Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen en sanning, att den civile tjenstemannen är mera uptagen af sin tjenst, än den militäre, med undantag likväl, åtminstone hvad ArtilleriOfficern beträffar, af en 3 månaders sträng exercistid; men man bör ock ihågkomma, att Officern är förpligtigad, att när som helst vara beredd på, att hungra och törsta, frysa och vaka, mödas och stympas, blifva fånge och bortföras, offra lif och blod i fäderneslandets tjenst.
Lägger man denna Officerns förpligtelse jemte hans tjenst i ena vågskålen, och den civile embetsmannens tjenst i den andra, så tror jag att, om rättvisan håller vågen, dess skålar skola väga någorlunda jemt.
Hr Montgomery, Gust. upläste 3:ne motioner af följande innehåll: 1:0.
Tillfredsställelsen öfver det rättas slutliga framgång, bringar mig till den erinran, som troligen få, om ens någon, inom detta rum, nu mera kan påminna sig, nemi. att det var jag, som för 33 år sedan, eller under 1823 års .Riksdag först och ensamt väckte motion om den s. k.
Busbehofs-, eller sannare Busförderfs- — likasom all annan — Bränvinsbränningsbeskattning med den nu för ångapparater utgående 24 sk. r:mt pr k:a, i st. f. den då gällande runstycksbeskattningen.
Men denna min vördsamma framställning, tillika med de af mig samtidigt väckta motionerna om de riksskamliga och skadliga Kgl, Nummerlotteriets, Kgl AssistansKontorets och Bcrgnings- och DykeriKompaniets uphörande, vunno ej blott intet medhåll utan fast hellre 206
Den 15 November f. m. bemöttes i allmänhet med ovilja ja bitterhet och t. o. m. personlig förföljelse.
Dessa mina motioner hafva dock alla, efter olika mellantider, omsider vunnit E. St:s och Eegeringsmaktens bifall till heder för det oförfalskade rättsbegreppet, den sanna moralen och det valförstådda allmänna och enskilda intresset.
Annu åerstår likväl en uppenbar motsägelse i bränvinsbränningsbeskattningen deri, att den enskilda, närmast skadliga och förderfliga mindre tillverkningen, beskattas lägre än de fabriksmässigt, folkets must och märg utsugande, likasom dess sedlighet och ekonomiska bestånd undergräfvande, stora bränvinspannorna.
Det finnes dock intet skäl till denna olikhet, som knappast kan förklaras, än mindre försvaras.
En kanna bränvin är lika beskaffad, lika skadlig och således lika värd att beskattas, antingen den tillverkas i en större eller mindre pannerymd eller mäskekar, antingen medelst ångapparat eller i en vanlig bondpanna.
Men det är ej endast och allenast en lika beskattning jag vördsamt yrkar på bränvinsbränningen, utan allt afseende på tillverkningssättet.
Jag yrkar tillika en högre allmän beskattning, emedan alla andra både nödvändighets- och öfverflödsvaror stigit i värde.
Att en sådan vara, som bränvin, skulle befrias från en högre tillverkningsskatt, vore ej allenast en Statsekonomisk förlust, men ock en moralisk oriktighet.
Med detsamma som beskattningen höjes och priset stegras, har man hopp om att minska giftdryckens omåttliga begagnande, utan att beklagligtvis behöfva, ännu på några mansåldrar, frukta för tillverkningsqvantitetens betydliga aftagande.
Likväl har den af Statsmakterna sednast beslutade högre beskattningen otvifvelakt.igt och i väsendtlig mån, särdeles i de aflägsnare landsorterna, minskat dryckenskaps- både lusten och lasten.
På det en välgörande och välsignelserik fortsättning, och om möjligt en snabbare fortgång af detta lyckliga och önskvärda förhållande måtte ega rum, föreslår jag vördsamt, att tillverkningsskatten ökas, ifrån och med nästa år, till 1 B:dr eller minst till 3 6 sk. r:mt pr k:a.
Slutligen anhåller jag om remiss till vederbörligt Utskott.
Begärdes på bordet. 2:0.
I öfverensstämmelse med rättvisa och billighet, hafva Embetsoch Tjenstemän, lönade på stat, efter en viss uphunnen ålder och tjenstetid, att, med eller utan läkarebetyg, påräkna en tarflig utkomst genom den pension, som tillerkännes dem.
Men sådant är ej förhållandet med de personer, hvilka haft eller hafva särskilda updrag att, ofta under mångårig möda och omtanka, i olika värf och åligganden, gagna det allmänna och enskilda.
När dessa personer blifva gamla, orklösa eller sjukliga, och derföre nödgas lemna sina mer eller mindre lönande befattningar, så sakna de alla utvägar att berga, ja, att ens lifnära sig.
I en sådan belägenhet befinner sig SalpetersjuderiDirektören i de Norra länen, Assessoren och Riddaren C. F.
Plagemann.
Och likväl ar Den 15 November f. m. 207 han nu nära 78 år gammal, och har i 30 år med sina kunskaper och sitt outtröttade nit gagnat det allmänna i flera riktningar, och sednast, i mer än 20 år, ofvannämnde landsorter, medelst de många närings- och industrikällor han der, och särdeles i de mest vanlottade nordligaste af dem, åstadkommit.
Derigenom har han lyckats att underlätta folkets bergning under de många och hårdt pröfvande missväxtåren, hvilka hotade med allmänt elände och hungersnöd.
Hvad han sålunda och i flera andra hänseenden gjort och verkat, ådagalägga närlagde handlingar, hvilkas sannfärdighet och noggrannhet i upgifter jag härmed vitsordar.
Han är ock samme utmärkte kemist, som vår store oförgätlige Berzelius högt värderade, och som är uphof till det ExperimentalApothek, hvilket lik en annan Phoenix, nästan blixtsnabbt upstått i förnyad och ökad glans, täflande i yttre och inre prydlighet (tillgängliga och nyttiga apparater) med det betydelserika namn det eger, nemi.
Att en sådan man, hvilken nyligen för sjuklighet begärt och i Nåder erhållit ett års tjenstledighet, hvarefter han ämnar taga afsked, skulle vid sin höga ålders — efter naturens ordning — få återstående dagar af Statsmakterna lemnäs utan lefnadsmedel, derför hyser jag ingen fruktan; men jag anser det ändå för min pligt, både såsom Riksdagsman och förut som mångårig
Styresman i det län han väsendtligast gagnat och välgörande verkat, att vördsammast föreslå, det B.
St:r måtte lika gunstbenäget, som rättvist, anslå och tillförsäkra honom vid afskedstagande! en välförtjent, måttlig årlig pension af Tvåtusende R:dr runt.
Remitterades till StatsUtsk. 3:o.
Den eller de, som haft tillfälle att se och beundra dessa dagars exposition af våra inhemska konstnärers snillrika och mästerliga produktioner, finna det säkerligen ej oväntadt, mindre' öfverraskande, att jag på desamma härmedelst dristar fästa Rikets nu församlade Ständers upmärksamhet.
Ett lands uplysning, ära och anseende betingas och ådagaläggas väsendtligen af den ståndpunkt och utveckling, hvari vetenskaper, konster och industri befinna sig.
Och dessa kunna ej frodas, ej utbredas, ej höja sig om deras idkare, ej bemärkas, ej upmuntras och ej belönas.
Denna upmuntran, denna belöning, är ett ädelt åliggande, ej endast för den rike enskilde medborgaren, utan ock för Statsmakterna.
Jag får derföre vördsamt föreslå, att R.
St:r måtte besluta att upköpa några af våra inhemska mästares och konstsnillens utmärktaste produktioner, hvilka af sakkunnige personer må utväljas, för att derefter inrymmas i det Riksmuseum, som med så stora kostnader håller på att upföras, men som skulle förfela sitt egentliga ändamål, om ej ditförskaffades och der förvarades allt det åtkomliga, sköna och mästerliga våra konstsnillen förmått frambringa, helst och 208 Den 15 November f. m. kärast i fosterländska ämnen.
Och som sådana nu finnas att tillgå oell ej böra få utgå till främmande länder, att der utgöra ytterligare förebråelser för bristande konstsinne hos vårt lands både Ständer och magnater, hvilka tillförene, mer än en gång, låtit dyrbara, ja ovärderliga konst- och snillealster gå sig ur händerna.
Hvilka taflor af de nu exponerade (Hrr Larssons och Zoll»), , talang och snille uppenbarande och fosterländska ämnen behandlande, företrädesvis må upköpas för att pryda vårt Riksmuseum, må konstkännare, ingalunda jag, bestämma.
Jag blott anhåller om remiss af denna min vördsamma motion till vederbörligt Utsk.
Hr von Seth, Joh. Au g., upläste 2:ne så lydande motioner: 1:0.
Det Svenska jordbruket har onekligen, under sista decennium, gått stora steg framåt.
Dock en skuggsida har det äfven under denna tid fått, på hvars tillkomst man icke lemnat nog upmärksamhet och hvars följder dock måste utöfva stort inflytande på fortgången af dess utveckling och högre kultur.
Med denna .skuggsida menar jag den betänkliga skuldsättning, hvari största delen af landets jordbrukare försatt sig, och hvilken årligen i onaturlig progression tilltager.
Jorden har blifvit en börsvara, som går hand i hand och köpes till svindlande priser, för höga att köpare kunna erhålla nöjaktig valuta i varans afkastning, hvadan ersättning måste sökas genom sjelfva varans omsättning.
Månne icke orsaken till detta slags vingleri ligger deri, att alla vilja som egare besitta och bruka jorden?
och månne icke en sådan tidens anda, till stor del, fostrats och upkommit genom fel i samhällsorganisationen och lagstadganden ?
Hafva väl Statsmakterna nog påaktat att jordstyckningen — annars så moraliskt riktig — gått i jemnbredd med och icke före den sanna uplysningen, och att folket i massa varit moget att emotttaga en så dyrbar gåfva — ja rättighet?
Man stannar lätt vid tvifvel härpå, under betraktelse öfver den tilltagande fattigdomen och de öfverfyllda, kostsamma straffanstalterna, hvilka mest rekryteras från den jordbruksidkande befolkningen.
Jag för min del har kommit till den tro, att
Statsmakterna för litet påaktat att frammana en medelklass bland jordbrukarne, men deremot för mycket befrämjat ytterligheterna bland dem.
Två ting äro nödvändiga för jordbrukets rätta bedrifvande, och de äro:
Kunskaper och Kapital.
Beggedera måste, i större eller mindre mått, förefinnas, om framgång skall blifva möjlig.
Huru ofta saknas dock icke endera af dessa vilkor, ja stundom begge!!
Genom tillkomsten af en jordbruksidkande medelklass kunna deremot Den 15 November f. m. 209 deremot kunskaper mera allmänt spridas och större tillgång på kapitaler beredas och komma jordbruket till godo.
Denna klass benämna vi Arrendatorer.
Nyttan och styrkan för ett land att ega en sådan klass, visar sig i StorBritannien och isynnerhet i Skottland, der den är mest utbildad.
Skottska jordbruket intager den mest frejdade ställning och har nått den höjd, att väl hälften af jordens bruttoafkastning kan numera lemnäs jordegaren i arrende, och resten likväl förslå att betacka brukarens utgifter, samt gifva honom ränta ooh skälig vinst på rörelsekapitalet och lön för hans idoghet och omtanka. *) Hade en sådan klass funnits i vårt land, så skulle jorden icke så ofta fått ombyta egare, hvarvid den lika litet vinner, som husbonden att ombyta tjenare.
Ja, mången familj skulle varit jordbesuten, som nu icke är det mera.
Större kapitalister måste alltid finnas eller upstå i ett land, som går framåt i uplysning och kultur; det är helt naturligt att de söka bästa säkerhet för sina kapitaler och derföre oftast nedlägga dem i fast egendom.
Men just på desse sålunda blefne egendomsegare har samhället helt andra fordringar, än att de uteslutande egna deras tid åt blotta egendomsskötsel; dessutom ställa tidigare förhållanden dem vanligen utom denna verkningsbana, och att sedan vid äldre år blott kunna göra det till hälften, det bringar oftast förlust.
Ingen liar bättre råd eller är mera egnad — ja samhället skyldig — att omfatta kommunala värf eller erbjuda Staten sin tjenst, än just den större jordegaren, som blifvit upfödd i den lyckliga ställning, att han från späda barnåren fått inandas ädlare känslor och kunnat förvärfva sig kunskaper.
Så tänkte Skottlands jordegare för 100 år tillbaka — egnade sig och upfostrade sina efterkommande åt samhällets tjenst.
— Men egendomarne utarrenderade de på bestämd tid i större och mindre farmer, med fästadt afseende på de ömsesidiga, sanna intressen, som böra ega rum jordegare och arrendatorer emellan.
Söka vi nu efter orsaken till att en arrendatorsklass icke utbildat sig i vårt land, så finna vi den närmast uti de derför ogynnsamma förhållanden — tidsandan — samt lagstadgar, som egt rum och varit gällande.
Här är dock icke forum att mera omorda och utveckla den förstnämnda omständigheten; det är på den sednare blott, som jag vågar utbedja mig att få fästa H. It. o. Ad:s upmärksamhet, nemi. på tillvaron af lagstadgar, som utöfva en tillbakahållande kraft å upståendet af en medelklass vid jordbruket.
De lagstadgar, som jag närmast åsyftar, finnas i 16 kap. J.B:n, som handlar om städsel och lega af jord på landet.
Sjelfva den upmuntran, som lagen (genom att hafva gifvit tillåtelse till lifstidsstädja) lemnar åt de mindre förmögne att använda deras tillgångar till städsel af jord, verkar menligt för jordbruket.
Ty sedan en man utlagt sitt kapital i köp af lifstidsstädja för en jord, ’) Se Low. — on landed property and the Economy of Estates, — H. I H 210 Den 15 November f. m. sä eger han vanligen icke nog öfver, hvarmed han kan förbättra och öka dess produktionsförmåga; han vet ej heller sin lifstid och finner sig derföre så lätt nöjd med att kunna sitta orubbad, utan att vidare behöfva bekymra sig om morgondagen.
På kredit hos andra kan han ej synnerligen räkna, när han sitter så villkorligt, såsom på lifstid, ty denna kan ju blifva kort.
Allt detta bidrager blott att alstra tröghet, ja slöhet hos en sådan klass jordbrukare.
Detta se vi ju också, ty värr, ofta vara förhållandet på gamla hofverigods.
Deremot en mindre kapitalist eller mindre bemedlad person, som får arrendera jord på bestämd tid och mot årligt arrende — han får behålla sina medel att röra sig med, och hos honom upstår snart begäret att under arrendetiden förkofra sin ställning, ja han tvingas att bruka hela sin själs spänstighet, omtanka, förstånd och personliga förmåga, för att blott årligen samla ihop af jordens afkastning till arrendets erläggande, och så alstras af sig sjelft begäret att, medelst god hushållning, förvärfva årliga öfverskott.
Men hvad lagen tillstadt vid städsel af jord, har hon lagt hinder i vägen för vid arrenden af arfvejord; en motsägelse, som föga väsendtligt gagnat till något.
Förordnm af d. 13 Juni år 1800, till ändring och förklaring af 16 kap. 15 §m J.B:n, beröfvar nemi. en arrendator af arfvejord säkerheten af oqvald besittning af denna jord under öfverenskomna tiden; han må hafva aldrig så väl upfyllt sina iklädda förbindelser och användt hela sin förmögenhet till jordens förbättring, så kan han dock gå miste om den sena skörden för sina mödor, blott genom den jordegares tillfälliga död, med hvilken han kontraherat.
Med hvad jag nu haft äran anföra såsom skäl, vågar jag vördsammast föreslå: 1:0.
Att tillåtelsen om lifstidstädsel af jord måtte uphäfvas; samt 2:o.
Att, med ändring af åberopade Kongl.
Förordnm, i de fall, som vidkommer, det måtte stadgas, att arrendekontrakt på högst 25 år utgifvet af jordegare, innehaf vande arfvejord, må — såvida arrendator icke sjelf det förverkar — ega laga kraft och verkan, äfven om den, som kontraktet utgifvit, skulle under tiden med döden afgå. 2:0.
Förmågan, att väl kunna sköta ooh häfda en näring, grundar sig på goda insigter och förkunskaper.
I sina armar har bonden eller arbetaren sitt begynnelsekapital — sin grundplåt; men det är icke nog; hans förstånd och omtanka behöfva äfven utvecklas och bearbetas.
Vill man afvända och förekomma fattigdom och brott, så måste man tidigt vänja arbetarens barn att akta arbetets ära och lära det att arbeta med förstånd och omtanka.
I StorBritannien är elementarlandtbruksundervisning flerestädes i folkskolor införd, samt dess praktiska tillämpning och nytta Den 15 November f. m. 211 erkänd; der — hvarest något bondestånd eller sjelfjordbrukande arbetsklass numera knappast finnes.
Huru mycket angelägnare vore derföre icke en sådan undervisning här i landet, hvarest största delen af jorden, och det moraliskt med rätta, eges eller brukas af den talrikaste klassen — Allmogen.
En del af Englands Presterskap och lärda hafva godkänt denna undervisning, medelst offentligen afgifven förklaring *), att sådan undervisning — långt ifrån att hindra eller fördröja den uti kristendomskunskapen — snarare underlättar denna derigenom, att barnens tanke- och omdömesförmåga fortare utvecklas och skarpes genom samtidig undervisning i ämnen, som de lättare kunna fatta och begripa.
Att barnen läras, huru de genom flit, omtanka och inhemtadc förkunskaper kunna förvärfva sig materiell bergning, det är redan ett stort steg till sedlighet och sann Gudsfruktan.
På grund häraf, får jag vördsammast föreslå: 1:0.
Att elementarlandtbruksundervisning måtte införas uti Folkskolorna å landet. 2:0.
Att för bildandet af skicklige och duglige lärare, hvarpå sakens framgång och åsyftade nytta, ytterst beror, det måtte stadgas: a)
Att vid nuvar:de Seminarier för bildandet af Folkskolelärare skall tillsättas särskild lärare för elementarundervisning i landtbrukets hjelpvetenskaper. b) Att Föreståndarne vid de lägre
Landtbruksskolorna skola åläggas att särskildt genomgå en passande, årlig lärokurs med de seminarister, som erhållit godkända afgångsbetyg från Seminarium, samt c) Att lärarne vid dessa förberedande skolor måtte noga erinras om deras angelägna åliggande, att ingifva Seminaristerna ett lefvande intresse för deras blifvande kall, och samvetsgrant afråda alla sådana derifrån, som de finna icke hafva naturliga anlag och böjelse för så vigtigt kall som Folkskolelärarens.
Afgångsbetygen böra derföre i detta hänseende samvetsgrannt utgifvas. 3:0.
Att vidare måtte stadgas, att alla de Folkskolelärare, som genomgått fullständig kurs, sådan den här ofvan blifvit antydd, skola åläggas att hvarje Onsdags och Lördags eft. m:r lemna gossebarn, mellan 12 å 16 års ålder, lämplig undervisning uti landtbrukslärans första grunder och dess hjelpvetenskaper; och bör denna undervisning, så mycket som möjligt, ske, medelst muntliga föredrag, förklaringar och frågor, hvarpå barnen få svara.
Dessutom böra lärarne emellanåt med barnen besöka angränsande, väl skötta gårdar och hemman, för att förklara för dem der förefallande arbeten och kreatursskötsel. *) Redan år 1844 vid det stora landtbruksmötet i Glasgow.
212 Den 15 November f. m. 4:o.
Att bättre löneförmåner måtte åt Folkskolelärarne beredas.
Detta är nödvändigt, om personer med bättre anlag och insigter — förmåga — skola förmås att egna sig åt detta ansvarsfulla men besvärliga värf.
Till följd häraf skola invändningar troligen göras mot denna motion; men dem vill jag på förhand möta med den liknelsen: att liksom den omtänksamme landtmannen väl bereder sin jord för utsädet, äfven om det skulle erfordra större kostnader än vanligt, för att få en så mycket säkrare och mera vinstgifvande skörd, likså bör ett samhälle ej sky sådana upoffringar, som gå ut på att bereda ett bättre utsäde i det upväxande slägtets jordmån, på det att det må bära bättre frukt.
Ja helt visst skola de åsyftade utgifterna mer än väl upvägas i framtiden, derigenom att fattigdom och brott icke skola tillväxa i den mån, som de nu synas göra, och sålunda många bekymmer och stora utgifter derigenom inbesparas för samhället.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e/m.
Hr Odenerantz, Mathias, anförde skriftligen:
Vid sednaste
Riksdag tillerkände R.
St:r ett bolag af strandegare kring sjöarne Yngaren, Halbösjön och Långhalsen m. fl. vattendrag inom Nyköpings län ett under vissa vilkor bestämdt lånebidrag af 50,000 R:dr b:ko i och för dessa vattendrags sänkning, hvilket lån ock redan kommit bolaget till godo, men då under detta arbetes utförande, som tog sin början våren 185 5 och alltsedan med drift under sakkunnige mäns ledning fortgått och fortgår, dagspenningen och priset å materialier i betydlig mån stegrats utöfver hvad vid kostnadsförslagets upgörande kunde beräknas, samt hvad sjelfva undersökningen i och för nämnde vattendrags sänkning vidkommer, densamma, ehuru verkställd af dertill autoriserad person, vid utförandet af sjelfva arbetet befunnits i flere afseenden mindre tillförlitlig och noggrann, har deraf upstått en för bolaget oförutsedd högt ökad kostnad, bekymmersam i mån af den enskildes större eller mindre förmåga att densamma bära, hvarföre, och då detta företag, ehuru till en början hufvudsakligen afsedt till enskildes fördel, äfven förr eller sednare bör kunna blifva till särdeles gagn och nytta för hela den omgifvande trakten, jag härmedelst vördsamt får af R.
St:r anhålla, det R.
St:r behagade i och för detta stora och vidsträckta arbetes fortsättande och fullbordande ytterligare till ofvansagde bolag och under enahanda dess garanti och skyldigheter, som det tillförbands i och för erhållandet, af det vid sednaste Den 15 November f. m. 213 Riksdag af E. St:r lemnade Statslån, bevilja ett lånebidrag af 30,000 E:dr b:ko.
Jag anhåller, att denna min motion må blifva till StatsUtsk. remitterad, och torde jag till samma Utsk. få aflemna de handlingar och räkenskaper, på hvilka jag stöder densamma.
Denna motion remitterades till StatsUtsk.
Hr Hjärne, Harald, upläste följande motion:
Den nya Eörordnm ang:de vilkoren för bränvins tillverkning, af d. 18 Januari 1855, har nu i 2:ne år varit tillämpad.
Erfarenheten under denna tid har gifvit nytt stöd åt de grundsatser, hvarpå denna författning hvilar.
Det bestrides af ingen, att de ändamål, som med densamma åsyftades — minskad tillverkning och minskad förtäring af bränvin — befrämjats genom den nya lagstiftningen, och att man således valt en riktning, som leder till det slutliga mål, dit man önskar komma.
Detta resultat är en ällmänt känd sak, och behöfver inga andra bevis än den allmänna meningen i hela Riket och de faktiska upgifter, som blifvit sammanförda i den af CivilDepart:tets byrå för kontrollen å bränvinsförfattningarnes tillämpning afgifna berättelse, som blifvit af K. M. E. St:r meddelad.
Det bör således kunna antagas såsom gifvet, att R.
St:r önska vidmakthålla en lagstiftning, som visat sig i allmänhet vara nyttig och ändamålsenlig, och således icke torde anse sig böra föreslå några andra förändringar i ofvannämnde förordning, än dels sådana, som erfordras till rättelse af de misstag, som vid tillämpningen blifvit uppenbarade, dels sådana, sorn, i öfverensstämmelse med den allmänna meningen och redan i Lagen antagna grundsatser, äro synnerligen egnade att bebefordra ändamålet.
På grund häfaf anser jag rättast, att låta förordningen i dess reglementariska stadganden, f. n., i allmänhet förblifva oförändrad, så mycket heldre, som K.
M. alltid är i tillfälle att, i speciella fall, efter ytterligare vunnen erfarenhet, rätta eller förbättra dem.
Deremot anser jag af stor vigt, att vidtaga tvenne förändringar i afseende på beskattningen.
Den forsla gäller 40 § i förordmn deri skatten är bestämd till 10 sk. b:kö för hvarje tillverkad kanna bränvin.
Vid bestämmande af denna skatt utgick man från den förutsättningen, att bränvihets betydliga fördyrande skulle minska förtäringen.
Erfarenheten har ock besannat riktigheten häraf.
Då bränvinspriset genast steg till 2 R:dr och sedermera anda till nära 2l/2 E:dr per kanna, aftog synbart superiet på alla orter.
Att utreda de omständigheter, som förorsakade den hastiga prisstegringen, hör ej hit.
Säkert är det emellertid, att denna ingalunda betingades ensamt af då varrde spanmålspris och den förhöjda skatten, utan hufvudsakligen hade sin grund i öfverdrifna spekulationer på den nya lagstiftningens ännu okända verkningar.
Sedan detta slags spekulation nu mera icke kan ega rum, och priset å bränvin åter börjat rätta sig efter den kända tillverkningskostnaden, har det fal - 214 Den 15 November f. m. lit betydligt och är f. n. endast omkring 1 R:dr 30 sk. per kanna, oaktadt ovanligt höga sädes- oell potatispriser.
Under tiden hafva dagsverkspriserna stigit öfverallt med 50 ä 100 proc.
Man tror sig ock hafva iakttagit, att den benägenhet till minskad förtäring af bränvin, som förmärktes då en kanna bränvin kostade mera än tva dagars arbetsförtjenst, redan, om ej alldeles försvunnit, åtminstone aftagit sedan en kanna bränvin kan köpas för mindre än en dags arbetsförtjenst.
I städerne är detta förhållande ganska märkbart.
Det är således att befara att, vid ett annat års lägre pris å säd och potatis och deraf följande ändå mera sänkt pris å bränvin, superiet åter skall tilltaga.
Jag föreslår derföre R.
St:r att, fortgående på den bana, som vid sista Riksdagen beträddes, att genom ökad skatt fördyra bränvinet, taga ännu ett steg framåt, och således höja skatten från 16 sk. till 24 sk. b:ko, eller 36 sk. r:mt för hvarje tillverkad kanna.