Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Baronen hade fått höra, att kapellanen Ortmans fosterbarn var skönt.
Denna omständighet i förening med det intressanta äfventyrarlif hon haft att genomgå och hvarom baronen äfven hört glunkas, verkade inom honom en lust att få se denna Stella.
En dag sade han till Harald:
– Magistern har så ofta varit hos pastor Ortman och han har ännu ingen gång varit här.
Har han någonting emot mig, så kunde han ju ändå för magisterns skull ta modet på sig och göra oss den äran.
Baronen gissade nog rätt, att kapellanen Ortman icke kunde rätt med honom, och att det var blott derföre, som Ortman icke infunnit sig.
Baronen smålog sardoniskt och bet på sin underläpp, men då Harald icke genast svarade, fortfor han:
– Kan han icke på ett par timmar lösrycka sig från sin ämabla skyddsling och lemna henne i den gamla hushållerskans händer.
– Å ja, hvarföre kunde han inte det göra – svarade Harald, som icke ville motsäga baronen.
Denne, som emellertid nu gerna blifvit motsagd, gentog vidare:
– Men om pastor Ortman verkligen tycker, att den gamla obildade qvinnans sällskap under en tid af en eftermiddag eller så blefve menligt för ...
– Jag tror ej, att pastor Ortman tycker så – inföll Harald.
Liksom han icke hört dessa Haralds ord, fortfor baronen:
– För hans pupill, till hvars bildande han såsom fosterfar med skäl anser hvarje timme och minut vigtig och böra väl användas, så ... går det ej an att han hemtar henne med sig.
Vågar han inte det?
Då Harald härvid såg baronen lugnt i ögat och dröjde med svaret, återtog denne:
– Kanske tycker pastor
Ortman att en icke tillräckligt lång tid förflutit, sedan hennes första nattvardsgång.
– Jag tror ej Pastor Ortman tycker så – inföll Harald – det går väl ej an att bli eremit för det – tillade han nästan lättsinnigt, liksom han anat, hvad baronen ämnat säga och snartsagdt talat ur dennes själ.
– Eller kanske tycker han, att hon ännu är för litet inkommen i det konventionella lifvets former.
Men sådana naturbarn taga sig ofta bättre ut, än vi, vanligt folk, – som göra allt efter mamma och pappa och andra mönster.
Sticka de någon gång lite tvärt af, så blifva de derigenom så mycket pikantare och än mera intressanta.
Men kanske herr magistern af allt detta tror, att jag är mera mån om hennes hitkomst, än om Pastor Ortmans?
Då baronen stadnade just här och med en sådan fråga, och dertill sagt detta jag med ett visst eftertryck gick Harald så långt, för långt i finhet: han nästan trodde, att baronen, liksom Harald nyss försatt sig i baronens läge, nu försatt sig i hans, Haralds läge och derifrån såg sakerna.
Han begick nu ett misstag och svarade:
– Ja, jag måste medge, att Ortmans fosterbarn, att Stella är för mig af mycket värde.
Baronen inföll halft uppriktigt:
– Jag tackar herr magistern, som genom en sådan sjelfuppoffring befriade mig från tron på magisterns misstankar, om sådana funnos till.
Men – fortfor han och antog, efter den ralljanta, en annan min, som bättre egnade sig för tillfället – en sak har jag så när förgätit att vidröra.
Min dotter Irene har ju så fäst sig vid denna leksyster, att äfven för hennes skuld är hon välkommen.
Magistern är nu så god och helsar pastor Ortman ifrån mig och ber honom vara god och komma, samt framför allt taga sin pupill med sig.
Vid dessa sista ord blef baronens min åter skälmsk liksom han verkligen menat, att han kunde bry Harald, såvida denne gifvit ett halft hugg på sig.
Med detta baronens menande var
Harald rätt belåten och den gamle och den unge mannens samtal, i hvilket de båda sökt öfverlista hvarandra, slutades till ömsesidig belåtenhet.
Harald tänkte på Irenes nöje, baronen tänkte mest på sitt eget.
Visst hade äfven
Harald några mera sjelfviska tankar, men som dessa voro mindre klara och afgjorda, till och med fullkomligen chaotiska, så är det svårt att utlägga dem, nu åtminstone.
Harald utförde baronens uppdrag med den påföljd, att Eriks betänkligheter beträffande Stella försvunno, och han beslöt sig till att jemte henne göra en visit på Ristilä.
Stella sjelf vidkommer, så var hon visst litet rädd för det gråa slottet, men hon kände äfven dit en hemlig dragningskraft.
Det var en vacker höstdag, hvarföre Erik och Stella till fots gåfvo sig af, för att göra en visit, som verkligen var den första sådana för Stella.
Under vägen samtalade de ifrigt och lifligt såsom de vanligen plägade; den ena frimodigt frågande, den andra mildt svarande, och stundom blef den svarande frågande och tvertom.
Men när de kommo närmare Ristilä, förgick lusten för Stella att fråga, och Erik hade då icke heller lust att svara, eller fråga eller säga någonting alls.
När de kommit in i parken, sade dock efter en flere minuters tystnad
Stella:
– Såsom Erik kanske väl märkte, så kändes mig så underligt till mods, när jag såg den der stenbyggningen komma allt närmare.
Men nu när hon är helt nära och vi redan äro i dess park, nu börjar jag hastigt finna mig så bekant.
Jag kan säga, att Stella inte mera är alls rädd.
– Det är såsom med en fara.
När hon ännu är längre borta och dess rätta beskaffenhet är oss okänd eller blott anad, frukta vi mera, än då hon kommit oss närmare och vi fått en tydlig föreställning derom.
– Jag förstår nog att Erik talar i liknelser.
Eller ... aldrig kan Erik mena, att här är någon fara?
Med en viss ängslan såg hon upp till sin vän, hvilken fängslad af denna blick, glömde att svara.
Men ett svar var äfven onödigt, ty der kommer – Irene emot dem, och hennes väsende var såsom ett lugnande svar på Stellas ängsligt frågande blick.
Och glömsk af all fruktan sprang
Stella fram, tog hennes händer i sina och omfamnade henne.
Under allt detta hade Irene kysst Stella på halsen, men då denna kyss ingen belöning gaf, hittade de på att kyssa hvarandra på munnen.
Man hör ofta nämnas, att den eller den flickan då eller då hade sin vackra dag.
Om nu någonting sådant som en klädning af en viss färg o. s. v. kan verka en sådan beau jour, så mycket mera förhoppningar och ljufva sinnesrörelser.
Har du t. ex. någongång under en dans med en vacker flicka funnit henne vackrare än nånsin, så har det väl kommit deraf, att du varit älskad.
Det var denna dag onsdag och Irene hade haft den kära musiktimmen.
Således hade
Irene nu sin vackra dag.
Hade Erik nu varit en opartisk betraktare, så hade han kommit i bryderi, åt hvilkendera han skulle tillerkänna skönhetens pris.
– Vet Irene, jag blef hastigt så illa till mods här i denna dystra park, men straxt jag såg Irene, så blåste allt sådant bort.
Hvad det var roligt att du mötte oss.
Huru råkade du komma hit just nu?
– Jag var beredd på, att j skullen komma; jag hörde det i middags af Ha ... af magister Thalberg.
Derföre satt jag här i bersån och väntade.
– Det der är säkert din egen berså, och du är der ofta.
Erik skola vi gå att sitta dit på en stund.
Visst skulle det varit rättare att först bege sig upp och helsa på baronen, men Erik kunde ju ej neka Stella en så oskyldig bön.
Visst hade det äfven varit rättare af Irene, och artigare, att obligera sitt fremmande att stiga upp, men nu dröjde hon så gerna med sina vänner i bersån.
Det var en sorts instinkt, som gjorde henne skygg för att visa sin far för Stella, och Stella för honom.
Eller väntade hon, att Harald, likasom hon, skulle komma i parken för att möta dem han visste skulle komma.
Inträffade detta, så kunde ju de på fyra man hand först ha några trefliga minuter i bersån, innan de gåfvo sig åstad till den högtidliga och stela salongen.
Men ingen Harald hördes af och det var Erik, som påminnte om att man redan suttit här en tredjedels timme och att det således började bli tid att visa sig för värden på stället.
Man gaf sig således af.
Då Stella gick uppför trapporna blef hon helt blek och darrade märkbart.
– Ack hvad jag mår illa – sade hon – låt oss litet stadna här.
Se jag darrar.
Erik och Irene betraktade henne med en öm förundran och med lifligt deltagande.
Stella hemtade sig dock snart smålog och sade:
– Det är första gången Stella gör en visit; hvad är det under om jag darrar.
Derpå sprang hon lätt och obesväradt uppföre de öfriga trappstegen och man kom i salongen.
Baronen var icke der, men ljuden af steg förde honom snart ifrån sina rum till salongen.
Eriks helsning besvarade han ganska artigt, men då Erik tog Stella i sin hand, för att presentera sin pupill för baronen, ... då skulle man sett, huru baronen tog sig ut.
Han bleknade och hans rörelser blefvo nästan spasmodiska.
Skulle icke Erik varit så betagen af förvåning, så hade visst baronen förefallit honom såsom en ertappad brottsling.
Stella hade bleknat och darrat utanför, innan hon såg baronen; nu var Stella lugn och icke blek mera.
Det var nu baronens tur att blekna och darra.
– Förlåt mitt herrskap – sade baronen, sedan han förmått göra sig lös ifrån de magiska band, som i tio à tjugu sekunder fängslat honom – pastor Ortmans pupills, mamsell Stellas ... är icke namnet så ... ja mamsell Stellas utseende påminner mig så lifligt om en barndomsvän, som var mig så kär, ack alltför kär ....
Jag har i allmänhet den svagheten, uppkommen kanske af en alltför liflig fantasi, att rätt ofta finna likhet emellan folk, som jag första gången ser, och någon kär afliden.
Magister Thalberg, hvilken beklagligen icke är här för att bestyrka min utsago, minnes nog, huru frapperad jag blef, då jag första gången såg honom.
Så som nu blef jag det dock icke.
Irene minndes nog, huru frapperade både hennes far och v.
Nit blefvo öfver Haralds utseende, men hon måste dock äfven medge, att så som nu blef baronen det dock icke då.
Denna svaghet, som baronen sin sak till styrka nämnde, hade dock Irene aldrig förr varit vittne till än vid Haralds och Stellas uppträdande inför fadren.
Och denne tycktes ändå omtala den såsom helt vanlig.
Irene förstod icke detta.
Baronen svängde nu med en särdeles skicklighet och en takt bättre, än hvad man af det föregående kunnat vänta, samtalet på andra ämnen.
Han och Ortman voro snart inne på talet om landtbruk, den förstörda grödan m. m.
Men sedan Harald kommit ner, dröjde det ej länge, innan baronen lemnade rummet.
Han gjorde först några slag i blomsterparterren, hvilken var framför salongens fönster, så att man innifrån ganska väl kunde se, huru baronen afbröt en och annan välluktande blomma, huru han tillochmed nedlät sig att plocka bort några ogrässtånd, huru han höll öga på om mellanrummen mellan vissa spjälar i staketet voro så stora, att grisarna kunde tränga sig in.
När han såg, att så icke var fallet, utan grisarne, ledsna vid de fruktlösa försöken, drogo sina näsvisa hufvud tillbaka, tycktes baronen lugnad och drog sig ifrån blomsterparterren.
Men sedan gick han med sakta steg upp till v.
Nits kammare.
Denne hade just börjat dricka sin toddi.
Baronens ögon gnistrade, då han sade:
– Det är inte ofta, som jag gör dig den äran och stiger upp till din ovårdiga, illaluktande kammare.
Du vet af gammalt, att det icke är godt å färde, min käre Seth.
– Så säg ut då fort, hvad f-n det kan vara.
– Vill du nu gå ned och se på Ortmans fosterdotter.
Men ett säger jag dig: håll kontenancen, förlora icke din goda min, om hon förmycket skulle likna vår underjordiska bekantskap ...
Du stirrar på mig, hvad tjenar det till.
Tag dig en duktig klunk och ge dig åstad.
Nit blef litet alterererad och tycktes icke ha stor lust att gå ned.
Men efter en förnyad uppmaning af baronen och efter en förnyad duktig klunk tog han modet på sig.
– Aflägsna dig derifrån, så fort sig göra låter, det vill säga icke tvärt, och kom sedan hit upp åter.
Jag skall vänta här så länge.
Lycka till nu.
Sedan v.
Nit dernere gjort sin honnör, (hvarvid han visst icke blef så altererad, såsom baronen, troligen emedan v.
Nit var beredd på det värsta och dessutom hade fått godt kurasje genom de på hvarandra följande väldiga klunkarne) och pratat eller konverserat der några minuter, kom han åter upp till sin kammare och betraktades till en början med en genomträngande blick af baronen.
– Nå menniska, hvad säger du om denna likhet?
– Hvad kan jag annat säga, än att det är en likhet.
Stor nog, kunde ock vara större.
– Du skall inte blanda bort korten för mig, min käre Ptolemæus Seth v.
Nit; jag säger dig, att denna likhet är så stor, som likhet nånsin kan vara.
Och än större.
Just så såg hon ut i sin ungdom.
– Nå än sedan; hvad vill du med allt detta?
– Jag vill säga dig min tanke: du har bedragit mig.
– Och det slutar du af denna likhet?
– Vore det underligt.
Du minns, att jag redan af informatorns likhet med mannen var på väg att misstänka dig, men då jag öfvervägde, att slumpen aldrig kunnat spela sitt spel så skickligt, som fordrats för att i detta fall gäcka en menniskas beräkningar, lät jag den misstanken fara.
Mannens likhet med mannen är heller icke så stor, såsom qvinnans med qvinnan; du vet hvilka jag menar.
Ja, den likhet Stella har med den lefvande döda är så stor, att, fast jag inga bevis äger, så tror jag ändå, att du bedragit mig.
– Och då du inga bevis har, så tror du orätt.
– Aha, min man, jag har dig fast.
Du tar saken genast från en alfvarsam sida; du slår icke saken bort med ralljeri.
– Jag tycker du menar för alfvarsamt, för att jag skulle begagna ralljeri.
Under alla dessa svar var v.
Nits ton sväfvande, osäker och bäfvande.
Men då baronen med vildhet tog honom i kragen, skakade om honom och sade: – du är skyldig; svarade v.
Nit med mera lugn än förut: – oskyldig menar du.
– Vi skola icke disputera om tomma ord – sade baronen, släppande v.
Nits rockkrage – jag säger blott, att du bedragit mig.
– Väl vore om jag så gjort, – sade v.
Nit – men – tillade han dröjande – jag har icke bedragit dig.
– O att jag skulle dröja en hel månad borta då.
Dock det hade sina skäl, men att jag efter denna månads förlopp skulle tro, att barnet blifvit oigenkännligt!
Det var vinter då; derpå tänkte jag icke, att kölden länge bevarar dragen.
Jag hade kunnat taga barnet ifrån kistan och presentera det för dig och sagt: du bedrog mig.
Bättre än allt hade dock varit, att jag icke litat på dig, du fege och grubblande samvetskarl, som är för dålig att vara god och för kraftlös att vara en skurk.
Under dessa ord, hvilkas förra del han talte liksom till sig sjelf, steg baronens pathos altmera så att han vid de sista orden snartsagdt dödade v.
Nit med de hemska, vilda och forskande ögonen.
Denne svarade med sin för tillfället möjligast lugna fattning:
– Men jag säger dig, bäste Arvid, att du ser idel fantomer.
– Fantomer, och ändå vederlägger sjelfva din osäkra röst en sådan hypothes.
Du kan ju inte ens se mig ärligt i ögonen.
Nej, du blödhjertade kruka, du räddade barnet, du bytte det bort emot ett dödt, är det icke så?
– Nej visst inte; denna olycksaliga likhet missleder dig.
Liksom baronen icke lyssnat till dessa mellanord, liksom han redan varit säker på saken, fortfor han:
– Och hvilken tror du skillnaden vara på följderna af hvad jag ville du skulle göra och följderna af hvad du verkligen gjorde.
Derom skall jag upplysa dig.
Hade du lydt mig och låtit den välgörande syran verka, så hade barnet farit all verldens väg och blifvit saligt – härvid smågrinade baronen ironiskt – och för att komina till hufvudsaken, vi hade varit säkra, jag och således äfven du, ty du står och faller med mig.
Nu deremot, då du icke lydde mig utan din egen dumhet, kanske ditt goda hjerta, nu lefver barnet ... en skön syn, för att kanske fordra oss till räkenskap och bringa oss i förderf.
Ty de sammanstötande händelserna och bevisen kunna vara mångahanda.
Då du gjorde din sköna gerning, mindes du säkert icke berättelsen om Oedipus, om Cyrus och flera andra barn, hvilka man lemnat att dödas men hvilka, till följe af de dertill utsedde verktygens barmhertighet bortbyttes eller förskonades, för att framdeles hämnas och stifta ondt tillbaka emot dem, som hade bestämt dem till döden.
Du tänkte icke på sådana fall, men jag minnes dem och inser deras möjlighet.
– Och du tror verkeligen, att sådana historier behöfva tillämpas här?
Den du menar gick i sanning all verldens väg – sade v.
Nit och var tillochmed säker om sin sak.
– Du är icke skurk en gång, utan två; först åtog du dig en sak, som du ansåg dålig, och sedan bröt du detta löfte.
Nit tänkte, att den som bryter ett löfte om att begå ett brott, handlar rätt och är knappt en enkel skurk.
Han tänkte så, men vågade icke säga ut en sådan tanke.
Baronen fortfor:
– Hvarken vill jag vidare söka öfverbevisa dig eller höra dina motskäl.
Jag anser såsom säkert, att du bedragit mig.
Men nu måste du underkasta dig min vilje.
Du skall i natt emellan tolf och ett utstyrd i din galadrägt göra en sakta påhelsning i det rum, der Stella ligger.
Barometern har fallit betydligt; det duggar redan litet och snart ha vi oväder; jag skall draga försorg om att vårt fremmande blir qvar öfver natten och jag skall ställa så till, att hon kommer att ligga i rummet med lönndörren, hvilket äfven är det naturligaste för henne att logera uti.
Den lilla dörren, hvilken jag bett magistern här midtemot alltid tillsluta, för att förekomma dina sömnvandringar, skall jag sjelf öppna sedan denne gått till hvila.
Sedan kommer du in till mitt rum och tar af mig en pensel, doppad i någonting som icke dödar hastigt, men långsamt och säkert; med penseln drar du ett ömt drag öfver flickans vackra läppar och sedan aflägsnar du dig, såsom du kommit.
Skulle emot förmodan hända, att hon vore vaken och såge dig, så skall hon antingen förstummas af skräck, så att du i godan ro kan utföra ditt uppdrag eller ock skriker hon till, hvarpå du visserligen med oförrättadt ärende måste draga dig tillbaka, men dock utan fara, ty hon anser dig såsom ett nattligt spöke.
Din belöning, om du lyckas, blir det största af de hemman, som underlyda Ristilä.
Då v.
Nit icke straxt svarade utan ämnade föra handen till glaset, hejdades han af baronen.
– Nej, min kära man, det der låter du nu bli; på sådant sätt kunde allt misslyckas.
– Ja, jag förstår att du är den största djefvul bland skurkar.
På grund af lösa misstankar, uppkomna af en viss likhet, vill du mörda denna unga och oskyldiga qvinna.
Och för att icke på något vis blottställa dig sjelf, väljer du mig till verktyg.
Men jag åtager mig det icke.
– Då blir du ifrån denna dag en tiggare.
– Blir jag en tiggare, så är fängelset icke långt borta för dig.
Med mig kan det då redan vara detsamma.
– Dina bekännelser och bevis kunna räcka till blott att bringa dig i fängelse.
Mig icke.
Du antar således tillbudet?
Nit svarade icke; han tycktes besinna sig.
Men i ett ögonblick, då baronen vände bort hufvudet, grep han sakta i rummflaskan och innan baronen hejdade honom och ryckte flaskan från hans mun, hade v.
Nit hunnit taga en förfärlig satts af den berusande drycken.
Baronen blef så häpen, att han till en början kunde säga ingenting. v.
Nit på hvilken sattsen utöfvade sin tillbörliga verkan, utfor med en röst, som helt och hållet var på väg att stadna i gommen:
– Nu kan jag inte åtaga mig någonting mera, om än jag ville.
Förstår herr baron?
Baronen fann, att v.
Nit verkligen var eller blefve alltför drucken för att kunna uträtta någonting af hvad baronen ville.
Men beräknande, att han möjligen icke var alltför drucken för att blifva baronen hinderlig genom att sqvallra ur skolan, utsända varningar o. s. v. tog baronen flaskan, satte den till v.
Nits mun och sade:
– Ja jag finner, att du är oduglig för ändamålet.
Så må du då dricka ut hvad som återstår på flaskans botten.
Jag förmodar, att den rena och obemängda drycken vid andra klunken skall smaka dig än bättre, än vid den förra.
– Såsom sagdt – stammade v.
Nit nästan obegripligt – den förra klunken tog jag för ändamålet ... inte för ditt ändamål hm hm u u u ... utan för det verkligen goda ändam ... ålet.
Denna dricker jag för att det smakar, sm ... akar mig rätt väl.
Snart somnade v.
Nit in tungt som en sten.
När baronen såg honom så, mumlade han:
– Nu är du oskadlig för den ena som den andra.
Sof sött!
Åter gick han i blomsterparterren, bröt en af den sena höstens blommor och sade till sig sjelf:
– Denna skall jag ge åt Stella.
Det hade väl lämpat sig än bättre till den förra planen, men kan icke heller skada vid denna.
Dugget, som redan förstärkt sig till regn, påminnte honom om att åter gå se på sitt fremmande.
Baronens närvaro hade på de fyra vännerna verkat obehagligt.
När han således gick bort, föll det såsom en tyngd ifrån deras bröst.
Harald och Irene sjöngo en duett.
Erik och Stella sutto vid hvarandra, båda lika hänförda af den vackra musikens vackra föredrag.
Omedvetet tryckte Stella Eriks hand!
Hvad Erik var lycklig då!
Och ändå tryckte han icke Stellas hand tillbaka.
Sedan sången upphört, sade Stella:
– Förr i verlden ...
Erik vet ... så kunde Stella knäppa litet på gitarr och det är det enda, som jag minnes med nöje.
Vill Erik skaffa mig en sådan?
Tonerna för sig låta icke så bra som tonerna på det der, men i harmoni så äro de nästan lika så bra, och med sång dertill äro de nästan alldeles lika så bra, fast de klinga litet mera melankoliskt.
Erik, som visserligen var en stor älskare af musik, fast han icke utöfvade denna konst, hade härtills med Stella aldrig kommit i samspråk derom.
Nu blef han rätt varm i hågen, när han föreställde sig Stella sjungande med ackompanjemang af en gitarrs glaslikt klingande, milda toner.
Han lofvade således att åt Stella «skaffa en sådan.»
Och hade det varit någonting ännu onödigare, så hade han knappt kunnat neka, när Stella bad.
– Harald skall lära både Erik och mig att sjunga, och när Harald och Irene komma till oss, så skola vi sjunga för dem, liksom de nu sjungit för oss.
Och de skola tacka oss och intet skratta åt vår sång.
Hvad det fägnade Harald, att Stella ville att den som skulle sjunga med henne blefve Erik.
Han visste knappt hvarföre han fägnade sig deråt, men nog af, han vardt glad.
Erik smålog och vardt äfven glad.
Irene föreslog att man skulle göra ett slag i parken, men o ve; man märkte, hvad man icke förr märkt, att himlen var öfverdragen med fula moln och att det regnade redan.
Man var således tvungen att stadna inne och afvakta det möjliga upphörandet af regnet.
Erik hade dessutom låtit narra sig af det vackra vädret och icke derhemma tillsagt om att efterskickas, i händelse vädret blefve missgynnande.
Att af baronen begära häst gick han så mycket mindre in på, som han visste, att baronen var en af de ledaste hästgråtare.
När baronen inträdde och i egen hög person proponerade om att hans rara fremmande skulle stadna qvar öfver natten; hade således hvarken han eller Stella någonting deremot.
Det återstående af aftonen förflöt ganska angenämt.
Baronen var så artig, tillochmed underhållande, att hans närvaro icke mera var såsom en tyngd.
Stella blef icke allenast god vän med Ulla och Knut utan och med Alexis, hvilken fjortonåring, i likhet med alla halfvuxna gossar, i allmänhet var rätt blyg för unga fruntimmer.
Hon förhöll sig så gladt och obesväradt, som hon alldeles icke vetat af något afstånd, någon skillnad emellan hennes dunkla börd och dessa barns klara anor.
Och säkert är, att hon icke minndes något sådant.
Sjelfva baronen tycktes intagen af Stella och sökte obligera henne med den blomma han nyligen brutit.
Härvid bar sig Stella icke så alldeles ledigt åt; hon kastade tillochmed först en frågande blick på Erik, innan hon tog emot blomman.
Då sade baronen:
– Det vackra barnet må väl aldrig frukta mig heller.
Huru är det mamsell Stella?
– Å nej, inte just.
– Det var «inte just» en stor komplimang – sade baronen småskrattande och började tala med Erik.
Efter supén begåfvo sig Erik och Harald upp till vindskammaren.
Baronen hade förmodat, att pastor Ortman bäst skulle trifvas der, såsom också var fallet.
– Ser du Erik, hvad jag har här – sade Harald och framtog en låda med en gitarr uti.
– Stella gissade således rätt, att du äfven kännde detta instrument.
Du menar då, att Stella får låna denna till en början.
– Ja, men på obestämd tid – smålog Harald.
Erik förstod honom och nickade jakande.
Vid samma tid bortpratade flickorna aftonens sista timmar.
Stundom deltog äfven i samtalet fru Orrberg, hvars rum gränsade till Irenes och alltid på aftonstunderne efter supén – de enda tider hon hade ledigt – plägade lätta sitt af hushållsbråk och näsvisa pigor uttröttade sinne med att för Irene utbreda sig dels öfver dessa, dels öfver tiderna i hennes ungdom, dels också öfver andra intressantare ämnen, ty fru Orrberg var icke alldeles obeläst och plägade ännu söndagseftermiddagarna läsa romaner, fast hon icke medhann särdeles många sidor i gången, så att en enda roman kunde räcka omtrent ett år eller så.