Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, vi får väl göra’t så då.
Därmed var saken uppgjord, och när Maj kom, sköt Karl August Erikson egen storbåt i vattnet och for omkring i skärgården och till Stockholm med vedfrakter.
Den äldre brodern skötte gården.
Den yngre låg om sommaren på sjön och tjänade pengar på frakter.
Om vintern var han hemma hos brodern, reparerade upp sin båt, sydde segel och hjälpte till, med hvad som kunde förefalla.
Giftermål hade han ej tid att tänka på.
Två familjer kunde ej bo i stugan.
Efter de första fem åren, var visserligen båten betald.
Men att köpa egen gård såg han ingen utsigt till, och ett arrende var ej godt att hitta.
Åren gingo med omväxlande sommar och vinter, lycka och motgång, vinst och förlust.
Sparbanksboken på botten af kistan ökades så småningom.
För hvarje sommar gjorde Karl August en resa till staden för att sätta in på banken, och när han kom tillbaka, fans det alltid ett plus i sparbanksboken, som väl inlagd, nedlades på botten i hans kista.
Men hans egna lefnadsomständigheter förändrades ej, och det var häller ingen utsigt, att så skulle ske under de närmaste åren.
Erikson hade emellertid ej varit frisk efter bärgningen.
En dag kunde han inte resa sig ur sängen.
Det var lunginflammation, han fått, fast ingen där förstod sig på det.
Men han hade feber och hostade häftigt.
Karl August erfor en besynnerlig känsla, när broderns hustru tidigt en morgon berättade det för honom.
Han svarade icke ett ord, utan gick bara långsamt ned utför backen åt sjön till för att fara ut och taga upp skötarna, som hade blifvit rengjorda och rustade om igen och stått ute öfver natten.
Det var en klar vacker höstmorgon med kall blåst.
Hela gårdagen hade det regnat, så att marken var uppblött, och från tallarnas långa barr föllo små rännilar af vatten, när vinden ruskade på de gamla knotiga grenarna.
Mossan var fuktig och mörk, en regnbäck gräfde sig med ett sipprande ljud fram under granarnas rötter, letade sig väg utför bärghällen och föll med ett enformigt plaskande ned i viken framför honom.
Vattnet i viken hade en kall, mörkblå färg, ytan var starkt krusad af de häftiga ilarna, hvita skyar drefvo snabbt mot sydvest, och båtarna nere vid sjöboden lågo och gnagde mot bryggan.
Karl August gick nedför den lilla smala bärgvägen, steg öfver stättan och började göra loss en af båtarna.
Han såg en stund ut öfver sjön, gjorde så fast båten igen och föll i tankar.
Tänk om brodern dog.
Ja, då var det så godt att sälja storbåten, förstås.
Hvad han fick för den, skulle alt räcka en bra bit.
Det vore förstås bäst, att han, som var karl, öfvertoge gården och läte enkan bo hos sig.
Inte ville hon sitta kvar och ha alt besväret med folk och arrende, som hon inte förstod sig på.
Han kunde ju lösa sig till lösören och redskap så småningom.
Han grep mekaniskt tag i tåget, hvarmed båten var bunden vid bryggan för att göra loss.
Men han släppte det lika hastigt igen.
Han kom att tänka på en frisk och vacker jänta, som bodde i land, och som han var bekant med.
Han hade brukat vara och hälsa på henne om sommaraftnarna, och gårdsfolket brukade gyckla med honom, för att han inte kom igen förr än om mornarna.
Han kände sig så besynnerlig till mods, där han hade stannat nere på bryggan och stod och stirrade på fiskmåsarna, som skrikande flögo öfver vattnet utmed skogskanten.
Han tyckte, att han själf varit ute på skogshygge hela dagen och kom långsamt drifvande genom ängen med yxan på axeln.
Det var skumt och kyligt.
Uppe på backen syntes den lilla röda stugan, och genom den öppna köksdörren såg han en glimt af spiselelden falla på trappan.
Han gick uppför backen och in i stugan, stälde yxan ifrån sig och satte sig vid bordet.
Hustrun satte fram mat, och han åt sig mätt.
Och hustrun, det var just den där jäntan, han brukat fara till och hälsa på.
Så suto de där en stund tillsammans, småpratande om dagens händelser.
Det blef sent, och de gingo till sängs i kammaren innanför köket.
Det var för besynnerligt, hvad han i dag var full af funderingar.
Han hade ju gått här och trälat dag ut och dag in, varit ute med båten om somrarna och dragit upp den om vintrarna, seglat till stan och satt in på banken, och nog visste han, att han där hade sina fyrkar i säkert behåll, och att de skulle räcka till att sätta bo för och dessutom till litet af hvarje.
Hvad han skulle använda dem till, det hade han inte tänkt på så bestämdt, och det var också god tid med det.
Dagarna hade gått den ena aldeles lik den andra, och han hade inte tänkt på annat, än att sluta den närvarande dagens arbete och på lördagen få sig en glad afton med bränvin eller dans eller bådadera.
Nu stod det för honom som en på en gång aflägsen och närliggande tanke.
Tänk, om brodern skulle dö.
Ett sånt elände, mumlade han för sig själf, ett sånt elände.
Men samtidigt kunde han ej låta bli att ha en känsla af, att det var, som om en möjlighet för honom själf därigenom öppnade sig.
Det var en liten glimt af solljus, som bröt fram genom hvardagsmolnens gråa enahanda, och den glimten betydde för honom möjligheten att hastigare än eljest komma under eget tak och blifva karl för sig själf med gård och grund att styra öfver.
Sjön var nog bra, men han hade aldrig trifts riktigt med det lifvet.
Däruppe i stugan låg emellertid brodern och kämpade med döden.
Litet hvar förstod snart, att det var galet fatt, och man beslöt att morgonen därpå i god tid fara efter doktorn.
Under natten sutto brodern och hustrun uppe och vakade.
Den sjuke låg stilla och andades tungt med hörbara, långa andetag, hvilka understundom afbrötos af en hård, pinsam och långvarig hosta.
Det var aldeles tyst därute.
Blott då och då gick ett vinddrag som en sakta pust genom granskogen, och hunden ute på gården gaf skall vid något inbilladt ljud.
Hustrun satt stilla framme vid sängen och Karl August hade flyttat sig bort i spiseln, där han lutade sig mot den kritade muren.
Han hade arbetat hela dagen och dessutom haft så många underliga funderingar.
När det led en timma eller något mer öfver midnatt, insomnade han, och i rummet hördes blott urets pickande, den sjukes oroliga andhemtning och den friska sofvandes regelbundna snarkningar.
Fram mot morgonsidan dog mannen.
Hustrun sprang fram och väckte svågern.
– Karl August, sade hon, kom och se, hur det är.
Han for upp, förskräckt och yrvaken, sprang fram till sängen, i det han gned sig i ögonen, och såg på brodern.
Han rörde vid honom, lyfte på hans hand, som slappt föll ned, när han släppte den, och blef med ens fullt vaken.
– Ja, han är död, sade han.
Han erfor en slags beklämning vid tanken på, att han sofvit, just när brodern dog, och han visste ej, hvad han skulle säga.
Hustrun lutade sig öfver liket, klappade mannens hand och grät.
– Ja, det kan vara slut, innan man vet ordet af, sade hon.
Och sedan sade ingen något mer.
Därute hade det börjat att dagas, och vinden svepte frostkall fram öfver ängen nedanför stugan, bullrade uppe i skorstenen och försvann med ett långt utdraget susande borta i skogen.
Karl August hade setat nere i spiseln igen och funderat.
Han reste sig säfligt upp och gick framåt dörren.
Där vände han sig om till hälften och sade utan att se på svägerskan:
– Du får väl sätta på kaffet nu.
Vi ska’ i alla fall ut och ta’ i tu med plöjningen för såddens skull.
Emellertid gingo dagarna som vanligt, och det dagliga arbetet försummades ej.
Hafren mejades, och sattes i skyl, och skötarna ute i sjön gåfvo rikligt med strömming.
Liket sveptes och låg en dag kvar inne i stugan.
Men på den andra blef lukten outhärdlig i det lilla rummet och trängde dessutom ut i köket, der maten lagades och folket skulle äta.
Då flyttades det ned i sjöboden och dörrarna der stäldes öppna.
Vinden från sjön fick fritt spela in, och de lefvande kunde åter utan vämjelse nalkas den döde.
På söndagen var det begrafning.
Bekanta och slägtingar voro bjudna från långa håll, och redan tidigt på morgonen kom båt på båt i en lång rad, nästan som en flottilj, vände förbi granudden, sköt för fulla segel in mot land och strök med slappa, fladdrande dukar intill bryggan.
Först kom den dödes älsta syster med sin man och deras två barn.
Med dem kom den ogifta systern, som rest ut från staden.
De hade gjort sällskap och följdes nu långsamt åt uppför backen till stugan.
Så kom klockaren, som särskildt var bjuden, och däremellan och efteråt kommo grannar och vänner från de närbelägna öarna, och alla hade de förning, och alla gingo de tysta, nästan förlägna, i gåsagång uppför backen och stannade villrådiga utanför stugan.
Där var alt pyntadt och till reds.
I en stor fyrkantig löfsal ute på gården stod liket på en slags paradsäng, bildad af två bockar och några ohyflade plankor, som voro lagda däröfver.
På dessa stod kistan svart, behängd med bladkransar och löfverk, och i den låg liket nedbäddadt med psalmbok mellan händerna och i all hemlighet ett stycke stål under hufvudkudden.
En bit därifrån var frukostbordet dukadt med smör och bröd, öl, salt kött, ost, kall strömming, högtiden till ära stekt i smör, korf, ostkaka och den ståtliga, fyrkantiga, slipade bränvinsflaskan.
Hustrun visade sig ej, utan Karl August var den, som tog emot, och för hvar och en, som kom, skulle han hälsa, tacka för sist, ta emot förningen och tacka för den.
Man hade ordnat sig i flockar.
Gummorna stodo för sig, flickorna för sig, gubbarna och de yngre karlarna stodo också för sig.
När samtalet en stund hade förts tyst man och man emellan, och man sedan väl hunnit förpläga sig med både mat och frukostsupar, gick Karl August fram och hviskade ett par ord i örat på klockaren.
Denne steg fram till likets hufvudgärd, och det blef en stund aldeles tyst.
Alla hattar togos af, och gummorna nego stilla och djupt.
Händerna knäpptes ihop, och alla hufvuden böjdes.
Det gick som en sakta utdragen suck genom hela samlingen af folk.
En och annan snyftning hördes från kvinfolkshopen, och här och där vecklades de väl hopvikna näsdukarna ut.
Då stämde klockaren med kärft vibrerande röst upp den gamla psalmen:
Så vandra vi all verldens väg,
Den ena med den andra;
Kom, ho du är! och öfverväg
Hvarthän du snart skall vandra.
Du bygger hus, du önskar ro:
Se här det hus, där du skall bo,
Den bädd, där du skall hvila.
O! må vi här till Guds behag,
Så redeligen vandra,
Att, i vår Faders hus, en dag
Hans död är blott en öfvergång
Och alla de kringstående stämde in, högljudt eller lågmäldt, alt eftersom hvar och en var i besittning af sångröst.
Och så togo sex karlar kistan och buro den utför backen ned till den smala viken, som skar djupt in i landet mellan ekar och tallar.
Men ute på trappan stod hustrun svartklädd med hvitt förkläde och näsduken för ögonen och såg efter de bortgående.
Och när de satt ned kistan i stora ekan och Karl August tagit plats vid rodret, då strök han sig ett tag med afvigsidan af handen öfver ögonen och tänkte på brodern, som nu skulle ner i jorden.
Men när vinden fylde seglen, och ekan lade sig på sidan med små skarpa ryck för vågorna, som med hårda plask stötte mot bogen, då såg han styft åt lovart, och utan att han gjorde sig reda därför, hade han en känsla, som att nu skulle hans egen seglats först riktigt begynna, nu när han fick börja på att sköta gården för egen räkning.
Och framåt gick liktåget.
Ut ur viken och fram öfver den öppna, glittrande fjärden, där vågorna glänste i den klara, kalla middagssolen, förbi kobbar och genom sund, bort till kyrkan, som liten och hvitgrå utan torn låg på södra sidan af den en mil långa ön.
Det var en underlig färd och en tyst färd.
Ett par af drängpojkarna försökte hviska fram ett skämt, när de lade ut åran för att hjälpa till att vända.
Men eljest gick det tyst, raskt och lätt.
Hvar och en satt försänkt i sina egna tankar, och ingen bjöd till att se den andra i ansigtet.
Karl August satt hela tiden i en underlig stämning, som han fåfängt skulle hafva sökt reda för sig själf.
Ju närmare han kom till kyrkan, dess mildare kände han sig till mods.
Han erfor nästan en tacksamhetskänsla, när han tänkte på brodern, och han tyckte, att han hade honom att tacka för hela sin framtid.
Han tog ett ovanligt häftigt tag i rodret, när han svängde upp med båten mot bryggan, och det var icke fritt, att det skymde litet för hans ögon, när han stod nere i båten och sköt på kistan, för att karlarna skulle få upp den.
Begrafningen var förbi.
I små flockar drog man sig bort från kyrkogården, liktåget tog vägen nedåt sjön till.
Karl August gick fram och frågade kyrkoherden, om han inte ville göra sig så gemen och följa med till middagen.
Men kyrkoherden hade undskylt sig.
Han hade så mycket att sköta med de statistiska beräkningarna, som dagen därpå skulle sändas upp till konsistorium.
De båda männen gingo långsamt utför backen i samtal.
– Hvem ska’ ta’ gården nu, när han har gått bort? sade presten.
Karl August såg icke upp.
Han svarade långsamt, ängslig att se för tillfredsstäld ut:
– Det blir väl jag, som får stå för altihop nu.
– Och sluta upp aldeles med båtfärderna och frakterna?
– Ja, jag hade tänkt det.
– Nå, men om nu Katrina vill sitta kvar med gården själf, tills älsta pojken blir vuxen?
Det hade aldrig ens fallit Karl August in.
Han såg på presten från sidan.
Med ens erfor han en beklämning, som han ej känt förut på hela dagen.
Han kände sig till mods, ungefär som om han hade gått en lång och besvärlig väg för att söka någon och när han ändtligen hunnit fram, icke träffat någon hemma.
Han tänkte på, att han kanske skulle få börja om igen med att arbeta och vänta och arbeta och vänta.
Men så fick den stämning, som följt honom på ditfärden åter öfverhand, och han svarade:
– Å-å.
De hade kommit ned till båten.
Kyrkoherden nickade farväl.
De lade från land, och nu gick det samma väg tillbaka förbi kobbar och genom sund, fram öfver den blanka fjärden, som såg mörkare ut i eftermiddagssolen, och in i den långa viken, där små gråa sjöbodar lågo bredvid låga, af ålder murkna träbryggor.
När de kommo upp på gården var bordet dukadt i den stora löfsalen, där kistan stått.
Ett stort fällbord med talrikar, mat, öl och bränvin.
Icke häller nu visade sig värdinnan, utan en hustru från en af grangårdarna företrädde henne.
Karl August hade kommit i ett annat lynne, än han haft på förmiddagen.
Oron jäste inom honom, och han skulle velat gifva hvad som helst för att alting skulle vara slut, och han finge lof att tala med Katrina om saken.
Tänk, om hon skulle stanna kvar på gården!
Han kände sig aldeles ur humör, var tyst och fåordig, satt långa stunder för sig själf och tog tyst den ena supen efter den andra.
Men ingen fästade sig därvid.
Man antog, att det kom af tanken på brodern, och gillet fortgick alt mer och mer obesväradt.
Middagen hade börjat under en högtidlig tystnad.
Man tog för sig af rätterna, drack hvarandra till, krusade mycket och samtalade enstafvigt.
Men alt som tiden led, blef stämningen muntrare.
Ett och annat skämt kastades fram, man skrek i munnen på hvarandra, ansigtena skeno af rus och mättnad.
När solen sjönk bakom tallarna, som i en krans stodo omkring den röda stugan, skulle man hafva trott sig se ett muntert slåtterlag och icke ett begrafningsfölje.
Ett dragspel hade kommit fram.
Och på trappan sutto fyra drängar med en bränvinsflaska emellan sig, hvaraf en spelade »scottish», och de andra hörde på, stampade takten, söpo hvarandra till och skreko, att man skulle gå efter flickorna och röja ur i logen.
Två fiskare höllo hvarandra i famn, som om de varit fastkedjade för hela lifvet, raglade än fram och än tillbaka och gapskrattade högljudt hela tiden.
Deras ögon voro röda, de försökte oupphörligt att tala, men kunde ej få fram ett ord.
Borta omkring bordet i löfsalen stodo tre af de äldre bönderna med hvar sitt glas i hand, medan den ene gång på gång efter en gammal melodi upprepade:
Jag fruktar ej för mamma,
När jag till lilla vännen går,
Ty hon har gjort detsamma
I sina unga år.
Karl August deltog ej i det allmänna oväsendet.
Han stod ensam för sig själf och vacklade på benen.
Han tänkte på att brodern var död, och om han inte borde hålla något tal för hans minne.
Så började han fundera på sin båt, som han hade i sjön, och räkna efter, hvad han kunde få för den, ifall den skulle säljas.
Och så kom han att tänka på flickan, Hilda, som han inte farit och helsat på en enda gång, sedan brodern dött.
– Jag ska’ gå till henne i kväll, sade han, i det han drog ner hatten åt ena sidan.
Därpå vände han sig om och tog ett par steg uppåt trappan, där drängarna sutto och spelade »scottish», omväxlande med melodier från beväringsvisor och »Fatinitza».
I det samma kom Katrina ut på trappan.
Gästerna hade börjat bryta upp, och hon kom nu för att säga farväl och låta tacka sig för mat.
Hon var aldeles svartklädd, barhufvad, med håret slätt struket utmed tinningarna och en brun hornkam i nacken.
Hon stannade på trappan midt emot Karl August, medan gästerna den ena efter den andra kommo fram, nego, tackade och sade farväl.
Hon tog dem alla i hand, i det hon bugade till höger och vänster.
– Håll till goa, gummor.
Håll till goa, karlar.
Och allesammans gingo från henne till Karl August, skakade hand med honom och försvunno i skymningen i en lång rad nedför backen åt sjön.
Karl August stod kvar på samma plats och såg oredigt, hur svägerskan gick ner åt löfsalen till och började hjälpa pigorna att bära in faten.
Han tänkte följa efter henne och fråga, hur snart hon skulle lemna gården.
Men i ruset hade han en förnimmelse af, att detta vore oklokt och skulle se illa ut.
Och han började åter att tänka på Hilda.
Han fick för sig, att någon för hans skull hade talat illa om henne på kyrkbacken.
Det var den där förbannade pigan, Lena, förstås.
Om han hade tag i henne ändå.
Hvad angick det henne, att han gick till Hilda.
Han vacklade upp för trappan och slog med en smäll upp dörren till köket.
Det var ingen där inne.
Men hon kom nog snart in, och han skulle ge henne.
I detsamma kom hustrun själf in, bärande en stor bricka med de bästa kaffekopparna och bränvinsflaskan.
Hon såg icke Karl August, utan stälde helt lugnt brickan ifrån sig på fällbordet vid fönstret.
Karl August stod bakom henne med hatten på nacken och händerna i byxfickorna.
– Hvad har Lena med mig att göra? började han.
Jag ska’ djäflar i mig, ge henne.
Hon går och pratar smörja om Hilda, du.
Men det rör henne inte, ska’ jag säga dig.
Katrina såg bara på honom och förstod, att han var drucken.
Och van vid dylikt, sade hon bara:
– Att du ska vara så’n, strax se’n du har varit med om att få bror din i jorden.
Inte är det nå’n, som vill dig något ondt inte.
Men i det samma kom flickan in, och då bröt det lös på fullt allvar.
Karl August fick tag i sin hatt och slängde den med ett våldsamt kast bort i ett hörn, så att katten förskrämd flydde upp i spiseln.
Han stötte undan svägerskan, som ville lägga sig emellan, hoppade i ilska upp och ned på golfvet, slog händerna emot hvarandra, så att det hördes i hela huset och tjöt oupphörligt:
– Där är den förbannade konan.
Hvad har du med mig och göra du?
Hvarför går du och pratar smörja på kyrkbacken om mig och Hilda du?
Har du inte sagt något, säger du?
Ljuger du till på köpet?
Håll käften, säger jag.
Det rör dig inte, Katrina.
För nu skall jag tala vid Lena, jag.
Han sänkte rösten och talade tystare.
– Jaså, du säger, att jag ligger hos Hilda du; akta dig, för jag kanske vet lika godt om dig, du.
Och jag skall lära dig, ta mig helvete, skall jag inte det.
Flickan jämrade sig, så att det hördes ända ut på gården.
Den ena efter den andra af husets folk störtade till och åsågo uppträdet.
Somliga försökte lägga sig emellan, och somliga gåfvo Karl August rätt.
– Nej, var vettig nu, Karl August.
– Inte ska du göra så där.
– Släpp flickan, vet jag.
– Nej, det är rätt, Karl August.
Ge henne du.
Hon är alltid så led i mun.
Karl August var aldeles vild.
Ruset, som han förut beherskat, bröt nu fram, och vreden, som ammats af tanken på att ej få tillträda gården, fick luft af denna anledning, som eljest säkert ej skulle hafva berört honom als.
Flickan jämrade sig och grät.
Hon hade vridit sig lös och flytt undan in i hörnet vid spiseln.
Där satt hon nästan på spiselhällen och höll händerna för sig i ångest.
Karl August var alltid på det sättet, när han blef retad eller full.
Han sprang fram emot henne.
Det hördes ett tungt slag, och flickan skrek högt:
– Hjälp, hjälp!
En del tyckte nog, det var skamligt, men flickan var icke omtyckt på gården, och ingen ville gifva sig i ett gräl för hennes skull.
Karl August stod midt på golfvet, svor och skrek, oupphörligt upprepande samma ord och uttryck.
– Det är lögn, säger jag, en förbannad lögn.
Och djäflar i min själ, om jag behöfver tåla det utaf en så’n där.
Emellertid började alt flere att lägga sig emellan.
Uppträdet hade räckt nära en timma.
Och de förståndigaste tyckte, att det var synd åt den svartklädda hustrun, som stod vid byrån och grät, öfver att Karl August var sådan just den dagen.
Man lyckades få honom ut på gården.
Men där slet han sig lös, svor på, att nu var det han, som var herre på gården, och att han skulle gå till Hilda och tala vid henne.
Och Lena därinne, henne skulle han nog råka en gång till.
Därmed försvann han bakom bygnaden och gick inåt skogen.
Dagen därpå anträffades han sofvande neråt hafsstranden till med fötterna i en bäck och hufvudet på en löfhög.
Den dagen var Karl August sig lik igen, endast mera fundersam än vanligt.
Till flickan sade han inte ett ord och inte till Katrina häller, förr än aftonen kom.
Men när drängarna ätit kvällsmat och gått till hvila ute på skullen, och pigorna gått ut för att hemta vatten, satt han ensam kvar i köket hos svägerskan, som gick ut och in och stälde med bäddningen.
– Jag var alt oregerlig i går kväll, började han.
– Ja, det är väl inte värdt att tala om det nu, menade Katrina.
Du hade ju druckit, vet jag, och då vet en inte, hvad en gör.
Karl August spottade fundersamt framför sig och hostade.
– Ja, vi ska väl ha reda i nu, hur det ska bli, började han – med gården.
Katrina stannade och såg stint på honom.
– Med gården, upprepade hon.
– Ja, med gården.
Hur du ska ha’t med den nu, se’n bror min är död.
Katrina låtsade, som om hon ej förstod hvad han menade.
Hon tänkte på pojken, som låg där inne i stugan och på de andra barnen.
Det var han, som skulle få arrendet en gång efter far sin, och hon ville ej gifva tappt.
– Ja, nu har vi haft gården på arrende utaf baron i femtietvå år i slägten, far efter son, sa hon.
Och nu hade jag tänkt fråga dig, om inte du ville sköta’n åt mig, tills pojken blir stor och kan ta vid.
Du har ju hvarken hustru eller barn, och båten kan du väl få såld, om du vill, och eljest kan du ju behålla’n och göra en tur ibland om somrarna.
För vill du flytta härifrån, så får jag ta nå’n främmande i huset, och det vill jag inte.
– Det vet du, att jag inte har pengar till, sade han.
Båda tego.
Båda kände, att här utkämpades en tyst strid, i hvilken den ena skulle tränga sig fram på den andras bekostnad.
Karl August förstod, att det var han, som skulle draga det kortaste strået, och det var för resten inte första gången, han slagit sig till tåls och väntat.
Katrina gick fram till bordet, där de nyss setat och ätit, stälde ett par af tallrikarna öfver hvarandra för att bära bort dem, och medan hon stod med ryggen vänd åt honom, som satt i mörkret bakom klockan, sade hon:
– Vill du stanna då?
Karl August funderade en stund.
– Jag får väl det då, sade han.
Ett ögonblick därefter steg han upp och gick ut på trappan.
Där stannade han, strök eld på en tändsticka och tände pipan, som han förut hela tiden hållit i handen.
Han såg sig omkring, och af gammal vana såg han mot vester för att se efter, hvad väder de skulle få.
Han räknade ett ögonblick i tankarna.
Om han ändå skulle försöka att taga sig fram på egen hand med ett annat arrende.
Men nej.
Det gick omöjligt.
Han hade inte pengar till att köpa alting nytt.
Redskap och bohag och alting.
Han såg sig omkring en gång till och började sedan långsamt gå uppför den branta trätrappan, som ledde till hans rum på vinden.
Där satte han sig på kistan och rökte pipan till slut.
Så lade han bort den och började kläda af sig för att gå till sängs.
Där sof han arbetarens tunga sömn utan att tänka på morgondagen.
Och åren svunno bort, och dagarna gingo sin jämna gång, och det såg ut, som om ingen förändring skulle inträffa i det, som var.
Karl August Erikson hade blifvit böjd af åren, fast han blott var inemot fyrtio år.
Man hade slutat upp att kalla honom med förnamn i bygden, utan sade i stället altid Erikson.