Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjöarne Wettern och Wenern äro genom vestra delen af Göta kanal äfvenledes förbundne med hvarandra och omkring dessa sjöar ligga det mellersta Sverges rikaste landskap med lätta ömsesidiga förbindelser samt öppen vattenväg till både Östersjön och Westerhaget.
För fulländningen af de inre vattenförbindelserna fattas sålunda endast en kanalanläggning mellan Hjelmaren och någondera af de två stora sjöarne i Göta land.
Funnes 25 en sådan kanal — den har en gång under namn af Svea kanal varit nära att utföras och det är att hoppas, att den fosterländska tanken icke dör — skulle
Carlsborg såsom centraldepöt vara ännu bättre belägen, i afseende på de för militära forslingar så vigtiga vattenvägarne.
Denna brist kan visserligen genom jernvägsförbindelser ganska mycket afhjelpas, men jernväg ersätter icke fullständigt vattenväg, emedan vattenforslingarnas stora fördelar: den starka bärigheten, det stora utrymmet och det deraf härrörande billiga priset icke i lika grad kunna komma jernvägarne till godo.
De förre lämpa sig derföre företrädesvis till framskaffandet af krigsmateriel, under det att de senare, för den större hastighetens skull, äro bättre för framskaffandet af trupper med deras nödvändigaste utredning.
Äfven i förhållande till jern vägssystemet skulle Carlsborg ega ett fördelaktigt läge, om en bibana erhölls till lämplig punkt på vestra stambanan.
Genom en sådan skulle fästningen träda i nära förbindelse å ena sidan med vägknuten vid Falköping, der vestra och södra banorna sammanlöpa, och å den andra med Hallsberg, den andra jernvägsknuten.
Fästningen har dessutom i sitt grannskap Töreboda, der kanalen och vesta banan skära hvarandra.
När nämnde bibana blifvit anlagd, kunna alla slags forslingar till och ifrån Carlsborg med vederbörlig lätthet verkställas.
Carlsborg har äfven ett ganska fördelaktigt taktiskt läge på en utskjutande udde i Wettern, som lemnar fästningen ett ganska stort inre utrymme, men likväl egentligen blott en enda anfalisfront, och medgifver sålunda att för en jemförelsevis ringa kostnad och med användande af en föga talrik besättning göra fästningen stark mot anfall.
Dertill hörer likväl uppförandet af något verk å det höga Waberget, som ligger blott 7,000 alnar från fästningens midtel, således helt och hållet inom det nya artilleriets skotthåll och med insyn i fästningens alla delar.
De anslag, som Carlsborgs fästning under de många byggnadsåren erhållit, uppgå, till och med år 1863, till 4,140,687 Rdr Rmt.
Häraf hafva till den egentliga fästningsbyggnaden endast 2,572,813 Rdr kunnat användas.
Af de återstående 1,567,874 hafva 597,467
Rdr blifvit utgifne till för den egentliga fästningsbyggnaden främmande ändamål, hvaribland väganläggning öfver Tiveden till Askersund, broar öfver sundet och^ kanalen vid Rödesund, en del af kostnaderne för artillerityghuset och verkstäderna m. m.
Återstoden 970,407 Rdr har åtgått till inköp af jord, tillfällige för arbetena nödige byggnaders uppförande och deras underhåll, m. fl. biarbeten.
Den ursprungliga kostnadssnmman var beräknad till 4,500,000 Rdr
Rmt under antagande af 10 års arbetstid; men då det hittills verkställda arbetet måst fördelas på de några och 40 år, som förflutit sedan byggnadens början, så har, till följd så väl af dagsverksprisens och alla varuvärdens starka stegring, som af de genom den långa arbetstiden mångdubblade biomkostnaderna, icke mer än något öfver hälften af hela arbetet för den hittills använda summan kunnat åstadkommas, och detta oaktadt det egentliga fästningsbyggandet blifvit verkstäldt med kostnader, som understigit de värden, som i det ursprungliga förslaget blifvit beräknade.
De återstående arbetena anses, enligt uppgift från Ingeniör-corpsen, erfordra 3,000,000 Rdr med antagande af 10 års arbetstid.
Det hela skulle då slutligen komma att uppgå till en kostnad af 7,140,687, eller något öfver 7 millioner
Rdr, för hvilken summa dock åtskilligt, som icke egentligen tillhör fästningsbyggnaden, derjemte erhållits.
Denna summa är ganska ringa vid jemförelse med de kostnader, som af andra, i makt och tillgångar med Sverge jemförliga stater, såsom Belgien, Holland, Bayern, för dylika fästningsanläggningar blifvit använde — i medeltal knappt uppgående till \ deraf — äfven der dessa anläggningar till styrka och betydenhet icke öfverträffa Carlsborg.
Då fästningens hufvudsakliga bestämmelse är att vara rikets militära central-depot, anse kommitterade det vara angeläget, att arbetena på densamma måtte erhålla de anslag att fästningen kunde på tio år blifva färdig.
Landtförsvarskommitt.
Bet. I. 4 26 Stockholm.
Stockholms vigt vid Sveriges försvar undföll icke den komité, som 1819 tillsattes för fästningsförsvarets ordnande och till hvilken ofvan åberopade generalorder af den 5 Februari samma år, rörande en depot eller förrådsfästnings anläggning, var ställd.
Men den hufvudåtgärd, man vidtog, afsåg att förekomma denna vigt.
Önskan att minska Stockholms alltför stora inflytande, såväl i militäriskt hänseende, som i den vigt allmänna tänkesättet fästade vid dess besittning, var just ett af skälen hos dem, som föreslogo en depötfästnings anläggning i det inre af landet.
I följd af stadens blottställda läge ville man genom anstalterna för ett landets inre försvar leda allmänna tänkesättet i en ny riktning, i den, att Stockholms besittning icke vore Sveriges, att hufvudstaden kunde falla i fiendens våld, ntan att landet vöre förloradt, och man ville vänja folket vid föreställningen om en förlust, som man ansåg oundviklig, och som, oförberedd, skulle förorsaka en allmän och olycksbringande nedslagenhet.
Olägenheterna af liufvudstäders och i allmänhet stora städers befästande ansågos denna tid öfverväga dess fördelar; fästningar ansågos böra vara små, endast utgöra militäriska punkter, och 1812 års händelser ingåfvo måhända en öfverdrifven farhoga att försöka allvarlig strid vid gränsen.
De stora kostnaderna skulle i alla fall, under landets dåvarande tillstånd, hafva aflägsnat tanken på Stockholms befästande, ifall han hade uppstått.
Af alla dessa skäl åtnöjde man sig med förslagen att stärka de förnämsta Stockholms-inloppens försvar.
Småningom uppstod likväl frågan om Stockholms befästande.
Redan 1832 anbefallde konung Carl Johan, med anledning af tillfälliga politiska förhållanden, påbörjandet af några verk å Stockholms norra landsida, men arbetet afstadnade snart genom Ständernas vägran att bevilja medel till dess fortsättande.
Till inloppens försvar erhöllos anslag, ehuru i början ganska ringa.
De på 1820-talet uppgjorda planer till stängning af Stockholms-inloppen voro, med afseende på de tillgängliga ringa medlen, grundade på alla farleders bibehållande och försvarande medelst stängningskedjor och skärgårdsfartyg, jemte det understöd, Waxholms gamla skans kunde lemna, ehuru försvaret, sålunda ordnadt, erkändes vara svagt.
Ar 1838 uppgjordes derföre och stadfästades en plan i större omfång, grundande sig på igenstängning medelst fyllning af Oxdjupet och de vester om Edholmen och Resarön belägne sunden, så att alla fartyg, till eller ifrån Stockholm, måste genomgå Waxholms norra fjärd, der således försvaret borde concentreras.
Denna plan, jemte en fullständig ombyggnad af befästningarna vid Waxholm, hvartill ständerna anslogo medel, har sedan blifvit till nära hela sitt omfång utförd.
Ett permanent verk felas ännu vid Oxdjupet, för att försvara dervarande igenfyllda sund, hvilket en fiende i annat fall skulle kunna upprensa, och, först när detta blifver anlagdt, kan man antaga, att Stockholms inlopp från denna sida, med de försvarsmedel, som jemte de egentliga befästningarna här kunna användas, är så starkt försvaradt, att en fiende icke gerna väljer denna väg att anfalla hufvudstaden.
Det ofördröjda anläggandet af ett sådant verk anse kommitterade fördenskidl vara af nöden.
1 samma mon ett anfall från sjösidan för fienden försvåras, ökas sannolikheten af att han gör en landstigning i Stockholms grannskap och från landsidan angriper den öppna hufvudstaden, hvilken då alltid blifver hans förnämsta operationsföremål.
Den år 1839 förordnade komité för Sveriges kustförsvar upptog väl frågan om Stockholms befästande å landsidan, men inskränkte sig hufvudsakligen till att såsom förberedande åtgärd föreslå fullständiga uppmätningar och afvägningar af trakten Instruktionen för den år 1856 förordnade komité för Stockholms och Mälaredalens försvar innehåller, att de befästningar, som komme att föreslås, icke skulle afse, “att omgifva hufvudstaden med fästningsverk, ämnade till ihärdigt och långvarigt försvar, men inskränkas 27 till permanenta stöd för de stridsställningar, i hvilka den truppstyrka, som får uppdrag att betacka och försvara hufvudstaden, kan invänta möjligen behöfliga förstärkningar“; hvarjemte »i Mälaredalen förskansningar borde anläggas, som betrygga förbindelsen mellan båda stränderna och kunna tjena till stödpunkter för en i samband med skärgårdsfartyg agerande armé corp».
Den tillsatta komitén utgick i sitt förslag från den synpunkt, att > hufvudstaden bör försättas i det skick, att den kan försvaras mot en fiendes första och oförmodade angrepp; att befästningarna böra göras så starka på båda sidor om passet, att fienden icke utan belägringsarbeten kan eröfra dem, och så aflägsna, att bombkastning ej kan ifrågakomma", hvarjemte »skärgårdsfartyg borde vara fördelade i de hufvudstaden omgifvande mindre vattnen och understödja försvaret till lands, som äfven bör ske aktivt, hvartill läget gynnar.»
För att hindra den ögonskenliga faran af en fientlig flottas inträngande med mindre fartyg genom Södertelje kanal, borde befästningar å ömse sidor om Brandalsund anläggas.
På dessa grunder föreslog komitén flere större och mindre slutna verk, hvaraf 9 å norra fronten och 18 å den södra, förutom en stor mängd permanenta batterier på landsidan och på stränderna.
Efter en förlidne år skedd omräkning skulle kostnaden för dessa befästningar blifva:
Norra fronten 3,180,000 Södra fronterna 5,034,000 Verken vid Brandalsund 1,081,000 Tillsammans 9,295,000 R:dr.
Bestyckningen, bestående af 852 pjeser, skulle kosta nära 2,000,000 R:dr R:mt och verkens besättning fordra 10,000 man.
I afseende på tiden för arbetenas utförande ansåg komitén, att de södra fronterna och befästningarna vid Oxdjupet och Brandalsund borde först företagas och samtidigt utföras under loppet af 6 år, samt derefter den norra fronten företagas.
Sedan nu kortligen blifvit redogjordt för 1856 års komités förslag gå kommitterade att framställa sina egna åsigter.
De skäl, som göra Stockholms befästning angelägen, äro både militäriska och politiska.
De militäriska äro följande.
Oberoende af sin egenskap af hufvudstad är Stockholm en ganska vigtig strategisk punkt.
Genom Stockholm gå alla de vägar, som förena landskapen söder och norr om Mälaren med hvarandra, och då på hela sträckan från Stockholm till Arboga, af 15 mils längd, högst få förbindelser gå öfver Mälaren, och af dem ingen, som icke är afbruten af vatten, så eger en fiende, som innehar Stockholm, deruti en vigtig utgångspunkt, hvarifrån han med samlad styrka kan vända sig mot hvilken del af Mälaredalen han vill.
Innehar åter den försvarande Stockholm, så förhindrar han fiendens utbredande mot söder, om land stigningen skett norr om Stockholm, eller mot norr, om fienden landat i Södermanland; och om fienden delar sin styrka på båda sidor om Mälaren, medgifver Stockholms besittning den försvarande, att samla hela sin kraft mot först den ena och sedan den andra af fiendens corpser.
Stockholm bildar vidare den port, som förenar Mälaren med Saltsjön, och utgör således äfven i det hänseendet en vigtig strategisk utgångspunkt, hvars innehafvare beherrskar
Mälaren och blir i stånd ej allenast att sjövägen förse sin på ena eller andra stranden opererande krigshär med sina förnödenheter, utan ock, att med lätthet och hastighet kasta trupper öfver från den ena till den andra strandell af Mälaren.
På grund af denna belägenhet är det också, som en af Sveriges störste regenter anlade Stockholm aldraförst såsom fästning, till lås för Mälaren, och det är omkring fästningen, som staden uppvuxit.
Genom flere århundraden förblef Stockholm rikets hufvudfästning och upphörde att så betraktas först i den mon Sverige utvidgade sina besittningar på andra sidan om Östersjön.
Dessa besittningar hafva nu alla, inberäknadt Finland, som var den äldsta bland dem, gått förlorade, och Stockholm, såsom ingångsport till Mälaren och derigenom 28 äfven till hela mellersta Sverige, ligger nu i högre grad blottadt för fiendtligt anfall än i Birger Jarls tid.
Såsom stor stad och med samlad förmögenhet hos sina invånare, har Stockholm betydliga tillgångar och förråd af alla slag, som erbjuda en fiende medel till krigets fortsättning samt förmonlig inqvartering för sin armé.
En stark och segrande fiende skulle här kunna lätt inreda sig till försvar och erbjudas tillfälle att, gynnad af omständigheterna, möjligen öfvervintra på svensk botten.
Staden måste sålunda vara ett lockande föremål för en fiendes besittningstagande.
Öppet åt landsidan, erbjuder Stockholm en fiende, att till landstigningspunkt välja emellan ett stort antal ställen i dess grannskap, bland hvilka finnas de, som äro knappt en mil aflägsne från de södra tullarne.
Faran häraf är ögonskenlig.
Stockholm, befästadt, lemnar en lämplig samlingspunkt för våra spridda i vidsträckta landsorter förlagda regementsstammar med sin beväring, hvilka annars af grundad farhoga att delvis blifva upprifne, skulle nödgas samla sig långt bakom krigsorten, hvarigenom deras angelägna ankomst försenades.
De omkring hufvudstaden liggande landsorters landstorm, som å öppna fältet svårligen kunde framsändas mot fiendtliga öfvade trupper, kunna deremot, skyddade af vallar eller med stöd af lästen, komma till gagn och gifva armén en verkligen ökad styrka.
De politiska skälen för Stockholms befästning kunna sammanfattas sålunda:
Det kan icke bestiådas, att Stockholm, beläget i vår strategiska förpostlinie, har, obefästadt eller befästadt, ett ganska vådligt läge som hufvudstad, och att denna mycket fördelaktigare låge i det inre landet.
I den mon ett land framgår i utveckling och välstånd, får, i följd af den oundvikliga dragningen till denna medelpunkt, hufvudstaden en allt större betydenhet för folkets hela lif.
Hon blir allt mera dess hjerta och får sin benämning verkliggjord såsom dess hufvud.
Detta i högre grad, om lättade land- och sjöförbindelser närma henne till landets alla delar.
Hufvudstaden i fiendens våld förorsakar en känbar rubbning i rikets alla förhållanden.
Äfven om vid ett krigsutbrott riksbankens redbarheter hunne undanföras och myntväsendet härigenom förblefve betryggadt, samt äfven om fienden till och med skonade enskild egendom och dyrbara nationalsamlingar af alla slag, hvilket dock icke kan påräknas, återstå dock många faror och bekymmer.
Rikets styrelse, alla såväl civila som militära embetsverk och landets högsta juridiska myndigheter hafva här sina säten.
Regeringen kan vid stadens intagande flyttas till annan ort, och är visserligen alltid i konungens högqvarter; men alla embetsverk, som ej kunna medföra de för sina arbeten oundgänglige arkiver, blifva satta ur verksamhet och riksförvaltningen i många fall förlamad.
Att en ort af så ömtålig beskaffenhet ligger illa vid den yttersta gränsen är uppenbart.
Att den, en gång der anlagd, måste så vidt möjligt skyddas, är lika uppenbart.
Hvilka fördelar har således Stockholms befästning?
De ligga uti hvad ofvanföre är anfördt, och äro landets icke stadens fördelar.
Befästningen erbjuder en säker samlingsort, på en strategisk punkt, välbelägen för våra framskyndande trupper och möjliggör en allvarlig strid genast efter fiendens landstigning, hvilken annars, med antagande af hans öfverlägsenhet, icke vore rådlig.
Härigenom skulle man undgå att begynna fälttåget med ett nödvändigt återtåg inåt landet, hvilket, samtidigt med hufvudstadens eröfring, skulle väcka en misströstan och en nedslagenhet, som troligen icke skulle förekommas genom alla under freden skedda förutsägelser och beredelser på händelsen.
Man skulle icke behöfva vid krigets början lemna stora landsträckor i fiendens våld och beröfva egna trupper de lifsmedel och öfriga tillgångar för krigets förande, som komme en fiende till godo.
De uppoffringar för långa tider af hela landsorters välstånd, som ett krigs förande i mindre fruktbara trakter oundvikligen medföra, skulle möjligen kunna undvikas.
Stockholms befästning, vare det ännu en gång sagdt, är således ingalunda blott till fördel för staden, — hon skulle då icke vara så angelägen —• utan hon påkallas af hela landets fördel och fordras högt af det allmänna bästa.
Hufvudstadens befästning tillskyndar oss säkerhet att kunna begagna och bibehålla de ofvannämnda militäriska fördelarne af en fast utgångspunkt för våra krigsföretag, å ena sidan 29 till Upland och Westmanland, å den andra till Södermanland och Östergötland; hon hämmar och delar fiendens krigsföretag; hon stänger Mälaren och lemnar i vår hand de vigtiga förbindelserna på densamma.
De stora politiska fördelarne af hufvudstadens besittning blifva genom dess befästning oss tillförsäkrade.
Ganska sannolikt är, att om befästningen har tillräcklig styrka i sina verk och sin besättning, hvilket också utgör vilkoren för hennes anläggning, så vänder sig icke fienden mot den för oss så vigtiga Mälardalen, utan riktar sina angrepp mot någon mindre ömtålig del af vårt land, der vår krigshär kunde möta honom, fri i sina rörelser genom det utan fara åt sig sjelf öfverlemnade Stockholm.
Men Stockholms befästning har äfven en verklig ekonomisk fördel.
Då hufvudstaden icke gerna får öfvergifvas utan strid, måste, så länge den är obefästad, vid hvarje allvarsammare politisk spänning emellan Sverge och någon annan makt, en betydlig arméstyrka sammandragas till Stockholm och der qvarblifva så länge det kunde behaga den främmande makten att förlänga det hotande förhållandet.
Är deremot Stockholm så befästadt, att det af sin egen garnison med beväring, förstärkt af sin landstorm och närmast liggande trupper, kunde försvaras, behöfde icke en kostsam sammandragning af trupper på långt när så tidigt ega rum.
En styrka af 20,000 man, samlad i Stockholm, skulle kosta landet mera än en och en half million R:dr i månaden.
Under ett halft år vore den summa förtärd, som annars hade varit tillräcklig att bekosta en för framtiden varaktig befästning af åtminstone de södra fronterna, och den nyssnämnda utgiften kunde när som helst ifrågakomma att förnyas. Då Stockholm skall befästas måste man göra ett val mellan tvenne olika hufvudändamål, hvilka helt och hållet bestämma befästningens olika karaktär.
Antingen kunde ändamålet vara det mera inskränkta att skydda staden mot en öfverrumpling, hvilken äfven af en mindre styrka kunde företagas, och i hvilket fall man hade hopp om att försvara staden till dess våra förstärkningar hunne ankomma för att afslå ett sådant anfall, men dock utan hopp om att mot en öfverlägsen styrka kunna utföra något långvarigare försvar, utan i sådant fall nödgas öfvergifva staden.
Eller också är ändamålet det mera omfattande, att med en samlad armé bjuda en öfverlägsen fiende spetsen, med afsigt att underhålla ett envist och långvarigt försvar och med hopp om, att under hela fälttåget eller intill vinterns ankomst der bibehålla sig.
I förra fallet kunde ändamålet uppfyllas genom anlagda verk vid eller framför stadens ingångar, af hvilka de fleste bilda fördelaktiga pass mellan de staden omgifvande vattnen, nämligen framför Horns-, Skans- och Danviks-tullarne, vid Ålkistan och vid linien mellan Norrtull och Carlberg.
De sålunda nära staden anlagda verken kunde naturligtvis icke skydda staden mot beskjutning, och de inskränka försvaret till ett mera s. k. passivt, hvartill äfven den mindre besättningen nödgade.
I senare fallet fordrar ändamålet att så aflägsna verken, att befästningen erhölle en stor omkrets, hvarigenom de fördelarne vunnos: att fienden, äfven med antagen öfverlägsenhet, icke kunde innesluta staden på alla sidor; att förbindelsen med landet, oundgänglig så väl för erhållandet af lifsmedel och förstärkningar i manskap, som för möjligheten af krigsföretag, hölles öppen, åtminstone på någon sida; att bombardering af stadens tätare bebyggda delar, eller de som ligga mellan observatoriiplanen och södra bangården, icke gerna kunde ifrågakomma; samt att ett mera s. k. aktivt försvar, utfördt af mellan fästena utryckande trupper, kunde ske, och hvartill den större försvarande styrkan beredde möjlighet.
I valet mellan dessa tvenne arter af befästningar måste kommitterade alldeles afstyrka den förra ensamt.
Hon blefve svag, och en svag befästning är i ordets fulla mening sämre än ingen, emedan hon ingifver förhoppningar, som icke kunna uppfyllas.
Hon kunde af en fiende tätt omslutas; afskure derigenom alla förbindelser med landet, hvilket gjorde ett längre försvar omöjligt; kunde icke skydda mot bombardering, hvilket ensamt skulle vålla stadens tvungna öfvergång; och det passiva försvaret, hvartill de spärrande passen nödga, är alltid ett svagt försvar.
Denna befästning kunde vara lämplig, om vi blott hade en öfverrumpling 30 d. v. s. ett anfall af en mindre styrka, att vänta.
Men vi äro icke nog lycklige att kunna hoppas detta.
Efter den mindre styrkan kommer sannolikt den större
Och sedan fienden, efter kort motstånd, eröfrat fästningen, kan han genom långt framskjutna förskansningar, hvilkas läge marken gynnar, bilda för sin stora armé en vapenplats, med vår befästning till kärna och med den innanför liggande staden till arméqvarter, hvilka fördelar vore för honom en lockande inbjudning att på svensk botten öfvervintra.
En sådan befästning i inskränktare mening, har kommitterade veterligen väl icke blifvit föreslagen, men hon har blifvit här anförd, för den händelsen hon skulle af någon ifrågasättas, samt för sakens fullständiga militäriska utredning.
Kommitterade gifva derföre ett obetingadt företräde åt en befästning med stor omkrets, bestående af starka, skilj da, stormfria och artilleririka fästén, uppfyllande ofvansagde ändamål: att hindra inneslutning, bombardering och förbindelsernas afskärande samt gynna ett aktivt försvar.
Men till hvilken befästnings fulländning tillika hör såsom kärna de bakomliggande passens försvar, eller, om man så får uttrycka sig, portarnes stängning, genom anlagda verk närmare staden.
Detta är nödvändigt, på det att om fienden tilläfventyrs, exempelvis nattetid, skulle lyckas, oaktadt de mellan fästena anlagda fältförskansningar, att på något ställe genombryta, han i alla fall icke skulle kunna intränga i staden.
Tillräcklig styrka till denna utsträckta befästnings första besättande hoppas kommitterade kunna visa skall erhållas genom de närmast liggande regementena, stadens och omgifvande landsorts alla beväringsklasser och uppkallade landstorm, hvilken styrka inom några veckor alltmera kan förstärkas, utan att derför binda hela armén vid hufvudstadens försvar.
Den 1856 förordnade komitén för Stockholms och Mälaredalens försvar har, enligt kommitterades åsigt, i sina anförda grundsatser mera slutit sig till den vidsträckta befästningen, än till den inskränkta, men, vid verkens anläggning, dels följt, såsom på norra sidan, den inskränkta linien, dels, såsom på södra sidan, en linie liggande framför den inskränkta, men mycket för nära staden att kunna uppfylla de fordringar, denna komité sjelf uppställt.
Vid senaste tiders större fästningsanläggningar, såsom vid Antwerpen och Portsmouth, ligger omkretsliuien en half svensk mil framför de delar, som skola vara skyddade mot bombardering.
Om detta afstånd också skulle anses kunna för Stockholms befästning något minskas, derigenom att fältet icke här är jemnt, utan att omliggande höjder hindra fienden att se staden, är likväl uppenbart, att de af 1856 års komité föreslagna fästen ligga alltför nära staden.
De vid Haga grind och vid Carlbergs simberg ligga, det förra något öfver 3,000, det senare 4,000 alnar från observatoriiplanen.
Det framför Skanstull vid Johanneshof ligger 4,000, de framför Horns- och Danviks tullar samt vid Lilla Sickla ligga 5,000 alnar från södra bangården.
Skulle också stadens mera bebyggda del anses sluta vid Adolf Fredriks kyrka i norr och vid slussen i söder, hvarigenom hela Södermalm skulle prisgifvas för en bombardering, så skulle ändå detta endast med 800 alnar öka fästenas aflägsenhet från kastelds-gränsen.