Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ah, jag vet så väl hur det låter!
Man skulle tro, att det var bevis på en stor personlig förträfflighet.
Ja, mången bröstar sig deröfver, som om han sjelf blefve mindre stor idiot derigenom, att han kan skaffa andra idioter till verlden!
Jag tänker på det fä’t Z.
Återhållsamhetens skadliga följder?
Puh!.
De som ge driften fritt lopp äro minsann rätt eländiga ibland, så att det är inte något preservativ emot allt ondt.
Den gyllene medelvägen är så svår att finna – ah, jag har sett mer än en hand med den der lätta, nervösa darrningen, som för ett vandt öga — — nå, ja.
Och så är det ju’ det, att den der fatala sjukdomen, äfven om den är botad, så ofta qvarlemnar benägenhet för andra sjukdomar, hvilka af en tanklös läkare ej anses stå i samband dermed, t. ex. allmän svaghet (äfven hos barnen) magåkommor, lungsjukdomar etc. – att nu icke nämna de fall då den blifvit illa botad eller rent vårdslösad.
Jag vet ju nog, att det, sedan naturen en gång fått frihet, är hårdt när en omöjlighet att tvärt slå om, och att det kan vara menligt.
Det är icke heller det, jag förfäktar, utan bara det, att det kan vara onödigt att uppegga böjelsen.
Kroppen bör (trots Strindberg) icke allenast ha nått full utveckling, utan äfven hunnit till en viss stadga i alla funktioner.
Så är afgjordt fallet med qvinnorna, så borde det vara med männen också.
Men hans natur våldföres på alldeles motsatta sättet emot qvinans.
Hennes dämpas och nedtryckes med ängslig försigtighet, men hans uppeldas ända från pojkåren genom dåliga böcker, osedliga historier, lättsinniga kamrater samt slutligen af fåfängan att vara karl.
Hans sinnlighet uppjagas till det yttersta (låt oss ej heller glömma en lätt stimulus af drufva eller sprit) och sedan skriker man som besatt på det enda botemedel, som då fins, och det låter så bra att ropa på »natur, natur!» och det utan ett skäggstrå på hakan – man kunde skratta om det inte vore så ömkligt.
Då kunde qvinnorna likasåväl komma dragande med sitt tillkonstlade lugn och kalla det »natur, natur!»
Slå omkull mina skäl om du kan!
Jag har troligtvis gått längre i frispråkighet än du allra innerst i ditt sinne anser att jag borde, ty du sitter allt fast i gamla vanor, du med, och sanningen stöter då den kommer från ovana läppar.
Men jag har talat ut med full afsigt och i den fasta öfvertygelsen, att jag gör rätt.
Söndringen mellan menniskoslägtets båda hälfter är till skada, låt dem då komma till tals.
Först de rikast utvecklade; de andre få komma efterhand som de orka.
Okunnigheten verkar intet godt.
Jag ser icke verlden mörkare nu än förr men mitt omdöme är sundare och jag har nått till en högre grad af medvetenhet.
Ja, jag påstår, att mitt sinne är renare än förr.
Det kan låta som en paradox, men jag tror derpå, och skulle icke för allt i verlden vilja gå tillbaka.
Jag bryr mig hvarken om hvad S. eller någon annan skulle tycka om våra bref.
Det gäller bara dig och mig, att jag sjunger ut; jag vet att de fleste skulle anse dethär brefvet som en evärdelig skamfläck på mig, och om du vill granska, tror jag, du måste erkänna, att jag behöft både större ärlighet och mod än du för att härvidlag bryta mot gammal slentrian: dess skrankor ha varit vida högre för mig än för dig.
Men när det rör hvad man sjelf anser rätt, så bort med försagdheten!
Det är nyttigt att taga bort konvenansens mask ibland, om också knuten, som håller den fast, är en smula besvärlig att få upp.
Men hvarför skall man förakta goda tonen för det?
Etiketten är till för småsjälarnes skull; den behöfs.
Takt och »savoir vivre» är dessutom något så ofantligt tillvinnande.
Du talar om »råa ord».
Men man behöfver dem sällan; för det mesta fins det mer än ett uttryck att välja på.
Och hvarför skulle man i fråga om själens näring bli nekad behaget af en snygg servering?
Ja, det förstår jag inte, och den menniska, som stoppar födan i sig med fingrarne, när han har gaffel liggande vid sitt kuvert, den anser jag för en tölp.
(Hörby) Tisdag 18 8/11 84.
Jag måste skratta när jag läste – »träbelätet som du sett framför dig så ofta i bokhandeln, snigeln, som aldrig vågade sig ut ur sitt hål».
— — Bravo!
Vet du, ibland rikligt längtade jag efter, att du skulle resa, ty jag hade så mycket att tala med dig om, och jag visste, att hvarken du eller jag skulle lyckas öfvervinna dender konventionalismen förr än vi kommit i gång med att skrifva till hvarandra.
Och jag afskyr tvångströjor!
Du kan inte tänka hur jag våndas i min ibland.
Tänk, du, hvad det måtte vara en njutning att känna sig helt ledig, helt som då man skrifver bref!
Så känner fröken X. sig: hon har ingen sjelfkritik.
Det är derför det är något frigörande i att vara tillhopa med henne.
Har du gifvit akt på det?
Det kommer något bekymmerslöst in i samtalet; det är liksom att låta sig drifvas på måfå med strömmen, och det käns så godt.
Man vet aldrig hvart man kan komma, men man vet också, att man inte kommer att sitta fast.
Jag deremot är så medveten, att jag icke allenast ser på mig sjelf med en annans kritiska blick så skarpt, att jag sjelf blir generad deraf, utan till på köpet så, att jag liksom tänker en annans tankar och våndas under en annans skygghet – plus min egen.
Det gläder mig, att du tyckte om manschetthistorien och för min egen del hade du kunnat skicka den hvart du behagade, men den var för liten och för personlig för att kunna försvara en plats.
Sådana der småstämningar får jag så lätt och af rakt ingenting; jag är glad att nu ha en kamrat att slamra om dem för; »profanum vulgus» förstår sig inte på sådant, med en yrkesbroder är det en helt annan sak.
Du säger, att det låter af mitt sista bref som om jag vore en småsjäl.
Jag önskar ibland att jag vore det! – men jag menar det nog inte mer än till hälften; det är blott känslan af, att det vore godt med litet lugn, som kommer mig att tänka så.
Du vet inte, hvilket himlastormande frihetsbegär, som ligger och våndas under det antagna lugnet, och ibland skakar det på sig så, att det knakar i alla fogningar, men jag vill hålla det i styr.
Jag önskar ibland, att någon visste, hvilken laglös ziguenarnatur jag i grunden är, och hvad det kostar mig att stadigt gå fram på den väg, jag utstakat som min.
Nej – barn – jag fruktar icke ett ögonblick att du på allvar skall förblanda mig med S. et konsorter, och hvadhelst du tycker och tänker om mig, det må du säga mig rakt i ansigtet.
För det första skall jag icke bli ond derför, och för det andra skall du aldrig kunna säga mig hårdare saker, än hvad jag en eller annan gång sagt mig sjelf.
Jag håller ärligheten mycket, mycket kärare, än du tror.
Kunde din död inte vålla mig mer sorg, än att mina bref skulle komma till synandes, så vore det måttligt, och inte tror du, jag skulle tycka det vara något så farligt, om du visade dem för någon, som fullt förstod oss båda, dig och mig, och som – teg.
Det är endast slarf som i sådant fall kunde göra mig förtret.
Att slita spö för hvad man ej gifvit ut som trosartiklar, har väl ingen menniska smak för.
Det oaktadt skall det komma en tid då det kunde göra mig en särskild glädje att få stå för hvartenda ord i dessa bref, derför att jag vet mig ha skrifvit dem så sant, och derför, att det icke fins en tanke i dem, som jag skulle blygas öfver.
Men den tiden är icke kommen ännu.
Å andra sidan har jag alldeles ingen lust att sätta in dina bref som »annons i Snällposten», äfven med förf:s samtycke, ty – ser du – jag är en liten, liten smula afundsjuk om dem, – just så mycket, att jag sjelf skrattar deråt, just så mycket att det gläder mig att de äro skrifna till mig sjelf, just så mycket, att jag finner ett nöje i att ej behöfva visa dem, om jag inte har lust.
När jag skref »inskränkning af prostitutionen» uttryckte jag mig illa, ty jag sigtade ej åt den lagligen erkända, och det borde jag ha sagt.
Jag vet mycket väl, att allt det smygande ofoget är det värsta, derför att okunnighet och liknöjdhet der gör sjukdomen ännu farligare, samt derför, att en sträng sundhetskontroll endast är möjlig der lagen gifvit sin sanktion; också vet jag, att det vore godt om denna kontroll ytterligare skärptes.
Hvad jag menade var egentligen, att pojkar borde öppet och allvarligt ombedjas att styra sig tillsvidare, om möjligt, just derför, att de löpa risken af denna olycksaliga sjukdom.
Om man vänjt sig vid att tala om den som menniskor, skulle dess härjningar troligtvis aldrig ha fått den utsträckning, de nu ha.
Men det skall vara en sådan grufvelig skam – bevara oss väl! – och nämner man bara ett ord om den, så anses man värre än jag vet inte hvad.
De flesta fruntimmer ha icke en aflägsen aning om, att en karl, som går frisk, kan ha försyndat sig tiofaldt mer mot deras »moral», än en som blifvit smittad af syfilis.
Att vara »sjuk» det är i deras ögon ett kriterium på det högsta moraliska förderf.
Det är fäaktigt att inbilla dem sådant.
Man skrämmer dem med det »mystiska» alldeles som dumma menniskor skrämma sina barn med busen: de föreställa sig någonting förskräckligt, men veta icke hvad det är.
Till mig skola åtminstone aldrig mina barn komma med sina skygga förfrågningar utan att få ärligt besked, var säker derom.
Jag har mer än en gång haft den glädjen att se den förskrämda minen vika för ett visst tryggt intresse, hvilket gifvit tillkänna, hur mycket bättre det var att få fast mark under fötterna i stället för detta sväfvande obestämda.
Om de nu icke tro på englar, så frukta de icke heller för busen.
I mina ögon äro båda delarne en vinst.
Du säger att du känner dig »som en ugn i hufvudet» när du sitter uppe och skrifver, ja, det är inte det behagligaste, i synnerhet om man derjemte är »som en is» om fötterna.
Svalt hufvud har jag nästan alltid men med fötterna är det värre.
Derför har jag hittat på att, rätt som jag skrifver, fara upp och vandra i mitt lilla rum – sex steg fram och sex steg tillbaka – alldeles som ett lejon i sin bur.
Om man gör det ofta, så har det en förunderlig verkan.
Försök bara!
Ditt rum är så mycket större än mitt.
Och ens tankegång löper så lätt under det man rör fötterna.
Jag får alltsomoftast böja mig ned för att anteckna något, när jag går förbi bordet.
Om du också räknar mig till det idislande slägtet, så kan jag icke motstå frestelsen att ännu en gång tala om det berättigade eller oberättigade i grofva uttryck.
För den, som så högt som jag älskar en mot innehållet svarande stil, kan ämnet icke vara likgiltigt och jag lägger vigt vid, att du icke missförstår min mening.
Jag – personligen – är icke rädd för råa ord.
Jag är vand vid dem.
Det är när jag vet att de skära i en annans öra, som jag ryser för att höra dem.
Endast då.
Det beror således på hvar jag är och af hvem jag hör dem.
Du skall komma ihåg, att jag åtminstone delvis fått min uppfostran i stallet, och då är det ju klart, att jag lärde förstå det språk, som der talades, om jag än aldrig begagnade det sjelf.
De voro råa och ohyfsade, mina första läromästare och kamrater, plumpa uttryck voro de enda, som passade i deras mun.
Men hvart och ett framsades så enkelt, som om detta vore det enda rätta, och det var det också – för dem.
Allt annat skulle ha varit tillgjordhet.
Men om jag – herremansbarnet – begagnat samma ord, då skulle det ha varit onatur: jag skulle ha behöft göra våld på mig för att få fram det.
Om jag sagt:
»hongen lirar mä rompan», skulle det varit lika oriktigt som om drängen spetsat mun och framkrystat ett grammatikaliskt »hunden viftar med svansen».
Det ena hade inte varit en bit mera sant än det andra.
Nej, uttryckets sanning ligger deri, att det är sant för den som uttalar det.
Det som faller sig enklast och naturligast för den som talar, det är det rätta.
Det fins således ingen absolut riktig stil, allmängiltig för alla.
Individualiteten skapar sjelf sin stil: man bör tala som den man är.
När man ser en rå menniska, väntar man att hennes uppträdande skall vara rått, och man vet redan på förhand, att man måste finna sig deri, ty det är ju en enkel sak, att hon följer sin natur eller sina vanor.
Men låt en fint bildad man komma med plumpa ord, och allt är förändradt.
Hela hemligheten ligger i, att han icke kan uttala dem enkelt och naturligt.
Antingen kommer uttrycket med braskande skadeglädje, så att det är understruket, eller också tvingas det fram med ansträngning eller sjelföfvervinnelse, så att den talandes bryderi smittar den som hör honom.
I båda fallen stöter det örat, äfven hos ett sundt sinne.
Ty all onatur verkar oharmoniskt, sjukligt, obehagligt; om man ej sjelf är förkonstlad.
Man kan nog ha bruk derför utan att äflas efter öfverloppsgerningar.
Så fort jag fått ditt förra bref och åter var i stånd att arbeta, tog jag ihop med julskizzen, och jag ville inte afsända mitt bref till dig förr, än den var färdig, ty jag kände mig en smula trög och olustig och derför ville jag begagna min åstundan efter bref som sporre till arbetet.
Det visade sig vara ett ganska verksamt sätt, som du ser.
Du kan döpa om ungen till hvad du vill, men säg mig hur du finner den.
Du får hålla till godo med, att kamreren ber till Gud; det är alldeles i stil med hans karaktär att göra så9.
Jag har skrifvit som en träl hela dagen i dag och just innan posten kom hade jag slut på mitt opus.
Men vet du, då var jag så trött att det riktigt äcklade mig att se på pennan.
Det blir jag ofta sedan jag arbetat en hel dag.
Så trött till kropp och själ att det käns alldeles som vämjelse.
Jag vet inte hvad jag då ville ge för att vara i mitt gamla »hem» i Malmö10.
Ty du förstår, att då jag om qvällen är utkramad som en svamp, då äro de andra familjemedlemmarne vanligtvis bortbjudna hvar på sitt håll, och så sitter man alldeles ensam – just som i qväll.
I en stor stad kunde man åtminstone gå ut, men här är det mörkt som i en säck.
Nu har jag för resten civil arrest, ty otyget i min hals är ej borta ännu, fast doktorn skurit i det en gång och jag klippt upp det med min silhouettsax en gång.
Derför har jag i qväll alldeles ingen annan råd än att prata med dig, du får hålla tillgodo.
Skyll dig sjelf, du sade härförleden att du gerna ville vara surrogat för min stora bok.
Åh, hvad jag är trött, så trött, så trött! — — och jag kan inte få tanken att stå stilla om jag än vill det.
Jag skulle vilja ligga på en soffa – inte här, men i ett stort rum med matta öfver hela golfvet, så att det inte hörs ljud eller steg när någon går, och just på den soffan der jag legat så många gånger under det brasan susat så doft borta i hörnet och alla de andre suttit i halfcirkel kring soffan, helt nära, så att man kan tala så tyst man vill och ändå bli hörd; och så skymning, som sjunker djupare och djupare, så att ens ansigte inte syns så tydligt, utan man får mod att vara sig sjelf, full af hugskott, påhitt, skiftningar – och så känslan af, att om ens tankar vore aldrig så svarta, skulle de inte stöta en bort för det och inte heller skrika i förskräckelse – ty tout comprendre – etc.
— — Och så min »gamle Mentor», som rätt hvad det är får det infallet att bara tala latin, derför att han precis känner mitt ordförråd och ändå har pretention på, att jag skall förstå, och så jag som gissar, hugger i vädret, träffar det rätta – huller om buller – och så skratt och väsen, så bekymmerslöst som om man vore lössläppta, odygdiga ungar! – en allmän förnöjelse medan brasan knastrar i belåtenhet.
Det är att hvila sig! och det trötta hufvudet ligger så godt på kudden, medan hela kroppen skakas af uppfriskande skratt; och när lampan bäres in känner man sig så frisk och stark, att man kan hugga i med hvad arbete det skall vara igen.
Jag tycker om ett sådant der familjelif, och det är derför jag ibland med saknad tänker på de åtta månader jag tillbringade borta från detta lilla förtjusande Hörby – en liten sqvallerhåla med småstadsidéer och utan en själ, som man kan tala fritt med.
Nej, tacka vet jag att lefva bland dem, som äro intelligentare än en sjelf, då lär man något!
Arma offerlam, det var förskräckligt hvad jag pratar öfver dig!
Jag låter bara pennan löpa, det får bli alldeles som det vill.
Skrif nu snart.
»Selma» har fått hvila sig i följd af min halssjukdom, men i e. m. skall jag taga ihop med henne.
Hörby (Tisdag-Onsdag) 1884.
Så lustigt att vi båda hade samma tanke!
Men du skall få höra:
I Söndags qväll, just som vi skulle lägga oss, fick jag din paket.
Sliter upp omslaget i hopp att finna bref.
Bok fans der och manuskript fans der, men brefvet — — brefvet!
Jag bläddrade igenom boken, jag bläddrade igenom manuskriptet.
Nej – intet bref. Du kan tro att jag stod der handfallen.
Men jag trodde inte mina ögon.
Jag vände ut och in på omslaget, jag granskade allt.
En ny undersökning ledde inte till bättre resultat.
Så måste jag trösta mig, lade bok och »Årstider» 11 på mitt nattduksbord och »gick till mina fäder», som min gamla pappa brukade uttrycka sig.
Tankarne surrade i hufvudet på mig, och sedan jag släckt ljuset, kunde jag naturligtvis inte somna.
Jag bara brydde min hjerna med att hitta på skälet, hvarför der inte funnits något bref.
Jag ville se saken förnuftigt, jag sade till mig sjelf: »han har mycket att göra, har inte tid att skrifva bref». – »Men bara ett par rader» invände det.
»Han har slutat skizzen just innan tåget skulle gå, har icke hunnit att skrifva.» – »Kunde skrifvit nästa dag i stället», invände det envist.
Ah – då bröt det löst!
Jag tänkte på mitt eget långa bref, hvad hade jag skrifvit?
Jag kom ihåg, att det varit omedelbart – oförbehållsamt, att jag varit helt mig sjelf utan tanke på hvarken kön eller konvenans.
Åh jag tänkte alldeles detsamma, som du tänkte, när mitt bref dröjde – och en hel del mer.
Ja – skall jag erkänna det?
– Jag tänkte till och med på doktorns fru och informatorn 12.
Nu blir du röd i hufvudet och ond.
Skall jag verkligen sticka under stol med något, om det vore än så dumt?
Och när jag verkligen tänkte det så — — Det tänkte jag för resten många gånger i somras, och det var mycket det, som gjorde mig tafatt.
Jag var rädd att jag kunde synas för vänlig och att det kunde missförstås.
Nå, det der har varit borta alltsedan vi började skrifva till hvarandra, men nu kom det igen.
Jag ber dig lägga handen på hjertat och säga mig, hur pass lugnt man resonnerar, sedan man suttit vid sitt arbete en hel dag, och så ligger sömnlös om natten.
Sen kan du kalla mig ett fä om du har lust.
Men jag var storm ursinnig.
Ja, du känner mig inte!
När jag är ilsken tiger jag som en blodhund, men jag pressar tänderna tillhopa och lofvar, att jag kan vänta, att ilskan kan ligga der år efter år — — — Ja se ond blir jag nu ytterst sällan, det är bara när något stöter på »det adlade djuret»13 – du vet?
Och det tyckte jag detta gjorde.
Jag hade vågat vara kamraten fullt ut och derför sparkade man mig – ja, nu kan jag inte låta bli att skratta – men jag försäkrar dig, att jag låg der och raffinerade mina planer, tills de voro som de finaste klingor.
Jag skulle inte låta märka det minsta, svara om du skref, tiga om du teg och icke göra en enda fråga.
Så kasta mig ännu ifrigare in i arbetet, slå mig igenom och visa dig, att jag ändå dög till något.
Timme efter timme gick, och så beslöt jag att tända ljus och lägga mig att läsa, ty nu visste jag hvad jag ville göra, och jag har nu en gång för alla inte anslagit mycken tid åt onyttiga funderingar.
Först tog jag upp »Giftas» för att söka upp ett ställe som A. och jag talat om.
Der låg brefvet!
Åh, du kan inte tänka dig, i hvilket löje alla mina planer upplöste sig.
Ha gudar! – hvad jag skämdes öfver min egen fubblighet.
Jag begriper inte, att jag inte kunnat hitta det förut.
Och du kan tro, att det kändes uppfriskande att vara helt på det klara igen.
– Ja, du kan säga hvad du vill, men det är likväl min äregirighet att vara en duktig kamrat.
Tyst, inte muck!
Jag kan alldeles inte bedömas efter andra menniskor, ty jag är uppfostrad delvis som en vilde, och det hänger i så länge jag lefver: det en annan skulle säga som munväder, det kan jag mena af själ och hjerta.
Man skulle tycka att vi två, som måste arbeta hårdt, om vi vilja slå oss igenom, icke borde ha tid att skrifva långa bref. (Jag säger också till alla andra, att jag icke har det).
Men sanningen är, att jag arbetar mycket bättre nu, än jag skulle ha gjort om jag ej haft vårt brefutbyte att glädjas åt.
Ty på mig verkar det obeskrifligt väckande.
Jag har många gånger hört det påståendet, att någonting sådant som vänskap aldrig kan existera mellan man och qvinna.
Ja, min mor har med aldrig tröttnande nit sökt att från min barndom bibringa mig denna åsigt, men allt har strandat emot min naturliga uppfattning.
Ty det fins hos mig en sund, robust ursprunglighet, som gör att om jag än syns böja mig för öfvermakten af konventionella lögner, så tränga de aldrig helt igenom mitt själslif.
Och derför har jag bibehållit min öfvertygelse: att ingen vänskap kan vara fastare och mera rik än just den mellan en man och en qvinna, derför att de komplettera hvarandra, derför att de af naturen äro danade att arbeta tillhopa, och derför att en man för sig eller en qvinna på egen hand måste bli ensidigare i sin utveckling, än om de gått sida vid sida.
Många ha känt det dunkelt, de fleste ha förblandat det med »tycke» och allt det der, som är en sak för sig.
Denna dunkla förnimmelse har fått ett vackert uttryck i Bååths »Brist»:
»O, hade min själ en ann’, som vid den sig fäste
som kände dess krafter, de sämste och de bäste –
en qvinnoande, en af de varma bara,
som känna så djupt, att ögonen skåda klara,
då skulle min kalla och strida sång måhända
varmare, mjukare toner i dagen sända.
Såg jag af verlden en vrå, som dugde att måla,
af lifvet en syn, som kunde i färger stråla,
och sökte dess mening jag, då skulle vi båda
i skuggornas sorg, i dagrarnes glädje skåda.
Der skummast det var kanske hon mig viste en gnista,
som kämpande låg — — — »
Missförhållandet har ytterst sin rot i hvad jag ville kalla det vesterländska haremsväsendet.
Jag menar det, att qvinnan vaktas som en dyrbar handelsvara, hvilken måste bevaras åt en kommande köpare eller rättmätige egarn.
Med ett ord: att hon icke får lefva sitt lif på egen risk och räkning, utan skall betraktas som om hon fått det till låns af den offentliga moralen, hvilken derför bör låta en detektiv i »förklädes»-fason följa henne hvart hon går, emedan hennes ärlighet är tvifvelaktig.
Detta är hvad som intresserar mig mest i verlden: könens likställighet, icke i socialt hänseende blott, utan först och främst i deras eget medvetande, ty det är hufvudsaken.
Och nu står jag vid en punkt i ditt bref:
»Om vi skola ha någon nytta af vår bekantskap, så måste vi oförbehållsamt tala om allt».
Jag önskar ingenting högre.
Har jag icke ända från barnsben gått och väntat på de orden, och ingen har sagt mig dem förr än nu!
Der ser man, hur inrotade fördomarne äro, ej minst hos det manliga slägtet.
Men det är också sant, att jag träffat ytterst få, som jag skulle haft lust att taga på orden, om de sagt dem.
Det kan inte vara hvem som helst, och jag tror, man gör klokt i att hålla på en viss själens förnämhet.
I det fallet är »rabulisten Ernst» en renhårig aristokrat.
Nu är det således öfverenskommet.
Och när du har lust, kan du se på allt hvad du vill genom en qvinnas ögon; ty de äro »tout à vous», och trots det manliga namnet, är det verkligen en qvinlig kamrat, du har.
Äfven för mig är lifvet så oändligt mycket mer än dikten.
Det är så mångfaldigt, så öfverraskande och så gripande verkligt.
Jag älskar det i alla dess former – allt sundt och kraftfullt, ja, allt fult och förvridet, ty sjelfva mitt medlidande är väl ingenting annat än en art af kärlek.
Det fins således ingenting så vidrigt, att du skall se mig rygga tillbaka derför.
Men det tror jag, att du redan vet.
Hvad nu min »detektiv»-förmåga beträffar, så har jag haft god nytta deraf, men hvad är den väl i jemförelse med att kunna hänvända sig till en, som vet besked?
Jag har skaffat mig kunskap om mycket, men det fins naturligtvis betydliga luckor, och du bör icke förvåna dig, om jag någongång skulle göra någon fråga, som i sammanställning med hvad jag redan vet kunde förefalla så naiv, att du måste skratta – jag vet ju inte sjelf hur pass klart jag fått allting för mig, ty jag har ju aldrig haft tillfälle att kollationera min uppfattning.
Jag skall instämma i ditt skratt och tacka för upplysningen.
(I parentes: hvad det är skönt att få skratta eller gråta, allt fullt ut, på sin egen natur!)
Trots min kännedom om vissa saker, är er verld mig så främmande som – ja, jag vet inte hvad, och i mycket vet du så oändligt mycket mer än jag.