Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Farbror träffar riktigt hufvudet på spiken!" utbrast han med ett uttryck af tacksam hyllning åt farbroderns omdöme.
"Jag misströstar också icke att, just genom den egenskap som farbror omnämde, kunna arbeta mig fram i verlden, ehuru sonen af en fattig kronofogde med stora skulder och en stor barnskara eljest icke synes ha alltför stora utsigter till lycka."
"Men hvilka äro dina utsigter?" återtog patronessan med en mera värdig min.
"Jag har ej mer än en."
"Hur ter sig den då?"
"Min plan är helt enkel.
Jag har nu tagit kameral-examen och blir i höst pappas biträde i stället för de båda, som han förut haft -- han slipper då föda och löna mer än ett; men jag, som tänker arbeta för tre och i allo bli ett mönster af drift och ordning, hoppas ställa mig så fiffigt hos landshöfdinge-embetet att jag får arrendera tjensten af pappa, som är för sjuklig att sköta den rätt.
Längre fram, då han tar afsked, erhåller jag den ... se der min marsch-ruta!"
"Du är en slug gosse, min lille Gottlieb!"
"Åh, kära moster, för att följa den stråkvägen erfordras icke mycken slughet."
"Så vill det åtminstone förstånd till för att icke i unga åren svänga in på galna afvägar eller drömma bort tiden i fåvitsko."
"Nå, hvad drömmeriet beträffar har det ingen fara för den, som icke eger mer än sitt hufvud och sina händer.
Skall man ha glädtiga drömmar, så får man icke vara i oro öfver hvad man skall äta, när man vaknar."
"Bra, bra...
Går din förnuftiga plan i verkställighet -- hvad jag ej tviflar på, just emedan den är enkel och klok -- så är det icke blott till ditt eget gagn, utan äfven till dina föräldrars: de få en säker hjelp i dig -- du blir alltid en god son."
"Det är just derföre, moster, som jag, och ingen främmande, måste bli föreståndare för eller egare af pappas tjenst.
Hade jag icke tänkt på alla de mina, så skulle jag nog ha gått en annan väg -- men han är bra den här också."
"Och du ärnar skänka oss nöjet af ditt sällskap i sommar?" inföll patron Fabian.
"Ja, med farbrors tillåtelse -- denna bjudning kom förträffligt till pass vid den ledighet jag nu har."
"Seså, min käre systerson," inföll patronessan i det hon steg upp, "låt oss nu söka ut ett rum åt dig!"
"Systerson, systerson -- på min heder, bästa moster Ulrika, se vi icke snarare ut att vara kusiner!"
"Sådan skalk till gosse!"
"Nej, jag bedyrar, att mamma förefaller mig att kunna vara mor åt moster!"
"Nånå, jag var också bara barnet, när hon gifte sig.
Hon är äldst, jag yngst -- och hela fjorton åren emellan oss göra väl sitt till."
"Och lyckan och rikedomen sedan...
Stackars mamma: alltid bekymmer, sjukdom, barn, små omständigheter, men -- gud vare lofvad -- ändå ett engla-tålamod."
"Vår karakter har alltid haft mer likhet än vårt utseende?" sade patronessan med en ömt frågande blick på sin man.
"Ja, min vän, ja, ditt engla-tålamod är en känd sak!"
Patronen visste hvad det småleende betydde, som åtföljt blicken.
"Gode Fabian, du vet att värdera din hustru!"
"Söta Ultenie!"
Systersonens blick flög från den ene till den andre af hans slägtingar.
"Det var mig ett roligt folk det här: jag tror att de leka kurragömma för hvarandra -- eller kanske är det för mig ... i det fallet behöfva de icke genera sig: jag låter hvar och en lefva i ro och efter sitt eget behag, blott mam lemnar mig samma frihet."
Kammaren och Loftet.
Såsom man vet var det
Nanny som herrskade öfver kammaren, och från lång tid tillbaka utgjorde den hennes lilla helgedom, en helgedom, hvilken inneslöt hennes få, men så mycket kärare skatter.
Hon var icke blott född flera år efter den yngste af sina bröder, hon var också begåfvad med ett lättfattligt, vekt och djupt känsligt sinne.
Hon var så att säga en lefvande ton från de harmoniska drömmar, som gubben en gång hoppats att få se förverkligade.
Nanny, den bleka och späda liljan, kanske dömd att likt vassens liljor borttråna på den ensliga stranden, återförde alltid den stackars
Lönner på den tanken, att, om hans far icke inväntat dödsstunden för att uppfylla sina löften och förpligtelser, Nanny, i stället för ett ensamt, måhända snart öfvergifvet väsende, nu varit en rik eftersökt fröken.
Ty då Ragnar, som tidigt fick lära sig att sörja för sig sjelf, satte sjön och det tunga dagsarbetet -- hvilket alltid skedde med gladt mod -- framför all öfverflödig kunskap och lärdom, och Calle icke ens begrep mer än hvad som var nödigt för att läsa sig fram för presten, var deremot Nanny den, hvilken med begärlighet lyssnade på faderns ord, då han lärde och förklarade henne saker och händelser, som för hennes omgifning voro främmande.
Och sedan med hvilken begärlighet läste ej Nanny de få böcker faderns bibliotek innehöll!
Hon hade ett tydligt begrepp om historien, hon intresserade sig för eller afskydde de der framställda hjeltarne och hjelteqvinnorna, hon sympatiserade med alla lidande och förtryckta, men hennes oändligt kärleksfulla hjerta kunde ej heller neka sig att sympatisera med de lyckliga, fastän hon alltid måste sucka, då hon läste om dem.
Men sedan hon suckat öfver dessa varelser, som lefvat, suckade hon för dem, som lefde.
Hon fasade -- så högt hon än älskade sina syskon -- för den dag, då hon skulle förlora sin far, i hvilken hon dyrkade ett slags högre väsende.
Och hon ryste och bäfvade, när hennes tankar kommo att dröja vid den tid, då någon man allvarsamt skulle kasta ögonen på henne -- det fans de som redan gjort det -- för att utse henne till sin hustru.
Hvem kunde det väl bli, om ej någon bonde ... eller någon skutskeppare ... eller -- än värre -- någon af socknens handtverkare?
O, det vore omöjligt!
En sådan kärf, rå och kallsinnig man skulle skrämma henne till döds!
Huru skulle väl hon bredvid honom våga ens tänka så som förr, huru åt honom kunna meddela hvad hon så ofta i sitt hjerta kände...
Nej, nej, hon måste förblifva ogift ... ensam -- alltid ensam.
Kanske ingen bonde heller vill ha henne?
Hade väl en enda af dem, då hon midsommaraftonen vågat sig till deras dansar, bjudit upp henne!
Nej, endast med dumma och blyga blickar hade de betraktat mamsell Nanny -- hon var ju ej deras gelike.
Det var aftonen efter den, på hvilken Nanny haft det ovanliga mötet vid källan i dalen.
Hela dagen hade hon med oförtruten flit, ehuru då och då något förströdd af minnet, hjelpt sin svägerska med hushållet, barnen och väfnaden.
Men nu hade hon tagit sig ledighet, för att fly upp till sin kammare, der hon var fullkomligt ensam med sig sjelf.
Denna ensamhet var så ljuf.
Utom den lilla pinn-soffan, som var Nannys sofplats, egde denna hennes fristad en liten bokhylla, tre eller fyra blomkrukor, en drag-kista och ett sybord, de begge sednare förfärdigade af Calle, som kunde snickra, då han ville, och han hade fordom velat göra allt åt Nanny.
Men på sednare tiderna roade det honom synbarligen mera att göra allt för Magda.
Magda hade, om hon så velat, kunnat behandla honom som en hund, blott hunden fått slicka hennes hand.
Men Magda var god och använde sitt välde endast för att få Calle att dubbelt mot förr hålla i vid utarbetet.
Inom hus var
Calle till det mesta barnpiga.
De små trifdes så innerligt väl hos honom, emedan han älskade dem, och alla barnen i grannskapet älskade "fanten", som lekte med dem och alltid tog dem i försvar.
Men såg han sina älsklingar undergå den brukliga hus-agan, då kom han i berserker-raseri -- det var då han kallades "galne Calle"; ty som han var emot all handgriplig uppfostran, men ej rätt kunde uttrycka sitt system på annat sätt än genom att låta uppfostrarne sjelfva erfara verkan af deras system, så flög han utan försyn på både gammal och ung, och hans starka jernhänder utdelade då med passionerad ihärdighet de slag, hvilka han sedan gråtande erbjöd sig att sjelf i sin tur emottaga.
Men man skrattade blott åt galne Calle och aktade sig så godt man kunde att låta honom se den hemliga delen af uppfostran.
Deremot reste ingen bondmor till marknad, bröllop eller begrafning utan att hafva påtingat Calle, den vänlige barnvännen, att titta hem till "ungarna" -- då kunde man så tryggt resa.
Calles residens, loftet, hade blott en lafve, ett sönderskuret groft bord och en dito stol, på hvilken Calle alltid satt och vägde, under det han med halfslutna blickar liksom förstulet betraktade den på väggen hängande grönrandiga yllevästen eller någon annan gåfva, som Magda gifvit honom.
Denna aftonstund -- medan Nanny betraktade den del af dalen, der källan var belägen -- satt Calle på sin nötta stol och blickade under lugg på en brun sten-mugg, som stod framför honom.
I muggen befunno sig tvenne stora syrén-qvistar, en hvit och en blå, hvilka spredo en behaglig doft omkring sig.
Sedan han en lång stund sålunda sneglat på muggen, började han så småningom jemka stolen intill bordet, och för hvarje skjutande drog han munnen till ett godmodigt mysande.
Slutligen var han så nära, att, om han nedlutat hufvudet, han ganska väl kunnat lukta på syrénerna.
Men för att verkställa denna manöver, hvilket troligen var hans åstundan, gick han lika försiktigt till väga.
Hufvudet sjönk tum för tum, men drogs stundom åter tillbaka.
Ändtligen stod han icke längre emot frestelsen, utan begrafde hela ansigtet i blomsterqvasten.
Men hastigt drog han sig tillbaka -- han hade fått en tanke, som gjorde hans drag långa och bistra.
Och nyss syntes han likväl vara så lycklig!
Nanny, som stod med sitt lilla vackra ansigte tryckt intill rutan -- aldrig hade hennes ringa verld förefallit henne så frisk och grönskande som i qväll -- Nanny hörde ej att dörren öppnades och att Calle klef in med sina egna, höga och långa steg.
"Tack!" sade Calle.
Nanny svarade ej; hennes öron lyssnade på återljudet af den röst, som hon i går hört.
"Tack!" sade Calle än en gång.
Nu spratt
Nanny till och vände sig om.
"För hvad då?"
"Rosorna, vet jag!"
"Hvilka rosor?"
"Kors!"
"Har du fått några syréner in till dig, Calle, så är det icke jag som gifvit dig dem."
"Jaså -- det är väl lill-Kerstin då?"
"Nej, käre Calle du, det är den som är snällare än både jag och lill-Kerstin!"
"Hvem kunde det vara?"
"Magda, förstås!"
"Asch"...
Calle klef ett högt steg framåt...
"Magda -- jo visst ock?"
"Fråga, så får du höra!"
"Åh nej ... men det är så, att jag tycker de lukta så innerligt godt, fast jag aldrig kommer mig till att bryta af dem: de se så vackra ut, der de sitta i sin grönska."
Och härmed vände sig Calle och trefvade öfver vinden in till sitt, der han satte sig på sin stol och började samma sysselsättning som förut, blott med den skillnad, att, då han denna gång upplyfte hufvudet från syrénerna, en ny dagg fallit på dem.
Men nu kom der ett bud från en af grannarna och störde den lycksalige Calle.
En bondmor, som skulle i stor likfärd, anhöll så mycket om en liten handräckning för den följande dagen, och den alltid tjenstvillige Calle lofvade genast, hur många göromål han än hade hemma, att komma och se om barnen.
För att bli rätt välkommen företog han sig nu att skära säfpipor, och allt under det han skar och sjöng -- ty Calle diktade också visor -- blickade han upp mot den intressanta bruna muggen...
Men hvad gjorde emellertid Nanny?
Läste hon någon bit, såsom hon ofta brukade på lediga stunder?
Eller gick hon att drömma vid källan och bada sina fötter, såsom hon gjorde ännu oftare?
Nej, hon var nöjd med sin sysslolöshet, hvilken också slutligen belönades, ty bäst hon stod der vid fönstret och tänkte på ... naturligtvis ... ingenting, fick hon längst bort emellan kullarna och träden se framskymta en grön rock, och slutligen syntes den tätt invid källan.
Rockens egare, den unge mannen med renseln, han, som kallat Nanny sin lilla najad -- en benämning, den han trodde att hon icke förstod -- kastade sig ned bredvid klippan och började se sig omkring.
Kanske väntade han på någon?
Några ögonblick trippade
Nanny fram och åter mellan fönstret och dörren.
Hon kände en ganska stark oro: längtan ville drifva henne ut, blygheten höll henne tillbaka.
Hvarför hade hon dröjt så länge med sin vanliga lilla lustvandring?
Hon hade ju icke väntat någon!
Slutligen -- hur hon funderade -- fattade hon dock hatten och ilade nedför trappan.
Den första otåligheten.
Nanny hade hunnit till sista trappsteget, då hennes svägerska med blossande kinder och hastiga steg kom tillbaka från ett ärende i grannskapet.
När hon först fick se den unga flickan, sköt hon halmhatten längre ned öfver ansigtet och ärnade gå förbi henne med lika stor snabbhet som den, hvarmed Nanny stod färdig att flykta ut.
Men Nanny hade ej väl kommit till förstugutröskeln, innan Magda yttrade:
"Hvart går du?"
"Jag ... jag tänkte att gå ut lite."
"Du bör akta dig -- bäst det är, blir du stora flickan."
"Än se'n då?" frågade
Nanny förundrad.
"Åh, fattiga hederliga qvinnor ha ingen rättighet att gå ut!"
"Hvad säger du?"
"Jag säger att vår
Herres sol och vatten och ängar och träd blott äro till för förnämt folk, som kan se alltsammans från vagnar eller vackra segelbåtar."
"Men, kära Magda, du som alltid..."
"Tyst, barn du förstår ingenting du af all den smädelse och allt det hån, som vi qvinnor af en viss klass äro skapade för."
"Icke äro vi väl skapade för det heller?"
"Jo jo ... men vi borde också vara skapade fula som synden för att få behålla åtminstone vår ärlighet -- ty på vår blygsamhet tror ingen."
"Store gud", tänkte Nanny, "skulle det der vara sant, så..."
Magda, som för några ögonblick hållit handen hårdt tryckt mot sin brännande panna, upplyfte den nu, och såväl af uttrycket i hennes svarta ögon, hvilkas strålar tycktes kasta ett guldskimmer öfver hennes mörka hy, som af den stolta höjningen på hennes smidiga hals såg man att hon återvunnit väldet öfver sig sjelf.
"Jag oroar dig, stackars Nanny!" återtog hon med en förändrad, mild ton.
"Jag kom ej ihåg att du ännu är som en dufva, hvilken knappt lemnat dufslaget.
Men jag var ledsen -- man blir det ibland, utan att rå för det."
"Var det då ingenting?"
"Jag kan säga att det både var och icke var, och jag vill helst tiga."
"Så tig, kära Magda, och låt oss icke nämna det mer!" sade sakta Nanny, der hon stod på glödande kol och ville ut.
Hon längtade storligen att pröfva om det verkligen vore så farligt för fattiga hederliga qvinnor att gå ut.
Intills i går åtminstone hade det ingen fara haft med sig: ingen hade förmenat henne att njuta af vår Herres sol, vatten, ängar och träd, och aldrig hade någon satt hennes blygsamhet i fråga.
Vid ett annat tillfälle och under en annan inflytelse skulle icke blott nyfikenheten, utan äfven en vida renare känsla, nemligen deltagandet i Magdas bekymmer, hafva kommit Nanny, som så ömt älskade sin svägerska, att påyrka den förklaring, hvilken hon nu ville undvika.
Magda teg.
Nanny smög foten öfver tröskeln.
Men -- o, ve -- nu måste den för andra gången dragas tillbaka, ty i samma ögonblick som Magda vände sig mot dörren för att gå in i stugan, kom gamle Lönner sjelf ut.
"Nanny, barn, bär min stol hit på förstubron!
Det är en så välsignadt herrlig afton att jag riktigt vill njuta af den, och om blott icke gikten sutte i foten, skulle jag taga käppen och, med dig till stöd på andra sidan, gå ut."
Nanny rodnade, så att hon kände sina kinder brinna, då hon med en ängslan, den hon ej kunde reda, yttrade sin farhåga att pappa då skulle bli mycket sämre.
"Stackars liten, du är så öm om mig -- jag vill heller icke försöka någon promenad ... tag blott hit stolen, så sitta vi här och språkas vid!"
Dessa vänliga stunder, då fadern förtroligt upplät för henne sina tankar, känslor och minnen, hade Nanny alltid ansett som en belöning efter dagens arbete.
Men denna gång gick hon icke blott utan glädje att hemta pappas stol: då hon tog sin stickstrumpa och som vanligt satte sig på pallen bredvid honom, drog hon till och med en djup suck.
Gubben märkte emellertid ingenting, kanske derföre att han aldrig kunde hafva gissat att hans ögonsten skulle sucka hos honom.
"Nå", sade han, i det han med välbehag strök sig om det hvita skägget. hvilket gaf honom ett så vördnadsvärdt och patriarkaliskt utseende, "nå, barn, du fröjdar dig väl åt den granna duken, som
Ragnar skickar hem?"
"Jag har just icke tänkt på den ån, pappa!"
"Det är sant: ditt sinne är icke i den vägen sådant som Magdas.
Hon fröjdar sig som en ung qvinna gerna må göra, då hon får pryda sig med det som är vackert."
"Jag tror nog", svarade Nanny under en lätt förvirring, "att jag också, hvad det lider, kommer att tycka om vackra saker.
Jag har så lite vackert, men jag ville väl ha!"
"Se, det roar mig att höra -- jag har just varit ledsen för dig ibland, då jag sett den der liknöjdheten, hvilken icke är naturlig för din ålder: den härleder sig endast från det tunga sinne, som du haft allt se'n barndomen."
"Men, pappa, är det icke orätt att vilja göra sig vacker då man ar fattig?"
"Vacker -- hur kom du att tänka derpå?"
"Magda sade nyss att alla fattiga qvinnor borde vara fula för att få behålla sin ärlighet."
"Magda var icke i sitt goda lynne, då hon sade det -- och hon, som så gerna vill behaga sin man, önskar visst icke att hon vore ful."
"Ja, då man har en man, är det väl en annan sak."
"Och hvarför skulle ej den unga qvinnan vilja vara täck för sin far, sina bröder och alla, som se henne ... för sig sjelf först och främst!
Det är en oskyldig önskan, hvilken, sålänge den förblifver oskyldig, leder till mer godt än ondt."
"Men när är den icke oskyldig?"
"Det upphör den att vara, när begäret efter fåfänga prydnader och begäret att visa sig skön förändrar hjertat och kommer den fattiga och arbetsamma flickan att försumma arbetet och sina pligter för att uteslutande tänka på det, hvilket bör tjena endast till en liten förströelse...
Men detta blir visst aldrig händelsen med dig!"
Nanny svarade ej.
Hon sänkte hufvudet, ty hon tänkte att det väl icke heller kunde komma i fråga: hvem skulle någonsin gifva akt på hennes förändring?"
"Till midsommar", återtog den gamle, "får du väl ha den gula silkes-shalen efter din mor!"
Vid detta löfte rann en flyktig ros upp på den unga flickans kind, och hon tog så som hon aldrig förut lett, ty detta leende var en qvinnas, som anar en kommande triumf.
"Pris ske gud", återtog gubben, öfvergående till ett annat ämne.
"för all den nåd och lycka han sänder oss!
Det har nu en tid varit mycket bekymmersamt, men då Ragnars penningbref och varor komma, råka vi åter i goda omständigheter.
Fattigdomen har ett stort godt, som rikedomen icke vet af: glädjen öfver ett ringa lycka.
Den rike njuter kanske aldrig så som den fattige."
Medan den hederlige gamle Lönner allt mer och mer försänkte sig i sina egna funderingar, vred och vande sig Nanny på pallen och tappade maska efter maska.
Det förra ämnet gick väl an, men det här...
Hvarför vågade hon det ej?
Hon frågade sig detta, men kunde ej uppgifva annat svar än det, att hon i går skulle haft så lätt att säga:
"Pappa, jag springer nedåt ängen lite"...
"Du sitter med hatten på, ser jag -- ärnar du dig ut, min flicka?" frågade sent omsider fadern.
"Jag har icke varit utom dörren i dag!"
"Så gå då, spring, roa dig -- arma lilla kräk, du har så litet att roa dig åt!"
Kanske var det just dylika uttryck, födda af den arme faderns qväfda bedröfvelse öfver att ej kunna bereda sin dotter något för hennes ålder passande nöje, som orsakade att hon så tidigt kommit att inse det hon hade något att sakna, kommit att inse det hon var ensam och -- såsom hon plägade uttrycka sig -- utan någon like.
Det vissa är att den sällhet, som gubben
Lönner beredt sig sjelf derigenom att han i sin dotter bildat sig ett sällskap, hvilket i någon mån erinrade honom om förra tider, lättligen kunde blifva denna dotter till långvarig skada och smärta.
Sådan som hon nu en gång var, skulle hon, ehuru mild, tålig och arbetsam, sannolikt komma att finna sig i ett öfvergifvet tillstånd, vare sig då att en handtverkare eller välbehållen skutskeppare -- det högsta, som hon i giftermålsväg sjelf kunde tänka sig eller andra tänka för henne -- fölle på henns lott...
Begagnande den uppmaning hon erhållit, skyndade Nanny bort lätt som en fågel, hvilken, efter åtskilliga misslyckade försök att återvinna sitt frihet, ändtligen helt oförmodadt ser sitt bemödande krönt med en lycklig utgång.
Emellertid var hon säker att den unge herrn icke längre fans vid källan, och nu föll det henne äfven i sinnet hur besynnerligt det var att hon icke omnämt hela mötet -- ja, något så underligt hade aldrig händt henne som att ej komma ihåg det hon träffat en främling: både pappa och Magda skulle nog undra deröfver, när de finge veta det.
En öfverenskommelse.
"Nå, var det icke det jag tänkte!" utbrast vår hjeltinna, när hon fann platsen tom, och betraktade härvid med en viss harmsenhet sin bild i källan.
Aldrig förr hade hon haft håret så slätt och väl ordnadt.
Och söndags-förklädet -- det hon, under hela den tid hon språkat med Magda och pappa, haft dolt under koftan och hvilket hon påknutit, så fort hon kommit ett stycke ifrån huset -- det lönade visst mödan att ha tagit fram det ur dragkistan!
Hon var nära att rycka af sig både förklädet och den lilla silkes-långhalsduken, hvilken hon knutit om halsen, då samma lifgifvande röst, som hon redan lärt känna, ropade henne på afstånd.
Med glad häpnad slog hon upp ögonen, och hvem kom der utför backen -- blåsande i ett stort grönt blad, ett alldeles eget slags trumpet, som lät ganska bra -- om icke egaren af renseln.
"Kommer du då ändtligen, min lilla najad!
Jag tyckte vi hade så trefligt i går afse, då du följde mig på vägen, att jag måste hit och se åt om du icke också i afton badade dina små fötter."
"Det kunde kanske anstå en najad att göra i herr-sällskap, men jag..."
Hon afbröt rodnande.
"Huru nu: en najad -- du vet då något om najaderna, du mitt barn?"
"Ja, och om dryaderna också!" svarade
Nanny nickande och för första gången liksom lite stolt öfver sitt vetande, hvilket eljest ingen utom gamle pappa brydde sig om.
"Du förvånar mig -- du har då läst ... låt höra?"
"Åh, något af hvart.
Pappa har en stor bokhylla, och jag har sjelf en liten."
"Hm hm", sade den unge kronobefallningsmannen i survivance, "det der är ju alldeles förundransvärdt...
Men så berätta mig då hvad du läst!"
"Bryr herrn sig om det?"
"Det hör du väl ... kors, för tusan, mamsell Nanny skulle jag säga.
Nå, mademoiselle, låt oss sätta oss ner ... den här gräsmattan är ganska mjuk.
Jag vill anställa en liten examen."
"Men jag svarar icke, om herrn kallar mig mamsell -- jag tycker att vi bli så främmande då."
"Nå, då skall jag nog akta mig för det...
Men låt oss nu komma till början..."
"... med hvad jag kan?"
"Alldeles det...
Men hvarför sätter du dig så långt bort?"
"Åh, det är väl icke så fasligt långt heller!"
"Det bevisar att du åtminstone icke kan räkna, min gudinna!
Låt höra, hur många alnar är det emellan dig och mig nu?"
"Tre, tänker jag!"
"Stackars liten, du har ju ännu icke hunnit ens till addition!
Men jag skall bli din lärare."
"Nå, hur skall det gå till?"
"Så här"
... den unge mannen ryckte hastigt af sig den kring halsen löst virade svarta silkesduken ...
"denne utgör ett bestämdt alnmått...
Nu börjar jag mätningen, och när jag kommit tre alnar ifrån dig, så..."
"Hvad så?"
"... stannar jag och sätter mig, ty du har sjelf bestämt tre alnar."
Hon var ej van att skratta -- icke derför att ej Magda, Ragnar och Calle många gånger hade infall att skratta åt och hvilka lockade dem sjelfva till högljudd munterhet -- men Nanny, som aldrig haft lust för glädje, hade högst dragit på munnen, och således var det kanske nu för första gången i hennes lif som ett ungdomligt skratt klingade från hennes lilla täcka röda mun, då hennes lärmästare i räknekonsten, sjelf öfverlemnande sig åt en barnslig munterhet, efter flere förnyade räkningar och mätningar tog i besittning den eröfrade platsen.
"Se så", sade han, helt beqvämt utsträckande sig åt Nannys sida, "nu kan jag åtminstone nå dig!"
"Men", sade flickan, åter allvarsam, ty hon tänkte på Magdas ord, "det vill jag icke!"
"Vill du icke?"
"Nej!"
"Kors, så bestämd du är!"
"Herrn tänkte ju höra hvad jag läst?"
"Det var så rätt det...
Nå, icke behöfver du väl gömma handen så der under förklädet: jag skall ej försöka att ta den, om du ej frivilligt räcker mig den."
Nanny smålog och lät de små hvita händerna åter krypa fram, hvarefter hon lade dem i kors öfver knät.
"Först och främst då, mitt barn -- du kan börja vid första början!"
"Då jag var helt liten, köpte pappa små historieböcker med kopparstick åt mig, och under det jag läste, förklarade han alltsammans.
Sedan, när jag blef lite mer för mig kommen..."
"Nå, hvad blef det då af?"