Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Intet ord utbyttes, men han betäckte hennes fårade panna, hennes grånade lockar med sonliga kyssar, tryckte henne förnyade gånger till sitt bröst, och hans blick skådade genom tårar med outsäglig kärlek djupare och djupare i de ögon, hvilkas milda glans han älskat, alltsedan de vakade vid hans vagga.
Huru länge denna omfamning skulle fortfarit, är svårt att säga, om icke Ellen, som med glad, och dock nästan blyg förundran betraktade sin brors stolta, manligt sköna ansigte och nu länge med sammanknäppta händer varit en tyst, orörlig åskådarinna till det ömma uppträdet mellan sin mor och sin broder, slutligen skyndat att gifva och kräfva sin andel af kärleksbetygelserna.
Vanloo kände en len hand vidröra sin arm och hörde en mild röst uttala namnet Arnold.
– Arnold, jag är din syster Ellen, sade hon ...
– Ellen, som jag bar på mina armar, då du öfvergaf din fars hydda, sade Ingrid.
– Ellen, min syster! utbrast Vanloo och upplyfte henne i sin famn.
Hon lade sina armar kring hans hals och de begge syskonens läppar möttes i kyss på kyss.
Det var med en förtjusning, blandad med ljuft vemod, Vanloo betraktade den bleka flickan, hvars milda, barnsliga drag tillochmed i detta lyckliga ögonblick buro prägeln af de hårda pröfningar, den djupa långvariga dödsångest, hon måst uthärda.
I öfvermåttet af sin glädje öfverföll honom en rysning, då han betänkte, hvilket hennes och deras moders öde skulle blifvit, om Försynen ej i den sista stunden sträckt sin räddande hand öfver deras hufvuden, och han skyndade att ånyo omfamna Erik, som med tårar i ögonen och hjertat uppfyldt af tacksamhet till Gud bevittnat och deltagit i lyckan af dessa återseendets ögonblick.
– Näst Gud, ropade han, – är det er jag har att tacka för mina älskades räddning.
– Ack, sade Ingrid, – han har varit den gode engel, Gud sände att hugsvala oss, då vår nöd var som störst.
Han har besökt oss dagligen i vårt fängelse och återgaf styrka åt min själ, då den ville förtvifla.
– Han och herr Adolf, som för vår skull blifvit så olycklig! utbrast Ellen.
– Ack, min bror, jag vet icke, om du är en konung eller en furste eller en annan mäktig man, men hjelp Adolf, ty de hafva insatt honom i fängelse och vilja döda honom, derför att han haft medlidande med oss!
– Hvem är denne Adolf, om hvilken Ellen talar? frågade Vanloo.
– Ellen har rätt, sade Erik.
– Det är den olycklige Adolf Skytte ...
– Ah, utbrast Vanloo, – jag känner genom ryktet hans sednaste historia ... jag vet, att han blifvit arresterad, derför att han med våld ville befria tvenne olyckliga från tortyren, men hvad jag aldrig anat var, att dessa olyckliga voro min mor och syster.
– Du skall höra hvad denne yngling gjort för oss, sade Ingrid, – då vi meddela hvarandra våra öden.
Men i denna stund känner jag en glädje öfver det närvarande, som gör, att jag knappt kan skåda tillbaka på den tid, jag genomlefvat med all dess bitterhet.
Jag glömmer allt, då jag ser dig, Arnold. O, hvad du blifvit en ståtlig man!
Sådan såg jag dig stundom i mina drömmar, men oftast drömde jag dig såsom en nyss uppblomstrad yngling ... sådan du var, då du lemnade oss.
Ack, fortfor Ingrid med barnslig glädje, idet hon såg sig omkring i rummet, – hvad allt här är präktigt!
Om du ej är en furste, är du dock en mäktig man, Arnold, och det tyckes mig, som om våra fäders konungsliga glans återvändt omkring dig.
Men nu skall du berätta oss de öden, genom hvilka Gud fört dig till denna lycka, och sedan vilja vi i vår ordning berätta om vår lefnad.
Den flöt allt intill den sista tiden som en lugn bäck genom blomsterfält och sorlade någon gång dess böljor, så var det af längtan efter dig.
– Kom, sade Vanloo, idet han fattade en kandelaber, – jag vill föra er till det rum, hvilket tillsvidare skall blifva Ellens kabinett.
Der vilja vi sammansluta vår lilla krets och i minnet åter genomlefva det förflutna, förljufvadt af vissheten om en lyckligare framtid.
Var lugn, min Ellen!
Det är min pligt att rädda den ädle ynglingen ...
Herr pastor, forfor han hastigt, – hvar är den unge Skytte inspärrad?
Jag frågar detta, ty om det är i slottshäktet, så torde denna aftons tilldragelser äfven sträckt sig till hans fängelse, och vi böra i tid förvissa oss derom.
– Detta var just min afsigt, svarade Erik, – och jag vill nu genast skynda dit.
– Gå, berätta honom hvad som händt hans vänner och skyddslingar och framför till honom min hjertliga helsning, min varma tacksägelse, min försäkran om trofast vänskap!
Och återvänd derefter, för att dela vår glädje!
Vanloo skakade hans hand, och Erik skyndade bort.
Sedan Vanloo fört mor och syster till det lilla kabinettet, aflägsnade han sig en kort stund, för att gifva befallning om förfriskningar och om de husliga anordningar, som de begge fruntimmernas närvaro kräfde.
Erik återkom snart med den underrättelse, att Adolf under upploppet hade utkommit ur sitt fängelse och försvunnit.
Då Ellen hörde detta, klappade hon händerna af förtjusning, ty hon tog i detta ögonblick för afgjordt, att flykt och räddning vore detsamma, att en fristad, en beskyddare, en återfunnen vän väntade hvarje olycklig, som hade sitt fängelses murar bakom sig.
Men Erik, som ännu på morgonen af samma dag besökt Adolf och kände hans själstillstånd, kunde ej qväfva sina farhågor.
Ju närmare det lidit mot den dag, som var bestämd att blifva Ingrids och Ellens sista, desto djupare hade han försjunkit i ett tillstånd, vexlande mellan bitter liknöjdhet och otyglade utbrott af förtviflan.
Erik ville emellertid icke störa de närvarandes glädje med ett uttalande af sina farhågor, utan beslöt uppskjuta dermed, tilldess han kunde enskilt anförtro dem åt Vanloo.
– Vi skola återfinna honom, sade denne; – jag skall försona honom med sin far och om möjligt äfven med den verldsliga lagen, eller i annat fall bereda honom ett värn, mot hvilket dess blinda hämd skall bryta sig.
Nu satte sig Vanloo i en soffa mellan mor och syster med deras händer i sina och började berättelsen om de öden, han genomgått, sedan han skildes från fädernehemmet.
Han tecknade i raska, lifliga drag den ena taflan efter den andra ur sin skiftande och händelserika lefnad: de lyssnade, de frågade, de lefde i den verld, han öppnade för deras blickar, de delade hans arbeten, mödor, äfventyr, sorger och fröjder, och Ingrid afbröt honom ofta, för att med icke mindre skarpsinnighet än lefvande öfvertygelse hänvisa på ett inre, moraliskt, om
Försynens afsigter vittnande sammanhang mellan länkarne i denna kedja af brokiga tilldragelser.
Men när Vanloo redogjort för sin lefnadshistoria, kom ordningen till
Ingrid att förtälja sin, och så ilade nattens timmar, utan att man märkte deras vingade flykt, tilldess slutligen de nedbrunna vaxljusen påminde om att göra ett uppehåll i dessa frågor, på hvilka man icke tröttnade att svara, och dessa svar, som ständigt framkallade nya lifliga frågor.
Vanloo förde
Ingrid och Ellen till den för dem iordningställda sängkammaren och lemnade dem att njuta en hvila, efter hvilken de skulle vakna till den första dagen af ett nytt, lyckligare tidskifte i sin lefnad.
Erik lemnade den lilla familjen, sedan han lofvat att följande dag åter infinna sig hos Vanloo.
Denne begaf sig till sin sängkammare.
Morgongryningen skimrade redan genom fönstergardinernas draperier, men Vanloo kände intet behof af sömn: han kunde ej åt en medvetslös dvala uppoffra något af de stunder, han räknade för de sällaste i sin tillvaro.
Innan ännu det dofva sorl låtit höra sig, hvilket förkunnar, att en folkrik stad vaknat till en ny dags verksamhet, infann sig Sigurd.
Han var van att vid hvilken timme af dygnet som helst stiga in till sin herre, då han hade något af vigt att meddela denne.
Nu återvände han för att förkunna utgången af sin expedition mot Scylla.
– Ha, kapten, sade han, – återigen en genomvakad natt!
Men om ni väntat att få se mig vid det här laget föra
Drake inför edra ögon, då har ni vakat förgäfves.
Ja, kapten, fortfor Sigurd och slog sin hatt i bordet, – kanaljen har runnit oss som en ål ur händerna.
Det är förargligt, men jag kan icke hjelpa det.
Slutet blir, att vi måste taga honom på öppna sjön.
Hör blott ....
Men, för tusan, ni småler, kapten!
Nå, om motgången just icke är så stor, att man bör hänga sig för den, så är den likväl icke att skratta åt.
Vi försummade icke en minut: vi anlitade segel och åror, och karlarne rodde så att svetten lackade, men ändå kommo vi för sent, så harmligt! bara några ögonblick för sent, och derför återvända vi nu med tomma händer ...
– Nåväl, vi skola då taga honom på öppna sjön, sade Vanloo.
– Men innan du omtalar, huru du gått miste om en fånge, vill jag berätta, huru tvenne andra råkat i mina händer ...
– Hvad menar ni, kapten?
Vanloo berättade nu, huru han återfunnit sin mor och syster.
Sigurd omfamnade honom och glömde i glädjen och öfverraskningen hela affären med Scylla, tilldess Vanloo slutligen påminde honom om densamma.
– Nej, nej, nu ge vi Drake fan, kapten utbrast han; – hvar äro er mor och syster?
Jag vill se dem.
– Tålamod min vän!...
Du unnar dem väl en behöflig hvila, medan du aflemnar din rapport ...
Huru är det nu med Scylla?
– Med Scylla är det nog bra; hon badar fri och välbehållen sin bringa i Östersjöns vågor.
Nåväl, kapten, jag vill berätta, huru det aflopp.
Vi närmade oss efter en skarp rodd Scyllas ankarplats.
Det var så mörkt, att vi med svårighet letade landkänning, men just då vi tagit in seglen, ombundit årtullarne, gjort vapnen i ordning och med våra fem båtar, sida vid sida, närmade oss det ställe, der vi visste, att den skulle ligga, får månen för första gången under hela resan det infallet att visa sitt runda ansigte mellan två molntappar.
Vi sågo briggen framför oss på tre kabellängders afstånd, med stor- och märsseglen redan tillsatta, skjuta fart för en frisk körare, och i nästa ögonblick voro alla dess klutar uppe.
Att briggen äfven observerade oss, funno vi snart, ty dess besättning uppstämde utmanande hurrarop, dem vi icke voro sena att besvara.
Vi rodde med fördubblad ifver ...
– Håll, inföll Vanloo, – du ihågkom väl mina ordres: öfverrumpling, icke öppet angrepp?
– Aj, sade Sigurd, – Blackwell hade således rätt.
Han mindes kaptens ordres bättre än jag, ty han gjorde invändningar, då jag kommenderade till angrepp.
Men jag uppfattade kaptens befallning så:
Öfverrumpling eller i nödfall öppet angrepp.
Nog af, kapten, jag manade på mina bussar, vi vunno på briggen, den öppnade en skarp musköteld mot oss, vi nalkades ändå.
På halfannan kabellängd helsar den oss med sina akterkanoner, båten på högra flygeln tilltygas af ett slumpskott så illa, att den sjunker och ...
Vanloos ansigte mörknade.
– Hafva vi förlorat manskap? frågade han.
– Kapten, de blefvo alla upptagna i de begge närmaste båtarne, ingen enda gick till botten.
Men då jag hörde det vilda, hånande skri, hvarmed Drakes folk helsade denna vår otur, tänkte jag blott på att fortsätta jagten.
Medan Blackwell och Leclerc bergade manskapet från den sönderskjutna båten, avancerade jag och Bergman mot fienden.
Vi gjorde oss färdiga att lägga ombord med honom, då han vänder och lägger oss i lä; vi måste sacka, och i detsamma gömmer sig månen åter bakom molnen, likasom om den tyckt, att nu hade den gjort sin sak väl ifrån sig.
Det blef mörkt som i en säck, brisen friskade på, och jag började förstå, att det skulle tjena till intet att fortsätta försöket.
Jag gaf således signal att vända om, ehuru det kostade på mig.
Skurkarne ha undkommit oss, vi hafva två man lätt sårade och ha förlorat en skeppsbåt: det är hela saken, kapten.
– Vi ha åtminstone icke din vishet att tacka derför, att saken ej fick en värre utgång.
Vanloo tystnade och öfverlade med sig sjelf.
– Jag kan icke, sade han derefter, – släppa tillfället ur händerna.
Jag måste söka att fånga honom, innan han smugit ut ur Östersjön.
Jag har steg för steg följt denne man på hans väg till förderfvet.
Ödet korsade ej min plan, då det lät konspiratören undkomma; jag visste, att då denne förlorat sitt spel, skulle sjöröfvaren börja ett nytt.
Måhända skall han således dö nesligt såsom han lefvat och dagens ljus beskina slutet af en bana, som hitintills dolts i ett ogenomträngligt mörker.
Måhända skall jag, då jag gripit honom, samtidigt härmed erhålla dessa bevis, i brist af hvilka jag ej kunnat, enligt min regerings instruktioner, fordra en mans hufvud, hvilken bär ett ädelt namn, har en aktad samhällsställning och på hvars rykte ingen skugga förut varit kastad.
Sigurd, jag skall ännu i dag gå ombord å Algernon Sidney, och innan den sol, som nu går upp, åter sjunkit under synranden, skall den belysa begynnelsen af min jagt efter fribytaren.
– Men, kapten, er mor och syster!
– Sednast om fjorton dagar skall denna kryssning vara slutad.
Har jag icke dessförinnan anträffat honom, så har han vunnit den stora oceanen, och endast de blodiga spår, han lemnar på sin väg, skola kunna rikta min köl mot hans.
Min mor och
Ellen skola intilldess förblifva här i mitt hus under beskydd af den holländska flaggan och min egen auktoritet.
Äfven om de med öppet ansigte visade sig inför verlden, skall ingen våga antasta modren och systern till ombudet för en främmande, inflytelserik makt.
Jag vill dock, att hemligheten tillsvidare skall förblifva hemlighet ...
Du begifver dig således till briggen och tillsäger Blackwell att ordna allt för vår kryssning.
Återvänd derefter, och jag skall föra dig till mina dyra anhöriga.
Sedan Sigurd gått, satte sig Vanloo att skrifva till De la Gardie ett bref, hvaruti han förklarade, att han genom en ren tillfällighet fått kunskap om Drakes afsigter, och redogjorde för så pass mycket af gårdagens händelser som det öfverensstämde med hans afsigt att meddela.
Vanloo framställde upploppet såsom ett förtvifladt försök af en genom äregirighet och hat till högadeln förvriden menniska att åstadkomma en revolt.
Han sökte visa, att detsamma ej stått i något annat samband med hertigens samtidiga åtgöranden, än att
Drake velat, hertigen ovetande, begagna sig af dem till sin dumdristiga plans befrämjande.
Vidare häntydde han på den splittring, som egde rum mellan riksstånden, den förbittring mot adeln, det knot mot regeringen, som allmänt yppade sig, och den nöd som herrskade i många delar af landet, för att råda till iakttagande af den strängaste tystnad med det verkliga förhållandet.
Exemplet skulle annars möjligtvis smitta.
Upploppet kunde visserligen icke blifva obekant för hufvudstadens innevånare, men det skulle utan tvifvel gå och gälla för ett simpelt försök af slöddret att befria fångarne i slottshäktet, helst sjelfva borgbetjeningen vore af denna mening.
Slutligen tillkännagaf Vanloo, att orsaken hvarför han begagnat utvägen att skriftligen i stället för mundtligen meddela sig åt grefven, vore den, att han om några timmar ämnade företaga en sjöresa, från hvilken han sednast inom fjorton dagar skulle återvända till Sveriges hufvudstad.
Sedan detta bref blifvit skrifvet, skyndade Vanloo att träffa alla anordningar, egnade att bereda Ingrid och Ellen säkerhet och trefnad under hans frånvaro.
Den talrika och pålitliga betjeningen skulle qvarlemnas till husets bevakning, portarne till detta hållas stängda och holländska flaggan hissas på dess tak.
Då de begge fruntimmerna ville göra någon utflykt, skulle en heltäckt vagn stå till deras förfogande.
Likaledes sörjdes för en ändamålsenlig garderob.
För sitt husfolk tillkännagaf Vanloo, att Ingrid och Ellen voro hans moder och syster och i dessa egenskaper husets herrskarinnor.
Till Erik, hvilken sednare på förmiddagen infann sig, öfverlemnade han ett försegladt dokument, adresseradt till regeringen, i hvilket han upplyste om deras slägtskap och tillkännagaf, att de blifvit ställda under hollländska beskickningens beskydd.
Detta dokument skulle Erik framlemna för den osannolika händelse, att Ingrids och Ellens tillflyktsort blefve bekant och man i lagens namn fordrade deras utlemnande.
Erik meddelade nu sina farhågor beträffande Adolf Skytte, men Vanloo delade dem ej.
– Hvad kan hända värre än att ynglingen blir gripen och återförd till fängelset?
Nåväl, om så blir, så besöker ni honom der, underrättar honom om den lyckliga förändringen i hans skyddslingars öde och tillförsäkrar honom för hans egen del mitt beskydd.
Mitt inflytande hos de maktegande i detta land är bygdt på en säker grundval, och om de ej af artighet och erkänsla vilja lyssna till min begäran, så måste de göra det af fruktan, ty jag har haft ett skarpare öga i deras kort än någon annan.
Återstoden af förmiddagen tillbragte Vanloo i sin mors och Ellens sällskap.
Han hade underrättat dem derom, att ett vigtigt ärende kräfde hans frånvaro, och lugnat dem med försäkran, att han inom kort tid skulle vända tillbaka.
Herrarne i förmyndareregeringen och riksrådet funno Vanloos råd godt och kastade hemlighetens slöja öfver det misslyckade statsstrecket.
Detta hindrade dem emellertid icke att vidtaga sina försigtighetsmått och göra sina efterspaningar, ty de misstänkte dock, att Drake ej stått ensam.
I första ögonblicket hade deras tankar riktats på Bengt Skytte, och några herrar riksråder straxt efter tumultets slut skyndat till dennes bostad, i hopp att der göra någon storartad upptäckt.
Men de funno herr Bengt i djup sömn, med nattmössan öfver öronen, och då de berättade hvad som tilldragit sig, var det ingen som ådagalade en större öfverraskning än han.
Han klädde sig, skyndade tillbaka till sessionssalen och deltog ifrigt i uppsättande af den skrapa, hvarmed hertigen följande dag skulle undfägnas.
Herr Bengts förmåga att författa skrapor var känd och erkänd: man rättade sig hufvudsakligen efter hans diktering, och han sparade hvarken med salt eller peppar på anrättningen.
Följande dag samlades tvenne deputationer, den ena från rikets råd, den andra från de fyra riksstånden, för att i högtidlig procession tåga till hertigen, öfverlemna skrapan, nödga honom underteckna en försäkran, att han afstod från hvarje anspråk på en plats inom förmyndareregeringen, och i händelse af vägran hota honom med landsflykt.
Frågan blef nu hvem som skulle uppläsa skrapan för Hans Durchlaucht, och valet föll, vare sig af en slump, vare sig af en hemlig öfverenskommelse, på herr Bengt.
Denne höll god min i elakt spel och undanbad sig icke förtroendet.
Han uppläste dokumentet med mycken skärpa i sin röst, men hans sluga, uttrycksfulla blick hvilade under tiden på den harmsne och skrämde fursten, såsom om den velat säga:
– Ursäkta mig, Ers Durchlaucht, men, vid Jupiter, jag har blifvit piskad att spela denna roll, och om ni nu blott tar skeden i vackra handen, så hafva vi sauverat apparenserna och kunna vid lägligt tillfälle börja den gamla leken på nytt, såvida ni icke ledsnat vid den.
Hans Durchlaucht rasade en stund, talade om missförstådda afsigter, falska vänner (utan att dock nämna herr Bengts namn) o. s. v., men beqvämde sig slutligen att underteckna försäkringen, hvarefter han hastigt lemnade hufvudstaden och begaf sig till Stegeorg.
– Vanloo! mumlade herr Bengt, då han hemkommen från deputationernas besök hos hertigen, slog sig ned i sin länstol och öppnade
Plinii naturalhistoria, der han sist lagt vecket; – Vanloo!
Det måtte vara Belzebub sjelf.
Huru han fått händerna i dethär spelet och funnit intresse uti att korsa våra planer, det begriper jag icke och aktar mig väl att söka upplysning derom.
Det måste ändå således finnas en listigare hjerna, en skarpare blick än Bengt Skyttes.
Jag trodde mig kunna se i hans kort, men han har blickat djupt, alltför djupt fruktar jag, i mina ...
Jag börjar bli gammal, tillade han med en suck, idet han aflyfte peruken och i spegeln betraktade sitt grånade hufvud.
– Nej, nej, det är tid att öfvergifva politiken och slå sig på den stoiska filosofien ...
Gaudia pelle,
Pelle timorem,
Nec dolor adsit
Spemque fugato. 33
På Hafvet.
Dimman hade skingrats, och himmelen börjat klarna.
Morgongryningen låg öfver hafvet, synranden i öster färgades af en purpur, som matt återskimrade på den grå vattenytan och Scyllas hvita segel.
Drake stod akterut vid flaggkistan, vid hans sida Ruys och f. d.
Upsalastudenten
Ligelius, andre löjtnanten ombord.
Drake blottade sitt hufvud och talade:
– Kamrater, landbacken och vårt förflutna lif ligga bakom oss, hafvet och framtiden framför oss.
Jag har redan pröfvat er, jag känner er och vet, att ingen af er med saknad skådar tillbaka på hvad han lemnar.
Vi afskaka det gamla, våra namn, våra minnen, de band, som fängslat oss vid ett samhälle med förtryckande och orättvisa lagar.
Vi bilda en stat för oss sjelfva: vi besvara förtryck med hämd och bekriga enhvar, som bekrigar oss.
Kamrater, om J förstått mina ord och gillen dem, så svaren!
– Ja, ja! ropade de fleste och svängde sina hattar.
– Välan, jag är då er kapten.
Mitt namn ibland er är Becker.
Jag skall föra er till glada äfventyr, till njutning och rikedomar.
Jag skall leda det som en man, och ve mig om jag sviker!
Men ert samtycke bör vara fritt.
Om J derför föredragen att såsom besättning på en krämareskuta resa mellan Stockholm och Amsterdam med en hyra af två gulden och ett måttligt dagtraktamente af fläsk och ärter, nåväl, då drar jag mig tillbaka och öfverlemnar befälet åt denne aktningsvärde köpman, herr Zacharias Jansen, som står vid min sida.
– Nej, lefve kapten Becker! ropade besättningen.
– Jag hör, att J fullkomligt förstån mig, och då vi nu således äro ense, så vill jag i denne, som jag nyss kallade Zacharias Jansen, föreställa er min närmaste man i befälet, den J ären skyldige en ovilkorlig lydnad, sålänge han handlar på min befallning.
Kamrater, denne man är Ruys, från ungdomen en af hafvets fria söner.
– Vi känna honom väl, sade besättningens tvenne åldermän.
– Vi hafva seglat både under honom och Tomkins.
– Bra, bra, sade Drake och skakade hand med dessa gamla flibustierer.
– Vi hafva således icke idel nybegynnare med oss.
– Och denne unge, men erfarne man, fortfor han, pekande på f. d. Upsalastudenten, – har jag på Ruys’ förord valt till min andre underbefälhafvare.
Hans namn ... hvad är det ni heter? tillade han, vänd till denne.
– Mitt namn vexlar med den ställning, jag intager inom och utom samhället, svarade f. d. studenten; – för närvarande heter jag Felix, ty jag är en lycklig person.
Donec eris Felix multos numerabis amicos.
Besättningen känner mig redan under detta namn: hvarje annat är öfverflödigt.
– Och nu, mina gossar, skola vi med fyllda bägare helsa den uppgående solen och dricka för uppfyllelsen af våra förhoppningar ...
Ruys, se till, att manskapet förplägas, men vaka öfver skick och ordning!
Sålänge vi äro under segel, tål jag inga utsväfningar.
Adolf Skytte hade, lutad mot stormasten, lyssnat till detta tal.
Denne lade sin hand på hans skuldra och sade:
– Följ mig!
Jag står nu till er tjenst.
Adolf följde
Drake till akterkajutan, der ett längre samtal egde rum dem emellan, medan besättningen enligt Drakes befallning förplägades på däck.
Andre löjtnanten, som var en ifrig musikus och bar flöjten med sig antingen i rockfickan eller i bältet bredvid pistolerna, höll, sedan han nedstörtat två eller tre bägare vin, ett tal, hvaruti han i bombastiska ordalag prisade besättningen för dess raska uppförande under striden med de förföljande båtarne, hvarefter han ur den kajuta, han delade med Ruys, hemtade ett slags stränginstrument, på hvilket han knäppte under afsjungande af följande sång:
Korsaren.
Seglen upp!
Från verldens hvimmel,
Från en lumpen menskoskara
Styr jag ut att frihet andas
På min salta ocean.
Fri som molnet på sin himmel
Vill kring stormfylld rymd jag fara
Hän mot land, som fjerran randas
På min stolta vädjoban.
Hvart vi styra hän, du frågar;
Om mot öster eller vester,
Hvart den ystra böljan går:
Dit, der norrskensglorian lågar
Öfver Zemlas vilda hallar,
Eller dit, der lifvets gäster
Vandra i en evig vår.
Fritt må tusen åskor ljunga
Kring den mörka himlabågen,
Må vår synkrets, hvart vi blicke,
Svepa sig i molnig skrud,
Må bland stalper skeppet gunga:
Sänd en afgrundsstorm, o Gud!
Slockne på vår led hvar stjernas
Trånadsblick!
Jag ödet ställer
Vid vårt roder ..
Brusen, vågor,
Och med barm orkanfylld sväll,
Hvita segel, som en tärnas
Barm den hafsskumhvita sväller,
När dess trånads första lågor
Tändas i en mystisk qväll.
Eja, mina vilda gossar,
Lidelsernas bleka trälar,
Orgien vinkar, vågor stänka
Skum på pannans feberglöd:
Tills att hajens gap förlossar
Våra orobrända själar,
Låt oss njuta, låt oss dränka
Djupt i vällust lifvets nöd!
Flibustier, när stormen skakar
Himlafästet, hafvet larmar,
Störtsjön spolar genom spruckna