Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vattnet var mörkt, endast en silande ränna af ljus från den del af månen, hvilken skymtade genom molnet, sträckte sig från det gamla fartygets bog och långt bort öfver vågbrytaren, som ljus och blank skar igenom skymningen.
Och upp öfver branten, på hvilken staden var bygd, lågo de gamla bygningarna som hopgyttrade i halfmörkret och tornade upp sig till en vägg af dunkel, öfver hvilken den ljusa himmelen hvälfde sig med matt tindrande stjärnor.
Men på barken började dryckeslaget.
Pelle Ljungberg förde an.
De sjöngo för helan och de sjöngo för halfvan.
Glada sjömanspojkar höllo hvarandra om halsen och dansade rundt på det murkna däcket, och öfver alla de andra hördes skepparens röst, gäll och entonig, skarp som tonen från en gammal sjöfågel.
Gubben Ljungberg var med hela tiden.
Han satt på relingen och tog sina supar med lugn, strök den yfviga kransen af sitt skägg, hvilket från ena örat till det andra växte som ram åt hans väderbitna ansigte, sydvesten hade han i nacken, och hans ögon tindrade af godmodig belåtenhet, medan han uppmanade pojkarna att »supa för gamla Karolina».
Men när ruset började blifva almänt och munterheten högljudd, fick hans ansigte ett betänksamt uttryck.
Han spottade ut i sjön och såg uppåt himlen, där månen kommit fram under molnet och stor och rund glänste genom underligt formade molntappar, som skingrade gledo för nattbrisen.
Hans ögon foro med ett eftersinnande uttryck omkring tacklingen, som stod belyst af månljuset.
Och när bullret blef för vildt, reste sig Pelle Ljungberg, klef bredbent och med svaj i gången fram till hytten och tog af sig hatten.
– Tyst, röt gubben och slog näfven i kajuttaket, så att det knarrade i det gamla virket.
Tyst, för nu ska’ jag hålla tal.
Det blef stilla på däcket, och i en underlig grupp stod besättningen omkring gamle Pelle.
Skepparen och de båda gamlingarna stodo närmast honom, och ungdomen stod i halfbåge framför honom.
Pelle Ljungberg såg ut, som om han inte skulle kunna tala.
Ansigtet gjorde väldiga grimaser, och ögonen plirade.
De öfriga betraktade hvarandra, men ingen sade något.
– Ni tror, att jag är full, sade gubben till sist.
Fast det är jag inte, men nu vill jag säga något till vårt gamla fartygs heder, och nu ska ni höra på.
– Ni äter och super och lefver galna.
Men det är ingen mer än jag, som tänker på, hvarför vi super.
Och därför tänker jag tala om det.
Ty gamla Karolina har gått på sjön länge, innan dom flesta af er har paltat på landbacken.
För fartyget är bygdt i Luleå, och jag har inte varit med på alla resor.
Men på några har jag ändå varit med.
Jag har följt med skutan på Kanalen och Nordsjön, och jag var med, när hon var borta ett helt år till Rio, och när hon se’n kom tillbaks, var hon skral och fick stanna i Östersjön.
Se’n blef hon köpt utaf honom, som nu har henne.
Men gamle Ljungberg fick följa med.
Och därför tycker han, det är synd, att gamla skutan ska’ seglas i kvaf.
Men nu ska’ ni hjälpa mig att hedra henne, och nu tar jag kommandot.
– Hissa flaggen på halft, gossar, skrek han och svängde med sydvesten.
Hissa flaggen.
Pelle Ljungberg hostade och fuktade sin tunga ur glaset.
Nedanför gaffeln svajade den slitna flaggan för nattvinden.
– Af med mössorna, röt gubben.
Och hans kommando följdes af en undrande skara, hos hvilken en besynnerlig känsla af högtidlighet efterträdt stojet.
– Af med mössorna!
För nu håller vi graföl öfver gamla Karolina.
Hon flaggar på halft för sig själf.
Och vi flaggar med mössorna.
För ska’ hon gå samma väg, som vi alla en gång kommer att gå, då vill jag ändå säga det, att hon har sett bättre dagar.
Och hvar och en, som hör på mig, ska’ göra som jag.
Härmed tog Pelle
Ljungberg sitt glas och hälde dess innehåll ut öfver relingen.
Tigande följde de andra hans exempel.
– Nu har vi offrat åt sjön, sade Pelle Ljungberg.
Och nu går Karolina all världens väg, men med heder.
Därpå satte han sig med en förnöjd min på relingen igen, slog i en ny sup och sade, i det han plirade med ögonen:
– Sup nu, pojkar!
Och det dryckeslaget varade, till dess att månen hade försvunnit och solen runnit upp.
Af besättningen var det ingen, som sof den natten.
Ett stycke från staden reser sig en brant kalkstensklippa öfver en sandig strand.
När solen lyser på klippan, får den en krithvit glans, som blänker långt öfver det mörkblåa vattnet, hvilket rullar in emot sanden, och hvars obrutna yta, leende i solljuset, sträcker sig längre, än ögat kan nå.
Utanför stranden ligger ett långt ref, som är doldt af vattnet.
I lugnt väder synes endast en lång, brun rand, som visar, hvar grundet hotar.
Och när blåsten slår sjön emot land, skumma vågorna hvitt omkring den osynliga klippan.
Men sjömännen, som känna farvattnet, veta, att på midten är klippan delad i två hälfter, mellan delarna går en fördjupning, och seglar ett fartyg in där, ligger det fast och stilla, uppkastadt på grundet, till dess att vågorna på hösten slå det i bitar.
Där skulle Karolina seglas på grund, och tidigt på morgonen var hela hamnen full af folk, som skulle åskåda affärden.
Det var en klar solskensdag och vinden låg emot strand.
Den gamla barken bogserades utanför hamnen, och seglen släpptes lösa, hissades upp och utvecklade sina nötta klutar i solskenet.
Ett sorl af njutning gick genom mängden, som åsåg skådespelet.
– Ta’ vackert i lapparna, ropade en röst.
– Det fladdrar i kjolarna på gamla flickan, ropade en annan.
En dånande skrattsalva belönade kvickheten.
Man trängdes, sprang om hvarandra, reste sig på tå för att se bättre.
Ty nu skulle barken göras klar till att släppas ut på egen hand.
Den skulle lofva upp i vind, så att den sedan kunde ta fart och styra rätt ned på grundet.
Det tog tid, och det gnisslade i det gamla tågverket, det gnisslade, så att det hördes ända bort till stranden, där detta svaghetstecken mottogs med nya bifallsrop.
Och när barken ändtligen lade sig på sidan och ovigt stampande lofvade upp mot de skvalpande sjöarna med de tre masterna, som syntes i en sned, gungande linie, och seglen, som hängde snedt och osäkert på master och rår, då steg ifrån stranden ett enda dånande hurrarop och de mest företagsamma skyndade i förväg för att få stå på stranden och bevittna, hur det gamla fartyget rusade in mellan klipporna och hängde upp sitt skrof på grundet, hvilket låg gömdt under det böljande vattnet.
Då märkte plötsligt någon, att ankaret sak– nades.
I det tillstånd af rus, hvari hela besättningen befann sig, hade ingen gifvit akt på dem, som skulle hala det upp.
Kedjan hade glidit undan, och utan att brottslingarna yppade det, hade både kedja och ankare försvunnit i djupet.
Kapten grälade och svor, lofvande alla underjordens marter åt gärningsmännen.
Men Pelle Ljungberg blef förtjust, och han, som hela tiden stått tyst, upphäfde ett hurrarop, som upprepades af de djärfvaste.
– Det var rätt, sa’ han.
Det var förbannadt rätt!
För ville de inte ha skutan, så kunde ankaret gärna ligga där det låg.
Att vända om tjänade ju ändå ingenting till.
Ute på barken var det fullt med folk.
Det var skepparen, som mager och lång, med mössan på nacken och den blåa halsduken hviftande för vinden stod vid rodret och kommenderade och skrek, som om han velat använda den korta tid, som var kvar, till att för sista gången vara herre på däck.
Ty Pelle Ljungberg hade sagt ifrån, att han inte ville låna sin hand till att styra skutan på grund.
Det kunde den göra, som ville, men inte han.
Och därför stod han ensam i aktern rätt under flaggan, rasande öfver jublet i land, som om massans hån hade gällt honom.
Där var fjorton man, som utgjorde barkens besättning, fördelade på sina olika poster, vid förmasten, vid mesanmasten, vid storseglet och framme vid focken, alla glada och i spänning, äntrande i vanter och tåg, med risk att slita det murkna tågverket och falla i däck, men jublande och hurrande för hvarje stampning, skeppet gjorde, när vågorna plaskade hårdare mot lovarts bog, eller det fladdrade till i förseglen, så ofta barken, som ibland tycktes ha sin egen vilja för sig, lofvade upp emot vinden, och skepparen måste använda hela sin kraft för att få ned den igen.
Där funnos också andra ombord, glada sjömän och unga pojkar, som hade bedt om lof att få vara med och se på spektaklet.
De stodo rundt omkring på däck, öfveralt där de kunde stå, utan att vara i vägen.
De sprungo fram och tillbaka, tittade i lä och tittade i lovart, hjälpte till, där det inte behöfdes, och ropade »halloj» och »ta i», när de andra arbetade.
Men framme under storseglet strax bredvid skepparen själf stod tullvaktmästaren bred i ryggen, händerna i fickorna, mössan djupt nedtryckt i nacken och sjösättning i kroppen.
Han visste, hur man skulle stå på ett däck, och han ville visa sig sjöman, därför att han inte var det.
Men han njöt obeskrifligt af hela spektaklet, och hans små plirande ögon hade gömt sig långt nere i hans stora, feta ansigte, öfver hvilket munnen spred ett enda bredt leende af lycksalighet.
Honom hatade Pelle Ljungberg värre än någon annan, och han koncentrerade sina känslor i ett välment och energiskt:
– Landtkrabba.
Efter barken följde på släp i långa linor två stora båtar, bestämda att efter katastrofen landsätta sällskapet.
Nu syntes den hvita klippan rätt i lä om barken.
På stranden urskiljde man människorna som små pygmeer, hvilka kilade om hvarandra för att hinna i tid.
– Fall, skrek skepparen åt sig själf, i det han lät seglet löpa ut och vände på rodret.
– Fall, var det ja, skrek besättningen i korus, och seglen svälde ut, medan barken långsamt och segt med ett läte af gistnadt trä, som knakar under en tyngd, vände in emot land.
– Fall, skrek Pettersson, som om han själf varit kapten på skutan.
Och med ett enda naturljud gifvande ord åt den förtjusning, som genomströmmade honom, utbrast han ur hjärtats djup:
– Nu, djäflar anamma!
Pelle Ljungberg knöt näfven för sig själf och svor mellan tänderna.
Det kritiska ögonblicket var nära.
En stark spänning herskade ombord.
En kittlande rörelse, som när man flyger för högt i en slänggunga, kom dem alla att darra som inför en fara.
Skepparen stod framåtlutad, med hvarje nerv i sitt ansigte koncentrerad på att upptäcka det riktiga stället.
Ty körde han barken upp på en af klipporna och inte rätt in i öppningen emellan dem, så skulle hela fartyget vräkas omkull och krossas i en handvändning.
Båtarna skulle slås sönder och allesammans kastas i vattnet, ett mål för hela strandens obarmhertiga löje.
Men med spänningen blandade sig förstörelseraseriet, som nu kunde gifva sig luft mot denna gamla båt, hvilken inte var värd den plats, där den kastade ankar.
Det kostade ingenting att få förstöra, slå sönder, krossa, tillintetgöra.
Och med barnets instinkt, som slår sönder sina leksaker, utan att veta hvarför, darrade hela denna flock af vuxna människor af en inre glädje, som frossade i förstörelsen, hvari de själfva togo del.
Somliga stampade af otålighet och sprungo fram i fören för att se efter, hur långt det var kvar.
Andra stodo stilla på sina platser, lutade emot reling eller master, med en inre skakning af njutning, som ökades, ju närmare barken kom land, och det spännande ögonblicket nalkades.
– Giga! röt kaptenens röst.
Farten blir för stark.
Ett almänt mummel hördes.
Dessa vana, härdade sjömän, som kände faran och förstodo vigten af hvarje manöver, voro så gripna af denna mani att krossa, slå sönder, splittra och tillintetgöra, att de i detta ögonblick skulle ha önskat en hel storm i stället för en lätt sommarbris för att med farten af en ångbåt störta upp på grundet, äfven med fara för lemmar och lif.
Det liksom brände i deras öron efter att få höra detta krossande dån af den stora, murkna träkolossen, som kastades upp mellan klipporna och i ett enda nu splittrades under deras fötter.
– Giga! röt skepparen på nytt.
En lång hvirfvel, som betecknade grundet, syntes rätt framför fören.
Det blef en kort och häftig strid mellan manskap och befäl.
Lydnaden fans inte längre, den var bortblåst, som om barkens sista resa på vattnet, nu, när den skulle dränkas i sjön, hade tagit bort den sista rest af förnuft hos dessa människor, hvilka brunno af begär att höra detta knakande under sina fötter, hvilket i åratal varit de stormiga nätternas skräck, när de kryssat sig fram i mörker och storm, och som de nu jublade öfver att kunna höra och trotsa på samma gång.
– Giga, eller jag lofvar och håller ut igen, röt skepparen.
Han var eldröd i ansigtet, och ådrorna på den långa halsen svälde som snören.
Mumlande lydde karlarna, toppseglen föllo ned, och storseglet drogs in till hälften på gaffeln.
Det var ett ögonblick, som om någonting hade stört den vilda fröjden.
Men nu syntes människorna, som stodo på land.
Man kunde redan urskilja ansigtena.
Öfver barken reste sig den hvita kalkklippan, som blänkte med ett bländande sken i solen.
Och grundet syntes som en lång brun strimma framför bogen.
Spänningen kom tillbaka, retningen, vildheten, förstörelseglädjen, som när soldater vid en stormning slå sönder alt, som faller i deras händer, bryta ned och förinta, liksom gripna af en outredd naturmakt, hvilken tvingar dem.
Bland den människomassa, som fylde stranden, liksom bland dem, som stodo på däck fans det något af samma känsla som fyller massan vid en tjurfäktning, när den vilda besten råmande störtar in på arenan, och picadoren behändigt med ett vigt språng hoppar öfver barieren för att undvika hans horn.
Eller som när en gapande mängd njuter af, hur en lindansare, hvars konturer knappt kunna urskiljas på det oerhörda afståndet, går på en lina, som är spänd mellan ett par torn, och midt på linan gör en låtsad rörelse, som om han vore nära att falla.
Eller som när publiken på en akrobatföreställning i rysande spänning ser på, hur en liten smidig kvinnokropp från svängande trapez kastar sig öfver en svindlande höjd för att i nästa ögonblick triumferande hänga i en annan.
Det var intet af alt detta.
Men det var något beslägtadt, som tog sig luft i det växande skri, hvilket darrande af jubel, råhet och njutning steg från alla dessa munnar, ju närmare barken nalkades klippan.
Pelle Ljungberg stod ensam med sina känslor.
Han var så arg, att han kunnat mörda.
– Det är ändå svinaktigt, sade han.
Det var bara en kabellängd kvar, men sekunderna blefvo långa som minuter.
Alla hattar flögo af, skepparen lade om rodret med ögat spändt på öppningen mellan klipporna, hvilken syntes genom det klara vattnet, Pettersson tog händerna ur fickorna, ryckte mössan af hufvudet, svängde den som en besatt, men i samma nu blef det tyst för ett ögonblick.
Barken hade törnat upp på grund.
Alla föllo omkull eller raglade åt sidan af stöten.
Så kom ännu en stöt, svagare än den förra.
Ett väldigt brak hördes i det gamla skeppet, som hade det rämnat från för till akter.
Och nu stod det fast mellan klipporna, medan vågsvallet sköljde dess skrof i långa, sugande dyningar.
Det blef tyst för ett ögonblick, som om en känsla af medlidande smugit sig öfver mängden.
Men snart bröt ett väldigt hurrarop lös ifrån land, det besvarades från barken, och skepparen stod svettig och röd uppe på hytten, torkade sitt våta ansigte, och bockade sig åt alla sidor, som om han varit en aktör och stått bugande inför en applåderande publik.
Alt hvad som kunde medföras, plockades nu bort, stufvades in och togs med.
Men ankaret det var och blef borta.
Den sista, som lämnade fartyget för att gå ned i båten, var Pelle Ljungberg.
Han stod kvar på däcket och såg sig omkring, som om han mätt förödelsens styggelse med ögonen.
Men när skepparen ropade honom, steg han ned i båten, och med sydvesten neddragen i pannan, så att ingen kunde se hans ansigte, satte han sig i fören och lät de andra ro, bäst de gitte.
Båtarna lämnade fartyget och rodde med taktfasta årtag in mot hamnen, medan mängden skingrade sig och gruppvis vandrade tillbaka till staden.
Där stod nu den gamla barken ensam ute på sjön, inklämd mellan ett par klippor.
Med sina nakna master och rår, mellan hvilka vinden spelade fritt, såg den ut som ett aflöfvadt gammalt träd, hvilket midt i den grönskande skogen står vissnadt och torrt.
Vågorna spolade omkring den, och hvarje våg, som kom, kilade den säkrare fast mellan de skarpa klippspetsarna, som gräft sig in i dess murknade sidor.
Men småpojkarna i staden hade upptäckt en ny lekstuga.
Och så ofta vädret var vackert, och de kunde få låna en båt, rodde de dit ut och lekte, att de seglade långt bort i främmande land, harpunerade hvalar och fångade rysliga hajar, som i vild dödsångest piskade däcket med sina väldiga fenor.
De hade gömställen i hytterna och under däck, där de samlade snäckor och sten.
Det var varorna, som de skulle föra med sig hem och sälja i sta’n och få mycket pängar för.
De ropade »brassa» och »håll styft upp i vind».
Och en hel vecka lågo de stilla och lastade i Rio Janeiro.
Den sommaren gjorde barken sin gamla resa för sista gången.
Hösten kom, och stormarna började sitt långa, dödande arbete.
Vintern kom med is och snö, och isen gräfde sig in i springor och hål.
Men när nästa sommaren kom, då var barken verkligen borta.
Endast kölen satt kvar.
Och de stora spanterna, hvilka sträckte sig upp ur vattnet, som sköljde kring klipporna, liknade refbenen på ett dödadt djur, som legat och multnat i skogen.
UTAN PÄNGAR.
Artisten Ivar Melin steg sent upp i sin atelier, som låg långt bort på Boulevard Montparnasse.
När han hade klädt sig, afslutade han sin morgontoalett med att dra på sig ett par tofflor af brunt ylle, slängde en baskisk målaremössa à la Rembrandt på sitt tätklippta, ljusa hufvud och satte sig sedan på en gul halmstol med en portmonnä i hand, hvars innehåll han undersökte.
Han tog fram en franc, som han likgiltigt lade på bordet, liksom om han varit säker att träffa honom där, och började en närmare granskning af de öfriga facken i portmonnäen.
Denna granskning måtte dock icke hafva medfört något synnerligen gynsamt resultat, ty den efterföljdes omedelbart af en annan sorgfällig undersökning, hvilken bestod uti att han trefvade igenom alla fickor, som funnos på hans drägt.
Men hvarken rock-, väst- eller byxfickorna måtte ha innehållit något af värde.
Ty han öfvergick omedelbart till att leta i en öfverrock, som hängde på klädhängaren.
Efter denna ansträngning återgick han till franc-en, som låg på bordet, vände den ett par gånger mellan fingrarna, som om han väntat att få se den växa, lade den betänksamt tillbaka i portmonnäen och stoppade portmonnäen i fickan.
Sedan gick han till dörren och öppnade den på vid gafvel.
Ett skarpt solljus strömmade in från en liten gård, som var aldeles kringbygd med hvita murar.
Denna sol, i förening med den friska luften, tycktes försätta honom i bättre lynne.
Ty hans ansigte ljusnade, han sköt mössan tillbaka i nacken, så att solljuset obehindradt kunde blänka honom i ögonen, och stälde sig midt i dörren, kisande med ögonen och ansträngande sig för att rätt lifligt se alting, som var att se.
Under veckor hade han hållit på med att betrakta denna lilla vrå, som för hans inspirerade målaröga rymde en hel värld af skönhet och poesi.
Solen låg in, så att muren kastade en bjärt skugga öfver det vilda vinet, som i spalierer klängde ända upp till murens kant, och där de ljusa skotten sköto upp öfver muren, spelade solen omkring den unga grönskan och gaf den en färg, hvilken återdallrade i målarens sinne med en ton af musik.
Han tog ett steg tillbaka och skuggade med handen för ögonen.
Ett uttryck af förtjusning spred sig öfver hans ansigte, ett par skarpa, iakttagande veck lade sig omkring de ljusa ögonen, och han vände hufvudet för att följa solstrålarnes lek förbi den skarpa skuggan, som föll på sandgången och bort till en grupp af gula rosor, bakom hvilka syntes en af blekröda slingerrosor täckt berså.
Här darrade solljuset i ett vimmel af reflexer, som kommo och gingo, alteftersom den lätta sommarvinden gungade blommor och blad.
Det var en glans i de bleka bladen, som skiftade i rödt, hvitt och violett, och på marken under det hvälfda taket lekte solstrålarne mellan skugga och ljus, medan hörnet mellan bersån och muren, som fyldes af en akasia, låg i svalaste skugga.
Artisten tog ett långt andetag.
Det var sol, ljus, stilla, leende lycka, söderns fulla glädje i en vrå bakom murar och bygningar, alt hvad som lockade och drog honom att måla på en duk, och öfver muren såg han kronorna på boulevardens träd, öfver hvilkas gröna blad solen göt sin hela ångande hetta.
Han drog fram ett staffli från väggen, drack ett par stora glas vatten, som han hämtade ur en brunn på gården, kastade färger och pänslar omkring sig och stälde sig framför duken.
Därefter började han måla med lugna, eftertänksamma pänseldrag, och i hans ansigte låg ett uttryck af spänning, blandadt med något af skapandets lycka.
Efter en stund slutade han att måla och gick ett par slag i trädgården, som om han känt sig orolig.
Han gick in i ateliern, sökte på bordet mellan pänslar och utklämda tuber, och hans ansigte hade ett missnöjdt drag, som gaf det ett skarpt, nästan hårdt uttryck.
Slutligen hittade han ett litet paket med tryckt omslag, i hvilket fans en hög svart caporal.
Han rullade sig en cigarett, och sedan han rökt några bloss, tog han åter fatt på arbetet.
Men han målade icke med samma liflighet som förut, och det hade kommit något nervöst i hans fingrar, när han klämde på tuberna.
Med en rörelse, som var honom egen, spottade han flera gånger, under det han stod stilla och jämförde sitt arbete med naturen.
Och det var något af återhållen vrede i hans sätt, när han till sist slängde pänseln ifrån sig och stälde staffli och färglåda tillbaka på deras platser.
Han hade hungrat många gånger förr, ätit kastanjer på sitt rum och strukit ensam omkring på Paris’ gator, utan att veta, hvart han skulle vända sig, och utan kraft eller lust att arbeta med denna konst, för hvilken han hade lidit i hela sitt lif, altid lidit, aldrig känt någon glädje, annat än när han ensam med naturen och sig själf såg färgerna ordna sig på duken, dessa färger, hvilka altid chokerade och stälde honom på kant med världen, aldeles som om han varit en agitator för nya och våldsamma läror.
Det var inte det, som oroade honom.
Men det var tankarna, som hungern skulle föra i sälskap, tankarna på alt tungt och bittert, som hade färgat hela hans ensamma lif, från den dag, när han vände fädernehemmet ryggen, därför att denna oförklarliga lidelse för färger och form dref honom ut till ett lif af umbäranden.
Det var dessa tankar, han fruktade.
Och de voro altid som värst, när hungern förslappade viljan, som eljest brukade jaga dem bort.
Melin tog upp portmonnän ännu en gång och såg på den ensamma franc-en, oviss, hur han skulle använda den.
När han på sista tiden började märka, att pänningarna voro på upphällningen, hade han sparat, ätit knapp och billig föda, och lusten efter ett ordentligt mål mat var så stark, att om han också velat, kände han, att han icke skulle kunna motstå den.
Han beräknade, att om han gick på ett billigt ställe, där han inte behöfde betala drickspängar, skulle han kunna få en biffstek, en half flaska ordinärt vin och ett stycke schweizerost för sin enda franc.
Gjorde han det, hade han åtminstone räddat en arbetsdag, och hungern kom i alla fall, hur han också krånglade.
Han drog på sig sina skor och stoppade litet tobak i fickan.
Han skrattade åt sig själf, för att han i detta kritiska ögonblick kunde tänka på njutningen.
Men han gjorde det emellertid, och gick sedan hastigt genom några små gator fram till Rue Vavin.
Där gick han in genom en öppen dörr, öfver hvilken det stod Cremerie, och satte sig vid ett bord, som stod långt inne i rummet.
Det var egentligen ett kök, i hvilket han satt.
I det yttre rummet, genom hvilket han kommit in, stod försäljningsdisken, som genom en låg trävägg var skild från det inre rummet, hvilket var inrättadt för gäster.
I hörnet midt framför honom fans en stor järnspis, i hvilken kolelden muntert flammade upp under ett galler, bestämdt för stekning af kött, omeletter, fisk, gröna ärter, pommes frites eller oeufs sur le plat.