Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Alla mäste ju vilja att den lofliga handeln skyddas; — alla att tull bevil I ni rågen, så väl som ali annan statsinkomst, möjligast oförsnillad ingår.
On delta sednare böra jordens advocater vara specielt angelägne, enär det lättande af jordens skattebördor, för hvilket, Gud bättre, mera ordas än handlas, verksammast befordras medelst möjligaste uppdrifvande af den indirecta beskattningen, hvilkens rättaste anlitande i Sverige möler nog många oöfvervinneriiga locala och andra hinder ändå.
— Men allt detta beror ytterst på lullbevakningens energi.
Den ovilja, som förslag till kraftiga tullanstalter bland oss möta, är icke en enstaka företeelse.
Vi äro i allmänhet benägne att betvifla vår frihet, när allmänna anstalter oböjligen vidmakthållas.
Få äro visserligen de, som åtrå fullt sjelfsvåld, men mänga de som vid litet deraf finna liksom en söt lukt af frihet, och som vid absolut saknad deraf förfalla i tvifvelsmål, om friheten riktigt lefver.
— Språkbruken belysa ofta folklynnens veck; och vi hafva de der oöfversättliga orden beskedlighet, jemka, lagom och dettas motsats fjesk, hvilka vi så jemmerligen oriktigt (det är så olikt deras förståndiga syftning) använda på allmänna värf. — Må de vittna häri, de utmärkte embetsman, i hvilkas kraftiga 3i8
Den a4 April f. m. naitir
Het legat alt uppfylla hela embetskallet, alt yrka hela lagen, neli utkräfva Statens liela lätt.
Må de säga oin He alltid af' opinionen njutit stöd och tack såsom de det förtjent.
Och huru synbart återfinnes icke denna vår obenägenhet för det genomgripande äfven i vårt satt att inrätta sjelfva einbetena, eller åtminstone i vårt sätt att uppfatta dem ?
Skadom för exempel länsstyrelsen, den i anseende till allmanna ordningen högst maktpåliggande af alla.
Är det e x. g r. ratt afgjordt, att borgmästaren, q v as i stadens ordningsman, nemi i denna sin egenskap subordinera!' ovillkorligen under länets ordningsman, landshöfdingen?
— Är det rätt afgjordt, att denne måste som Konungens Befallningshafvande åtlydas, ehvar han inom länet uppträder, och äfven då han icke sitter i embelet (denna oss egna, så förlamande uppfinning)?
Huru olika tänkes och för fa res icke i andra fria landeri — Ju friare de uro, ju fullständigare befinnas einbetena, dessa allmänna maktens organer, vara utrustade; och ju vissare är att opinionen icke blott tolererar, men fordrar af Statens tjenare den ingripande afgörenhet, som går till målet lik stenen i sitt fall; och hvilken desse också prestera till en grad, som i yttersta förvåning försätter våra resande beskedlig b e t s-ifrare, när de den bevittna.
— Men se, opinionen har i dessa landel- hunnit åt sig reda friiietsbegreppen.
Der vet man, att så visst friheten väsendlligast består i trygghet mot allt intrång i laglig rätt, så visst äges denna trygghet endast i mån af institutionernas, kraftiga beskaffenhet och af deras kraftiga handhafvande.
Der hör man icke ordställningar, sådana sorn ”despotiska lagar”; denna contradictio i 11 adjecto; tv der vet man att det enda despotbka är det godtyckliga, och att det är på bekostnad af den sanna friheten sorn laglydnaden har en prutningsmån — hvilken tvei tom är det karakteristiska i godtyckeis statsskick — och der berömmas icke embetsmän, hvilka beskedligt jemka; ty der vetes, att den, som i dag får jemka hitom lagen, kan i morgon jemka b o r I o in.
Att dessa allmänneliga satser äga direct tillämplighet på vårt ämne framstår utur det som, rörande tullbevakning, och med anledn. af Hr Prytz’ och minal motioner, blifvit i Utskrn, i Stånden och i pressen anfördt.
Äfven härutinnan vill man ändamålet utan att vilja medlen.
— Bland alla de regulationer, som allmänna ordningen kräfver, finnes icke något, som ej, äfven för den laglydige, stundom fäller sig obehagligt, och denna sanning gäller alldeles specielt om all fiscalitet.
Men den förbises af de många, som föreställa sig tullens behöriga handhafvande såsom möjlig utan all obeqvämlighet för de redligt trafikerande, ja för de alls icke trafikerande, och som derföre anse våra tillIcoutroller vara så besvärande, att de snarare borde mildras un skärpas.
— Må de då, desse liberale, göra sig underrättade om sättet huru i de fria länderna England, Holland, Den a4 April C. rn.
Frankrike och de Förenta Staterna, fiscus i all controllväg förfarer.
När Hr Prytz här förmälte huru i England tillgår, genmältes ”att vi äro Svenskar och icke behöfva hanna Engelsmännen’’.
— Må jag häraf taga mig text till utredande af det i många andra fall gängse påbördandet af efterhandtiings-ly nne.
— Af desamma, som föra denna beskyllning, höres ju också, huru de, i sin af mig högt gillade frainstrgsdiift, åtrå hvad andra likartade stater äga; nemi., i politisk, väg, rationel representation, pailementära förmer, ändamålsenliga embelsorganisationer; och i materiel väg, ledig affärsrörelse, liflig omsättning, stegrad production och consumtiou, ökad capitalmassa, med ett ord all förkofran till högre välstånd.
— Nå väl; hvilka äro nu de, som i framsta rummet visa sig begilne på utländska mönster: de som vilja den utländska saken, eller de, som uppgifva det hvilket den utländska erfarenheten funnit till saken lända?
— De sorn vilja till Rom, eller de sorn visa vägen dit och upplysa huru der ser ut?
— Jag tillhör båda och kan såltdes icke hafva velat klandra de förra, ålen de sednare har jag bort skydda emot predicatet imilalores servina pecus, hvilket de förra så föga tacksamt bemöda sig att tillägga sina vägvisare.
Till det som Hr Prytz anfört om tullens och accisens rättigheter i England, och hvars noggranna rättighet ar mig omständligen bekant, kunde jag lägga de, utom all vår föreställning liggande fiscala tillvägagåenden, jag likaså i Frankrike bevittnat.
— Men, jag vill icke blifva alltför vidlyftig, och inskränker mig till den summariska försäkran, att allt livad i denna väg blifvit bos oss föreslaget, stannar långt bakom hvad i dessa och andra fria lander sker, utan alt blifva ämne för den upplyst liberala opinionens ringaste klander.
Må jag äfven förmäla, att hos dessa länders befolkningar har upplysningen utrotat den crassa obevågenhet emot tull- och sakerhets-polis och den der absurda förhäfvenheten öfver de tjenstemän, som i de lägre graderna af dessa befattningar vaka för allmänna ordningen; af hvilket allt i andra land, och beklagligen äfven hos oss, mycket finnes qvar.
— I Amerika stå tullbetjente i utmärkt anseende. — l Frankrike blänker hederslegionens stjerna på mången tullbesökares bröst, och att med dessa tjenstemän bruka spottska maner anser ingen rådligt
I London anses bland de bättre classerna såsom en eflegance att ila tillen beträngd polismans bistånd.
— Det beröm, som inom flera Stand blifvit våra tull- och polispersonaler tillerkändt, vittnar att de icke äro mindre förtjente af aktning och välvilja bland oss.
— Den motsatta här anmärkta fallenheten, (som styrker min nyss framställda psychologiska observation,) kan tryggt användas såsom en bland gradmätarne af obscurnntismen i de orter, delden herrskar.
— Visst är den förklarlig, ja naturlig hos de 320 Den 24 April f. m. sol ter folk, för hvilkas yrken desse tjenstemän äro besvärliga.
Men när man återfinner den högre upp, rinner i minnet Kellgrens uppgift, ”att det finnes en pöbel som går, och en annan sorn åker.” — Jag anförde äfven denna förvillelse, ty ofullkomlig förblifver båtnaden af räthet i författningar, så länge opinionen är skef.
Beträffande Utsk:s utlåt, vidblifver jag mina äldre yrkanden.
Hr von Hohenhausen, Michael Silvius, begärde att erhålla underrättelse om de öfriga Ståndens beslut i delta ämne.
N:o 4G0 vo*'c af samtliga de öfriga RiksSt:n bifallet.
Då delta betänk, af de tre öfriga Stånden är bifallet, så får jag för min del tillstyrka B. o. Ad. att äfven bifalla detsamma.
Som K.
M. af tullmedlen kan använda hvad som behöfves för att fullkomna tullbevakningen på sätt som tjenligast finnes, och Regeringen i detta fall således har fria händer, torde det vara bäst att R. o. Ad. förenar sig med de öfriga Stånden att bifalla betänkandet.
Då frågan blifvit framställd till R. o. Ad:s öfverläggning, lära vi förmodligen uti detta såsom i andra ämnen få utveckla våra ideer, utan afseende på hvad som i de öfriga Stånden förefallit.
Den sannerligen classiska framställning, som en värd ledamot nyss behagat lemna oss, hade den egenheten att icke passa in på förevar, fråga; ty frågan är icke om grunderna för prohibitiv-systemet eller om prohibitiv-systemets vedersakare, utan blott huruvida R.
St. böra, sedan slatsregleringen är bestämd, och sedan instruction för tullbevakningen blifvit antagen, anslå ytterligare medel till tullbevakningens förstärkning; och då anmärkningarna således icke äro riktade mot betänk., anser jag mig icke tillständigt att ingå uti besvarande af desamma; men hvad jag får tillkännagifva är, att, då detta betänk, för omkring 3:ne veckor sedan föredrogs och andra gången bordlädes på en ledamots begäran, hvilken såsom skäl dertill anförde, att motionären icke var tillstädes, så yttrade Hr Prytz till mig, som är hans vedersakare i tullsystemet, alt lian icke ämnade emot betänk, göra några anmärkmr, sedan han fått utredt hvarom han förut icke varit öfvertygad, alt förslaget icke är positivt, utan blott ett förslagsanslag.
Om Hr Prytz nu varit tillstädes, hade han icke kommit att tala emot betänkandet.
För öfrigt och då ingen anmärkn. blifvit gjord emot detsamma får jag anhålla att det måtte bifallas.
N:o 460 blef af R. o.
Före - Den April f. m.
Föredrogs ånyo BancoUtskts den 50 gisil.
Mais och den 3 dennes på bordel lagda belänk.
IV:o 155, i anledn. af vackla frågor om förändring och förtydligande af de för handelsoch näringsdisconternas lånerörelse, uti 4j 5 och 6 raomln af 5.3a §:n i bancoreglementet af den 56 Maj 1835, lemnade föreskrifter, ang:de dels antalet af namn, som erfordras såsom hypothek för lån utöfver 10,000 r:dr, dels belåningen al vexlar, dels liögsta tillåtna skuldsåttningsbeloppet och dels förbudet mot låns omsättning.
Vid ifrågavar. betänk., hvars tillstyrkanden jag i öfrigt gillar, anhåller jag få göra följande anmärkningar: 1:0 Utsk. har bibehållit formen, beläning af vexlar, för de fall då någon på en innehafvande vexel vill i Handels- och Näringsdisconten förskaffa sig penningar.
Denna form är likväl både onyttig och skadlig: a) onyttig; om en låntagare, såsom hypothek för egen afgifvande skuldförbindelse, aflemnar en vexel, så utgör låntagarens skuldsedel jemte denna vexelsäkerheten för förbindelsen, men alldeles samma säkerhet, endast med kraftigare former, har disconten örn vexelinnehafvaren med sitt namns underskrift endosserar vexeln; ty då blifver han under vexelstadgans strängare förbindelse medansvarig för vexelns inlösen ; b) skadlig; ty derigenom alt den till disconten ställda skuldsedel måste vara ställd på vissa fulla månader, kan icke alltid dess, det vill säga det nya lånets förfallotid, blifva densamma som vexelns.
Häraf hafva orsakats de svårigheter för vexelrältens bibehållande och det deraf uppkommande dubbla besvär, hvaröfver discontdirectionerne klagat.
En annan olägenhet har häraf blifvit en följd, alt den forin af vexlar, man önskat gifva de inre transactionerna genom antagandet år 1834 af en lag för inrikes vexlar, icke kunnat uppnås.
Deremot om vexlar disconterades, i stället för att de nu belänas, blefve hela besväret för discontdirecttn att föra särskild bok öfver dess vexeltransactioner.
Räntan (disconto) afdrogs vid assignalionens utfärdande och dermed vore hela affären afslutad.
Jag får sålunda föreslå: a) att i mom. 4> § 232 i bancoreglementet af i835, bland uppräknade hypothek för lån, orden ”oc h vexlar” må utgå; b) samt att såsom särskildt mom. eller § följande stadgande måtte intagas: ”Derjemte må vexlar, accepterade till betalning å den ort lånet sökes, samt förfallna inom 6 månader, kunna disconteras, med iakttagande af samma räntefot och samma villkor i afseende på säkerheten, som för lån ur denna discont äro föreskrifna." 54 U.
Den a4 April f. m. 2:0 Utsk. har afstyrkt mitt förslag till medgifvande, när tillgång dertill fanns, och med strängare fordringar vid beviljandet af högre lån an de tillåtna.
Då bancofullmäktige öfver denna min motion hördes, modifierade jag den, enligt en af d. v. Bancofulbnäktigen Major von Troil uttryckt tanke, att nemi. denna rättighet skulle vara inskränkt till de försti äckningar, som utgingo i form af discontering utaf vexlar.
I det af 2:ne RiksSt. bifallna samt af de återremitterande 2:ne Stånden icke i detta afseende ogillade betänk.
N:o i58 har Utsk. föreslagit temporär utvidgning af bankens lånerörelse, hvilken af de företrädesvis anvista grenarne hufvudsakligen kunde komma i fråga för handels- och näringsdiscouterna.
Men under den nioåriga erfarenhet jag under förvaltningen af en sådan discontrörelse ägt tillfälle förvärfva, kan jag bestämdt förutsäga, att, utan en sådan jemkning i nu stadgadt maximum för högsta tillåtna ansvarighetsbeloppet i denna discont, den ej, med iakttagande af nödig säkerhet, kan utsträcka sin utlåning öfver den redan medgifna ordinarie fond af 3 millioner r:dr, då sålunda de Jemnade medgifvandena, för alt hindra rörelsens onödiga förminskning, faetiskt skulle blifva utan påföljd.
Jag får sålunda vördsamt underställa Utsk., om ej, under förutsättning af bifall till Utsk:s omnämnda förslag i betänk.
N:o 158, TJtsk. skulle finna följande tillägg till 6 mom. § 2Ö2 bancoreg lernentet lämpligt. ”Dock må, vid de tillfällen, då handels- och näringsdisconternes fonder erhållit tillskott utöfver den ordinarie fonden af sammanräknade 3 millioner r:dr, vid discontering af vexlar personers namn godkännas, ehuru dessa derigenom sammanräknadt kunde komma att häfta för mera än 40,000 r:dr, hvarvid dock fordras, utom att för sådan vexel minst 3:ne, hvar och en för innehafvande sammanräknad ansvarighet till diseonlverket fullt vederhäftig person, ansvara, att minst -J af närvar, medlemmar af discontdirectm dertill lemna sitt bifall.”
Med anledn. af hvad jag således anfört anhåller jag om återremiss.
N:o 155 blef af R. o. Ad. återremitterad!.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, alt plenum komtne att fortsättas på eftermiddagen kl. 6.
Besvärs- och Ekon.Utskrns den 20 sisth Mars och den 3 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 54, i anledn. af väckta motioner rörtde Jude-reglementet.
Som det folk, hvars, så alt säga, förföljelse nu kommer att blifva föremål för öfverlägg
- Den a4 April f. m. ning, Jelte ur delak tig t uti representationen, och måhända icke alla af R. o. Ad:s ledamöter tagit detta ärende så noga i öfvervägande, anhåller jag alt R. o. Ad. icke täckes illa upptaga att jag en liten stund dröjer vid denna fråga, för att lillkännagifva hvad jag redan för flera år sedan inför Konungen derom yttrat.
Ed en hjelm uppläste derefter följande:
Inom det län, för hvilket jag har den lyckan alt vara styresman, finnes folk af olika trosbekännelse, och som min skyldighet är att fästa uppmärksamhet på innevånarnes så väl moraliska som industriella förhållanden, så har jag till min stora ledsnad funnit, att brott, beräknade på åtkomsten af sin nästas egendom, icke sällan begås af våra egna trosförvandter, men kan deremot icke erinra mig hafva hört, att brott af gröfre art någonsin begåtts af de främmande reli— gionsbekännare, hvilkas förföljelse till hvarje frihetsälskande menuiskas förvåning blifvit ifrågasatt.
Som frågan vid detta tillfälle icke handlar om mindre, än alt antingen genom skärpta författningar nedtynga eller åter upplifva en lag, som så hardt förtryckt ett inom det mig i nåder anförtrodda län till icke obetydligt antal födde och boende menniskor, blott för det de äro uppfostrade i en annan trosbekännelse än vi, så anser jag det vara min pligt, både som representant och länets styresman, att upplysa R. o. Ad , att de i Götheborg boende mosaiske trosbekännare åtminstone i synlig målto föra en anständig och efter sin tro en gudlig lefnad, varit Konungen och landet tillgifne, samt med beredvillighet bidragit lill landels bestånd och försvar, äfvensom, så vidt mig kändt är, icke någon finnes bland desse trosbekännare, som upptagit något för de s. k.
Christi bekännare numera alltför trånga fängelserum.
Under sådana förhållanden och då tidsandan här bör söka göra sig lika gällande, som den åtminstone gjort i de flesta constitutionella länder, att alla skola vara lika inför lagen, så kan det icke undgå min stora förundran,' att det i igtde seklet finnes menniskor, och ännu mera att sådane finnas bland representanter, som på ett så intolerant sätt önska sina likars förtryck, endast för det att de äro af olika troslära.
En sådan motion, stridande mot Christi lära, som bjuder att man skall älska sin nästa som sig sjelf, har af en Riddarhusrepresentant blifvit gjord under 1840 års riksdag, hvilket kanske mindre förundrar dem som sett och närmare känner motionären, än det förvånar mig, alt ett Utsk., sammansatt af så upplyste och högt aktade män som ledamöterne i Ekon.Utsk. synas vara, kunnat fästa något afseende på den gjorda motionen, och ännu mera huru Utsk. kunnat fatta ett mot tidehvarfvels liberala anda så slridande beslut till förslag, att förelägga Ständerna, som det nu ifrågavarande. 3*4 Den 24 April f. m.
E11 längre tid innan H. M. Konungen utgaf 1838 års författning om mosaiska trosbekännares emancipation, blef jag i nåder anbefalld alt till H. M. inkomma med und. yttranden om den af Judiska församlingens äldste i Stockholm oell Götheborg gjorda und. anhållan om upphörande af 1782 års judereglemente.
Efter genomläsandet af detsamma, jemte genomgående af flera sedermera utkomna författningar, samt derefter inhemtade vederbörandes yttranden i detta ämne, som fullkomligt instämde med den kännedom jag genom en längre erfarenhet trodde mig sjelf äga, afgaf jag till H. M.
Konungen den und. upplysning, ali jag kan vitsorda, det de i Götheborg bosatte Judar gjort sig förtjente till benämning af ett laglydigt, fridsamt, sedigt och arbetsamt folk; alt de otvunget fullgjort sina förbindelser till Staten och staden, och att, då de icke hafva något annat fädernesland än Sverige, hvaruti de fleste äro födde, omfattade de det med förkärlek, såsom den fosterjord, lill hvars upprätthållande de lika med öfrige medborgare bidraga genom sina utskylder och sitt försvar.
Af dessa med flera skäl, som skulle blifva för vidlyftiga att här upprepa, tillstyrkte jag i underd., att de i Riket vistande Judar, med undantag för de fall deras religion och våra grundlagar bestämma, må komma i åtnjutande af enahanda förmåner och rättigheter som Svenska medborgare i afseende på så väl de allmänna undervisningsanstallernes begagnande, som alla medborgerliga yrkens utöfning, och ett fritt vistande, och fri förvärfningsrätt lill egendom inom alla Rikets orter, mot villkor att, lika med alla andra, deltaga i alla åligganden mot samhället.
Huruvida flere medi. minar af Judiska nationen måga tillåtas att till Riket inflytta, samt hvad dervid iakttagas bör, ansåg jag alt fJ. RI.
Konungen nogsamt vid förefallande tillfällen särskildt lärer i nåder förordna.
Sådan var min öfvertygelse för sex år sedan om billigheten af de Judiska församlingarnes äldstes gjorda und. begäran om upphäfvandet af 1782 års judereglemente, och samma öfvertygelse hyser jag ännu af så mycket mera skäl, som de inom Riket varande mosaiske trosbekännarne, mig vetterligt, sedan den tiden icke i någon måtto förverkat den goda tanke jag redan då hyste 0111 deras lefnadsförhållanden.
Min önskan hade derföre varit, att R. o. Ad. fattat det beslut att åter remittera betänk., med begäran, att Utsk:n skulle inkomma med förslag till Ständerna, alt hos K. M. i und. anhålla, att K.
M. snart måtte lossa de band, som trycka de mosaiske trosbekännarne lika hardt som de nedsätta Svenska folket i ulläodningens opinion , såsom ännu icke ägande den upplysning och rättskänsla, hvilka fordras af ett constitutionelt och fritt folk; men som jag har anledning tro att beläuki redan af 3:ne
Stånd blifvit bifallet, så anhåller jag D c ii a4 April f. m. vördsammast, att R. o. A<J., såsom bevis på ogillandet deraf, måtte afslå detsamma.
Som ytterligare bevis på sannfärdigheten af hvad jag yttrat om mosaiske trosbekännarnes oklanderliga uppförande inom landet, vill jag blott nämna, att utaf de många ansökningar, som enligt tidningsberättelser till H. M.
Konungen ingingo från åtskilliga orter om upphäfvandet af i838 års författning ang:de Judarnes emancipation, så vill jag nästan tro, alt ingen sådan begäran ifrågasattes eller ingick från något af de län, hvanni de städer äro belägna, der mosaiske trosbekännare äro berättigade alt vistas, åtminstone ingafs ingen sådan begäran från något ställe inom Götheborg och Bohus län, hvars innevånare, ehuru icke böjde för att efterskänka någon del af sina fri- och rättigheter, likväl äro nog upplyste för att icke önska eller begära få dem utvidgade på bekostnad af medtnenniskors rätt.
Till en början anhåller jag att inför R. o. Ad. få förklara, att endast det sjukdomsförfall, som hindrade mig att deltaga uti Utsk:ns öfverläggning, då ämnet der behandlades, har varit orsaken dertill att icke mitt namn finnes bland reservanternes.
Sedan den siste värde ledamoten med så aktningsvärd värma och full sakkännedom yttrat sig i ämnet, liar jag föga att tillägga.
Jag får blott uttrycka min bedröfvelse deröfver, att de tre öfriga Stånden hafva kunnat ingå på ett sådant betänk, som detta, och det händelsevis på en och samma dag, som Engelska Underhuset frigjort Judiska nationen från ett af de vigtigaste hand, som legat på densamma, då det förklarat att mosaiske trosbekännare knnde få användas uti alla munieipala befattningar inom landet.
Hvar och en, som känner huru vigtiga dessa munieipala befattningar äro, vet äfven hvad som derigenom medgafs.
Samma dag som ett sådant eftergifvande ägde rum i England, biföl lo 3:ne Stånd af Svenska representationen ett betänk., hvarigenom Judiska nationen skulle förlora rättigheter, som de hittills haft och icke förverkat, enär icke visas kunnat att landet lidit någon skada genom denna nation. R.
St. hafva derigenom öfver bemälda nation uttalat en förkastelsedom, som är ovärdig den tolerance och den aktning man är skyldig andras tro och religionsbruk, när de icke störa samhällets säkerhet.
Det är på denna grund jag skulle hafva önskat att detta betänk, aldrig hade tillkommit.
Nu är visserligen icke något att göra dervid, sedan 3:ne Stånd, jag hoppas genom ett förhastande, bifallit detsamma; men det måste vara af vigt, att detta Stånd, som ännu icke beslutat i ämnet, icke ingår på samma bana, utan begagnar sin grundlagsenliga rätt alt genom afslag å betänk, reservera sig emot R.
Gr. Taube, Gustaf Joh.:
Då jag skriftligen affallat mina tankar i delta ämne, anser jag mig i första rummet 3a6 Den i\
April f. m. pligtig alt utbedja mig Ståndets tillgift, om jag vid uppläsandet af mitt anförande kommer att numna något, som föregående talare redan yttrat.
Jag skall söka alt undvika det, men möjligt är alt det icke lyckas mig.
Taube uppläste derefter följande:
Då ett betänk, genom tre
Stånds bifall anses hafva öfvermått att vara R.
St:s beslut, synes vanligen ett skyldigt afseende å en dyrbar tid, samt å de andra Ståndens genom majoriteterna uttryckta opinion fordra dess afgörande utan föregången öfverläggning.
Fall gifvas likväl, du, utan hinder deraf, det sist beslutande
Ståndet bör begagna sin rätt ntt detsamma äfven pröfva och deröfver uttala sin tanke.
Ett sådant falt företer, efter milt förmenande, det närvar, ämnet; — dess vigt och formen för dess behandling uppma na åtminstone mig, att af R. o. Ad. vördsamt begära några ögonblicks uppmärksamhet deråt.
För mig framställer sig nemi., som skulle det tvåfa11 diga resultat, hvartill Utsk:n kommit, långt ifrån att föra ämnet till mera öfverensstämmelse med grundlagen, tvertom i sjelfva verket innebära ett ytterligare afsleg derifrån, under det alt deraf följde en inskränkning i K.
M:s höga rätt, en i önskningsväg framställd ändring i våra hittills gällande lagar, samt slutligen ett möjligt förnärmande af enskild mans rätt, såvida någon, i förlitande på helgden af utgifven lag, begagnat sig af deri medgifna rättigheter.
Innan jag närmare utvecklar mina åsigter rö'r:de form och sak, må det tillåtas mig att, för ämnets fullständiga bedömmande, i den historiska utredningen af frågan, som Utsk:n lemnat ifrån år 1782, få gå ännu något längre tillbaka.