Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af nu lefvande svenske språkforskare otvifvelaktigt den främste, har han genom sitt rastlösa och energiska, med så mycken framgång krönta arbete för anläggandet af ett svenskt bibliotek — banat vägen och ut-jemnat den för dem, som vilja egna sig åt studium at svenska språket och svensk kultur.
Bland de till inemot femtio uppgående af honom utgifna skrifter nämna vi endast:
Josepki lä stor ia; Den svenska t ide boken,
Anteckningar om Atland, Sveriges calenda-riska lite ra tur, Sveriges äldre liturgiska liter atur.
Svensk boktryckerihistoria 1483 — 1883.
Birgitta-literatiir samt hans mest kända och populäraste arbeten Ur en antecknares samlingar och Sveriges dramatiska literatur, en fullständig bibliografi för perioden 1400-taret — 1875.
För närvarande är han sysselsatt med utgifvandet af en större samling me * - deltidshymner.
Carl August Nicander, f. 1799 f 1839, var en verklig mästare i formen, en pittoresk skald, en af våra lyckligaste beskrifvande lyriker, så väl genom versens och diktionens prakt och fulländning, som ock genom ett verkligt poetiskt sinne för det sköna i historiens verld.
Han har utgifvit:
» Dikter »; » Nya Dikter »; » Runesvärdet »,
» Hesperider »; » Lejonet i öknen »; » Minnen från Södern »; » Samlade dikter ».
ú Nicanders Hesperider — säger Atterbom — äro stycken, dem en hvar af den nyeuropeiska skaldekonstens mästare
* På begäran af Herr Öfverbibliotekarien G.
E. Klemming, som erhållit kännedom om den af Scaevola uppgjorda listan, ffc vi meddela att han i bref till Red.
förklarat sig hvarken ega » berättigande eller anspråk » såsom kandidat till en plats i akademien.
Hvad berättigandet angår, står dock allmänna opinionen säkerligen på Scaevolas sida.
af Dag.
Kr.skulle räkna sig till ära, och som alltid skola i vår vitterhet bibehålla platser af första ordningen. » — Hans poem » Tassos död » belönades af Sv.
med stora priset och » Fosterlandskänslan » samt » Månskensnatten i Albano » med den mindre guldmedaljen.
Fredrik Wilhelm Scuolaxder, f. 1816 f 1881, den bekante arkitekten och målaren, skref under namnet Acharius på ottave rime i fem hundra stanzer » Luisella »,
en qvinnomodells öden * samt sedan på samma versslag fyra noveller: » Vapensmeden *, » Ateliern », » S: t Huberts fest » och » Rosina ».
» Om skalden Scholander » — säger Claes Lundin i sin minnesteckning öfver honom — » invalts i Sv.
Akad., hade allmänheten ganska visst icke deraf öfverraskats.
Han skulle
* Åtnnet är taget ur Höckerts konstnärslefnad samt Stergifver äfven minnen fr&amp;n författarens vistelse i Italien.der hafva fyllt sin plats lika godt som konstnären Scho-lander i konstakademien.
Men hans skalderykte var lika stort hos Sveriges folk, fastän han icke satt på någon af de aderton stolarna^.
Elias Sehlstedt, f. 1808 f 1874.
Ur den lefnads-teckning, som utgör inledningen till femte delen af » Samlade sånger och visor af Elias Sehlstedt », låna vi följande:
» Vi hafva inom vår literatur många berömda, många klassiska namn, om hvilkas odödliga värde och förtjenst det skulle kunna synas som ett majestätsbrott att ett ögonblick tvifla.
Och likväl, när det kommer till denna obevekliga kritik, som skiljer mellan guld och förgyld koppar, mellan lefvande blommor, upp-spirade ur naturens varma och innersta sköte, och eftergjorda vaxblommor, då frågar ironi-kem: hur mycket håller prof-vet af allt detta? »
Sehlstedt kan visst icke räknas till de » klassiska » namnen.
Han var icke alls akademisk *.
Hans publik var den stora allmänheten.
Hos honom märkas inga snilleblixtar
— så vanliga hos Sv.
Akademiens ledamöter — men till ersättning finner man hos S. ingen efterbildning af konven-tionela europeiska mönster, en efterklang utan lif, en fra-seologi utan kärna, en gestikulation utan öfvertygelse, en smärta utan nerver och ett löje utan själ.
Vid tanken på så mycken utmärglad och gulblek sentimentalitet, som här
* Detta borde dock icke gält som skäl, att ej Sv.
Akademien skulle kunnat hedra sig sjelf med hans inval.
Jemför t. ex. förhållandet med Yalerim som fick inträde bland de Aderton.och der går och gäller för poesi, måste det göra oss godt i sinnet att » umgås med en sångmö, som har blod i läpparna. » I den Sehlstedtska diktningen är det någonting nytt, något friskt, något ur källdjupet porlande, jemte solsken, doftande ängblommor och klingande fågelsång.
När man läser hans små älskliga idyller erfar man ungefar samma känsla, som när man en varm sommardag från hufvudsta-dens qvalm kommer ut i skärgården och får andas hafeluft.
Inom den svenska diktningens kanske mest sjelfständiga område, i den humoristiska naturidyllen, är Elias Sehlstedt den senaste länken, närmast intill skalden C. F. Dahlgren.
F. Sander säger i sin anmälan af Sehlstedts samlade visor och sånger (Nya Dagligt Allehanda för 24 / 12 1862) att Sehlstedt eger sin utpräglade individualitet, en sällsynthet hos nutida diktare.
Hans sångmö förliknas vid en okonstlad landtlig skönhet, en skalkaktigt leende fiskarflicka, lika frisk som den natur der hon föddes och lika fri som fågeln.
Att här uppräkna alla de små mästerstycken, hvilka S. skänkte allmänheten, torde vara alldeles öfverflödigt.
De äro kända och uppskattade af alla.
Vi påminna om Frans Hedbergs varma ord då täckelset föll från minnesvården med Elias Sehlstedts bild (modellerad af Frithiof Kjellberg).
» Här skall han, allas saknad värd,
Mottaga folkets hyllningsgärd,
Hit skall det alltid tacksamt gå,
Och det är vackert sål »
Erik Johan Stagnelius *, f. 1793 f 1823, var en af de sannt poetiska varelser, på hvilka kan tillämpas Goethes vackra liknelse, der skaldens lefnad jemföres med silkesmaskens stilla och idoga verksamhet.
Han var så full-
* Något tillförlitligt porträtt af Stagnelius existerar icke.
Den bekanta silhuetten, som vanligen får gälla för en afbildning af Stagnelius, lär i sjelfva verket föreställa Choraeus.komligt skald, * att alla hans tankar, ord och handlingar, ja, sjelfva hans villfarelser buro stämpel af en poetisk impuls.
Han är märkvärdig för en ton af djup melankoli, af djup mystisk verldsåskådning utaf lifvet och naturen och af längtan efter den stund, då den fängslade anima spränger sin jordiska hydda och svingar sig till pleroma — såsom han kallar det — till de högre rymderna af en himmelsk luft.
Dessa åsigter utmärka Stagnelii poemer från allt hvad vi sett af svensk skaldekonst.
Hans elegier äro de yppersta vi ega, kristalliskt klara och försmäktande i välljud.
Sonetterna äro de vackraste på vårt språk.
Kronan af hans dikter intaga dock Liljor i Saron, de djupaste af hans dikter och fullständiga uppenbarelser af en i sitt slag helgjuten verldsåskådning.
I denna liljekrans finnas högst fa blommor, hvilka icke äro förträffliga.
Af hans dramatiska stycken är tvifvelsutan, i anseende till formen,?
Wladi-mir » den mest fulländade.
Skådespelet * Martyrerne » är
— om ock fullkomligare » kristliga tragedier » både kunna tänkas och verkligen finnas (t. ex. en och annan af Calde-ron) — om icke mera, en dramatiserad triumfsång, hvilken, såsom sådan, icke lätteligen öfverträffas.
I det hela är strömmen af hans rytmer och verser en verklig » kristallflod &gt;, på hvilken mången sångens genius vaggar sig med ett strängspel, som lika mäktigt förtjusar, antingen han svingar thyrsen, eller kröner sig med cypresskransen, eller pröfvar Melpomenes dolk eller bildar omkring sig en skimrande färgbåge af fagra visors gullbi och fjärilar.
Särskildt hafva vi ej nämnt de af hans lyriska dikter, på hvilka vi sätta högsta värdet; ty- vår förteckning skulle då blifvit lika läng, som för våra läsare (åtminstone de flesta) obe-höflig.
Hans qväden skola klinga från tidehvarf till tide-hvarf, så länge Sveriges tungomål af svenskar talas eller af andra folks vittre förnimmes; i samma mån, som de förre förena, sig att hylla honom med rättmätig kärlek och
2beundran, skola de senare gifva hans namn dess förtjenta europeiska ryktbarhet.
Wieselgren i » Sveriges sköna Literatur ».
(V. p.
432) yttrar sig på följande sätt om Stagnelius.
» Han eger, äfven med sina misstag, rätt att betraktas såsom en lycklig grundläggare af en poetisk skola i vår vitterhet.
Derjemte har han genom flera af sina dikter i en ny, sjelfständig tonart eröfrat rum bland våra skalder af första ordningen.
Skönare ställen eger ej vår literatur än åtskilliga äro i hans dikter.
De store medtäflame blifva ärade af att ega sin plats bredvid honom.
Hvilket stort steg tog ej vårt språk från Leopolds » Oden » till Stagnelii » Martyrer ».
Tegnérs » Nattvardsbarn » och » Fridsröster » äro i helgedomens förgårdar, då Stagnelii » Martyrer » inträngt i det helga *. -- —
Oskar Patrik SturzenBecker, f. 1811 j 1869, mest känd under namnet Orvar Odd.
» Orvar Odd, — säger Ljunggren — den till tiden främste af Sveriges följe-tonister, visade sig genom sina samlingar * Med en bit krita », * Med en bit blyerts », samt » Ur Stockholms lifve t », vara äfven den främste ».
Med sin iakttagelseförmåga och humoristiska uppfattning förenade han en ovanlig makt öfver språket ».
Som prosaskriftställare var ock Sturzen-Becker så skarpt utpräglad, att man genast igenkänner snart sagdt hvarje rad af hans hand, och de mångfaldiga lätt ironiska uppsatser öfver vittra ämnen föj; dagen, drag ur odlings-historien m. m. som han under mer än tre årtionden utströdde inom tidningsverlden, äro i sitt slag ensamma.
Dock får man icke på hans alster lägga den nu pågående språkrensningens måttstock.
Särskildt de litterära ' följetonger, som bära titeln » Grupper och personnager från i går », påminna icke allenast i omdömets ofta träffande qvickhet, utanäfven i formelt öfversitteri om Heinrich Heines sätt att behandla literaturhistorien och modersmålet.
Och äfven som skald skall S. intaga ett hedradt rum, ty han stod äfven som sådan, på egen botten, med varm känsla och liflig inbillnings-kraft, under det hans mottagliga sinne för den yttre naturens lif tog hans förmåga så i beslag, att han ej medhann fördjupa sig i menniskohjertats mera dolda rörelser.
Dock var han icke minst i sina dikter en idéernas man, brinnande för det ädla och rätta och mäktig af verklig fosterländsk lyftning.
I formelt afseende ega S: s dikter bland annat den förtjensten att hos oss i skaldestilen hafva infört månget ur hvardagsspråket hemtadt godt ord med en förment låg betydelse — en förtjenst, som väl må uppväga ett och annat onödigt utländskt lån, hvartill S. äfven i den bundna formen gjorde sig skyldig.
Bland hans arbeten må, förutom » Grupper och person-nager », nämnas: » Veidi Alf * (prisbelönt i Sv.
år 1832); &gt;Brunt och rosenrödt »; » Grefvinnan Grufliakin ».
Ett urval af hans skrifter har nyligen utkommit.
Thomas Thorild, f. 1759, student i Lund 1775, i Upsala 1787.
Utgaf och försvarade derstädes 1788 en Kritik öfver Montesquieu.
Gustaf III bevistade denna disputa-tionsakt och blef på det högsta intagen af Thorilds snille.
Denne, som ämnat taga den juridiska graden, öfvergaf sin föresats, då han redan i kandidatexamen fann, att » man gjorde allt så ynkeligen litet. » Han reste 1788 till England och återkom 1790.
Utgaf 1792 sina memorialier af 1766 under titel: Om allmänna förståndets frihet, med ett slags företal: Ärligheten, till H.
Regenten.
Skriften åtalades och förf.
uppkallades i Hofrätten (dagen före julafton 1792) hvarifrån han fördes i häkte.
Genom regeringens utslag 22 / 2 1793 dömdes han till 4 års landsflykt *
* Han erhöll likväl ett slags resestipendium ur statskassan.och affordes 8 / a s. å.
Professor och bibliotekarie 1795 i Greifswald der han dog 1808.
Bland hans skrifter må nämnas poemet Passionerna.
vidare En kritik öfver kritiker, med utkast till en lagstift-
ning i snillets verld (ett af de yppersta snilleverk vi ega på prosa); Det enda nödvändiga för ett rikets finanser, samt Om qvinnokönets naturliga höghet.
Karl Anton Wetterbergh, f. 1804, har gjort författarenamnet Onkel Adam allmänt kändt och aktad t.
Han har egentligen blifvit berömd som humoristisk genremålare och vissa af hans fristående taflor ur lifvet i » Skråköping » eller på annat håll äro små verkliga mästerstycken, liksom flera af de i hans romaner inströdda genrebilderna.
Han började (1845) sin verksamhet som roman-författare med » Ett namn » samt utsände sedan i snabb följd en .mängd andra arbeten, som alla andas en ädel menniskovänlighet och i hvilka han med bred pensel samt varma färger skildrar de mera vanlottade klassernas belägenhet.
Som lyriker har han lyckligt anslagit folkvisans ton genom » Blad ur Catharina Månsdotters dagbok. »
Per Wieselgren, f. 1800 f 1877. hans mångfaldiga, om en rent af vidunderlig arbetsamhet vitnande skrifter vilja vi endast anföra: » Sveriges sköna literatur », » Delagardiska arkivet », » Ny Smålands Beskrifning », samt » Biografiskt Lexikon » (af hvilket Wieselgren skrifvit nära hälften).
Ur nekrologen i Ny 111.
den 20 okt.
1877 ^na vi följande: '
Svenska akademien har med sitt Karl Johans pris år 1863 gifvit sitt erkännande åt Wieselgrens literära verksamhet såsom ett helt, trots alla de felaktigheter, som måste vidlåda en författare, hvars åhåga att gagna är större än hans tillfälle att granska och hvars skaplynne är oemottagligt för detaljnoggranhet, under det han låter sina arbeten vimla af detaljer.
Men den » syn på tingen », P. Wieselgren ger sina läsare hvar helst de taga ett af hans arbeten i hand, den rikedom på idéer, som hos improvisatorn vid skrifbordet lika litet tröt, som hos improvisatorn i talarstolen, detta är hans författarskaps starka sida, och skall i full originalitet bevara hans namn bland våra främsta skriftställare.
Och dock var skriftställaren blott en underordnad del af hans rika personlighet.
Talaren, predikanten, var den » bästa delen *, ty i honom framstod klarast den rikedom af tanke och hjerta, det flöde af snille och kärlek, som bodde i Per Wieselgrens själ.
I företalet till band 2 af Svenska Siare och Skalder säger Atterbom om Wieselgrens » Sveriges sköna literatur; *:
» Rikt på snille, materialier och läsvärdhet, har det un-der utförandet blifvit något helt annat, än hvad dess titelblad utlofvar.
Det har nämligen förvandlat sig till en på en gång faktisk och konstruktiv uppränning af Sveriges hela literära kulturhistoria; och öfverskrider, ej sällan, till och
med dessa gränser.
— -- — Hos honom är mycket
att lära.
Åtminstone har jag lärt mycket.
Det är mig * en kär skyldighet att förklara min erkänsla.
Fritt må man
dervid anmärka den besynnerliga sammansättningen, de talrika hugskotten, brådmeningama, misshuggen.
Glömme man blott icke, att det ock har en annan sida: att det utmärker sig äfven genom en mängd och mångfald af verkliga upptäckter; att dess genialitet, alltid glänsande, ofta är tillika en djupblickande, att derur, alltigenom, än talar, än sjunger en skaldesjäl; att den bevingas af en fosterlandskärlek, hvars höga lyftning bär ett af de varmast^ hjertan, som någonsin klappat för Sveriges ära » .Orsaken till att ingen af de aderton uppräknade ansetts värdig att inväljas i akademien torde dels vara den, att deras snille och smak befunnits underhaltiga, dels måste den sökas i denna institutions egen beskaffenhet.
Svenska Akademien — från början ett slags dressyranstalt, ämnad att utöfva samma inflytande på författarnes tänkesätt, som censurinrättningen på deras skrifsätt — utrustades vid sin första stiftelse med alla de lysande bisaker, som göra intryck på den stora hopen.
Det antogs till en fast princip, att alltid en del af ledamöterna skulle vara i statens tjenst högt uppsatte och dekorerade män för att gifva glans åt inrättningen.
* Dessa, å sin sida, ansågo sig ej heller litet smickrade af en plats i akademien, emedan Stiftaren tillagt sådana ledamöter rättigheten att fasta underrättelsen härom vid sina öfriga titlar.
En vigtigare omständighet är den akademien vidlådande skyldigheten att arbeta för vitterhetens förädlande i landet.
Här måste framför allt den frågan besvaras: om vitterheten är någonting, som, enligt sin natur, kan genom ett särskildt kollegium befordras eller underhjelpas?
Om det vore möjligt att med guldstycken öfvertala folk att göra goda poemer, hvilket dock måste vara omöjligt, så vidt den estetiska produktionen är alldeles oafhängig af det poetiska subjektets vilja, visar sig strax en annan omständighet, som lika oundgängligen upphäfver denna ponerade möjlighet.
Hur vill man nämligen förlika en myckenhet personers skilda meningar i ämnen, som, för att riktigt bedömas, fordra å ena sidan en ren, oförderfvad känsla, ett poetiskt sinne, och å den andra en fördomsfri filosofisk kunskap om konstens teori?
Aderton personer, ur skilda
* Denna princip har också troget följts, förmodligen äf pietet för Stiftarens minne, ehuru Akademien numera gerna kunde följa en annan auktoritets exempel, nämligen » Aftonbladets ».
Dess redaktör har ju nämligen faktiskt gifvit pieteten för L.
J. Hiertas minne på båten (jemför prenumera-tionsanmälan för A.
B. dec.
1884 och dec.
1885) .klasser i staten, måste nödvändigt hvar för sig hafva en särskild bildning, allt efter den bestämmelse i samhället som de sjelfva eller omständigheterna gifvit dem.
Den punkt, i hvilken pluraliteten, eller ock de mest förnämas,, bildning öfverensstämmer, blifver af denna anledning helt naturligt en fast punkt, på hvilken omdömet kommer att hvila.
Detta skrefs i » Polyfem * år 1811; men eger ännu tillämpning.
Vidare heter det --- » Hvad för hemliga principer Akademien för vanliga fall kommit öfverens att gilla, kan i det hela vara oss likgiltigt: vi se hurudana de mästerstycken äro, hvilka vunnit dess oinskränkta beröm.
Dessa verk äro också alla af samma karaktär, så utan originalitet, att man skulle svärja på att de alla voro af samma författare, utom de af hr Wallmark, hvilkas gränslösa elände sätter dem utom all jemförelse med något i tid och rum existerande. »
Detta var ett hårdt tal, ty allmänheten hade från bötjan vant sig att vänta stora ting och högvisa domslut af den literära inrättning, som den snillrike Gustaf III så utmärkt framför alla öfriga.
Hände det nu att dessa domslut någon gång föreföllo besynnerliga och oväntade, så tog man sitt förnuft till fånga och trodde i all enfaldighet att sådant vore ett bevis på Akademiens högre vishet och ens egen bristande omdömesförmåga.
Den ende som fördomsfritt genomskådade förhållandena, var här, som nästan alltid, Kellgren.
Hans yttrande är bekant: att nämligen » den skrift en författare skrifver för pris, gemenligen är det sätnsta af hans arbeten. »
I den förmodan att det möjligen kunde intressera åtskilliga af » Dagens Krönikas » läsare att se hur man den tiden (1809) kriticerade, införes här utdrag ur en recension i » Polyfem » öfver Sången till finska arméens ära (af Wallmark och belönad med stora priset 1809). -- » det är ganska naturligt att hvar och en väntar sig, då han tager denna skrift i handen, något det stora ämnet värdigt, något af ovanlig förtjenst — af hög förträfflighet.
Hur nedslående måtte det icke blifva, att i det stället finna den uslaste rimmarprodukt, som tilläfventyrs någonsin varit tryckt i Sverige.
Det var liksom i ödets bok skrifvet, att finska armén skulle ända in i det yttersta pröfva de bittraste; motgångar; och för att fullkomligen råga kalken, skulle dess ära, dess enda öfriga klenod, blottställas för en ovärdig sångares behandling, blifva föremål för hans bakvändt poetiska experiment och sålunda gå miste om sin tillbörliga hyllning, så väl förtjent och så dyrt köpt. »
» Recensenten har tillförene haft tillfälle visa, huru skaldestycket Handen (äfven af Wallmark; belönt 1804), ehuru fullkomligen blottadt på poetisk förtjenst, ehuru öfverlastadt med plattheter, omeningar, vidunderligt hopfästade partier, likväl är bygdt på en plan, likväl har tio eller tolf vackra vers; äfven dessa fa fördelar saknar närvarande stycke.
Det är från början till slut icke annat än en följd af längre eller kortare rader, tillkomna på det sättet, att man alltid i den föregående radens rim ser verkande orsaken till den efterföljandes tillkomst, i anledning hvaraf man fåfängt söker något bestämdt begrepp i perioderna eller något totalintryck af poemet.
* Man kan ej annat än le, då man ser hur enväldigt rimtvånget beherskat den stackars författaren.
Huru förträffligen presentera sig icke rimmen: lava och begrafva, eken och bardaleken, Vareger och seger, strider och Aristider, hillebårdar och vårdar m. fl.
utan att det begrepp, som ordet utmärker, har något synnerligen angeläget att uträtta i versen. »
Recensenten citerar, för att bevisa sina anmärkningar, åtskilliga ställen i Sången, men vi vilja endast anföra några af de betänkligaste:
* Motstycken fattas icke i andra prisbelönta skaldeverk.
Itts. — — — Sällhet och fred
Gro på er jord i de ilande stegen:
Blod ha de kostat: ... så köps blott en egen;
» hvarest man icke kan finna annat, än att det är stegen som kosta blod, ehuru förf.
menat sällheten och freden; och hvarest man icke begriper hvad det är för en tegen&gt; som köpes.
» Se här några ännu märkvärdigare rader:
— — — och rysligt vild framvältar krigets lava Att i sitt afgrondssvalg Europas Nord begrafva,
Då Tilsit, lik en ö, ur lågans famn står opp Och möter Czarens blick med än en fristads hopp.
» Jag vill ej tala om krigets lava, om lavans egenskap att vara rysligt vild, eller om ön, som står upp ur lågorna dier om lågans famn, men väl om ön, som möter Czaren med en fristads hopp.
Antingen är det ön, som hoppas af czaren en fristad, eller är det någon fristad på ön, som hoppas något af Czaren, för hvilken fristad ön då måtte vara talman och representant?
Eller är det Czaren, som hoppas vinna fristad på ön?
Han måste då ligga midt i lågorna, ty ön håller ju på att genereras i lågorna.
Men innan denna vulkaniska produkt hinner svalna och bli be-boelig, har man allt skäl att frukta för det lif, som skall bergas.
Dock, denna fruktan är onödig.
Innan man vet ordet af är den olycklige i säkerhet och så inslumrad att
I hvilans sköt han hör ej mer den röst Af nya farors pligt, som hviskar i hans bröst.
Vidare:
Ur fosterlandets sköt jag hastat edra fjät Att med förenta svärd på nytt eröfra det.
Äfven följande märkliga ställe:
Hans (Czarens) storhet är vårt verk: af oss han strida lärt Af höga tallar trängd, i dessa skogars sköte,
Så stiger granen opp med dem till molnens mute !Hvilket likväl öfverträffas af följande poetiska strids-uppmaning.
Till strids för fosterbygd, för hemgudar och maka Att ljunga krigarns blixt i krigarns famn tillbaka.
Men det var icke endast den olycklige Wallmark, som rakade ut för stränga recensenter.
I Polyfem för 1812 förekommer ett #
Florilegium Suecano-Academicum eller Makalösa Heliconsblomster, plockade i den Sannfärdiga Smakens Örtagård.
En man, som emellan göromålen af en verksam lefnad helgat sin välförvärfda hvila åt njutningen af Witterhetens och Sedelärans intryck, ej blott till en fÖrfriskning genom ombytet af ämnen för sitt besinnande, men ock i det högre ändamål, att genom en nyttig sinnesdaning öka sitt men-niskovärde, har, med det begär att förangenäma det för-ståndsfullkomliga, som är det säkraste beviset på en be-römlig, menniskan ensam bland kreaturen naturmessig fulikombarhetsgåfva, velat i detta, sägom det med sant sinnesmod, stundom i sina förståndsundersökningar rörande det redbara något osorgfälliga blad meddela ett blygsamt tankeval af det snillefyndigaste i Sv.
Akademiens handlingar.
Man smickrar sig, måhända — nekom det ej — icke utan all sjelftankbarhet, att på detta sätt få, med trollkraftiga lättfattligheter, för inbildningsförmågans väldanade sinnes-gåfva, framställbargöra den egenkraftigt odlingsbara fullfärdighet, som stämplar känslodaningen och tankevidden hos sammanhängiga tänkare och öfvertydliga vältalare.
— Förundre man sig ej öfver denna Svenska, och vågom ej kalla den barbarisk!
Görom dess uppfinnare rättvisa.
Är-
* Läsaren behagade observera att alla här förekommande uttryck aro hemtade ur Svenska Akademiens handlingar.
Ins.ligen hafva de trott, att en sådan språkodiing, genom sin aktiva frihet, skulle kämpestarkt bekraftiga Smakens antag-liggörelse, och upplyfta nationerna undan dårskaper, laster, villor och brott till den förståndsriktigaste förnuftsmessighet och gerningsdrift i vitterhetsyrket.
Och hvad är väl mera nyttiggörande i sinnesnaturens (Örståndsvidd?
Florilegium.
Då genom denna akademis inrättning smaken stadgas och utbredes, skola de allvarsammare vetenskaperna vinna en gladare drägt, mera älskansvärdt skick; — slöjderna drifvas med en lättare hand, sederna antaga mer ärbarhet etc. (Sv.
fr. 1786.
D. f.