Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förevar, mern. lemnar ett bedröfligt bevis på det outredda af våra constitutionella förhållanden, enär sjelfva det Utsk., som skall tyda dessa, finnes vara deladt i tvenne liendtliga läger, af hvilka det ena fäller, när det andra friar; af hvilka det ena tillämpar 107 §:s moralika ansvar, när det andra tillämpar 106 §:s juridiska, och der principfrågor måste afgöras medelst lottning.
Detta förhållande är i sanning bedröfligt för den constitutionelt sinnade medborgaren, som deri ser ett grundadt skäl att i folkets sinne undergräfva allt förtroende till våra samhällsinrältningars styrka och vishet.
Ur detta chaos af stridiga åsigter framstår likväl en conseqvent genomlord tanka, om man kan kalla det fortsatt absurda för conseqvent, den nemi. af en ledamot i nämnde Utsk., som i hvarje ansvarighetsfråga, äfven den af ringaste halt, anser sig böra fälla den Statsrådets ledamot, som utgör föremålet för den gjor - Den 5 December.
1C9 gjorde anmärkn., och som, när han icke vunnit majoriteten på sin sida i detta syfte, söker åtminstone alt trösta sig medelst alt fälla den i sina reservationer.
Denne ledamots anföranden förtjena så mycket mera att undersökas, som han, troligen genom trollkraften af sin vältalighet, eller genom visheten af sina statsmannainsigter, eller genom det upphöjda af sina tänkesätt, tillvunnit sig ett sådant inflytande inom Utsk., att tvenne Stånds ledamöter derstädes snart sagdt icke utgöra annat mera, än ett echo af dess tanka; och som dessutom äfven är den ledande personen af tvenne HiksSt;s majoritet.
Af dessa skäl tror jag mig böra undersöka den af nämnde ledamot Utsk:s mern. bifogade reservation, för att se, huruvida grundligheten deri svarar mot ordrikheten, och huruvida de af honom framställda principer följas i tillämpningen, han gör deraf.
Innan jag skrider till denna undersökning, måste jag likväl yttra min ledsnad öfver, att denna ledamot icke finnes inom dessa murar, för att kunna besvara de anmärkntr, jag ämnar rikta emot honom; det är en följd af vår fyrdelning, som jag med bästa vilja icke kan afhjelpa.
Som dess reservation emedlertid linnes framför oss, tilltalar oss på sätt och vis, måste den besvaras, så vida man icke skall tro, att Ståndet erkänt dess riktighet.
Mina anmärkn:r torde äfven komma honom tillhanda, om icke annorstädes, i våra protocoller, så att han inom sitt
Stånd kan vederlägga dera, om han så mäktar.
Reservationen börjar med en längre ingress, efter hvilken han yttrar sig på följande sätt: ”Det tillhör, efter milt förmenande, hvarje ledamot af Const.Utsk. — den nemi., som äger hjerta, icke blott för sig sjelf och sin enskilda ställning, ulan ock för det allmänna och för Regeringen — att egna en särskild uppmärksamhet åt regeringsärendenas natur, och det som i det framfarna regeringssystemet kan anses hafva utgjort det fortfarande, det bestående 1
Med betydelselösa tillfälligheter, hvilka icke innebära något utmärkande — någonting af egenskap att i det stora hela utöfva inflytelse — behöfver han icke sysselsätta sig.”
Efter den sålunda framställda principen, alt Const.Utsk. icke bör bedömma en Regering annorlunda, än efter det ”fortgående, det beståndande”, och icke efter ”betydelselösa tillfälligheter”, upplager reservanten några få, de mest betydelselösa mål i verlden, såsom utnämnandet af ett Kammarråd, afskrifningen af ett län, (ill hvars gäldande all tillgäng saknas, och skatteköpet af en hospitalshemmansdel med häda parters samtycke, för att hänföra dem till ansvar efter 107 § Reg.F., hvilken, enligt dess eget anförande, icke hör tillämpas annorlunda, än för en hel serie af regeringsärenden.
Jag hemställer äfven, om dessa mål äro af ”egenskap att i det stora hela utöfva inflytelse”, såsom reservanten yrkar i sitt princip-anförande.
Han fortsätter på följande vis: ”Jag har förutskickat denna betraktelse, för att desto lättare kunna utmärka den högre stalsmanna-synpunkt, utur hvilken jag anser företeelserne vid gransk5 II. 22 170 Den 5 December. ningen af Statsrådets prot. böra uppfattas.”
Är det således utur en ”statsmanna-synpunkt”, som reservanten deltagit i Utsk:s beslut, att till ansvar efter 107 § Reg.F. kalla en allmänt saknad, för flera år sedan afliden Just.minister, och deltagit i samma lllsk:s beslut, att tillämpa denna §, (som åsyftar den anklagades skiljande från embetet), emot andra aktningsvärda rådgifvare, hvilka redan skiljt sig från dessa embeten?
Kan det väl vara ”stalsmannavishet”, att väcka de döda, och att förafskeda de förafskedade?
Om sä är, voro Axel Oxenstjerna, Kichelieu och Canning icke statsmän.
En löjlighet är åtgärden, en löjlighet, som kastar en skugga på det Svenska folkets sunda omdöme i andra nationers ögon, och nedsätter det förnuftsenliga af våra samhällsinrätlningar; för detta står reservanten främst till ansvar, om icke inför Riksrätt, så inför det sunda förnuftets domstol, der han säkert skall blifva fälld.
Reservanten fortfar på följande vis: ”Det är icke småsinnets jagande efter anmärkn.-anledmr, som bör leda Const.Utsk:s tillgörande.
Men jag frågar, hvad annat än ”småsinnets jagande efter anmärkn.-anledmr”, drifven till sin yttersta potens, är det icke, som föranleder anklagelser såsom de, hvilka reservanten framställt om en secreterarelön i Nummerlotteriet; om en sportelersättniug för en postmästare i Carlstad; om en sex månaders lön såsom ersättning för en begrafningshjelp!!!
Att med sä högttrafvande ord komma lill så små resultater, och detta i rak strid med de sjelfuppställde principer, synes mig icke vara värdigt en Fredrik den stores lärjunge.
Reservantens citation af Fredrik den store, såsom Kronprins, faller nog mycket i det löjliga för den som litet läst historien; ty han vet, att Konung Fredrik, mognad genom erfarenheten och regeringens praktiska utöfning, öfvergaf de philosopliiska och philantropiska åsigter, hvilka han hyllat som Kronprins och som skriftställare, och att han, utan att försaka den ädla grund, från hvilken de utgingo, lärde sig att modifiera dem efter det verkliga lifvets hårda kraf; att det var då först, som lian erhöll, och sorn han förtjente namnet af Fredrik den store.
Reservanten synes hafva afstannat i läsningen af sin Preussiska historia på halfva vägen, och att deri, som i mycket annat, endast hafva uppnått den halfbildning, som är särare än okunnigheten sjelf, emedan den med bildningens anspråk förenar okunnighetens misstag.
Härpå har reservanten gifvit högst talande bevis i sina anföranden om sjöförsvaret under loppet af sislförflutne riksdag, och om landtförsvaret under loppet af denna.
Stora fraser utan mening tillhöra i allmänhet demagogers yttranden; jag har hört mig led derpå i min ungdom, dä jag öfvervar de sista dyningarne af den Franska revolutionen; jag har hört mig led derpå under min mannaålder, då jag öfvervar reformbillens genomdrifvande i England, och jag har fullt tillfälle att höra mig led derpå, sedan dessa fraser nu äfven uppnått valhalla nord, liksom annat skräp, som icke finner afsättning mer hos andra folkslag.
Det är folkets frihet dessa demagoger påstå Den 5 December.
171 sig försvara, under det alt de sjelfve äro de störste despoter när de komma till väldet; det är menniskans rättigheter de försvara, utan att låtsa veta, att dessa rättigheter måste gifva vika för samhällets rättigheter, om detta skall kunna bestå; det är folkets väl, som allena ligger dem om hjertat, under det att de föreslå åtgöranden, hvilka, om de antogos, skulle störta folket uti en afgrund af olyckor.
Objudne sakförare af fofket, påminna de mig de 3:ne skräddare från en nordlig provins, som inlemnade en petition till Parlamentetet, börjande med orden: ”Vi, det Engelska folket.”
Den långa erfarenhet jag vunnit af dessa folktalare, torde tillåta mig att samvetsgrant och utan förmätenhet varna mina landsmän för deras ordkrams bedrägliga innehåll.
Det är icke till R. o. Ad. jag i detta afseende vänder mig — dess bildningsgrad är för hög, dess omdöme för stadgadt, dess principer för fosterländska, att i minsta mån kunna förledas af ofvannämnde ordkram, som dagligen ökar sig, så väl i tal som i tryck — det är i hoppet att mitt anförande äfven kan höras utom dessa murar, som jag vågar framställa dessa välmenta råd till dem af vära medborgare, som äga en mindre erfarenhet än jag.
Men jag har redan för länge uppehållit R. o. Ad:s tid med den ofvannämnde reservantens anförande.
Jag skyndar derför att öfvergå till ett vigtigare ämne, ett ämne, som rörer en af den monarkiska samhällsordningens grundprinciper.
Const.Utsk. har för första gången sedan 1809 till grundlagsenlig anmärkn. upptagit regeringsmål, i hvilka Statsrådets samtlige ledamöter reserverat sig emot de af Konungen fattade beslut. 1 hvad ändamål, frågar jag, har detta kunnat ske?
Den gjorda reservationen befriar Statsrådets ledamöter ifrån allt ansvar; att påstå, de borde hafva resignerat för sä eländiga mål, som de anmärkte, kan icke på allvar hafva varit Utskrs mening, ehuru det nyttjats såsom förevändning.
Hvad annat föremål kan Ulsk. då hafva haft, än att kasta en skugga på den aflidne Konungens minne och att åtala dess beslut.
Låtom oss nu först undersöka dessa besluts mer eller mindre riktighet.
Konungens beslut måste och böra ofta vara stridande mot Statsrådets tillstyrkanden, i följd af våra ansvarighetslagars natur, som afse mera bokstafven, än lagens anda, och tillåta icke, efter den uttydning, som Stånden allt mera vilja gifva dem, att öfverträda denna bokslafs föreskrifter.
Tvenne ingredienser ingå likväl i den administrativa styrelsen, sä väl som i den juridiska.
Det ena heter billighet, det andra heter lagens ordalydelse.
Domaren rättar sig hufvudsakligen efter den sednare, men Konungen, som äger benädningsrätten, bör rätta sig efter den förra.
På samma sätt förhåller sig inom den administrativa grenen af regeringsärendena.
Statsråden äro nödtvungne, om de icke vilja blottställa sig för den 106 §:s ansvar, att ordagrant följa hvad R.
St. föreskrifvit; men Konungen, som är öfver detta ansvar, honom tillhörer att i sina beslut följa billighetens grunder, så vidt all billighet ej skall utestängas från Sveriges landamären.
Jag hemställer nu, huruvida det i dc åberopade fallen icke var billigt 172 Den 5 December. alt 2:ne publika verk, som hade ålagts betydligt ökade göromål, icke äfven borde erhålla ett något ökadt salarium; om det icke var billigt, att Secnndchefen för Konungens Svea Lifgarde (det gula regementet, som föll vid Lutzen i sina raka leder, liksom etet stridde der) fick bibehålla ett boställe, sorn han innehaft allt sedan Carl XI:s tid?
Konungen följde således billigheten, och gjorde rätt deri; Statsrådet åter följde bokstafven, och gjorde äfven rätt deri.
Autagom likväl exempelvis, att Konungen skulle misstagit sig i sitt beslut; nä väl, hvad innehåller Reg.F:s 3 § härom?
”Konungens
Majestät skall hållas i helgd och vördnad; Haus gerningar vare mot allt åtal fredade.”
Om den lefvande Konungens gerningar äro fredade för allt åtal, huru mycket mera böra icke den aflidne Konungens vara det, i grafven, som försonar allt!
Del synes mig en profanation af den höga skuggan, att kalla henne ned inför Coust.Ulsk:s låga tribunal.
Den gamla historien påstår, att offerpresterne i Memphis ägde rättighet att ransaka sina Konungars gerningar, efter döden; men vårt Const.Ulsk. äger icke denna rättighet.
De Egyptiske Konungarnes historia tecknades på templets murar; men lltsk:s griffel är för svag att göra det.
Framtiden, den oväldiga allena, kan teckna den, när dagens småbestyr sjunkit i glömskans natt.
Denna framtid skall omtala mildheten, visheten, rättrådigheten af Carl Johans regering, de hundrade fältslag, i hvilka han deltagit, det fria val af tvenne fria folk, som fästat Dess dynasti på Skandinaviens throner; skall omtala mötet i Trachenberg, der han uppgjorde planen, som frälsade Europa från det Franska oket; skall omtala slagen vid GrossHeeren, vid Dennewits, vid Leipzig, der denna plan af Honom till stor del utfördes.
Dessa stora och ärorika bedrifter skall historien omtala, men icke giftet, som söker att utplåna dem.
Const.Ulsk. har således öfverskrida grundlagens föreskrifter, ett så mycket oförlåtligare fel, som det är tillsatt att öfvervaka dess upprätthållande.
Jag föreslår derföre, alt det ogillas af II. o. Ad., och att dess betänk., efter detta ogillande, utan vidare åtgärd lägges att afsomna i handlingarnes digra sköte.
Många ledamöter gåfvo härtill bifall tillkänna.
Hvarje läsare af nu föredragna del af Utsk:s utlåt, har otvifvelaktig! gjort sig den fråga: hvad kan Utsk:s afsigt hafva varit med anmälandet, alt K. M., uti vissa uppgifna fall, begagnat
Dess conslitutionella rätt att fatta beslut, skiljaktiga från hvad Statsrådets närvar, ledamöter enhälligt tillstyrkt?
Manne, att emot rådgifvarne anmärka de afgifna, men icke följda ruden?
Detta har ej kunnat vara afsigten, då Utsk. sjelf förklarat anmärkn. i dessa mål, hvarken efter 10(i eller 107 §, kunna äga rum.
Månne, att, i strid med den helgd, grundlagarna tillerkänna det Konungsliga Majestätet, rikta en pil utaf klander åt den nyss öppnade Konunga grafven?
Om, emot ali förmodan, afsigten varit sådan, kommer otvifvelaktigt pilen alt återstudsa emot dem, som afskjulit den, för det fall likväl, alt Den 5 December.
173 liistorien ens finner det löna mödan att uppteckna deras namn.
I Sveriges häfder, så rika på stora Konungsliga minnen, har Cahl xiv Johan intagit ett ärofullt ruin vid sidan af den förste Wasa och dennes store Sonson.
Lik Gustaf Eriksson gaf Flan det folk, som gifvit Honom en krona, i gengåfva en långvarig fred, ökadt välstånd, och förmågan att, under skydd af en ny Konungaätt, bevara sjelfständighet, frihet och ära, men Han gaf det äfven den ökade styrkan af föreningen med eli ädelt brödrafolk.
Måtte endast hvarje redlig Svensk och Norrman djupt känna sanningen af den grundsats, att en samdrägtig förening kring Sveriges och Norriges gemensamma Konungalhron utgör villkoret för beståndet af nyssnämnda dyrbara föremål, hegge folkens sjelfständighet, frihet och ära, och då skall det nyss brustna Konungahjertats varmaste önskan blifva uppfyldt, det inål vinnas, för hvilket Han egnat åt så stora bemödanden — Brödrafolkens lycka under Konung Oscar och Hans efterträdare.
Mycket vore alt tillägga, men tiden är långt liden och här torde det vara öfverflödigt.
Jag inskränker mig således lill att förena mig med Hr Gr.
Björnstjerna i anhållan om propos., att R. o. Ad., roed ogillande af den i sednare delen af nu föredragna betänk, innehållna framställning, måtte lägga densamma till handlingarna.
Den ringa vigt min röst äger inom detta Hus, skulle visserligen icke behöfvas, för att åt den sednare delen af Const.Utsk:s mern. bereda det öde, som detsamma förtjenar; men dä fråga nu synes gälla, huruvida den för monarkien så högst vigtiga och äfven i RegF:s 3 § uttalade grundsats, nemi. att ”Konungens Majestät skall hållas i helgd och vördnad, och Hans gerningar vara emot allt åtal fredade”, fortfarande skall äga bestånd eller icke; sä anser jag det både för en pligt och en tillfredsställesse att offentligt få uttrycka mitt ogillande af G011st.Utsk:s förfarande.
Utsk. har här framställt en berättelse om 5 mål, hvaruti den aflidne Konungen varit af olika tankar med samtlige
Sine rådgifvare.
Man frågar, med hvad rätt har Const.Utsk. gjort denna framställning?
Utsk. åberopar 2 mom. af 37 § Riksd.Ordn., der det heter, att "Intel Utsk., Coust.- och BancoUtsk:n aliena undantagna, vare berättigadt alt väcka frågor lill afgörande i R.
St:s plena, eller alt upptaga andra ämnen, än de från plena remitterade” etc.
Jag vill här icke fästa mig vid ordet ”afgörande”, ehuru det bestämdt tillkännagifver, att inga andra frågor få väckas, än sådane, som kunna föranleda lill något R.
St:s beslut; men jag fäster mig deremot vid beskaffenheten af de frågor, till hvilkas väckande det åberopade mom. lemnar rättighet.
Härvid kan väl icke afses alla slags frågor, som ligga inom gränsorna af menskliga vetandet.
Meningen måste väl vara, att Utsk. äger väcka sådana frågor, som ligga inom Utslcs attributioner; och för alt i detta afseende skaffa sig en öfvertygelse, behöfver man icke gå tillbaka längre, än till 29 § i samma Riksd.- Ordn., som i 1 mom. säger, att Const.Utsk. tillkommer att upptaga 174 Den 5 December. frågor och till plena afgifva förslag om ändringar, förbättringar och förklaringar af Rikets grundlagar, och hvars 2 morn. tillägger Const.Utsk. rättighet att granska Statsrådets prolocoll, samt i afseende å denna rättighet stadgar, att om ”Ulsk. af desse protocoll finnér, att någon Statsrådets ledamot eller någon för tillfället förordnad föredragande, eller den embetsman, som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot Reg.F:s tydliga föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, och af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar mot sådane öfverlrädelser, eller dem vållat och befrämjat genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning, då skall Const.- Ulsk. ställa en sådan under tilltal af Just.ombudsmannen inför Riksrätt;” samt vidare, att om ”Utsk. skulle anmärka, alt
Statsrådets ledamöter samfäldt eller en eller (lere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förlroende-embete utöfvat, skall Utsk. då sådant för R.
St. tillkännagifva”.
Här har Const.Utsk. anmält, att alla Statsrådsledamöter afstyrkt de fern särskilda regeringsåtgärder, som af Const.Utsk. anmärkas, hvadan Utsk. således icke eller bär framställt några anmärkmr emot Konungens rådgifvare.
Mot hvilken har då Const.Utsk. rätt att något anmärka?
Const.Utsk. synes bär hafva velat kasta skugga på en afliden Konung.
Pilen träffar icke den store mannen på andra sidan grafven, och Const.- Utskis framställning förmår icke eller fläcka hans minne inom häfdernas verld; men vårt minne skulle fläckas, om vi icke ogillade detta Utslcs förfarande.
Jag anhåller derföre, att denna del af betänk, måtte läggas till handlingarne, med uttryck af Ståndets ogillande, samt med bestämdt förklarande, att Const.Utsk. härigenom öfverskridit gränsorne för sina attributioner.
Hr F abrams, Olof Immanuel:
Den del af Utsk:s betänk., som nu är under öfverläggning, förekommer mig af den gållika beskaffenhet, att derpå skäligen torde kunna lämpas hvad den störste läraren sagt om vinden: att man icke vet hvadan den kommer eller hvart den far.”
Jag har nemi. förgäfves sökt att deruti utleta någon egentlig orsak eller något egentligt ändamål.
Såsom en föregale talare redan anmärkt, utstakar grundlagen för Const.- Ulsk. 2:ne vägar, då det vid granskning af Statsrådets protocoll finner anledn. att anmärka något emot regeringsåtgärderne; den ena, att enligt 106 § Reg.F. låta instämma till åtal vederb. Statsrådsledamöter inför Riksrätt, och den andra, alt enligt 107 § af samma grundlag anmäla den Statsrådsledamot, emot. hvilken anrnärkn. förekommit, bos R.
St., för att, derest
Iian finnes hafva förverkat deras förtroende, då anmäla honom hos Konungen till entledigande.
Dessa 2:ne vägar finnas, och icke flere.
Allt hvad Const.Utsk. eller något Riksstånd, för ändamålet att åstadkomma någon påföljd för anmärkta regeringsåtgärder, vidtager annat, än detta, är att gå utanför grundlagen.
Jag vill icke och anser mig knappt berättigad att antaga det syfte, som flere talare här förut Ren 5 December. 175 anlydt för Const.Utsk:s ifrågavar. meni.
Då jag jemför innehållet af detta mern. med de vid detsamma fogade reservationer, synes den mening dunkelt framskymta, att det varit rådgifvarnes pligt alt, då Konungen icke varit af samma tankar med deni, afträda från sina embeten.
Jag bestrider visserligen icke, att sådane förhållanden kunna äga rum, då det är en Statsrådsledamots moraliska pligt att nedlägga sitt embete; men jag kan ej sträcka det derhän, att sedan K.
M. bifallit 999 tillstyrkanden, men ogillat det 1000:de, det då skulle vara ett
Statsråds skyldighet att afgå frän sitt embete.
Jag skulle anse detta vara en straffvärd glömska af 4 § Reg.F., sorn likväl måste anses innehålla grundtanken för vår constilution.
Jag har redan nämnt, att jag icke med säkerhet kunnat utfinna någon egentlig mening i denna del af mera., och derföre anser jag mig icke eller ulan fara för misstag vidare kunna yttra mig derom.
I afseende på den formella behandlingen, instämmer jag med Frih.
Cederström och hemställer, att mern. i denna del måtte läggas till handlingarne, med ogillande.
Jag anhåller att få uppläsa den delaf min reservation, som rörer den nu föredragna, sednare delen af Const.Utsk:s mern. och som lyder sålunda: ”Utsk. har slutligen — manne för att äfven här handla utan ändamål? — omtalat, att K.
M:s höga beslut emellanåt afvikit frän Statsrådets ledamöters enhälliga tillsyrkan, hvilket jemväl med några framställda exempel är vordet ådagalagdt.
Den anmälan till R.
St. derom, att 9 § af Reg.F., deri det heter: ”Konungen dock förbehållet att allena besluta” varit icke sällan en sanning under större delen af den tiderymd, som de granskade protocollen omfatta, anser jag som en utsträckning af Utsk:s bedömmande utöfver hvad grundlagen bestämmer.
Utsk. äger nemi. icke, i min tanke, att göra andra framställningar ang:de Statsrådet, än dem, som kunna medföra en tillämpning af 10G eller 107 § Reg.F. Att delta oaktadt framkomma med berättelse om regeringsåtgärder, dervid de afgifua rådslagen icke ogillas, och således Statsrådets ledamöter undgå allt åtal, men hvarvid anmärkes, att K.
M. fattat ett beslut, stridande mot nämnde rådslag, skulle derföre kunna uppfattas som ett försök, att göra det nådiga beslutet och den höga personlighet, som bestämt detsamma, till föremål för R.
St:s öfverläggningar, hvilket väl icke behöfver bevisas vara stridande mot grundlagens både anda och bokstaf.
Ehuru jag icke vill påstå, att detta egentligen varit afsigten med det gjorda meddelandet, har jag dock inom Utsk. bestridt allt sådant såsom olagligt och vådligt, äfven om man dermed åsyftat blott att hos blifvande eller varande Statsrådsledamöter inpregla den grundsats, att då afseende synes icke fästas vid deras ”underrättelser och råd,” de äga en moralisk pligt att ej längre qvarstanna vid sina förtroendeembeten, en grundsats, sorn 1809 års lagstiftare hvarken antydt eller uttalat, och som derföre äfven 1844 års Const.Utsk. icke ens indirect bort vidröra.
Jag reserverar mig derföre jemväl emot denna, enligt min åsigt, nu till intet ledande berättande framställning och anhåller i anledn. häraf, S/G Den 5 December. att R. o. Ari. måtte, med ogillande af denna Coust.Utsk:s framställning, lägga betänk, till handlingavne.
Ofverläggningen förklarades härmed vara slutad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att alla de ledamöter, som talat i ämnet, yrkat, alt ölsk:s åtgärd mätte ogillas, och att då härvid Gr.
Cronhjelm bestämdast gifvit sin tanke tillkänna, det vore i öfverensstämmelse med hans yrkande, som H. Ex. ansåge sig höra framställa propos., hvarföre II.
Ex. finge hemställa, om R. o. Ad. behagade besluta, att lägga sednare delen af Utsk:s förevar, mern. till handlingarne, med förklarande, alt R. o. Ad. anser Const.Ulsk., genom anmälan till R.
St. af regeringsåtgärder, uti hvilka besluten afvika från Statsrådets enhälliga tillstyrkanden, hafva öfverskrida gränsorne för den i grundlagen för delta Etsk. utstakade verkningskrets, oell att R. o. Ad. derföre ogillar Utsk-.s berörde åtgärd.
Denna propos. blef af R. o. Ad. enstämmigt och lifligt med ja besvarad.
Vid förnyad föredragning, lades, på begäran af Gr. Gyldenstolpe, Anton Gabr., Gr.
Lagerbjelke, Gustaf m. fl., ånyo på bordet StatsUtsk:s nedannämnde d. 30 sisth Nov. på bordet lagda ullåt:n och mern.:
N:o 68, i anledn. af erhållen återremiss å betänk.
N:o 33, angule beräkningen af statsverkets inkomster; N:o 69, i anledn. af erhållne äterremisser å betänk.
N:o 35, ang:de regleringen af utgifterne under 2:dra hufvudtiteln; N:o 70, i anledn. af erhållen återremiss å utlåt.
N:o 36, ang:de utgifterne under riksstatens 3:dje lnifvudlitel; N:o 71, i anledn. af erhållne äterremisser å betänk.
N:o 37, angule utgifterne under riksstatens 4:de lnifvudlitel; N:o 72, i anledn. af erhållne äterremisser å betänk.
N:o 38, ang:de utgifterne under riksstatens 5:te hufvudtitel; N:o 73, i anledn. af erhållne äterremisser ä betänk.
Nio 39, angule reglering af utgifterne under öde hufvudtiteln; N:o 74, i anledn. af erhållne äterremisser å betänk.