Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om rättegång uppstår i anledning deraf, att skadande ämnen blifvit utkastade i laxflod, och kostnaderne för dessa ämnens fortsatta bortskaffande anses öfverstiga 100 pund, får genom jury afgöras, huruvida den anklagade inom gränser för rimliga kostnader sökt bortrödja de skadande verkningarne af de utkastade ämnena, och målet hänskjutes i öfrigt till öfverrätts bepröfvande.
Dessutom ber jag få erinra, att det icke blott är genom vattnets uppdämning, utan äfven genom detsammas förtidiga altappande som ofvaniiggande fisken kunna skadas och förödas, äfvensom att] bottenluckor och andra anstalter, anbragta å fördämningarne vid vattenverken för beredande af fiskarnes uppoch nedgång, ibland möjligtvis kunna vara af lika stor vigt för industrien och i pekuniärt hänseende, som sjelfva de derinvid belägna vattenverken, ibland åter och när de ofvaniiggande iekplatserne äro hvad man kallar galle, kunna de bidraga till laxfiskenas förödande, så framt ej garantier lemnäs att dessa lekplatser göras fruktbärande.
Sluteligen vågar jag, i anledning af hvad jag nu yttrat, hemställa, huruvida det må kunna anses lämpligt, att
Hr von Köchs förevarande motion företages till pröfning, förr än det blifvit afgjordt luiru den administration öfver fiskerierna, som K.
M. vid denna riksdag föreslagit, kommer att organiseras.
Tillika får jag anhålla att detta yttrande får åtfölja remissen af motionen till vederbörligt Utsk.
Den 26 November f. m. 155 Frih. Hermelin, Fredrik:
Det torde tillåtas mig att framställa några få anmärkningar mot de af Hr von Koch föreslagne nya §§:ne.
I 6:te §:n heter det nemligen: »Har man byggt vattenverk annan till men, eller gör man vid vattenverk olaga uppdämning» etc.
Genom nämnde stadgande anser jag icke tydligt uttryckt, hvem som är ansvarig för vattenuppdämning.
Det händer ganska ofta, att damluckor äro belägna på annor mans egor, och, då qvarnen varit utarrenderad, har tvifvel uppstått, hvem ansvatret för uppdämningen ålåge — somlige anse det åligga arrendatioren af qvarnen, andra befria honom derifrån.
Jag föreslår, till undanrödjande af denna otydlighet, att anförda föreslagna stadgande måtte förändras så: »Har man byggt vattenverk annan till men, eller gör den, damlucka vårda skulle, olaga uppdämning» etc; hvaraf då skulle vara tydligt, att denna skyldighet skulle åligga innehafvare!) eller arrendatoren af qvarnen.
Hvad åter angår 7:de §:n: »Har egare af vattenverk efter urminnes häfd eller annorledes rättighet att vatten uppdämma, ändock att annans egor eller verk deraf skadas, njute den rätt till godo», så inser jag icke, hvarför det urgamla stadgandet om rättighet att dämma vid vattenverk från d. 1 November till 11 Maj icke här förekommer.
Följden blefve sannolikt den, att i en icke aflägsen framtid detta h. o. h. bortglömdes, och »grannarne» inbillade sig att detta stadgande icke fanns, i följd hvaraf vattenegare icke skulle ega rätt att uppdämma vatten.
Jag anhåller således att 7:de §:n måtte få det tillägg, »att vatten uppdämma ifrån d. 1 November till d. 11 Maj».
Detta mitt anförande torde blifva i prot. intaget, och jemte remissen aflemnadt till vederb.
Gr. Mörner, Carl Goran Detlof: J det af Hr v. Koch nu väckta förslaget ifrågasattes, att ingen föregående undersökning om lämpligheten af en qvams anläggning skall ega rum, utan att det skall bero på den, som vill uppföra en qvarn, att på vinst och förlust göra det.
Mig synes ett sådant stadgande kunna blifva lika menligt för qvarnbyggaren, som för de kringboende, hvilkas egor äro ofvan eller nedom belägna; ty om han nu qvarnanläggning företager på ett ställe, der en vattenuppdämning är nödvändig, af beskaffenhet, att skada derigenom uppstår för annan jordegare, så kunna visserligen stora olägenheter härigenom förorsakas, så väl för qvarnbyggaren sjelf, som kan blifva tvungen afstå från sitt företag, som för grannarne, hvilka, intill dess detta sker, få lida intrånget, och jag betviflar att mycket är vunnet medelst den på sätt och vis peremtoriska åtgärden, att genom Kronofogden söka få detta afhulpet.
Det synes mig dessutom i alla händelser vara ganska vådligt för den, som vill inlåta sig på ett sådant företag, att, utan säkerhet för anläggningens bestånd, derå våga tilläfventyrs rätt stora kapitaler.
I likhet med hvad förhållandet 156
Den 26 November f. m. är i de fleste civiliserade länder, synes mig en undersökning i detta hänseende böra föregå anläggningen.
J 4:de §:n föreslår Hr von Koch att kungsådra skall hällas öppen till ^ af vattnet.
Men nu kan ett vattenaflopp ofta vara af mycket olika bredd på olika ställen, och då den vattenmassa, som der skall framgå, är densamma på smala ställen, som på dem, som äro breda, så kan ofta nog inträffa att den af Hr v Koch föreslagna bredden blir på de smalare alldeles otillräcklig.
Olägenheter kunna således ofta inträffa genom denna föreskrift.
Jag skall derföre tro att kungsådrans bredd bör regleras efter den vattenmassa, sorn genom vattendraget skall framgå på hvarje särskild punkt, och icke endast efter det naturliga vattenafloppets bredd. 1 6:te §:n föreskrifves huru den, som blifvit lidande genom vattenuppdämning, skall söka rättelse, och det låter visserligen ganska lofvande, att man endast behöfver vända sig till Kronofogden eller Magistraten, hvilken med biträde af några gode män undersöker saken, och sedermera, om han så finner för godt, utrifver vattenverket; men granskar man saken något närmare, så torde man finna att detta i verkligheten kommer att gestalta sig något olika.
Ty om Kronofogden icke finner saken klar, hänskjutes den till vederbörlig domstol; oeh i alla fall måste borgen ställas för de åtgärder, Kronofogden skall vidtaga.
Då emedlertid Kronofogden, hvilket jag föreställer mig oftast skall inträffa, icke finner saken vara klar, måste man hålla till godo med alla olägenheterna af en prosess, och denna kan tilläfventyrs draga så ut på tiden, att man processat bort hvad man har, och till slut icke har något att processa om.
Jag tror således att några andra föreskrifter böra lemnäs i detta fall.
7:de §:n bekräftar för vattenverksegare alla de rättigheter tili vattenuppdämning, som stödja sig på urminnes häfd, elier på annan icke olaglig grund.
Härigenom tillförsäkras desse egare att allt framgent få vara bibehållna vid rättigheten att uppdämma vatten för sina grannar.
Genom denna § skulle således alla utvägar betagas den af vattenuppdämningen lidande att kunna befria sig från detta onus.
En sådan föreskrift skulle vara så mycket orättvisare, som de nu så allmänt pågående sjösänkningarne derigenom skulle försvåras, om icke på några ställen blifva helt och hållet omöjliga att utföra, samt vinsten för allmänheten af vattenverkets bibehållande ofta nog icke i någon mån motsvarar den förlust, som igenom uppdämningen drabbar de enskilde strandegarne.
! afseende på de förhållanden, jag nu påpekat, torde således ändring vara nödig äfven i denna §.
Och lar jag anhålla att dessa mina anm:r måtte få åtfölja remissen.
Jag hade icke tänkt besvara den föregående talarens yttranden, isynnerhet som jag med smärta finner att jag sårat honom.
Jag trodde verkligen icke, att han skulle Den 26 November f. m. 157 finna sig sårad deraf, att jag yttrade mig hysa en med hans egen olika åsigt.
Jag vill nu endast, med afseende på hans sista yttrande, för hvilket jag är ganska tacksam, liksom för alla framställda anmärkningar mot min motion uti detta omtvistade ämne, tillkännagifva, att det innefattar ett misstag, att jag yrkat ändring i 1824 års författning ang:de vattenverks utrifning eller de tilllägg till densamma, sorn sedermera utkommit.
Min motion omfattar icke detta.
Jag tager mig frihet framställa erinran dervid, att motionären uti sitt lagförslag föreskrifvit att den syn och uppskattning öfver liden vattenskada, som skall verkställas af Kronofogde, eller måhända af en Espe- > ditions-kronobefailningsman, det vill säga en Länsman, jemte af honom tillkallade 2:ne personer, erfordrar endast att desse äro »ojäfvige» män.
Således kunna — om så tillåtes mig uttrycka mig — ifrån landsvägen upptagas hvilken person som helst, allenast de äro ojäfvige eller vittnesgiila.
Uti Byggninga-balken och Författningen omtalas likväl godemän och nämndemän, såsom biträden vid dylika förrättningar, och hvarvid insigt samt sakkännedom, jemte känd personlig redbarhet, icke böra åsidosättas.
Alltså anser jag att enda anspråket eller föreskriften det dessa synemän skola vara ojäfviga, är alltför ofullständig och otillräcklig.
Anmärkning torde äfven kunna framställas vid lämpligheten att såsom värderingsman utse krono-betjeningen, hvilken föreställer den offentliga åklagaremakten, stundom är enskiltes sakförare; och hvarvid tvifvel uppstår om dess ojäfvighet, hvilket icke torde med tystnad böra förbigås.
En misskrifning eller misstag torde böra påpekas till rättelse.
Motionären har föreslagit upphäfvande af de 6 första §§-.ne af 20 kap.
Byggninga-balken, men icke den 7:de.
Uti det nya lagförslaget är dock 7 st. nya §§ upptagne, hvadan vid nummerföljden någon rättelse bör bemärkas, i händelse lagförslaget kommer att gillas.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef den ifrågavarande motionen jemte yttranderne remitterad till Lag-Utsk:t.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättning af plenum kl. 6 e. m.
Hr von Mentzers, Carl Fredrik, d. 22 dennes bordlagde motion, N:o 53, ang:de bränvins-försäijnings-afgiftens ingående till landstings-kassorne. 158 Den 26 November f. m.
Enär motioner i fullkomligt enahanda syftning med den af Hr Mentzer i detta Stånd väckta, äfven blifvit afgifne i de andre Stånden, har jag af åtskillige personer hört den åsigten uttryckas, att det vore väl, om de afgifter, som nu utgå för utskänkning af bränvin, kunde komma att ingå till landstings-kassorne.
Jag medgifver, att ur en synpunkt kan detta förslag hafva mycket skäl för sig.
J)e blifvande landstingen komme derigenom i tillfälle, att straxt från början af sin verksamhet ega medel till sin disposition, utan att genast behöfva uttaxera skatter af allmänheten.
Jag anhåller likväl att det Utsk., som får sig uppdraget att utreda ifrågavarande ämne, måtte fästa behörig uppmärksamhet på en omständighet, som jag tror icke bör förbigås.
Hvad beträffar den bränvins-utskänknings-afgift, som nu utgöres af landtkommunerna, tror jag, lika med Hr von Mentzer, att dessa medel ändamålsenligare skulle användas, om de inginge till landstings-kassorne, emedan det belopp, som deraf tillfaller hvarje kommun, är så obetydligt, att sällan något rätt gagneligt kan dermed uträttas.
Men hvad deremot beträffar den del deraf, som är ställd till hushållnings-sällskapernes disposition, vill jag fästa uppmärksamheten derpå, att hushållnings-sällskaperne i många af våra län anslagit ganska betydliga summor till fromma för jordbruket och till befordrande af en bättre ladugårdsafvel i provinserne.
Jag tror mig äfven veta att många af dessa hushållnings-sällskaper vidtagit åtgärder, som skulle kräfva betydliga och kännbara uppoffringar, om icke dessa afgifter fortfarande skulle komma dem till godo.
Jag tror således, att derest R.
St:r skulle stadna vid det beslutet, att hushållnings-sällskaperne böra mista större delen af de medel, som nu äro ställde till deras förfogande, så vore det af vigt att dermed lemnades åtminstone något anstånd.
Om hushållnings-sällskaperne finge tillstånd att under t. ex 2 år uppbära dessa medel, så uppstode derigenom den vinsten, att sådana allmännyttiga företag, som genom dessa penningar blifvit bragte till stånd, icke på en gång h. o. h. förlorade en så väsendtlig del af de inkomster, som äro oundgängligen nödvändige för desse arbetens utförande.
Detta blefve i min tanke förhållandet, om motionen bifölles sådan den nu är.
Vi veta alla att K. M:s Nåd.
Författning af 1855 till sin följd blifvit en slags lockmat att ingå på de stora förändringarne, genom förespeglingarne att kommunerna af de afgifter, som inbetalas, skulle få använda betydliga belopp till slika ändamål.
Dessa städer hafva just på grund af dessa inkomster kunnat företaga ganska betydliga förbättringar i sitt kommunal-väsende.
Många af dem hafva företagit arbeten af vidsträckt beskaffenhet; anlagt gasverk, vattenledningar o. s. v., hvilka kräfva fortfarande utgifter under lång tid.
Jag tror derföre att många städer skulle komma i en särdeles bekymmersam ställning, om man nu med ett penndrag borttoge dessa förmåner.
I 1855 års författning finnes ingalunda föreskrifvet att dessa kommuner
Den 26 November f. m. 159 skulle ega att endast under riksdags-periodens lopp, eller tills vidare, få uppbära dessa medel; utan det är föreskrifvet att de skola ställas till vederbörande kommuners disposition.
Och då det icke kan vara obekant för någon, i huru svår ställning de flesta städer befinna sig, derför att vår fattigvård, särdeles för dem, är så synnerligen tryckande och kräfver så stora uppoffringar, tror jag det vore orätt, att, som jag nyss nämnde, med ett penndrag borttaga dessa medel från städerne.
Om således Utsk:t anser sig böra tillstyrka bifall till den väckta motionen, vågar jag hemställa, huruvida det icke skulle vara skäl att den inkomst, städerne hafva att påräkna, måtte blifva aflöst genom bestämdt årligt statsanslag, ungefär så som förhållandet var med tolagen.
Vi veta alltför val att de sjelfva måste bekosta hela sin administration, domareväsende och polis m. m., samt att de således mer än väl behöfva de inkomster de nu åtnjuta.
Under sådana förhållanden skulle jag fela mot min pligt, som representant, om jag icke fäste uppmärksamhet på det nödvändiga uti att denna inkomst icke afhändes städerna.
Jag anhåller att mina nu gjorda anmärkningar måtte få åtfölja motionen till Utsk:t.
Då jag i hufvudsaken instämmer med motionären i hans åsigt, att en rättvisare fördelning af bränvinsmedlen bör tillvägabringas, så kan jag icke annat, än råka i strid med den siste värde talarens åsigter, att någon förändring i afseende å fördelningsgrunden för bränvinsmedlen icke bör och kan ega rum, och särskildt måste jag lasta mig vid 3:dje afdelningen i hans yttrande, att det är stadskommunen, som uppbär afgift för kcmsumtionen i kommunen.
Detta är emellertid icke det verkliga förhållandet, emedan afgiften icke uppbäres efter som konsumtionen eger rum, och det är på denna grund, som den föregrde värde talaren har, rörande småstäderne, framställt förhållanderna i en så skef dager, att jag nödgas till bemötande upptaga hans argumenter.
Frågan gäller enligt min åsigt, om man fortfarande bör begå en orättvisa till förmån för småstäderna i Sverige, och sedan om det i politisk mening kan vara någon uträkning, att vidare fortsätta utöfvandet af den orättvisa, som så länge egt rum.
Först och främst måste jag på det bestämdaste bestrida, att städerna erhållit någon slags försäkring eller garanti för bränvinsmedlens fortvarande och everdliga åtnjutande, då R.
St:r besiöto, att dessa medel skulle tills vidare för allmännyttiga ändamål få användas, der de uppburos; och sluteligen vågar jag påstå, att de i allmänhet icke och specielt i småstäderna blifvit i sådant ändamål använda.
Jag borde icke behöfva göra en skildring af de sämsta af våra småstäder.
Engelsmännens benämning på deras egna, förfallna, småstäder eller »rotten boroughs», kan icke annat än ordagrannt öfversättas med ruttna köpingar, vid applikation på våra egna.
»Många af dem äro», säger Forsell i sin Statistik, »knappast att 160 Den 26 November f. m. anse, annat än såsom jordbruksidkande byar, ty den stadsmannarörelse och) de näringar, som egentligen tillhöra städer, söker man der förgäfves.»
Det är icke längre sedan än år 1828, då ett stångjernsbruk i Upland, nemi.
Leufsta, var högre upptaget i taxeringsvärde än 13 af Sveriges städer tillsammantagna; Leufsta nemi. till 602,000 rdr bko, och Sköfde, Mariefred, Kungsbacka, Östersund, Skanör, Falsterbo, Grenna, Hjo, Falköping, Öregrund, Östhammar, Trosa och Borgholm till 591,000 rdr.
(Forsell, sidan 258).
Sveriges städer hafva dock sannerligen icke saknat uppmuntran, privilegier och stöd för sin framgång och blomstring.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med att fullständigt genomgå historien om deras uppkomst och de konstlade vilkor, hvarunder de existerat.
Det är för mig smärtsamt och upprörande, emedan det är Svenska jordbrukets pinohistoria.
Blott några exempel härpå.
Så förbjöds t. ex. 1546 allmogen, att icke annorstädes än i städerna och der icke på torgen utan till köpmännen sälja och köpa spannmål, vid 40 markers bot första gången, 100 markers bot andra gången och hufvudets förlust tredje gången, och jag erinrar dervid, att enl.
Hallenberg: »Om mynt och varors värde under Gustaf I» motsvarade 100 mark 17H tunna säds värde.
Vid vite fick ingen bonde betala sina tröskare och arbetskarlar med säd, utan blott med penningar, för hvilka arbetarne skulle i staden sedan köpa sin brödföda.
Landtmannen fick icke på landsvägen sälja siri vara, eller vända hem, innan han varit i staden, vid höga vitén och 3:dje gången dödsstraff.
För kontrolls skull, utstakades 1540 och 1555 de vägar, på hvilka landtmannavaror (ingo föras till stad.
I Skåne förbjöds 1680 allmogen att uppstalla och försälja oxar.
Ar 1556 förbjöds hela Finland och 1614 hela Westerbotten, vid förlust af skepp och gods, att föra viktualievaror annat än till Stockholm. 1536, 1539 och 1546 förbjöds all seglation med små skepp eller allmogens öppna båtar; 1569 förbjöds att uppköpa . varor på landet.
Ar 1640 och 1648 förbjödos bönderna på Oland att idka en urgammal lblknäring, att hugga sten till salu ur egna berg, emedan detta skulle vara en stadsnäring för Calmar stad.
Så med handeln.
På samma sätt roed handtverkerierna.
Ar 1748 förbjödos på landet boende att väfva åt någon annan än sig sjelfva; 1624, 1643 och 1644 anbefalldes ånyo alla på landet, som kunde handtverk, att inflytta till städerna (Agardh). 1643 stadgades, att handeln med tjära, som förut varit fri, inskränktes till förmån för Stock holm, dit produkter skulle föras.
1546 stadgades, att allt onyttigt folk, i alla rikets städer, skulle årligen utmönstras och utjagas på landet.
Andtligen, säger en af våra skriftställare i ämnet, började billigare grundsatser att göra sig gällande, så att 1727 och 1756 erhöll hvarje socken rättighet, att hafva en trädgårdsmästare och en murare, samt en glasmästare, som dock Den 26 November f. m. 161 dock blott fick laga gamla fenster.
Först 1766 fick nya fenster göras på landet.
På 200 år utfärdades 45 olika allmänna förordningar emot landsköp, oberäknadt den mängd af småstädernas polisförordningar, hvarigenom landtfolket trakasserades vid all köpenskap i stad.
Sannerligen, Mine Hrr! det är något att undra öfver, att man från den tidens riksdagar oupphörligen mötes af allmogens klagomål eller s. k. besvär.
Nu må man väl fråga sig, om städerna icke varit nog omhuldade, men derifrån följer ock den frågan, hvartill har denna politik tjenat och har den ledt till önskadt mål?
Håfven J, Mine Hrr! kännedom om huru en veritabel Svensk småstad ser ut och om handtverkeriernas tillstånd der?
Jag tviflar på, att mången af eder skulle vilja låta förfärdiga sina kläder i någon af dem, att det är möjligt att derstädes få en vacker möbel eller en vacker vagn förfärdigad, ja kanske knappt att kunna der få sin haka rakad, så att den lifligaste rörelsen kanske just är krogrörelsen.
Den föregående talaren har behagat prisa användandet af briinvinsmedlen; deremot tillåter jag mig alt anmärka, att det är allmänt kändt och låter sig lätt bevisa, att största delen af de anslag, som kommit städerna tillgodo, blifvit på ett, minst sagdt, besynnerligt sätt använda, likasom att proportion vid fö-- delningen emellan stad och land är oriktig.
Jag skall taga exempel från det län, jag sjelf tillhör.
Bränvinsmedlen för Sala stad hafva under 6 år utgjort 17,772: 42.
Användningen:
Rådhusbvggningen 5,027: 12.
Kyrkogårdsanläggning 8,300: — Pastors-boställs-reparation 3,041: 18.
Flyttning al komministers-loge 300:
— En stadsspruta 1,104: 12. 17,772: 42".
Westerås stad, under 6 år inkomst 63,380: 56.
Användning: till rådhuset 10,401: 79.
Till fattigvården, omkring 40,000:
— Till dammläggning, gatureglering och trädplantering, återstoden . . . 13,000: — 63,380: 56.
Arboga, inkomst 37,893: 77.
Användt till rådhus och andra allmänna byggnader och aflöningar.
Köping, inkomst 25,026: 54.
Användt till ränta och amortering af den skuld, 50,000 rdr, som staden iklädt sig för hamnarbeten m. fl. företag, för att bereda plats åt ändpunkten för Köping-Hult-jernvägen, och till atlöningar en ringa del.
Således har af länets städer blott Köpings stad till allmännyttigt ändamål användt bränvinsmedlen.
Hushållnings-sällskapet i länet har under samma 6 år bekomH. I. 11 162 Den 26 November f. m. mit 38,825: 7.
Elier städernes i länet andel 144,073: 29. landets 38,825: 7.
Innevånarne i alla 4 städerna tillsammans utgjorde circa 12,000 personer, länets öfriga innebyggare circa 100,000.
Nu kan, med anledning af den inom landet vanliga plägseden inom den manliga befolkningen af användandet af bränvin, både vid måltider och högtider, med skäl denna ifrågavarande afgift anses, icke allenast såsom en konsumtionsskatt, utan en kapitationsafgift på samma gång, hvadan, då den på städerna hittills belöpande andelen varit 4 gånger så stor som landets, men städernas proportion af befolkning åter (hvilket öfverensstämmer med förhållandet i allmänhet i Sverige) befinnes vara emot landtbefolkningen såsom 1 till 10, så skulle, för att denna konsumtionsskatt skul e med något skäl kallas rättvis, äfven bevisas, att hvarje stadsbo förtärde circa 40 gånger mera bränvin än hvarje landsbo, hvilket väl icke städernas innebyggare eller försvarare torde vilja erkänna.
Jag anser för öfrigt icke allenast moraliskt och aritmetiskt orätt, att gynna småstäderna, på landets bekostnad, utan jag anser det, livad värre är, för ett politiskt misstag och praktiskt oriktigt, att med konstlade medel uppehålla de städer, sorn ej derförutan kunna uppehålla sig sjelfva.
Presterskapet undergick, i afseende å egande och åtkomsten af sin jord, under Gustaf l.-ste, och Adeln i samma afseende under Carl XI, en nödvändig, mestadels rättvis, reduktion.
Någon sådan efterräkning har ännu ej skett med afseende å städerna, hvilkas åtkomst af jord m. m. varit ofta mindre skälig och berättigad.
Om åtkomst-tillfället och rubriken icke vanligtvis varit ett besök af Drottning Christina, då hon med lättsinnigt frikostig hand af angränsande härads- eller kronojord tillagt dem å kartan ett utvidgadt egoområde, så har det blifvit lämnadt för särskildte ändamål och under särskildte vilkor, såsom för odling af tobak, färgstofter m. m. under den tiden, då man fruktade stor import och landets beroende af utländningen.
Någon sådan odling har jag dock för min del numera ej kunnat observera, på sin höjd potates- och rotfruktsodling.
Städerna hafva derföre inga skäl till klagomål, om en rättvisare fördelning åtminstone af bränvinsmedlen kommer till stånd, och då nu dessutom afgjordt är, att städerna komma att representeras i landstingen, böra de icke riskera något derpå, att en del af de nu hittills i städerna uppburna bränvinsmedlen lämnas, att disponeras af länets landsting, en institution, som jag för min del anser komma att utgöra grunden för vårt politiska lif.
Då dessutom, efter ali anledning, landstingen komma att bestå af hvarje läns ulmärktaste personer, böra städerna vara förvissade om, att medlen komma att användas för länets allmänna nytta, d. v. s. för land och stad gemensamt lika vigtiga ändamål, såsom lazaretter, vägars och hamnars anläggning m. m. d., utan att landstingen behöfva börja sin verksamhet
Den 26 November f. m. 163 med uttaxerande af extra skatter, som kunde göra den vigtiga institutionen förhatlig.
Min öfvertygelse är för öfrigt, att i en framtid ganska säkert de städer deremot, som äro af större betydelse, välbelägne och af gagn för landet, skola komma att erhålla större andel af bränvinsmedlen till företag af allmänt gagn, då deremot de städer, som sakna betydelse och värde, komma att småningom ingå under landsrätt och sålunda, frie från en mängd stads-utskylder och onera, kunna blomstra såsom köpingar.
Jag önskar på dessa skäl motionen en förtjent framgång.
FIr Nordenfelt, Enar: