbats af ingrepp på den menings * och yttranderätt, som borde vara alla i rikaste mån beskärd.
Och särskildt har hr Jaeger rönt sötman af sitt martyrskap — den unga radikala studentföreningen i Rristiania har uppträdt för honom, och hans Ur Dagrns Krönika.
VT.
* 7arbete har egnats en uppmärksamhet, som under normala förhållanden väl icke kommit det till del.
Några ord om hans ‘ digra tvåbandiga roman torde då vara kärkomna för många, ty om någonsin gäller det med afseende på » Fra Kristiania-Bohémen », att strängt skilja på den sympati, man egnar författaren på grund af det våld, hvarför han utsatts, och den betydligt ringare, han genom sitt verk gjort sig förtjent af.
Det är utan all fråga en allvarlig afsigt gömd i » Kristiania-Bohåmen », och hr Jaeger hade icke behöft vä4ja till Lie och Garborg för att få sin ärlighet bestyrkt.
Hans egen bok afger tillräckligt vittnesbörd derom, och det skall vara en ointelligent eller partisk läsare, som tror, att här föreligger ett försök att ockra på publikens dåliga lidelser.
Men att » Kristiania-Bohé-men » det oaktadt måste såra hvaije finkänslig natur, beror, synes det mig, pä två omständigheter.
Författaren har för det första allt för mycket förälskat sig i sin position af ytterlig vensterman
— med en forcerad plumphet njuter han af att trotsa hvaije fordran på delikatess och takt, och bakom dessa råheter, som icke bäras af någon komisk kraft eller någon naiv och sund omedelbarhet, lurar något af det hat mot alla umgängesregler, som ofta hysas af sådana personer, som förgäfves anstränga sig för att införlifva 9ig med sällskapslifvets katekesbud.
Och så skära de i sin ifver att visa sig som opponenter, i sin ifver att vara hvad Jxdes VaUes kallade » refractaire » ända ut i fingerspetsarne, alla konvenans- regler öfver en kam, förgätande, att det vid sidan af så mycken tom och falsk anständighet finnes en annan, utan hvilken allt samlif menniska och menniska emellan förlorar hvaije * behag, hvar skymt af gratie.
Dock den c (jupare orsaken till, att så många delar af hr Jsegers roman beröra läsaren som unken och förskämd luft, är, att det är något brustet hos författaren sjelf.
Men än en har böljat med att spela och slutat med att blifva cyniker.
Man får ingen fast tilltro till en man, som ser så oblygt och smaklöst på de ting, han skildrar, ingen medkänsla för en person, som är oridderlig nog att i en sådan taktlös ton införa och karri-kera namngifna, ännu lefvande personer.
Särskildt kan man ick^e nog allvarligt tillbakavisa det anfall författaren riktat mot Björnson, — alra minst bör väl en vän af reformer på ett sådant gaminmanér bedöma en man, som så outtröttligt hela sitt lif igenom kämpat just för framåtskridande inom de flesta af kulturlifVeta områden.
Det hämnar sig att icke besitta mer själslig förfining
— och » Kristiania Bohémen » bär många spår deraf.
* Wenneine Affe in den Spiegel liineinguckt, so kan ans diesen Spiegel hän Apostel heraussehen.
» Kristiania-Bohémen » är ett inlägg för den fria kärleken fram-stäldt i form af en lefnadsteckning öfver tvänne unga män, hr kadett Jarmann och hr stenograf Eek, författarens dubbelgångare.