Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen handlande kan speculera på krutförsäljning utomlands i mindre partier, ty assuruncen för den öfriga lasten blir alltför dryg, 172 Den 7 September f. m. så snart krut är om-bord, och det måste således föras på egna fartyg, sorn fordra att särskilt förbyggas.
Skall försäljning utomlands äga rum, måste den derföre ske genom anstalter för det allmännas räkning, och särskilda skepp sysselsättas dermedj men jag tror, att intet behof af en sådan försäljning nu mera kan äga rum, ty sedan saltpetergärden blef nedsatt, får Kronan icke mera krut, än som behöfves; och jag kan således ej tillstyrka Utskottets förslag i denna del.
Den andra punkten angår prisets nedsättning för det krut, som försäljes inrikes.
Det ankommer visserligen på Rikets Ständer, till hvad grad de vilja utsträcka sin uppmuntran åt Handel och Näringar genom krutförsäljning till nedsatt pris; men jag får blott erindra, att närvarande pris utgör ej mer än knappt f:delar af krutets tillverkningsvärde, och att det egentligen är endast Bergshandteringen, som är i behof af krut, tillika med några större Possessionater, som behöfva det vid väganläggningar.
Bergskrutet säljes nu för 26 R:dr, men kostar i tillverkning 42 R:dr, och jag tror således, att all möjlig nedsatt-? ning redan är medgifven.
Jag afstyrker derföre äfven denna del af Utskottets förslag.
Grefve Gyldenstolpe Anton Gabriel:
I afseende på den skrifvelse StatsUtskottet föreslagit i slutet af sitt Utlåtande, rörande de 22ne KrutförsäljningsKxpeditionerne, ta - Ben 7 September f. fri. ger jag mig friheten göra åtskillige anmärk-* ringar.
Denna Skrifvelse skiljer sig, såsom nästföregående Talare redan anmärkt, i aine delar i ito Alt Krut försäljningen utom
Landet må helt och hållet öfverlemnas till den enskifte speculationen; 2:0 att priset å Krut vid Inrikes försäljning > till uppmuntran för Handeln och Näringarna, måtte i den mon Kongl. Mai:t finnér nödigt nedsättas.
Jag instämmer med Utskottet i den första delen, eller att
Krutförsäljningen utom lan-< det bör öfverlemnas ål enskildta speculationen, hvilket ock öfverensstämmer med den princip, som i sednare tider allt mer gjort sig gällande, att Staten ej bör inblanda sig i sådane handelsspeculationer, hvilka af enskildta kunna verkställas.
Hans Excellencö Herr Grefve Löfvenhjelm bar väl anmärkt, att detta förslag ej vore verkställbar^ till följd af de dryga omkostnader som med Kruthandeln äro förenade; och Hans Excel-* lence har till stöd derför anfört, att det för krutets transporterande fordras serskild inredning af fartygen.
Utskottets Utlåtande Upplyser likväl, att inredningen af det fartyg, som för Kronans räkning afgick tned krut lill Madera, kostade blott ()55 R:dr; och jag tror icke, att en sådan omkostnad kan blifva afslu äckande för den enskilta speculanten, särdeles då han får köpa krutet till det pris det gäller här, hvilket för närvarande är 26 högst 28 R:dr; mert deremot, såsom Utskottets Utlåtande visar, I •174 Den 7 September f. m. priset på det krut, som Contant försåldes, uppgått ända till 47 § R-'dr.
Jag tror således, att en speculation på krut verkeligen skulle löna sig, och att denna handel kan bedrifvas af enskilta.
Men dessutom måste en annan omständighet här äfven komma i beräkning, nemligen att Staten ej vidare bör utsätta sig för nödvändigheten att sysselsätta sig med kruthandel.
Anledningen till de 2:ne företagen af denna art har varit, att, enligt det antagna systemet för kruttillverkningen* Staten fick mera krut än den behöfde, och såg sig derföre tvungen att på något sätt skaffa sig af med det öfverflödigt, samt derföre taga emot hvad den kunde erhålla.
Man kan således icke klandra de företagna Expeditionerne, ty det bar naturligtvis varit bättre, att för detta krut få 20 R:dr, än att låta det skämmas bort och få intet.
Men det önskligaste är, att Staten ej någonsin mera sättes uti ett sådant predikament, hvilket jag för min del tror säkrast undvikes derigenom, att det nuvarande systemet för kruttillverkningen ändras, och Staten ej belastas årligen med större qvantum krut, än den för eget behof förbrukar.
Hvad deremot den andra delen af Utskottets tillstyrkande angår, eller frågan om ytterligare nedsättning å krutpriset, så anser jag en sådan origtig af följande skäl: 1:0 Alt Krutförsäljningsmedlen utgöraj
Den 7 September f. m. •75 för att nyttja Utskottets egna orri, ”en till ”bestämdt belopp påräknad StatsUerkets in”konistTilel”j hvilken , genom en sådan nedsättning, ”skulle kunna undergå betydlig ”förminskning” och således directe, åtminstone till nästa .Riksdag, öka behof vet af extra-ordinarie Skattebidrag.
Man måste härvid ihogkomma, att denna ordinarie inkomsttitel nu blifvit beräknad, efter medium af de 5 föregående årens afsättning, till 'jo,ooo R:dr; och då inrikes behofvet af krut är tämmeligen gifvet, ty Näringarna kunna icke consumera mer, än ett visst qvantum, måste priset bestämma inkomsten; samt att således om priset nu nedsättes, detta ofelbart skall förminska den redan bestämda inkomsttiteln, och vid nästa Riksdag visa ett deficit, som då skall leda till ett förökande af de extra-ordinarie Skatterna.
Dessutom bör äfven märkas, att inkomsten af allt exporteradt krut hittils blifvit använd lill förstärkande af tredje Hufvudtiteln, och följden af en tillåten nedsättning i priset skulle således äfven i detta afseende kunna blifva ett missbruk med allmänna medel. 2:0 Att, då Statens omkostnader för Krut- och Saltpeter-tillverkningen utgå genom allmänna Skattebidrag, hvarje nedsättning i försäljningspriset blir en fördel, som endast tillfaller förbrukaren, på bekostnad af öfrige skattskyldige medborgare.
Då kostnaderna för saltpeter-tillverkningen 176
Den 7 September f, m. hädanefter skola utgå genom Bevillning, det vill säga genom bidrag af hvarje skattskyldig medborgare, är det naturligt, att en nedsättning i priset skulle blifva en förmån endast för det ringa antal af krutconsutnenter, under det de öfrige fingo vidkännas samma utgifter för kruttillverkningen, men att deremot mindre inkomst af försäljningen skulle tillflyta Staten, och således minska den lindring, som för de skattskyldige genom denna försäljning varit afsedd, 3:o
Att, då nästan ingen Inrikes handel drifves med krut j (emedan hvar och en, som förbrukar minst en Centner, har tillfälle att directe erhålla sitt behof från Statens Förråd) en nedsättning, ”till upp”muntran för handeln”, endast skulle komma eocporteuren till godo, och bereda honom pä andra medborgares bekostnad en obillig och orättvis vinst.
För närvarande drifves i sjelfva verket ingen handel med krut inrikes, ty det är naturligt* att då hvar och en på förråden får köpa ända ned till en Centner, samt priset derjemte är bestämdt, så kan ingen finna sin räkning vid att handla med krut annorlunda än i minut.
En ytterligare nedsättning under 26
R:dr, hvilket jag längre fram skall visa vara vida under hvad krutet verkligen är värd t, skulle således endast tjena att göra exporteurens eller hans köpares vinst ännu större, än den för närvarande är* då erfarenheten vi - Den 7 September f. m. 177 visat, att man utomlands kunnat erhålla ända till 4/i H;dr P:r Centner. 4:o Att, då Bergshan dteringen ensam årligen förbrukar omkring 2000 Centner_, men deremot alla öfriga Näringar tillsammans blott 1000j deri inberäknade 400 Centner Jagtkrutj en nedsättning i krutets pris hufvudsakligen och nästan uteslutande klefve förmånlig för Bruksägare och deras yrke , hvilket visserligen ej är den af Sveriges Näringar j som, behof ver det mästa understöd.
Det är tydligt, att när tillverkningskostnaderna utgå genom bidrag från alla skattdragande medborgare, men Bergshandteringen förbrukar mest, skall en ytterligare nedsättning i priset blifva en skänk åt denna handtering, hvaraf orimligheten synes så mycket klarare, om man erindrar sig det förhållande, som hitlils existerat, att saltpelergärden utgjorts ensamt af jordbruks-näringen, som consumerar ganska litet krut, och att jordbruket sålunda fått skatta 111,000 R:dr, såsom förhållandet varit från 1824 till 1826, för att förskaffa Bruksägarne det pris på krut, som nu gäller.
Bergslagerna hafva dessutom genom gamla Contracter och Kongl.
Bref redan större förmåner, i afseende på kruthandeln, än billigheten fordrar; ty de flesta hafva rättighet att erhålla 6 månaders credit, och åtskillige få krutet kostnadsfritt transporte4o H. 12 iy8 Den 7 September f. ra. rädt och upplagdt i det för hvarje sådant Bergslag inrättade Magazinet.
Slutligen förekommer 5:o det aritmetiska skäl, att krutpriset i Sverige, oaktadt den monopoliserade tillverkningen , ingalunda uppgår till krutets verkliga värde, då det för närvarande säljes för nästan samma pris som den i krutet ingående saltpetern skulle ensam kosta , orri den vore till införsel mot måttlig
Tull tillåten; men att deremot detta pris med öfver j5 procent understiger hvad krutet verkligen kostar Staten, samt att således en ytterligare nedsättning ej är för de consumerande af billighet påkallad, utan skulle blott ytterligare öka de förluster, som redan vid denna handel drabba Staten.
Till hvarje Centner krut åtgår 5 L:pd oluttrad saltpeter, hvilket med nuvarande pris hos oss eller 7-J
R:dr visar, att saltpelern ensam till en Centner krut kostar 37 R:dr 24 sk.
Då nu Centnern säljes för 26 å 28 R:dr, så har ju köparn fått krutet för 5o procent mindre, än den ena ingredientien ensam kostat, och har i sådant afseende ej skälig anledning att klaga.
Man kan väl invända, att detta höga pris på saltpeter hos oss kommer af förhudet mot införsel af utländsk, hvilken är betydligt mindre dyr.
Detta är rigtigt, men äfven då man vill göra afseende på saltpeterns absoluta värde i allmänna handeln, finnér man, att köparen af krut
Den 7 September f. m, 17g hos oss ej är vanlottad.
Ty om än saltpetern vore mot måttlig tull tillåten till införsel, kunde den dock ej gerna säljas stort under 5 R:dr Lispundet, och således skulle saltpetern till en Centner krut, som såldes för 26 R:dr, kosta 25 R:dr.
Köparen hade således alla öfriga beståndsdélarne och tillverkningen för så godt som intet.
Krutoch saltpeter-tillverkningen stå hos oss i det närmaste samband, enär dervid tillgår sålunda, att Staten för visst pris uppköper all inom landet tillverkad saltpeter, och iefvererar densamma till Krutbruken, hvilka sedermera förvandla den till krut, som säljes eller användes för Kronans räkning.
För att bestämma krutets tillverkningskostnad, måste man således taga i beräkning alla Statens kostnader för saltpetern, tillika med Krutbrukens underhålls- och tillverkningskostnader.
— Jag har i detta afseende genomgått de 5 årens utgifter, som sist afslutats, och gjort mig besväret att deröfver upprätta Tabeller, roed hvilkas uppläsande jag likväl nu icke vill besvära Ridderskapet och Adeln, och ej eller anser nödigt att remittera till Utskottet.
Emellertid synes deraf, att från och med 1823 till och med 1827 i medeltal årligen tillverkats 4,200 Centner krut, och att kostnaderne härtill utgjort för saltpetern i runda tal 176,000
R:dr, deri inberäknadt 35,000 R:dr, som i medeltal varit årliga Aflönings-, Uppbörds40 H. 12 * 180 Den 7 September f. m. och Transportkostnaderna, samt för sjelfva kruttillverkningen, inberäknadt Krutbrukens underhåll, något öfver 27,000
R:dr eller tillsammans i runda tal 204,000
R:dr, hvilka fördelade på ^,200 Centner krut, gifva en tillverkningskostnad af 48 \
R:dr p:r Centner, hvilken, i fall man räknar noga, det •vill säga tager i betraktande alla de särskildta förmåner, som Krutbruken njuta af det Allmänna genom Utsyningar och andra friheter, gerna kan ökas till 5o R:dr B:co.
Men krutet säljes för närvarande till 26 R.-dr.
Det är väl sannt, att man icke kan antaga, det krutet borde betalas med den summa det kostar Staten; ty Staten har hit— tils löst all inhemsk saltpeter efter 7 \
R:dr Lispundet, ehuru det i verldshandel ej är värdt mer än 4 i eller högst 5 R:dr, inberäknadt en måttlig Tull, och Staten har således gifvit 2 | å 3 R:dr utöfver värdet, till en uppmuntran för Näringen, hvilken uppmuntran, i händelse den skall fortfara, bör enligt min tanka utgå på annat sätt, eller sålunda, att Staten betalar detta premium för hvarje tillverkadt L:pd saltpeter, utan att inlösa detsamma.
Dessa prasmier måste således afdragas å tillverkningskostnaderna, då man vill bestämma krutets verkliga värde, och för 20,700 L:pd saltpeter, som åtgått, böra derföre, efter ett prasmium å 3 R:dr p:r Lispundet, afdragas 62,100 R:dr från totala tillverkningskostnaderna, då endast 141,900 R:dr återstå, som visa krutets
Ben 7 September f. m. i8i absoluta värde vara 33 § R:dr p:r Centner.
Men under dessa åren liar Staten sålt årligen 3,65o Centner krut för 93,000 R:dr, deraf 70,000
R:dr influtit för krut, som inom Landet blifvit försåldt till ett pris af 26
R:dr för bergskrut, och 28 R:dr för liandgevärskrut, samt resten för krut, sorn blifvit försåldt till export efter olika priser af dels 20, 19, ända till 17 R:dr, och dels ibland något mer än krutet gällt inom Landet.
De återstående 55o Centner krut för Kronans eget årliga behof hafva således, oberäknadt praemierna till saltpeterstillverkningens uppmuntran, kostat Staten 48,900 R:dr, som gör nära 100
R:dr för hvarje Centner; och på grund häraf tror jag Statens förluster på krutet vid närvarande pris redan vara så stora, att alla ytterligare böra förekommas, Jag afstyrker således den senare delen af Utskottets föreslagne skrifvelse, men anser den förra delen vara behöflig, med tillägg, att ingen nedsättning i krutpriset må äga rum, enär, på sätt jag visat, krutet för närvarande säljes icke blott med förlust för Staten, utan ock under dess verkliga värde.
Jag tror för öfrigt, att tillverkningen af krut bör, med iakttagande af nödige controller, vara lika fri, som hvarje annan nyttig Industrigren, och att en sådan frihet kan, om icke nu genast, åtminstone inom en kort tid, ganska väl låta förena sig med 183 Den 7 September f. m.
Statens behof af krut till Landets försvar.
Jag tror, att sådant skulle låta sig göra, om Kronan blott vid den fria kruttillverkningens öfverlåtande åt enskilde förbehöll sig lösningsrätt, eller skyldighet för ti 11- verkarne att hembjuda allt krut till Kronan, hvarigenom Staten alltid hade tillräcklig säkerhet att äga tillgång på krut, allt efter större eller mindre behof deraf.
Men det gifves äfven ett annat sätt att förena Statens trygghet med kruttillverkningens frihet, nemligen att Staten i fredstid underhåller en mindre Krutbruks-anläggning, som i moa af behofvet kunde utvidgas.
Apparaterne för kruttillverkningen äro icke vidlyftiga, och kunna inom kort tid lätt uppbringas till betydligt större production, blott Kronan äger tillräckligt upplag af saltpeter.
Härigenom skulle äfven saltpeterhandteringen kunna blifva fri, och sedan Kronan antingen inom eller utom Landet anskaffat detta upplag, skulle ej eller de nu varande dryga praemierna till saltpeterhandteringens uppmuntran behöfvas.
Till följd häraf, och då de gamla KrutbruksContracten ulgingo med förra årets slut och blifvit prolongerade endast på 2:ne år, så att nya Contract innan kort måste uppgöras och underställas
Konungens pröfning, anser jag en Skrifvelse i detta afseende böra afgå, i sammanhang med den af Utskottet föreslagne rörande kruthandeln i i i Den 7 September f. m. i83 allmänhet; och jag skulle derföre, i händelse Ridderskapet och Adeln beviljar återremiss, hvarom jag anhåller, vilja föreslå till Utskottets bedömmande och tillstyrkande en underdånig Skrifvelse af innehåll: ”att ”krutförsäljningen utom Landet må helt och "hållet öfverlemnas till den enskilta specu”lationen, mot det pris, hvilket nu äger ”rum för det krut, som till inrikes behof ”försäljes, och i hvilket någon nedsättning "intill nästa Riksdag ej anses böra komma ”i fråga, såsom hvarken billig eller lämplig; men att deremot, för att möjligen i ”en framtid kunna genom en fri tillverkning, och utan det allmännas bidrag eller ”förluster, frambringa ett bättre eller åtminstone rättvisare pris, Kongl. Maj:t, vid ”de förnyade KrutbruksContracternes fastställande, täcktes fästa afseende derå, att ”de vilkor, som dervid beviljas, ej måtte ”lägga binder i vägen för införandet af en ”sådan fri tillverkning, i händelse densam”ma framdeles skulle kunna så ordnas, att ”Statens behof af krut till Rikets försvar ”äfven derigenom Liefve uppfyldt.” Friherre Anckar swärd, Carl Henrik: Sedan Grefve
Gyldenstolpe så fullständigt utvecklat de åsigter jag biträder, påkallas jag att yttra mig i denna fråga hufvudsakligen af den omständighet, att jag fruktar, det 1827 års Revisorer lagt grunden till den Skrifvelse, hvarom nu är fråga.
Jag 184 Den 7 September f. m, utbeder mig få förklara, att det undföll Revisorerne, att se ämnet från den synpunkt Grefve Gyldenstolpe framställt.
Revisorerne voro föranledde till sin önskan om nedsättning i priset till näringsidkarnes förmån, deraf att de sett, huru det bortsåldes och utborgades till ett ringa pris af omkring 20 R:dr till utländska personer, då den inhemska näringsidkaren fick hetala 28 R:dr.
Men ämnet är af för stor vigt, för att man icke skulle noga betrakta de förhållanden Grefve Gyldenstolpe framställt.
Då kruttillverkningen kostar landet 200,000
R:dr årligen, är det nödvändigt att göra alla inskränkningar deruti, som äro möjliga.
Äfven jag finner onaturligt, att en stor del af landet contribuerar, för att bibehålla ett lågt pris på krutet.
Det visar sig ock, då några hundrade Centner, sorn upplä ggas för Kronans räkning, uppgå till nära 3oo R:dr för hvarje Centner.
IDet har redan från Bergslagerne försports önskningar, att kruttillverkningen måtte blifva fri, och jag anser det derföre vara lämpligt, att i Skrifvelsen fästa Kongl.
Majrts uppriiärksamhet på de snart till ända löpande Contracten, på det att näringen genom dem icke måtte hindras att blifva fri och mindre belastande för Staten.
Hvad kostnaden för saltpetern angår, så kan jag ej medgifva det afdrag för densamma, som Grefve Gyldenstolpe sednast gjort, ty jag tror, att den första beräkningen är riktig, att nemligen Den 7 September f. m. i85 äfven kostnaderne för saltpetern böra hänföras under omkostnaderne för kruttillverkningen.
Hvad angår Statens behof af saltpeter inom Riket, fruktar jag att det icke kan uppfyllas, såsom nu är inrättadt.
Jag tror, att sedan man kommit till den grad af fullkomlighet i denna näring, och i saltpeterus luttring, att man kan gjuta den i kakor, hvilka kunna förvaras utan att äfventyra att förlora något i sina egenskaper, inträder ej FörsvarsVerkels oberoende i detta afseende förr än det äger ett upplag af sådan saltpeter, då den öfriga näringen får drifvas fritt.
Härvid får jag fästa allmänna uppmärksamheten på den omständighet, att i den mon man närmar sig norden, aftager den naturliga saltpeter-alstringen, och att saltpetern således måste blifva mycket dyrare här, än i andra länder.
För att ej gå längre än till Frankrike och Paris, så känna vi att, då rappningen der rifves af ett hus, föres den till la Salpetriére för att utkoka saltpetern derutur.
Jag påstår derföre icke, att ju saltpetertill verkningen under vissa förhållanden äfven här kan lemna vinst, men det blir till den grad localt, att just det visar, till hvilken grad den förra saltpetergärden, hvilken vi ändteligen vid denna Riksdag lyckats att afskaffa, var onaturlig, då den utsträcktes till natura prestation.
Det är på denna grund, och i anledning af de intressanta beräkningar, som af Grefve Gyldenstolpe blifvit framställde, hvilka visa, 186 Den 7
S e p t em b e r f. m. att af en årlig tillverkning af 4,200 Centner Kfbnans försäljning stigit till 3,600 Centner, och således behållningen blott till 600 Centner,’ för hvilken 200,000 R:dr utgått per medium af 10 år, som det är mer än klart att en stor besparing är att vinna; och jag erkänner gerna, att det omdöme, hvaruti Revisorerne stannat, varit förhastadt; men jag tror, att Revisorerne kunnat lätt förbise denna sak, då de ansett föremålet för deras yttrande endast vara förvaltningen, och icke sjelfva institutionen.
Då nu likväl saken blifvit föredragen från denna sida, tviflar jag att någon lär neka återremiss, och jag förmodar, att StatsUtskottet gifver den vigt åt ämnet, som det, i följd af Grefve
Gyldenslolpes grundliga och sakrika anmärkningar, förtjenar.
Det förhållande, som af Grefve Gyldenstolpe blifvit omnämndt och tämligen fullständigt utveckladt, samt af Friherre Anckarsvärd sedan upptagit, har visserligen icke undgått uppmärksamheten hos en del af Utskottets ledamöter, men jag tror för min del, att detta ämnes behandling från den sida, sorn Grefve Gyldenstolpe och Friherre Anckarsvärd framställt, varit på sitt rätta ställe, när frågan afgjordes om saltpetertiII verkningen i Riket, och om den inkomst, som beräknades af krut- och saltpeter-försäljningen.
Den 7 September f. m. 187
Då tror jag, att en sådan utveckling bade varit på sitt rätta ställe, och äfven af Utskottet hade bordt tagas i öfvervägande.
Emellertid skedde det icke.
Visserligen kan detta ämne anses hafva sammanhang med den under öfverläggning varande sak, men att Utskottet uti detta Utlåtande ej inkommit med någon framställning i förenämnde afseende, kan ej ogillas, ty Betänkandet är egenteligen blott ett utlåtande öfver resultatet af de a:ne krut-expeditionerne, och icke något om förhållandet med kruttillverkningen i allmänhet.
Likväl har Utskottet, i anledning af dessa Expeditioner, och de afgifne RevisionsBerättelserne för åren 1825 och 1827, öfver hvilka det ålegat Utskottet att yttra sig, bordt framställa till Rikets Ständer det tillstyrkande, som Betänkandets slutmening innehåller, af det skäl, alt man velat förekomma sådana förluster, som genom försäljningen utomlands uppkommit, — lill exempel den i Medelhafvet, — och hvilka ej hade skett, om krutet blifvit försåldt inom landet.
Grefve Gyldenstolpe har sjelf sagt, att det är bättre att få något för krutet, än intet, som det blefve, om krutet skulle ligga och förskämmas.
När expeditionerne till Westindien och Medelhafvet företogos, voro, såsom upplyst är, krutförråden så fulla, att flere hade måst uppsättas lill förvarande af det krut, som af ny tillverkning införväntas, så vida försäljning ej mellankom; och det i88 Den 7 September f. m. gamla krutet äfventyrade förskämning.
När dessa förhållanden då inträffade, så kunna sådana ännu blifva för handen; och har Utskottet då ansett för mera ändamålsenligt, att försäljning sker inom landet, och alt expeditioner utomlands öfverlemnas åt enskilta speculationen; samt att priset på krutet nedsättes för att göra sådana speculationer möjliga.
I Utskottets, och äfven min tanka, kunna nu inga privata speculationer med krut på utrikes ort äga rum, emedan försäljningspriset ej skulle blifva motsvarande kostnaderne för exporten.
Jag tror, för min del, att, ehuru det pris, som nu finnes bestämdt för inrikes försäljning af krut, understiger hvad krutet kostar Kronan, är det bättre, att, enär omständigheterna det påkalla, nedsätta detta pris ännu ytterligare, än att hålla det så högt som nu, och låta krutet skämmas i förråden.
När Utskottet tillstyrkt, att priset på denna vara må nedsättas i den nion Konungen finner nödigt, tror jag, att
Utskottet ej gått för långt i detta afseende.
Utskottet har ej ovilkorligen tillstyrkt nedsättning, utan endast i den mon Konungen finner det nyttigt, det vill säga, om sådana förhållanden inträffa, som gjorde dessa expeditioner nödiga; sådana förhållanden, att Kronans förråd äga öfverflöd, så att man måste bygga nya hus m. m. till krutets förvarande; och tror jag, att det då vore rättare att nedsätta priset, än att behålla det så högt, Den 7 September f. m. 189 som det är, och behälla det odugliga krutet, samt öka förrådens antal.
Grefve Gyldenstolpe!
Jag erkänner visserligen att en stor del af de beräkningar 1*ag anfört varit bättre applicable, då InomstTitlarnes bestämmande förevar, men jag får erkänna, att jag ej förr än just då kom att riktigt länka på saken, och taga kännedom om alla förhållanden dervid, hvarföre jag ock då ej var i tillfälle, att inblanda mig i discussionen.
Jag tror deremot, att hvad Friherre Palmstjerna nämnt, nemligen att hvad jag begärt ej skulle höra till saken, icke är på sitt rätta ställe, såvida han riktigt fattat mitt anförande.
Om jag hade bestämt föreslagit, att saltpetter- och kruttillverkningen skulle vara fri, då erkänner jag, att detta förslag kunde sägas ej tillhöra Utskottets Betänkande.