Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilka skulle väl ock olägenheterna vara?
I kyrkligt hänseende?
Hafva de Mosaiska trosbekännarena i vårt land gjort sig kända för någon benägenhet att göra proselyter eller att obehörigt inblanda sig i vår statskyrkas angelägenheter?
Erfarenheten svarar nej.
En föreg:de talare har lagt stor vigt vid att icke vår statskyrkliga enhet mä rubbas.
Nåväl! men det finnes här i landet andra trosbekännelser, som hafva fri religionsutöfning, egna församlingar och egna kyrkor.
Finnes väl någon inskränkning i bosällningsrätten för dessa troslärors bekännare, eller hafva väl några olägenheter af denna större frihet försports?
Och likväl måste vådan, hvad dessa sednare beträffar, vara större, i den män deras trosdogmer närma sig vår egen statskyrkas.
I borgerligt, hänseende: har väl skäl förefunnils att anse de Mosaiske trosbekännarne mindre laglydiga, eller hafva de visat någon benägenhet till alt störa det allmänna lugnet?
Tvärtom; de intyg, som gifvits af myndigheterna, bevisa motsatsen, och en föreg:de talare, sjelf domare, har äfven gifvit bekräftelse derpå.
Uti nu befintliga förhållanden, beträffande Judarnes bosättningsrätt, ligger ock en starkt i ögonen fallande inkonseqvens, hvarpå jag icke kan underlåta all påkalla R. o. Ad:s upmärksamhel.
Det är icke förunnadt
Judarne alt bosätta sig i flera än de 4 i betänk, omnämnda städerna; men de äro oförhindrade att resa inom landet, och uppehålla sig i veckor, månader, ja hela åratal hvar som helst.
Hvad är nu skilnaden emellan att bo som behörigen förpassad resande i åratal, och att bo såsom mantalsskrifven, jag menar nemi. under de synpunkter, som här blifvit framställde.
Hvar och en 38 Den 19 Mais f. m. sora å denna omständighet, vill fästa npmärksamhet, skall otvifvelakligl finna inkonseqvensen häri.
Del förslag, som Utsk. afgifvit, synes mig för öfrigt i st. f. att skenbart vara en koncession, i sjelfva verket inskränka de rättigheter, som Mosaiske trosbekännarne redan hafva.
Anlagom, att R.
St. fatta sitt beslut i enlighet med Ulskts förslag, och alt K.
M. godkänner det förslag, sora Ständerna i sådant hänseende till K. M. ingåfve.
Då skulle stapelstäderna höras, huruvida de ville medgifva fri bosättningsrätt åt Mosaiske trosbekännarne eller ej.
Anlagom vidare alt någon stad motsatte sig det.
Skulle då icke K. M., sedan Han'en gång godkänt förslaget, hafva bundit händerna på Sig?
Han icke vara förhindrad, i händelse någon enskild bland Mosaiske trosbekännarne hos K.
M. anhölle om tillåtelse att få bosätta sig i en sådan stad, finna Sig moraliskt förhindrad att lemna bifall härtill?
Jag hemställer dä, huru lämpligt det vore, att hos Regeringsmakten göra en framställning, som i sjelfva verket afsåge, att den godvilligt skulle medgifva en inskränkning i sin grundlagsenliga makt och verksamhet.
Jag hade för min del önskat, att åtminstone så mycket mätte medgifvas, att de Mosaiske trosbekännarne, som redan erhållit, eller framdeles er holle Svensk medborgarrätt, kunde undfå frihet att bosätta sig i hvilken stad som helst, utan serskild ansökning.
Men om denna mening skulle möta motstånd, så yrkar jag åtminstone, att det förbehåll, som Utsk. föreslagit i.sitt utlåt., att nemi. stapelstäderna skulle medgifva en sådan inflyttning, måtte utgå, så att den skrifvelse, som föreslås, endast må afse att i de stapelstäder, hvarest K.
M. kunde finna det lämpligt, i Sverige infödde eller naluraliserade Mosaiske trosbekännarne måtte erhålla rättighet att sig bosätta utan föregången serskild ansökan. lin föreg:de talare har i sitt yttrande intagit ett förslag, som afser ändring af grundlagen.
Jag vill endast fästa R. o. Ad:s upmärksamhel på, att här icke torde vara rätta stället alt ingå i pröfning eller afgörande af den frågan.
Jag anhåller om ålerremiss, på det att hvad jag nu anfört måtte tagas i betraktande i sammanhang med pröfningeu af de serskilda yttranden, som redan blifvit och troligen än vidare komma att afgifvas i delta ämne.
Ehuru jag numera icke innehar en sådan plats i samhället, att min pligt såsom embetsman fordrar, att jag i ett så vigtigl ämne yttrar mig, torde R. o.
Ad. det oaktadt benäget ursäkta, att jag förlänger diskussionen med ett anförande, hvilket, om det icke har något annat godt med sig, likväl torde bevisa alt jag, som för 16 år sedan till K.
M. inlemnade ett mern., med underd. tillstyrkan, alt de
Mosaiske trosbekännarne skulle blifva fullt emanciperade, nu är af samma tanke, som jag då var.
Sedan dess har jag icke blott lärt bättre känna dessa Mosaiske trosbekännare inom vårt land, utan äfven varit utomlands på .åtskilliga ställen, och sell de stora fördelar, som af en Den 19 Murs f. m. 39 sådan emancipation härflutit, hvilket isynnerhet tycktes mig vara förhållandet i Frankfurt.
Hr Eden hjelm upläsle härefter följande:
Under den tiden jag hade hedern att vara Landsh. i Götheborgs och Bohus län, ingaf äfven jag, på nådig befallning, fullständig berättelse om Mosaiska Irosbekännares förhållanden i Götheborg, hvaruti jag äfven uplyste om deras vid alla tillfällen visade laglydiga och goda upförande, samt deras i mångfaldiga delar gagneliga inrättningar, för såväl stadens som landets befolkning, och i följd deraf underdtgst tillstyrkte deras emancipation.
Samma tillstyrkan har jag äfven på detta ställe afgifvit, så ofta detta mål i min närvaro hår förekommit, hvarföre mina tankar i detta ämne böra vara temmeligen väl kända.
För mig är det en gåta, att så fria menniskor, som Svenska folket är, i jemförelse med andra folkslag i Europa, icke skola finna billigheten uti, att på Svensk jord födda menniskor, icke skola fä ega medborgerliga rättigheter, helst som jag alltid trott, att ju högre värde menniskorna sätta på sin egen frihet, ju mera skulle de lida af att se andra menniskors förtryck, och att det endast var den förtryckte och slafven, som med likgiltighet såg andras lidanden.
Den chrisina religion ålägger oss, att icke önska andra värre än oss sjelfva, och hvad äro vi väl mer rädda för än förlusten af vår frihet.
Mosaiska nationens motståndare förege bland annat, att om detta folk vore böjdt för friheten och nationaliteten, så skaffade de sig jord och förenade sig till en sjelfständig stat.
Dessa yttranden äro lätt fälda, men omöjliga att verkställa!
Ty hvar skulle de väl få en så tillräckligt stor jordrymd, på annat ställe än möjligtvis i Amerikas urskogar, hvarest de med blodhundar och mordvapen skulle fördrifva de gamla innevånare, för att i deras ställe taga landet i besittning.
Detta bruk har af andra trosbekännare icke varit ovanligt, men sorn jag tror vara stridande mot de nu ifrågavar. menniskors religiösa tro.
Och utom dess fordras lill dylika företag för mycket penningar för millioner menniskors bosättning i vilda och oupodlade land, helst man kan taga för afgjordt, att de, sorn ega större förmögenhet, heldre qvarblifva i del land der de blifvit födda och vanlottade, är. äfventyra att bosätta sig i vilda marker, för att under återstående lefnadsår, endast sysselsätta sig med att strida med vilda menniskor och vilda djur.
Ar det bestämdt, att det fria Svenska folket har den oviljan mot dessa fremmande trosbekännare, som det påstås, och således icke vill tillåta någon emancipation, så fordrade väl både billigheten och rättvisan, att de åtminstone befriades från de tunga skattebördor och beväringsskyldigheter, hvarmed de nu äro besvärade, och att det endast ålades dem tullafgifler och bevillningsafgifter för handel och egande hus.
Jag har vistats i Götheborg emellan 40 och 50 år, och märkvärdigt nog, så minnes jag icke, att under denna långvariga tid hafva hört omtalas, att någon af Mosaiska trosbekännare, hvars 40 Den 19 Mars f. m. antal under milt sednaste vistande derstädes var omkring 406 personer, varit tilltalade för begångna brott.
Tar man ut ett lika antal christna trosbekännare, af samma klasser och näringsyrken, i hvilken del 'af riket som helst, så fruktar jag alt jemförelsen för de christna blir ofördelaktig.
De berättelser, som i dessa ämnen inkommit från Ofverstållrållaren och K.
Bef:h:de i Linköping och Carlskrona, har jag väl icke läst, men som jag dock tar för afgjordt instämma med hvad jag haft äran yttra.
Flere af Nederländernas högsta embetsman, hafva utgifvit fullständiga betyg om Mosaiska trosbekännares hedrande upförande, och om de betydliga tjenster de gjort fäderneslandet.
Bland dessa betyg önskar jag, att våra unga militärer synnerligast göra sig bekanta med det af General Chase lemnade betyg, om de soldater af Mosaiska trosbekännares förhållanden, under ciladellels vid Antwerpen märkvärdiga belägring, hvars like jag knappast tror att historien kan upgifva.
Jag tror, att hvilken bland oss som varit lycklig nog, att af den store och tappre mannen kunnat erhålla ett dylikt beröm, som dessa soldater, skulle deraf hafva varit lika mycket smickrad, som af erhållandet af en utländsk orden.
I den händelsen att betänk, blir återremitteradt, som jag bör taga för afgjordt, efter det så nära rör en stor del menniskors välfärd, så yrkar jag alt Ulsk. måste förändra sitt utlåt., att det i stället tillstyrker, att alla Mosaiska trosbekännare, som äro födda inom Svea rike, af i landet vid födseln bosatta föräldrar, må vinna Svenska medborgerliga rättigheter, och alla af samma religion, som här oklanderligt vistats vissa bestämda är, på gjorda underd. ansökningar hos II. M.
Konungen, tillåtas samma rättigheter.
Skulle Ulsk. deremot icke vilja ändra sitt fattade beslut, utan bibehålla hvad som är beslutadt, så anhåller jag vördsammast, att Utsk. åtminstone förändrar ordalydelsen i beslutet, att del åtminstone icke må bero på Borgerskapel att tillåta eller vägra dem bosättning inom staden, emedan ett sådant tillstånd kom i nära samma förhållande med frågor om inflyttningar, som röra korrektionister.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, alt anslag blifvit ulfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Då jag nu går att föreslå ett beslut, skiljaktigt från dem, som föregrde talare hafva tillstyrkt delta
Stånd att fatta, utbeder jag mig en stunds benägen upmärksarobet åt de skäl, som grundlägga trin åsigt i ämnet.
För alt rätteligen bestämma sitt omdöme i denna fråga, är enl. mitt förmenande nödvändigt, alt klart upfatta emancipationsfrägan i hela dess vidd, och icke blott hålla sig vid det, åtminstone skenbart obetydliga innehållet af det för oss framlagda betänk.
Det torde anses obetydligt, enär af en reservant kunnat ifrågasättas, att ”Ctskrs beslut, om icke innefattande en direkt inskränkning i de rättigheter, Judarne f. n. inom vårt samhälle ega, likväl synes innebära önskan, alt en sådan måtte komma att ega Den 19 Mars f. m. 41 rum.” Jag kallarvdel obetydligt i hänseende till det möjliga resultat man i den närmaste framtiden kan förvänta af detsamma, emedan jag tror, att om det lägaes i Stapelstädernas Borgerskaps magt, att genom sitt yttrande föranleda jakande eller nekande svar pä en sådan begäran som här år ifrågasatt, så skulle svaret mångenstädes utfalla nekande, och då blefve resultatet intet annat än bibehållandet af närvarande förhållande.
Men om resultatet sålunda i vissa hänseenden och för den närmaste framtiden visar sig obetydligt, så år derföre icke sagdt att betänk, ju ej torde innehålla frön lill hvarjehanda, längre fram märkbara ulvexler af betänklig art.
Ty man får icke tillsluta ögonen för beskaffenheten af den motivering Utsk. använd!; huru mycken vigt man verkligen bör lägga på de motiver, som 8ro anförda, synes jemväl deraf att en värd emancipationsvän, Hr Frih.
Hamilton bar ganska riktigt fästat upmärksamheten på, att dessa motiver äro af långt större betydenhet, än sjelfva det synbara resultatet.
I det förtjenst fulla anförande, som Hr Gr.
Liljencrantz i delta ämne afgifvit, kan jag för öfrigt icke annat än instämma, skiljande mig endast från bans åsigler derutinnan, alt han ansett betänk, kunna, utan något medgifvande af längre utsträckning, af oss bifallas, då jag åter högeligen befarar att ett bifall till detta betänk, skulle säkerligen anses innefatta ett bifall lill de anförda moliverna.
Den ädle Gr:n har förbisett att dessa moliver lika läll kunde leda lill godkännande af emancipalionsfrågan i dess helhet, som till den partiella tillstyrkan, Iivari Utsk. slädnät.
Jag vill försöka närmare utveckla detta milt påslående.
Motiverna äro tvänne.
Det ena är, att i de fyra städer, der Judar f. n. få bosätta sig, hafva de ”uti medborgerligt hänseende blifvit vitsordade såsom nyttiga och verksamma.” — Jag vill icke ifrågasätta, att de ju ej äfven framdeles komma att i städerna iakttaga ett dylikt upfnrande, men skulle man tilläfventyrs åberopa della goda upförande, för en ännu större utvidgning af deras bosåttningsfriheter, så, enär man har godkänt deras anspråk i ena fallet, torde det blifva svårt alt icke göra det jemväl tili öfriga fall.
Det andra motivet år ali ”Judarnes växande antal inom riket synes för framtiden medföra för dem behof af utvidgade tillfällen för bosättning.” —
Enär en ovanlig fruktsamhet i alla lider åtföljt den judiska folkstammen, betviflar jag ingalunda alt om nya bostäder för dess ledamöter öpnades, anledntr snart skola finnas att åberopa enahanda skäl för vidare utflyttning; — men denna utflyttning blefve då å landet, och vår jord skulle kanske, i en ej alltför aflägsen framlid lill det mesta vara iderashänder.
Jag är nu på den punkt dit jag ville föra frågan, för all visa, att bifall icke bör äga rum; — på den punkt nemi. der följderna af Israeliternas allmännare bosättning på landet böra tagas i betraktande.
Liljencrantz har redan updragit en afskräckande och efter all anledn. trogen målning af huru det kommer att se ut i vårt fädernesland, i fall Judarna tillåtas alt sig på landet hvar som helst nedsätta.
Jag vill endast tillägga, ali jag befarar alt det skulle lända till förminskning i det helsosamma husbonde - *2 Den 19 Mars f. m. anseende, sora alltid bör vara på landtbygden, till dess eget bästa, rådande; icke för det all Judarna ej kunna derstädes möjligen opföra sig rättsenligt oell väl; men bos den Svenska bonden, tjenaren och arbetaren är, Gud vare lof, inplantad en föreställning om att den herreman, sorn iakttager de religiösa plikterna jemte de medborgerliga, är dubbel heder vård.
Skulle allmogen nu få se en judisk husbonde blott iakttaga en del af dessa plikter, nemi. de medborgerliga; — så kunde och skulle åtskilliga bland den Svenska menigheten falla på den tanken, att de religiösa plikterna vore af mindre vigt, och sålunda med stora steg inledas på den religiösa indifferenlismens farliga väg.
Man har, redan nu, en svår kamp alt mot denna likgiltighet i våra heligaste angelägenheter utföra; må man taga sig lill vara för att öpna dörren till dess ytterligare utbredande bland bygdens barn, som hitintills i detta afseende äro, jemförelsevis mot slädernes, i ett mera oförderfvad! tillstånd.
Förgäfves bemödar man sig, att, motverka indifferentismen genom det att på sätt af aktningsvärde män varit försökt, föreningar lid efter annan stiftas, hvilka under namn af Inre Missioner, Evangeliska Alliancer m. m. till andaktens lifvande och till uprälthållande af Religionens anseende.
Dessa välmenande stiftelser medföra äfven en särskild fara, nemi. genom den frändskap, hvari de mot sin vilja stå, eller anses stå, till åtskilligt svärmeri, läseri och annan sektanda, som vållat kyrkan bekymmer och söndrat de troendes hjertan.
Vaktom oss derföre för alt fästa några särdeles förhoppningar vid sådane enstaka företeelser af religiös hänförelse; de verka såsom blixtrar i natten, de förblända mer än de vägleda.
Vid solens rena ljus deremot må vi förlikna den inverkan, som på menskliga sinnen kan åstadkommas af en Christlig ordnad Statskyrka, en sådan kyrka, som vår Evangeliskt-Lutherska, fast och säkert grundad på den hörnsten, på hvilken ingen annan kan läggas.
Denna kyrka, med sin rena troslära förmår, under alla skickelsernas vexlingar, gifva oss det enda hopp, som ej sviker, för Statens lif, det helleberg på hvilket vårt timliga och eviga väl är byggdt.
Israeliterna äro dels Mosaiska trosbekännare dels Judar till härkomsten, och dessa begge beståndsdelar äro hos dem oändligt nära förenade.
Gifve Gud att i Sverige Religionens sanna dyrkan måtte vara och förblifva lika innerligt införlifvad med vår Svenska nationalitet, som Israeliternas tro är med deras nationalitet, och som våra egna förfäders religiösa och nationella tänkesätt under Sveriges mest ärorika tidehvarf tillförene varit!
Mätte minnet af della tidehvarf lifligt hos oss fortlefva, och dess kraftiga prägel af tro och dygd icke linnas hos sednare efterkommande någonsin utplånad!
Men härvid fordras sträng verksamhet, trogen omvårdnad, allvarlig vilja.
Jag måste således förorda att R. o. Ad. behagade afstå ifrågavar. betänk., och tager mig friheten upmana Gr.
Liljencrantz alt med mig instämma, enär han med mig är ense i det hufvudsakliga af våra åsigler.
Om Ståndet tillåter mig att begagna en liknelse i delta fall, Den 19 Mars f. m. 43 sä förefaller mig, att, när man vill påtruga del Svenska folket ett införlifvande med Israeliterna, liar detta någon likhet med sådana föreslagna illa afpassade giftermålspartier, der man väl säger om den ena parten, Iian är aktningsvärd, har förmögenhet, är kunskapsrik, — men höjelsen fattas å andra sidan; — partiet hör då icke blifva af, emedan det troligen skulle blifva olyckligt.
Bättre att slämma i bäcken, innan det kommer i ån, säger ett gammalt ordspråk.
Det är redan kändt att BondeSt. afslagit denna fråga.
Jag vill icke särdeles fästa mig dervid att en talare här öppet förklarat, hurusom han ansåge detta afslag härleda sig från fördomar, sorn icke ännu hunnit utrotas.
Jag hade önskat det dylika uttryck emot ett af våra MedStånd hade undvikits.
Men då ålsk. andra talare tillika låtit förstå att allmogen i landet torde vara af annan mening, än deras representanter vid riksmötet i detta fall visat sig hysa; vågar jag för min del likväl vördsamt hemställa, om det är troligt att BondeStts ombud vid riksdagarna åro mindre kosmopolitiskt sinnade, än man har skäl förmoda menigheterna i landsorterna vara?
— Del förefaller föga sannolikt, för alt döntma efter alla andra företeelser.
Min öfvertygelse är, såsom jag öppet bör förklara, att Svenska raenigheterna icke vilja denna förändring; och då Sveriges R.
St. äro Svenska folkets ombud, böra de äfven lyssna lill menigheternes röst.
Olika meningar hafva uttalat sig om det förevar, ämnet; jag respekterar de åsigter, som äto från mina skiljaktige, men häraf rubbas ej min åsigt, alt Svenska folkets representanter böra först rådfråga Svenska folkets föreställningar och önskningar, samt icke försmå att laga kännedom om dess sympathier och antipathier.
Till slut några ord lill besvarande af gjorda framställningar, dem jag måste bekämpa.
Så har I. ex. Frih. von Stedingk, på det emancipalionsfrågan må i vidsträcktare mån bifallas, godtfunnit anföra, huruledes de Mosaiska trosbekännarne i Sverige icke låtit komma sig till last en mängd af grofva brott.
Dessa personer äro i allmänhet förmögna och bildade; jag frågar om det då är vanligt att bland personer med upfostran och förmögenhet äfven af vår lära, dylika brott oftare komma i fråga?
Hamilton har behagat på ett rörande sätt framställa den Israelitiska stammen, som vore den hos oss förtryckt och lidande.
Denna framställning saknar grund.
Dervid anfördes såsom ett prof derpå, hurusom Judarne f. n. sjelfve underhålla sine fattiga; liksom vore det en så stor tunga.
Månne icke Calholikerna äfven underhålla sina behöfvande; och tillika lära de gifva ganska frikostiga bidrag åt våra fattiga.
I dessa hänseenden finnes således icke något undantagsförhållande till Judarnes förfång.
Stedingk har lill bemötande af den förebråelse man stundom gjort Judarne ang:de deras påstådda benägenhet för bedrifvande af ocker, jemväl yttrat alt felet ligger derutinnan att räntan icke är f. n. fri och obunden, men att i samma stund räntan frigjordes, skulle procenleriet uphöra; och det lärer väl säga sig sjelft så der temligen.
Ty pä samma sätt kunde sägas att å samma stund ägande - u
Den 19 Ma rs f. m. rätten uphörde att vara gällande, blefve ingen en tjuf, derföre alt han tog för sig af hvad som förefanns.
Men då den värde talaren tillika tycktes önska räntans fullkomliga frigörande, så är det en särskild emancipationsfräga, beträffande hvilkens behandling och önskvärdaste ulgång, R. o.
Ad. åtminstone ännu icke instämt i bemälde åsigter.
Sålunda synes det icke heller vara skäl att bygga stora slutsatser på en sådan förutsättning.
Slutligen har den värde Frih. förklarat det enl. hans tanke icke vara R. o. Ad. värdigt att, i 19:de århundradet, fatta ett beslut, som skulle förneka Judarne utvidgade rättigheter, till likhet med infödde Svenskars; — jag återigen anser det vara R. o. Ad. fullkomligen värdigt att rådfråga Svenska folkets tanka i delta fall, följa dess önskningar och således befria Svenska nationen från det förhatliga rönet af en påtrugad och derföre desto mera motbjudande sammansmältning med denna främmande stam.
Efter det inleressanla och uplysande föredrag, som Hr Weidenhjelm och Frih.
Hamilton hållit, torde föga för mig vara alt tillägga.
Men då här är fråga om att bevaka en hittills, snart sagdt ur samhället utstött medborgareklass’s fördel och interessen, anser jag att i sådant fall ingen bör tveka att uttala sin öfvertygelse.
När man på ett ytligare sätt studerar historien, har man svårt att finna orsakerna till de förföljelser, för hvilka Judarna varit föremål, äfvensom för de fördomar som nu möta dem, de hafva nemi. i alla tider varit ett sedligt, religiöst, godt, förståndigt och industriell folk.
Studerar man saken nogare, tycker man sig finna, att det just är dessa deras goda egenskaper, som legat dem till last, emedan de utgöra en svärande kontrast och en lefvande parodie mot allt hvad, som omger dem.
Skulle man åter undersöka orsaken till den religiösa intolerans, hvarmed de hafva blifvit bemötta, så torde man äfven finna förklaringsgrunden härtill, så väl ur forntida, som framtida förhållanden.
Man känner huru de politiska partierna hata hvarandra, ju närmare de slå till hvarandra, och ju lättare den skiljemur, som står dem emellan, är att kullkasta.
Man ser nu i Europa ultrapartierna mötas i ett gemensamt hat till de så kallade medelvägs-opinionerna.
När nu Luther gjorde sin reformation, så söndrade sig den protestantiska Kyrkan i en mängd olika sekler, hvilka hatade hvarandra mera inbördes än de hatade Calholicismen.
Om man fördomsfritt betraktar de religiösa förhållanderna så kan man väl icke bestrida, att den Christna religionen till en början var en sekt af den Judiska religionen, fastän den sedermera i sin framtida utveckling skiljde sig derifrån.
Annu i dag erkänna ju begge lärornas bekännare gamla Testamentet såsom religionens urkund.
Vi lefva dock nu i toleransens tidehvarf, och ett prof derpå är den fördomsfrihet, med hvilken frågan i PresteSt. blifvit behandlad.
Jag hoppas att den af R. o. Ad. icke skall behandlas på ett mindre tolerant sätt.
Liljencrantz har med förkärlek beträdt del religiösa fältet, så alt jag. såsom cn profan, visst icke vill följa honom: och dess - Den 19 Mars f. ra. 45 ulora, sedan R. o. Ad. redan fått höra en Högmässopredikan, torde det icke längta efter att få höra en Aftonsånsspredikan.
Jag vill dock bernöLa åtskilliga satser, som uttalats angrde de stora vådor, som den Svenska Stats-Kyrkan skulle hafva alt vänta af Judarnas emancipation.
Hvar och en som känner Judarna, vet också, ali det finnes ingen religionssekt, som så litet befattat sig med proselytmakeri som Judarna, oell man känner dessutom, alt i England, der de äro emanciperade, (och den Engelska SialsKyrkan är nog känd för att stå på sin rätt), man icke har hört några farhågor i den vägen hysas.
Liljencrantz har äfven yttrat sig finna farhågor derutinnan, all Judarna hafva olika Sabbatsdag med de Christna.
Man känner dock och vet, att de aldrig förneka någon af dem beroende person alt utöfva sin andakt på den dag, som är honom tillåten.
Liljencrantz yttrat angide del intrång, som skulle göras i Svenska folkets rätt genom Jmfarnes utvidgade rättigheter, har han icke motiverat, och derföre har jag icke något att derom säga.
Man har i allmänhet ti 11 v i t a t
Judarna deras benägenhet för handel med penningar.
Detta torde äfven finna sina förklaringsgrunder i forntida förhållanden.