Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till hvad den siste talaren yttrat får jag lägga, att Utskms föreslagna redaktion fullkomligt öfverensstämmer med den tydning, K. Götha Hofrätt gifvit åt §:n, sådan den finnes uti 1848 års författning.
Jag tager mig friheten understödja Frih. Palmstjernas anmärkn.
Det är visserligen en sanning, att inom Utsk:n upgafs, det en person, som olofligen försålt bränvin, blifvit ådömd böter ända till belopp af 1,000 ridr, men jag ser icke något ondt häruti, ty ju högre böterne blifva, destomera afskräckande mäste de vara.
Skulle Utskms förslag antagas, blir följden den, att förbrytaren slipper för allt för godt köp i de orter, der endast
Den 7 Maj f. m. 300 ett Ting om året hålles, och derföre anhåller jag om bifall åFrih.
Jag anser Utsk:u hafva haft ganska giltiga grunder för de olika stadganderne i 41 och 49 §§:ne.
Den förra § angar bränvinstillverkning
A söndag, och då är det rigtigt, att, om jag flere söndagar idkar bränvinsbränning, jag pliktar för hvarje söndag tillverkningen bedrifvits.
Deremot lärer väl ingen bestrida orimligheten deraf, att jag pliktfälles till böter för hvarje sup, jag utminuterar, om det än sker olofligt.
Så har författningen blifvit hitintills tolkad och till förekommande häraf hafva Utsk:n afgifvit deras förslag.
Hvad åter angår den siste talarens yttrande, att, om Utsk:ns förslag antages, förbrytare inom de orter, der endast ett Ting årligen hålles, skulle kunna året igenom fortsätta bränvinsminuteringen utan att kunna fällas till böter mera än en gång, så är detta icke fullkomligt rigtigt, ty åklagaren kan stämma förbrytaren för hvarje tillfälle och han blir således serskildt lagförd och dömd för flere förbrytelser.
Som jag nämnt, är det olämpligt, att bibehålla ett lagsladgande, hvarigenom jag kan fällas till böter för hvarje sup, jag utdelar, och derföre anhåller jag om bifall till Utsk:ns förslag.
Sparres yttrande om fördelarne af det nya stadgandet finner jag mig icke så öfvertygad, att jag med honom kan förena mig.
Följderne af detta stadgande skola, enl. min åsigt blifva, att den, som lagföres för oloflig bränvinsförsäljning under det han är tilltalad för slik förbrytelse, torde icke kunna anses lagförd mera än en gång nemi. då han slutligen blir dömd, ty om han äfven instämmes flere gånger, är han väl icke lagförd förr, än han inför domstol inställes.
Nu vet man, att de för dylika förseelser tilltalade icke inställa sig och åtalet kan således af förbrytaren i åratal uppehållas, hvaremedlertid han fortsätter bränvinsförsäljningen.
Delta blir förhållandet serdeles i de orter, der endast ett Ting årligen hålles.
Jag anser således det gamla stadgandet bättre, såvida icke R. o. Ad. vill antaga mitt föislag.
Raab: Jag förenar mig med Frih.
Palmstjerna och anser icke någon fara upkomma deraf, att den, som olofligen försäljer bränvin, blir fäld till höga böter, enär han i allmänhet icke kan betala de mindre och således icke eller de högre böterne.
Delta synes mig mindre vådligt, än om man bereder en möjlighet för lagbrytaren att under flera år undandraga sig all påföljd, hvilket ofelbart inträffar genom antagandet af Utsk:ns förslag.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. ville afslå den föreslagna redaktionen och bibehålla den gamla.
Jag vill visserligen icke tvista med Frih.
Palmstjerna om betydelsen af ordet lagförd, men jag hade likväl föreställt mig, att detta ord skulle så förstås, som Gr.
Sparre nämnt, nemi. att en person är lagförd, hvarje gång han stämmes.
Här har dessutom blifvit uplyst, att inom åtminstone en Hofrätt ordet 310
Maj f. m. lagförd blifvit så förstådt eller alt 49 §:n i 1848 års författning blifvit tolkad i öfverensstämmelse med de sammansatta Utsk:ns förslag.
Det måste ostridigt vara rigligare att gifva §:u en bestämd redaktion så att all tvätydighet uphör, än att lemna domaren i tvekan om lagstiftarens mening.
Jag yrkar fortfarande bifall till §:n.
Efter af II.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, först till bifall å ifrågavar. §, och sedan till afslag derå samt bibehållande af 49 § i nu gällande förordning, framställde, med blandade ja och nej besvarade propos:r, förklarade H.
Ex. det han trott sig finna den sednare propos:n besvarad med öfvervägande ja.
Hr Weidenhjelm, begärde votering.
Uplästes till justering samt godkändes följande votenspropos.
Den, som bifaller 49 §:n af det i Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o.
N:o 1 afgifna förslag till förordning, voterar ja; den det ej vill voterar nej; vinner nej, beslutar R. o. Ad. att, med afslag å denna §, bibehålla 49 §:n af nu gällande bränvinsförordning.
Nej — 22. §§:ne 50, 51 och 52.
Biföllos. §:n 53.
Frih. Raab: 53 §:n lyder sålunda: ”För oloflig bränvinsförsäljning, som med husbondes vetskap verkställes af hans hustru, husfolk eller i hans arbete antagne personer, skall han ansvara, såsom vore förbrytelsen af honom sjelf gjord.”
Min afsigt är ingalunda, att mannen skall undgå detta ansvar, men deremot önskar jag, att ansvaret måtte utsträckas äfven till hustrun.
Det har nemi. inträffat att hustrun fortsätter den olofliga bränsvinsförsäljningen under det mannen aftjenar böter för förseelser, begångna af hustrun.
Så har varit förhållandet med en hustru i mitt granskap, hvilken, under mannens vistande pä Calmar Slott, förtjenat ganska mycket på denna bränvinsförsäljning.
Makarne hafva såsom vanligt försålt sitt lösörebo och hustrun har till mannen under hans fängelsetid skickat penningar, samlade af denna olofliga näringsgren.
Jag har velat nämna detta, i händelse Ståndet beslutar en äterremiss.
Sparre: Hvad, Frih.
Raab här omnämnt, har enl. min åsigt tillkommit genom missförstånd af domaren om lagens rätta mening.
Då §:n lyder så, att för oloflig bränvinsförsäljning, som med husbondes vetskap verkställes af hans hustru, husfolk eller Den 7 Maj f. ra. 311 hans arbete antagne personer, är mannen ansvarig, såsom vore förbrytelsen af honom sjelf gjord, så följer deraf, att om mannen, på sätt Frih.
Raab nämnt, är af förfall frånvarande ur hemmet, hustrun ikläder sig samma ansvar, åtminstone skulle jag icke draga i betänkande, att för sådan förbrytelse döma henne till ansvar.
Det lärer väl icke vara svårt för den ifrågavar. hustrun och andra i hennes belägenhet att styrka, det förbrytelsen skett med mannens vetskap, och då inträffar ju, hvad Frih.
Raab omnämnt, att förhållandet, om än aldrig så updagadt, ej föranleder välförtjent näpst åt den, som till föröfvande af öfverträdelsen lemnar en villig hand.
Jag anser det i högsta måtto omoraliskt, att hustrun ansvarsfritt fortsätter en förbjuden rörelse under den arresterade mannens frånvaro; och på det Utsk:n må vara betänkte på utvägar att stäfja detta missbruk, medelst någon deremot rigtad föreskrift, anhåller jag om återremiss.
Cederström förekommen i hvad jag ernade yttra såsom svar på Gr.
Sparres anförande, anhåller jag fä tillägga, att det ingalunda är svårt för hustrun alt erhålla mannens tillåtelse, och att mannen påtager sig, att hafva, icke allenast medgifvit utan äfven ålagt hustrun att fortsätta den olofliga försäljningen, derom kan man vara förvissad.
Jag anhåller derföre om återremiss.
Jag vidblifver hvad jag redan yttrat, ty då mannen är frånvande och förhindrad alt förestå huset, måste hustrun stanna i ansvar för hvad då sker, och följaktligen anser jag Ulsk:ns förslag icke förhindra hustruns sakfällande under det mannen är urståndsatt att sjelf tillse sitt hus.
Då denna § är öfverensstämmande med 53 §:n i 1848 års författning och åtminstone 2 Stånd redan bifallit den, torde äfven ur den synpunkt, hvarur Frih.
Raab ser saken, en återremiss icke erfordras.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm:s härefter lill bifall å ifrågavar. § framstälda propos. besvarades med starka ja blandade med nej, hvarpå II.
Ex. förklarade det han funnit ja öfvervägande. §:n 54.
Landtm, anmärkte, att Utsk:n i sitt förslag uteslutit den uti nu gällande förordning förekommande 55 §:n, ang:de köpares anhörighet att vittna ifråga om bränvinsförsäljning, anmälde sig och yttrade Hr Weidenhjelm:
De sammansatta Utsk:n hafva ansett den nu uteslutne §:n icke lämpligen böra inrymmas i en ekonomisk författning.
Ett så beskaffadt stadgande, som nämnde § innehåller, har likväl allt sedan år 1815 funnits uti de utkomna författningarna, och om häfden varit grunden för bibehållandet af stadgandet, är det väl mindre lämpligt, att ^borttaga denna grund.
Jag 312 Den 7
Maj f. m. önskar bibehållandet af den uteslutne §:n, emedan jag förutser ganska mycken skiljaktighet i tillämpningen.
Jag befarar, att många
Domare tro, :att det varit lagstiftarens mening, att köpare skola såsom vittnen anses ojåfvige, derest andra jäf, sorn omnämnas i allmänna lagen, icke förefinnas.
Delta har likväl icke varit åsigten inom de förenade Utsk:n, utan man har endast velat öfverlemna åt Domaren, att sjelf pröfva huruvida detta köpande skall anses såsom jäf.
För min del anser jag köparen jäfvig i alla de fall, då han afvetat,«att säljandet skett olofligt. R.
St. hafva äfven bifallit LagUtsk:s förslag, att ansvar skall till och med drabba köpare af villebråd under den tid sådant är fridlyst, och R.
St. hafva derigenom uttalat den grundsats, att i detta köpande ligger ett brottsligt deltagande i sjelfva förbrytelsen, och då man kan antaga, att en person, som besöker lönkrogar och der köper bränvin, måste hafva kunskap om försäljningens olotlighet, måste äfven medgifvas, att han såsom köpare deltager i den handling, hvilken är honom i lag förbjuden och han således icke bör befordra.
För att således vinna enhet i lagskipningen, anhåller jag att §:n måtte återuptagas i den blifvande författningen.
ITr Carleson:
Jag anser Utsk:n hafva haft ganska goda skäl för ifrågavar.
§:s uteslutande ur författningen.
Skälet har nemi. varit, att §:n endast innefattade stadgande ang:de bevisningen i mål, ronde oloflig bränvinsförsäljning.
Voro nu föreskrifterne i §:n öfverensstämmande med allmänna lagens stadgande i fråga om bevisning i brottmål, så vore §:n öfverflödig.
Saknade §:n en sådan öfverensstämmelse med lagens stadgande i allmänhet och utgjorde undantag derifrån, så, enär för ett sådant undantag icke finnes någon rättsgrund, var denna omständighet ett fullkomligt giltigt skäl, alt ur författningen utesluta ett dylikt 'stadgande.
Alt §:n sedan flere riksdagar tillbaka funnits i de utkomna författningarna, kan efter min tanke icke föranleda någon domare att i bränvinsminuteringsmål, bedöma bevisningen annorlunda än i andra brottmål.
Jag anser således §:n fullkomligt öfverflödig och anhåller, alt R. o. Ad. mätte bifalla dess uteslutande.
På grund af hvad jag förut haft äran anföra nemi. att vi mätte slippa en serskild brottmålsbalk i bränvinslagstiftningen, önskar jag att vi äfven måtte slippa en serskild rättegångsbalk, hvilket icke inträffar, om den ifrågavar. §:n bibehålles.
Uptages den nu i författningen, motser jag, att vid nästa riksdag en § ytterligare tillkommer, och derföre anhåller jag, att vi må så mycket möjligt är förkorta detta eländiga lagverk.
Egentliga anledn. hvarföre 55 §:n i 1848 års författning uteslöts var, alt, enär §:n föreskrifver, att ej må köpare till vittne antagas i fråga om försäljning af det bränvin, han sjelf sig tillhandlat, man ansåg, att ett sådant lagbud icke borde finnas, hvarigenom köpare uteslutes från möjligheten att vittna om det bränvin han sjelf köpt.
Det är äfven ganska rigtigt, att sådant bör bero af omständigheterna i hvarje serskildt fall.
Det kan nemi.
7 Maj f. m. 313 inträffa, att en främling kommer till ett ställe och, okunnig om försäljningens oloflighet, der köper en sup bränvin.
Icke har denne köpare begått något brott derigenom.
Dylika förhållanden böra i hvarje serskildt fall pröfvas.
Del är icke nödigt att intaga stadganden af slik beskaffenhet i ekonomiska författningar, ty de tillhöra bevisningsläran och rättegångsordningen såsom de 2:ne siste talarr.e yttrat.
Jag tillstyrker således, att §:n måtte utgå.
De 3 siste talarne hafva sett frågan ur en juridisk synpunkt och jag förenar mig med dem äfven på praktiska skäl.
I allmänhet förhåller det sig så med mål, som anga oloflig bränvinsminulering, att bevisning svårligen kan åstadkommas derföre, att personer, som ofta blifvit legde att köpa bränvin, icke kunna begagnas såsom vittnen.
Vid alla föreg:de riksdagar har denna § varit å bane och har med en ganska ringa majoritet blifvit bibehållen.
Jag föreställer mig, att emot köpares hörande såsom vittnen i s. k. bränvinsmål icke förekomma större betänkligheter än emot polis- och tullbetjenles hörande i mål, hvilka angå dem vida närmare, än bränvinsmålen röra köpare.
Jag tillstyrker således borttagandet af §:n.
Då nu H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle att, jemlikt Utsk:ns förslag 55 §:n af nu gällande förordning, blefve utesluten, ropades starka ja blandade med nej: hvarefter H.
Ex. förklarade att han funnit ja öfvervägande. §:n 55.
Bifölls. §:n 56.
Jag vågar anhålla om ålerrem iss af denna § och hyser den åsigten, att lagstiftningen i allmänhet icke upfyller sitt ändamål, om den icke motsvarar vanor och seder hos det folk, på hvilket den bör tillämpas.
Synnerligen bör detta tagas i betraktande i den ekonomiska lagstiftningen, der bruk och kostymer företrädesvis förtjena afseende, och der man troligen fåfängt skulle söka stämpla såsom brott, hvad vanan och seden ansett såsom lofligt och tillåtet.
Så är förhållandet beträffande den försäljning, som uti nu ifrågavar. §, omförmäles.
Man vet, att i de flesta handelsbodar arrak, punsch och konjak öppet och ^förbehållsamt till en hvar, som sådant begär, föryttras buteljvis.
Aklagarne sjelfva anse dessa åtgärder så häfdvunne, att, mig veterligen, inom Götha Hofrätts jurisdiktion icke mera än ett enda åtal härå följt, och detta skedde mot en embetsmyndighet, en afdelning af magistraten, auktionskammaren i Kalmar, hvilken å auktion_i ett sterbhus efter en handlande derstädes försålt tvenne bland qvarlåtenskapen befunna buteljer punell.
Ätalet ledde dock icke till någon påföljd, och det vill häraf synas, som skulle äfven domrarne söka häfva verkan af förbudet.
Att genom lagstiftning gifva helgd åt denna, så vidt jag förmår upfatta, oskadliga sed, synes mig vida lämpligare, än att bibehålla ett deremot stridande, till intet gag - 314 Den 7 Maj f. m. nande förbud, och jag får derför vördsamt anhålla, att §:n måtte i öfverensstämmelse härmed på det sätt rättas, att andra brända och distillerade in- eller utländska spritdrycker icke må af den, som ej till minutering blifvit särskildt berättigad, försäljas i mindre mått, än J:dels kanna eller på buteljer af samma rymd vid den påföljd, som för olaglig bränvinsminutering finnes stadgadt.
Hr Frih. o. Landtm:s härefter först till bifall och sedan lill återremiss af ifrågavar. §, framställde propos:r besvarades med blandade ja och nej, hvarefter H. Ex. förklarade det han ansåg den sednare propos:n besvarad med öfvervägande ja. §:n 57.
Bifölls. §:n 58.
Jag beklagar, att R. o. Ad. ogillat den här åberopade 34 g.
Då emedlertid så skett, torde äfven vara nödigt att ogilla den föreslagna förändringen och i stället antaga 59 §:n sista mom. i 1848 års författning.
Jag förenar mig till alla delar med Gr. af Ugglas. R. o. Ad. beslöt alt, med afslag å ifrågavar. §, bibehålla den deremot svarande 59 § i nu gällande förordning. §§:ne 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66 och 67.
Jag anhåller att få yttra några ord, ang:de 56 §:n, som blifvit återremitterad, samt att detta milt yttrande måtte få till Utsk:n åtfölja andras.
Jag finnér att §:n, sådan han blifvit upställd, bort af R. o. Ad. bifallas.
Undantages punsch och dylika finare, men dock spirituösa drycker, under det man förbjuder försäljning af bränvin, så gifver man ett privilegium åt de rikare klasserne att lättare än de fattige åtkomma spritdrycker.
Det sålunda åt de förmögnare lemnade företrädet anser jag origtigt äfven derföre, att de fattigare klasserne derigenom upmanas att berusa sig af punsch och dylikt, som kostar dem mera och ökar rikets införsel.
Jag anhåller att få instämma med den siste talaren och tror, att om det anförande, sorn föranledde den beslutade återremisseu, skulle väcka någon upmärksamhet inom Utsk:n, skulle derigenom kronan sättas på verket, ty då skulle de undgå ansvar, hvilka mest äro förtjente deraf, under det att hela tyngden livälfdes på dem, hvilka af ansvar äro minst förtjente.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk-n inkomne utlåt:n och betänkm, nemi. från Den 1 Maj f. m. 315 Stats-Utskottet: N:o 128, i anledn. af K.
St:s StatsUtsk., ang:de åtgärder för verkställighet af beslutet om indragning till Statsverket af vissa arrenden af Statens egendomar, som äro till serskildta ändamål anvisade; N:o 129, i anledn. af väckt motion om tillåtelse för egaren af Tofta Kronoskattehemman att få till skatte lösa Adelsö kronopark ; N:o 130, i anledn. af väckte motioner om befrielse för KronoMagazins-förvaltaren i Warberg, Anders Öhrwall, från honom ålagd ersättningsskyldighet till Statsverket; 131, i anledn. af väckte motioner om löneförhöjning åt fångpredikanter ; N:o 132, i anledn. af väckt motion om förhöjda löneförmåner ät Fångvårdsstyrelsens embets- och tjenstemän; N:o 133, i anledn. af väckt motion om befrielse för rusthållare från skyldigheten att under krig remontera och ersätta utredningspersedlar.
Besvärs- o. Ekon.-Utskotten: N:o 11, i anledn. af väckte motioner om ändring af gällande stadganden i h åga om skyldighet att bygga och underhålla vägar och broar; N:o 12, i anledn. af väckt motion om komministrars befriande från skyldighet att för sina boställen deltaga i byggnad af kyrka, sockenstuga och skolhus; N:o 13, i anledn. af väckt motion, ang:de serskildt stadgande derom att uti instrumentet öfver ekonomiska besigtningar och husesyner å kyrkoherdeboställen samt syner å soldattorp bör utsättas af hvilken de i sådant instrument uptagne reparationer böra bekostas; samt N:o 14, i anledn. af väckte motioner om ändringar i Kongl. Förordn. d. 19 Dec. 1827, ang:de grunderne och vilkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord och andra lägenheter från hemman.
Ad. åtskiljdes kl, £ till 3 e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck. 316 Den 7 Jlaj e m.
Justerades elt prot.utdr. för denne dag f. m. samt pleniprot. för d. 10 sistl.
Hrr Elektorers listor vid val af Utskotts-ledamöter; och befunnos dertill utsedde i Banko-Utskottet: efter N:o 1038, Hr Bogeman, Carl Adolf; 3N:o lill, Hr Sölfverberg, Magnus Diedrik. Riddarhus-Utskoltet: efter N:o 2170, Hr Lidströmer, Fredrik August; N:o 1771, Hr von Delwig, Fullm.
Axel Johan.
Hrr Elektorers lista vid val af en Suppleant i Cons tituti ons-U tsk o t tel: efter N:o 128, Gr. Barnekow, Fullm.
Gr. Wachtmeister, Alarik; och befans, dertill hafva blifvit utsedd: N:o 139, Gr. Wirsén, Axel Emil.
Företogs pröfningen af Const:sUtsk:s d. 23 och 30 sisth April på bordet lagda mern.
N:o 6, ang:de verkställd granskning af de uti Statsrådet förde proh H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle alt hvar och en af 3 Afd:r, som under bokstäfverne A, B och C i detta mern. förekommo, serskildt föredroges Ropades ja.
Sedan härefter H.
Ex. såsom föremål för öfverläggningen framställt Afd. A, innefattande 6 serskilde punkter, och l:sta punkten deraf hunnit upläsas, anmälde sig och yttrade:
Ehuru Ståndet beslutit företaga en hel afdelning i sammanhang, och såsom jag förmodar, vill bifalla att propos. likaledes göres, så hemställer jag dock om det icke vore lämpligt alt hvarje punkt af dem, som innefattas under litt. A., serskildt framstäldes, emedan det eljest kan hända, att då en talare yttrar sig om punkten N:o 1, talar den andra om N:o 3, den tredje om N:o 2, o. s. v. hvarigenom sammanhang i öfverläggningen går förloradt.
Jag tager mig friheten hemställa om icke äfven i den händelse R. o. Ad. skulle finna lämpligt att fatta beslut om hvarje punkt serskildt, det likvist Dea 7 Maj e. m. 317 ma vara den ledamot obetaget, som det önskar att yttra sig i ett sammanhang öfver de frågor, som i betänk, förekomma.
Ogerna yttrar jag mig i sådane frågor, som endast angå föredragningssättet; men då, enl. min tanka, det icke gerna kan bli fråga om mer än en propos. i sak och vi måhända kunde bli lyckliga nog att undgå diskussion öfver en eller annan punkt, som i detta utlåt, uptages, skulle jag för min del anse lämpligt att alla punkterne uplästes på en gång och att sedan, om någon hade vid den ena eller andra något att erinra, diskusionen finge gå den gång som den tog.
Det torde vara klart, alt om någon ledamot af R. o. Ad. anser en erinran böra göras, så torde det ock lätt hända, att flere punkter i sammanstämmande syftning skulle kunna gifva skäl till en sådan erinran, i fall en enda punkt icke dertill vore tillräcklig.
Jag skulle derföre anse det vara lämpligast att alla punkterne uplästes och diskusionen deröfver öpnades, hvarigenom äfven Hr Sandströmers afsigt biefve upfylld.
Hr Edenhjelin, Gillis:
Alltsedan detta mern. till Ståndets ledamöter utdelades, har jag sökt göra mig reda för och bekant med hvad Const.Utsk. här behagat anföra; och får med anlcdn. deraf förklara, att jag icke funnit en enda punkt, som gör riket hvarken godt eller ondt oell begär derföre att mern. mätte helt enkelt läggas till handl :ne.
Jag hemställer huruvida det kan vara möjligt undgå, att punktvis företaga delta mern. ty om den ene talar om en sak, den påföljande om en annan och derefter den tredje o. s. v. så blir det ju ett abakadabra af alltsammans.
Om det är en viss punkt vid hvilken man vill fästa sig, så må man ju tala om den ensamt, och den man icke har något att säga om, den går man i tysthet förbi.
Min framställning åsyftar ingalunda att förhindra någon, som det åslundar, att pä sätt Hr Sandströmer yrkat, ■ tala öfver alla de ämnen sorn innefattas i punkten; utan jag trodde, lika med Hr Lefrén, alt, för ordningens skull, det vore bättre att en punkt i sönder föredroges.
Om ingen hade vid en föredragen punkt något att erinra, så ginge man vidare; hade man deremot något att anföra, så talades derom och när den öfverläggningen hunnit slutas, ginge man till en följande, ty jag förmodar att det icke kan bli fråga om annat än en opinion öfver hela afdelningen.
Vill åter någon begära propos. öfver någon serskild punkt, så ser jag ej att sådant kan vägras.
Om det sker, så är det väl bättre att mern. föredrages punktvis, på det att man icke måtte ånyo komma alt tvista om formfrågan.
Jag tror att R. o. Ad. kommer både skyndsammast och ändamålsenligast till målet, om Ståndet förfar på sätt Frih.
Palmstjerna föreslagit och Hr Frih. och Landtm, företagit detta mål.
Jag erinrar mig, att vid föreg:de riks - 318 Den 7 Maj e. m. dagar har just detta betänk, blifvit företaget till afgörande i ett sammanhang.
Det förhåller sig verkligen som Frih. Palmstjerna antydt, att om, hyad jag icke förmodar skall komma i fråga, någon skrifvelse skulle från Ständerne till konungen beslutas, densamma i sådant fall skulle komma att grunda sig på (lere anmärk:r.
Meningen är väl alt här företaga ärendet i sin helhet för att komma lill ett slut dermed, och i sådant fall anhåller jag om fortsättning af det föredragningssätt, som blifvit börjadt.
Jag kan ej annat än med min röst understödja Hr von Hartmansdorff.
Det skulle vara alltför orimligt i en fråga af den vigt, som denna, att företaga samtliga ämnena om hvarandra, under det man i betänk :n, som röra de obetydligaste saker och äro punktvis uppställde, man tager hyarje punkt för sig.
Det blefve ingen reda med saken, utan man nödgades öfverfara från det ena ämnet till det andra, hvarföre jag tillstyrker det föredragningssätt, som Hrr von Hartmansdorff och Lefrén förordat.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. bifölle att de punkter, som inefattades i afd:n
A på en gång blefve föremål för öfverläggning, ropades ja blandade med nej, hvarpå II.
Sedan upläsningen af ifrågavar. afd. blifvit fulländad, yttrade Hr Sandströmer:
Ehuru jag anser mig af grannlagenhet vara förhindrad att bevista öfverläggniugen angående detta betänk., tror jag mig likväl böra begagna det tillfälle jag, som ledamot af detta Stånd, äger, att framlägga de uplysningar och erinringar dem jag finner af betänkandet påkallade; men dock dervid inskränka mig till hvad, som rörer sådane åtgärder, vid hvilkas afgörande jag i egenskap af Föredragande deltagit.