Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Nåväl, adresserade hon sig med ett retsamt, nästan försmädligt leende till den orubblige väktaren på himlafästet, nåväl, du har väl hört och sett millioner uselheter och dumheter förnt ... taga ej alla betryckta älskande sin tillflykt till månen, men hvem hörde någonsin att månen hjelpte dem med ett godt råd:
Hon såg åter forskande utefter gatan.
Brandvakten stultade af inåt gränden, men ingen lefvande själ kom i stället.
Allt i skapelsen tycktes ha gått till hvila.
Icke ens en hund eller någon svärmande katt larfvade omkring för att ge en serenad åt sin sköna.
Sjelfva gatstenarne sågo sömniga ut, och sjelfva vattenpussarna kröpo så sakta och förtroligt ned i jorden för att icke bli sedda och uppväckta af månstrålarnes sken.
Joachima tog åter sin tillflykt till »vår åldrige vän», ty om än alla kunde sofva, så kunde hon det ej.
– Hvad det skall blifva af allt deta förstår jag ej ...
Älskar jag det här exemplaret bland skapelsens mästerstycken som en enfaldig eller en klok qvinna ... helt och hållet som en enfaldig ... en klok skulle icke låta kärleken leka blindbock med allt sundt vett.
Han har lika många fel som jag sjelf, kanske fler, icke mindre ... i ett par mötas vi tyvärr.
Jag blir olycklig, jag kommer också att göra honom olycklig, och ändå förmår jag ej rycka bort ringen och göra mig fri ...
Ah, jag skall ha ett råd af månen – spådom i kort och kaffe föraktar jag, men en mystisk vink, som ej gifves af menniskor, kan man åtminstone begrunda.
Hon sprang till bordet, ryckte en så kallad »prestkrage» ur blomsterglaset, och återgående till fönstret, började hon afrycka ett och ett blad, under det hon halfhögt talade: »Jag skall bryta ... jag bryter icke»... tills hon slutligen kom till det sista profeterande bladet, då det hette: »jag skall bryta!»
Med det afbladade blomsterhuset i hand stod hon helt mörk qvar.
– Jag skall bryta ...
Jaså, gamle måne, så lydde ditt råd.
Nå ja, jag tillstår gerna att du kunde ha gifvit mig ett sämre, men Joachima har afsmak för alla andra råd än sina egna.
Alltså: jag bryter icke ...
Godnatt ... tack för godt sällskap!
Vid ljusa dagen.
Mamsell Joachima satt vid fönstret och sydde.
Hon var i full mening herrskarinna i sin fars hus.
Han, enkling och förmögen, skötte förnämligast sina affärer, hon hushållet och sina ingifvelser.
Joachima var en lång smärt qvinna af oklanderlig växt, men med ett utseende, som kanske endast efter ett tiotal af år skulle visa blotta ruinerna efter den blomstring, som nu fanns.
Dragen voro hvassa, hakan något utstående, pannan hög och smal, och ögonen skarpa och blanka som nyslipadt stål, hvars färg de äfven egde, men derjemte gnistrande af eld och fullmoget lif.
Läpparne hade en glödande druffärg och fyllighet, och håret, brunt och småkrusigt, tog sig, uppstruket öfver pannvalken och med små lockar vid tinningarne, ganska präktigt ut.
Hennes klädningskjortel var vanligen styfvare än andras, och i sjelfva hvardagslaget bar hon aldrig något tarfligare tyg än yllesars eller indiskt gingang.
Liftröjan – vi befinna oss mot upphällningen af 1700- talet – var af ett utmärkt tjockt ostindiskt siden.
Så utstyrd, såg Joachima, som understundom nedlät sig att vara en rätt angenäm qvinna, särdeles älskarinna, ganska värdig och magnifik ut, och hon visste att hennes utseende, om också icke precist vackert, hade något pikant och alls icke hvardagligt.
Vid 11-tiden gick det i dörren, och köpmannen Carl K. trädde in.
Han var ej mindre utmärkt i sin genre och tydligen en af stadens yngre lejon.
Hans utseende tycktes nu i lugnet vara ganska behagligt, ehuru hans skick hade detta studerade manér, som erinrar om försöket att öfvervinna den medfödda vårdslösheten.
– Tack för i går, Joachima ... det var en rätt allvarsam lektion du gaf mig.
– Jag anar att den kommit dig att tänka på nödvändigheten att bespara dig sådana för framtiden?
Carl rodnade lindrigt.
– Åh, visserligen kan man tänka öfver ett och annat, men beslutet att bryta en förbindelse, den man ifrigt önskat, bör väl icke härflyta från något så underordnadt som ämnet för vår dispyt i går.
– Underordnadt?
– Ja, visst.
Är då ett rum mer eller mindre i en våning så betydande?
– Det skulle jag tro, eftersom du ville indraga det och jag förklarade att det behöfdes och att man icke bör tänka på att sätta bo, då man icke kan göra det så att det sker utan uppoffring för den, som skall inträda deri.
– Jag vet, jag vet, men du vet icke att jag hade ett särskilt, fullkomligt giltigt motiv för min indragning, och när du får veta detta motiv, som jag redan i går bort ha nämt för dig, är jag viss att du umbär den der kammaren utan missnöje, helst du icke får så få rum ändå?
– Så-så, att vi ännu en gång skola återkomma till ämnet!
Joachima höjde sin stolta nacke, den hon kunde fullkomligt uppbära, och såg ingenting mindre än uppmuntrande ut.
Carls läppar darrade.
– Anar du min önskan? frågade han.
– Nej, svarade hon tvärt, men den karmosinröda kulör, som kinderna erhöllo, sqvallrade om att Joachima icke alltid så strängt höll sig vid sanningen.
– Nå, lika mycket ... min mor skall ha det rummet.
– Din mor?
– Ja, det passar henne så bra.
Det är solklart och varmt och ligger något afsides, så att hon får tyst ... trefligt skola vi båda göra det.
– Men hvarifrån får du den idéen att jag skulle känna mig böjd att ha min svärmor i huset?
– Och hvarifrån får du den idéen att jag, som, alltsedan jag blef bergad karl, egt den glädjen att ha min mor hos mig, skulle lemna henne på bar backe, då jag inflyttar i det nya hemmet?
– Carl!
– Joachima!
– Du tänker då att jag böjer mig efter din vilja ... huru löjligt!
– Jag tänker att du låter ditt hjerta böja dig, så att jag må med glädje och lugn gå den nya lefnadsförändringen till möte.
– Men om jag nu icke bifaller?
– Kors, att du tar din mor med.
– Jag förstår dig ej.
Min mor är den sjelfskrifna personen.
Det var ju blott fråga om hvilket rum bäst skulle anstå henne.
– Det vill säga ...
Joachimas röst började blifva osäker: den kastade sig in i en mängd små underliga rullader, än djupa, än klingande klara ... det vill säga att jag ... jag är ingenting ... att du kan företaga hvad helst du behagar?
– Tillåter du mig då icke det? frågade fästmannen, och det oefterhärmligt hånfulla draget kring läpparne blef nu rätt synligt.
Jag föreställde mig eljest att jag egde en sådan rätt och att den icke alldeles skulle borttappas efter knäfallet vid kullerstolen.
Joachima steg upp, bortkastade arbetet och gick flera hvarf fram och åter öfver golfvet.
Hennes bröst böljade och arbetade som en flod i stormen.
Hon brann af begär att uttala månens råd: »Jag skall bryta!»
Men då hon betraktade fästmannen, insåg hon att han icke skulle öfvertala henne att återtaga det en gång utsagda ordet, och den dumma, enfaldiga, tyranniska kärleken kufvade henne.
Nu flög ett obevakadt leende öfver Carls läppar.
Joachimas ögon uppfattade det, och den eld, som då utgick ifrån dem, kunde verkligen kallas gnistrande; och dervid svor hon i sitt hjerta att han i framtiden dyrt skulle få betala sin seger och sitt öfvermod.
Hvad var att göra, antingen att bryta eller bifalla, och till på köpet bifalla utan att hennes bifall egentligen ansågs nödvändigt?
– Jag vill icke vara falsk emot dig, utbrast hon slutligen, då häftigheten tillät hennes andedrägt att obehindradt fullgöra sina funktioner.
Jag säger således att du i dag, mer än jag kan uttrycka, misshagat, sårat och förolämpat mig med din högmodiga säkerhet.
Ett råd gifver jag dig dock, det är att fråga din mor om hon ej föredrager ett eget litet hem framför ett gemensamt med oss.
Hon är ju en klok qvinna och bör inse hvad som är bäst.
– Denna fråga är öfverflödig.
Hon har sjelf velat hafva det egna lilla hemmet, men jag har öfvertalat henne att dela vårt.
Jag kan ej, ser du, Joachima, tänka mig ett godt hem utan henne, och af kärlek har hon bifallit.
– Får vara då.
Men ett förbehåller jag mig bestämdt: må hon aldrig blanda sig i husets skötsel och angelägenheter!
Har du äfven häruti en bestämd vilja, så lita på att också jag har min, och den är oåterkallelig.
– Lyckligtvis behöfs här ingen strid.
Min mor är trött vid hushållsbestyren och önskar endast lugn och trefnad.
– Låt då allt vara godt ...
Fästmön räckte fram handen, som fästmannen ifrigare än han velat, fattade och kysste med all försoningens hjertlighet.
– Käre Carl, då jag har så litet välde, måtte du aldrig hålla rätt af mig?
– För mycket, Joachima ... kanske för mycket.
– Men då skulle du ju nödvändigt vilja hvad jag ville.
– Till min egen lycka har jag förnuftet jemte kärleken.
Om du finge oafkortadt det välde öfver mig, som du önskar, så skulle din egen kärlek snart dö.
Tror du väl att du kunde älska en man, den du ej hyste aktning för?
– Ne-nej, det är möjligt.
Men då vi väl äro gifta, blir jag säkerligen mildare och jemnare.
Jag är icke elak, men jag har alltid varit van att råda utan motsägelse.
– Ack, om du alltid vore sådan som nu!
Qvinnan bör ej regera med maktspråk.
– Och ännu mindre bör hon låta regera sig af sådana, inföll Joachima med ett pikant leende.
Familjtaflor i åtskilliga manér.
Scenen är ett stort, väl ordnadt rum.
Brasan flammar lifligt i kakelugnen.
En årsgammal gosse kryper omkring på en utbredd matta, och den unga modern med något förmildrade drag sitter på den låga soffan, der den inbrytande skymningen insveper henne i allt tätare skuggor.
Hennes ögon irrade kring rummet med denna hejdlösa spaning, som tillhörde dem.
Än träffade de någon af de smala framåt stupande speglarne mellan fönsterposterna, än de smala spegelborden, der de ostindiska jettonlådorna och ljusstakarne stodo i ordning.
Än flögo dessa ögon till barnet med ett omisskänneligt ömt uttryck, än stannade de vid något af porträtterna på väggen och betraktade med ett visst hot bilden af en äldre fru, som satt på högra sidan om en ung man.
Men då blicken träffade honom, utslätades pannans rynkor, och fru Joachima såg derefter icke onådigt på sin egen bild, som hade plats till venster om Carls porträtt.
Hon visste sig vara vackrare nu än för två år sedan, då hon straxt efter giftermålet aftecknades.
Men hastigt höljdes åter hennes ansigte af ett moln.
Tunga, men ändå liksom sväfvande steg i det yttre rummet tillkännagaf ankomsten af en person, som alltid tre eller fyra aftnar i veckan satt inne, då sonen hemkom.
Han hade önskat det så, och derföre hade hon bifallit.
Carls mor kom in, åtföljd af en fjorton års flicka, som af den ömsinta sonen blifvit antagen för moderns enskilta uppassning.
Som det var en osäker dager i rummet, hvilket än belystes af elden, än inhöljdes i mörkret, fick den gamla frun famla litet efter länstolen, som Ellika sköt fram.
– För Guds skull trampa icke ihjäl gossen der! ropade ungafrun med gäll röst.
Kan ej svärmor se den lille, så måtte väl du, din stora hamsa, kunna det.
– Är du der, Joachima! svarade den gamla frun med en helt lugn och god röst.
Jag varsnade dig icke, min dotter, eftersom du satt så långt bort.
Men den lille ...
Gud välsigna barnet ... såg jag väl, och som du finner, står länstolen minst fyra alnar ifrån honom.
– Jag har visst fått dåliga ögon, muttrade Joachima.
– Emellertid hade pilten icke förr hört farmoderns röst än han kilade öfver mattan och började klänga upp på hennes knä under glada och bullrande skratt-rullader.
– Kom hit, lillen ... besvära icke farmor ... kom till mamma ... skynda, skynda dig nu!
Så lockade och befallde ömsom den unga frun.
Men då lillen icke alls hörsammade kallelsen, sprang hon upp och ryckte honom häftigt från den gamla farmodern, hvars milda vördnadsvärda ansigte dervid uttryckte en innerlig ledsnad.
– Hvarföre, Joachima, är du alltid rädd att lemna gossen någon stund hos mig?
Jag är så kär i honom och känner mig alltid glad att få hålla honom i armarna.
– Jag vill icke att han skall skämmas bort med smek och icke heller med ras, som jungfru Ellika behagar roa honom med, då hon fått stjäla sig till att ta honom.
En mor bestämmer bäst sjelf hvad som är nyttigt.
Ett högt skrik från gossen, som ville tillbaka till farmodern, retade än mer den nu helt afundsjuka modern.
Hon gaf gossen ett slag, som bringade honom i ännu starkare klagan och ropade sedan amman, under det hon oupphörligt beskärmade sig öfver den rysliga olyckan att se barnet bli förderfvadt af kel och föråldrade uppfostringsmetoder.
– Min kära svärdotter, jag tycker att du nästan väl mycket glömmer din mans önskan om husfrid.
Lugna dig nu ... jag hvarken vill eller skall lägga mig i din uppfostringsmetod.
– Dertill råder jag heller ingen.
Men nu hör svärmor sjelf att gossen är okynnig och skriker alltjemt ... det gjorde han icke, när svärmor kom in ...
Hvad ... hon kastade en ond blick på Ellika ... hvad gapar du på, intrikata unge ...
Att svärmor icke kan gå hitin utan det der odrägliga släpet ...
Skynda dig ut och hör efter om amman somnat!
– Jag tror icke att någon får tid att somna här i huset, svarade Ellika mycket stött.
Hon var långtifrån ett stadt tjenstehjon: hon var en bergad båtkarlsdotter, som endast för den gamla aktade fruns skull fått moderns tillåtelse att vistas hos denna.
– Nå, du min Gud och alla helgon i rättfärdighetens skapelse, skall jag bli svarad af en näsvis slyna!
Om svärmor icke efter detta skiljer henne ifrån sig, så åtager jag mig sjelf att köra henne på porten.
Midt under denna storm, förhöjd af gossens allt starkare skrik och snyftningar, inträdde Carl, och hållande för båda öronen frågade han i en skäligen sträf ton:
– Är sista konsertnumret icke slutadt ännu!
– Om du kommit för en qvart sedan, kära Carl, svarade Joachima, hastigt stämmande röstens böljor, så hade du funnit allt lugnt och godt, det kan du lita på.
Men då kom farmor in och började sitt vanliga sätt med gossen, och som jag icke vill att han skall bli bortskämd ...
– Tag ut pilten! afbröt den unge husfadren rodnande och gick sedan att helsa på modern.
Joachima slängde vredgad den lille i ett tag upp på armen och nära nog kastade honom i famnen på den vid dörren mötande amman.
Derefter vände hon tillbaka, neg siratligt för sin man och sade:
– Om du glömmer att helsa, så skall väl icke jag göra det.
– När skulle jag ha helsat ... du har ju varit så upptagen.
Men får jag nu ett vänligt famntag, så är det välkommet.
– Jag bjuder icke ut mina smekningar: det tillhör icke min karakter ...
Skall du ha något spelfrämmande i afton?
– Nej, i qväll spelar jag hvarken borta eller hemma.
Jag har afslagit ett par inbjudningar för att tillbringa aftonen med dig och mor, men när jag nu kommer, är jag frestad att vända om.
– Icke skall du det, min lilla Carl! inföll modern.
Nu kan det bli desto trefligare.
Joachima är en så snäll husmor att hon visst lagat till något godt åt dig.
– Kors bevars, är svärmor så god och anser nödvändigt att ställa till rätta mellan sonen och sonhustrun!
Om det är tillåtet att jag yttrar min mening, tror jag visst att sådant verkar motsatsen.
– Då önskar jag att jag tegat.
– Tvärtom, mor!
Jag blir helt upplifvad vid tanken på en liten delikat supé ...
Nå, kära Joachima, kom nu och tänd ljus och sätt dig, så skola vi vara glada och trefliga.
Jag har haft god tur på affärerna i dag.
Ljusen tändes, och Joachima tog sitt arbete.
Carl flyttade sig från modern till hustrun, och den sednares drag började genast förmildras och utslätas, så att slutligen någonting af husligt behag och trefnad verkligen blef kännbart.
– Ser du, Joachima, huru litet solsken på sjelfva aftonen förgyller allt.
Joachima smålog och räckte sin man handen.
De onda ingifvelserna lemnade henne i ro för hela den qvällen.
Hos farmor.
Det är på eftermiddagen, straxt före kaffetiden, något mer än halftannat år efter de husliga scener, som afslöto föregående kapitel.
Farmor lemnade numera sällan sitt rum och satt helst i sin skinnklädda länstol med stickstrumpan i hand och ett litet bord, försedt med många lådor, framför sig.
Der hade hon sina små don uppstaplade.
I bredaste bordslådan låg nya Testamentet med stora stilar och ett kors af hennes mans hår till mellanlägg .....
Farmor läste högt för sig sjelf eller för Ellika morgnar och aftnar, då icke några störande ljud trängde in i rummet.
Ellika fortfor ännu i sin uppassning och älskade så mycket den gamla frun, att huru ofta hon än kände sin »lilla peppar» komma i rörelse genom försorg af husets rätta värdinna, så beslöt hon dock att uthärda allt för att kunna behålla sin plats.
En sak, eller rättare en titel, var det dock som den superfina jungfru Ellika icke alls kunde tillgifva.
Det var den af fru Joachima uppfunna benämningen »farmors dadda».
Sålunda ropade unga frun ofta i dörren: »Skicka in barnens dadda»... eller: »Lemna den här kakan till farmors dadda!»
Vid en sådan oerhörd förolämpning glödde Ellikas kinder, och hon knöt sina knubbiga händer mot skuggan af husets första matmoder.
Dylika opassande konstord användes likväl af fru Joachima endast vid de tillfällen, då hennes man var frånvarande.
Ännu beständigt älskade hon honom och kände sig beherrskad.
Derföre måste hon skona svärmodern så mycket hon förmådde, ty en dag kunde »gumman» tröttna och förklara sin son att hon ville flytta, och komme det dithän, då blefve det i alla fall ännu sämre än det var, ty utan modern skulle Carl alltid känna att ett tomrum fanns i hemmet ....
Såsom vi nämdt, var det efter middagen.
Farmor hade tagit sin lilla middagslur i stolen, men sedan en stund vaken, väntade hon nu på det kära kaffet.
Ellika satt på fönsterpallen och veckade farmors mössrimsor.
– Märker du om det går i gången ännu, mitt barn ...
Jag börjar att höra illa.
– Nej, matmor ...
Kanske skall jag springa ut och påminna om kaffet?
– Aldrig får du det!
Svärdottern skickar nog, när hon har det färdigt.
I dag är icke Carl hemma, så att det dröjer, ifall hon haft något göromål för sig.
– Minsann hör jag icke nu att hon kommer sjelf.
Hon vill visst helsa godmorgon på matmor, fast det hunnit att bli eftermiddag.
– Det var i alla fall snällt att hon kom.
Dörren öppnades i detsamma, och fru Joachima inbar verkligen med egen hand kaffebrickan, som nedsattes på det redan afröjda bordet.
– Svärmor är väl så god och ursäktar att jag icke haft tid att vara inne förut i dag?
Den gamla frun blef så förvånad att hon nära nog förrådt detta intryck.
Joachima ursäkta sig!
Bestämdt behöfde hon då farmors bemedling på något sätt.
Men hade hon, den mäktiga Joachima, beslutat sig till sådant, då måste det vara något mer än vanligt.
– Du är alltför artig, min svärdotter ...
Och en hel spilkum med så tjock och präktig grädde.
Nej, det var då en riktig högtid!
– Den gräddspilkumen skall svärmor ha här inne i sin lilla skänk.
Jag ville gerna alltid skaffa god grädde, men man rår icke för att korna ge dålig mjölk ibland ...
Drick nu med smak ...
Sednare på eftermiddagen skall jag skicka in barnen.
Kanske kommer jag med dem sjelf ...
Och fru Joachima nickade helt vänligt, i det hon åter lemnade rummet.
Så snart dörren var tillåst, såg gumman på Ellika.
– Tag fram mina torra pepparkakor, du, så skall här bli stor-kalas ...
Tänk bara, en sådan gräddskål!
– Kära matmor, jag anar något ...
Rör icke vid den der stygga grädden!
– Hvad menar du, flicka ... du må väl aldrig inbilla dig något syndigt?
– Syndigt, matmor, nej, kanske icke det, men hvad jag misstänker är sanning.
Jag vet att när frun kom ut till kökskammarskåpet för att skumma grädde i morse, så hade ...
– Nå, hvad ... tala ut!
– ... en liten rotta drunknat i mjölkfatet.
– Och du tror att det är den grädden?
– Ja, det tror jag, ty frun hade blott tre fat att skumma på morgonen, och de två gick åt då.
– Jaså, sade farmor och reste sig ...
Hör på hvad jag nu vill säga dig!
Gå genast och slå ut gräddskålen på sopbacken, tag sedan min egen gamla silfvergräddskål och spring in till garfvarns midtöfver och bed min hederliga fru L. vara så god och sälja mig en jumfru grädde.
Med förtjusning ilade Ellika att fullgöra sitt uppdrag och kom snart tillbaka med icke blott grädden, som hon höll högt och långt framför sig, så att ungafrun måtte se den från fönstret, utan äfven med en tallrik färska hvetebullar, som garfvarfrun, hvilken i dag hade bak, skickat sin gamla goda grannfru.
– Här, matmor ...
Nu kan det bli allvar med kalaset.
Men knappt hade farmor hunnit njuta sin första kopp, än der hördes flygande steg utanföre, och nu visade sig fru Joachima med ansigtet så rödfärgadt som om hon varit ute i eld eller skarpaste nordanvind.
– Hvad står här på?
– Det skall jag säga dig, när jag druckit min andra kopp, svarade farmor med så afskräckande ton, att Joachima, icke mindre förvånad än farmor nyss blifvit vid den ovanliga artigheten, helt undersam satte sig, endast görande en betydelsefull rörelse med nacken.
Då gumman slutat, vände hon sig till Ellika:
– Tag bort det här, barn, och stanna derute tills du fått ditt!
Det kan antagas att Ellika föredragit att blifva qvar inne, men då det ej lät sig göra, resignerade hon.
– Kan jag nu ändtligen få veta meningen med svärmors så högst konstiga ton?
– Det skall du få, svarade gumman med samma lugna, värdiga köld.
Du har betett dig illa mot mig, min sonhustru ...
Jag talar icke om de dagliga bekymmer, du under dessa år låtit mig utstå, bekymmer, som jag för min sons skull bär med tålamod.
Men du har i dag, just under det din röst smekte mig, tillåtit dig en högst låg handling, en verklig gemenhet.
Den grädde, du bar in till din svärmor, var af sådan beskaffenhet att du sjelf icke ville förtära den.
Förstår du mig ...
Den der elakheten skulle mycket misshaga Carl.
– Kors, att svärmor kan sätta tro till den sqvallrande Ellikas talande tunga!
Det är då alldeles rysligt.
Och nu vill kanske svärmor på köpet ställa ondt till emellan mig och Carl?
Det förmår svärmor nog.
– Onödiga ord!
Du känner ganska väl att hvad jag ej kan ställa till godt, så åsyftar jag ej att komma ondt åstad.
Men missnöjd är jag ... det vill jag tala ut, och det vore så godt att jag finge mig en kammare hvar som helst utom här, der du med din obilliga och oblidkeliga elakhet förföljer mig.
– Tyst, i Jesu namn, kära svärmor!
Hvilken stund som helst kan Carl komma, och får han då höra att svärmor talar ur en dylik ton, blir allting upp och ned.
Han var minsann i alla fall icke för god, då han gick ut.
– Jag kunde just tro det.
– Han var verkligen orimlig, och ingenting var naturligare än att jag fattade humör.
Kan svärmor tro: han ville att jag skulle gå och försona mig med fru N., som så rysligt förolämpat mig, och han ville det endast derföre att, såsom han påstod, frun inverkar på sin man, med hvilken han har några betydliga affärer.
– Men då var det ju billigt, invände farmor.
Om ditt gnabb med fru N. skulle inverka på så vigtiga angelägenheter, är det nödvändigt att ....
– Min stolthet står aldrig ut med en sådan pers, min kära svärmor!
Men Carl gick bort så ond, att jag aldrig under vårt giftermål sett honom sådan.
Jag tänkte just bedja svärmor verka på honom.
– Det har alltid varit din egen bestämda önskan, Joachima, att jag icke skulle blanda mig i era angelägenheter.
Derföre gör jag det ej heller nu.
Mitt råd, om du ej försmår det, är att du fogar dig efter hans vilja, ju förr dess hellre, ty blir Carl ovän med Christoffer N., så skall denne, som är en så mäktig herre, aldrig spara Carl, utan bli hans fiende i alla företag.
– Svärmor har då icke hört att fru N. vågat kalla mig en markatta, hvars klor man behöfde akta sig för ... det är ju så att en menniska kan qväfvas af harm, och så skulle jag bjuda försoning, sedan jag sagt till alla menniskor att jag föraktar och skrattar åt henne.
– Det är en ganska oangenäm belägenhet, min svärdotter, men jag tror att nöden ej har någon lag.
I öfrigt vill jag icke yttra mig.
Jag vet att du skulle misstycka, om jag häntydde på hur olyckligt det är att utkasta en mängd stora ord, dikterade af ett uppbragt sinne.
Du hade aldrig från början bort neka fru N. att dela de välsignade spanska hönsen.
Hon är icke van vid oartiga afslag, och du hade fått afvel nog ändå.
– Ja, men jag hade icke fått den ensam.
Det var jag som genom kapten Strömsten tagit in dem.
Skulle jag då lemna min idé med all dess framtida afkastning liksom till hälftenbruk åt en annan?
Nej, det hvarken ville eller behöfde jag ...
Nu är det dessutom icke fråga om det, utan om huru jag skall få Carl att afstå ... ty jag går bestämdt icke.
– Då faller ju hans afstående af sig sjelft.
Men, sanna mina ord, svärdotter, jag känner Christoffer N.