Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man skall vägra en i öfrigt nyttig lagförbättring derföre att det är äfventyr, att domaren kan föra falska eller ofullständiga protokoll, då får man sannerligen ingenting företaga.
Samma förhållande gäller i afseende A domböckerna.
Det finnes ingen kontroll att de föras riktiga.
Då det är domarens pligt att ordentligt fullgöra sina åligganden och han i annat fall blottställer sig för ansvar, så anser jag icke man nu behöfver särskildt fästa sig vid domarens protokollsskyldighet.
Den omständigheten att det hittills varit likgiltigt, hvilken dag inteckningen infördes, har varit tillräckligt skäl att icke sådana protokoll ännu blifvit förda.
Örn’ således deri nu föreslagna förändringen icke är i alla afseendeu fullständig, om ock ett kompletterande deraf i fråga om lagfart vore önskvärd!, kan jag likväl icke uti dessa omständigheter finna något skäl, hvarföre R. o. Ad., — då några större olägenheter i afseende å lagfarten, än hittills, icke heller nu skulle inträffa, men deremot bestämda fördelar af det föreslagna stadgandets antagande äro att förvänta, — skulle vägra sitt bifall till den nu föreslagna förändringen.
Lika med Hr Olivecrona anser jag att den nu föreslagna förändringen icke hör vidtagas utan en förändring i afs:de å föreskrifterna om lagfart.
Sparre har visserligen yttrat., att några olägenheter, för inteckningars belånande, i anleda, af löreskriften om lagfarten, icke hittills varit öfverklagade; men detta härleder sig otvifvelaktig! derifrån, att då inteckningars förmånsrätt hittills beräknats från det ting, då inteckningen meddelats, så har någon belåning af inteckningarne icke kommit, i fråga förrän tinget varit slut., och det således redan visat sig att lagfart å fastigheten icke sökts.
Det är otvifvelaktig! att äfven hädanefter skulle, om Utsk:ts Betänk, bifölls, penningar endast undantagsvis erhållas på inteckningar, innan tinget, då inteckningen beviljats, var afslutadt, men detta bevisar endast att den åsyftade fördelen med förslaget endast högst, ofullständigt skulle vinnas, och förbättrar ej det grundsatsvidriga deruti att domstolen skulle utlemna ett beslut om inteckningssäkerhet, sorn sedermera i följd af vunnen lagfart förföll.
För öfrigt må det väl vara rätt att obekantskap med lagen icke gäller såsom någon ursäkt, och att den, som lider förlust genom sådan obekantskap, får skylla sig sjelf, men lagstiftningen bör likväl icke innehålla en sådan anledn. till misstag, sorn det föreslagna stadgandet. 154 Oen 1?
Juli, Pä nu anförda skäl får jag törena tnig med Hr Olivecrona.
Pir Olivecrona: Gr.
Sparre liar under diskussionen yttrat att egentliga skälet., hvarföre Utsk:t. föreslagit ifrågavide förändring i 9:de §:n, varit, att den långa tidsutdriigten ofta för en lånebehöfvande medför stora olägenheter.
Då nemi. — säger Grin — en jordegare erbjuder som säkerhet inteckning i sin fastighet, sfi kan han först få vänta en ganska lång tid, innan ting infaller, samt derefter ytterligare möjligen flere månader, innan samma ling blir aflyst.
Jag erkänner, att detta för närvide någon gång kan blifva händelsen; men måste derjemte tillägga att jag icke troi att detta förhållande blir i någon mån bättre, om Utsk:fs förslag antages; ty ;— jag uprepar det ännu en gång — en kapitalist, som är försigtig, utlånar i alla fall icke penningar på en inteckning förr an tinget blifvit aflyst, enär lian ovilkorligen lärer vilja känna, huruvida under tingets lopp en försäljning af egendomen möjligen egt rum, hvarigenom han skulle kunna äfventyra att förlora all verkan af den vunna inteckningen.
Om nemi. försäljning skett och den nya egaren också inlemnat ansökning om lagfart, förs'inner ju enligt tydliga ordalagen i 1845 års förordning all verkan af inteckningen.
Skulle nu detta föreslagna stadgande antagas, så, ifall någon ville taga ett lån t. ex. uti Enskilda Banken här i Stockholm, emot hypothek af en inteckning i gäldenärens fastighet å landet, koirnne likväl — jag är derom fullt öfvertygad — Enskilda Banken, då han visar gravationsbeviset, som intygar, att förmånsrätt är beviljad från den eller den dagen, att svara: »ja! »dermed är godt och väl; men vi kunna ändock icke lemna pen»ningar förrän tinget blifvit aflyst, emedan vi icke kunna veta, om »icke, under tingets lopp, en försäljning af egendomen kan hafva egt runi.»
Och med ett sådant svar måste utan tvifvel hvarje lånesökande låta sig nöja i dylika fall, i händelse Utskits förslag skulle blifva gallande lag.
Sparre har vidare yttrat att. en sådan försäljning af egendom, som jag exempelvis anfört, hvarigenom personer skulle kunna gäckas i sin väntan om full säkerhet, icke kan ske utan bedrägeri eller svek.
Men detta är ingalunda riktigt.
Fall kunna inträffa, hvilket jag nu vill visa, då personer genom den ifrågavide lagförändringen kunna blifva lidande, utan att bedrägeri eller svek tillkommer.
Man kan ju t. ex. tänka sig, att sedan gäldenären skrifvit sin revers, uti hvilken han fullkomligt bona fide erbjudit långifvartn inteckning i sin fasta egendom å landet, samt inteckningen derefter blifvit fastställd, så dör samma gäldenär helt hastigt; kort tid derefter säljes samma lästa egendom, innan tinget blir aflyst, och den nya egaren anmäler sig å sista rättegångsdagen med köpedokumentet för erhållande af lagfart.
Vid detta tillfälle har icke något svek egt runi; men den oundvikliga följden blir, alt den, som ansett sig innehafva en god inteckning, blir lidande och i saknad af all den säkerhet, han dessförinnan trott sig hafva att påräkna.
Om man skrifver lagar på så sätt, komma utan t.vilvel antingen många personer att blifva narrade, eller cck svara försträck - Den 17 Juli. i SS ningsgifvafe, ifall de äro försigtiga: »Vi lemna inga penningar förrän tinget blifvit aflyst»; och då har man ju icke en gång denna så mycket omordade vinst i afs:de å tiden.
Hvad har raan vunnit ?
Här har vidare blifvit anfördt, att då vi nu äro på väg att erhålla en ny förmånsrättslag, så böra vi äfven i sammanhang dermed antaga detta stadgande.
Om man ock vill antaga alla i öfrigt föreslagna nya gg, som ändra 17 kap.
HandelsBalken, tror jag likväl icke, att det är nödvändigt att derför bestämma förmånsrätten efter den dag, då inteckningar i fäst egendom å landet sökas; utan fortfarande blir jag af den tanke, att denna förmånsrätt, såsom hittills, kati och bör beräknas tfter tinget, intilldess sådane förändringar i sfadganderna om lagfart kunna ega rnm, sora bringa föreskrifterna om intecknings sökande och lagfart i full öfverensstämmelse med hvarandra.
Fattas ett beslut om lagförändring i begge dessa delar, vill jag ock genast medgifva förändring i alside å förmånsrätt för inteckning; meri, — först och sist —, konseqvens i dessa fal! uti lagstiftningen är oundgängligen nödig.
Slutligen och då jag tagit mig friheten andraga, att det fordrades någon kontroll, huru inteekuings-ärenden komma att behandlas vid häradsrätterna, enär personers vä! och ve skulle blifva beroende af, huruvida inteckningar under rätt datum infördes i iuteckningsprotokit, har ninn emot mig anmärkt, att det icke heller för uärvide gifves någon kontroll, luiru domböckerna föras.
Detta är väl sanning; meri skiilet till nämnde förlnde är, att någon sådan kontroll hittills icke varit af behofvet påkallad.
Detta oaktadt anser jag en hvar bör medgifva, att om någon förändring uti ifrågavide hänseende kommer att ega rum, så måste äfven ett noggrannt protokoll öfver dessa inteckningar föras samt någon åtgärd vidtagas, som garanterar att intecktiingshandlingarne på rätt dag uptagas.
Örn någon 1111 för tiden önskar en inteckning, skickar hart ofta endast ett bud derom till domaren, hvilken medtager handlingen till tinget och ombesörjer inteckningsansökningen; irieti på hvilken dag under tinget delta sker, är nu likgiltigt; meri om lagen förändras, på sätt Utskit föreslagit, blir det ingalunda likgiltigt när domhafvande!! behagar i protokit intaga den handling, hvarå inteckning sokea.
Jag fortsätter mitt yrkande om återremiss.
Då den sista värde talaren yttrat, att det, hvad lagfarten beträffar, är konseqvensen, som hindrar honom att lemna sitt bifall till förevide §, och att man, för den händelse utsigt skulle blifva att, enahanda förändring i afside å lagfart som å inteckning komme att i ifrågavide fall vidtagas, äfven kunde hoppas, att han icke längre skulle motsätta sig detta förslag, så må harn tillåta mig att gifva honom ett råd, att nemi. vidhålla denna konseqvens på så sätt. att om detta blir B.
Stirs beslut, med deraf heratad anledn. väcka en motion om tillämpande af samma princip äfven i afside å lagfart.
Som Utskit icke haft eller har någon motionsrätt, så ansåg det sig icke berältigadt att gå uti för fatt - 150 D o n 17 Juli. ning härom; men man hörde dock äfven i U t sk: t yttranden om hehöfligheten af en sådan åtgärd.
Emedlertid och intilldess detta inträffar, qvarstår min fråga: »Hvad är det värsta, som i detta fall kan hända»?
»Jo! just de olägenheter, som nu finnas och hvilka den värde talaren sjelf erkänt.
Det är nemi. ganska svårt att man icke kan få sina penningar förrän tingets slut; och detta är just det som nu händer.
Förledet blir efter Utsk:ts förslag, att den, som känner sin gäldenär så val att han vet att denna icke kommer att under tiden sälja sin egendom, han lemnar ut sina penningar sedan inteekningsdagen är förliden.
Min motståndares anmärkningar gå ut derpå, att derföre att ett bedrägeri möjligen skulle uti detta fall kunna utföras — derföre skulle man ock behålla status quo med alla sina olägenheter.
Ett sådant resonnomang kan jag icke rätt fatta.
Vill man erkänna denna princip, är den riktig, — så inser jag icke något skäl, hvarföre vi icke, då vi nu hålla på med denna förmånsrättsordning, skola erhålla den sådan, som den bör vara, på det att vi måtte undvika ännu en förändring samt att genast vid nästa riksdag få omarbeta den lag, vi vid detta riksmöte antagit.
Efter antagande af detta förslag står det deremot vederb:de öppet att väcka förut omtalte motion rörande lagfarten.
Hr v. Ehrenheim har yttrat, att om lagen stadgade, att förmånsrätt beräknas från den dag, då inteckningen medgåfves, skulle man lätt kunna blifva förledd att förbise, att stadgandet i 11: 2 J.B. qvarstår.
Jag fattar icke rätt vigten af denna invändning.
Inom Utsk:t väcktes fråga om att göra en förändring i 11: 2 J.B.; men Utsk:t vilie icke i detta hänseende vidtaga alltför stora reformer med hänsigt dertill att många hålla på den säkerhet, som detta lagrum medför för den, som säljer sin egendom.
För den omarbetning af lagen om lagfart och inteckning, som otvifvelaktigt förestår, anser jag vara af stor vigt, att Regeringen erfar R.
St:rs åsigt.
St:r nu i detta förslag hylla en grundsats, som qvarstått från gamla tider, att nemi. inteckningar skola beräknas från ting, — en grundsats, hvilken endast kunde bestå uti en föregående tid, då omsättningar och rörelsen i allmänhet icke kräfds sä stor lätthet och hastighet som nu, så kan Regeringen möjligtvis med skäl vara oviss, huruvida icke R.
St:r vilja fortfarande bibehålla denna föråldrade grundsats.
Jag instämmer i huf vudsaken uti de af Hrr Olivecrona och v. Ehrenheim yttrade åsigter.
Jag kan icke gilla, att man skulle godkänna en sådan princip för lagstiftning, att stilta lagar, hvilka man sjelf anser otillämpliga, så vida icke en annan lag samtidigt dermed förändras, om förändring hvaraf fråga likväl hitintills icke blifvit, i laga ordning väckt.
Hade sådant varit förludet i afs:de på lagfart af fast egendom, skulle jag måhända icke hafva motsatt mig detta förslag; men då ännu icke ens motion i denna rigtniug blifvit afgifven, och då jag, för min del, icke kan inse, att en sådan numera kan vid innevarande riksdag väckas, så tror jag, att man handlar klokast, Den 17 Juli. 157 om mali upskjuter (Jen it'rfigav:de reformen till dess den kan företagas i sammanhang med den, som anses dermed ega omedelbart samband.
Mvad särskildt angår Gr.
Sparres förmodan, att
Ilegeringen skulle från ett afslag på denna 9:rie g kunna härleda den slutsats att 11.
St:r ville bibehålla den gamla föråldrade institutionen, så lärer väl detta icke vara sannolikt, enar Regeringen såväl af den reservation, hvilken är Betänk:t bifogad, som äfven af diskussionen inom detta Stånd, har tillfälle erfara att anledningen, hvarföre ett bifall nu vägras till förändringen, ligger icke i ogillandet af sjelfva saken, utan deruti att tnan ansett det innefatta en inkonseqvens i lagstiftningen, att panträtt genom inteckning med afs;de på tiden skall räknas efter dag, så länge eganderätt genom lagfart räknas från lagtima ting.
Jag afstyrker bifall till den föredragna §:n.
Sparre har, med ani. af min yttrade åsigt, att jag ansåg ett hinder mot antagande af Utsk:ts förslag ligga deruti, att en förändring af lagens föreskrifter ronde lagfart borde ske i sammanhang med frågan om tiden, hvarifrån förmånsrätt för inteckning i fast egendom å landet bör beräknas, sig utlåtit att en motion ronde ändring i stadganderna ang:de lagfart ännu under riksdagens lopp kunde väckas.
Jag för min del betviflar helt och hållet att man, enl. grundlagen, är berättigad att under denna riksdag väcka en sådan motion; och jag tror att, då riksdagen är så nära sitt slut, kan det vara mycket problematiskt, om en så beskaffad motion möjligen skulle hinna vid detta riksmöte att behandlas samt af R.
St:r vederbörligen afgöras förr, än denna riksdag redan nått sitt slut.
Dessa omständigheter oaisedt, finner jag, att den nu föreslagna utvägen skulle lägga grund till erkännande af en ganska vådlig princip, att nemi. man vid lagstiftningen skulle sä tillvägaga på det ovanliga sätt att man gjorde förändringar roed supposition att under, riksdagens lopp motioner skulle i sammanhang dermed väckas.
Hvarthän sådant skulle leda, inses ganska lätt.
Jag fortsätter således mitt yrkande om återremiss.
I likhet med den siste värde talaren anser äfven jag, för min del, det såsom en förhastad åtgärd att antaga en lag under förutsättning att en annan lagförändring, som är nödvändig för den första lagens tillämpning, skall framdeles gå igenom.
I öfrigt måste jag tillägga, att jag skulle finna det ganska betänkligt att gifva LagUtsk:t makt att utsträcka motionsratten utöfver hvad R.F. och R.O. föreskrifva, derigenom att LagUtsk:t i sina ingifvande förslag införde stadganden, som icke stolle i sammanhang med andra redan befintliga lagar, utan förutsatte omstöpning af en mängd stadganden, ronde hvilkas förändring fråga icke tillförene blifvit väckt.
Om den grundsatsen antoges, att motionsrätt skulle på sådant sätt inrymmas antingen åt Utsk. eller åt R.
St:r, så skulle alla föreskrifter om preskriptionstid för nio - 158 Den 17 Juli. tionsrätten vara öfverflödiga, och särdeles äfven!yrligt synes det mig vara, om sjelfva LagUtsk;t skulle härutinnan föregå med exempel.
Således förmenar jag att man i detta fall handlar klokast uti att bygga på den grund, som finnes, och då dermed icke låter sig förena ett sådant stadgande, som här är föreslaget, måste äfven jag instämma uti yrkandet på återremiss.
I sammanhang härmed tager jag mig friheten föreslå, att om något förslag till förändring i denna och nästföljande paragrafer skulle blifva antaget och till K. M:s Nåd. godkännande öfverlemnadt, och förslag till förändring i stadgarne om förmyndarevården äfven skulle komma att till K.
M:t ingå, dessa förslag måtte ställas i oskiljaktigt sammanhang med hvarandra, och jag får fördenskull till tl.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, hemställa, att hvad It. o. Ad. nu käti komma att besluta, må göras beroende utaf huruvida förändrad lagstiftning ronde förmyndarevården framdeles kan komma att antagas.
De betänkligheter, åtskillige talare yttrat ronde vådan utaf att, med ani. af under riksdag fattade beslut, väcka motioner under samma riksmöte, äro åtminstone icke delade af grundlagsstiftarne.
56:te §:n lLO:n säger nemi.:
»Ej eller må, »med undantag af grundlagsfrågor, nya ämnen af riksdagsmän väc»kas, sedan 1 månad från riksdagens början enl. 27:de §:n tillän»dalupit, såvida icke sådana frågor af redan fattade beslut eller »redan uptagna ärenden — — — omedelbarligen föranledas.»
Således torde det vara otvifvelaktigt, att om, med ani. af detta beslut, en motion väckes af dem, som, med fästadt afs:de å nödige befunne förändringar i lagfarten, anse konseqvensen sådant fordra, så måste ett sådant mått och steg ovilkorligen vara tillåtet.
Hvad vidare beträffar den siste falarens yttrande rör:de det betänkliga uti Utsk:ts åtgärd, att föreslå stadganden, hvilka icke stå uti harmoni med den gällande lagen, och sålunda tillskapa nya motioner, så vet jag verkligen icke hvad härmed menas, då nyss åberopade § tydligen ger ani. att väcka nya motioner med afs:de å under riksdagen fattade beslut.
Dessutom tror jag mig hafva ådagalagt att detta förslag icke står uti sådan disharmoni med lagen om lagfart, att det icke derföre kan antagas; men den, som är af motsatt tanke, står det ju öppet att begagna sig af sin grundlagsenliga rätt.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förevide §:n, framställde II.
Exc. först propos. å bifall till densamma, dervid svarades många nej och några ja, samt sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utlöllo med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den 17 Juli. 159 Uplästes och godkändes följande voter.-propos.: »Den som bifaller § 9 af LagUtsIcts uti Betänk:t N:o 38 framställda författningsförslag, ros1 ar Ja ; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, varder nämnde g till Utsk:t. återremitterad.»
Vid voteringens slut bade rösterna utfallit sålunda: Ja — 6.
S 10.
Hr Ca rlhei m - Gy 11 e u s kjöld:
Då jag vill söka affatta mig i största möjliga korthet, får jag endast i R. o.
Ad:ns minne återkalla de förut af mig i ämnet'gjorda erinringar; och dertill allenast tillägga, att om It. o.'
Ad. antingen vid början af denna g eller vid slutliga behandlingen af förslaget eller och efter hvarje §:s behandling vill göra sitt bifall för hvarje gång och särskildt ronde förmånsrätten beroende af K. M:s Nåd. bifall till en sådan lag, som kan anses betryggande lör de omyndiges rätt, så är min ovilja mot denna g i betydlig mån förminskad.
Då man likväl i närv:de stund icke eger någon visshet, hvarken att R. o.
Ad. fastställer ett sådant vilkor, att de öfrige Stånden på samma sätt förfara eller att K.
M. bifaller förslaget, kan jag för min del icke annat än yrka återremiss.
Sparve:
Då denna sak redan förut under diskussionens lopp blifvit mycket omordad och sjelfva principen således blifvit tillräckligt afhandlad, får jag, under åberopande af hvad i ämnet af mig härförinnan blifvit anfördt, anhålla om bifall till den nu föredragna §:n.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af yrkanderne å dels bifall till, dels återremiss af förev:de §, gjordes propos. fl bifall till densamma och besvarades med ja. §§ 11 och 12.
Btföllos. § 13.
Sedan R. o. Ad. beslutat återremittera Lag Utsk:ts Betänk.
N:0 35 ang:de underpant, torde konseqvensen fördra, att äfven den nu förev:de 13:de §:n återremitteras; och anhåller jag fördenskull, att H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, måtte härå framställa propos. §:n återremitterades. 1) en 17 .luli. §§ 14 — 20.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan R. o. Ad. nu genomgått Författningsförslagets samtlige §g, återstode att pröfva Utskit.s framställning om uphörande af frälsemans förmånsrätt för fordran hos dess upbördsman, samt ingressen; och hemställde H. Exc., att nämnde privilegiifråga först finge företagas; hvartill svarades ja.
Härefter förmälte H. Exc., att Gr.
Lagerbjelke hade föreslagit, att R. o. Ad. skulle medgifva uphörandet af ifrågav:de för månsrätt, dock med vilkor och under förutsättning, att Utskrts författningstörslag till dess hufvudsakliga delar blefve af R.
Stir samt K. M. antaget; hvarefter propus, å bifall till detta förslag framställdes samt besvarades med många ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja haft öfvervigten.
Sedermera föredrogs Ingressen till Författningsförslaget.
Då frågan om 9:de §:n förevar, hemställde jag, huruvida icke R. o. Ad. skulle vilja göra sitt beslut om bifall till npgifne förslags antagande och uphäfvandet af nu gällande stadganden i lagen beroende deraf, att K.
M. äfven skulle god känna det beslut, som R.
St:r kunde komma att fatta i alside å förändrad lagstiftning ronde förmyndarevården.
Då nu denna fråga blifvit föredragen, anhåller jag om H.
Exc. Hr Grins o. Landtmilis propos. å denna framställning samt att densamma således måtte underställas Ståndets pröfning.
Mot det af Gr.
Mörner nu gjorda förslag borde jag väl egentligen icke hafva något att erinra, då jag sjelf inom LagUtskit var af den meningen, att Utskits förslag icke skulle framställas utan i sammanhang med förändrad lagstiftning ronde förmyudarevåiden; men jag kan dock icke undgå, att förklara det den tysta förmånsrätten, enl. mitt förmenande, nu lemnar de omyndige så liten säkerhet, att den, i jemförelse med de ofantligt stora olägenheterna, 'hvarmed densamma är förenad, är af så ringa värde, att något synnerligt afside å dess bibehållande icke bör fästas.
Utan att således vilja bestämdt bestrida Gr.
Mörners yrkande, är jag dock af den meningen, att ett sådant förklarande icke är nödigt, utan att det må bero på K. M., att, vid mottagandet af begge lagförslagen, tillse i hvad mån de må ega ett sådant sammanhang med hvarandra, att de böra gemensamt antingen antagas eller förkastas.
Hr von Ehrenheim: Då R. o. Ad. återremitterat 9:de <§:n i förslaget, hemställer jag vördsamt att äfven ingressen måtte blifva återremitterad, Hr Den 17 Juli. !«1 Hr Dalman:
Jag hur endast begärt ordet, för att tillkan» (ingifva, det jag i denna fråga är af lika åsigt med Gr.
Sparre, Jag tror nemi., att det föreslagne vilkoret möjligen kunde blifva hinderligt för antagande af det nu föredragna särdeles vigtiga förslag.
I allmänhet bör väl ej eller en lags antagande bero af en annan lag, som icke dermed står i oskiljaktigt sammanhang.
Å andra sidan kunde man deremot med skal befara att Regeringen genom ett sådant vilkor skulle kunna finna sig förhindrad att fritt bedöma, hvad sammanhang denna fråga kan ega med konkurslagen.
Hvad den ifrågaställde återrernissen af nu föredragne ingress beträffar, finner jag, för min del, densamma icke vara mer af behofvet påkallad vid detta Betänk, iin vid de föreg:de, der R. o. Ad. återremitterat åtskilliga gg, utan att samma åtgärd blifvit med dithörande ingress företagen.
Jag har egentligen endast begärt ordet, för att förena mig i Hr v. Ehrenheims yrkande på återremiss.
Jag har så mycket mera skäl dertill, som, för sådant fåll, det af mig framställda förslag kan dels blifva af Utsk:t pröfvadt, dels komma till de öfrige Ståndens kännedom.
Den nu föredragna ingressen kan äfven på sådant sätt erhålla en lämpligare form, än om R. o. Ad. nu tager frågan i omedelbart öfvervägande, och synes mig förslaget om återremiss så mycket mera antagligt, som, i fall den 9:de §:n icke godkännes, utan, i följd af återremiss, undergår förändring, det äfven skulle kunna hända, att sådant inverkar på de lagrum, hvilka i ingressen böra intagas såsom uphäfne.
Jag nr i hufvudsaken förekommen af Gr.
Mörner, och anhåller endast att ytterligare få fästa npmnrlcsainheten på angelägenheten deraf, att icke besluta upphiifvande af de i ingressen upräknnde §§ i 17:de kap.
HandelsBalken, förr än man blifvit fullkomligt ense om lydelsen af de §§, sorn böra ersätta de till uphäfvande föreslagna, Gr.
Till följd af det beslut, R. o.
Ad. fattat, att det bifall, som R. o. Ad. leinnat till vissa delar af förslaget, icke skulle utgöra något hinder för Utsk:ts att, derest återremiss i andra delar egt rum, jemka de bifallna delarne, kommer äfven, för den händelse R. o. Ad. bifaller före vide ingress, sådant icke att lägga det minsta hinder för förändring af densamma, såvida sådant befinnes vara af nöden.
Då likväl den nu ifrågaställde återremisseu af ingressen skulle kunna tydas såsom ett ogillande af densamma, så får jag hemställa att H.
Exc. Hr Gr. och Landtm, måtte framställa propos. på bifall.
Det updrag, som blifvit LagUtsk:t gifvet, att jemka innehållet af ifrågavide kan. enligt min uppfattning, omöjligen innefatta ett updrag att tillintetgöra R. o. Adins beslut uti de delar, i afs:de å hvilka det Höglofl Ståndet uttryckligen beH. VIII.
H 163 P en 17 J n (). strunt, att en eller annan g skall uphäfvas.