Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ian vägleda mig, är att jag till Länets undsättning fått disponera 200,000 R:dr från Creditiv-fonden, och omkring 5,5oo Tunnor
Spannemål in natura af förra MagazinsInrättuingens behållningar; men i afseende på liqvidalionen af denna Spannemål hafva föreskrifterna varit olika emot de för Skaraborgs Län och, som jag vill minnas, äfven de för Wermelands Län gifne, i så måtto, att Kongl. Maj:t
Nådigst stadgat, det den till Elfsborgs Län öfverlåtne MagazinsSpannemålen skulle Utred ningsStyrelsen godtgöras, efter det försäljnings-pris, hvartill den af mig upphandlade UndsältningsSpannemål skulle uppgå.
Efter mitt underdåniga Förslag kunde liqviden emellan fonderne ske på det sätt, att Creditivfonden erliölle tre fjerdedelar, och ganda MagazinsFonden en fjerdedel af alla inflytande undsättnings-medel, delande följaktligen i samma förhållande möjlige för - Ben a5 November. 4<9 Juster: och hafva jemväl
Remisserne blifvit fördelade i öfverensstämmelse härmed, intill dess Kongl.
StatsContoiret härutinnan påyrkade annan ordning. t Friherre Cederström, Jacob:
Icke med anledning af Herr Tharas uppmaning, utan i och för sjelfva saken, sorn discutteras, begär jag att få säga några ord.
Det förefaller mig helt naturligt, att om undsättning år 1826 utleranades in natura af gamla
Ma ga zi n sin rättningens behållningar, sådant äfven bör af CreditivFonden återgälldas, efter i orten gängse pris, då undsättningen togs; men om någon återlefverering af Spannemål in natura fått ske, dertill naturligtvis på förekomne skäl erhållits Nådigt tillstånd, så bör den in natura återguldne Spannemålen tillhöra MagazinsFonden, och afräknas på CreditivFonden.
Någon förlust bör alldrig kunna uppstå för CreditivFonden af hvad den utlemnar till Spannemåls-undsättning, om Rikets Ständers föreskrifter iagttagas, enär alla Socknar eller Districter inom Länet, hvilka behöfva understöd, hvar för sig ansvara för återbetalningen, en för alla, och alla för en.
På Gottland behöfdes, efter sistlidne års missväxt, UndsättningsSpannemål och den är redan till sista runstycket betald.
Denna Spannemål gick hvarken ut ur eller in i Kronans Magaziner; utan den fick emottagas genast från Fartyget vid lossningen, af dertill Den aå jV o v e m b e r. utsedde Socknemän, sorn sedermera verkställde utdelningen och uppbörden.
Jag bar vid sista Riksdag baft tillfälle handlägga Betänkandet, rörande villkoren för Spannemåls-undsättningar, och äger nu en genom erfarenhet vunnen ytterligare kännedom derom.
'Grefve Posse:
Då den siste värde Talaren velat göra den grundsatts gällande, att icke något hvarken kan eller hör förloras af det, till Spannemåls uppköp under missväxt-år, anslagne Credilivet, har jag ansett mig böra upplysa, att om man i Skaraborgs Län hade 1827 ovilkorligen fordrat, att Socknarnes Innevånare skulle gemensamt eller alla för en och en för alla ansvara för återbetalningen af den Spännemål, som till undsättning utlemnades, skulle åtminstone T9^:delar af Församlingarne afsagt sig all undsättning — icke derföre att de kunde undvara den, men derföre att de förmögnare icke ville ikläda sig ansvar för den fattigare, och hvaröfver man icke bör förundra sig, då Församlingar, som behöfde flere hundrade Tunnor, icke inom sig hade mer än några få personer med förmögenhet, och hvilka således hade fält vidkännas liela betalningsskyldigheten, med föga hopp om ersättning.
För att undvika den rysligaste hungersnöd och elände bland de fattige, återstod derföre icke Den a5 November - 421 annan utväg, än att tillämpa andra alternativet i Kongl. Maj:ts Nådiga Bref, med föreskrift om undsättningens utlemnånde, nemi. att Låntagarne ställde borgen.
Sådan borgen, pröfvad och godkänd vid Allmänna Sockenstämmor, är ock ställd för hvarje Lån, irnen då bufvudföremålet var, att förekomma, att icke någon af hunger skulle förgås, är ock gifvet, att pröfningen af Borgesmännens vederhäftighet icke fick vara synnerligen alfvarlig, ty motsatsen skulle medfört den följd, att de, som vora mäst nödställde, hade blifvit utan all hjelp.
Men äfven om man kunde antaga, att Låntagare oell Borgesman gemensamt äga så mycken Egendom, som motsvarar FJndsättningslånet, så är dock förhållandet i Skaraborgs Län sådant, att många Socknar skulle blifva öde, om man ville oafkortad! uttaga bela beloppet, och hvarom jag torde få åberopa åtskiilige här närvarande "Westgöthars vittsord.
Jag förutser således, att ganska betydliga förluster för CreditivFonden komma att äga rum, och kan så mycket mindre instämma i Friherre Cederslröms yttrande, som jag vågar hoppas, att fråga bär torde yppas om lindring i vilkoren för återbetalning af den undsättning Skaraborgs Län erhållit.
Herr von BeckerCarl Johan:
Uti hvad Grefve Posse anfört, om omöjligheten att i Skaraborgs
Län tillvägabringa nå - D e n a5 November. gon gemensam ansvarighet af Socknarne* i afseende på UndsättningsSpannemålens betalande, instämmer jag till alla delar.
Fråga härom uppstod väl vid de sammankomster, som agde rom i och för undsättningsbehofvet, men rönte en sådan allmän motvilja, att dess formliga framställande varit fåfängt.
Det ligger, efter min åsigt, i sakens natur, att den, som sjelf är i trångmål för brödföda samt utsäde,, under svårighet att kunna prestera säkerhet för sitt behof, hvarken vill eller kan garantera den skuld, de öfrige inom
Socknen lika eller måhända mera fattige måste ikläda sig.
Att Staten utan ringaste förlust skulle återfå hvad som lemnades till Spannemåls-undsättning i missväxtår, vill säga detsamma, som att ingen undsättning ge, ty under vilkor af gemensamt ansvar skulle ingen våga blifva delagtig deraf, och menniskolif, till aldeles icke ringa antal, skulle då, vid blifvande hungersnöd, förspillas.
Det var ett misstag af Friherre Cederström, om han trodde, alt jag uppmanade alla Landshöfdingar, att upplysa hvad jag anfört om undsättningsåtgärderne under sista missväxtår.
Jag känner blott förhållandet dermed i 3:ne Län, och desses Styresmän var det, som jag önskade ville utlåta sig öfver rigtigheten af min framställning.
I anledning af Grefve Posses sista yttrande utbeder jag mig Den 23 November.
4a 5 fä tillägga, att ehuru jag är så lycklig att bo i den delen af Skaraborgs Län, sorn obetydligt var i behof af Spannemålsundsättning, och hvarifrån ingen förlust behöfver befaras, fruktar jag dock, att i den trakt, der den siste värde Talaren bar sitt hemvist, största Svårighet lärer vara, att utan förlust kunna indrifva undsättningsmedlen.
. Friherre af Nordin, Carl Johan:
Ehuru de undsättningsanstalter, hvilka nu äro i fråga, tillhöra en sednare tid, än då jag förvaltade Styrelsen öfver Magazinslnrättningens utredning, anser jag mig dock böra besvara den framställda frågan till huru stort belopp Cassabehållningen uppgick, då jag aflenanade Styrelsen till Kongl.
StalsContoret.
Den utgjorde, om jag minnes rätt, omkring 180,000 R:dr B:co, hvaraf 70 å 80*000
R:dr öfverflyttades till Bankens enskilta räkning; men det öfriga, eller omkring 100,000 R:dr förblef, på Magazinslnrättningens räkning, i Banken . hvarest alla MagazinsFonden tillhörige penningar förvarades.
Då Rikets sist församlade
Ständer icke anvisade någre särskilte medel, var det en nödvändig försigtighet, för att kunna draga erforderlig omsorg om de qvarvarande
Spannemålsbehållningarnes ändamålsenliga vårdande, samt aflöna Tjenstemän och Betjening, att en del af de influtne medlen bibehöllos för Styrelsen 424 D e u a5 November. disponible.
Jag anhåller, att hvad jag na haft äran anföra, måtte få åtfölja Motionen till vederbörligt Utskott.
Grefve Adelsvärd:
Jag har blott begärt ordet, för att få instämma med Friherre af Nordin, samt förklara, att samma princip, som han omnämnt, äfven blifvit följd, sedan Magazinsärenderne öfverflyttades till StatsContoret.
Om jag minnes rätt, utgör det belopp, som nu för MagazinsFondens räkning är deponeradt i Banken, omkring 180,000 R:dr.
För öfrigt fårjag äran nämna, att skälet, hvarföre liqviden emellan Magazins- och CreditivFonder»e blifvit föreslagen att uppgöras så, som nu sker, just var, att efterkomma Rikets Ständers vid sista Riksmöte fattade och af Kongl.
Maj: t gillade beslut.
Sådant hade varit nära omöjligt, åtminstone många svårigheter underkastadt, om MagazinsFondens behållningar skulle användts till nya undsättningar, och i sådant ändamål kommit att i flera år circulera i Landet.
StatsContoiret fann derföre redigast, att genom salu låta öfverföra MagazinsFondens behållning i Spannemål på CreditivFonden.
Då Staten skall förlora, är det i min tanka likgiltigt, på hvilken af dess Fonder en slik förlust afskrifves.
Hans ExceUence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, alt så väl ; Den 25 November.
Ilen- Tliams Motion, angående användande af Creditivet till Spannemåls uppköp under missväxtår, som de af åtskilliga Ledamöter rörande samma ämne nu afgifne yttranden måtte till StatsUtskoltet remitteras; hvilket bifölls.
I den mon ärenderne fortgå till sin utveckling, blir det nödigt för en hvar afHöglofl.
Ridderskapets och Adelns Ledamöter, hvilken deltager i malens debatlering och afgörande, att känna hvad som, vid föregående
Riksdagar blifvit i samma eller likartade ämnen yttradt; och dertill erfordras egandet af Ståndets Protocoll. Vid i8a3 års Riksdag voro ej ännu Prolocollen för 1817 och 1818 årens Riksdag färdig tryckte, men numera äro de det för bägge de sist hällne Riksdagarne, och exemplaren aflemnade till RiksgäldsContoiret.
Jag tager mig således friheten föreslå att nämnde Protocoller genast må bland Högloft.
Ridderska— pet och Adeln utdelas; och att, sorn tryckningen bekostats af de till Riksdags-utgifters betäckande anslagne medel, samt ärendet vid sista Riksdagen behandlades af Stats.
Utskottet, denna min vördsamma Motion äfven må dit remitteras.
Såsom tillägg till Herr von Hartmausdorffs Motion, 426 Den a5 November. hvari jag har äran instämma» får jag vördsammast hemställa, att ett Exemplar af icke allenast alla fyra RiksStåndens
P10- tocoller, utan ock Bihangen till RiksStåndens Protocoller vid ifrågavarande Riksdagar måtte öfverlemnas till hvarje LandshöfdingeEmbete, emedan det är af högsta nödvändighet, att, då ärender, hvilka af Rikets Ständer varit discutterade, förekomma till handläggning af Embets-myndigheter, desse känna hvad Rikets Ständer L ämnet yttrat.
Herr von Hartmansdorff : Vid Friherre Ridderstolpes tillägg till min Motion, får jag blott erindra, att samma fråga måtte redan hafva blifvit väckt, antingen vid sista Riksdag genom ExpeditionsUtskottet, eller nyligen, vid denna, af Herr Cederschjöld.
I saken instämrtier jag fullkomligt med Friherre Ridderstolpe.
Friherre Ridderstolpe:.
Om jag icke missminnes mig, åsyftade Herr Cederschjölds vid denna Riksdag väckte Motion endast, att den af mig nu yrkade rättighet skulle för framtiden LandshöfdingeEmbetena tillerkännas, men ej såsom jag önskar, äfven utsträckas till RiksStåndens Protocoller och Bihangen vid 1818 och 1823 årens Riksdagar.
Med tacksamhet för hvad sålunda till fördel för mitt syftemål tillgjorts, begär jag vördsammast, jemte det jag instämmer i Den a5 November. 427 Herr von Hartmansdorffs Motion, att bifall måtte skänkas till mitt dervid gjorde tillägg.
Herr Montgommerie} Gustafa anförde skrifteligen:
Om jag skall döma af den utgång lika beskaffade Motioner de föregående Riksdagarne haft, hade jag föga hopp om framgång för denna min förnyade åtgärd att söka afskaffa en inrättning, Som ej mindre utgör en vanära för Fäderneslandet, än en kränkning af all sund moral.
Men om jag å ena sidan borde hejdas af det enskilta intressets — och den falska politikens — alltid ihärdiga motstånd, uppmanas jag dock. af den stigande upptysningens kraf och den egna oegennyttiga öfvertygelsens mägtiga väckelse, att i allt hvad på mig ankommer, nu och framdeles, arbeta mot tillvarelsen af en inrättning, sorn förderfva!’ nationens karakter, derigenom att den lockar dess medlemmar till förderfliga speculationer, till hazard-spel och oädelt vinst-begär, tvärt emot allmän lag och i uppenbar strid med all rättskänsla.
Den nära 5o:åra bedröfliga erfarenheten om Nlimmer Lotter iets, i synnerhet folden arbetande folk-klassen olyckliga, ej sällan fasaväekande, följder, har ingen kunnat 4-i8 Den 25 November. bestrida? men denna erfarenhet, sorn så högt och så omisskänneligt talar för detsarnmas upphörande, att hvarje inkast till försvar för dess bibehållande, inför förnuftets och rnensklignetens domstol, lindrigast sagt, stämplar en tvetydig afsigt, —- har dock icke hittills åtminstone, varit nog att åstadkomma Rikets Ständers ogillande af en så omoralisk och skadlig inrättning.
Detta förhållande måste för livar och en rättskaffens medborgare vara djupt smärtande, och nästan oförklarligt vore det, om man icke af en eller annan obehaglig erfarenhet kände huru visligt det enskilta intresset förmår att genomdrifva sina planer under larfvén af en skenbar fördel för Staten».
Så bragtes 1818 års
Ständer att stadna två Stånd mot två i då väckt fråga om Kongl. NummerLotteriets afskaffande, och så förvillades under 1823 års Riksdag Irenne Stånd' att bibehålla detsamma på denna besynnerliga grund af Utskottet: ”Att om ”detsamma vid bedömmandet af detta ärende, endast finge rådfråga sin enskilta öfvertygelse om NummerLotterilnrättningens "skadliga inflytande i moraliskt hänseende, "och dess menliga verkan på mängden af "de spelandes ekonomiska ställning, skulle "Utskottet visserligen icke ett ögonblick tve"ka att tillstyrka denna inrättnings upp - s
Den 2 5 November. 429 ”häfvande;” — ”men Statens inkomst der”af, ehuru, såsom Utskottets ord lyda, — ”underkastad mycken osäkerhet vid berak”ningen”— bevekte Utskottet och i öfverensstämmelse med detsamma Preste, Borgareoch BondeStånden att låta denna i moraliskt afseende skadliga och på mängden af de spelandes ekonomiska ställning, menliga inrättning qvarstå till föga heder för samhället och till fortsatt medel att åtminstone ännu i 5 år undergräfva särdeles de förut mindre länkande folkklassernas välstånd oell sedlighet.
Hvad ära eller tillfredsställelse det kan medföra att vara Embetsman vid en inrättning och uppoffra omtanka och flit vid en administration, som grundar sitt bestånd och sin vinst på hundratusentals medborgares bestämda förlust, ofta på maka och barns af denna förlust utpressade tårar och förbannelser, — kan jag icke inse, men min förundran, åtminstone väcker det att vid en så uppenbar omoralisk och mot allmänna Lagens tydliga bokstaf och anda stridande inrättning, några andra personer låta begagna sig än de, som af yttersta behöfvet se sig tvingade att välja denna nödhjelp såsom enda återstående medlet att lifnära sig och de sina.
Att deremot samhällets icke blott högt uppsatte Embetsman, utan ock upplystare medborgare vilja vara medlemmar i LotteriDirectionen, borde 43o Den'a5 November. knappast kunna tänkas bland möjligheter och allraminst höra bland verkligheter.
Det är också endast denna senare omständighet, som kan förklara orsaken till det eljest oförklarliga motstånd, alla försök hittills mött, som åsyftat upphäfvandet af en inrättning, som ingen förnuftig varelse bordt kunnat anse värdig ett Kongligt privilegium och ett hyllande af den Lagstiftande Makten.
Men kunna väl det enskilta intressets fördelar och Statens påräknade vinst någonsin vara så stora, att samhällets ära, Majestätets helgd, moralens och lagens bud jemte millioner medborgares sedlighet och penninge-tillgångar derföre böra uppoffras?
Eller skulle ännu en gång Lagstiftande Magten hos oss, lika som FinansMinistern för några år sedan i Frankrike, anse det skäligt yttra: att då han föreslagit Lotteri-inrättningens fortfarande, ”tillstår ”han med smärta, att densamma bland ”Nationen förorsakar förderf och elände, ”och han suckar öfver den olyckliga nödvändighet, hvari Staten befinner sig, att ”uppskjuta afskaffandet af denna förhatliga ”uppfinning.”
Men huru kraftigt vederlädes icke detta FinansMinisterns både omoraliska och i Stats-ekonomiskt afseende okloka förslag af en värd Ledamot i Deputerade-Kammaren: ”Jag finner deremot, sä”ger han, i sjelfva Lotteriets afskaffunde, Den i5 November. ”en vinst af öfver 5 millioner.
Om nemligen de 66 millioner, som Nationen årligen bortspelar på Lotteriet, till dess ”dagliga behof användas, inbringa de, ge”nom konsnmtions-afgifter, 5 å 6 millioner ”till Statskassan.”
Ehuru i mindre scala måste förhållandet äfven bli detsamma hos oss, och den osäkra inkomst af cirka 60,000 Riksdaler, som Statskassan de senare åren påräknat, är lätt, ja mångfaldigt godtgjord också genom sjelfva Lotteriets afskaffunde, ty i Sverige är icke denna förhatliga inrättning, såsom i Frankrike, till enskilta spekulanter bortarrenderad och inkomsten såmedelst ställd på säker grund.
Tvertom är det lika möjiigt, och har, innan denna ohyggliga uppfinnings bortmotionerande kom i fråga, af erfarenheten besannats, att Staten derpå förlorat mer än 60,000 R:dr B:co, och att det omoraliska vågspelet kan lia ändå menligare följder för Statskassan, ådagalade en LotteriDirektör inom Riddarhuset sista Riksdag, i det han, under ett svaromål mot mig om Lotteriets mångfaldiga konstknep, yttrade, att det vore möjligt att Staten derpå årligen kunde förlora en million R:dr, i synnerhet om LotteriDirektionen icke finge, hvad jag bestridde, godtyckligt förbjuda vissa numror.
Oberäknad t obehörigheten af ett hasardspel, som skulle kunna och således lätt kan, bringa Stats - Den a5 November. kassan i millioner Riksd:s förlust, i stället för den osäkra inkomsten af 60,000 R:dr, så upplyste IÖ2Ö års Statsutskott, att Lotteriets tillgångar uppgå till minst 217,000 R:dr, utom brudgåfvo-fonden 16,435
R:dr och hus och byggnader till ett icke ringa värde; hvadan det till och med i Slatsekonomiskt afseende vore en verklig fördel att, ju förr, dess bättre, afskaffa nämde inrättning.
Men äfven förutsatt, att en uppoffring å medborgares sida, blefve af nöden , till ersättande af den presumtiva förlust af 60,000 R:dr, som genom Lotteriets upphäfvande kunde komma i fråga, — funnes det väl en menniska bland Svenska Nationen, som icke med gladaste hjerta räckte sin skilling, — ty större behöfde icke offret vara, — till ett så vackert, så mycket tillfredsställelseskapande ändamål?
Jag tror det icke; jag tror tvertom, att aldrig än en skatt utgjorts med mera beredvillighet, med större nöje än denna skillings-skatt skulle utgöras, om den påböds.
Att den icke behöfver påbjudas, det har jag redan, bevist, och öfverskottet af Stats-anslaget, nu uppgående till mer än en half million, bevisar det än ytterligare.
Sedan jag nu, såsom jag hoppas, på det mest öfvertygande sätt vederlagt det väsendtligaste argument man hittills begagnat till skäl för bibehållandet af NummerLot teriet, Don 5.5 November.
433 teriet, och det enda, som inom Rikets sist församlade
Ständer i detta afseende ansågs gällande; skulle det tyekas vara öfverflödigt att upptaga, mindre vederlägga de underordnade argumenterna, emedan de icke fästat Lagstiftande Magtens uppmärksamhet, och således icke annorlunda borde kunna betraktas än såsom af föga eller intet värde.
Men då hvad som en gång blifvit förkastadt, möjligen en annan gång skulle kunna anses af vigt, i synnerhet som det enskildta intresset lika litet nu som förut, lär försumma att begagna alla möjliga medel, ulla möjliga inkast oell kryphål, för att åtminstone vinna uppskof med upphäfvandet afdea förhatligaste af inrättningar; föranlåtes jag till vederläggning upptaga äfven de öfriga af Lotteri-försvararenas vanliga argumenter.
Ibland dem hör man i synnerhet yrkas, att NummerLotteriet icke utöfvar någon tvångsmakt j att det är af fri vilja och egen böjelse, hvar och en spelande derpå vågar sin penning, att hvar och en således, om han vill, kan undvika att lyssna till dess förförelser och att den förlorade icke kan skylla någon annan än sig sjelf och sin lättsinnighet för den skada han möjligen derigenom ådrager sig.
Men är icke förhållandet lika beskaffadt med alla andra hazard-spel, enskildta emellan, som dock Lagen så alfvarsamt förbjuder, och måste i H. 28 434 Den a5 November. förbjuda, för att Åstadkomma ordning och sedlighet, och förekomma de brott och olyckor, hvartill dylika omoraliska och obehöriga tidsfördrif eller vinstbegär, vanligen leda och störta dess utöfvare?
Och huru skulle man, med minsta skymt af rättvisa och conseqvens i slutsattser, kunna hänföra Lotterispelet i en annan kattegori, än de öfriga af Lagen förbjudna hazard-spelen?
Och hvad som är förbjudet och straffbart -enskildt, måste väl vara detsamma — och i synnerhet detsamma — i allmänt afseende; ty utom alt moralen i sina föreskrifter icke tål något undantag, borde politiken i förevarande fall icke eller tåla det eller om den nödvändigt skulle göra det, åtminstone icke annorlunda än i motsatt ordning, emedan Lagkränkning alltid vore af mindre vådlig, och sålunda Opolitiskt betraktad) af mindre brottslig egenskap i enskildt, än allmänt afseende.
Dessutom är det väl icke ädelt, icke riktigt, icke ens anständigt, att Statsmakten, i stället att utgöra, såsom sig bör, en skyddande och 'vårdande makt, förnedrar sig att vara föreståndare af ett spelhus, en giller-inrättning, hvarigenom lättsinniga och obetänksamma medborgare tubbas, lookas, förföras och nästan uppmanas, att skada sig sjelfva, att ej sällan ruinera sig och de sina, för att förvandla Stats-kassan till en Farao-bank och för att rikta några icke särdeles samvetsömma och icke särdeles menniskoälskande Embetsman.
Den 20 November. 435 Men om Stats-kassan, likasom Farao-banken, tilläfventyrs af punktörerna sprängdes, om, såsom en LotteriDirektör upplyste, millioner på NummerLotteriet skulle af allmänna medel förloras, hvad blefve då följden?
Genom hvilka tillgångar skulle denna förlust godtgöras?
Hvad skulle Rikets Ständer, hvad Svenska Nationen, säga, omen särskild skatt för detta ändamål, — värre obebörigare än Götha kanal, skulle äskås?
Eller är Lotteri-spelet verkligen så inrättadt, att punktörerna blott kunna förlora — icke vinna — den högsta möjliga summan?
Är det verkligen vanhederligare, mera ockrande, än alla andra för enskilta speculanter offentligt förbjudna, någongång i tysthet begagnade dobbel-spel-inrättningar ?
Huru. besvara dessa oundvikliga, i sakens natur liggande frågor, som icke låta jäfva sig, emedan de icke ett ögonblick kunna anses utom möjlighetens område, huru vederläggande besvara dem, säger jag, utan vanära för samhället, utan kränkning af Lag oell rätt, pligtkänsla och moral?
Det måste väl således medgifvas, att den fria viljans utöfning, lika litet i detta, som i något annat moraliskt, brottsligt och politiskt origtigt fall, får eller bör äga rum* Sjelfva ändamålet med Stat och Statsfördrag* är ju att genom Lagar och ordnings-makt, så mycket som möjligt, afvärja enskilt och. allmän orättvisa, enskilt och allmän skada, Den :>5 November. sedeförderf ocli lill och med alin onda exempel i dessa fall.
Men alt denna Statens för sitt eget bestånd, sitt eget lugn, sitt eget val, oundvikliga pligt, icke uppfylles, om hon, i stället att förekomma eordningar och brott, gifver medborgarena, medelst förnuftstridiga och obehöriga inrättningar, icke blott skadliga föredömen, utan ock lockande och förförande uppmaningar att förderfva sig sjelfva, — torde af hvar och en rättskaffens menniska anses lika eemotsägeligt, att det icke är att lägga andra än för den allmänna och en skil ta säkerheten och sällheten, i hvarje hyfsad t tillstånd, ytterst nödvändiga band på den fria viljan, i det de oförnuftigas förmåga att skada sig sjelfve och andra inskränkes och, i hvad möjligt är, tillinfcetgöres.
Det slutliga af Lotteri-försvararnes argument, alt i fall NummerLotteriet uppliäfdes.
, skulle de utländska Klass-Lotterispelen i stället begagnas och de speläisknndes penningar derigenom komma ur vårt förut penning-fattiga Land, är icke heller af bättre halt och värde., än det nyss åberopade.
Att genast vederlägga detta inkast, beliöfves blett en öfversigt af den personal inom Sverige, sorn egentligen beröfvas sina med svett och möda hopsamlade penningar, och som således hufvudsak ligast bi - Den a5 Novcmhe t-. dräger lill Lotteriets välstånd, det fördelaktigaste af idia vårt faltina Lands industri O t ■ rörelser, och dessutom till Statens påräknade vinst af 60,000 R:dr B:co årligen».
Insatsernas för hvarje gång obetydliga belopp, elium i anseende till mängden uppgående till oerhörda summor, bevisa, på det mest ojäfaktiga sätt, att massan af de spelande består af arbets-klassen.