Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den gamla skrek högt af förskräckelse, trefvade i mörkret efter svafvelstickorna och strök med darrande händer eld.
Den blåa lågan, som tog sig så långsamt, skrämde henne ytterligare, och hon kunde knapt tända lampan.
Just som hon hunnit få ljus, hördes steg i förstugan.
Hon släckte hastigt lampan, utan att göra sig reda för orsaken, och satt stilla i mörkret, medan hennes glesa tänder slogo emot hvarandra af kyla och förskräckelse.
Söderberg kom in och kastade med ett brak veden framför huggkubben, som var inburen i stugan.
– Hvarför släckte du lampan? sade han.
Han var våt på rocken och tog af den, under det att han stampade snön af stöflarna nere vid dörren.
Hon svarade icke, satt bara stilla och försökte öfvervinna den skakning, i hvilken hennes fruktan försatt henne.
– Det var en märkvärdig gumma, började Söderberg, men han afbröt genast sig själf med ett tonfall, som om han velat lägga band på sig.
Efter en stund röt han barskt till:
– Tänd lampan, så man kan se.
Hon lydde mekaniskt.
Men hela hennes kropp skälfde, och hon kunde inte själf begripa, hvarför hon var så rädd.
– Du dröjde så länge, mumlade hon.
Det är så ledt att sitta ensam.
– Dröjde länge! svarade Söderberg vresigt.
Tror du, det går så lätt att hämta in ve’n, när det ligger alnshögt med snö öfver.
Och så sätter du dig och tänder lampan mol ensam, när du inte har nå’n nytta af’en.
Och när du hör, att jag kommer, så släcker du’n, för att inte jag ska’ veta af’et.
Hans röst fick en anstrykning af predikant, och medan han talade, lade han ett vedträ på kubben.
– Si, det är den gamla lögnen, som sitter djupt i människans hjärta, sade han.
Det är Satanas, Djäfvulen och den gamla Ormen, som är lögnens fader.
Han uttalade orden med en skarp betoning, som om han hade lugnat sig med en ed.
– Kvinnan skall icke ljuga inför sin man.
Förty mannen är kvinnans hufvud, liksom Kristus är församlingens.
Men du bedrog mig, när du tände på lampan.
Och du ljög i ditt hjärta, när du släckte henne för att bedraga mig.
Stina hade emellertid lugnat sig.
Hon kände till Söderberg, när han kom i predikotagena, som hon kallade det.
Och hon skulle just till att svara.
Men när Söderberg märkte det, steg en mörk rodnad upp öfver hans bruna ansigte.
Predikotonen försvann hastigt.
– Tyst käring, röt han med dundrande stämma, och han klöf vedträdet, som låg på kubben framför honom, så att de båda halfvorna hoppade omkring i rummet.
Och sedan fortfor han att hugga med vredens kraft, utan att säga ett ord.
Han höll tänderna hopbitna och såg stint på sitt arbete.
Men gumman plockade sakta upp vedpinnarna, blåste eld i spiseln och släckte lampan.
Och hela kvällen förgick, utan att någon talade, medan vinden hela tiden dref snön emot rutan, och röken slog in för den starka blåsten.
Morgonen kom kall och mörk som de föregående.
Elden hade slocknat i spiseln, och i bädden kröpo de båda gamla intill hvarandra för att hålla värmen bättre.
Söderberg låg vaken en stund, i tanke att hustrun skulle stiga upp för att göra upp eld.
Men när hon inte rörde sig, steg han saktmodigt upp, i minnet af gårdagens uppträde obenägen att börja ett nytt, drog hastigt på sig kläderna och gick fram till spiseln för att göra upp eld.
Han tände stickorna, lade veden öfver dem och gaf sig till att blåsa på elden.
Pinnarna voro sura, från skorstenen drog det, så att stickorna blåstes ut, och han måste försöka flere gånger, innan han lyckades att få eld.
Söderberg blef otålig.
»Det var märkvärdigt!» mumlade han för sig själf, och ett par gånger såg han bortåt bädden, där hustrun låg med ansigtet till hälften doldt under täcket.
Söderberg gick fram ett par gånger och såg på hustrun.
Men när hon inte rörde på sig, lät han henne sofva. »Dagen räcker nog till ändå», tänkte han.
I stället slog han vatten på kaffepannan, lade i litet friskt kaffe och satte pannan på elden.
Gick sedan fram till dörren och sköt på den för att känna efter, om den var mycket tung att få opp för snön, som fallit under natten.
Då hörde han från sängen ett klagande ljud, som gjorde honom eftertänksam.
– Är du sjuk? sade han och gick närmare.
– Jag tror det, ljöd det under täcket.
Jag har aldrig känt mig så förr.
Det är så underligt.
– Det är väl inte så farligt, svarade han.
Vänta, ska’ du få kaffe.
Men icke desto mindre kände Söderberg sig orolig.
Han blåste på elden, och hans otålighet var försvunnen, medan vattnet kokade upp.
Och när han fått det färdigt, bad han henne resa sig, så skulle han bära kaffet till henne.
– Det tjänar ingenting till, Söderberg, sade den gamla, och såg upp under täcket.
Jag är snart slut.
Jag tror inte, att jag lefver längre än till kvällen.
Därmed slöt hon ögonen igen och låg stilla, som om hon sagt, att hon ville sofva igen.
Söderberg böjde sig ned och såg på hustrun.
En känsla af försagdhet bemäktigade sig honom, så att han inte kunde svara.
Och någonting drog sig ihop i bröstet.
Aldrig hade han just tänkt synnerligen mycket öfver sina känslor för hustrun, kanske hade de häller inte varit så starka, men nu, när han skulle förlora henne, föreföll det honom lika besynnerligt, som om någon hade kommit och sagt honom, att han, som stod där frisk och sund, skulle dö själf.
Det föll honom aldrig in att tvifla på hustruns ord.
Hon brukade aldrig beklaga sig öfver kroppsliga smärtor.
Så långt han kunde minnas tillbaka, hade han aldrig sett henne ligga till sängs af någon sjukdom.
När han nu såg henne ligga där och hörde henne själf säga, att hon skulle dö, trodde han henne ögonblickligen, och han frågade icke vidare.
Det hade aldrig varit vanligt, att många vänliga ord växlades dem emellan.
Och han tänkte själf på, att han nu inte visste, hvad han skulle säga henne.
Hans fromhet, som var uppriktig, om också mindre djup, passade inte.
Att taga fram boken och läsa för henne var omöjligt.
I sin krafts dagar hade hon aldrig tyckt om det, och då var det väl inte värdt att plåga henne med det nu.
Det hjälpte inga undanflykter, och det fans ingen bot.
Det var helt enkelt det, att nu kom döden.
Men som han förstod, att hustrun kunde dö nu när som hälst, och han kanske skulle bli ensam med den döda, kom en plötslig skräck öfver honom.
Han gick sakta fram till sängen och stack handen under täcket för att känna efter, om hennes fötter voro kalla.
Anande hans tankar, sade hon, utan att röra på sig och utan att se upp:
– Än är det inte farligt.
Det vore väl bäst, du ginge efter nå’n, om du tror, du kan komma fram.
Det var en lättnad för Söderberg, att han slapp föreslå det själf.
–Nog kan jag komma fram, bara du törs ligga ensam, sade han.
– Jag är inte rädd, svarade den gamla.
– Är du inte rädd för att dö?
– Nej, jag är bara trött.
När gumman var frisk, brukade hon alltid vara rädd för döden, men det fins ett ord, som säger, att den, som skall dö, fruktar inte för döden.
Därför visste Söderberg också, att nu var det säkert, att hustrun skulle bli slut.
Och under tystnad gjorde han sig i ordning att gå.
Men när han var färdig, gick han ännu en gång fram till bädden, som om han ville säga något.
Han stod en stund tyst.
Det arbetade inom honom något, som icke kom fram, något af detta, som hvarje människa känner i lifvets mest sammanpressade ögonblick, och som aldrig blifvit uttaladt, så länge världen stått, och som vi kanske aldrig få ord att uttala.
Han stoppade bara täcket omkring henne och mumlade:
– Vill du inte ha kaffe?
Därmed gick han, och den sjuka låg ensam.
Dagern började göra rummet ljusare.
Och på spiseln sprakade brasan muntert.
Alt som dagern blef starkare, blef eldskenet mattare, och en kall, nykter färgton låg öfver rummet.
Den sjuka slog om en stund upp ögonen, förvånad öfver, att hon inte var rädd.
I går hade ensamheten förskräckt henne, och i dag kände hon ingenting.
Hon hade lefvat i sjuttio år, och hennes mesta tid hade upptagits af arbete.
Som sex års flicka hade hon fått börja hjälpa sin mor med att se efter de yngre syskonen.
När hon var fjorton, kom hon i tjänst, och när hon var nära trettio, blef hon bekant med Söderberg.
Det hade varit ett tungt arbete under alla åren, både när hon var barn, när hon var i tjänst hos andra, och sist när hon släpade för man och barn.
Det fans ingen känsla hos henne vare sig af fruktan eller ens af förundran.
Det var bara det, att nu var värket slutgånget, och uret skulle stanna.
Lifvet hade tröttat ut henne, så att kraften gått bort, som när ett gammalt träd står i skogen och vissnar på stammen.
Den stora hvilan kom och hon hade ingen motståndskraft emot den lika litet som en utarbetad människa, när kvällen kommer, har kraft eller lust att emotstå sömnen.
Det var bara en känsla, som kommit öfver henne alt starkare, sedan Söderberg gått.
Hon frös.
Och samlande sina krafter, klädde hon på sig några klädesplagg, slog täcket omkring sig och gick öfver golfvet fram till spiseln.
Där rörde hon om i veden, så att lågan brann klarare.
Sedan kröp hon opp i spiselvrån och makade sig så nära elden som möjligt.
Lutad mot muren, satt hon där stilla och väntade på att hon skulle frysa mindre.
Söderberg hade ett styft arbete för sig.
Han skulle gå till »byn», som låg en fjärdingsväg borta, och vägen gick genom skogen, där hvarje spår af den smala gångstigen var försvunnen, och där han fick arbeta sig fram genom snön, som räckte honom till midjan.
Där vinden hvirflat upp en drifva, måste han gräfva sig igenom med armarna.
Långsamt och försigtigt skred han framåt för att ej uttrötta sig i förtid.
Där skogen slöt nere vid gärdet, och slätten låg öppen för de nordliga vindarna, där visste han, att det värsta arbetet skulle börja, och därför gick han saktare genom skogen, plöjde sig fram fot för fot, noga följande vägens alla slingringar, hvilka han gått så ofta, när det var nermörkt i skogen, så att han nästan måst trefva sig fram, och endast instinkten och vanan kunde leda honom rätt.
Det var underligt ändå, hur hastigt det hade kommit med gumman.
Söderberg visste inte af, att hon kvällen förut i sin lätta påklädning stått ute i kölden.
Därför förstorades i hans inbillning själfva det gåtlika i dödens uppträdande, och med det anlag för grubbel, som låg i hans lynne, fann han något öfvernaturligt i, att det hade händt just nu, fast det kunde ha inträffat så många gånger förr, när ingenting inträffat.
Han kom att tänka på, hur många gånger han förr önskat gummans död eller åtminstone tänkt på det som en lättnad, ifall hon skulle gå bort.
Och nu skulle det komma, just nu, när hennes död var honom så svår att bära, när hon var omöjlig att ersätta.
Det låg ingen egentlig brutalitet i dessa tankar, så som de i lugn följd passerade hans hjärna.
Han bara vägde förhållanden och omständigheter mot hvarandra, och altsom han tänkte vidare på de få och enkla händelser, hvilka tillsammans utgjorde hans lif, kom han oupphörligt tillbaka till den tanken:
Det var ändå underligt, att hon skulle dö just nu!
När han första gången famnade henne, en midsommarnatt, medan ljudet från fiolerna trängde ända in i skogens ljusa sommarstillhet, då var han långt ifrån att tänka på något sådant som på giftermål.
Men när giftermålet sedan påtvang sig honom, då tog han det lätt och gladt.
Ty han var lefnadsmodig och ung, och det föll honom aldrig in, att han i fyrtio år skulle kunna gå och trampa på samma skär, där han först bygde sin stuga.
Han hade tur på fisket, pängarna flöto lätt in, och när Söderberg satt i båten, var han karl för att segla öskaret ut och in öfver suden i vildaste storm.
Om hon hade dött just då, skulle han inte ha gift sig så snart, och när han gjorde om det, skulle han ha gift sig med en rik bonddotter, som kunnat föra något med sig i boet.
Men åren gingo, och han blef fyrtio år.
Vid den tiden kände han en afvoghet emot den femtioårs gumman, vid hvilken han var fjättrad för hela lifvet, som om hon hade stulit hans ungdoms munterhet och och kraft.
När han kom drucken hem, som ofta hände, seglade han vildt för fulla segel i starkaste blåst.
Och när han kom i stugan, slog han både henne och barnen.
Om hon hade dött då?
Han skulle ha haft halfva lifvet kvar att lefva.
Men då blef han i stället rädd för sig själf, för alla de vilda tankar, som lågo honom i blodet, i synnerhet när han kom bort, där han träffade yngre kvinnor.
Och han blef läsare, skaffade sig andliga böcker, gick på möten och började tänka på sin själs frälsning.
Sedan blefvo hans tankar lugnare och hans lynne mera jämt.
Men förhållandet till hustrun blef på samma gång kallare.
Och trots fromheten märktes det ibland, att gamle Söderberg hade ett godt öga till flickorna.
När man förstod att taga honom på det rätta sättet, var Söderberg en god och välvillig man.
Och det var hans stolthet, att ingen kunde säga om honom, att han någonsin gjort någon människa orätt.
Sina hemliga tankar rår ingen för, och han kunde inte hjälpa, att han med en underlig blandning af skrämsel och bitterhet tänkte på, att hans hustru skulle dö just nu, när snön hade stängt dem inne midt i vintern, så som den aldrig gjort under hela hans långa lefnads tid, nu när han var gammal och skral och inte kunde ha så långt kvar att lefva, nu, när han behöfde henne bättre, än han förut gjort under hela sitt lif, nu, när han icke vann något på att mista henne.
Med den fattiges vana att noga beräkna förlust och vinst gjorde han i sina tankar nästan en kalkyl öfver, hur mycket hon kunde vara honom värd.
Och med alla dessa tankar blandade sig en underlig plågsam känsla, när han förestälde sig, hur hon kanske just nu låg och dog ensam hemma i stugan, så att när han kom hem, var elden släckt, och det låg ett lik i sängen.
Slätten öppnade sig, där skogen glesnade, och öfver den vida ytan hvälfde sig tunga moln.
Här hade vinden farit fram utan att ha skogens skyddande jättar att brottas med, och drifvorna lågo så höga, att Söderberg en stund satte sig i snön och väntade.
Det såg ut, som om ingen människa skulle kunna komma igenom dessa bärg af snö, hvilka i hårdnade massor sträckte sig framför honom, så långt han kunde se.
Men han bemannade sig och gick på.
När han hade arbetat sig fram ett stycke, stannade han igen.
Snön hade upphört att falla, och öfverst på himmelen syntes genom de täta molnen en ljus fläck, hvilken tycktes anstränga sig för att bli större.
Och genom den djupa tystnaden hördes plötsligt ett kort, skarpt skall.
Det kom ifrån byn och berättade, att det väntades främmande.
Söderberg var så utmattad, att han ovilkorligen hade börjat en bön.
Men det plötsliga ljudet, som påminde om, att människoboningar voro i närheten, väckte honom ur en domning, hvars fara han både kände och fruktade.
Och med ansträngande af alla sina krafter kröp han opp på toppen af en drifva.
Han stod ända till bröstet i snön och såg sig omkring.
Då upptäckte han strax till höger uppåt backen en lång sträcka, där snön låg lägre än på andra ställen.
Vinden hade rasande sopat ihop all den snö, den kunde föra med sig, stapplat upp den i hög på hög, men den hade därigenom också gjort höjderna lättare att passera.
Och åsen, där snön var lägre, sträckte sig ända fram mot byn, där det fans väg.
Inom en halftimma stod Söderberg på trappan, där rike Lars bodde och stampade af sig snön.
När han trädde in, var det folk i stugan, och karlarna höllo på att stärka sig mot kylan genom att dricka gök.
Lars själf satt öfverst vid bordet, röd i ansigtet och med fuktiga ögon, medan alla de andra skrattade åt någon rolighet, som blifvit sagd, innan Söderberg inträdde.
Vid den nya gästens ankomst blef det tyst i stugan.
Och Söderberg såg sig blygt omkring, förlägen öfver att komma och störa glädjen.
Det hörde till hans religion att aldrig smaka starka varor, och på värdens uppmaning tog han därför endast en kopp kaffe, som han tömde i små klunkar, medan han hälde kaffet på téfatet och oupphörligt blåste på den heta drycken.
När han druckit, tackade han allvarsamt, strök sig om munnen och stälde koppen ifrån sig.
– Hur har Söderberg tagit sig hit i ett så’nt väder? sade värden till sist för att säga något.
Söderberg såg sig omkring, hostade och sade slutligen:
– Gumman är sjuk.
Jag tror, det blir slut med henne innan kvällen.
Det blef en ängslig tystnad i rummet, som räckte så länge, att bondhustrun kom in från kammaren och frågade, hvad det var.
– Söderbergs kvinna håller på och dör, svarade Lars.
– Jag tänkte fråga, om inte nå’n skall kunna komma med mig hem, så jag inte vore så ensam, sade Söderberg efteråt.
Karlarna sågo på hvarandra.
Det var ingen, som hade lust med en sådan promenad.
Att man inte kunde låta Söderberg gå ensam hem, det visste alla.
Det skulle ha varit en skam.
Men den ena ville inte gå i vägen för den andra, och det var bättre att sitta i stugan och dricka gök än krafla genom drifvorna borta i skogen.
Karlarna sågo på hvarandra och undrade, hvem som skulle bli utsedd.
– Det är väl för svårt för nå’n af fruntimmerna, sade Söderberg slutligen.
Lars gick fram och talade en stund vid sin hustru.
De talade tyst och länge, och under hela tiden sutto de andra utan att se opp, skenbart sysselsatta med andra tankar.
Till sist vinkade Lars åt en liten satt karl med små, plirande ögon och stubbigt kindskägg, som satt vid bordet.
– Du får väl gå med, Johan, sade han.
Johan var bror till Lars i Byn.
Det var en liten orolig geschäftsman, som bodde än här och än där.
Han gjorde dagsvärken, handlade med får och lånade ut pängar på ränta.
Någon fast plats hade han aldrig kunnat behålla, och fast han icke var alldeles utblottad, kallade honom folk i motsats mot brodern för Fattig- Johan.
När han inte hade något annat för sig, var han van att få bo hos brodern, och det hade därför också blifvit en vana, att när något skulle uträttas, som låg utanför de vanliga sysslorna, eller som ingen annan hade lust med, så skickade man alltid Johan.
Fattig-Johan reste sig från stolen, lugn och resignerad, som om han hela tiden hade tänkt, att det ändå till sist skulle bli hans lott, och började göra sig i ordning för att ge sig af.
Han satte rock ofvanpå skinntröjan, såg efter, om det fans tobak i tobakspungen, och tog till sist ur ett hörn en plunta, som han stoppade i innanfickan.
– Vill inte Söderberg hvila sig litet först och ta en kopp kaffe till? frågade Lars.
Jo, kaffet ville han nog ha, men hvila sig tordes han inte.
Gumman kunde ligga och dö, medan han var borta, och det kunde han inte glömma i hela sitt lif, om det hände.
De hade ju lefvat ihop i öfver fyrtio år, och då var det väl inte för mycket, om han var hemma hos henne nu, när det gälde.
Lars’ hustru kom in igen, och hon gaf Söderberg rätt och tillade, att de skulle ge sig af med det samma, så att de kunde vara säkra på att komma hem, innan det blef mörkt.
Men nu kom det svåraste.
Döden har sina fordringar, men lifvet har också sina, och Söderberg hade ännu en sak på hjärtat, som det var nästan ännu värre att komma fram med.
Och det var, att han ville låna litet kaffe och olja.
Ty det såg smått ut med, att det de hade, kunde räcka.
Och så började han att tala om begrafningen.
Det var ju rakt omöjligt att veta, hur man skulle ställa med begrafningen, nu när snön låg så högt, så att en ensam karl knappt kunde ta sig fram öfver skogen.
Och därom voro alla ense.
Men så sade Lars, att det var inte värdt att tänka på begrafningen, förrän gumman var död.
Det kom man också öfverens om.
Och sedan hon hade funderat en stund och letat i gömmorna, kom gumman Lars fram med ett helt skålpund kaffe, och olja i en bleckkruka.
Hon bad
Söderberg hålla till godo.
Han behöfde inte betala igen det.
För när människan har sorg och svårigheter, måste andra vara hjälpsamma.
Och fast
Söderberg hade ledsamt att tänka på, kände han sig riktigt glad öfver det.
Ty fast andra dö, måste man ändå själf lefva.
Hemvägen var lättare.
De båda männen gingo under tystnad efter hvarandra i Söderbergs gamla spår.
När de kommo in i skogen, sade Söderberg:
– Kan undra, om gumman lefver?
– Det är inte godt att veta, svarade Fattig- Johan.
Men som om han tyckte, att han bort svara något mera tröstande, tillade han:
– Nog gör hon det alltid.
När Söderberg kom hem, slog han först noga af sig snön utanför och gick sedan in i stugan.
Han såg bortåt sängen, och han blef helt förvånad, när han fann den tom.
Han erfor en känsla, som af besviken väntan.
Kanske var det ändå ingenting farligt med hustrun?
Kanske var hon uppe igen och hade gått ut till kon för att inte vara ensam?
Det var besynnerligt ändå, tänkte Söderberg.
Men han hade så noga satt sig in i, att nu skulle hon dö, att han nästan kände detta nya uppslag som en tomhet.
Då hörde han en svag röst, hvilken skälfde som i frossa:
Är det du, Söderberg?
Han vände sig om och fick se hustrun, som satt uppkrupen i spiseln.
Hon lutade sig mot muren, och de bara fötterna, som hon höll mot elden, stucko fram under täcket, hvilket hon svept omkring sig.
Det gråa håret hängde i glesa stripor öfver ansigtet, som var gulaktigt blekt, och den hopfallna munnen skälfde, så att bristen på tänder syntes.
– Hvarför sitter du där? frågade han och nalkades henne med en känsla af fruktan, som om hon icke längre tillhört de lefvande.
Den gamla skakade i hela kroppen, innan hon kunde svara:
– Jag har frysit hela tiden, se’n du gick.
En känsla af medlidande grep honom, ungefär som när han en gång sett sin gamla jagthund blicka på sig, när hunden var orkeslös och skulle ledas till skogen för att skjutas.
– Det är bättre, om du kommer i säng, sade han.
Orkar du med att gå själf?
Hon bara skakade på hufvudet och mumlade ett tyst motstånd, med minen hos ett elakt barn, som icke vill höra på skäl, lutade hufvudet mot muren igen och slöt ögonen, medan hon instinktlikt sköt fötterna ännu närmare elden.
Då tog han henne på sina armar och bar henne som ett barn bort till sängen, lade henne ner och ordnade bädden omkring henne.
– Jag fryser så förfärligt, sade den gamla kvinnan och såg sig ängsligt omkring.
Tror du, att det är döden, Söderberg?
Han kände ännu en gång på hennes fötter och satte sig sedan tyst på stolen bredvid sängen.
– Tror du det? upprepade den sjuka envist.
– Det är det nog, svarade Söderberg, och utan att han tänkte därpå, blef det skumt för hans ögon, så att han måste torka dem.
Alla hans känslor från förmiddagen voro försvunna.
Han förnam bara dödens stora visshet, som ingen kan undgå, och som hvarje människa känner som ett hot mot sig själf, när hon möter den.
Nu satt han och tänkte på, att han ofta varit orättvis och hård mot gumman.
Och en plötslig lust vaknade hos honom att säga henne något, innan hon dog.
Han sökte i sitt minne efter hvad han läst om sådant.
Men prestens ord vid grafven var det enda, som rann honom i sinnet.
Dem kunde han utantill.
Ty han hade läst dem om och om igen, när han känt sig böra tänka på sitt syndiga lif och på evigheten, som kom efteråt.
Men han kunde inte komma sig för med att i sina tankar kalla gumman för syndig, som han så ofta gjort förr.
Hon hade aldrig haft tron, och hon hade inte velat följa honom på möten.
Men hon hade varit honom en god hustru i hela lifvet.
Att hon var gammal, rådde inte hon för och ingen annan häller.
Läsa för henne ville han inte, inte ens nu, efter hon aldrig hade brytt sig om att läsa.
Kanske skulle hon själf be honom, och då kunde han altid göra det.
Han kände sig bara rådlös mot döden, som arbetade på att förgöra hans gamla hustrus lif.
Och han fick en oklar känsla af, att hon borde få dö, som hon själf ville.
Men säga henne något, det ville han.
Och han grubblade öfver, hvad han skulle säga henne.
Skymningen föll mer och mer öfver det lilla rummet, där det var alldeles tyst.
Hustrun andades så sakta, att det knappast var hörbart för någon af de två, som sutto och väntade på, att döden skulle komma.
Johan hade tändt sin pipa och satt tålmodigt på en stol vid spiseln, medan han lät tobaksröken i korta stötar blanda sig med röken från vedpinnarna, som i ett skarpt drag gick upp genom skorstenen.
Och det hördes inga andra ljud än den svaga snarkningen från tobakspipan och urets knäppar, hvilka läto hårda och entoniga, som om hvarje slag berättat om det korta människolifvet, hvilket med hvarje sekund kommer närmare döden.
Omkring den låga bädden, som stod längst in i det mörkaste hörnet, var det full skymning.
Endast Söderberg kunde ibland se den gamlas ögon, när hon slog upp dem liksom för att se efter, om hon ännu fans kvar ibland de lefvande människorna på jorden.
Ute hade det börjat snöa igen.
I starka, häftiga slag drefs den yrande snön af östanvinden rätt emot dörren, som skakade på sina gångjärn, och genom en öppen spricka släppte den skarpa luften in i stugan.