Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan vet jag blott detta, att en fläkt for öfver min panna, att jag häftigt undansköts in i det rum, som varit hennes brudkammare, att jag hörde något oredigt sorl och att, då det tystnat, jag flydde från det bullrande huset, icke mera mitt, från en hustru, icke mera min, ut i den ödsliga natten, min förtrogna.
Och jag gick och gick, tills jag slutligen dignade vid ett fönster, som en annan qvinna upplät.
Hon sköt mig ej bort, hon förde mig in, hon vårdade, hon skötte vandraren, hon älskade och gret öfver sonen, och hennes ögons dagg väckte honom ur dvalans försoffring till lidandets förnyade elände.
Men då visade hon honom den bädd, der hans son slumrade, och de döda krafterna försökte ännu en gång att för några dagar lefva upp ...
Men nu – nu är jag här för dom och rättvisa.”
Under hela den tid detta vilda, stormande och sönderslitande utbrott banade sig fram öfver en till sin lefnad fullkomligt skeppsbruten mans läppar, stod Juanna stilla, men liksom hon dock varit färdig till flygt från allt med stoftet sammanhängande.
Då han tystnade sade hon sakta:
”Hvarföre säga alla dessa ord, hvarföre se på mig med hot och hat?
Jag har alltid lefvat i dig: jag dör med dig.
Ditt beslut är mitt beslut, din vilja är min vilja.
Tag min hand, och bäfva ej ... den är tecknet på att mitt hjerta, min själ, mitt lif, mitt blod är ditt.
Jag vet af inga andra band.”
”Nej, din hand vågar jag icke fatta ... förrän blott några steg skilja oss från gränsen mellan tvänne verldar – jag kunde få svindel och förlora mig sjelf ...
Men svara mig först:
Finnes intet jordiskt hopp?
Jag behöfde endast uppträda, och han måste vika.
Har du betänkt allt, som jag i det osammanhängande brefvet bad dig betänka ... har du valt det rätta?”
”Jag har valt det enda.
Ingen nesa, ingen skandal får falla öfver Byborg och min gamle faders minne.
Det offer, jag gjort honom, skall vara fullständigt ...
Men hvarföre uppehålla vår korta färd – låt oss skynda, innan Konkordia återkommer!”
”Konkordia – hvad anade jag ... det var hon som förde dig till denna afgrund.
Min arma mor har sagt mig det ...
Min mor, min son, ack, skola de förlåta mig?”
Det föll en slöja af vekhet öfver det stränga ansigtet.
”Ingen svaghet!” ropade Juanna liksom förskräckt ... ”Hvad har din moder sagt, hvad har hon velat?”
”Hon, den höga, hjeltemodiga, vill öfverge sitt land och med son och sonson och allt det hon förvärfvat flytta ut till en vrå af nya verlden, der några nybyggare från den gamla kunna finna en torfva för att på den lefva och dö.
Genom att lyssna till hennes vackra drömmar har jag söft hennes vaksamhet.
Men dessa drömmar kunde blifva till verklighet, om du – detta är ett tredje fall – följde din make, din son och din moder.
Sålunda blefve både Byborg och din faders minne och namn räddade från den skandal, som du i din fruktan ställer framför allt ... O, Juanna, Juanna, skall du komma?”
”För att lefva som en laglös synderska tillhörig tvänne män – nej, aldrig!”
”Du tillhör mig ensam.”
”Vansinne ... kan det skedda göras ogjordt?
Om jag måste lefva, skall jag ej lefva såsom en skamfläck både för mig sjelf och de barn, jag gifvit lifvet.
Ingens hustru blir jag då ...
Vill du ännu tveka?”
”Nej ... du har valt för oss båda – följ mig!”
Med sakta steg, men med hufvudet upplyftadt gingo de emot dörren, då den utifrån öppnades af Konkordia, som störtade till Juannas fötter och på samma gång sträckte armen öfver den mörke mannens knän.
”Barmhertighet ... barmhertighet med mig, eder sjelfva, en förtviflad mor och med de arma barn, som skola få plikta för ert grymma, syndfulla uppsåt, det en förfärlig aning redan sagt mig!
Det var jag, Juanna, som framställde din pligt i en olycklig dager, och min samvetsro skulle aldrig återvända, om jag ej nu tryggt kan svära på att jag sjelf trodde på det jag sade dig.”
”Var lugn, Konkordia!
Det synes blott som om det var du, hvilken inverkade på mig, men ingen, ingen har någonsin öfver mig utöfvat ett sådant inflytande: jag tog efter eget moget råd beslutet.
Så betalade jag min skuld till den gamle ...
Vi önska taga vårt farväl helt och hållet ensamma med hvarandra ...
Kom, Lauritz” – hon talade alldeles i den gamla ömma, nästan glada tonen – ”kom, skynda dig ... eller jag springer ifrån dig!
I detsamma for hon af som vinden.
Lauritz följde henne, men med Juannas vingsnabba fötter, som sväfvade öfver berghällarne, kunde han ej hålla steg: han kom några ögonblick senare fram till den klint, på hvilken hon stannat och som brådstupade ned i Sotens mörka vatten, hvarifrån den ena hvitskummande vågen efter den andra dånade mot klippväggen.
Nu slog han sina armar med stark oemotståndlig makt omkring den lätta qvinnan, nu brann försoningens kyss på hennes läppar, förlåtelsen uttalades och under ett par minuter kände de lifvets glödande fullhet, renad af dödens närhet ... och nu syntes de redan färdiga att på nattens vingar, försilfrade af fullmånens sken, företaga den sista resan.
Med armarna flätade om hvarandra kastade de en blick upp till himlen, bedjande om barmhertighet, men just då i samma ögonblick språnget skulle uttagas, omfattades de af fyra starka armar, hvilka drogo dem tillbaka in i lifvet.
Det var icke Konkordia ensam som utförde i detta värf.
Erinrande sig att en vän vakade för henne, hade hon insett värdet af denna vård.
Och här stod nu den enkle fattige presten, stor och rik i sitt höga kall att på sin mästares vägnar befalla dessa tvänne olyckliga att återtaga tidens börda och bjudande dem äfven å hans vägnar förlåtelse, om de bure den tåligt, tilldess han aflyftade den.
”Vill ni,” sade han till Juanna, hvars extas och feberglöd, nu utbrunnen, lemnat rum för en mattighet så stor att hon måste uppehållas af Konkordia, ”vill ni som sjelfmörderska möta er vördnadsvärde fader?
Hälften af ett lif i sann bättring skall knappt vara nog att böta för denna synd och den andra hälften att plikta för det gränslöst onda, ni i blind passion velat tillfoga edra barn ...
Och du, Lauritz, vill du ådraga den, som du högst älskat i verlden, en evig ånger i evigheten, vill du sjelf lida den genom att kasta ett så djupt elände öfver din moder, som gränslöst sörjt dig, och öfver din son, som du borde egna en mensklig känsla ...
Hören, hören mig båda, j dyra vänner ...
Jag är en så ringa Herrans tjenare, men jag säger eder Jesu Christi namn, att er försakelse nu skall sedan bära eder välsignelsens frukt.
Och hafven j emellan eder öfverenskommit att Lauritz icke kan, icke bör uppträda med påyrkandet af sina rättigheter, viljen j sjelfva i denna eder helt och hållet egna sak, – der ingen bör fälla ett enda ord – icke inblanda det lagliga biståndet, då linnes ingen annan utväg än att du, Lauritz, arme, arme vän, åter går ut i verlden ... men icke ensam: må moder och son i tysthet komma till den plats, der du väntar dem, och j skolen tillsammans bilda er ett hem, som aldrig med edra inre skatter kan bli rätt kallt.”
Det fanns en kraft, en låga i den unge prestens ord, som aldrig förut varit hans, och med gränslös tacksamhet såg han att hans ord icke fallit på hälleberget. – – – – – – –
Men här stanna vi.
Juannas kärlek, ehuru genomträngande hela hennes väsende, förmådde dock ej öfvervinna hennes fasa för det offentliga upptäckandet af hemligheten.
Hon kunde dö med Lauritz, men hon kunde aldrig lefva med honom i ett nytt äktenskap, sedan hon varit gift med en annan.
Blygseln förvirrade hennes tankar, då de irrade åt detta håll.
Skulle hon gå ifrån den ene mannen till den andre – vigd vid båda.
Lauritz fördolde icke i deras sista bittra ensamma stund att han gjorde rättvisa åt denna qvinnans oöfvervinneliga känsla.
Afskedet mellan dessa två själar förblef en hemlighet mellan dem.
Straxt efter de sist skildrade händelserna spridde sig ett rykte att Juanna från sina slägtingar i Spanien fått fördelaktiga anbud för sin son, om han finge uppfostras der, och det talades till och med om att farmodern skulle följa honom dit; men man trodde ej dessa historier, emedan allt var stilla på Byborg och i alla fall naturligtvis ingenting kunde afgöras, innan ryttmästaren komme hem.
Emellertid gick alltsammans tyst, men säkert, styrdt af fru Stefanas starka hand, biträdd af Konkordia, i hvars händer sedan allt skulle öfverlemnas till utredning och vidare afsändning ...
Hvar Lauritz under tiden vistades kände endast hans moder.
Juanna frågade aldrig, men hon trodde med skäl att han kanske uppehöll sig i en liten gränsstad, der man inom några timmar kunde komma öfver till Norge.
Om färden derifrån skulle gå ensam eller i sällskap med en skara andra utvandrare kände ingen.
Omkring fem veckor efter sin afresa återkom ryttmästaren och fann i sin hustru samma förstelnade varelse, som han haft för sina ögon under all den tid deras äktenskap varat.
Sista förklaringen.
”Är gossen flyttad till kapellgården?” var en bland de första frågor som Engelbert gjorde, ”eller är han ännu qvar för att skämmas bort i Berffendalen?”
”Jag har låtit honom anträda en längre resa med sin farmor.
Personer, som ega full rätt till honom, hafva med mitt, hans moders, medgifvande tagit vård om hans framtid.”
”Personer ...
Juanna, här har varit någon utveckling ... här har då händt något?
Man har mött mig med en hop enfaldigt prat om spanska slägtingar ...
Tala ... hvad är på färde, då en moder frivilligt lemnar ifrån sig sin rätt för att skicka ende sonen, ett åtta års barn, ut i främmande land?”
”Det måste ske!
Jag har fått göra mycket...
Låt vara nog med aningen, Engelbert, och att du återfinner mig här!
Gör ingen hänsyftning på hvad som händt – man kan begrafva utan att glömma.”
”Men jag vill hvarken begrafva eller glömma.
En gång såg jag huru en lavaström smälte en lefvande marmorstod, men lavaströmmen har flutit bort och marmorstoden är oförändrad qvar ...
Du följer mig oförtöfvadt till min stora egendom, och min blick skall aldrig lemna dig!”
”Jag följer dig hvarken till din stora egendom eller någor annorstädes, och din blick skall nog lemna mig, ty jag bor ensam – förstår du, fullkomligt ensam här på det gamla Byborg med mina två flickor.”
”Juanna, qvinna, akta dig!
Har du aldrig sett en man förvandlad till en tiger?”
”Jag har sett, hvad jag aldrig mera får se, en man, som för en qvinnas samvetsfrid kunnat tämja både lejonet och tigern i sin barm.
Tala derföre icke i hotelser till mig – de halka bort utan minsta spår.”
– ”Herre deruppe, som styrer våra ömkliga beräkningar”, utbrast Engelbert i våldsam rörelse, ”hör min bön, min trogna bön genom natt och dag:
Låt mig lefva och aldrig dö, så länge denna qvinna lefver!
Jag vet väl, stolta senora Juanna, att jag för er blott är galérkedjan, men galérkedjan kan hålla, så länge den behöfver fängsla er ...
Hvad pratar jag dock för galenskaper!
Någon skurk, någon förslagen äfventyrare – vi ha ju fullt af sådana – har bedragit er lättrogenhet ...
Tala rent språk, det är min vilja!”
”Ifall detta är den tonen, du tänker antaga mot mig, så tvingar du mig att låta lagen gifva utslag.”
”Utslag – i hvad?
Har vansinnet tryckt sitt insegel på din hjerna?
Är du eller är du icke mer en dotter af den gamle gudfruktige ädlingen herr Tönne, på hvars namn och vapensköld ingen smutsfläck någonsin lådat?
År du min lagvigda hustru för att genom en skändlig process kasta nesa, framför allt åtlöje öfver mig, dig, hela din familj och de barn, du i ditt andra äktenskap har?
Vill du som ett vackert, högst remarkabelt stridsämne mellan tvänne äkta män – ifall ännu en sådan skulle finnas – stå inför domstolen för att utpekas och begabbas af nyfikenheten och smädelsen ... eller vill du kanske rymma med bedragaren och lemna din make och dina små flickor att förgås af blygsel ... eller hvad är det du vill, eftersom du förer ett sådant tal?”
”Jag vill ingenting i laglig väg, ehuru du då skulle träda från allt hvad du olagligt innehaft.
Jag har ej heller velat lemna landet: eljest hade det skett.
Min önskan är att bevara skenet, icke för din skull, icke för min, icke för verldens, utan för min fader och för mina stackars döttrar, som jag ej kunnat uthärda att tänka mig i en framtid få uppskära frukten af moderns svaghet att gifva efter för andra rörelser än den instinkt, som bjöd henne förblifva sin första ed trogen.”
”Nå, i guds namn, du tager då förnuft?
Och var säker att något bedrägeri ligger under det här ...
Åtta år ... åtta hela år!”
”Intet bedrägeri har kunnat ega rum, men väl en omätlig olycka, som är för helig att bli mål för ett samtal mellan oss båda.
Nog – hufvudsumman af hvad jag har att säga dig är denna:
Sedan mer än en månad tillbaka betraktar jag mig som din hustru endast till namnet.”
Engelbert svarade ej.
Med långa starka steg mätte han rummet.
Derefter trädde han fram till sin hustru, såg henne genomträngande i ögat och sade:
”Svär du vid din faders minne och din moders själ att det var han?”
”Jag svär det i både faders och moders namn och vid min egen salighet, så sant jag hoppas att, genom en rättskaffens lefnad vinna den!”
”Och svär du äfven att han aldrig, så länge jag lefver, skall åter uppträda i Sverge?”
”Han skall aldrig hvarken före eller efter din död – om han öfverlefver dig – vilja se det land mer, som födt honom till så mycken olycka.”
”Nåväl, du pligtbundna qvinna, som för mig aldrig egt en känsla eller tanke, som ej den kalla blytunga pligten utstakat, återtag din enskilta frihet och betrakta dig från denna stund såsom en till säng och sätt skild hustru – men fördraga måste du att jag för detta samma sken, som vi båda vilja bevara, besöker Byborg emellanåt: ehuru jag bosätter mig på min stora egendom.”
”Detta är allt hvad jag begär”.....
Så lossades emellan dessa två makar det inre bandet.
Det yttre låg qvar, men det tryckte föga.
Och år kommo och år runno bort, och ännu böjdes ej mot jordens varma barm den isbleka liljan på Sotenäs’ strand.
Under tiden uppsköto bredvid henne tvänne yppiga rosor, leende ljufva och glödande som liljan fordom.
Men liljan värmdes ej mera, fastän rosorna smekande slingrade sig omkring henne.
En dag föll dock öfver hennes hvita blad en så stark dagg att den kom hela kronan att vackla på sin stängel.
Det var en dag, då Byborg mottog besöket af tvänne långväga och långvariga gäster, en gammal, men dock ännu upprätt qvinna och en yngling i lifvets första fulla och rika knoppning.
Båda dessa gäster buro sorgens svarta färger, och då ynglingen pressade liljan intill sitt bröst, föll dess vacklande hufvud ned – och lång, lång tid åtgick, innan det åter reste sig.
Men ifrån den tiden hade lifvet återkommit, och ju längre och längre lifvets dag gled fram, desto herrligare utvecklade hon sig i ny skönhet för den omplantering, som förestod.
För deras skull, hvilka måhända betrakta detta ”slut” såsom otillfredsställande och af Juanna fordrat ett annat handlingssätt, måste vi erinra att denna tids- och sedemålning ej får betraktas såsom ett konststycke hopfogadt efter författarinnans godtfinnande.
Det är med denna historia så som med de öfriga i dessa skuggspel, att de, hvilande på lifvets egna natur-romaner, måste följa dess lagar och att, hvad helst dikten än kan sammanföra eller utveckla i bipartierna och hos bipersonerna, den dock aldrig får intrassla sig i grunddragen, det vill säga i den allvarsamma sanningen.
I ”Svenska Vitterheten” af Hammarsköld, sid. 352, läses följande:
”Johan Magnus Lannerstjerna – född den 10 december 1758, först konglig page, sedermera konglig lifdrabant, slutligen kapten, död den 15 januari 1797 – hör till de glada snillen, som Gustaf III:s tidehvarf frambragte.
Af honom hafva vi fyra teaterstycken:
Qvinnorna och Förtroendet”, komedi, ”Adolf och Lotta”, dram, ”Magistern”, komedi, samt ”Äfventyraren eller Resan till månens ö”, komedi.
Bland dessa har man icke på flera år uppfört någon annan än den sistnämda, ett ganska muntert, i lediga verser utfördt fantasispel, lika behagligt att se som att läsa.
Han har ock, dels på vers, dels på prosa, öfversatt flera komedier: ”Den oförmodade upptäckten”, ”Den förställda trolösheten”, ”Tom Jones i London”, ”Slott i luften”, ”Tom Jones och Fellamar” samt ”De vänfasta rivalerna”.
I samlares gömmor träffas stundom åtskilliga skämtsamma poemer af Lannerstjerna.
Hans ”Pagead” lärer vara ett af hans första försök.
Mera utmärkta äro tvänne ”Tal i sällskapet Parbrikoll 1791”, särdeles det, som blef uppläst på högtidsdagen den 15 maj.
Han förtäljer der huru han på den 1 maj blef från källaren Freden upptagen till Bacchi slott och bjuden till en fest bland olympens gudar.” ...
Här anföres ett par strofer ur nämde tal med tillägg vid slutet att detsamma är otryckt.
”Detta är allt hvad
Hammarsköld vet om Lannerstjernas lefnadslopp”, anmärker Atterbom i sina Siare och Skalder, der äfven han citerar ofvan intagne biografiska notis, tilläggande: ”och mera derom vet – tills vidare – icke heller jag.
Man ser”, fortsätter han, ”att Lannerstjerna såsom yngling och ung man tillhörde Gustaf III:s hof.
Huruvida han redan såsom page eller först sedermera författade sitt satiriskt-komiska poem ”Pagead” är mig obekant, men också ganska likgiltigt.
Det var i sin tid mycket omtaladt, dock väl endast inom hofvets närmaste omgifningar.
För nutiden består dess märkvärdighet egentligen i det korrekturark, hvari det befinnes på akademiska biblioteket i Upsala, med följande påskrift af den lärde M.
Floderus: ”Hans majestät genomläste korrekturet af detta poem och förbjöd att något exemplar deraf skulle afdragas: således är detta det enda som finnes.”
Det utgör blott tolf qvartsidor och skulle tryckas ”i kongl. ordenstryckeriet 1777”, hvaraf man alltså skönjer att författaren då var i sitt nittonde år.
Dock kan den ega ett slags historiskt värde såsom en sedemålning af det dåvarande pagelifvet.
Har det sanning hvad här säges om den mat, som bestods i pagernas boning, så lefde Gustaf III:s pager, åtminstone i hvardagslag, föga mindre tarfligt än fordom Carl IX:s” ....
Så långt Atterbom.
Efter denna nakna historisk-litterära ingress, hvilken utgör liksom fodralet till den romantiska sidan af Lannerstjernas lif, skall jag för min del framlägga hvad som blifvit mig bekant om såväl författarens som det särskilt omnämda brikolltalets öde.
Från min första barndom såg jag ofta i hemmet ett fruntimmer af genomskinlig blekhet och en nästan öfverjordisk skönhet.
Jag frågade en gång min mor, som syntes omfatta detta fruntimmer med den innerligaste vänskap, hvarföre den bleka frun såg så ledsen ut. ”Derföre”, svarade min mor, ”att hon mycket lidit.”
Längre fram, då jag förstod meningen, lät svaret på samma fråga: ”Derföre att hon mycket lidit och mycket älskat.”
Och visst hade denna qvinna mycket både lidit och älskat – men så hade hon äfven varit älskad med en oförgänglig hängifvenhet af det slag, som kastar kärleken ensam i ena vågskålen, under det den andra med lycka, framtid, ära och konungagunst stiger i luften, liksom vore den fylld endast med rök.
I Strömstad fanns vid den tiden en – om uttrycket får begagnas – adopterad urkund angående den historia, hvaruti vår bleka skönhet varit hjeltinnan, innan hon ankom till staden.
Med denna ”urkund” skola vi börja.
Omkring 1780, eller dit bortåt, lefde i Stockholm en herreman benämd Zaar eller Sahr – hur namnet stafvades visste man ej.
Hans stånd, såväl som yrke, var okändt, eller voro båda delarna höljda i en viss slöja.
Emellertid kan antagas att han egt brist på såväl förmögenhet som moralitet och att han till karakteren varit en af dessa öfverdådiga andar, för hvilka ingenting under solen är heligt och för hvilka intet företag finnes nog äfventyrligt att ej kunna vågas.
Denne Zaar egde emellertid en klenod, som ingen rikedom kunde uppväga, nemligen en hustru, hvars like i skönhet ansågs tvifvelaktig att hitta.
Då Zaar gick ut på promenad med denna unga qvinna vid sin arm, hade han möda att på behörigt afstånd hålla alla de unga hofeleganter, som icke försmådde åberopa mannens bekantskap för att vinna en blick af den bländande hustrun, hvars ögon gåfvo ämne till minst tre elegier i veckan.
Men om hon var skön, uppburen, beundrad och besjungen, så var hon icke derföre i minsta grad anstucken af den franska ton och anda, som eljest vid denna tid från hofvet spridde sig ända in i de aflägsnaste landsorterna och födde hos qvinnerna i tankar, känslor och manér ett sjelfsvåld, hvilket illa doldes af det glesa flor, hvaruti blygsamheten och den ytliga stelheten skulle inhölja dem.
Ett sedligt och flärdlöst hof, likasom ett motsatt, verkar genom exemplets makt vida mer i den mest bortkomna vrå af riket än till och med på närmare håll, ty ju längre sinnena äro skilda från den högre sferen, desto starkare tjuskraft och farligare lockelse utöfvar den.
Fru Maria Zaar, född Aronsson, ansågs lika felfri till hjerta, karakter och seder som hon var felfri till det yttre.
Men hon dref icke blygsamheten till den gräns, der pjåkeriet vidtager.
Hon visste att Gud begåfvat henne med den för qvinnan farligaste gåfvan: skönheten.
Hon visste att hon derigenom var sedd mera än hon ville blifva det, och derjemte visste hon, det allra vådligaste, att hennes mans fåfänga smektes af äran att finna sig eftersökt af så förnäma herrar.
På denna sanning gaf han de otvetydigaste bevis derigenom att han sjelf hemförde till den eljest så anspråkslösa aftoncirkel, som stundom samlades i det äkta parets tarfliga förmak, åtskilliga gäster, hvilka icke syntes ha ringaste samband med den öfriga delen af societén och af denna också betraktades såsom ett helt och hållet obehörigt kontraband, insmugladt till föga heder för värden.
Den unga värdinnan befann sig härvid i en högligen kinkig ställning, hvilken erfordrade all den takt, som naturen sjelf förlänat henne.
Född och uppfostrad i en enkel borgerlig krets, der gudsfruktan och ärbarhet varit hennes första och bästa lärmästare, hade hon vid ett ovanligt tidigt inträde i äktenskapet – hvaruti kärleken icke synes haft någon del – tagit dessa båda säkra vägledare till stöd för sin lefnad, och hitintills hade de ej svikit henne.
Men nu måste hon derjemte anlita de resurser, som legat förborgade i hennes väsende, nemligen en fin och säker observationsförmåga och en fast, ehuru alltid mild kraft.
Under de ofvan anförda sällskapsaftnarne märkte den unga qvinnan sin tredubbla fara: mannens uppsåtliga likgiltighet, umgängeskretsens spanande argusögon och de främmande herrarnes utsökta galanteri.
Hon var, så att säga, anfallen ifrån tre håll och kände sig i en oupphörlig ångest öfver att ej kunna hålla sig skottfri från alla sidor.
De förnäma kavaljererna funno troligen något pikant i att sålunda kunna etablera sig på krigsfot inom en liten beqväm terräng på bourgeoisiens område.
Men skärmytslingarne utmärkte sig genom en obeskriflig delikatess å fiendens sida: man ville hvarken oroa eller attackera.
Man sökte endast genom parlamentering och de mest diplomatiskt fina och smickrande konstgrepp bringa sakerna derhän att ett stillestånd blef proklameradt.
Ett stillestånd medförer något så förledande.
I säkerheten deraf, i skyddet derunder blifva fienderna ömsesidigt förtroliga.
Det är ju en så kort, en så betydelselös länk emellan tvänne krigiska punkter.
Dessutom har man haft mer än ett exempel på att kapitulationer blifvit följden af ett klokt användt stillestånd.
Den sköna Maria, hvars hjerta utgjorde den belägrade fästningen, emottog snäft det utsöktaste smicker, de sinnrikaste liknelser.
Denna hyllning, ehuru icke på något sätt egentligen sårande, hade dock tyvärr ingenting beslägtadt med den allvarsamma aktning, hvartill hon såsom blott och bart hustru och värdinna var berättigad.
Sårad häraf, insvepte hon sig i en kall värdighet och tvang sålunda tillbaka all denna glimrande grannlåt, som i alla former uppsökte henne.
En afton, efter sällskapets bortgång, beklagade hon sig för första gången för sin man och lät honom förstå att han handlat orätt, då han i deras tarfliga krets infört menniskor, som aldrig bort komma dit.
Med råhet hade han då svarat:
”Hvad är det der för ett tillgjordt pryderi!
En annan hustru skulle veta tacka för det hon slipper sitta och gäspa vid gamla tanters och föråldrade herrars fadda pjoller.”
”Emellertid”, återtog hon, ”är jag mera nöjd och van vid den förströelsen, och ifall du tillåter ...”
”Jag tillåter ingen att kritisera mina åtgärder i hvad det vara månde – och hvem helst som behagar mig, bjuder jag.
Må det vara sagdt en gång för alla.”