Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Amerikas rikaste universitet ligger i Baltimore.
John Hopkins * mecenaten, hvars namn öfvergått till hans stiftelse, grundade det med en gåfva af tre och en half million dollars.
Denna fond har oupphörligen tillväxt.
Sådana gynsamma förhållanden, har satt John Hopkins?
universitet i stånd att förskaffa sig de yppersta vetenskapliga hjälpmedel.
Särskildt har det på ett sätt,, som redan stält det främst i ledet af amerikanska högskolor, fullföljt sin spe-ciela uppgift att gifva tillfälle till företrädesvis högre vetenskapliga studier.
En student från John Hopkins är en smula aristokrat.
Han är stolt i medvetandet att tillhöra » framtidens universitet ».
Ett talande exempfcl på amerikanskt framåtskridande lemnar Cornells universitet.
1865 anlades det vid en liten stad i staten New Yorks nordvästra hörn med det klassiska namnet Ithaca.
Nu räknar Cornell omkring 80 lärare och öfver 900 studenter.
Dess storartade byggnader, belägna på en dominerande höjd utom staden, erbjuda en praktfull utsikt öfver Cayaga sjön och dess omgifningar.
Samtliga nu nämnda högskolor hafva enskilda personers eller denominatio-ners frikostighet att tacka för sin uppkomst.
Såsom det yppersta exemplet på en andra grupp af universitet, hvilka anlagts och styras af en stat, och hvilka i västern äro talrika, må nämnas University of Michigan.
Till de största högskolorna kan University of Virginia näppeligen räknas.
Det har endast 400 studenter.
Men den framsynte och upplyste man, som grundade det samma, Förenta staternas president Jefferson, gaf åt det en prägel, som gör anspråk på vårt särskilda intresse.
Yirginia-.universitetet liknar med hänsyn till studiernas frihet mer än någon annan af Amerikas högskolor den europeiska kontinentens och Skandinaviens universitet.
Huru framsynt Jefferson var, visar den omständigheten, att utvecklingen inom samtliga Amerikas högskolor går i riktning mot dessa friare principer.
Amerikas universitet visa nogsamt sin engelska släktskap.
Den, som godkänts i deri inträdesexamen,^hvilken i de flesta fall fordras, oth hvilken vid de största högskolorna närmast motsvarar vår studentexamen, har först att genomgå college.
Kursen i detta college, som bildar universitetets grundstomme, är vanligen fyraårig, och den normala åldern vid inträdet i college 18 år.
Kunskapsmåttet, som meddelas, växlar högst väsentligt.
Så är den stöta massan af colleges i de västra staterna i detta hänseende närmast jämförliga med sjätte och sjunde klasserna i våra läroverk.
Men här liksom på alla områden af det amerikanska universitetslifvet visar sig en stark och medveten tendens till likformighet, hvarvid normen utgöres af den höga ståndpunkt, som college har vid Österns förnämsta högskolor, och som gör detsamma närmast jämförligt med en mer omfattande filosofie kandidatexamen hos oss.
Namnet college föranleder tvetydighet.
Ofta användes det liktydigt me$ university.
Egentligast betecknas därmed denna fyraåriga kurs, hvilken, dels tjänstgör såsom underlag för fortsatta, hvad vi skulle kalla fakultetsstudier, dels för fler-27 UNIVERSITET OCH STUDENTER I AMERIKA.
talet studenter afslutar studietiden och utsänder dem i det praktiska lifvets mångahanda värf.
Det är nämligen ett förhållande, som icke kan undgå att utöfva sitt stora och välgörande inflytande på Amerikas sociala lif, att akademisk bildning af här antydda art allt allmännare anses för det praktiska lifvets män nyttig och nödvändig.
» Vi behöfva Yalemän vid järnvägsstationerna och i affärshusen ända från New York till San Francisko. »
Af » libertas academica », åtminstone i hvad studierna angår, finnes inom college föga.
Hufvudvikten lägges därvid, att den unge studenten ordentligt gör sig tillgodo den undervisning som tneddelas.
Lärdomsgrader gifvas på grund af åtnjuten undervisning, ej på grund af examina.
Den, som följt den 4-åriga undervisningen i college och icke på grund af visad lätjä eller oordent-lighet fått en vink att taga ett femte år eller försvinna, anses " äga kunskaper, sorA berättiga honom till det ståtliga, ännu på latin — Amerika bör vara alla latinvännèrs förlofvade land ■ — affattade diplomet till bachelor of arts (B.
) eller bachelor of sciences (B.
Denna systematiskt anordnade undervisning, som finnes icke blott inom college utan äfven inom de särskilda fakulteterna, påminner lika mycket om en skola som om ett universitet i vår bemärkelse.
Men den eger stora fördelar.
Den rent af omöjliggör öfverliggare.
Den besparar den unge studenten den tid och.
det arbete, som vid våra universitet ofta utan behållning bortkastas genom ett opraktiskt ordnande af studierna.
Och den utgör med sin peda-.gogiska anordning en lika säker-borgen för verkliga kunskaper hos den af-gåer * de, som hvad fallet kan blifva med en ofta slarfvig och brådstörtad plugg-läsning, afsedd att bestå profvet i ett eller flere korta och flyktiga förhör.
Men den bundenhet i valet af ämnen, som var en naturlig sak i en längesen förfluten tid, då det i college meddelade kunskapsmåttet var vida mindre än nu, har sedan länge känts såsom en börda i följd af college ' s utveckling till högre vetenskaplig ståndpunkt och i jämnbredd med tidens kraf på specialkunskaper.
På flere håll, särskildt i de yngre institutionerna, råder större frihet.
John Hopkins erbjuder- inom college sju olika ämnesgrupper.
Äfven i Harvard är valfrihetens grundsats erkänd.
University öf Virginia tillåter med afseende på valet af ämnen så stor frihet som möjligt.
Men i flere af de äldre, t. ex. Yale och Princeton i New Jersey, äro endast vissa timmar under de senare collegeåren valfria.
Emellertid kan i allmänhet sägas, att där råder en bestämd tendens till utsträckt studiefrihet, en tendens, motsatt den vid våra universitet, men dock, emedan förhållandena hos oss och i Amerika representera motsatta ytterligheter, syftande till samma ifiål.
En egendomlighet, som ej kan undgå att väcka uppmärksamhet i Amerika^ samundervisningens hemland, är att sådan ej förekommer på det högsta undervisningsstadiet, vid universiteten.
Intet af Amerikas förnämsta universitet äger, så vidt jag vet, kvinliga studenter.
Dessa söka motsvarande utbildning vid särskilda högskolor för kvinnor, bland hvilka Vassar och Wellesley äro de äldsta och förnämsta.
Redan andra dagen jag sistlidne sommar trampade Amerikas jord, befann jag mig under pastor Reynolds kunniga ledning på Yales » green ».
» The green », den vidsträckta, öppna platsen, på och vid hvilken universitetets byggnader äro belägna, växlar namn och storlek vid de olika institutionerna, men är- dock öfverallt densamma, gräsbevuxen, akademisk och mångbesjungenr under terminerna liflig och inbjudande, under ferierna tom och ödslig.
Min följeslagare beklagade, att det gamla collegeplanket var rifvet, som gifvit stöd åt så många generationer Yaleboys och blifvit så djupt älskadt tillbaka.
De28 UNIVERSITET OCH STUDENTER I AMERIKA.
höga spetsiga kyrkfönstren på bibliotekssalens gaflàr ådrogo sig min uppmärksamhet.
Såväl dem, som den fula raden af kasernlika tegelhus, som innehål- * ler studenternas boningsrum, skulle jag återfinna vid Harvard och annorstädes.
Systemet med sådana » dormitories », studentkaserner, är vid nyare institutioner öfvergifvet, och » the old brick row » vid Yale och Harvard räcker på långt när icke till.
Studenterna bo allt flere ute i staden.
De s. k. hemliga studentsällskapen spela härvidlag en viss roll.
I sina byggnader inrymma de jämväl studentrum för medlemmarnes räkning, stundom utstyrda med öfverdådig lyx.
Ett besök i Yales studentkaserner skall visa oss, att allt är relativt i denna värld.
Ingen lär väl i ett af dessa studentrum vilja förebrå Upsala studenter för lyx och bekvämlighet.
En i Amerika mycket vanlig anordning är, att tvänne studenter hafva gemensamt sofrum och hvarsin studerkammare.
Samlifvet i dessa studentkaserner jämte universitets- och särskildt collegestudiernas skolmässiga anordning sammanför de amerikanska studenterna närmare till hvarandra än hvad fallet är vid våra universitet.
Att hafva varit classmates, d. v. s. årskamrater i college, konstituerar en förbindelse för hela lifvet.
Dessa classmates hafva tillsammans under det första uni-versitetsåret såsom föraktade freshmen eller recentiorer varit föremål för sopho-morernas öfverlägsna blickar.
Det följande året äro de själfva stolta sopho-morer.
Namnet har fått en föga smickrande bibetydelse, som emellertid visar, att unga studenter äro sig lika jorden rundt.
Jag citerar en amerikansk förf.
: » Med sannskyldigt sophomormedvetande kände han, att han hade löst eller åtminstone kunde lösa alla tidehvarfvets kvistiga problem på ett sätt, sonj icke lemnade rum för någon motsägelse. » Under tredje året kallas de juniorer.
Det fjärde året, seniorsåret, afslutas med gradueringen vid the commencement week.
Gradueringen från college är evenementet i en ung mans lif.
I detta hänseende motsvarar den närmast vår studentexamen.
Öfverallt påträffar man i Amerika bevis på den vikt, som fästes vid gradueringen.
Grafstenarne upplysa om, när och hvar den som hvilar därunder blef graduerad.
Läs en tidningsnotis om någon framstående mans död!
» Han var af .1850 års klass från Princeton », eller » Han var en Yaleman af 1845 ».
Min värdinna minnes måhända ej födelseåret för alla sina manliga släktingar, men hon skulle betrakta det som en förolämpning, om jag ett ögonblick .satte i fråga, huruvida hon •kände året och platsen för deras graduering.
Ingenting kan ge oss en bättre inblick i amerikanskt studentlif än ett besök vid the commencement week Tack vare en utmärkt amerikansk gästfrihet sattes jag i tillfälle att bevista de dithörande eftersökta fästligheterna i New Haven, » almarnes stad », ett namn, som för en Yalestudent har samma poetiska klang som för oss uttrycket » staden vid Fyris strand ».
— Läseårét, liksom hos oss bestående af höst- och vårtermin, är slut med dess trägna år-bete.
En vecka i slutet af juni upptages af en rad mer eller mindre studentikosa högtidligheter, vid hvilka de afgående seniorerna spela hufvudrolen.
Vi observera härvid den religiösa prägel, som kännetecknar så många af Amerikas offentliga institutioner.
Början af the commencement week gjordes på söndagen i universitetets kapell, hvarest presidenten Dwight sade till de afgående universitetets minnesvärda afskedsord i en predikan öfver 1 Kor.
13 om kärlek och kunskap.
Och den afslutande hufvudhögtidligheten, the commencement, under hvilken graderna utdelades, börjades och slutades med en enkel, varm bön.
Jag öfverraskades Öfver att icke finna studenterna i svart högtidsdräkt på denna deras förnämsta högtidsdag.
Det var ett drag af amerikansk oafhängighet.
— Talen som vid detta tillfälle höllos af därtill utsedde bland årets
*) The commencement week är ett oegentligt namn, den har helt- och hållet karaktäre af en afslutning.29 UNIVERSITET OCH STUDENTER I AMERIKA.
graduerade, gåfvo godt vitsord om den undervisning, som i Förenta staterna vid högre och lägre skolor lemnas i det muntliga föredragets konst.
Man måste beundra säkerheten och själfbeherskningen hos dessa unga studenter.
Positionen är onekligen kritisk.
Framför sitter en talrik publik, så många som kyrkan förmår rymma, af ej blott vänner och anförvandter utan ock gamla Yalemän, som blifvit män i staten och kommit till universitetets hufvudfäst för att upplifva soliga ungdomsminnen.
Bakom sig har talaren universitetets lysande stab af lärare.
Estraden äger icke en tillstymmelse till pulpet att dölja ett koncept eller otympliga rörelser bakom.
Samma ledighet i uppträdandet och samma förmåga att kort, klart och pointeradt uttrycka sina tankar, som här framträdde, observerade jag vid det kristliga studentmöte * som jag sedermera hade förmånen att bevista.
Jag frapperades vid the commencement af den kraftiga vältaligheten i en teckning af Wendell Philips ' personlighet och af den själfständighet i omdöme, som kom ett par unge män att tala skarpa ord, den ene om nordamerikanarnes försvarsnihilism, den andre om den revolution, som i Brasilien förskaffade den nordamerikänska fristaten ännu en systerrepublik.
Egenskaper, som fördelaktigt utmärka den amerikanske studenten, äro själfständighet och vaket intresse.
Denna själfständighet kan lätt, åtminstone vid ett flyktigt sammanträffande, göra ett osympatiskt intryck.
Men i de flesta fall skall man lära sig att värdera en känsla af personligt ansvar och af personlig kraft, som utmärker den amerikanske studenten liksom hans landsmän i gemen.
Uppfostran, både i skolan och i lifvet, har arbetat på att göra honom till en kara&amp;tär.
Med hänsyn till allmän intelligens är en amerikansk studentkår utmärkt af synnerlig jämnhet.
För brist på vakenhet och allmänt intresse kan jag ej anklaga någon enda af de många studenter, med hvilka jag där kom i beröring.
Men här är att märka, att vi taga i betraktande endast de stora universitetens alumner och lemna utom räkningen de tusentals s. k. studenter, som befolka mängden af colleges och universities.
Under dagarne mellan de allvarligare högtider, som började och slutade the commencement week, hade jag ypperligt tillfälle att lära känna en annan utmärkande egenskap hos Yales studenter.
Jag menar amerikansk humor.
Den rent af flödade öfver på the dass histories day.
På den gröna platsen mellan en fyrkantig estrad, som rymmer halftannat tusen inbjudna, mest damer, har seniorernas skara, inemot 200 man stark / skaffat sig bekväma positioner omkring — lemonad och kritpipor.
Tre kvickhufvuden, som fått det hedrande uppdraget att vara klassens historieskrifvare, låta den ena efter den andra af kamraterna passera revy.
Det vimlar af lustiga episoder från ett fyraårigt kamratlif, skarpa hugg riktas mot en och annan kantighet, små svagheter blottas obarmhertigt.
Här förebrås en för att hafva egnat merpuppmärksamhet åt New Havens unga skönheter än åt vetenskapen.
Han finner sig ögonblickligen och utbringar under jublande bifall ett lefve för damerna, tre gånger tre korta » rah » och ett utdraget » the ladies » ..
Det är Yales » cheer ».
Ett varmt kamratligt erkännande är vid ett sådant tillfälle dubbelt dyrbart.
Med hvilken stolthet berättades mig ej i den älskliga familj, hos hvilken jag hade mitt hem, det omdöme, som sonen fått vid » the class histories day ».
» Hvilken af Er, kamrater, har kommit till Jimmy i en tung och sorgsen stund utan att lemna honom tröstad och värmd? » Oss måste det förvåna, hurusom sålunda en hel del ting offentligen nämnas, som vi anse såsom den trängre kamratkretsens uteslutande egendom.
Detsamma var förhållandet med the classbook, en elegant utstyrd volym med porträtt af lärarne och de graduerade jämte pikanta och mycket personliga teckningar af de senare och deras kamratlif.
Boken fanns tillgänglig i bokhandeln.
Med sådant offentliggörande skulle vi anse oss profanera ett fridlyst område.
Amerikansk humor, denna gång i toner, var det äfven som serverades22
UNIVERSITET OCH STUDENTER I AMERIKA.
på studentkonserten.
Vid alumni dinner uppträdde densamma i en mer spi-rituel form, i sällskap med en annan, kanske den mest älskvärda egenskapen hos dessa studenter.
Jag menar de djupa känslor af kärlek och tacksamhet, som för lifvet binder studenten vid det universitet, hvarest han fått sin bildning.
Det är klart, att dessa känslor " måste bli starkare, i samma mån som universitetet icke är en statens institution, utan för sin utveckling, beror af enskildas intresse.
Vi kunna i dessa känslor jämväl se en speciel yttring af nord-amerikanarens starka fosterlandskärlek.
' Och de upphöra ej med studietiden.
De gamla årsklasserna samlas åter med mellantider a / 5 till * 10 år till » the commencement ».
Flere hundra af dem, som deltogo i den materielt mycket enkla, rrien intellektuelt ' desto rikare universitetsmiddagen, hade kommit från de förenta staternas alla trakter till gamla kamratkretsar och till » almarnes stad ».
funnos grånade hjässor, som firade samma fäst för 50 år sedan eller mer.
Murgrönan, som på klasshistoriens dag planteras vid någon af miiversitetets byggnader — under misshandling af .den sköna melodien till » Integer vitæ » — är en symbol af hvad som säges i Yalestudenternas » sjungom studentens », » Friendship lasts when youth must fail », vänskap varar, när ungdom förgår.
Grundtonen i alla tal, som höllos efter middagen, från exsekreteraren Bayards storpolitiska anatema mot demokraterna och den gamle mannens ord, som var ensam kvar af den äldsta, representerade klassen, till den sydländska glöden hos den skrikhals från Virginia, som talte för 1885 års män, var » dear, old Yale ».
Presidenten Dwight, mannen med bergufsfysionomin, som den följande dagen skulle komma att uppträda i svart Oxfordmössa och fotsid sidenkappa-Såsom högtidligheten själf, för i dag ordet med oförlikneligt godt lynne.
Då och då gläder han den lifliga församlingen med underrättelsen om någon ny donation.
En af de gamla klasserna har lemnat 6,000 dollars, en annan tillkännager sitt beslut att tills nästa gång den mötes afsätta hvar och en en half dollar per dag till Yale.
Flere klasser ' antaga ögonblickligen med acklamation samma.
beslut.
Enskilda hafva i sina testamenten ihågkommit » Alma mäter Yalensis ».
» Frii X., hvars förut aflidne man var graduerad från Yale, har testamenterat 100,000 dollars! » — ljöd det en gång — applåderna ville aldrig tystna.
Sådan storartad frikostighet till den andliga odlingens hem och sådan minnesgod tacksamhet är det, som gör det möjligt för Amerikas högskolor att rikt utveckla sig, änskönt de äro beroende af enskildas gåfvor.
Härmed sammanhänger den # omständigheten, att hvarken Yale eller Harvard har ett universitetshus.
Institutionerna äro fördelade på en mängd större eller mindre byggnader, som mer än dels bära gifvarens namn.
Så t. ex. är den fysiska institutionen i Yale inrymd i ett stort privat hus, som en affärsman i New Haven testamenterat.
Denna knapphändiga teckning skulle blifva alltför ofullständig utan några ord till slut om de amerikanske studenternas manliga idrotter, » Hvad har ni för en sport vid ert universitet? » tillfrågades jag oupphörligen.
Amerikanaren kan ej tänka sig en student utan idrottsintressen.
Låtom oss göra ett kort besök på Yales idrottsfält en af dagarne i » commencement week ».
Samma dag som jag såg och hörde mr Stagg insnörd i frack och hvit halsduk såsom tenor på studentkonserten, hade jag skådat honom såsom pitcher därute.
En af mina bekanta hade förestält mig för honom öch känt sig missräknad Öfver mitt bibehållna lugn.
Jag såg i honom, oförståndigt nog, endast en präktig Yale student.
Jag visste da ej, hvad det betyder att vara Nordamerikas styf-vaste pitcher, d. v. s. att kunna mönstergilt sköta den svåraste platsen i baseboll, nordamerikanarnes nationalspel.
Det betyder i själfva verket att varda afbildad i unionens förnämsta illustrerade blad och att morgonen efter den dag, han spänt muskler och uppmärksamhet till det yttersta på Yales eller Harvards idrottsfält, vara föremål för spaltlånga telegram i San Franciskos tidningar.23 UNIVERSITET OCH STUDENTER I AMERIKA.
Hvarje skola har sin nia af utvalde bollspelare.
De förnämsta universiteten täfla hvarje vår om » the championship », första platsen.
Yale har, tack vare Stagg, vunnit år från år.
I dag gäller det Harvard eller Yale.
5,000 människor äro samlade härute.
Yales blå och Harvards mörkröda färger svaja på hattar och hästar och göra sig på alla möjliga extravaganta sätt i ögonen fallande i damernas toaletter.
Luften genljuder af de tre gånger tre korta » rah », an för Harvard, * än för Yale, tills segern börjar bli tämligen viss på de senares sida.
Då sluta lefveropen för Yale, en fin artighet, som ej kunde undgå att göra godt intryck.
Den smidighet och styrka lika väl som den själfbeherskning, de unge idrottsmännen utvecklade, var beundransvärd.
Säkraste vägen till popularitet inom amerikanska studentkretsar är att vara framstående sportsman.
Den oerhörda vikt, dessa studenter lägga vid sina atletiska öfningar, förefaller oss oförklarlig, stundom löjlig, men förvisso utgöra dessa idrotter en riktigare och manligare rekreation under studiearbetet än vistelsen i instängda och rökiga kafélokaler.
Och endast en sådan harmonisk utveckling af kropps- och själskrafter, som dessa manliga öfningar gifva, kan sätta Amerikas studenter i stånd att uthärda det hårda arbete, lifvet af dem fordrar.
Sånger i Vintern, 1.
Ungt hopp.
Solblidt kom det nya år, men se ' n sommarns fröjd förfrös, linden utanföre står kal och stel och känslolös.
Dock — de unga oerfarna kvistar tro re ' n vårluft klarna, och i hvarje årsspäd topp tittar fram en ljusgrön knopp, midt i vintern sofnmarhopp.
Snöregn nu mot rutan slår, och mitt sinne är beklämdt.
Svept i barken linden står stel och känslolös alltjämt; men från alla gröna knoppar
droppa stora klara droppar.
— När det unga hopp bedrar, strömmar tåren strid och klar snart hvar knopp förfrusit har.
Bernhard Risberg.Kritik.
Dahlman letade med febrilsk brådska i portföljen, som låg på skrifbordet och bläddrade hastigt igenom de fullskrifna, stora halfarken.
Det var också förargligt det här!
Hans förläggare i Stockholm hade just i dag skrifvit till honom, att han tyckte novellsamlingen skulle » göra sig väl tunn ».
Man hade ej förr, än tryckningen framskridit så pass långt, kunnat bedöma, hur mycket den stora, lutande stilen krympte ihop i tryck, och han bad därför Dahlman skicka ännu en novell eller skizz på ungefär tjugo skrifsidor, om möjligt i den glada genren: » det skulle lätta litet på tonen, de fyra andra novellerna voro så genomgående sorgliga ».
Ja, det var lätt för Törner att säga, men att nu i sista minuten sätta sig ner och skrifva en berättelse, liksom på beställning, så och så många sidor » med omgående », som det stod i brefvet, nej, det kunde han inte.
Men kanske han hade något användbart här i portföljen.
Det föresväfyade honom, att han för några år sedan i Stockholm skrifvit en skizz, » Balluft ' ».
— — Jo, där var den!
Månne den skulle duga?
Han började läsa.
Den gick nog an, den kunde åtminstone icke skada samlingen, den var visserligefl bara en bagatell, men raskt berättad med några roliga typer, kanske väl litet individualiserade, om man skulle kriticera.
Modren var en figur i Dickens stil, den ena unga flickan påminde allt om Goncourt.
Ja, det hade just varit hans lektyr den där vintern för fyra år sedan; det kom han nu ihåg.
Ett par komiska figurer, den andra unga flickan och den sprättige notarien, voro inte så oäfna.
Dahlman satt en stund och debatterade » Ballufts » vara eller icke vara.
Nåja, det var icke så fasligt viktigt, det var genom de andra han skulle stå eller falla.
Det här var ju bara ett litet fyllnadsnummer.
Han gjorde hastigt några rent språkliga rättelser, satte till ett par repliker i den gamla skizzen, kuver-terade den och skref utanskriften till förläggaren.
Tre veckor senare stod Dahlman en afton och tittade in i boklådsfönstret.
Där låg hans novellsamling i det gula omslaget, bland de andra grå, röda och blå böckerna.
En fyrkantig lapp med tumshöga bokstäfver, var fästad mellan bladen.
Där stod ordet » nyhet *.
Den känsla, som bemäktigade sig honom, under det han stod där, var ock så ny.
Han tyckte, att han egentligen ej förr än nu gjort sig reda för, hvad det ville säga att ge ut en bok.
Nu, när det var för sent att ändra ett enda ord, såg han på en gång alla bokens brister och kunde ej påminna sig, att deri hade en enda förtjänst!
Den låg härKRITIK.
för att köpas och kriticeras af den stora allmänheten, som med ens blifvit till en fruktad makt.
Det är ju också helt naturligt, att man ser publiken från.
en annan synpunkt, när man själf sitter en premierafton på parkett, än när män som debutant stirrar på den genom hålet på ridån, strax innan det ödesdigra » plats » ljuder!
Nej, han ville icke tänka på det: skulle han visa sig rädd nu, när det gällde att stå för sina ord, att svara för sina åsikter!
Nej, bara denna plötsligt påkomna rampfeber väl gått öfver, skulle det kännas som frisk luft i lungorna att få skrika ut, äfven om man skulle lida smälek och hån, därför att man ej skref som de andra — eller teg som de andra!
Han visste, att han skulle kallas för socialist och samhällsomstörtare!
Isynnerhet den första novellen, » Tvenne Öden », var utmanande.
Äfven i » Ett misstag » och » En farlig stund » hade han sagt rätt skarpa saker.
Lika godt, tärningen var kastad,, han fick stå sitt kast.
Det skulle ändå kännas skönt att få slå ett slag för sina idéer.