Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dagen N:o 88 för år iS/jb — till Danska amiralitetet, lyder det på ett stalie sålunda: ”att de fartyg flottan äger, städse hållas i användbart ”skick och fullt försedda med alla förråder ; ’’all befäl och manskap ej må sakna öfning, förutan hvil— ”ken de aldrig kunna uppnå nödig grad af duglighet; ”att flottan förökes med i eller flera ångfartyg, och ”skärgårdsflottan hålles i godt stånd, genom nybyggande af "ändamålsenliga fartyg i stället för dem som slopas , hvarjemte äfven förråder må anskaffas till fortsättning af de "större krigsskeppens byggnad; "att titelns utgifter inskränkas till en million riksbanks"daler årligen, men alt det är Konungen angenämt om ytterligare besparing kan äga rum; ”alt byggnaden af de större krigsfartygen bör lämpas "inom vissa gränser, och fortgå så att målet uppnås så snart ”sorn möjligt.
"För öfrigt bör planen äfven omfatta förslag å alla de "besparingar i personalen, som efterhand möjligen kunna "införas.”
Den titelns utgifter inskränker sig till högst en million riksbanksdaler årligen.
Del är i det närmaste samma summa, som här uppgifvits; men vid jemförelse!) har kosina - 568 Dan l3 Maj f. m. den för Svenska bålsmanshållet icke kommit i beräkning, — sådant torde dock åtminstone af hvarje båtsmans rotehållare anses böra ske — och om detta upptages, finner man, att skilnaden emellan Svenska och Danska budgeten är i motsatt förhållande mot hvad man här velat påstå.
Man har äfven sagt, alt vi skulle äga 6 ä 7 linieskepp, som inom 6 veckor kunna gä till sjöss.
Det är i sanning hardt att nödgas motsäga ett sådant påstående, men sakens vigt nödgar mig dertill, och jag åtager mig alt bevisa mina uppgifter, som grunda sig på documenter, hvilka icke kunna vara främmande för vederbör, auetoriteter.
Samme talare har älven sagt, alt Ständerne icke böra begära någon plan för sjöförsvaret, då deremot Frih.
Dun 7 Maj f. m.
SOi ilct skäl, att de sammansatta litslen halva i 43 §:ns andra rad uteslutit eli ord sorn, enl. min åsigt, der hör finnas. l:sta punkten 5 1 :sta mom. af §:n lyder sålunda: ”försäljning af bränvin under en kanna vare så i siad som på landet icke lofgifven på andra ställen, än gästgifvaregårdar, samt värdshus, källare och andra tillåtna näringsställen, hvarest mat alltid och ovillkorligen derjemte måste vara alt tillgå”.
Emellan ”än” och ”gästgifvaregårdar” är ordet ”sådane” uteslutet, som likväl finnes i den gamla författningen.
Genom horllagandel af ordet ”sådane” har §:n fått den ordställning, alf den kan tydas sä, som vore försäljning af bränvin icke tilli i I c n annorstädes än, vid första kalhegorien: gästgifvaregårdar i allmänhet, - andra kalhegorien: värdshus; tredje kalhegorien: källare, och fjerde dito: näringsställen, hvarest mat hålles till salu.
Då nu enl. mill omdöme en dylik tydning kan gifvas §:n, ehuru Utsk:n troligen icke hafva åsyftat sådant, hemställer jag, om icke en rättelse härutinnan är af bchofvet påkallad.
Af sådan anledn. får jag vördsamt tillstyrka, att II. o. Ad. ville, med ogillande af de förenade IJtsk:ns förslag lill 43 §, antaga motsvarande § oförändrad enl.
1848 års författning, hvarom jag anhåller Ilr Frih. o. Landtm, behagade framställa propos. Gr. af Ugglas:
I anledn. af den sista talarens yltrande i fråga om uteslutandet af ordet ”sådane” får jag hänvisa honom till 2 mom. 58 § i 1848 års författning, hvarest talas om gästgifveriet hvilka äro alt anse såsom endast skjntsombytningsställcn.
Just för alt äfven dessa gästgifveriet- skulle uti förevar. § inbegripas och sålunda få bestämda alla de ställen, der mat skall vara att tillgå, har ordet ”sådane” blifvit af Utsk:n uteslutet, hvadan jag anser den af Utsk:n föreslagna redaktion vara riktig.
Hvad åter angår
Hr liihhings yttrande ock den af honom föreslagna nnderd. skrifvelse lill K. M., så får jag fästa hans npmärksamhet derpå: att vid 1844 års riksdag R.
St. ingingo lill K.
M. med nnderd. anhållan, att en komité i och för bränvins-bränningen mätte nedsättas: att K.
M. äfven förordnade en sådan, hvars arbete öfverlemnades till 1847 års 11.
St., men att komiterades förslag, som utgick från principen af en riktigare och högre beskattning af bränvins-tillverkningen, likväl förkastades af R.
St. i följd af luisbehofsbränningsintressets mäktigare inflytande: att det vid denna riksdag varit omöjligt att genomdrifva en genomgripande reform i detta hänseende just till följd af samma intresse, och slutligen att vi förr eller sednare ändå komma till målet, emedan de s. k. småpannornas antal blifvit betydligen förminskadt och har under loppet af 6 år nedgått med 20,000.
Enl. min åsigt finnes blott en utväg för att vinna detta mål och den består deruti, att man låter konkurrensen af husbehofs-brännerierne fortgå, så att deras egare lära sig att inse sina fördelar, hvilka onekligen bestå deruti, alt de sälja sina produkter och köpa bränvin, men att häftigt genomdrifva saken, synes mig mindre rådligt.
Dessutom får jag fästa upmärksamheten på olägenhet af Hr Ribbings förslag att göra bränvinsförsäljningen fri.
Då skulle nemi, husbehofs-bränneriernes antal ökas, ty lättheten, 303 lien 7
Maj f. m. att kunna försälja allt det bränvin, man tillverkar, år en allt för stor lockelse förbränvinsbrännaren.
Bättre är väl dä, att emot skatt tillåta försäljningen å vissa ställen, hvilka äro under polisens upsigt, hvarigenom fattigvården, som icke obetydligt försvåras genom bränvinets njutande, kan underlättas.
Jag tror således, att några så genomgripande åtgärder, som dem flr Ribbing föreslagit, icke erfordras, och jag förnyar min anhållan om bifall till mitt redan framställda förslag, att 2 mom. i § mätte utgå, och alt § i öfrigt må varda anlagen.
Den af Gr. af Ugglas mig lemnade hänvisning lill 58 § 2 mom. i 1848 års författning utgör visserligen en förklaring öfver eller en uplysning om orsaken lill denafUtskm företagna förändring af §:s lydelse förmedelst uteslutandet af ordet ”sådane”.
Men jag godkänner icke den slutsats, hvartill Gr:n kom.
1 juridiken gäller regeln: ”Denominatio fit a potiori”.
Det går icke an att omvända denna sals, och upgöra regeln efter undantagen.
Ulskm hafva oförsigtigt vis förbisett, att ordställningen i 43 § 1 mom. blifvit sådan, att man synts hafva lemnat gästgifvaregårdar i allmänhet en större utsträckning af deras rättigheter, än de hitintills haft alt för sig åberopa.
Jag godkänner således icke Gr. af Ugglas deduktion i detta hänseende, men medgifver att en förändring skulle på annat sätt kunnat vidtagas, t. ex., — på sätt del blifvit ifrågasatt, — genom ordet: ”samt”.
Jag skulle dervid icke varit missbelåten, om della ord från början stått der.
Bien då i den gamla författningen ordet ”sådane” finnes infördt framför gästgifvaregårdar, oell denna författning redan under 3 års tid varit i landet tillämpad, anser jag det vara skäl att bibehålla ordaställningen i förevar. §, hvarigenom någon rubbning af nu befintliga författningstexten i denna del undvikes, och någon förmodan om åsyftad ändring af lagstadgandets mening möjligen ej kan upstå.
Lika med Gr. af Ugglas anser jag bränvinstillverkningen böra förändras från husbehofsbränning till fabriksbränning, och detta är det mål, hvartill R.
St. sedan år 1824 sträfvat, på sätt Grins reservation utvisar.
Bien om nu fliten vid de större brännnerierne är lika stor som den tillförene varit vid,de mindre, och dessa större brännerier icke beläggas med en högre skatt ulan i det stället, såsom förevar, betänk, utvisar, man stannar af i principens utförande, så synes man derigenom hafva medgifvit, att man icke kan åstadkomma en högre beskattning, oaktadt antalet af de mindre brännerierne förminskats.
Det förefaller mig, som vore afsigten att beläggga bränvinstillverkningen med en högre beskattning icke allvarlig, och derföre synes mig R.
St. oförmögne att hjelpa sig sjelfva, hvarföre enda utvägen är, att de, erkännande deras vanmakt, vända sig till Konungen, som kan inskränka tiden för bran vinsbränningen.
Denna åtgärd synes mig så mycket lämpligare, som, på sätt redan blifvit anmärkt, husbehofs-bränningens intresse vid hvarje riksdag gör sig gällande, hvarföre någon förändring genom R.
Sirs åtgärd icke är att påräkna.
Jag har med detta förslag, såvida det icke vinner bifall, icke åsyftat annat än att det må betraktas såsom min reservation emot Ståndets blifvande be - Den 7
Maj f. m. »03 slut i frågan, och hvad angår min framställning om tullens nedsättande å vin, så får jag förklara, att jag i behörig lid väckt förslag derom, som nu är under behandling af Bevilln.-Utsk., så att den bordläggning, Frih.
Cederström begärt, är helt och hållet öfverflödig.
Cederström instämmer jag derutinnan, alt sedan ur 43 § 1 mom. ordet ”sådane” blifvit uteslutet, kommer delta mom. att tydas så, som skulle alla gästgifvaregårdar, vara berättigade till försäljning af bränvin utan mat.
Då emellertid detta strider emot den gamla författningen, anser jag redaktionen, sådan den der finnes, böra bibehållas.
Hvad åter angår de skäl, som föranledt Utskui alt framställa detta förslag och blifvit af Gr. af Ugglas oss meddelade, så äro de otillräcklige, ty jag finner den gamla redaktionen bättre.
Gästgifvaregårdarne äro visserligen berättigade att utminutera bränvin, men dä skola de alltid hålla mat tillhanda, enär undantag icke blifvit gjordt.
Deremot förenar jag mig med Gr. af Ugglas i anhållan, att 2 mom. i § måtte utgå.
Emedlertid förnyar jag min anhållan att Utsk:ns förslag måtte ogillas och § i 1848 års författning oförändrad bibehållas.
Uppå härefter å hvartdera mom. framställd serskild propos., afslogos 1 och 2 momme samt ansågs 43 § i gällande förordning böra oförändrad bibehållas.
Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. ö e. m. § 44.
En nu frånvar. ledamot af detta Slånd har anmodat mig fästa Ståndets upmärksamhet på ett inom landsortsstäderne förekommande missbruk nemi., att inne på gårdarne försäljes bränvin, hvilket skall tillgå sålunda, att försäljaren införer kärlet på en gård, hvarest bränvinet i mindre partier utminuteras.
Denna ledamot ansåg derföre, att i §:n efter orden ”i hamn eller å gata” borde inflickas orden ”eller å gård”.
Om detta missbruk förefinnes, hvarom jag likväl saknar kännedom, synes mig anmärka, riktig, och att man bör söka förekomma såväl delta som andra missbruk, hvarföre jag hemställer, att R. o. Ad. måtte återremittera denna puukt.
Juristerne anse i allmänhet en väsendtlig skillnad böra göras emellan de handlingar, som företagas offentligen och å de i §:n upräknade ställen, och hvad, som sker t. ex. inne på en gärd.
Af denna juridiska särskillnad härleder sig sladganderne om gatufredsbrott o. s. v.
Någorstädes måste ju i alla fall brän vinshandeln få utöfvas, enär den icke i allmänhet är förbjuden; och hvar skulle den väl ega rum om ej just inne ågård?
sker åter oloflig minutering af bränvin inne på en gård, måtte denna förseelse blifva bedömd på samma sätt, som om den skett inom hus; och derföre tror jag alt § bör godkännas, serdeles som den är bättre redigerad än i 1848 års författning. 304
De o 7 Maj f. m.
Äfven jag anhåller om bifall å denna §.
Skulle det af Ilr von Hartmansdorff framställda tillägg göras, så skulle derigenom upmätning af bränvin blifva förbjuden.
Någorstädes skall väl denria upmätning ske, och om den göres på köparens gård, ligger väl deruti icke något ondt.
Raab och förstår i sanning icke, hvarest upmätningen skall ske om icke på en gård, och dä jag icke kan finna någon olaglighet deruti, anhåller jag om bifall ä Utsk:ns förslag. R. o. Ad. biföll ifrågavar. §. § 45.
Jag hemställer om icke denna § bör återremitteras, emedan den innefattar ansvar för förbrytelser begångna å sön- och helgedagar, och hvilket ansvar icke öfverensstämmer med det i allmänna lagen bestämda.
Då de i 3 kap. 6 § M. B. stadgade sabbathsbrotts-böter ansetts tillräckliga för de i lagen omnämnda brott, så måste de väl äfven vara tillräckliga för den förbrytelse, som omnämnes uti förevar. § eller oloflig hränvinsförsäljning.
Anser man oloflig hränvinsförsäljning å söndag vara en så grof förbrytelse, att den icke kan försonas med det i 3 kap. 6 § nämnde
Balk omförmälda bötesbelopp, så böra väl böterne för detta fall höjas, men med serskildt tillägg af sabbathsbrotts-böterne. Gr. af Ugglas:
Till antagandet af Hr Carlesons förslag, att endast med sabbathsbrotts-böter belägga oloflig försäljning af bränvin, tror jag sä mycket mindre skäl förefinnas, som i de äldre författningarna funnits högre ansvarsbestämmelse för denna förseelses begående å helgedag.
Ulskm sammanslagit eller infört denna bestämmelse i §:n har varit, att olika tankar upstått derom, huruvida den, hvilken icke hade rätt till försäljning men föröfvade den å helgedag, skulle behandlas efter 45 eller 47 §, hvilken sednare § stadgar dubbelt högre ansvar.
Emellertid tror jag det icke vara skäl, att nedsätta ansvarsbestämmelsen, ty det skulle, snart sagdt, upmuntra till brott, och i alla fall tror jag att de i lagen bestämde sabbathsbrotts-böter böra utom de i § bestämde böter serskildt tillämpas.
Jag finner för min del fullkomligt olämpligt, att belägga ifrågavar. förbrytelse med endast den lägre ansvarsbestämmelse, Hr Carleson föreslagit.
Den värde talaren har erinrat, att andra förbrytelser å söndag beläggas med böter, hvartill ytterligare tillämpas sabbathsbrotts-böterne, hvadan han ansåge någon större stränghet ej vara i förevar, fall nödig; men jag får fästa hans upmärksamhet derpå, att den olofliga bränvinsförsäljningen å sönoch andra helgdagar, (då ledigheten från arbete föranleder hos de mindre välsinnade en i sig sjelf redan nog stor frestelse till superi och andra oordningar) — gifver uphof åt så mycken lastbarhet, så många brott, att jag häruti ser ett ytterligare skäl, till godkännande af den strängare ansvarsbestämmelsen som Utsk:n föreslagit.
Jag anhåller alltså om bifall till den 45 §. Hr >t Don 7 Maj f. m. 305 lii- Cederschiöld:
Jag delar visserligen Hr Carlesons åsigt, att förbrytelsen alt sälja bränvin å söndag icke är i och för sig så stor, alt den bör beläggas med högre ansvar än sabbatsbrottsböter.
Men utom de skäl den siste talaren anfört, förekommer ännu el t annat nemi., att bränvinssupandet just föranleder de flesta brott, och derföre är det af vigt, att denna förbrytelse belägges med högre ansvar än sabbatsbrottsböter till förekommande af bränvinsförsäljning å söndag och de deraf vanligen föranledde brotten.
Man vet all under söndagar åtnjutes ledighet af de personer, utaf hvilka man mest har att befara brotts utöfvande, och dessa skola följaktligen erhålla en upmuntran härtill genom en lättare tillgäng till bränvin.
I anledn. af Gr. af Ugglas senaste yttrande har jag begärt ordet.
Gr.n har nemi. trott, att den, som till bränvinsförsäljning icke vore berättigad, men likväl på söndag olofligen utminuterade bränvin, skulle utom böterne för den olofliga försäljningen å söndag jemväl ådömas sabbatsbrottsböterne 3 r:dr 16 sk.
Häremot får jag erinra, att 47 § i Utskms betänk, innehåller bölesansvar för den, som, ehuru lill bränvinsförsäljning berättigad, likväl å söndag under den tid, försäljningsstället bör vara stängdt, utminuterar bränvin.
Det har visserligen inträffat, att, då någon under denna lid utminuterat bränvin, Underrätterne hafva, utom bötcruc i författningen, ådömt sabbatsbrottsböter, men sådant blifvit af Hofrätterne och Högsta Domstolen ändradt, och desse
Domstolar hafva förklarat, att ansvaret bör inskränkas lill endast de böter, som i författningen bestämmas.
Ar nu R. o. Ad:s mening, att utom det ansvar, som bestämmes i 45 §, äfven sabbatsbrottsbötcr skola ådömas för oloflig försäljning af bränvin å söndag, måste ovilkorligen i §:n sådant bestämdt uttryckas.
Då Hr Carleson framställt den fråga, huruvida R. o. Ad:s mening är, att, utom de i författning bestämde böter, sabbatsbrottsböter jemväl skola ådömas för oloflig bränvinsförsäljning, får jag förklara, att jag icke har något emot en sådan tydning.
Jag godkänner likväl, äfven derest en motsatt tolkning skulle anses böra ega rum, Utskms förslag framför det Hr Carleson först förordat, emedan enl.
Utskms förslag böterne blifva högre, hvilket jag anser ganska rigtigt.
Jag skall icke förlänga diskussionen öfver denna fråga så mycket mindre som jag redan förklarat mig emot dessa straffbestämmelser för handlingar, hvilka jag anser vara minst af alla brottsliga.
De Hrr, hvilka deltagit i diskussionen, hafva förbigått en omständighet, som jag anser väsendtlig, nemi. att om Utskms förslag bifalles, lagen derigenom blir i ett afseende förändrad i så måtto som sabbatsbrottsböterne, hvilka en del talare ansett böra tillämpas och andra åter icke, skola, i händelse de böra ådömas och den sakförde saknar tillgång till deras gäldande, hvilket vanligen är fallet, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, 6 H. 20 306 Den 7
Maj f. m. men de öfrige böterna till enkelt fängelse.
Det är således af vigt att få bestämdt, huruvida 3 kap. 6 § M.B. skall i detta fall anses uphäfd eller icke.
Hr Weidenhjelm:
Lika nied Hr Carleson får jag uplysa, alt inom Öfverdomstolarne sabbatsbroltsböter icke blifvit uti förevarrde fall tillämpade.
Att dessa böter icke böra tillämpas synes mig tydligt derutaf, att böterne för oloflig försäljning ä söndag äro förhöjde emot hvad böterne äro, då slik förseelse begås å hvardag.
Hade lagstiftarens mening varit, att förstnämnde böter bordt ådömas, så hade väl sådant bort vara bestämdt uttryckt, och då sådant skett i 41 §, är det tydligt att sabbatsbrotlsböterne icke böra ådömas.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:ns förslag.
Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavar. g, ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade det han funnit ja öfvervägande. § 46.
Ri fölls. 47 g. Ilr Carleson: Ifrågavar. författning företer många besynnerligheter och det icke minst i den föreslagna 47 g.
Jag tillåter mig några anmärkn:r deremot.
Första mom. lyder så: ”under sön- och andra helgedagar må bränvin ej försäljas i parti, och i minut, endast å gästgifvaregårdar och andra tillåtna minuteringsställen, vid måltider.” Såvidt jag förstår Svenska språket, är meningen häruti, om någon mening finnes, felaktigt uttryckt, och § torde böra derföre omredigeras, hvarföre jag anhåller om återremiss.
Jag förnyar dessutom mina vid 45 § gjorde anmärkn:r, alt jag anser det olämpligt att bestämma serskildt ansvar, der det icke är nödvändigt.
Jag kan åtminstone icke utfinna någon giltig grund, hvarföre partihandel med bränvin skall anses annorlunda än partihandel med andra varor.
Likaledes åberopar jag vid 47 § mina anmärkn:r rör:de sabbätsbrottsbölerne, och slutligen får jag fästa upmärksamheten på slutet af §, som lyder sålunda: ”Sker sådan förbrytelse andra gången eller oftare, höte förbrytaren 40 r:dr hvarje gång; och vare med undantag af gästgifvare, hvar och en, sorn 3:e gången återkommer, näringsrättighcten för alltid förlustig.” §:n talar så väl om den näringsrättighet, som består i rättigheten att sälja bränvin i minut, sorn den att sälja sådan vara i parti och ur §:ns ordalydelse, sådan den blifvit af Utsk:n Föreslagen, kan följaktligen dragas den mening att om någon 3 gånger varder beträdd att i parti försälja bränvin å söndag, skulle äfven han vara sin rättighet till idkande af partihandel med bränvin förlustig, hvilket likväl icke lärer vara genom stadgandet afsedt.
Det torde derföre vara af nöden, att §:n jemväl i denna del blir omredigerad, hvilket äfven för mig är ett ytterligare skäl till min anhållan om återremiss.
Ingen enda af den siste talarens an - Den 7 Maj f, m. 307 märkn:r synas mig kunna föranleda en återremiss af denna §.
Såvidt jag känner Svenska språket, har jag funnit den ordasatts, mot hvilken Hr Carleson först gjort anmärkn. ganska ofta förekomma, och den kan, efter min tanke, med någon upmärksamhet genomläst, lätt förslås, förutan all irring.
Hvad åter angår de förändringar den värde ledamoten yrkat, för att erhålla §:n redigerad efter hans åsigter, så hafva hans anmärkn:r blifvit af Ståndet underkände vid den 45 §:n; jag hoppas alltså att de äfven vid ifrågavar. § komma att vinna samma åtgärd, ty jag ser icke, hvarföre här skall göras mera afseende å dem än vid 45 §:n.
Hvad åter angar hans erinran emot slutet af §:n, så är jag äfven härutinnan med honom af olika tanke, ty säljer man bränvin i parti å söndagar, följer snart nog minuteringen derpå.
Jag anhåller således om bifall till Utsk:ns förslag.
Till hvad den siste talaren yttrat får jag lägga, att man kan enl.
Hr Carlesons upgift, äfven läsa §:n sålunda; ”Bränvin må icke säljas i parti vid måltider, och endast etc.”
Det går icke an, alt öfverhoppa hvarken ett litel koma eller ännu mindre hela meningar, ty då naturligtvis förryckes hvilken mening sora helst, den må vara huru rigtigt som helst uttryckt.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ns förslag.
Jag har icke något att invända emot en återremiss, emedan jag anser stadgandet om partihandel med bränvin origtigt.
Jag vill nemi. fästa upmärksamheten derpå, alt en person kan i bref anmodas att försälja bränvin i något större parti.
Antager han anbudet och posten ifrån honom på en söndag afgår, kan han för sådan försäljning blifva lagförd.
Jag skulle derföre tro, att 47 §:n i 1848 års författning bör bibehållas med uteslutande ”annorlunda än”, men då upgörandet af redaktionen lättast åstadkommes inom Utsk:n, tror jag en återremiss vara lämplig och anhåller derföre att Ståndet ville bifalla den.
Jag kan icke dela Hr Carlesons åsigt, att försäljning af bränvin i parti på söndag bör tillåtas, minst vid betraktande deraf att försäljning af hvad, som öfverstiger en kanna, anses såsom partihandel.
Deremot förenar jag mig med Hr Carleson i fråga om redaktionen af §:n, ty den förändring, Utskm deri gjort, synes mig ingalunda hafva förbättrat densamma.
Uti slutet af 47 §:n förekommer ordet ”näringsrättigheten”, och detta ord kan hänföras så väl till minuteringsrättigheten som till någon annan näringsrättighet, vare sig bränvinsbränningsrättighet eller hvilken som helst; den näringsrättighet af hvad slag och beskaffenhet den vara må, hvilken innehafves af den, som 3:e gången försäljer bränvin i parti skulle enligt §:ns ordalydelse vara förverkad.
I 1848 års förordn. finnas icke orden ”försäljas i parti” utan §:n angår endast utminutering af bränvin, och då var det rigtigt, att i slutet af §:n bestämma, att den, sora förbrutit sig 3:e gången, skulle vara sin näringsrättighet förlustig, ty detta stadgande kunde 20* 308 Den 7
Maj f. m. då icke hänföras till annat än rättigheten att utminutera bränvin.
Då således redaktionen af denna § är felaktig anhåller jag om återremiss.
Då nu H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, först hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavar. § ropades starka nej, blandade med ja; hvarefter li.
Ex. hemställde om Fi. o. Ad. ansåge de gjorde , anmärkna- föranleda till återremiss, samt sedan denna propos. blifvit besvarad med ja jemte åtskilliga nej, förklarade det han ansåg ja hafva varit öfvervägande. § 48.
I denna § stadgas, att böter skola ådömas hvarje gång lagbrytaren lagföres.
Uti 41 §:n hafva Utskm föreslagit, alt böter skola ådömas hvarje gång förbrytelsen förnyas.
Jag vet icke hvarföre man gjort denna skillnad, och tror, att i 49 §:n böra inflickas samma ord som i 41 §:n nemi. att böter skola tillämpas hvarje gång förbrytelser sker, samt alt orden ”han derföre lagföres” i stället böra utgå.
Gr. af Ugglas: Orsaken, hvarföre Utsk:n afgifvit detta förslag, är, att man upgaf, att inom en Domsaga i Sverige författningen blifvit så tolkad, att om någon under en half limme utminuterade bränvin olofligen till 10 å 12 personer, så tilltalades han, såsom den der begått 10 å 12 serskilda förbrytelser eller med andra ord han pliklfälldes för hvarje gång han utminuterade bränvin.
Då författningens mening icke var den, utan endast, allden, som står under tilltal för oloflig bränvinsförsäljning, men icke destomindre fortsätter rörelsen, skall för hvarje gång han lagföres ådömas serskildt ansvar, ansågo Utsk:n ett förtydligande nödigt, och det torde i allt fall vara skäl, att icke för högt upjaga bötesbeloppet.
Inom Utsk:n uplystes, alt genom en dylik författningens tolkning en person blifvit fäld till böter af 1,000 r:dr, hvilka skulle aftjenas med fängelse.
Hvad åter angår 41 §:n, så angår den bränvinsbränning på söndag, och af denne § kan icke förekomma en sådan tydning jag har nämnt.
Jag anhåller om bifall till Utskms förslag.