Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är tio gånger vanskligare för en diktare att bli lyckligt gift än för en vanlig menniska.
Är han rik, då går det an.
Men är han fattig, då skall ett familjelif utsuga honom genom de detta medföljande näringsbekymren.228
(Utdrag ur mitt bref till friherrinnan Adlersparre d. 22 Okt. 85.)229
– ”Någon utpräglad tendensdiktare blir jag näppeligen; dertill älskar jag lifvets mångfald allt för mycket.
Måhända är jag också en dålig ”partiman”, ty de åsigter, den syn på lifvet, som man förvärfvat sig så att säga på praktisk väg, genom att brottas med ogynnsamma förhållanden, genom direkta erfarenheter i lifvets egen skola, der man bötar för sina dumheter, der man med egna armbågar skaffar sig plats, der man skrattat riktiga skratt och fält verkliga tårar så länge tills man lärt sig att hålla af sjelfva de sidokamrater man luggas med och sjelfva den rotting man smakat, – då, ser Ni, då har man svårt att ställa sig under ett ”program”, det må nu kallas höger eller venster, liberalt eller konservativt.
Alla öfverdrifter och ensidigheter äro mig motbjudande, och mest af allt bär det mig emot att stå solidarisk med någon annan, vare sig korporation eller individ. –
– ”Indragas i den literära venstern,” säger Ni.
Icke så, att jag svarar med de andra, en för alla och alla för en, men så, att om jag icke kunde undgå att höra till ett parti, så skulle jag ställa mig på venstra sidan.
Jag har i elfva år skrifvit och genom studier beredt mig att inträda på den literära banan.
Jag har varit ensam i en omgifning, der den som borde stå mig närmast förklarat
Pengar vara en omoralisk bok, jag har ensam vågat, ensam letat min väg.
Tror Ni mig efter allt detta vara en vante, som hvem som helst kan träda på sin hand?
Tror Ni mig vara en af de skrikhalsar, som alltid äro färdiga att utbasunera sina åsigter?
Mina åsigter äro den grundval, på hvilken jag bygger mitt lif; de ligga djupt, de ligga för min egen räkning; de äro icke ordnade efter filosofiska system, de äro huggna och formade efter min natur och karaktär, af det lif jag left.
Jag vill icke lägga min tro och min lifsåskådning alldeles nakna för en allmänhet.
Men de andas i mitt arbete.
De prägla mina handlingar.
Der må man söka dem.
Jag är en historieförtäljare, icke någon teoretiker eller filosof. – – – –
Jag svärjer ingen fana.
Icke med förbundna ögon åtminstone.
Der jag ser att jag kan vara till gagn, der jag ser alla mina bästa krafter kunna komma till användning, der är min plats, der ställer jag mig, och der blir jag så långt krafterna stå mig bi, för så vidt det sammanfaller med min egen utveckling.
– – – Jag har länge stått i brefväxling med ett par af våra yngre författare; under arbete och ömsesidig kritik ha bekantskaper knutits.
Det är naturligt att jag kommer att umgås med dessa menniskor.
Men jag tycker icke om att bilda ”klick”, jag kan ej hålla mig exklusivt till en samhällsklass eller ett läger.”230
Uppasserskan kom in med ett kort.
Julius Schiött.
Jag hade förestält mig en klen, spenslig, något puckelryggig man; fin, intelligent.
Ingenting af det sjukligt nervösa jag tänkt mig.
Men han var ”deformed”.
Mellan två breda skuldror satt hufvudet nedkiladt, som om ett klubbslag drifvit ned det der med en sådan kraft att hela den öfre kroppen tryckts tillhopa, plattats ned med ett tag, i stället för att rankt växa i vädret.
Det var icke intrycket af någonting svagt, det var som spåret af ett yttre våld.
Hufvudet var stort och manligt, hans uppträdande lugnt och otvunget.
Det första man kände var en atmosfer af redbarhet, frånvaron af all humbug.
Säkerheten i hans sätt gjorde godt, det ingaf trygghet och förtroende.
Jag kände ingen oro för samtalet.
Det märktes genast att han skulle föra ordet.
Enkelt, naturligt.
Han talade om Danmarks politiska förhållanden, och han klargjorde mig dem i några få drag.
Jag har sällan hört någon kunna uttrycka sig så tydligt och så väl.
Han undervisar i en skola; det måste vara en glädje att lära af honom.
Han är vensterman och han talade med en kraft och måttfullhet som gjorde hans skäl ännu påtagligare; man tviflade icke ett ögonblick på deras sanning.
Han talade om kapitalet, om klasskilnaden.
Han har ett rörligt ansigte; munnen utsäger orden redigt, så att icke ett går förloradt, ögonbrynen höja och sänka sig, han räcker sig fram, han leker likgiltigt med skrifsakerna på bordet, eller han sträcker hastigt fram sina händer med en vädjande gest.
Ögonen lyfta sig ofta och se då in i ens egen blick, ifrigt eller stadigt, det är som ville de tvinga en att följa med hvarje ord, som om det för dessa ögon icke finge existera något sådant som halfhet och lojhet.
”Med eller mot mig,” tyckas de säga.
Hans ansigte var slätrakadt, hyn matt elfenbensaktig, jemn.
Håret kort, upprättstående, svart.
Han har ett fult grin ibland, med styfva drag ikring munnen, det ger ansigtet ett egendomligt köttlöst utseende, liksom om huden vore spänd öfver bara benen, sträf och hård trots sin jemna elfenbensfärg.
Det är ett Mefistofelesgrin, men det är icke obehagligt, ger endast hållning åt det hela, så att hjertligheten ej blir fadd.
Jag kände mig så hemma med honom.
Det måste finnas en eller annan slägtskap emellan oss.
Han talade om öfverbefolkningen i intelligensarbetarnes leder.
Om det olyckliga förhållandet att kroppsarbete anses som en skam.
Jag blef glad.
Sade att jag ärar kroppsarbetet så högt, har vuxit upp på landet, omgifven af det folk som arbetar.
”Det maa de ikke sige for nogen, det maa de slet ikke sige!” utbrast han häftigt.
”Min far var landtbrukare; jag har vuxit upp med de fattigas barn.”
”Det är det de skall tie med!
Det vil slet ikke anses comme il faut, ikke fint.”
Jag bara såg på honom.
Orden voro ett passioneradt utbrott af något jag icke förstod, och min blick begärde förklaring.
Jo, det vore det bedröfliga i saken, fortfor han med denna smärtsamma, dämpade kraft, som tycks vara en egendomlighet hos honom, – det vore det bedröfliga att trots allt som skrifves, allt som säges om ”folket”, så låder det skam och ringaktning vid det kroppsliga arbetet.
Mellan det grofva slitet och den fina intelligensen fins en klyfta, som ingen radikalism kan öfverspringa.
Det är med ord man söker lägga en bro deröfver, men denna bro håller icke att gå på, den är endast en grannlåt, ett lekverk.
Det gifs hundra bevis för det.
Låt oss ta ett enda exempel.
På gatan går en arbetsklädd karl och trälar.
Det bär uppför.
Han har all möda att få upp sitt lass.
Han får försöka om och om igen innan det lyckas.
Ett enda tag af ett par duktiga händer, och resten skulle gå som en dans!
Men skulle det falla en af de sysslolösa herrar som skynda framåt trottoaren, in att gifva karlen denna handräckning?
– Om än någon af dem skulle ha lust, så kunde det icke gå för sig.
För det första skulle den, som gick ur gångbanan för att hjelpa arbetaren, bli utskrattad af alla som såg eller hörde det, han skulle bli stämplad som en fantast eller dåre.
För det andra skulle han sjelf ha svårt att frigöra sig från en pinsam känsla, liksom af skam.
Och för det tredje – hvilket är det värsta – han skulle aldrig kunna veta hur arbetaren skulle upptaga hans tjenstvillighet.
Han kan riskera ett fiendtligt uppförande å karlens sida.
– Sådan är den bedröfliga ställningen.
Så stor är klass-splittringen i sjelfva verket.
Kom nu och tala om jemlikhet!
– Och så fort en af dessa arbetare lyckats svinga sig upp till en bättre ställning, så skall genast klyftan finnas mellan honom och fattigfolket – trälarne.
Så talade han om danska författarhonorar. 60–80 kronor är det vanliga.
100 kr pr ark anses ej fasligt högt och omtyckta författare få ända till 200.
Han talade om Bang.
De ha varit knäkamrater i skolan.
Bang har ändrat stil, men skall aldrig kunna ändra det reklammessiga och fåfänga i sitt väsen.
Han ansåg det skadligt för författare att läsa för många romaner.
Naturen vore det man hade att lära af.
Mig fann han minst påverkad af andra författare.
Folklifsskildringarne vore så ursprungliga.
Främst satte han Jeppa – lättfattlig för alla; äfven ”Et Lommetørklæde” tyckte han om.
Det kan intet stort utbyte vara för qvinnor att korrespondera med och knyta bekantskaper med andra qvinnor.
Det är männens psykologi de behöfva studera; qvinnornas känna de nog.
Men qvinnans känsloverld [är] mera komplicerad än mannens.
Balzac stälde han högst bland qvinnoskildrare.231
När red.
Møller tackade fru Horten för ”Cedergren” slutade han med:
Genren Cedergren – den lidt sentimentale – er god for Nutidens laesere, men ikke for
Deres W. Møller.232
Sist jag var hos guldsmeden fick jag honom att tala.
Hans rörliga krymplingansigte fick lif.
Han var visst belåten att ha gjort en god affär.
Om han icke är girig, så måste han bli det, han kan icke ha någon annan passion.
Han har alltid godt om pengar, det generar honom icke hur mycket han skall betala ut på en gång.
Det fattades ett öre i den summa jag skulle ha.
”Det bryr jag mig inte om.” – ”Jo” med affärsstolthet, strålande – ”jo, fruen skall ha sin rätt.
– – – Mor!” ropade han.
Käringen, som väl lefver på nåder, skall alltid passa upp.
Hon lyder alltid.
Trumpet, utan ett ord, men ögonblickligt.
Han har en sträf träaktig stämma; den kan hörs långt, men har icke en tillstymmelse till klang.
Det måtte vara underligt för en mor att se ned på denna vanföra kropp.
Det är som om åldersåtskilnaden vore utplånad mellan mor och son.
– Men det är naturligt att medlidandet icke blir den förherskande känslan hos henne.
Denna guld-gud med sin befallande sträfhet gör att medlidandet vid närmare beröring torkar bort.
Det fins mera seg kraft hos honom än hos en frisk menniska.
Han vet att penningen är en makt, han vet också att penningen är det enda som kan ge honom någon ersättning för allt hvad tillvaron bedragit honom på.
Besynnerligt att icke tjufvar gå in hos honom!
Hvilken strid det skulle bli mellan en rånare och denna vanskapliga förvridning af en menniska!
Nattetid, i Rembrandtsk belysning – – – – Hur fruktan att förlora penningarne öfverröstar allt annat – – – hans dödsförakt – – – hur han hänger sig fast – – – hur han strider med tänder och naglar för denna mammon, derför att hans lif i sig sjelf är ett intet.
Jag har aldrig sett honom rentvättad, denna menniska.
Och hvarför skulle han vara det?
Hans fingrar äro böjliga som tårna på en död fågel.
Det ligger ett glädjelöst, bittert uttryck i hans skarpa grå ögon.
De kunna klarna upp, men icke i värme.
De lysa då lifligt ur det sotgrå ansigtet, mot hvars dunkla färg deras hvita emalj glänser som en negers.
Den breda munnen ler då med blekröda läppar, mjuka läppar, som alltid annars äro slutna så att ingen strimma blir synlig ur sotfärgen.
Mot hudens gulgrå fernisston synas till och med de starka något grönaktiga tandraderna nästan hvita.233
Jag har aldrig sett någon menniska så lik en sensitiva som Lars Peter.
Han krymper sig för det allra minsta lilla vidrörande.
Det är så lustigt att se dessa ständiga skiftningar.
En känslighet sådan, att jag skulle vilja kalla den en själens hudlöshet, ty det är som då en yta varit afflådd och huden ännu är fin och späd som en hinna.
Man ser bloden komma och gå derunder, vid minsta beröring flyter det undan, för att sedan komma igen dess starkare.
Ringaste temperaturförändring kommer den att vexla färg.234
Ingen otvungen hjertlighet vågar sig fram.
Han begär allt, men vill ingenting gifva.
En andlig förnämhet, drifven ända till klemighet.
Han skulle aldrig kunna gifva något utan åt det absolut fullkomliga.
Och det absolut fullkomliga fins icke.
– Jo, barn tycker han om, ty åt deras svaga sidor kan man ännu få skratta, öfverseende.
Hos vuxna personer ser han alltid svagheterna, hans känslighet beröres obehagligt af dem.
Han blygs.
Och att blygs öfver en person, är att vara skild från densamma genom oöfverstigliga skrankor.
Hos honom fins ingenting af den sundhet som tar verlden sådan den är och som kan hålla af menniskor med fel och allt.
Han slites mellan sin tillgifvenhet för en skröplig menniska och blygseln öfver hennes skröplighet.
Och han lider.
Hans hjerta är för varmt för att kunna uppgifva tillgifvenheten, han söker och söker något att älska; men hvarhelst han finner något att älska, der finner han äfven något att blygas öfver.
Stackars Tantalus!235
Hans mostrar klema med denna svaghet.
Allt som kan stöta den måste bort.
Eller också döljas, förtigas, ljugas undan.
Och detta välmenta lögnsystem har uppdrifvit hans misstänksamhet.
Öfver allt anar han en förgylning, ett falskt sken, en fälla.
När jag kom till Malmö bådo hans mostrar mig säga att jag fann hans rum vackert.
Jag fann det så.
Men skulle jag sagt det vackert, om jag sjelf tyckt motsatsen?
Bara för att trösta honom och göra honom belåten.
Derför misstänker han alltid att menniskor ha en sådan afsigt under sina ord.
Och den tanken förgiftar allt med ett smygande tvifvel.
I stället för all denna varsamhet behöfde han en duktig, genomgående kur.
Han borde tvingas att icke blunda för bristerna i lifvet; tvingas dertill ända tills han lärde sig älska det sådant det är.
Nu håller han en liten smula af mig sedan den tid vi voro jemt tillhopa, han skulle glädjas åt min framgång, han skulle vilja känna sig stolt öfver mig.
Men allt detta vållar honom endast pina.
Ty för att han skulle kunna känna verklig och fri vänskap för mig, måste jag vara fullkomlig.
Nu slites han mellan behofvet af öfverensstämmelse på ena sidan, och på den andra sin skrämsel för allt bristfullt.
Der han i min bok stöter på något oklart eller ofint, der lider han som om hela den förfinade verldens känsel koncentrerat sig och gått upp i honom.
Gläder jag mig öfver en framgång, så kan han icke glädjas med mig, fast han önskar mig framgång; han känner endast att jag är fåfäng.
Och det pinar honom.
De fullkomlige äro icke fåfänga.
Om jag får beröm är hans glädje ej heller oblandad: han känner hela tiden att menniskor finnas som kunna finna berömmet oberättigadt och skratta deråt.
Han gömde Ola Hanssons literatursilhuetter och blygdes deröfver.
Han såg en bok på salongsbordet, som jag skrifvit mitt namn på, Ernst Ahlgren, hans ansigte blef allvarsamt som vid en skam man sväljer, och han vände boken så att ej Rickert skulle se namnet.
Han nämnde intet om S-e’s recension i Ny svensk tidskrift, fast han läst den.236
Jag måste lofva hans mostrar att icke säga något om att han blygs öfver mina kryckor, och de sökte öfverbevisa mig om att han icke gör det.
Deras ängslan rörde mig till medlidande.
De bådo mig berätta för honom att Lundegård dedicerat sin bok till Karl Wåhlin med ”aktning för hans armbågar”.
– De visste att han skulle finna det roligt, sade de.
Jag fick sedan veta orsaken.
De ville lägga hyende under hans fåfänga, som de misstänkte Karl Wåhlin för att ha sårat.
Denne hade nämligen på systerns bröllop sjelf hållit två-tre tal, i stället för att anmoda Lars P. om att hålla det ena.
– Taktlöst för öfrigt af Karl.237
När Esmann var uppe hos mig, kom jag att nämna att jag håller mig med skizzbok.
”Hvad skriver de i den?” sade han en smula spydigt. ”Tankar?
Jag riktigt öfverrumplades af skratt vid denna naiva qvickhet.
”Tankar?
Men hvem tror ni mig vara! – – – Tankar? – – – ha, ha, ha!
Nej fakta skrifver jag, ingenting annat.”
Han drog öronen åt sig.
”Men det man oplever, det maa man jo have i hovedet.”
”Somt – ja.
Men återigen annat kan man aldrig teckna så korrekt och så ursprungligt, som man kan det då intrycket är nytt.”
Ola Hansson har gerna för många ord.
Han tar gerna två tre bilder för samma sak.
Det är goda bilder, men en sådan rikedom tröttar.
Jag gör just som han.
Det bör rensas bort.
En enda bild, fullt genomförd, men med få ord; det är det rätta.238
Hvad jag är en stämningsmenniska!
Då Lundegård, efter att ha träffat Brandes239 i Helsingborg, kom hem, sade han vid ett tillfälle: ”Den är inte fin, vår lilla Final.
– Den lilla Brandesianska öfverlägsenheten sårade mig; åh, den gjorde mig så ondt!
Det var icke sant att jag ej brydde mig om att det i samma vefva lopp genom pressen en notis om ”herr Lundegårds teaterpjes”, vid hvars sammanskrifvande fru Benedictsson varit ”behjelplig”.
Den första dagen förargade det mig och jag tänkte: så skall han också sjelf få bära alla bekymmer om den; jag bryr mig inte ett dugg om hvad det blir af.
Strax derefter sade han: ”Jag tycker det är som en stöld från mig, när du inte skrifver i stora boken.
– Jag blef så glad deröfver, vet knappt hvarför.
Det var visst emedan det gaf liksom en känsla af gemensamhet.
Axel säger om Ola Hansson att han kan inte konversera.
Han har för höga kragar, halsduken är illa knuten.
Han har ingen hållning, intet sätt.
Axel säger också att målaren Birgers spanska fru var den af alla damerna i Lysekil som såg mest ”chic” ut.
Och ändå hade hon icke mer än två drägter med sig, en svart samt en svart- och hvitprickig.240
Hörby d. 27 Okt. 1885.
Jag känner mig ondt samvete i dag.
Jag känner det som ville jag slå mig fram på hvems bekostnad det vara må.
Jag känner det som kunde jag låta Axel taga lejonparten af Final, om den går illa, men som om jag gerna skulle velat dela lika i fall den gått bra.
Det är lumpet.
Herre Gud hvad jag känner mig lumpen och låg!
Det är icke af äregirighet jag blifvit sådan, det är af den förestående kampen om dagligt bröd.
Hvad detta mitt och ditt kan demoralisera.
Är det underligt att så många äktenskap bli olyckliga!
När den egna fördelen kan tränga sig in till och med mellan två literaturkompanjoner, som ha så litet sammanblandade intressen som han och jag.
– Åh, jag kunde gömma ansigtet i mina händer och snyfta så halsbrytande!
Om man skall vara så usel, hvarför kan man då inte blunda för det?
Du kära gamla bok, jag känner mig så vilsedrifven, jag är en sådan stackare.
Det fins ingen menniska på jorden, som jag kan trygga mig till.
Ingen som jag håller af.
De usla brödbekymren förqväfva allt godt.
Jag har ingen annan än dig.
När jag känner det som om bröstet ville sprängas, när jag sitter tårlös och afundas dem som få gråta ut, då har jag ju ingen annan än dig.
Och jag behöfver bikta för någon; visa mig så futtig och låg som jag är, afkläda mig stassen och luta mitt hufvud mot något.
Du är då liksom ett lefvande väsen.
Det gör sinnet mindre tungt.
Ensamheten faller mindre tryckande ned öfver mig.
”Det er det store triste, at en Menneskesjæl altid skal være alene.”
Ja – det är det store triste – – – 241
Jag är så trött till kropp och själ.
– Mitt lif för ett enda vänligt ord!
Här går jag bland dessa främmande menniskor, som kallas min familj.
Hvilket hån!
Det kallas att jag har man och barn: jag har intet.
Jag har mindre än intet, ty jag har band som binder mig vid tomma skuggor, vid afdöda förhållanden.
Jag saknar den juridiska rätten till frihet.
Jag är en fånge på hedersord.
Är han min man; han, som mumlar mellan sina tandstumpar att jag bestulit honom?
Är han min man; han, som gläds då det går mig illa, som våndas i harm – – – i vanmäktig gammalmansharm hvar gång jag får ett erkännande ord?
Är han min man, han som från första stund spridt ut mina få förtroenden?
Är han min man, han hvars vidrörande jag aldrig mer skall fördraga?
Är han min man, han som vill svärta mitt rykte för hvilken sqvallerkäring som vill höra på.
”Ingen utan döden”, har du skrifvit i din ring, skrifvit det trots min invändning, den gången – du – då du trodde spelet vunnet.
Och du har rätt, ty först i döden skall det bli ett slut på kampen mellan mig och dig.
Hvar framgång är ett hugg i ditt ansigte.
Vid hvart nederlag för mig skall du sitta och le i din landsortsvrå.
Har jag bestulit dig, jag som efter lag eger hälften af boets egendom!
Har jag det – du öfver hvars smutsiga mutor jag velat skäms ögonen ur mig!
Har jag bestulit dig för det jag sparat af de penningar du slösade på mig så länge min kropp var så kärnsund och ung!
Har jag det, du, som gått baklänges och hållit för mina ögon med lögn efter lögn för det jag ej skulle få se din rätta gestalt!
– – – Skulle det nu vara bra om jag afsade mig lagens alla rättigheter, sedan jag sjelf blifvit utplundrad på allt hvad jag en gång egt?
All glädje, all lycka i lifvet!
– Hå nej.
Jag har böjt mig för samhällets lag; af denna samma lag fordrar jag godtgörelse.
Stackars gamle man ändå!
Jag är inte bättre än han.
Gud i himlen, hvarför kan jag inte vara god, fast jag är fattig!
Hvarför skall jag inte kunna vara lugn.
Det gör mig ondt att jag inte kan hålla af någon.
Jo, jag känner det liksom om jag kunde, men ändå – – – Nej, jag tror de flesta äro lika kalla och egoistiska som jag, men de våga icke göra sig reda derför.
Eller säger jag kanske detta för att bedraga mig sjelf?
Om jag håller af någon, så skulle det väl vara af min kamrat.
Men hur kan jag då tänka något sådant som om Final?
Derför att jag har ingen tro på den.
Tron är hans, och derför känner jag det som borde han bära dubbla ansvaret.
Men det är en oädel tanke – ful, smutsig.
Åh, du borde blygs.
Jag har mindre tro på Axels konstnärliga förmåga, eller rättare på hans erfarenhets räckvidd, än jag vill erkänna för mig sjelf.
Derför blir jag så glad när han skrifver något, som jag utan partiskhet kan tycka om, exempelvis ”Lyrik”.242 Ty det gör mig så olycklig när jag tviflar.
Gör det?
– Åh för alla de gånger!
– Men det bevisar att jag inte är en stock.
Ty hvad rörde det mig då om han har erfarenhet nog eller ej, om han kan slå sig igenom eller ej?
Träffadt, gamla bok!
Jag är ingen stock.
– Jag kunde ha lust att lägga min kind mot dina linjerade blad.
Du är ju mitt andra jag, nästan en menniska.
Och det är så godt att ha någon att anförtro allt det fulaste åt.
– – – Tack.243
D. 3 Nov. 85.
Seså, nu är jag i Stockholm.
Känner du dig fri?
Nej, icke ännu åtminstone.
Men det är kanske vädrets skull.
Jag kände mig på ett helt annat sätt i Köpenhamn.
– – – Nej, nej, nej; det är det fruntimmersaktiga, som här trycker mig.
Säga hvad man säga vill, jag passar inte ihop med qvinnor.
Jag känner endast två sådana, i hvars sällskap jag kan vara alldeles utan den här tvungna onaturen.
Och dessa två har jag ju sjelf haft så stort inflytande öfver.
Det är dethär ”går an” – ”går inte an”, som jag inte kan fördra’.
Jag känner det i luften.
Men jag får vänta att döma om allt dethär tills vädret blir vackert, så att jag kan komma ut och se ställningen an.244
När jag gjorde i ordning bland allt gammalt pappersskräp, innan jag skulle resa, fann jag följande lilla anteckning, som jag nedskrifvit just efter genomläsningen af Axels historia om Ellen.
”Mot den innersta, halft dolda tendensen i Årstider kommer jag att ställa mig i opposition med hela min literära verksamhet.
Just denna skizz har ännu tydligare visat mig hur ohållbart det fullkomligt lagstridiga äktenskapet är.
Det är lagen som skall ändras.
Att två individer träda utanför den, skall endast vålla dem sjelfva skada.
Det skulle icke finnas någonting olyckligare för qvinnan, och kanske skulle det icke heller vara så allt igenom bra för mannen.
Nu i novellen.
Om Ellen hängifvit sig som han, då skulle han kanske hånat och föraktat henne.
Det gåsiga i saken är i mitt tycke endast det, att hon ångrar att ha stött honom tillbaka.”245
Mor Knülke, mor Jansson och mor Lans bo i samma hus.
En gång hade mor Jansson bjudit Jöns Pers’ på backen in på kaffe.
Detta förtröt mor Lans.
(Lans’ ha köpt halfva huset af mor Jansson.)
Derför stod hon i sin förstugudörr och ropade så högt att mor Jansson skulle höra det: ”Jag kan också sälja halfva huset och sen göra kaffekalas för de store.”
Jönsson hade talat om för Elise Trädgård att en af hans vänner varit förlofvad 5 år, emedan hans inkomster ej voro sådana att han kunde sätta bo och försörja familj.
Men i hemlighet och med försigtighetsmått hade fästmön och han lefvat som gifta.
Jönsson slutade sin berättelse med denna fråga till Elise: ”Gjorde hon rätt i detta?
Eller anser fru Trädgård att hon gjort mera sin pligt genom att visa honom till fala qvinnor, utsätta honom för smitta och genom detta sig och sina barn?
– Elise svarade naturligtvis ”det vet jag inte.” – ”Men nu äro de gifta och ha starka och sunda barn,” tillade Jönsson med en triumferande slutkläm.
Det var roligt att se på Elise Schröder när det blef tal om att jag skulle resa till Stockholm.
– ”Ack herre Gud!” och så himlade hon med sina skefva ögon, ”hvad du får roligt der!” – Så sjönk hon sentimentalt halfblundande ned i hvad hon kallar sina ”minnen”.
D.v.s. små förstulet sinliga kurtishistorier, hvilka hon efter hand lagat tillhopa af hvad som händt och hvad som möjligen kunnat ske, om det velat sig väl.