Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man förstår att denna kvinna i högsta grad varit kvinna; haft denna, all skönhet öfverträffande, mäktiga charme, hvilken hon brukade för att göra Goethe utom sig, först genom sin köld och sedan genom sin kärlek.
På miniatyren är håret icke yfvigt men faller i några mjuka, askblonda vågor ned på skuldran; de själfulla ögonen äro glänsande svarta, öfver pannan hvilar en ljus och klok barnslighet; näsan stiger en smula uppåt med den täckaste lilla sväng, och detta ger den öfre delen af hennes ansikte det uttryck af ovanlig öppenhet, som flera samtida betona; medan munnen åter har en yppig fasthet, en fin slutenhet, som verka betagande.
När man därtill vet, att växten var smärt och smidig, hållningen stillsamt behagfull och värdig, att klädseln utmärkte sig genom smakfull och enkel elegans – då kan man ana, hvari fru von Steins »pikanta, intressanta och egendomliga» tjusningsmakt bestod, denna makt, om hvilken hennes samtid är så enig.
Bland relikerna i Goethe-muséet finnes en liten vissnad bukett, och bredvid den en pappersremsa, daterad 1894, på hvilken en gummas darrande hand skrifvit: »Detta är sista återstoden af alla de buketter, Goethe bar till mig från sina morgonpromenader i Marienbad och Karlsbad 1823».
Ty ännu i sena ålderdomen såg Goethe »kärleken som lifvets högsta vinning» och »lutade sig helst ned för att plocka blommor åt sin älskade!»
I hela Goethehaus fanns heller intet, hvilket i sådan grad gaf mig intryck af den lefvande Goethe, som dessa eklöfsblad och darrgräs, hvilka varit friska i hans händer, då han brutit dem en sommarmorgon åt sin sista kärlek, Ulrike von Levetzow, hvilken den 13 november i år aflidit på godset Triblitz invid Teplitz.
Bredvid buketten står det Karlsbaderglas, hon gaf Goethe på hans födelsedag, och som man fann, med ett hennes bref och handskar i, bland Goethes reliker efter hans död.
Muséet har också ett par porträtt af denna blåögda, blonda Ulrike, som har alldeles det slags blida fägring, man tänker sig hos Goethes ungdomskärlek, Frederike, och Ulrike lär äfven hafva ägt samma naiva, naturliga, milda väsen, samma alla tjänande hjärtlighet och stilla glädtighet, som Goethe skildrar hos Frederike.
Ulrikes familj lär ha önskat hennes förening med Goethe, men hans egen skönhetskänsla afhöll honom att vid sina sjuttiofyra år binda en nittonårig flicka.
Emellertid lefde Ulrike ogift, ehuru troligen ej af samma skäl som Frederike: att för den, som älskat Goethe, finnes sedan ingen annan man.
Goethes egen outtalade känsla var så djup, att resignationen vållade honom en svår sjukdom.
När man ser bilderna af alla dessa kvinnor, som haft den stora lyckan att få ”sina hjärtan krossade» af Goethe, förstår man hans utrop:
»Om jag återkommer till jorden, vill jag be gudarna om den ynnesten att endast behöfva älska en gång!»
Men man minnes tillika att denna kärlek gaf lifvet åt Werther, denna åt Tasso och Iphigenia; denna jublar i Römische Elegien, denna i Westöstlicher Divan, denna klagar i Trilogie der Leidenschaft, och hvar och en har någon del i de andra dikterna!
Gent emot dem, som bruka den gängse etiska mätstickan – så otillräcklig, när det gäller djup – vill jag här anföra ett ord om Goethe af en hans samtida: »Vi böra afhålla oss från att mästra de stora andarna!
Ty saknades ett enda drag i hvad de gjort, skulle vi tillika sakna allt det stora, vi hos dem beundra.»
Hvad åter de kvinnor angår, dem Goethe älskat, så hafva de för det första icke – som fabeln lyder – varit af Goethe med bedrägliga löften förförda och öfvergifna älskarinnor, utan kvinnor, dem han stundom lyckligt, oftare olyckligt älskat – så som de flesta män älskat åtskilliga gånger i sitt lif, ehuru de i allmänhet aktat sig för Goethes oförsiktighet: att skrifva odödliga dikter om sin känsla!
Endast med afseende å Frederike, som han lämnat midt i lyckan i Sesenheim, förebrår sig Goethe med skäl den smärta han vållat.
För öfrigt ha alla dessa kvinnor, trots sina krossade hjärtan, gift sig och alla nått en hög ålder.
Under hela sitt långa lif hafva de sålunda haft det medvetande – som för deras altruism bort varit i hög grad glädjande – att de varit anledning till dikter, hvilka förblifva en ständig glädje för människorna!
Men äfven ur deras rent egoistiska synpunkt är det ödet icke beklagansvärdt, att af Goethe lyftas ur sin obemärkthet och att – till gengäld för de år af sorg, som följt på deras undantagslycka – erhålla en evig ungdom i diktens värld!
Skulle det icke vara på tid att, som en enkel rättvisa, medgifva att Goethe åt sina unsterblichen Geliebten gaf mycket mer än han mottog och att det sätt, på hvilket dessa blefvo »offrade», onekligen var ett bland de lättare?!
Hast du es so lange wie ich getrieben,
Versuche wie ich das Leben zu lieben!
Det är ej endast kvinnobilder ur Goethes lif, som fylla husets väggar.
Man ser där nästan hvarje stor personlighet, som gick ut och in i Goethehaus, eller mer eller mindre genom Goethes inflytande fästes vid Weimar, och som där, i förra århundradets slut eller dettas början, bidrog att göra den tyska småstaden till Athens like inom andens värld.
Wieland och Herder, Voss och Humboldtarne, fram för allt Schiller, men äfven så många, många andra gestalter, kallar minnet fram i dessa rum.
Här bytte de idéer med Goethe, hörde honom läsa högt med sin klangfulla, rika stämma eller sågo honom fröjdas som ett barn och en konstnär åt den helleniska liniefinheten i en kamé eller renässansens skönhetsglädje i en handteckning eller en naturens utvecklingslag, uppdagad i kristallen eller plantan, färgbrytningen eller kraniet.
Eller också rasa öfver den katolskt-romantiska reaktionen, som ej begrep att konstens uppgift är sinnlich zu überzeugen!
Alla de yppersta i Tyskland, alla de där på genomresa stadda ryktbarheterna, trädde någon gång under de femtio åren in i detta Juno-rum där man väntat att »möta en gubbe och fann en Zevs».
Här blef, efter Schillers död, Zelter den helst sedde gästvännen; hit kom Jean Paul, beredd att finna Goethe »vara ett isberg», men såg snart, att isskorpan var mycket tunn och glöden under den mycket stark; hit kom den unge Grillparzer och kunde endast brista i hejdlös gråt; hit kom den fräcke unge Heine – och kunde i sin betagenhet endast stamma något om »plommonen, som växte på vägen mellan Jena och Weimar»!
Här sökte Madame Staël förgäfves göra Goethe meddelsam; allra minst lyckades hon få veta hans tankar om evighetens gåtor, ett ämne han »ansåg lämpligt endast för kvinnors grubbel, medan denna tillvaro var nog för en mans forskningar» – ja, »att den hvilken i dessa ämnen med insikt förklarar sig inskränkt, är fullkomligheten närmast!»
Enhvar, som under den Goethes mognadstid, hvilken följde på den italienska resan, trädde inför honom, erhöll det intryck, Napoleon med ett ord sammanfattade:
Se där en man!
Samtiden vittnar om, att Goethes känsla nu var lika djup och äkta som hans ande klar och universel; att hans renhjärtenhet var ungdomsstrålande: att egennytta, svek, låga beräkningar, små motiv och lumpna handlingar voro honom i hela hans lif omöjliga.
Han såg dumheten och lågsinnet och tog lugnt afstånd från deras närhet, men hans syn på individen var generös och mild, om han än brukade starka ord om släktets och samtidens andliga svagheter.
Frasen var ända från ungdomen Goethe förhatlig, och jag anförde tidigare hur han beklagar att han är stel, emedan han aldrig kan finna tomma ord, det drag som sedan gaf upphof till dogmen om hans högmod.
Och hans stelhet ökades ju mer han blef beskådad som kuriositet – hvilket han hatade – i stället för att bli sökt som människa.
Med anledning af de stora skaror – särskildt engelsmän – hvilka brukade stå utanför hans hus för att uppfånga en skymt af honom, skref han under en teckning af Goethehaus:
Warum stehen sie davor?
Ist nicht Thüre da und Thor?
Kämen sie getrost herein
Würden wohl empfangen sein!
Därtill kom hans energiska hat till allt oäkta, i konst, i diktning och alla andra andliga sträfvanden.
Man tadlade hans förnäma tillbakadragenhet från tidens rörelser och frågor, medan han lugnt tog klandret, besluten att icke begå det sveket mot sin personlighet, att »skrifva krigssånger bakom spiselvrån».
Han, som aldrig diktat annat än hvad han lefvat, »som sjungit kärlekssånger endast när han älskat» och som, tjuguårig, skulle sjungit stridssånger och kämpat, kräfde nu som åldrad man för sig rätten att icke hysa nationalismens trånga men världsborgarens universela känslor.
Goethe kännetecknade själf den patriotiska uppgift hvilken han insett som sin, när han säger att, liksom Blücher befriat Tyskland ur fransmännens våld, har han befriat det von Philisternetzen.
Men för honom – hvilken själf redan nått den universalitet, som mänskligheten ännu knappt anar – voro den tidens nationella sträfvanden små eller åtminstone underordnade. »Tro icke, säger han, att de stora idéerna, frihet, folk, fosterland äro mig likgiltiga.
Dessa idéer äro i oss, de äro en del af vårt väsen och ingen kan kasta dem från sig.
Också Tyskland ligger mig om hjärtat.
Detta yttrande upplyser blixtlikt djupet af Goethes känslolif.
Folk och fosterland voro för honom mycket större – men äfven trängre, innerligare – begrepp än Tyskland.
En patriotism af den då – och nu – vanliga dimensionen var honom däremot ofattlig.
Men ofattligare än allt annat var för Goethe – hvilken »som gammal och ung aldrig frågat efter gammal eller ung» – att någon mot sin innersta känsla följde en tidsströmning.
Goethe trodde icke på frigjorda folk eller klasser, innan individerna, hvaraf de bestå, äro andligt frigjorda.
Och till detta mål, det att slutligen i denna mening
Auf freiem Grund mit freiem Volke stehn
syftade hela hans lifsverk.
Hos Goethe var den patriotiska indifferentismen således icke ett uttryck af köld men af värme för en idé, större än den trångt patriotiska.
Kriget ansåg han »som en sjukdom, där organismens safter förbrukas till för organismen främmande ändamål».
Och till krigssånger, säger han, fordras hat om de skola vara äkta.
»Men jag kunde inte hata, således ej heller dikta.»
Man ville att han skulle hata Napoleon – och han beundrade honom tvärtom som en i högsta grad »demonisk företeelse, hvilken liksom en naturkraft alldeles trädde utom moralens gränser».
»Man ville att jag – för hvilken kulturen var det framför allt viktiga – skulle hata det franska folket, den mest kultiverade nationen och den, där jag haft några af mina främsta lärare! . . .
Nationalhatet tillhör den lägsta kulturgraden och jag befann mig på ett utvecklingsstadium, där nationalhatet försvinner» – så motiverar Goethe sin patriotiska indifferentism.
Och så uppenbarar han sig som en urtyp af framtidens människa!
Han är själf medveten om att hans idéer tillhöra ej nuet men framtiden.
Han säger annorstädes att han mest af allt lidit för sin sanningskärlek, sin oförmåga att låtsa – till exempel ödmjukhet – ty när han ärligt medgaf att han hade de egenskaper, man hos honom lofordade, blef han kallad stolt!
Intet, säger han, hafva människorna nämligen svårare att uppskatta än att man är sig själf.
Men denna erfarenhet hindrade honom ej att förbli det.
Han säger sig älska legenden om Kristus gående på hafvet, emedan den var den skönaste symbol för hvad människan förmår genom en modig tro på sig själf, ett mod hvars verkan han själf pröfvat otaliga gånger i sitt lif.
Obekymrad om att han kallades »en folkets fiende» uttalade han sin mening att »allt stort och vist endast existerar i minoritet; att det aldrig kan bli flertalsbeslut, ty förnuftet blir aldrig populärt, såsom lidelser och känslor bli» . . .
Goethes ståndpunkt var den aristokratiska: att en hvar bäst främjar det hela, som stegrar sin egen personlighets innehåll, och att »friheten egentligen intet annat är än möjligheten att under alla förhållanden kunna göra det förnuftiga».
Men han medgaf det berättigade i en djupgående folkrörelse och ansåg att revolutioner alltid äro de maktägandes fel, emedan dessa tålt eller öfvat orättrådighet, ehuru Goethe icke väntar något af revolutioner.
»Allt som sker våldsamt och språngvis är mig emot», säger han, evolutionisten, i full enlighet med sin lifsåskådning.
Men på framsteget tror han.
Det är med siarblick öfver nästa sekels nydaningar han säger att de nuvarande samhällsförhållandena äro allt för konstiga och komplicerade; att alla lefnadsvilkor – näring, sociala vanor, med mera – nu sakna en rätt natur, en ren enfald; att samlifvet är utan välvilja och att ingen har mod att vara sig själf!
Goethes art af aristokratism uttryckes med orden: »en idé kan icke vara liberal: en idé måste vara fast, kraftig, samlad.
Den enda sanna liberalismen är zu anerkennen och denna liberalism hör samman med vårt sinnelag, vårt gemüth, men ej med våra tänkesätt . . . »
Erkännandets liberalism hade Goethe i hög grad, och äfven när han ej förstod, afskydde han allt hvad polemik hette, framför allt den litterära.
»Till och med om Rafaël målat och Shakespeare dramatiserat en pennfejd» hade den för honom varit onjutbar.
Denne själsaristokrat var emellertid till sin innersta natur demokrat, det vill säga ägde en djup känsla af människovärdet.
Han behandlade en hvar, med hvilken han kom i beröring, med den vänliga hänsynsfullhet, som gjorde honom afgudad af socialt underordnade.
Och äfven mot underordnade intelligenser visade han sig genomträngd af den känsla, han en gång uttryckte: »den, som håller på sig själf, har därigenom afsagt sig rätten att ringakta andra, och hvad äro vi människor dessutom, att vi skulle förhäfvas öfver hvarandra?. . .
Man får endast åldras för att bli mildare och jag ser hos andra intet fel, som jag ej själf skulle kunna hafva begått!»
Schiller yttrar, mot slutet af 1700-talet, att Goethe då med otrolig lätthet inhöstat en oaflåtlig bildnings och ett väl användt lifs frukter; att alla hans steg voro säkra, allt famlande slut.
Goethe talar själf om den hemlighetsfulla, dämoniska makt, som var verksam i att just sammanföra honom med Schiller, när denne senare till stor del slutat sitt filosoferande, som var Goethe så främmande – han, som med sanning om sig sagt, att han aldrig har über das Denken gedacht, – och när Goethe hade den italienska resan bakom sig, genom hvilken hans skaparlust blifvit pånyttfödd och han klart inser, att litteraturen är hans lifskall.
Vid hemkomsten från Italien genomlefde dock Goethe först en modlöshetens tid med afseende å sin diktning.
Han hade funnit publiken hänryckt öfver Schillers ynglingadrama die Räuber och greps af olust att diktande tala till en så omogen publik.
Han kastar sig på naturvetenskapen; han följer hertigen till kriget i Schlesien och i det franska fälttåget, och han får därunder den motvilja för franska revolutionen hvilken just då var förklarlig och således – ehuru med knapp nöd – förlåtlig.
Men så kom Goethes andra produktiva period just, genom impulserna från den man, hvars ungdomsdikt gifvit honom den djupa olusten att fortsätta med sin egen diktning.
Att Goethe nu verkligen med kraft kastade sig in på litteraturen och icke lät de vetenskapliga intressena – som alltmer ersatt det omedelbara samlifvet med naturen i Gartenhaus – taga öfverhand, detta tillskrifver Goethe nämligen Schillers inflytande, hans sympati, hans eggande samtal.
Schillers första intryck af Goethe voro ej fullt gynnsamma.
Schiller talar 1788 om hans uttrycksfulla blick, sympatiska stämma och själfulla berättarkonst, men beklagar att Goethe aldrig helt ger sig, att han fängslar genom sin förbindlighet i små och stora ting, men själf håller sig fri; att han tillkännager sin tillvaro, likt en gud, genom välgärningar, men ej ger sig personligen.
Detta trodde Schiller hos Goethe vara konsekvent och planmässigt.
Och först sex år senare förstod Schiller att Goethes nu varsamma, väljande väsen, just var den känsliga, impulsiva människans, hvilken på grund af sin impulsivitet lidit djupt, men som dock ännu gaf oändligt, när han en gång gaf sig.
Lär man i brefven till fru von Stein känna Goethe som mäktig af den rikaste, ömmaste, mest personliga och innerliga erotiska känsla, så lär man i förhållandet till Schiller känna honom som mäktig af den rikaste, innerligaste, ömmaste vänskap.
I deras tidigare bref råder en viss stelhet, i synnerhet i början, och – jämte den fullt fria atelierkritiken – en stor hänsynsfullhet, ty båda menade att wahre Schätzung kann nicht ohne Schonung sein.
Men sedan Schiller flyttat till Weimar och det dagliga umgänget ersatte de tillfälliga samtalen i trädgården i Jena liksom de, enligt deras öfverenskommelse, framför allt litterära brefven – hvilka de betraktat som utkast till artiklar för die Horen – då blef deras förhållande fullt förtroligt.
I Weimar finnes ännu det enkla hus, Schiller lyckades göra till sitt eget, och hans lilla sofskrubb och arbetsrum i all deras ytterliga, rörande enkelhet äro där helt bibehållna.
Detta hus med sin minnestafla:
Här bodde Schiller ligger endast några minuter från Goethes, och man har ej mycket längre från detta till de hus, där liknande minnestaflor meddela, att i dem bodde Wieland och Herder.
På de platser, som bära dessas namn, stå deras statyer; men Goethes och Schillers gemensamma minnesstod står framför teatern – vid hvars åsyn det rann mig i minnet, att Goethe entledigades från sitt teaterdirektörskap af Karl August, emedan han nekade att – på scenen släppa fram en dresserad pudel!
Nu står Goethe där i brons, i frid för pudlarna, och håller Schillers hand fast sluten i sin, medan hans ögon lugnt blicka utåt, Schillers däremot uppåt – hvarmed skulpturen afsett att symbolisera den enes »realism» den andres »idealism».
Dessa distinktioner, hvilka redan Goethe själf i lifstiden påpekade som bevis på tyskarnas obotliga filisteri – ett filisteri, som kom dem att gräla i oändlighet om hvem som fått mest af den andre och hvem som var störst, Goethe eller Schiller – medan de i stället, menade Goethe, »bort glädja sig åt att ha haft två sådana karlar!»
Goethe har själf med ett enda infall bättre kännetecknat olikheten mellan sig och Schiller än alla deras kommentatorer, när han, för att måla Schillers inåtvända natur påpekade, att denne alltid och allestädes, natt som dag, på promenader som vid tebordet, var uppe i idéernas värld och aldrig lät störa sig af något yttre, medan vi andra, sade Goethe, bli störda, endast om vi oväntadt få se guldskedar på våra tekoppar!
Man har här motsatsen mellan tänkare- och konstnärsnaturen i ett enda drag.
Man är djupt tacksam att Goethe stördes af guldskedarna.
Ty annars hade han också saknat die glückliche Sinnlichkeit, hvilken Schiller ansåg vara bland hans främsta diktaregenskaper, och han hade ej gifvit oss den lyrik, hvars plastiska monument Heine rest i den enkla raden:
Das Wort umarmt dich, während der Gedanke dich küsst!
Om det rika samlifvet mellan Schiller och Goethe – som denne kallar sitt lifs andra vår, då alla krafter gladt och sida vid sida spirade fram, som när frön och grenar slå ut i blom, – påminnes man framför allt i de ofvannämnda två små rummen, som utgöra sammanbindningen mellan stora våningen och trädgården.
Båda hafva blå väggar, och det större är särdeles gladt, med en af Meyer målad antik fris kring taket och taket själft måladt med naturliga blommor och rankor, en trädgårdssalsdekorering, som bildar en vacker öfvergång till det nedersta lilla rummet, hvars glasdörrar leda ut i själfva trädgården.
Här var Goethes hvardagsmatsal och hans liksom Schillers älsklingsplats.
Där sutto ofta de båda vännerna ett par timmar vid bordet – middagen intogs klockan två – samtalande vid de sötsaker och frukter, Goethes mor och vänner visste vara hans svaghet och därför rikligen försågo honom med, samtal, hvarunder han, Rhenlandets son, drack vin som vatten, utan att någon någonsin såg honom få för mycket.
Var vädret vackert, vandrade vännerna sedan omkring i trädgården eller på en längre promenad.
Aldrig, huru ofta de än råkades, upphörde den friska tjusningen af deras samvaro, och de hade alltid svårt att skiljas.
Sålunda var det, när Goethe, själf sjuk, följt den sjuke Schiller hem, som vännerna sågo hvarandra sista gången vid Schillers dörr den 30 april 1805.
I denna trädgård, där Schiller så ofta varit med honom – en idealisk stadsträdgård, med träd, gräsmattor, buskar och gammaldags blommor om hvarandra i rik växtlighet – såg en annan vän efter Schillers död Goethe gå fram och tillbaka med tårarna störtande utför kinderna.
I denna trädgårds snår hade längre fram den gamle Goethe glädjen att se sina barnbarn leka, och här inhyste han i lusthuset sina naturhistoriska skatter.
Alles geben die Götter ihren Lieblingen ganz:
Alle Freuden die unendlichen
Alle Leiden die unendlichen, ganz.
Jag hade för mitt besök i Goethehaus valt den dag, då den högsta inträdesafgiften höll turistströmmen borta och fick därigenom vara alldeles i fred, tills jag kom in i Goethes tre enskilda rum, då kustoden ville raska på förevisningen.
Men när han, då jag vände mig om för att gå, fick se ett förgråtet ansikte, utbrast han:
»Är ni så intresserad(!) kan ni bli kvar så länge ni vill och se allting».
Därpå lyfte han af kordongen, framför hvilken jag, som andra besökande, först nödgats stanna i främre delen af arbetsrummet, för att endast från detta se in i dödsrummet.
Han öppnade också tapetdörren till biblioteket.
Första och troligen enda gången välsignande min bristande själfbehärskning, erhöll jag sålunda rörelsefrihet och ro inom helgedomen.
Goethe har själf förklarat, att han ville ha sitt arbetsrum »halft zigenaraktigt, oordentligt ordentligt», ty han fann »all äkta trefnad enkel» och blef andligt lat i praktrum; lyx, sade han, kan duga för folk utan tankar, men honom lullade den i en angenäm overksamhet, emedan han här, i sitt enkla rum och sin gamla trästol, kände sig fri och ostörd att skapa ur sig själf.
Intet i dessa tre små rum är ändradt sedan Goethes död.
Det enkla arbetsbordet och arbetsstolen, framför skinnkudden, där Goethe som gammal stödde armarna när han dikterade, intaga rummets midt; till höger skåp, i hvilka han hade samlingar, planschverk, bref, manuskript och dylikt.
Till vänster ser man den pulpet af päronträ, vid hvilken Goethe helst skref.
Invid ett af de två fönstren, som vetta omedelbart åt trädgården, står på en ställning en tallrik med jord, i hvilken Goethe gjort några undersökningar strax innan han dog; på pulpeten ser man en liten hvit, i blått och eldrödt skiftande, glasbyst af Napoleon, som Goethe brukade vid experiment till färgläran.
Möblerna äro antingen betsade eller målade i ljusa träfärger.
I det så kallade biblioteket äro de kring väggarna och midt på golfvet med smala mellanrum stående träställningarna för böckerna omålade, och man borde snarare tala om en bok-skrubb än ett bibliotek, ty, utom fönstren, fanns intet, som gjorde intryck af ett rum.
Emellertid har man här, hylla för hylla, Goethes med hans egna pappersmärken försedda böcker.
Men förnimmelsen af Goethes lefvande närvaro i dessa rum, tar bort intresset för hans böcker.
Kustoden, som sport om min nationalitet, hämtade emellertid bland dem fram ett häfte i rödt med guldsnitt – ett dedikationsexemplar af Tegnérs epilog vid magisterpromotionen i Lund.
Tegnér och Goethe!
De båda namnen förde med sig en ström af minnen från olika inre utvecklingsskeden, minnen af de plogbillar, som måste fåra ens själs marker, de snöstormar, de sommarsolar, hvilka måste gå däröfver, innan man blir Goethe-reif.
Men framför allt väckte tanken på Tegnér i detta ögonblick hos mig en djup blygsel öfver att jag en gång trott hans ord, att det var kallt i »Goethes pelargångar» att man där mötte endast diktaren, icke människan – medan hvarje nytt steg in i dessa pelargångar leder närmare en människa, härligare än någon af hennes diktskapelser – en den skönaste och mest mänskliga människa som vandrat på jorden!
Och äfven när ministerns, åldringens, diktarfurstens förenade värdighet lagt sig kylande öfver hans yttre väsen bevarade han en inre lifsvärme hvilken lika mycket skiljer honom från de flesta andra åldringar som hans geni från de flesta andra dödliga.
I arbetsrummet, med trädgården omedelbart utanför fönstren, var det Goethe under mer än en mansålder och ända in i senaste ålderdomen dikterade alla sina massor af bref, författade, läste, experimenterade; kastade sig på nya kunskapsämnen och nya grenar af litteraturen:
Orientens, Englands, Spaniens, Frankrikes litteratur voro sålunda hans läsning under de sista åren.