Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Våren var ju kärlekens tid, och nu skulle den komma och bemäktiga sig henne, pressa henne lidelsefullt i sina armar, hålla henne i en lång omfamning och kyssa henne, kyssa henne till döds, ja gerna, blott hon finge älska, älska och älskas en kort minut.
Hvad det var tomt, innehållslöst hela hennes stackars lif, så futtigt, så jämmerligen tarfligt, utan hvila, utan ro, idel längtan och drömmar, blott oändlig åtrå efter något som hon ej visste, hvad det var, något vidunderligt, som skulle omsluta hela hennes väsen, något underbart, som skulle hopknyta alla hennes fladdrande tankar, något som hon kunde få öfverlemna sig åt helt och hållet med själ och kropp, om ock för att förintas deri som åvattnet i hafvet.
Så steg
Inez upp och började vandra mot croquetplanen, och medan hon gick steg för steg, sjöng hon halfhögt, vekt, nästan sorgset:
Det är tusende trådar, som tvinnas
Och från hjerta till hjerta gå.
Det är tusende länkar som spinnas
Mellan innerligt älskande två.
Men af alla de trådar som ena
Och gå mellan qvinna och man,
Ej någon mig nått, mig allena
Ett knytande band icke fann.
Och har jag längtat, att binda
Med någon en tråd, har han flytt,
Från sitt hjerta till mitt en vinda
Ej någon i kärlek har sytt.
Ack länge jag ensam fått tvina,
Och nu är blomstrande vår,
Men af nätets maskor de fina
Ingen än till mitt hjerta går.
När Inez slutat visstumpen teg hon ett ögonblick och såg i marken.
Det kittlade i hennes näsborrar – hon började gråta, först sakta, så häftigare med tunga snyftningar.
Sedan gick hon åter ett par alnar, men stannade, ty plötsligen kom tanken på det närvarande öfver henne.
Snart skulle Gustaf vara framme, och med gråten ännu dallrande i halsen mumlade hon stötvis enstaka ord som ett bortskämdt barn, till hälften i ondska, till hälften i förtviflan: »den der odrägliga bokmalen ... tafatt ... förläst.»
Det sista ordet efterföljdes af en bestämd knyck på nacken, man kunde se att hon tänkt ut sin tanke för sig sjelf.
Aldrig i lifvet skulle hon taga en sådan der omanlig stackare till man, som använde dag och natt till att rota i gamla böcker och kanske till på köpet skulle binda henne sjelf –hennes varma blod och liffulla själ – vid en stilla enformig existens inom studercellens fyra väggar.
Hu, hon kände till de der lärda citatsherrarne, hon hade sett dem både hemma och här, sett dem med sina blå glasögon, krokiga ryggar och darrande händer.
Det var ju inga män, de der förtorkade professorsämnena, som när de kommo ut i lifvet sågo ut som vilsekomna handelsbetjenter, som dansade som magnetiserade jernstänger och konverserade som sibyllinska orakelprester.
Det var ju inga menniskor, docenter, adjunkter, vetenskapsmän, men inga menniskor.
Annorlunda skulle han se ut, han, idealet; ridande skulle han komma på sin ystra hingst i full galopp med uniformsmössan på det käcka hufvudet och sabeln vid sidan, och sedan han med starka armar lyft henne upp i sadeln, skulle de spränga åstad, långt, långt bort.
Men Gustaf? Minsan, han skulle få se, att hon icke var den, som lät sig imponeras af hans bokvisdom.
Det kom något af en glimt i ögat, ett spår af ett spotskt leende i ena mungipan, när hon tänkte på, hur hon skulle kokettera med sin lärda kusin, och i gladare stämning gick hon ner på croquetplanen, tog en klubba, svängde den ett tag i luften och slog våldsamt till en kula, som låg vid ena pinnen.
I susande fart rullade det tvärs öfver banan, och hon stod just i begrepp att sända ett annat efter, då hästtramp hördes.
Då släpte hon klubban, utan att se hvar den föll, sprang ner till uppgångsallén och började spana nedåt.
Mycket riktigt, de åkande hade redan kommit hem, hon kunde redan förnimma deras steg, så syntes ett par skuggbilder, som i brutna linier sväfvade fram på den solbelysta sanden, ändtligen dykte också ett par figurer upp.
Det var onkeln, som trippade åstad med sina vanliga små tuppfjät, men bredvid honom gick en annan.
Skulle det verkligen kunna vara Gustaf? Åh nej, det var omöjligt ... men tänk om ändock ... herre Gud det måste ju vara han.
Det var en smärt ung man med rak hållning, men icke kunde hos honom skönjas några spår af ensidig boklärdom, han liknade snarare en dandy, der han kom gående med sina ljusa skor och eleganta kläder af engelskt snitt.
Hatten hade han tagit i hand, som man gör ute i naturen, när det som är ikring en, griper en, och solen lyste på hans bruna hår, som var lockigt, litet yfvigt, just som gjordt att rufsas till af en fin qvinnohand.
De gående kommo närmare.
Inez kunde redan uppfånga hans friska, spelande blick.
Hon nästan hoppade till, det flöt en varm blodström genom hennes ådror, omedvetet tryckte hon handen mot bröstet och så sprang hon fram, som pådrifven af en osynlig kraft, räckte fram båda händerna mot de kommande och ropade så det gaf eko i bergen: »Välkommen!» Gustaf tryckte hennes hand utan att svara något, men gubben Hellman gaf till ett flatskratt, och gjorde åt Inez en sådan serie af clowngrimacer, att hon sjelf måste skratta med.
Hon kände sig så lycklig, helst skulle hon velat stå qvar der på gången med hans hand i sin; hon nästan fruktade, att hennes fötter icke skulle föra henne framåt, hon kände sig så yr, nästan en smula vimmelkantig.
Det kom väl af våren, men det var ju också den dag, då anemonerna spricka ut och vårsafven stiger upp i träden.
NÄR PLATANERNA LÖFVAS AF.
Hon gick tyst utan att säga ett enda ord vid sidan af hans mor och syster, insvept i en lång grå regnkappa.
Och märkvärdigt var det, hvad hon såg gammal ut i den, så gammal, så lifstrött; ingen skulle kunnat ana, att hon några veckor förut fylt sitt tjugotredje år.
Den grå kapuschongen, som omslöt hennes hufvud så att blott en kant af det dunkelröda håret syntes, missklädde henne tydligen; hon behöfde starka kulörer för att icke det snipiga, färglösa ansigtet skulle blifva altför blekt, altför sjukligt, elfenbenshvitt.
Illa gick hon också med tunga, släpande steg utan all elasticitet, men det kom kanske af det dåliga väglaget, och för hvarje steg hon tog, blickade hon ihärdigt på den uppblötta marken för att undvika regnpussarne – eller för att slippa se uppåt.
Så hade hon gått sluten och ordkarg hela vägen från franska kyrkan, men hennes följeslagerskor tycktes icke lägga märke till hennes envisa tystnad.
Mor och dotter voro invecklade i ett lifligt samtal, och den gamla frun med den svarta baschliken öfver det gråsprängda håret log ungdomsfriskt och muntert, så ofta dottern gjorde en eller annan anmärkning öfver någon stackars förbigående, som blef det oskyldiga offret för fröken Camillas sarkastiska humor; och frestande var det också att skratta med, när man såg, hur det glittrade och tindrade i den unga flickans ögon, der de sutto långt, långt in i djupa ögongropar.
Emellertid började samtalsämnena tryta; inga vandrande syntes till, och Camilla, som länge nog lemnat sin väninna i fred, måste nu hafva tyckt, att hon blef alt för osällskaplig.
Hon såg på henne ett ögonblick, gaf henne en vänskaplig puff med sin paraplykrycka och mumlade derpå halfhögt:
»Seså!
Vakna upp Edith!
Tycker du, att det är väder att gå i giftastankar i?
Vänta med det tills våren kommer, och bror Fredrik hinner bli’ kry!
Hm, jag för min del skulle tycka det vara riktigt genant att hafva en brudgum, som stod och hostade och harklade under hela vigseln.»
Modern log, men Edith sjelf kunde icke svara.
Hennes öfverläpp skälfde.
Hon kunde icke begripa, huru de kunde skämta i dag, i dag, då alt var så öde, så melankoliskt ikring dem, och hon lät sin blick irra sökande rundt om.
Om det blott hade funnits en blå punkt på himlahvalfvet, en enda, som kunnat gifva förhoppning om kommande sommardagar, om det blott hade funnits en fläck med blommor och sol hade väl också en gnista hopp kunnat tändas i hennes själ, men det fans icke en solglimt, ej ett spår till sol i det kulna landskapet.
Hu, grått i grått, grådaskigt, gråkallt!
Bergen, hvilka annars som resliga jättar sträckte sina hufvuden mot himlen, liksom för att kasta en trotsig blick inom det blå förhänget, voro i dag nästan oskönjbara; tjocka, nedtyngda skyar lågo från toppen utefter hela sluttningen, och byggnaderna derpå försvunno under den grå molnkappan.
Medelhafvet, som annars låg och koketterade med solstrålarne som en obekymrad sjuttonårig skönhet, liknade i dag en ålderstigen duenja, som döljer sina vissna behag i ett grått flor, och himlen, den djupa, sydländska himlen släpade nedåt som en ogenomtränglig, hvitgrå dimma.
Hvad det var ödsligt öfveralt, ödsligt på gata och torg, men mest ödsligt ändock på promenaden.
I dag intet brokigt främlingsvimel, intet fras af långa fruntimmerssläp, inga lysande uniformer, icke en gång några sminkade demi- monde-ansigten.
På musikestraden lekte några flickor i nedsolkade, slitna paltor med ett par itubrutna notställare.
Annars syntes ingen till i hela parkanläggningen; icke en vandrare spatserade på gångarne, der små, smutsiga regnbäckar porlade fram och åter, urholkande djupa fåror i marken, icke en varelse hade slagit sig ned på de gröna bänkarne, hvilkas färger började lossna och drypa af genom det ihärdiga, käxande regnets inverkan.
Också derinne på cafét är det ohyggligt tomt i dag.
Man kan se det genom de stora fönstervåderna.
Den långa tyskan sitter ensam inom disken och betraktar konfektburkar, glaceassietter och bakelsefat med ett apatiskt småleende på sina feta läppar, och de enda gästerna, som finnas derinne, äro ett par engelsmän, som slagit sig ned vid ett bord med igenknäpta ulstercoats och tjocka silkesdukar virade kring halsarne.
Men de hafva synbarligen satt sig der, sedan alt annat slagit fel – både »lawn tennis» och »bachara».
Usch, hvad de hafva tråkigt, så der själsmarterande, nervpinande tråkigt, som man blott kan hafva det en regnig söndagsmiddag i en kurort för bröstsjuka.
Den ene läser Times och gäspar och gäspar; den andre blickar eftertänksamt, nästan filosofiskt i sitt chartreuse-glas.
Till och med Avenue Victor Emanuel, den lilla stadens pulsåder, är i dag så folktom, så utdöd, att den liknar en svensk småstadsgränd under högmessan; icke en häst ilar förbi, knappast då och då någon maläten mulåsna, som kånkar fram en kärra, medan smutsen stänker upp öfver ekror och hjullöter.
Nej tacka vet jag trottoirerna der borta i platanallén, der är lif, der är lust, ty der håller vinden till och leker med de affallna platanbladen, en lustig lek.
En vindfläkt kommer; smyger sig förstulet under ett stort gulbrunt blad, lyfter först den ena så den andra fliken, och vips är hela bladet i luften och hvirflas obarmhertigt ikring, till dess vinden tröttnar vid sin leksak och släpper sitt stackars byte på en rännstenskant.
Trottoir och körbana höljas af löf i alla storlekar, i alla schatteringar: citrongula blad med små sandhögar mellan ådrorna, koketta blad i nötbruna, rödkantade kostymer och tjocka, gröna blad, som sugit sig så fast vid gatstenarne, som vampyrer på ett stycke menniskokött.
Platanallén är i dag ett verkligt eldorado för en tjufpojksaktig vind.
Åh, hvad den njuter obeskrifligt af att få kasta en näfve blad mot vagnmakarens smutsiga fönsterruta, att peta en ned i gummans mjölkorg och kila en mellan de stärkta skjortvecken och den svarta västen på den melankoliska kyparen i hotellets port.
Intet är fredadt för vindens pojkstreck, och just när förstörelsen är som störst, när sand, stjelkar och löf som bäst snurra rundt i ett ursinnigt prestissimo, är den i sitt rätta element.
Då skrattar den hånfullt bakom husknutarne, och medan den rifver ikring och ordnar, sammanför och skingrar, piper den ett par toner af en förstöringshymn, gnisslande som ljudet af en vindflöjel, vridande sig på rostiga hakar, så gäll, att det går en kåre utefter ryggarne på de olyckliga fotgängare, som regnet ännu ej skrämt bort.
Man påskyndar sina steg, viker upp rockkragarne, ja, vår vän konsuln, som just återvänder från sin homöopatiska läkare, knäpper till och med öfversta rockknappen, fastän – tänk er – fastän han på detta vis döljer hederslegionens band för verlden.
Det är ett evigt risslande i kala grenar och nakna stammar, ett idkeligt rasslande mellan halfvissna blad, brutna stänglar och bristande qvistar.
Också södern, den beprisade, har regndusk och löffällning, också södern har sina höstdagar, så mycket mera kulna, som de sticka af mot sommardagar, så soliga och så varma, att man icke utan att känna dem kan bilda sig ens en föreställning om dem.
Veckorna förut blå himmel, mellan +15 och 20 grader Celsius, nu rått och ruskigt som på en af dessa nordiska Novemberdagar, då man riktigt längtar efter snö och is och tusen gånger hellre såge naturen redan som lik, insvept i sitt snöiga bårtäcke, än denna dystra likbegängelse af höstens sista lifhankar.
Hu, grått i grått!
Det lilla sällskapet hade passerat allén och lyckligt och väl kommit in i hotellentréen, sedan det hoppat öfver den stora insjön, som bildat sig utanför porten i den lösa sandmyllan.
Mor och dotter voro redan uppgångna, men Edith hade stannat nere i vestibulen.
Hon skulle läsa tidningarne, hade hon sagt, och tidningsrummet låg på nedre botten, men ännu hade hon icke ens tagit af sig sina öfverplagg.
Hon stirrade ut i regnet, som hon tänkte att gå ut ännu ett slag, men på det funderade hon då rakt icke.
Gud vet, hvad det var hon tänkte på; hon visste det knappast sjelf, hon visste blott, att hon var olycklig, så tröstlöst olycklig som en menniska kan blifva.
Och hon hopknäpte konvulsiviskt sina händer, som om hon ville bedja, han hade ju sagt i dag, han, presten, att de brottsliga skulle bedja, bedja och bönfalla Gud om förlåtelse, och de olyckliga skulle vända sig till Honom med sina böner, och Han skulle trösta dem.
Ja, det ville hon, bedja om förlåtelse för alt, om hjelp för alla, om förlåtelse för det hon felat de der heta sommarnätterna, då jasminerna doftade så starkt och han hade bett så varmt, om hjelp för honom – den älskade fästmannen –, för sig sjelf och för det nya lif hon kände, att hon bar på.
Ack, ännu kunde ju räddning komma, ännu var hon blott hans fästmö, och ingen hade reda på hennes hemlighet, ingen i vida verlden.
Ja, han måste lefva, Gud måste, han måste frälsas från sin lungsot, och de skulle gifta sig och resa långt, långt bort.
Så skulle det gå; det fans ju en barmhertig skapare, han skulle rädda henne, rädda hennes heder.
Så brusade det inom henne af oklara tankar, tankar af ångest, hopp och förtviflan, och hon riktade sina stora vidöppna ögon mot himlen, men det var långt dit, och skyarne tjocknade mer och mer.
»God dag, fröken, får jag vara nog näsvis och fråga er, hvad ni roar er med här?
Men hvad ni är blek!
Hur står det till, fröken Edith?
Edith ryckte till och vändande sig inåt förstugan, svarade hon häftigt:
»Åh, är det ni herr doktor!
Hur jag mår?
Jo, jag tackar, som man kan må i det här höstrusket.»
»Jaja, jag kan se på ert ansigte, att ni icke är belåten med vädret.
Ni ser ut som en botfärdig Magdalena.
Men det passade emellertid bra, att jag mötte er, fröken.
Ack, vi stackars läkare, vi hafva så många svåra stunder, och vi tvingas att säga så mycket som vi annars ...»
»Hvart vill ni komma?»
»Jo, saken är den, att jag i dag undersökt herr Bergs bröst och dervid tyvärr icke kommit till något gladt resultat.
Jag har icke velat säga något derom till fru Berg, hon är trots sin ålder ett godt barn, som aldrig förut stått ansigte mot ansigte med en sorg.
Jag har icke hjerta att störa hvarken hennes eller hennes unga dotters illusioner, men för er, som efter hvad jag tror, sett mera af lifvet, och dessutom i alla fall står herr Fredrik närmast, har jag trott det vara min pligt att tillstå att ...»
»Att, att!»
»Nåväl att utsigterna för hans bättring äro ganska problematiska.
Han gaf en viss vetenskaplig tonvigt åt det sista ordet.
»Ni menar, att alt hopp är ute.»
»Nej, för ingen del, fröken, för ingen del.
Hoppet har man ju alltid qvar, och hur många chancer finnas icke, som ingen läkare kan förutse.
Min mening var blott att bereda er på, att man med hans klena kroppskonstitution måste frukta det värsta.
Farväl nu, kära fröken, var viss på att det gör mig innerligt ondt att behöfva säga er något sådant, men jag hade icke kunnat försvara mig inför mitt eget samvete, om jag tegat.
Farväl!»
»Farväl, tack för ert förtroende», svarade Edith med hes, tonlös stämma.
Det susade så besynnerligt för hennes öron.
Var der någon, som bullrade?
Ingen syntes till.
Doktorn var redan ett stycke ut på vägen.
Mekaniskt, sömngångaraktigt började Edith gå upp för trapporna.
Förbi sålunda, förbi!
När Edith kommit upp på sitt rum, ropades hon an af fru Berg. »Kom in, Edith!
Camilla vill gerna språka en stund med dig.
Vet du, jag har fått bref från Sverige, från major Cronsköld kan du tänka, min gamle beundrare.»
Edith lydde motvilligt och gick in i kammaren, ett stort, aflångt rum, möbleradt i hotellstilens falska, sammanrafsade elegans.
»Nå, det var då väl du kom.
Jag trodde, jag skulle gäspa ihjäl mig häruppe», ropade Camilla, der hon halflåg på en soffa.
»Hu, hvad alt är genomruskigt i dag!
Den som hade en äkta svensk vinterbrasa att sitta vid!
Det skulle smaka det, Edith.»
Edith nickade jakande och satte sig i en gungstol nära fönstret.
»Majoren helsar er alla, Edith också, men framför alt hoppas han, att hans förtjusande lilla guddotter befinner sig riktigt väl.»
Jag må säga, att det är en uppmärksam gudfader jag har.
Han riktigt öfverhopar mig med artigheter, och ändock har jag icke en aning om hur det kom sig, att han fick rang, heder och värdighet af att blifva min gudfader.»
»Hur det kom sig?
Har du aldrig hört det, Camilla.
Det är en lång historia», svarade modern leende, i det hon såg upp från sitt bref och lade ned det på sybordet.
»Åh, tala om det för oss, mamma!»
Sakta i backarne!
Fredrik sofver der inne.
Nå ser du, saken var den, att när jag första gången såg majoren var han icke som nu en gammal tvärvigg, som plågade hela verlden med sin gikt, utan en ung löjtnant på modet, som valsade som en engel.
Gud, hur han valsade!
Vi hade råkats på flere baler, så sammanträffade vi en gång på en tillställning ett par veckor före den qväll, jag skulle ta’s in i Amaranthen.
Vi sutto öfver en dans – åh herre Gud jag mins det, som det skett i går.
Jag hade satt mig i soffan i ett sidorum.
Musiken från balsalen tonade in då och då, man hörde ljudet af dansande par och stundom skymtade ett hvitt släp, ett frackskört eller en uniformsrock förbi den halft öppnade dörren.
Vi pratade lifligt hit och dit.
Så kom samspråket på Amaranthen, och jag sade bland annat:
»Jag skulle så gerna vilja hafva några af mina älsklingsblommor, violerna, på balen, men que faire i vårt barbariska land.»
»Violer, intet annat!
Det skall jag skaffa er, fröken.»
»Åh, herr löjtnant!
Lofva inte mer än ni kan hålla.
Nu för tiden är det blott i sagorna, som man kan plocka blommor under snön.»
Han log, och samtalet blef afbrutet.
Dansen slutade, och en mängd par vandrade in genom rummet.
Men qvällen före balen på Amaranthen, då jag nästan glömt hela historien, blef en låda uppskickad till mig.
Den var fyld med violer, som doftade så friskt, som de nyss blifvit plockade.
Cronsköld hade fått dem sända från Nizza.»
»Ja, det syns, att det var en trettio år sedan; vår tids vanslägtade ungherrar göra sig minsann icke så mycket besvär.
Men då blef du väl också förtjust i honom, mamma?»
»Ja, jag var nära deran, det måste jag tillstå, men så presenterade han en dag för mig en af sina regementskamrater, en ung löjtnant Berg.
Det skulle han icke ha’ gjort, ty han slog honom strax ur brädet.»
»Det var pappa.»
Och Cronsköld var förståndig nog att lemna fältet fritt för sin kamrat.
Men efter vårt giftermål fortfor han att vara vår umgängesvän, och när du föddes, ville han partout blifva din gudfader.»
»Men han har aldrig tänkt på att gifta sig se’n dess, det är jag säker på.
Du har vunnit många triumfer, mor lilla.»
Fru Berg smålog.
I detta ögonblick såg hon helt ungdomlig ut, trots den fårade pannan och den gammalmodiga hårklädseln.
Leendet gaf lif åt hela hennes ansigte, från de små groparne kring munnen till de bruna ögonen.
Camilla gick upp, tryckte en kyss på hennes panna, slog sig sedan ned vid flygeln och började snurra rundt på pianostolen.
Men borta vid fönstret satt Edith med sänkta ögonlock; man skulle trott, att hon sof, om hon icke låtit stolen gunga sakta fram och åter.
En sidodörr öppnades och en tjugofemårig, svartklädd man kom in, med en tjock kappa kastad öfver axlarne.
Hans svarta hår var slätt tillbakakammadt öfver hufvudskålen, ögonen insjunkna, hyn blek och fin med hektiska, röda fläckar på de utstående kindknotorna.
Han kippade efter andan, och medan han vandrade fram och åter i rummet, hostade han ofta, en skarp, genomträngande hosta.
»Åh, är du redan vaken, Fredrik?
Hur mår du efter din siesta?»
»Jo tack, mamma!
Mycket bättre!»
»Nå, det var roligt, att höra pysen min.
Det har kommit bref från majoren, vill du läsa det?»
»Tack, gerna!»
Han tog brefvet och gick till fönstret, ty det hade blifvit skumt.
Rosen på Tistelön
Första Kapitlet.
Rodret vrides, skutan vänds.
Gubben har att göra;
Under skarpa ögonbryn
Grinar han – – –
Från nordvestra sidan af Tistelön sågs, en mörk oktoberafton, ett mindre fartyg för ankar.
Så vidt man kunde urskilja det mot den dunkla hösthimmeln, tycktes de fina symmetriska konturerna utmärka formen af en skonert, som långsamt vajade upp och ned, gungad af de från hafvet inrullande dyningarne.
De höga smäckra masterna, de fina råstängerna, den skarpa bogen tillkännagåfvo genast ett af dessa skarpseglande fartyg, hvilka likväl vid tiden för vår berättelse voro sällsyntare; och de väl underslagna seglen, jemte den tystnad, som rådde ombord, vittnade om disciplin och ordning.
På det hvita, snygga däcket af detta fartyg gick en ung, starkt byggd man med hastiga steg fram och åter; ehuru den yta, hvarpå han vandrade, var i en beständigt vaggande rörelse, voro dock stegen fasta och säkra.
Stundom stannade han, lutade sig mot relingen och tycktes då anstränga synorganerna till det yttersta, för att genom det tilltagande mörkret upptäcka någonting från land; och för hvarje gång han, efter ett fruktlöst stirrande, åter började sin vandring, mumlade han: ”Måtte dj-n knäcka skalet på de fördömda spårhundarne, för hvilkas skull man skall ha ett sådant omak!
Den gamle draken måtte väl inte ha somnat heller och lemnat mig ensam att slåss med korparne ...
Petter!”
En lång yngling, med hvita segelduksbyxor, röd ylletröja och en kabelgarnsända surrad öfver ena axeln i stället för hängslen, framträdde i ögonblicket och stannade på några stegs afstånd, yttrande det vanliga: ”kapten!”
”Stoppa och tänd min pipa!”
”Aj, aj!” Dessa ord, hvilka skulle utmärka att han lystrat till och uppfattat befallningen, voro knappt uttalade, förrän han genom en af dessa blixtsnälla rörelser, som vanligen tillhöra de yngre sorgfria, lefnadsglada sjömännen, redan befann sig halfvägs igenom kappen; men ordet ”Petter” från kaptenens läppar kom honom att stanna.
”Langa mig hit boken med segeldukspermarne, som ligger på hyllan vid dörrn; tänd sedan ett ljus och sätt bredvid kompassen i nachterhuset, och lägg luckan på skylightet!”
”Aj, aj, kapten!”
Efter utfärdandet af dessa befallningar fortsatte kaptenen sina vandringar på däcket, i det han med otålighet rökte pipan, som ynglingen lemnat honom.
Vi behöfva icke presentera för läsaren en så gammal bekantskap, som kapten Rosenberg; men vi kunna deremot berätta att han, nyligen hemkommen från sin första resa, en långtur på Brasilien och Frankrike, hade en liten mystisk affär för händer, hvarvid han väntade på benäget biträde af sin blifvande svärfar, hvilken, som man vet, med lif och själ tillgifven dylika förlustelser, lofvat en handräckning.
Emellertid drog det något ut på tiden med den väntade signalen; och Rosenberg, hvilket var mindre att undra på, då han ännu icke haft visitation, hade nära mistat tålamodet, när han ändtligen bemärkte från land ett matt fladdrande sken, som hastigt blossade upp, men slocknade åter efter några minuters förlopp.
”Ah ha,” sade kaptenen lifligt, lade pipan ifrån sig, fattade den omnämnda boken och skyndade till nachterhuset, för att vid ljusskenet derifrån genomse åtskilliga anteckningar.
”Gubben har gifvit observationssignalen från bergshålan,” yttrade kaptenen till styrmannen, hvilken under tiden kommit upp på däck och ställt sig bredvid kappen.