Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag afstyrker antagandet af ifrågavar. inbjudning.
Äfven jag önskar, att 550 Den 30 November f. m. R. o. Ad. måtte antaga BorgareSt:s inbjudning.
Örn lagen skall slå blott såsom en opinionsyttring, så blir den icke lag, och jag tror, att det obilliga straff, som hittills varit föreskrifvet, ofta har hindrat åklagaremakten att dervid lägga handen.
Antages nu den lindring i straffet, sorn här åsyftas, så blir verkställigheten lättare och resultatet sådant, som roan i lagen afsett.
På dessa skäl tillstyrker jag bifall lill BorgareSt:s inbjudning.
Landtm, hemställde, om R, o. Ad. behagade antaga Vallöf].
BorgareSus förevarande inbjudning.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade, det lian trott sig linna, att denna proposition blifvit med öfvervägande ja besvarad.
Jag vill icke besvära R. o.
Ad. med en votering i denna fråga; men anhåller alt min reservation emot ett sådant beslut måtte i prolocollet blifva antecknad.
Föredrogs ånyo Bevilln.Utsk:s d. 23 och 27 dennes på bordat lagda betänk.
N:o II, ang:de grunderne för den blifvande allmänna bcvillningen samt föreskriftcrne för tillämpningen deraf.
Detta betänkande företogs punktvis till pröfning. l:sla punkten, innehållande anmälan, att alla i det vid betänk, fogade förslag till bevillningsstadga förekommande procent- eller sifferbelopp endast förslagsvis blifvit upptagne, samt förbehåll för Utsk. att, sedan Ii.
St. fastställt b ev ilin ing sgrunderne och statsbristsumman blifvit bestämd, fä uppgifva och föreslå de belopp, hvarefter bevillningsafgifter ne i hvarje fall skulle komma att beräknas.
Hr von Rosen, Georg Ludvig:
Jag får vid denna riksdag åter upprepa hvad jag vid en föreg:de riksdag yttrat, nemi. att jag reserverar mig emot den form, i hvilken bevilln.- författn. utgår ifrån R.
Jag reserverar mig icke emot debiteringen, ty den är R.
Sl:s rättighet och pligt; men jag reserverar mig emot alla de reglemeutariska föreskrifter, som i vårt land stadga nya lagar och nya förhållanden, hvilka R.
St. icke äga rätt att ensamme göra.
Här ingår R.
St. uti lagstiftningar, som tillhöra lill och med grundlagen, tolkning af allmän lag, embets- och tjenstemäns åligganden, ansvars påbjudande etc., utan att dessa beslut underkastas K. M:s nådiga sanction.
Jag vill blott såsom exempel åberopa en enda §, nemi. den 123, der R.
St. förbehålla sig rättighet att stadga, att taxeringsman äro R.
St:s ombud, hvarom allmänna lagen ingenting nämner och alt, i följd deraf, dessa taxeringsmän äga samma skydd, som 110 § Reg.F. och 77 § Riksd.Ordn. för riksdagsmän bestämma.
Jag hemställer, om R.
St. allena kunna stifta sådana lagar.
Jag gör icke nu något yrkande i detta afseende; men Den 30 November f. m. 551 jag reserverar mig emot detta äfvensom öfriga reglementariska stadganden.
Med tillkänna gifvande, alt jag lill alla delar gillar den siste värde talarens åsigt, hoppas jag, att, då vi slutligen genomgått hela betänk, och kommit till sista punkten, pag. 33, den siste varde talaren skall finna, att hans åsigter der gjort sig gällande.
Jag anser derföre, alt hans reservation icke behöft afgifvas, förrän sig visat, huruvida 11. o.
Ad. afslår denna punkt.
Den ifrågavar. § lyder sålunda: ”Slutligen, och då uti den nu föreslagna bevillningsstadgan förekomma, jemte bötesbestämmelser, vissa föreskrifter i afseende å verkställigheten, hvilka äro af den beskaffenhet, alt de grundlagsenlig! erfordra K.
M:s nåd. godkännande, innan de lill efterrättelse kungöras, har Utsk., på sådan grund, ansett sig böra tillstyrka R.
St. att till K. M., vid öfverlemnande! af bevilluingssladgan, uli uud. skrifvelse hemställa, det R. M., efter öfvervägande af hvad i afseende å så väl böters belopp och fördelning, samt andre i författningen förekommande lagstadganden, som af embels- och tjenstemän beroende verkslällighetsålgärder, på Dess nåd. pröfning grundlagsenlig! ankommer, må täckas allmän författning i ämnet utfärda.” Hvad särskildt beträffar den §, som handlar om den pligt taxeringsmännen skulle äga att vara R.
St:s ombud, så vill jag påminna mig, att detta uttryck, hvilket i den nu gällande författningen förekommer såsom en slags mellanmening, blifvit i betänk, uteslutet.
Jag är till alla delar förekommen af Gr.
Cronhjelm och förenar mig med honom, böraudes jag upplysa, att de åsigter, som Hr von Rosen framställt, verkligen finnas i betänk, uttryckte uti § 123, hvilken det torde tillåtas mig alt uppläsa.
Den är af följande lydelse: ”Ledamot af Taxerings- samt Pröfnings-comite' njute, i och för utöfningen af deras kall, enahanda skydd och säkerhet, som uti lil § Reg.F. och 77 § Riksd.Ordn. är åt riksdagsmän försäkrad.” Hr von Rosen torde häraf finna, att Utsk. icke förbisett den oformlighet och olaglighet, som R.
St. tillåtit sig i den nu gällande bevilln.förordn., nemi. att tillägga taxerings- och pröfningscomiteerna en egenskap, som de icke äga och som R.
St. ingalunda äga makt alt till dem öfverlåta.
Det var icke min mening, att få denna § discuterad.
Jag anmälde blott min reservation emot den formen, att den författning, som delta betänk, grundlägger, utgår såsom lag, utan att af K. M. promulgeras. R. o. Ad. lät bero vid Utsk:s i första punkten af förevar, betänk, gjorda anmälan och förbehåll. 2:dra punkten, ang.-de Hr G. IV. Gillbergs förslag till nya bevillningsgrunder; 3:dje punkten, ang:de densammes reservation i afseende pä möjligen uppkommande öfverskott vid 552 Den 30 X o v e m b e r f. m. bevillning.st a.ver in gen inom Upsala stad; 4:de punkten, rör:de Riksdagsm.
Nils Slrindlunds motion, att grunderna för bcvillningens bestämmande vid denna riksdag måtte blifva desamma som nuvarande b ev ilin.för ordning innehåller', och 5:te punkten, ang-.de åtskilliga i afseende pä den personliga skyddsafgift en väckta motioner.
Utsk:s uti dessa punkter afgifna yttranden blefvo af R. o. Ad. bifallne. 6:te punkten, ang:de Hr af Donners, G. U7., motion om upphörande af bevillnings utgörande u embets- och tjensteinäns löner.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel:
Jag uppträder icke i afsigt att vinna rättelse, ty jag befarar, att sädant icke står att hoppas.
Häfden att beskatta em bets- och tjenstemännen är så gammal, och en slags afundsjuka har i delta afseende så länge förföljt embetsmannacorpsen, att det icke är troligt, att äfven de största bemödanden skulle lyckas att öfvervinna de missbruk i detta afseende, som till en viss grad inritat sig uti samhället.
Åtminstone tilltror icke jag mig att öfvervinna dessa missbruk; men det är emot den princip, som ligger till grund för Ulsk:s tillstyrkande i denna punkt, som jag reserverar mig.
Det är emot den jag högeligen protesterar.
Embetsmännens lönevillkor hvila på ett contract med Slaten.
Staten tillerkänner honom en viss lön, emot det att han gör en viss tjenst.
Att sedermera lägga bevillning på denna lön, är en uppenbar orättvisa.
Jag vädjar till eu och hvar af eder, mine Hrr! månne, sedan Herrarne antagit tjenare och löfval dem någon viss lön, någon af eder skulle tillåta sig att säga: det faller mig in att under det eller det namnet göra afdrag, och månne tjenaren skulle dermed låta sig nöja?
När tjenare icke äro i tillfälle att flytta ifrån sin tjenst, såsom förhållandet är med Statens tjenare, sä mäste de nöja sig, ehuruväl de blifva i det närmaste på nyssnämnde sätt behandlade.
Vi hafva embetsmän mindre lönade, än våra egna tjenare, och eu stor del, som får göra tjenst i många år alldeles ulan löner.
Det är icke under sådaue omständigheter, som man borde beskatta embetsmännen.
Det är dessutom alltför besynnerligt, att Staten sålunda återtager en del af lönen.
Om lönerna voro för stora, så kunde man nedsätta dem.
Delta vägar man likväl icke öppet göra, men gör det likväl på en annan väg, under namn af bevillningsafdrag.
Dä jag vet, att jag icke kan vinna mitt ändamål, så inskränker jag mig till en reservation emot Utsk:s tillstyrkande i denna puukt.
Gr. Cronhjelm :
Del är visserligen för mig, såsom sjelf varande tjensteman, ömtåligt att yttra mig i denna fråga, helst då jag börjar med att förklara, att jag till alla delar gillar den princip, som legat till grund för 11.
Löwenhjelms yttrande; men jag skulle icke tro, att rälta tiden nu Den 30 November f. m. nu vöre inne att söka göra en sådan princip gällande, och jag förbigår derföre all vidare utveckling deraf, med tillkännagifvande, att elt försök i sådan ■riktning säkert inom Utsk. skulle blifva alldeles fruktlöst.
Jag torde för öfrigt fä fästa uppmärksamheten derpå, alt då R.
St. hört i throntalet yttras, att en reorganisation af försvarsverket föreslår, och möjligen äfven en reorganisation af styrelseverken, så torde man få antaga, alt ett sådant tillfälle vore den rälta tidpunkten att uppgöra hvad tjenstemännen utan alla afdrag horde såsom lön uppbära.
Skulle man nu generelt sökt att göra principen gällande, så befarar jag, alt
Ijeuslemännen icke ens skulle erhållit någon partiel lindring i sina afgifler.
En sådan hafva de likväl åtnjutit vid förra riksdagen, då, såsom R. o. Ad. torde erinra sig, cenlonalen afskaffades, och äfven i det betänk., som nu föredrages, har Utsk. föreslagit, att landshöfdingar och militäre embetsman ina befrias ifrån erläggande af bevillning för accordsräntor.
Denna bevillning utgör visserligen icke större summa än 4,000 ä 5,000 r:dr b:eo, men det vore ändock något vunnit, ehuru jag befarar, att om man nu skulle sätta i fråga principen i sin helhet, man icke ens skulle vinna detta.
Jag upprepar, att jag gillar principen, men tror, att den tjenligaste tidpunkten att göra den praktiskt gällande först inträffar då en ny organisation af så väl försvarsverket som embetsverken komma att företagas.
H. Ex. Ilr Gr. Löwenhjelm:
Jag började mitt yttrande med att uttryckligen förklara, att jag icke ämnade på något sätt motsätta mig den behandling af Utsk:s utlåt, i denna punkt, sora jag är öfvertygad om att detsamma får, samt alt jag ansåg hvarje fiirsök att göra min åsigt gällande nu vara fruktlös.
Dä emedlertid Gr.
Cronhjelm omtalat alla de förmåner embetsmännen i sednare lider erhållit, hvilka likväl inskränka sig till befrielse frän centonalen, så får jag påminna, att pä många andra bäll embetsmäunen betungas med skaller under många namn, hvilka åläggas honom allt ifrån det första steg han tager pä denna bana och hvarå Statens anspråk för hvarje nytt steg blifver stegradt.
Sådana äro t. ex. liggetidsafgift, chartaibevillning etc.
Till och med de nådebevisningar K.
M. kan vara i tillfälle alt gifva ät tjenstemän, till och med dem afundas inan tjcnstcmäuueu alt utan beskattning åtnjuta och belägger dem med charta, och sedan tjenstemännen sålunda blifvit beskattad för hvarje steg han gjort pä sin mödosamma bana, mäste lian slutligen betala chartseafgift pä sin afskedsansökan.
Sådant är bans öde, föga afundsvärd!, och något hvar af oss, sorn har slägt ingar på tjenstemanuabanan, vet väl, att del icke är deras löner, som bidraga lill husets rikedom.
De föreg:de
Hrr talare, som yttrat sig, hafva redan fästat uppmärksamhet på den oegentlighet, som ligger deruti, att bevillning lägges pä embetsmäns löner.
Detta är ett af de förhållanden, som äga rum, hvarige4 H. 70 554 Den 30 Noveni lier f. m. nom embetsmäns löner i många fall förminskas och hvarigenom man riktar Slaten med inkomster, i form af charta sigiIlata på fullmakter, aftjenandc af begrafningshjelp, som, i fall tjenstemannen icke afiider i tjenslen, hvarken kommer honom eller hans arfvingar till godo, genom tilldelande af indelt lön, som han först får uppbara efter 3 månader sedan han tillträdt tjenslen och sedan lian under tiden mast lefva på credit.
Allt della tyckes förden illa atlönade embelsmannen anvisa vägen alt antingen ruinera sig, eller att taga sig lill malversationer, om han har tillfälle dertill.
Del mest olämpliga af ifrågavar. stadganden är det, som nu är under öfverläggning.
Här utöfvar man orättvisa i ordets hela bemärkelse, då nian lager igen med den ena handen, hvad som ulan gifvil med den andra.
Jag föreställer mig, alt de fleste af detta Stånds ledamöter, som begrundat saken, skola med mig i denna åsigt instämma.
Ordf. i Bevilln.Ulsk. liar redan förklarat, att han anser stadgandet olämpligt; men alt han inom Disk. ieke bar sökt göra denna åsigten gällande, emedan lian icke såg någon möjlighet att deruti lyckas.
Jag tror likasom han, att liden ännu icke är inne; men jag kan för min del icke ingå pä den slulföijden, alt, derföre att man icke kan genomdrifva en nyttig sak, man icke skall göra försök dertill.
Man torde slutligen komma derhän, att man genom ett träget arbete omsider hinner målet.
Jag vikar derföre för min del, alt II. o. Ad. mätte godkänna den princip, som flere talare nu redan här uttryckt, och således för sin del förklara det olämpligt, all embetsmännens löner upptagas till bevillning.
Hl1 von Rosen:
Afven jag tillhör dom, som anse obilligt och olämpligt, att embetsmän, som erhålla inkomster af Statens medel under namn af lön, få vidkännas afdrag genom bevillning ä denna lön.
Resultatet är, såsom här blifvit sagdt, att Staten ger med ena banden och lager igen med den andra, samt att uppbördsmännens besvär ökas.
Jag är likväl rädd för, att vi hafva en ström emot oss, som vi icke kunna hejda, hvarföre jag får, lika med flera andra talare, underkasta mig det förhållande, som jag icke kan gilla.
Jag har visserligen ingenting emot, om någon gemensam lanke yttrar sig; men resultatet blir intet.
Likväl får jag särskildt bestrida de motiver, som Utsk. såsom grund för sitt tillstyrkande har inlagt i denna punkt af betänk., då Utsk. säger, att hvarje medborgare bör bidraga till slatsbehofvens fyllande, och pä detta skäl äfven debiterar embetsmänuen.
Jag tror det vara embetsmännens pligt i detta hänseende att bidraga lill slatsbehofvens fyllande, oell dermed torde liqviden vara slut.
Det är emot nyssnämnde af Utsk. anförde skäl, som jag reserverar mig', emedan jag icke anser Utsk. hafva bort ä denna bevekelsegrund tillstyrka ifrågavar. lievillnings fortfarande.
Hade Utsk. städt sitt tillstyrkande på samma skäl sorn förut, nemi. alt Staten vore i behof af dessa bidrag, sä hade jag icke haft något att erinra; men nu reserverar jag mig.
Den 30 No v e ni b e r f. m. 555 H. Rx. Hr Gr.
Jag får fästa uppmärksamheten på några högst curieusa förhållanden i fråga om bevillningsafgifts utgående af löner, pensioner och borgerlig näring efter denna förordning.
Efter hvad jag tror mig veta, beräknas bevillningen i städerne för borgerlig näring och rörelse på det sätt, att man afräknar icke allenast allt, som åtgår för rörelsens bedrifvande, utan äfven hvad sorn ålgar för familjens underhållande, innan man kommer till den nettobehåIIning, fiir hvilken bevillning erlägges efter 2:dra art.
BorgareSt. betalar således endast efter nettobehållningen af sin inkomst, då deremot embetsmännen fä betala bevillning af deras bruttoinkomst, ty bevillningen beräknas efter hela deras lön.
Här ligger redan en stor oriktighet, och om jag äfven skulle gå in på Utsk:s lanke, att alla medborgare höra deltaga i denna bevillning, sä tror jag åtminstone, att de böra deltaga i samma förhållande, icke den ena efter nettohehålluingen och den andra efter bruttoinkomsten.
Detta missförhållande är ännu mera märkhart i den diplomatiska oarrieren.
Våra löner äro beräknade efter dyrheten i de städer, der vi vistas.
Dessa löner, förvandlade i Svenskt mynt, blifva visserligen ganska stora.
Det är ock för denna bruttoinkomst, man nu, sedan är 1836 (ty detta förhållande var förut okändt), frändrager bevillningsalgift efter 2:dra art.
Häraf uppstår ett högst besynnerligt förhållande.
Eller denna proportion betala Ministrarne i London, Petersburg och Paris hvar för sig i bevillning mera, än hela Landskrona stad.
Sä t. ex. betalar jag öfver 1,600 r:dr b:co, dä deremot Landskrona, enl.
Forsells uppgift, icke betalar mer iin 1.558 r:dr, Uddevalla 1,543 r:dr, Carlstad 1,000 r:dr, Christinehamn 1,000 r:dr, Nyköping 1,300 r:dr, Eskilstuna 1,561 r:dr, Sundsvall 1,610 r:dr, och betalar jag ensam för min lön ungefärligen lika stor bevillning, sorn Jönköping och Linköping.
En annan jemförelse är ännu mera besynnerlig.
Jag betalar ensam för min lön större bevillning än 9 andra städer, hvilka äga rättighet att skicka riksdagsmän.
Härvid existera likväl ännu andra förhållanden, som äro oändligt orättvisare.
Vi vela något hvar, alt Norrska statsverket bidrager med g-del till cabineltscassan.
Vära löner utgå således icke ensamt af Sverige, utan lill g-del af Norrige.
Del oaktadt mäste vi betala lill Svenska statsverket bevillning för hela lönen, och således äfven för den del deraf, som utgår ifrån Norrige.
Jag anför delta exempel, för ali visa orättvisan i detta förhållande.
Dä man för öfrigt så mycket talar om att göra de conslitulionclla rättigheterna till en sanning, sä borde man också komma ihåg, att göra de conslitulionclla skyldigheterna till en sanning.
Till dessa sednare hörer budgeten.
Om jag gifver med ena handen och återtager med den andra, så upphör budgeten att vara en sanning.
I motsats emot alla de talare, som hittills yttrat sig i detta ämne, får jag 556 Den 30 November f. m. nämna, att min öfvertygelse är, ali bevillning af tjenstemännens löner är icke blott billig, utan äfven rättvis.
Skulle den icke äga rum, så må man icke kunna neka den grund, som bär har blifvit anförd, nemi. att bevillningen kan ändras för olika tider till olika belopp, och att i följd deraf äfven lönerne, som nu äro fixerade, skulle undergå jemkningar och rättas efter Statens särskilda tillgångar vid olika tillfällen.
Att detta skulle förorsaka större villervalla än den man viii afhjelpa, kan väl ingen neka.
Dessutom får man också som en hillighetsprincip erkänna, alt lönerna i de liesta fall äro fixerade till sill belopp och således säkert utgå, dä deremot näringsidkarens utkomst beror på mångfaldiga osäkra omständigheter, och äfven hans klokaste beräkningar kunna gå öfverända.
Jag anser således principen riklig, all tjenslemäuneu äfven skola betala bevillning för sina löner.
Hvad åter tillämpningen deraf beträffar, så hörer den icke till della slycke, som endast talar om principen.
Men då nu derom blifvit nämndt, så kan jag icke undgå ali erkänna, att den faller sig vida tyngre i sin utöfning på embels- och tjenstemän, än pä de öfriga medborgarne, sorn skola skatta i och för näringsrörelse eller egendom.
Löwenhjelm:
I motsats till den siste värde talaren nödgas jag angripa sjelfva den princip, som Ulsk. föreslagit.
Jag anser den vara hvarken rätt uttryckt eller rätt tillämpad.
Utsk:s ord äro: ”Då alla medborgare i samhället, och följaktligen äfven embels- och tjenstemän, böra bidraga lill statsbehofvens fyllande.”
Jag skulle instämma i denna fras, om man lade lill, att tjenslemännen skulle skatta för hvad de äga, i likhet med hvad alla andra få göra; men en tjenst är någonting helt annat än ett capital eller en hökarebod, och kan aldrig sammansmältas med begreppet om fast egendom eller näring.
Utsk:s ord äro således en illa använd terminologi, och det är farligt alt använda oriktiga ord, emedan de kunna verka oriktiga begrepp.
Det är en hög och skön rättighet, som Svenska folket äger, att sig sjelf beskatta, men derföre bör man vara så mycket mera aktsam, att icke genom orättvisor kringgå den.
Jag kan aldrig frångå den åsigten, alt tjenstemännens löner borde vara heliga för Staten, så länge tjenstemannen uppfyller sin pligt, och jag instämmer således med alla dem, som yrka ali Utsk:s förslag i denna del matte ogillas.
Det är tvenne särskilda frågor, som nu kommit under Öfverläggning, den ena i allmänhet, ang:de beskattningen af tjenstemännens löner, och den andra mera enskild rör:de de diplomatiska och consulat-befattningarne.
Hvad den första beträffar, så erkänner jag, att det vore billigt och rättvist, då våra tjenstemän äro så ilia löntc, att man icke toge från dem med den ena handen hvad man gifver med den andra.
Detta vore så mycket mera billigt, som man nu derutöfver ålagt tjenslemännen att efter 2:dra art. för deras löners fulla belopp, hvilket man väl känner, deltaga i en mängd corn - Den 30 November f. m. 557 munala afgifter, hvaraf de icke hafva den minsta förmän, och hvarifrån de förr voro alldeles befriade.
Sä t. ex. betala vi tjenstemän här i Stockholm, sedan uu äfven fattighusafgiflerne blifvit på oss uttaxerade, mera än de rikaste borgarne i staden.
Bien om äfven hela denna af mig framställda grundsats är riktig, så går det icke så lätt här i Sverige alt introducera en förändring i det fallet.
Vågar man sig pä att göra ett försök, hvilket jag icke ens nu kan hoppas, så hör man kanske till en början blott sträcka sig till de lägre lönerna; vi andra, som anses hafva de högre, ehuru några förskräckligt höga just icke finnas, få väl med tålamod draga vår börda.
Bien det var egentligen den andra frågan, som jag ämnade tala om, emedan Bevilln.Utsk. alldeles har förbigått en af mig i detta afseende väckt motion, hvilket är en så mycket större förseelse af Ulsk. (om jag får nyttja detta ord), som det har gällt en grundsats om hvad man är skyldig det med oss förenade brödrafolket.
Jag har nemi. väckt en motion, för alt fästa uppmärksamheten pä det oriktiga och obilliga deruti, att sista riksdagens
Ständer hafva tillåtit sig att pålägga bevillning pä lönerna af unionella Ijenster, som utgå af både Svenska och Norrska medel, då Norrige icke har gjort detsamma.
Ja, man har häruti gått så långt, alt om man beräknar hvad Norrige bidrager till de diplomatiska utgiflerne och det antal Norrmän, som bestrida sådana tjenster, hvilket, som jag tror för närvarande, inskränker sig till tvänne legationssecreterare, sä få verkligen embetsman, som icke äro ensamt Svenska embetsmän, ty det heter t. ex. Sveriges och Norriges Blinister i Petersburg, skatta för mera än de af Svenska statsverket uppbära, det vill säga, de fä skatta till Sverige för Norrska medel.
Bien derjemte finnes det ett annat förhållande, för hvilket icke kan uppgifvas den aldraringaste grund.
Sådana consuler nemi., som hvarken äro Svenskar eller Norrmän, utan födda af en tredje nation, få skalla ensamt lill Sverige för hela sin lön.
Bled hvad skäl anser man t. ex. Anastasy i Alexandria eller Wilkins i Odessa vara mera Svenskar än Norrmän.
Jag skulle för min del tro, alt denna beskattningsrätt af gemensamma medel, som Sverige tagit sig, är ett ingrepp i Norriges rätt, emedan detta är en fråga, som icke annorlunda än i unionell väg kan gemensamt afgöras; och jag tror icke, att de några hundrade eller tusende r:dr, som man på detta sätt i bevillning kan komma åt, äro värda eli brott emot helgden af det förenade rikets rätt.
Bled åberopande af min i ämnet gjorda motion, får jag anhålla om propos. derå, att . bevillningcn af Svenska och Norrska diplomaters och consulers löner mätte upphöra.
Den enda talare, som här yttrat sig för bibehållande af det nuvar. förhållandet, har anfört, att det skulle möta alltför stora svårigheter att göra en förändring.
Jag tror, alt denna undersökning vore ganska lätt.
Den skulle nemligen inskränka sig derhän, huruvida embetsmänncn hafva 55S Den 30 November f. m. högre löner lin som kunde finnas billigt och skäligt.
Deraf berodde det, huruvida de dem auslagne löner skulle minskas eller icke.
Under nuvar. förhållande ledes man verkligen lill en förvillelse om hvad embetsmännen hafva i lön.
Jag känner t. ex. en embetsman, hvars lön är bestämd lill 4,500 r:dr b:co.
Hvar och en tror följaktligen, att detta belopp utgör hvad lian har att lefva af, och sorn utgör ersättningen för den möda lian nedlägger i Statens tjenst.
Förhållandet är likväl, ali derifrån afgår i bevillning, dels till Slaten, dels lill den stad, i hvilken han är boende, omkring 300 r:dr b:co.
Dessutom afgår ränta ochamortering för det accord, som är fästadt vid tjcnsten, 700 R:dr, således tillsammans 1,000 r:dr.
Hans lön, sorn beles vara 4,500 r:dr, är således i sjelfva verket icke mera än 3,500.
Dä genom denna bevillning å embetsmännens loner, såsom jag förut haft äran nämna, ingenting vinnes annat än kostnad för debitering och uppbörd, så synes det som man skulle pålagt den endast för att kunna utföra det problemet i sin fullständighet, alt kunna beskatta hvar och en efter sin inkomst, men i sjelfva verket äro nu embetsmännen nära nog de enda, om hvilka man kan säga alt detta äger rum, tv deras inkomster äro lill sitt belopp bestämda oell bevillnings-procenten är också gifven.