Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och de tycktes aldrig misstänka, att den, som stoltserat med ungdomens obesvärade hänsynslöshet, en dag kan axla den vida, alla rörelser gynnande mantel, hvilken döljer just kompromissen, som den hänsynslösa ungdomen en gång i sitt lättsinne afsvurit.
För dessa mäns ögon blefvo pamflettister till hjältar, författaren till en tändande tidningsartikel en hvarje motstånd trotsande reformator, och den, som skref en bok, fylld af hela det trosnit, som besjälade alla, blef en profet.
Huru jag från början kom in bland denna krets, fattar jag icke.
Denna tid synes mig så långt aflägsen, att jag nu mera nästan betraktar den som en dröm, hvilken stört mitt lif lika obetydligt, som hvad denna ungdom egentligen inverkat på sin samtid.
Med den tillfredsställelse, som är en följd af, att man ser sina terorier bekräftade af verkligheten, har jag år efter år iakttagit, huru alla dessa försök, att kasta idéerna ut som stridsmaterial i den stora utvecklingskampen icke varit annat än samma slags försök, som om man velat förjaga vintern genom att tända ett fyrverkeri eller afskaffa fattigdomen genom att spela marseljäsen med regementsmusik.
Hvad dessa män ej kunde inse, var, att idéerna i vår tid hafva försvunnit, på samma sätt som segelfartygen för ångbåtarna.
De tolereras som lustjakter, afsedda för nöjesseglats, men spela ingen rol i det praktiska lifvet, som är, har varit och kommer att vara en kamp om och genom intressen.
För egen del älskar jag lustjakten mera än ångbåten, men jag skulle älska den mindre, om det verkligen vore möjligt att få pluraliteten att dela min smak.
Men när jag första gången såg honom, som i afton fyller mina tankar, det glömmer jag aldrig.
Och dock voro omständigheterna vid detta sammanträffande af allt annat än märklig natur.
Jag satt en förmiddag i början på 80- talet inne på Operakaféet, det ställe, dit man då gick för att träffa människor, läsa tidningar och visa, att man lefde.
Det var en solig dag i mars, när snön smälter från träden, och himlen blånar så bjärt, som om våren i ett slag skulle kunna väcka sommaren till lif öfver den domnade jorden.
Jag hade gjort en promenad, satt varm och trött af promenaden och vädret med en sejdel pilsner och ett par smörgåsar framför mig, tänkte på ingenting, njöt bara af den obeskrifliga känsla af välbefinnande, som en sådan dag kan medföra.
Då såg jag plötsligt en ung man träda in i kaféet.
Han hade aftagit öfverplaggen, men icke gifvit sig tid att stanna i tamburen för att ordna sin toalett.
Han stannade midt på golfvet, drog halsduken rätt och for vårdslöst med handen genom sitt hår.
Omedvetet som det tycktes, spelade ett leende öfver ett af de mest rörliga ansikten, jag någonsin sett, och det var tydligt, att han var på förhand lika öfvertygad om att ej behöfva sitta ensam, som om han stämt möte med någon just på det klockslag, då han trädde in.
Med ens fick han syn på mig, och i det hans ansikte klarnade upp, såg jag att vi kände hvarandra.
Han gick rätt emot mig, och jag lade märke till, att hans steg voro elastiska och fasta, som om han icke ett ögonblick kunnat känna annat, än att där han gick var han hemma, och den som mötte honom på sin väg, borde blifva glad.
»Sixten Ebeling,» sade han och räckte mig sin hand.
»Det var eget, att jag träffade dig.»
Han slog sig ned utan att fråga om lof, och då han en stund sett på mig, som om han väntat, att jag skulle göra en fråga, beställde han en anrättning, liknande min egen, och hans ansikte hade hela tiden detta uttryck af på en gång hemlighetsfull lycka och förtroendefull glädje, som om han förvånat sig endast öfver en sak, nämligen att hans närvaro icke väckt min nyfikenhet.
Vi kände hvarandra nämligen, ehuru endast flyktigt, redan sedan Upsalatiden, och då jag en tid lämnat universitetet för studier, som jag ej kunde fullborda annat än i hufvudstaden, hade jag ingen aning om annat, än att han fortfarande låg kvar i Upsala och läste på sin licentiat.
För att säga något frågade jag honom då, om det hade händt något i lärdomsstaden.
Och jag märkte genast, att jag tagit upp just det ämne, hvilket för tillfället tycktes sysselsätta honom allra mest.
Han blef nämligen genast uppmärksam, betraktade mig med samma egendomliga mystifierande ansiktsuttryck, som jag förut lagt märke till, och svarade med en röst, som darrade af återhållet skratt:
»Det vet jag icke.»
Jag förstod, att här måtte ligga något under, och min första tanke var den, att den hygglige Tore Gam – så hette han, som sedan på sätt och vis blef min vän – hade råkat ut för någon kärlekshistoria, rest till Stockholm, så länge denna gyllene idyll varade, och nu satt här, brinnande af begär att få anförtro mig sin älskades behag och sina egna triumfer.
Jag tycker om förälskade personer, jag kan inte hjälpa det.
Jag tycker om deras glada själftillit och deras otroliga illuderingsförmåga.
För dem leker lifvet som för unga hästar, hvilka i solskenet tumla sig på grönskande bete, och om leken ger dem blödande sår, märka de detta lika litet, som när man i pojkåren slår hål på knogarna vid ett slagsmål – notabene så länge lyckan varar.
Och ju mera jag såg på honom, desto mera kände jag mig öfvertygad, att jag stod inför en af dessa lyckliga, hvilka, som dårarna bära sin hemliga tillfredsställelse inom sig och endast lida af den tanken, att ingen kan dela denna lycka, hvilken så fullständigt och till alla delar liknar den känsla, som framkallas vid vissa former af idées fixes.
Han hade kommit in som en förälskad, han gick som en förälskad, han talade, åt, drack, betraktade mig och log som en förälskad människa, en tok, en narr, en lycklig galning.
Och i tanke att han kanske önskade en tredje man för att vid middagstid eller supédags få förevisa sin lycka, svarade jag med ett menande leende:
»Har du varit borta så länge?»
Han blinkade till svar, som om han förstått mig.
»Ja,» svarade han.
»Och det bästa är, att jag vänder aldrig tillbaka.»
»Hvad för något?
Vänder du icke tillbaka?»
»Nej, naturligtvis.
Jag har gifvit examen på båten.
Jag satt som fallen från skyarna, och det var inte långt ifrån, att jag plumsat fram med en direkt fråga, om han tänkte göra äfventyret evigt, eller om han ämnade gifta sig genast, när han plötsligt af sig själf löste gåtan genom att fortsätta:
»Jag ämnar stanna här som literatör.»
En besynnerligt blandad känsla af förvåning och allvar öfverföll mig vid dessa ord, hvilka med ens förde min tanke in på ett så helt annat spår.
Jag hade alltså haft orätt.
Han var icke förälskad, och dock kunde jag icke frigöra mig från den känsla, hvilken först fört mig till detta antagande.
Det finns nämligen människor, hvilka kunna uppföra sig som förälskade, äfven när ingen kärleksaffär är å bane.
När han såg min förvåning, hvilken han ej klart kunde fatta – ty jag aktade mig noga att upplysa honom om det misstag, jag nyss begått i mina tankar – började han att tala, och med en röst, som icke röjde ens den ringaste misstro mot framtiden, meddelade han mig sina tvifvel, sin desperation öfver det lif han fört i Upsala, öfver det ämbetsmannalif, som skulle blifva frukten af en examen, och öfver mycket annat.
Han visade fragment af drömmar och fantasier, en öfvertygelse, hvilken tycktes komma ur djupet af hans inre, och slutligen detta beslut att gifva allt på båten, och som han uttryckte sig, blifva en fri man, hvilket fört honom hit, ett beslut, för hvars praktiska följder han icke ett ögonblick ryggade tillbaka.
Till sist sade han något om, att han bränt sina skepp, och att det som var gjordt ej kunde göras ogjordt.
Hvad som i synnerhet intresserade mig, var, att han midt under den oskrymtade hänförelse, han visade, icke ett ögonblick upprullade några öfverspända perspektiv.
Han drömde sig icke vara någon storhet, han visade helt lugnt, och som jag tyckte, praktiskt, att han på den bana han valt, hade all utsikt att både förr och säkrare förtjäna sitt uppehälle än på någon annan.
Han syntes väl känna till våra pressförhållanden, och hans beräkningar klingade ytterst sannolika.
Men hela tiden behöll jag dock detta märkvärdiga intryck, att det var en förälskad människa, som talade.
Han föreslog mig, att vi skulle äta middag tillsammans, och vi gingo ut i Kungsträdgården.
Vi dinerade, och middagen följdes af en supé, hvarefter vi sutto samman, talande om allt mellan himmel och jord, sutto samman, till dess att gasen släcktes och klockan slog tu i Jakobs kyrktorn.
Hela tiden flöt samtalets ström, som om den aldrig skulle kunna sina ut, och ej ett ögonblick förlorade Tore Gam denna prägel af lifvets stora festögonblick, som kommit mig att tänka på ungdom, kärlek och lycka.
Jag minns, att jag grubblade däröfver, när vi skildes åt.
Och jag ertappade mig under de följande dagarna mer än en gång med att längta efter att återse honom.
Hvad som i synnerhet fäste mig vid denne man var den egendomliga jämvikt, han syntes mig visa mellan att vilja och att kunna.
Han satte sina mål i allmänhet ej högre än att han kunde nå dem, och han ägde något af denna det sunda förnuftets barlast, som gör, att man får förtroende äfven för en entusiast.
Han hade energi, denna ljusa energi, hvilken sätter somliga människor i stånd att öfvervinna hinder, som synas andra oöfvervinneliga, och denna energi var af den art, hvilken meddelar sig åt andra, sätter viljor i rörelse och sinnen i verksamhet.
Hans energi var ljus.
Ty den hade icke den ensammes tunga, återhållna seghet, hvilken tyst och oböjlig i hemlighet fullföljer ett aldrig uppgifvet eller bortglömdt mål.
Den tog i stället alla människor i famn, och den lyste omkring sin bärare med den glans, som ligger i orden: född med segerhufva.
Under denna tid blefvo vi vänner.
Hans publicistiska arbete var i den grad skildt från mitt vetenskapliga, att det nästan kan synas, som om vi ej borde hafva haft mycket gemensamt.
Det är möjligt, att vi ej heller hade det.
Men visst är, att jag då tyckte motsatsen.
Tore Gam verkade på mig nästan som lifskraft, hans natur meddelade sig åt min som den renaste stimulus, och jag njöt i hans sällskap, så som man icke njuter, när man börjar märka, att rynkor synas vid tinningarna och håret öfver hjässan blir tunt.
Hur det gick till, kan jag efteråt icke erinra mig.
Men vi hade icke varit bekanta ett år, förrän vi hyrde en dublett tillsammans, drifna af detta begär att förminska dysterheten af de ensamma ungkarlsaftnarna, som eljes plägar förmå personer äfven i vår ställning att hasardera ett äktenskap.
Om han sedermera ångrade sig, vet jag ej.
Ty Tore Gam hade den egenheten, att han ej ångrade ens de steg i lifvet, hvilka förorsakade honom smärta.
När det numera någon gång händer mig, att jag tänker tillbaka på denna tid, så gör jag det icke utan vemod.
Om dagarna sågo vi hvarandra föga.
Ty han var en arbetsentusiast, hvilken formligen såg sjuk ut, ifall en dag hade gått förbi, utan att han uträttat något.
Jag var en epikuré äfven i mina andliga njutningar, och jag hatade allt, som skedde på klockslag.
Jag gjorde några gånger försök att afbryta hans vanor, gick in i hans rum, i det jag sökte antaga hans eget obesvärade sätt, och anslog en skämtsam ton, som gick ut på att förmå honom förstöra en dag på det ljufliga drifveri, som jag älskade.
Det lyckades ett par gånger, men vid sådana tillfällen kom han i den grad ur sina gängor, blef så retlig, upphetsad och orimlig dagen därpå, att jag slutade med att fullkomligt rätta mig efter honom.
Hans temperament var det starkaste, och detta bestämmer allt lika väl i kamratförhållande som vid äktenskap.
Och jag fogade mig.
Dessutom öfvade hans energi ett sådant inflytande på mig, att jag rent af kunde njuta af bara att se den.
Medan jag satt och var kontemplativ med en bok i ena handen och en cigarr i den andra, kunde jag inbilla mig, att jag genom den stängda dörren hörde hans penna raspa mot papperet.
Och detta vållade mig samma obestämda nöje, som när man en varm sommardag ser oförtrutna arbetarskaror under muntert glam vålma hö i solskenet.
Jag visste också alltid, när han skref.
Ty så länge han funderade på något eller ej hade kommit sig i gång, gick han som en rasande fram och åter i rummet, gick med våldsamma häftiga steg, som han sökte dämpa för min skull genom att sko sig med tofflor.
Sanningen att säga, hjälpte det icke mycket, och jag led ej så litet under dessa gymnastiska öfningar, då han liksom urladdade sig all den elektricitet, hvilken annars skulle hafva hindrat honom att sitta stilla.
Det var nästan som en ångmaskin, hvilken behöfde eldas upp, innan den kunde börja arbeta, men som när den väl kommit i gång, arbetade med en styrka af många hästkrafter.
När det så blef tyst därinne, då visste jag att ångmaskinen var i gång, och när han sedan vid middagstiden åter visade sig, var jag viss att få se honom på tröskeln i skjortärmarna med hakan hvit af tvållödder, ropande till mig:
»Nu har jag skrifvit en och en half spalt,» eller:
»Nu har jag tjänat tjugufem kronor.»
Eller med ännu större tillfredsställelse: »Nu har jag ändtligen lyckats få bukt med det där du vet.»
Han hade äfven den egenheten, att han ej gärna begagnade välljudande uttryckssätt om sig själf och sitt arbete.
Skedde det någon gång, var tonen alltid ironisk.
Men efter denna torra inledning kom alltid en ström af meningar och ord, hvilka bara buros af en enda lifskänsla, så stark, att den gjorde berg af bagateller och satte en hel öfvertygelse i hvad andra skulle kastat åsido som rutinarbete, utan att därpå slösa ett grand af sin inre människa.
Tore var i det hela taget en stor slösare, och han hade råd att vara det.
Han spenderade sig själf så att säga med en öfvermodig frikostighet, som endast den kan, hvilken äger en skattkammare att ösa ur.
Han arbetade under denna tid fabulöst, och det roliga var, att ingen anade, hur mycket han arbetade.
Ty han hade järn i elden på många håll, och han skref ömsom med och ömsom utan signatur, allt som det föll sig.
Han skref i tidningar och tidskrifter, han korresponderade till grannlanden och han öfversatte.
Han hade den för mig alldeles obegripliga förmågan att till exempel öfversätta tio trycksidor på morgonen och omedelbart därifrån öfvergå till en recension, hvilken ofelbart var färdigskrifven i så god tid, att han hann göra en promenad före middagen.
Och i allt detta var han närvarande med hela sin själ.
Han hade ingenting af den slentrianmässiga ämbetsmannarutin, hvilken sätter arbetsmyrorna bland våra publicister i stånd att med aldrig svikande precision, medan sättaren väntar, nedslunga en artikel om hvad som helst mellan himmel och jord, utan förberedelser och dock utan att på ett uppseendeväckande sätt hugga i sten.
Om jag nyss sade, att han erinrade om en ångmaskin, så var detta endast i fråga om kraften och arbetsdriften.
I fråga om metoden och tillvägagåendet var han så olik en maskin, som gärna var tänkbart.
Han var så ytterligt impressionabel, att jag understundom förvånade mig öfver att han ej var mera vek.
Ja, det fanns tidigt nog ögonblick, då jag inbillade mig, att han egentligen var vekare, än hvad vare sig han själf eller någon annan visste om.
Ty när han någon gång kom i olag, och arbetet ej ville gå, då råkade han i ett sinnestillstånd, hvilket genom sin exaltation syntes mig löjligt.
Jag såg honom fälla tårar, därför att han i tre dagar ej skrifvit mera än ett par spalter i en tidning, och jag hörde honom beklaga sig med styrkan af en fullständig förtviflan, öfver att han en hel dag icke lyckats få en invecklad tankegång klar.
Han trodde då, att han var utsinad, utarbetad, förbi, och han förbannade den stund, då han utbytte läxläsningens breda väg, mot den smala stig, hvilken han energiskt förnekade leda till himmelen.
Men jag trodde, att detta endast var frånsidan af hans energi, af denna verve, hvilken var hela hans väsen.
Ty den kom igen, kom med fördubblad kraft.
Och den jagade honom igenom de mest olika sysselsättningar och ämnen, liksom hans expansiva natur tvang honom att söka ständigt nya människors sällskap, människor, hvilka sanningen att säga icke alltid voro de bästa.
Han insög alla detta lifvets erfarenheter och intryck med ett slags glupskhet, som tydde på omåttlighet och öfverretning.
Men han hade, det måste jag medgifva, en aktningsvärd andlig matsmältningsapparat.
Och när han någon gång kände sig ledig, från hvad som skedde omkring honom – det hände i parentes sagdt icke ofta – då kom han hem till mig, alldeles som en upptagen äkta man, uttröttad på världen och det jagande utelifvet, kommer hem till sin familj, och han hvilade ut med en glädje och en sinnesro, som jag måste beundra.
Hur mycket han än kunde irritera mig genom sin förfärliga oförmåga att sluta sig inom sig själf och låta världen ha sin gång, så försonade mig dessa timmar dock alltid med hans öfriga vanor.
Han blef så stilla och mild, att jag formligen aldrig har haft intrycket af mänsklig harmoni så starkt, som när han då lade bort all sin oroliga verksamhetslust, och vi tillsammans njöto af denna tysta förtroliga samvaro, som för mig alltid varit för mera än själfva kärleken.
Då gledo minuterna förbi, utan att någonting hände, utan att någonting markerade deras gång, och dock syntes de mig rikare genom våra ord och våra förhoppningar än de timmar, hvilka antecknats i historien som minnen af världens afgörande händelser.
En sådan afton minns jag, hur Tore Gam satt i min soffa länge, utan att hvarken han eller jag bröt tystnaden, till dess att jag frågade honom:
»Hvad tänker du på?»
Han smålog, utan att vända sig emot mig, och svarade, som om han talat för sig själf:
»Jag tänker på den dag, då hela lifvet skall bli lättare att lefva.»
Jag smålog tillbaka och genmälde:
»Det är en vacker fantasi.
När tror du, det blir?»
Han satt orörlig i samma ställning.
»Det vet jag icke,» sade han.
»Men har du icke hört, att Moses fick kasta en blick på det utlofvade landet och se dess härlighet, innan han dog.»
»Ja, det var Moses, det.»
»Hvarför tror du, han fick det då?»
»Härom förtälja de heliga skrifterna intet.»
Mitt svar var ironiskt, och det gled en skugga öfver hans ansikte.
Men som om han icke velat märka det, svarade han:
»Han tvang Gud att låta drömmen blifva verklighet.
Hans kraf på lifvet var så omåttligt, att det aldrig kunde sjunka tillbaka i intet, utan tog sin rätt.
Hade han icke fått sin dröm förverkligad, hade han gjort uppror mot Gud och slagit lagens taflor i stycken.
Han hade fört Israels barn tillbaka i öknen och organiserat dem som en röfvarehord till mänsklighetens förbannelse.
Och de tio budorden hade aldrig funnits i katekesen.»
Han slöt med ett skratt, men tillade efteråt med förändrad röst, i det han betraktade mig med en outgrundlig blick:
»Jag menar allvar.»
Förmodligen hängde det tillsammans med den exalterade sidan af Tore Gams väsen, att han ständigt hyste ett slags vänskaplig sympati, svärmisk beundran eller allt detta på en gång för en person, hvars förträffliga egenskaper det åtminstone var mig alldeles omöjligt att någonsin kunna uppskatta.
Denne person gick ibland sina beundrare under namn af Reinhold – jag har aldrig brytt mig om efterforska, om det var ett nom de guerre eller helt enkelt hans förnamn – och hans beundrare ansågo honom som ett slags vetenskapens heros.
Denne man gjorde på mig städse ett högst osympatiskt intryck, och detta intryck förstärktes ännu mer därigenom att jag hade en känsla af den egendomliga makt, som han utöfvade öfver Tore Gam.
Att säga att min vän höll af honom, skulle i själfva verket vara att säga något, som icke ens tillnärmelsevis uttryckte hvad hans känsla för denne man innebar.
Det var en hängifvenhet utan gräns, ett uppgående i en annans person, hvilket eljes endast plägar vara att finna i öfverdrifna romaner.
Det var en vänskap, hvilken jag icke kunde förklara på annat sätt, än att han var på något sätt hypnotiserad af denne man och egentligen icke riktade sin känsla mot honom själf, utan mot något slags idealbild, som han, gud vet af hvilken anledning, gjorde sig af den andre.
Jag är emellertid fullt öfvertygad om, att denna min antipati mot en person, hvilken Tore Gam satte så högt, icke det ringaste kom däraf, att jag kände mig själf tillbakasatt.
Antipatin kom helt enkelt däraf, att denne Reinhold ägde alla de farligaste egenskaper, som funnos hos Tore Gam, fast så att säga i förstoradt mått.
Jag kunde ju ej neka, att hos denne långe, magre man med sina brinnande ögon och fanatiska blick fanns ett visst patos, som sannolikt på vissa individer skulle verka tilldragande.
Men hans hela människa fick på samma gång något, jag ville nästan saga paradoxalt, hvilket jag tycker borde varit ett gif akt äfven för de allra minst kritiskt anlagda människor.
Man har sagt mig, att han sedermera hamnat på en anstalt för sinnessjuka.
Och det förvånar mig icke.
Jag skulle redan då hafva kunnat säga det till Tore Gam, om han velat höra mig.
Men det ville Tore Gam icke.
Han skulle i fråga om denna sin egendomliga böjelse icke hafva tålt den ringaste invändning af någon.
Det visste jag mycket väl.
Och jag rättade mig därefter.
Redan från första stunden var det mellan oss båda som en afgjord sak, att
Reinhold var ett ämne, som ej fick afhandlas i våra samtal.
Om Tore en afton varit ute i hans sällskap, berättade han det aldrig och jag tyckte ibland, att jag, när han kom hem, kände på mig, att han sällskapat med denne individ.
Men han var i denna punkt alltid förbehållsam, och jag å min sida framställde aldrig några frågor.
Så hände det en afton, att han kom hem med ett så förgrämdt och sorgmodigt ansiktsuttryck, att jag ej kunde underlåta att fråga honom, hvad som händt.
Han vände sig bort, och han svarade i en kort, kärf ton, som var honom naturlig, när han var upprörd.
»Reinhold har rest,» sade han.
Jag blef förargad, öfver att jag rört vid det ömtåliga ämnet, men kände på samma gång, som om jag skulle göra ondt värre, ifall jag nu teg.
»Hvart har han rest?» sade jag.
»Han har rest till Petersburg.»
Svaret kom häftigt och skarpt, liksom mättadt med förbittring, och plötsligt bröt han ut:
»Han kunde icke stanna hemma.
Denne man kunde icke lefva i sitt fädernesland.
Han riskerade att blifva uppäten af möss.»
Den fanatism, som låg i dessa ord, berörde mig ytterligt osympatiskt, men för att undvika en fortsättning på detta ämne, såg jag ned i min bok och svarade med låg stämma:
»Du vet, att jag icke ser honom med dina ögon.»
Tore Gam tog ett steg framåt mot bordet, där jag satt, och han såg ett ögonblick ut, som om han velat krossa mig med ett enda slag.
Därefter förvreds hans ansikte som under en öfvernaturlig smärta, och utan ett ord gick han in till sig och stängde dörren.
Jag lät allt detta passera, och vi talade icke vidare därom.
Jag tänkte, att saken snart skulle falla i glömska, och jag betraktade det inom mig som en lycka för Tore Gam, att denna hänsynslösa och lidelsefulla människa, hvars stridbarhet mot allt och alla gjorde honom omöjlig, var borta ur min väns lif.
Men jag fann snart, att jag bedragit mig.
Så länge vi bodde tillsammans, fortforo de att korrespondera.
Och jag såg en gång, att han läste in Reinholds bref i en särskild låda, som om de varit för goda att läggas samman med andra.
Jag kunde ej återhålla ett leende, och jag vet, att Tore Gam såg det.
Hvari ligger det, att mellan två människor, hvilka följt hvarandras utveckling med intresse, mötts som vänner, aldrig växlat ett ondt ord, som lämnat groll, aldrig dolt något för hvarandra, långsamt, men säkert kan uppstå en klyfta, hvilken förr eller senare, i fall ej lifvet i tid skiljer dem åt, urartar till verkligt hat?
Hvilka hemlighetsfulla makter är det, som med åren omdana våra känslor, till dess att de synas oss rymma hela motsatsen till den värld, hvilken en gång var deras rikedom?
Hvarför förbytes denna rikedom till armod för den ene, under det att den andres armod synes bytas i ständigt mera öfverdådigt slöseri?
För min egen del vet jag, att jag i början aldrig skulle velat erkänna för mig själf, att jag mot Tore Gam innerst bar på något, som bildade motvilja.
Hans ständiga verksamhet tröttade mig nämligen i längden, och de plötsliga omkastningarna i hans lynne syntes mig innebära, om för honom själf, eller medelbart för mig, visste jag icke, en fara, hvilken jag dunkelt kände, att jag ej ville dela med honom.
Jag visste alldeles säkert, att han själf ingenting märkte af detta, och jag kunde i hemlighet förvåna mig öfver att märka liksom en begynnande kyla gentemot hela hans person, just när jag samtidigt kände, att hans förhållande till mig var raka motsatsen.