Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast i ett fall har detta förslag en betydelse, som har ett värde, i så måtto, att häri är nedlagdt det fullkomligaste erkännande, att vårt skjutsväsende under nuvarande förhållanden hvilar på en orättmätig grund; men genom detta sätt att gå tillväga, vinnes blott att de största och rättmätigaste klagomålen blifva nedtystade, så framt någon rättvisa ens kan iakttagas vid fördelningen af dessa betydliga anslag; men det tryckande tvånget, likasom hela den felaktiga inrättningen, kommer alltid att qvarstå.
För min del hembär jag min tacksamhet till Utsk:t, som ställt frågan på sin rätta ståndpunkt, men om jag gillar den princip, som Utsk:t framställt, och anser att Utsk:t äfven häri har vidrört en framtidsfråga, som kanske kommer att snart nog oemotståndligt göra sig gällande, så tror jag likväl att, i dess tillämpning, Utsk:t icke för det närvarande bort gå så långt som skett.
Vi hafva nemi. under händer andra stora företag, som afse kommunikationsväsendets förbättrande, och jag anser det under sådana omständigheter vara nog vågadt att lör detta ändamål i så stor skala, som är föreslaget, använda statens tillgångar.
Det torde enligt min tanka äfven vara nödvändigt att förvärfva sig någon erfarenhet i en mindre skala i afseende å det bästa och minst kostsamma sättet att utföra detta system, innan man i sin helhet angriper ett så stort och omfattande verk.
Vill man att skjutsen skall förvandlas, likasom förhållandet redan är med posten, till ett regale, bör man se till, att detta regale ställes på en sådan fot, att icke någon väsendtligare förlust för staten uppstår.
Så har åtminstone frågan blifvit betraktad och utförd i de flesta andra länder.
Första steget härtill är, enligt min tanke, att entreprenad-skjutslegan förhöjes.
Vi hafva sett Den 28 Mara f. m.
343 att det är förenadt med mycken svårighet att införa entreprenader, och att orsaken härtill väsendtligen ligger i skjutslegans allt för låga ståndpunkt, kan visst icke betviflas.
Om staten skall öfvertaga skjutsningen, är det af vigt att entreprenaderna på allt sätt befordras och komma till stånd, ty der sådana finnas, behöfver ej staten träda emellan medelst direkta åtgärder.
På dessa skäl utber jag mig att i korthet, ehuruväl —jag säger det med ledsnad — med föga hopp om bifall, få framställa min åsigt om hvad med skjutsningen bör, under nuv:de förhållanden, åtgöras.
Jag har gjort en sammanfattning af det hela, och om en återremiss i allmänhet beviljas, lärer en sådan sammanfattning icke kunna utgöra ett hinder för att mitt förslag må komma till behandling.
Skulle icke så ske, tillfölje af det beslut R. o. Ad. fattat, att endast punktvis företaga frågan, så torde väl ändå någon utväg finnas för att mitt förslag måtte komma till R. o. Ad:ns afgörande.
Jag skulle vilja föreslå: att R.
St:r, med erkännande af den grundsatsen, att åtgärder böra vidtagas för att, i den mån ske kan, skilja gästgifveri-, håll- och reserv-skjutsen från jorden samt befria städerna från det åliggande, som i detta afseende vidlåder dem, likväl för det närvarande inskränka sig till den underdåniga hemställan, det täcktes K. M. i nåder medgifva, att till befordrande af skjutsentreprenaders uppkomst, utan skjutslagens betungande, entreprenad-skjutsiegan måtte, lika för stad och land, i allmänhet höjas till ett belopp af 1 rdr 50 öre, samt å postlinierna, hvarest postdiligenser äro inrättade, till 1 rdr 60 öre för milen, äfvensom att i de fall, då ansökning härom göres eller K.
M. af förekommande anledningar finnér så nödigt och nyttigt, skjutsen inom särskilda orter eller å vissa stationer må direkt öfvertagas af staten och, efter omständigheterna, ställas under inseende af poststyrelsen eller Konungens Bfh:de, samt att, för bestridande af de härmed förenade utgifter, R.
St:r ställa till K.
Mbs Nåd. disposition, under tiden för nästa statsreglering, ett årligt förslagsanslag af 130.000 rdr rmt, och slutligen, att då billigheten fordrar, det vid tillfälle af embetsresor en skälig ersättning bör tillerkännas dem, som blifva betungade med erläggandet af en högre skjutslega, än den nu gällande, R.
Sl:r i underdånighet anhålla, att K. M., efter behörig utredning af förhållandet, härom ville till R.
St:r framställa Nåd.
För min del erkänner jag, att skjutsningsbesväret är det mest betungande af alla de onera, som för närv:de vidlåda jordbruket, och att bördan deraf ännu mera förhöjes genom dess ojemna fördelning och det ovissa i dess belopp, då, vid förändrade förhållanden, entreprenad-afgiften högst betydligt ökas mot förut.
St-.rs skyldighet att, till underlättande af detta onus, deråt egna den största uppmärksamhet, och jag beklagar att R.
St:r, då bränvinsskat - 344 Den 28 Mars f. m. ten höjdes, icke begagnade sig af ett möjligen aldrig återkommande tillfälle att i denna frågas reglerande verksamt ingripa.
Att för närvarande biträda Utsk:ts förslag, vågar deremot icke jag.
Den summa, som efter förslaget skulle erfordras för skjutsnings-besvärets aflyftande från jorden, är allt för stor, för att kunna, med befintliga tillgångar, åstadkommas, och den är, hvad värre är, alltför oviss, för att man dervid kan lästa sig.
De beräkningar, hvarpå dess antagande hvilar, äro osäkra och kunna ej heller annat vara; man skall följaktligen genom bifall till förslaget äfventyra att hvad som beviljats, icke räcker till, utan att anslagets egenskap af förslags-anslag måste tagas i anspråk.
Den närvarande tiden är dessutom mindre lämplig för en genomgripande reglering af skjutsväsendet, derföre att kommunikationerna i landet genom jernvägs-byggnader, sorn pågå eller föreslå, befinna sig uti ett utvecklings- och öfvergångsstadium, hvars omfattning och verkningar man ej kan beräkna.
Vägar, som förut voro hufvudvägar, upphöra, snart sagdt, att begagnas, och rörelsen koncentreras deremot på andra vägar, der förut måhända knappt fanns skjutsstationer.
Det synes ej osannolikt att dessa förändringar kunna blifva så betydliga, att skjutsnings-besväret egentligen icke kommer att kännas annorstädes än i de norra provinserna, der stambanor knappt torde komma i fråga, och i vissa, från jernvägarne aflägsna, mindre delar af det medlersta och södra Sverige.
Hvad sorn bör göras, synes således vara vidtagandet af någon öfvergångsåtgärd, och beskaffenheten af en sådan åtgärd synes mig vara antydd af det förhållande att skjutstungan för närv:de är så olika i olika delar af landet, att den på vissa ställen är utomordentligt tryckande, under det den på andra knappt kännes.
Af skjutskomitéens betänkande inhemtas nemi., att gästgifvaregårdar finnas, der entreprenadlegan pr mantal uppgår till 480 rdr, 400 rdr, 360 rdr, 200 rdr, 186 rdr, 180 rdr, 120 rdr, samt att i Stora Kopparbergs län af 45 gästgifverigårdar endast 10 hafva lägre enlreprenad-afgift än 30 rdr, men 7 högre än 100 rdr, under det att på andra ställen i riket afgiften utgår med 5 rdr eller 3 rdr, eller ännu lägre belopp pr mantal.
Under sådana förhållanden är icke behofvet af befrielse eller lindring i skjutsningsbesväret öfver allt lika stort, och synes det vara fika naturligt, som riktigt, att R.
St:r, fastän de ej kunna aflyfta besväret från jorden, likväl bemöda sig att lindra denna tunga, der den hårdast trycker.
Denna tanke genomgår äfven Gr.
Liljencrantz’, af flere reservanter inom Utsk:t upptagna förslag, men då flera af förslagets detaljer synas mig betänkliga och man måhända lättare kan förena meningarne, om man mindre reglementerar, samt Iv. M., som af vederbörande embetsman kan infordra erforderliga upplysningar, torde vara bättre i tillfälle att reglementera än 14.
St:r, så vågar jag begära bifall lill den af Preste-St. gjorda inbjudning, nemi. att, med afslag å Betänk:t, ett extra anslag beviljas af 100,000 rdr, att, Den 28 Mars f. m. 345 i mån af behof, af Riksgälds-kontoret utbetalas, för att användas till understöd åt de mest betungade skjutslagen.
Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt til! fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Att den i nu föredragna lista punkten uttalade princip, nemi. att skjutsningsskvldigheten må lyftas från jordbruket, måtte vinna R.
St:rs bifall, är min lilliga önskan.
Då det är obestridligt att de resande sjelfva böra betala för sin fortkomst och att det ej bör åligga jordegaren att göra en tryckande uppoffring för att forsla dem, som vilja lärdas i landet, så är det äfven rättvist att skjutslegan för entreprenörerne, som öfvertaga detta åliggande, förhöjes så mycket, att den motsvarar besväret, dervid dock staten, för att bereda öfvergången, i början torde böra bidraga med en bestämd summa.
Att det i alla fall fordrar någon tid, innan de lokala hinder, som på sina ställen försvåra införandet af entreprenader, kunna öfvervinnas, är naturligt, hvarföre den till ändamålet anslagna summan bäst ställes till regeringens disposition, för att, med ledning af den erfarenhet, de utlysta entreprenad-auktionerne gifva, ordna dessa förhållanden.
Om postvagnarnes turer klokt ordnas och skjutslegan sättes åtminstone så hög, att den enskilda spekulationen kan täfla, så skall, enligt min öfvertygelse, den lill förändringen erforderliga summa ej behöfva vara särdeles stor och äfven succesive kunna indragas.
Vi äro alla ense om att den nuvide skjutsningsskyldigheten är byggd på en orättvis grund och genom sin ojemna och omby tliga fördelning äfven är i högsta grad tryckande för jordbrukaren.
Dess indirekta inverkan på landets modernäring tages dock sällan i betraktande, hvarföre jag tillåter mig behandla denna del af frågan.
Att genom skjutsningsbestyret. i synnerhet håll- och reserv-skjutsen, millioner dagsverken årligen förspillas för jordbruket, helst det finnes hållskyldige, som hafva 3:ne mil och deröfver till gästgifvaregården, der de stundom få vistas 24 timmar, utan att någon resande tager deras tjenst i anspråk, är en stor misshushållning; hvad skulle ej med denna arbetskraft och på denna arbetstid kunna uträttas, landet till nytta?
Men ännu mera förderfligt blir detta besvär, dåden sysslolösa väntan framkallar kortspel, superi och andra laster, derigenom grunden laggts till mången ynglings moraliska förfall.
När dertill lägges att skjutsskyldigheten tvingar den mindre jordbrukaren att hålla en dyrköpt och dyrfödd häst, den han eljest ej skulle behöfva, och att han ej sällan får detta för honom dyrbara kapital lättsinnigt förstördt, utan att kunna vinna någon billig ersättning, så torde få medgifvas att denna pålaga är mera förderflig än man i allmänhet tror.
Men äfven den resande kan ega rättvisa anspråk på ett mera tidsenligt sätt att lärdas; den, som nu lernnar en ångbåt eller jernväg, ej har råd eller tillfälle att medföra egen vagn, ej fin - 346
Den 28 Mars f. m. ner en postdiligens etablerad i den rigtning, han måste taga, eller deri ej finner plats, måste nu få sin kropp och sina saker misshandlade på en vanlig Svensk bondvagn.
Om vi äfven sjelfva fortfarande vilja underkasta oss detta barbari, som numera endast torde tillhöra Sverige och möjligen Ryssland, så kunna vi ej begära att någon utländning frivilligt skall så låta behandla sig.
Vi göra stora förluster, då vi afskräcka den ström af resande, som årligen öfversvämmar Europa och numera gerna uppsöker mera aflägsna länder, att äfven besöka vårt natursköna Iand, derigenom att vi ej bereda tidsenliga fortskaffningsmedel och hoteller.
Om endast 2,500 utländningar årligen hitlockades af våra vattenfall, våra sjöar och laxfisken, våra fjell, våra grufvor m. m. för dem nytt, och hvarje af dessa endast alsatte 400 rdr, så importerades i landet 1,000,000 rdr, hvilken summa dock lätt kunde mångdubblas.
Det är min fulla öfvertygelse att den summa, staten till en början kunde behöfva tillskjuta, för att, i förening med entreprenörer och postverket, ordna ett bättre system för skjutsen, är en ringa sak i jemförelse med den skada, jordbruket nu har af denna inrättning, helst genom ett rättvist medgifvande för entreprenörerna att taga en högre skjutslega, statens tillskott betydligt skulle reduceras.
Det ofta anförda skälet för afslag, att staten ej skulle kunna bära en börda, som dock nu ensamt bäres af en del af den i mantal satta jorden, är ej annat än ett tomt svepskäl.
På nu anförda grunder får jag vördsamt anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts förslag i denna puukt.
Att det onus, som för närv:de åligger jordbruket, nemi. att besörja skjutsen, är i hög grad tryckande, kan ingalunda bestridas, likasom jag tror att hvar och en, som tagit kännedom om dessa förhållanden, med glädje skall söka att omfatta hvarje tillfälle att deri kunna åvägabringa en ändring; men likväl anser jag att de olägenheter, som härleda sig från skjutsningsbestyret och som i så bjerta färger blifvit framställda, till stor del under de sednare åren aftagit.
Jag erkänner visserligen, att det gilves provinser, der denna tunga i ganska betydlig mån framstår; men å andra sidan tror jag att detta onus i allmänhet på de sednare åren högst betydligt minskats mot hvad det var för några år sedan.
Vi hafva i detta hänseende erhållit ganska intressanta upplysningar genom det sammandrag, som blifvit al statistiska Central-byrån, på grund af 5-års-berättelserna, uppgjordt.
Beklagligtvis äro dessa 5-årsberättelser icke fullständiga, i afseende på skjutsen, för alla län, utan blott för 16.
Det visar sig då att inom dessa 16 län utgingo: 1856 1857 1858 1859 1860 850,734 st. hästar. 812,406 — 483,879 — 455,677 — 453,530 — Den 28 Mars f. m. 347 Hvad är orsaken dertill, att det utgående hästantalet från 1857 till 1858 minskats från 812,405 till 483,879?
Jo säkerligen är den att söka i skjutslegans förhöjning genom K. förordn. den 15
December 1857, som bestämde den till dess nuv:de höjd.
Det är ett faktum, att så länge skjutslegan var låg, så reste hvar och en för sitt nöjes skull långt heldre med skjuts, än han begagnade andra fotskaffningsmedel; men sedan den höjdes, så begagnar man egna hästar eller uppgör beting, för att kunna fortskalfa sig.
År 1860 funnos gästgifvaregårdar: vid allmän landsväg 960. » häradsväg ......... 370. » sockneväg 71. i städer 87. eller tillsammans 1,492.
Det är temligen gifvet att det är hufvudsakligast i städerna och vid de större landsvägarne, som entreprenaderna kommit i fråga att införas, enär af de 1,051 gästgifvaregårdar, som befinna sig der, 593, eller mera än 56 proc,, voro försedda med entreprenad.
Att denna skjutsentreprenad ökats sedan 1860, lärer väl ej af någon kunna bestridas, ehuru, derigenom att siffror ej finnas att tillgå, det är mig omöjligt att uppgifva i hvilken proportion.
1 många delar af riket, der bönderna gerna vilja skjutsa sjelfva, finnas ganska få entreprenader.
Så hafva vi i Kronobergs län 2 entreprenader på 69 gästgifveriet Blekinge län 4 » » 22 » Christianstads län 5 » » 36 » Hallands län 7 » » 35 » Jönköpings län 8 » » 73 » Elfsborgs län 9 » »116 )) Kalmar län 19 » » 101 0 Gottlands län 13 » » 56 » Södermanlands län 9 )J » 55 )) således 76 entreprenader på 563 gästgifvaregårdar af alla slag.
1 de öfriga 15 länen finnas 929 gästgifvaregårdar, hvaraf 610 vid allmän landsväg och i städerna, samt 517 entreprenader.
Mina Hrr! ni tordén således finna att, redan 1860, entreprenader voro inom dessa 15 län temligen allmänt införda.
Tillse vi återigen de län, der entreprenader icke voro införda, så utgöras dessa af Halland, södra Westergötland, Elfsborgs län, Christianstads län samt af en stor klump i mellersta Sverige.
Jag känner visserligen icke förhållandet särskildt inom alla delarne af denna klump, der entreprenader icke äro införde, men jag tror att orsaken är, som förut är nämndt, att allmogen, till följe af den höga legan, finner uträckning i att skjutsa sjelfva.
Jag tror således att detta onus ej är så stort, som man påstått, åtminstone i denna del af landet.
Jag vill icke motsätta mig ett förslag att häri vidtaga en förändring, ehuru 348 Den 28 Mars f. m. jag, på skäl, som längre fram skola anföras, tror att frågan bäst blifvit löst och bäst reglerat sig, om den hade kunnat till nästa riksdag anstå.
Hvad som icke ringa bidrager till att minska skjutsningsbesväret, är de diiigenslinier, som på många ställen blifvit inrättade.
Af dessa hafva vi fiirst postverkets, mot hvilka man hört ganska befogade klagomål i afseende på åkdonens tyngd och det ringa antal hästar, som erfordras för deras transporterande.
Dessa olägenheter afhjelpas med hvarje år.
Utom dessa postverkets diligenser hafva äfven enskilda diiigenslinier kommit i gång.
Jag vill endast åberopa den trakt, som jag känner.
Der hafva vi en daglig diligens mellan Helsingborg och Trelleborg; der hafva vi en annan, som vissa dagar i veckan går mellan Helsingborg och Höganäs.
Vi hafva ännu en, som går mellan Hessleholm och Christianstad.
Sådana diligenser uppstå emellertid allt mer och mer.
Hvad som likväl kanske mest har lättat ifrågav:de besvär, är jernvägarnes inrättande.
Det är förvånande att se, huru, sedan jernvägen kommit i gång, gästgifvaregårdarne närmast omkring lida afbräck i sin rörelse och Konungens Befhtde måste år från år minska antalet af utgående hästar.
På samma sätt och i ännu högre grad komma naturligtvis de blifvande bibanorna att lätta skjutsningsbesväret.
Jag har tagit mig friheten att framlägga dessa fakta, emedan jag derigenom blifvit fullkomligen öfvertygad att detta onus ej för närv:de är så tryckande som förut.
Det lämpligaste sättet att ordna denna angelägenhet vore, enligt min tanke, att lemna den i händerna på de snart lör första gången sammanträdande landstingen.
Att ordna denna angelägenhet sk’nlle vara ett vackert ändamål för deras verksamhet; och, hvarest landstingen skulle hafva lyckats att med den af dem pålagda skatt ordna skjutsen, der tror jag ej staten skulle hafva behöft träda emellan.
Jag anser äfven att ett sådant ordnande skulle kunna ske vida billigare och på ett sätt, vida mera afseende kommunens behof, om det verkställes af kommunalrepresentationen, än 0111 det sker genom central-styrelsen i riket.
På grund af hvad jag anfört, hade det kanske varit lämpligast att denna riksdag icke vidtaga något beslut i skjutsfrågan, men då sådant svårligen lärer låta sig göra, tillråder jag Ståndet att förena sig med Preste-St:t, sorn hafva föreslagit att 100,000 rdr skola ställas till K.
M:s disposition, att, der entreprenaden är mest tryckande, utdelas, för att dymedelst verka en lindring i skjutsnings-fungan.
Jag hade emellertid, om ej dessa bevekande omständigheter lörefunnits, helst önskat att denna fråga hade fått anstå till nästa riksdag, emedan frågan då, enligt min tanka, lätteligen hade kunnat reglera sig.
Den 28 Meri f. m. 349 Hr Montgomery, Robert:
Då jag under loppet af förra riksdagen vid flera tillfällen yttrat mig i denna fråga, torde mina åsigter i densamma vara temligen kända.
För mig förefinnes således nu ej någon betänklighet vid att bifalla det aldra mesta af hvad det Sammansatta Utsk:t i detta Betänk, har tillstyrkt.
Jag är så öfvertygad om den orättvisa, som ligger i detta onus, och så förvissad om det hämmande inflytande, som det utöfvar på vår modernärings utveckling, att jag för befrielse från detsamma skulle vara färdig till ganska stora uppoffringar, ja ända derhän att, ifall den här föreslagna summan vore otillräcklig, fördubbla densamma.
Jag kan icke inse, att det finnes något skäl för att man evigt skall qvarblifva vid föråldrade heskattningsmetoder, att man, derföre att detta onus varat i flere århundraden, nn icke vill vidröra detsamma.
Ehuru jag hyser dessa åsigter, har jag likväl icke kunnat undgå att inse, det detta förslag har föga utsigter att gå igenom; och har jag derföre ansett bäst att man nu inginge på något af de bemedlingsförslag, som här blifvit framställde.
Då val derföre för mig har uppstått emellan de af Hrr von Ehrenheim och von Koch uppställda förslag, har onekligen det sednare, efter mitt förmenande, stora företräden för det förra.
Hr von Ehrenheims förslag afser en tillfällig hjelp, en almosa, som skulle gifvas till de mest betryckta jordegarne, men framställer ej någon bestämd grundsats att afhjelpa behofvet.
Deremot synes Hr von Köchs innehålla bestämdare åsigter, nemi. att jordbruket så småningom befrias från detta onus.
Detta förslag, som vid förra riksdagen antogs af R. o. Ad. samt BondeSt.
, innehöll, att entreprenader borde inrättas öfver hela riket och att statsverket i kostnaden härför skulle bidraga med en fjerdedel, eller 200,000 rdr, hvilka såsom förslags-anslag skulle på 6:te hufvudtiteln beviljas.
Har statsverket en gång åtagit sig att med en fjerdedel bestrida kostnaden för inrättandet af skjutsentreprenader, så torde framdeles detsamma äfven kunna åtaga sig ännu en fjerdedel o. s. v. När jag talar om statsverket, så tordén J inse, Mina Hrr! att jag dermed menar Svenska folket, d. v. s. att alla samhällsklasser skola utgöra, hvad som hittills obiiligtvis blifvit lagdt på någon viss.
Jag förenar mig således med Hr von Koch i hans förslag, och anhåller om en återremiss af Betänkt.
Då diskussionen redan räckt ganska länge, vill jag söka i största korthet sammanfatta hvad jag har att anföra.
I likhet med den föreg:de talaren, inser äfven jag det tryckande i skjutsningsbesvär, men, ehuru Utskds förslag både ar vackert och theoretiskt riktigt, anser jag likväl, att det kunde för statsverket medföra oberäkneliga utgifter.
Säkert är åtminstone, att den summa, 600,000 rdr, som Utsk:t ansett tillräcklig, är blott och bart en gissning.
1 skjutsnings-komiténs betänkande, det hvarpå Utsk:ts hela beräkning är uppgjord, antages kostnaden, enligt hvad Hr von Koch sjelf upp - 350 Den 28 Mars f. m. lyst, till 1,000,000 rdr.
Hr von Koch säger visserligen att denna summa nu icke erfordras, emedan man från millionen kan draga de 396,300 rdr, som i komiténs förslag beräknades för postvägslinierne, men då Utsk:t här förordar komiténs stora förslag nära nog ordagrannt, måste man väl åtminstone, förmoda att kostnaden skall uppgå till den deri beräknade.
Ofvergår man åter till skjutsningskomiténs andra, mera inskränkta förslag, eller att staten sjelf icke skulle öfvertaga skjutsen, utan blott betala entreprenörer, de der åter borde befordra såväl resande som post, beräknas kostnaden derför till 850,000 rdr.
Jag kan således, oaktadt Hr von Köchs ovilja, ej finna annat än att Utsk:ts 600,000 rdr verkligen äro gripne ur luften.
När man för ett par dagar sedan af Stats-Utsk:t erhöll den sorgliga underrättelsen att statens tillgångar vore så medtagne, att vi ej hade råd befästa vårt förnämsta sjö-etablissement Carlskrona, ej att inköpa summa 20 st. kanoner i och för våra fästningars försättande i någorlunda tjenstbart skick, ej ens att skaffa tak öfver hufvudet åt våra soldater, då kan det ej annat än förvåna, att man nu förordar förslags-anslag, hvars belopp icke kan beräknas, men troligen uppgå till millioner, och detta för en visserligen vigtig angelägenhet, men en, som utan våda ännu några år kan uppskjutas, helst skjuts-skyldighetens laglighet icke torde kunna bestridas, såvida 600-årig häfd har någonting att betyda.
Det var nemi. under Magnus Ladulås, som våldgästningen afskafiädes och skjutsen i stället ordnades.
Ehuru skadlig denna skjutsinrättning än är, måste man likväl medgifva att, då hemmanen under flere sekler gått i handel och vandel med beräkning af detta besvär, kan ingen orättvisa sägas derigenom drabba de nuv:de hemmansegarne.
När vi dessutom hafva fått den upplysning af Hr von Troil, att de skjuts-skyldige i hela den mellersta delen af Sverige, långtifrån att vara missnöjde, tvertom vilja sjelfva skjutsa, synes det som om saken åtminstone der icke påkallade allt för hastiga eller kraftiga åtgärder.
Jag förmodar således, det R. o. Ad. icke koinmer att fästa sig vid Utsk:ts storartade förslag, att staten helt enkelt och utan all ersättning skall öfvertaga skjutningsbesväret.
Jag öfvergår nu till det förmedlingsförslag, Hr von Koch framlagt.
Den värde talaren anser 200,000 rdr vara nog för planens genomförande, men något bevis derför bar han olyckligtvis icke anfört.
Intill dess så sker, må det tillåtas mig att tvifla derpå, ty säkert är, att ifall staten ölvertoge ^ af entreprenadalgiften, skulle intresset för låga entreprenader betydligt förminskas, och statens tillskott tillfölje deraf snart stiga långt öfver den här föreslagna summan.
Man har framhållit att, ifall staten icke gör en sådan uppoffring, komma ej entreprenader i gång.
Erfarenheten bevisar ju raka motsatsen.
På alla ställen, der skjutsningen anses såsom ett..onus, hafva billiga entreprenader ganska lätt blifvit inrättade.