Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
SAdane skola vara välfräjdade personer af mankönet, hvilka icke, under hvad förevändning som helst, få medhafva hustru eller barn. 3:o Företrädesvis böra bruksägare antaga härtill personer, hvilke till annat arbete äro mindre tjenlige, såsom afskedade krigsmän etc. 4:0
Sedan lumpsamlare blifvit försedd med friijdcbevis samt brukets antagnings-sedel, bör han vara berättigad erhålla förpassning af Konungens Bef:h:de till hvilken ort sorn helst, på högst 3 månader hvarje gång, då i passet kunde utsättas, jemte orten hvarpå det lyder, om och hvilka kramvaror, som till utbyte af lump få medhafvas. 5:o Ensamt af Konungens Bef:h:de, och ej af dertill nppdragne personer i landsorten, skulle förpassning kunna ske. 6:0
Betriides lumpsamlare innehafva andra handelsvaror, än som i förpassningen bestämmes, eller idkar annan rörelse än den, för hvilken lian är utsänd, eller med hellande ligger allmänheten till last, eller annars öfverträder ordning och sedlighet, — hvaröfver allt det må åligga kronobetjeningen och byåldermännen hålla hand —; så skall dess lumpsainlnr^-förpassning honom fråntagas, samt bruksägare icke en sådan i sin tjenst vidare antaga.
Månne ej, med iakttagande af dessa stadgar, man skulle kunna tillåta en fri lumpsamling, utan skälig anledning till klander?
— Ginge motionärens förslag igenom, skulle en bruksägare jemväl betagas den rättighet att, då på mångå ställe nunder sommaren vattenbrist inträffar, kunna, i brist af annat arbete, sysselsätta sina arbetare med lumpsamling utöfver läne-griinsen.
— Med ett ord, Hr von Rosens motion, ehuru till syftemålet välmenande, saknar dock ali kännedom af detaljerna och skulle medföra o-villkorlig skada för fabrikerna, hvai föl e jag hoppas alt Utsk., inseende detta, ej fäster afseende på densamma; och anhåller jag vördsamt, att delta yttrande får åtfölja motionens remiss till Utskottet.
Den 18 Mars f. tu.
Ehuru jag fullkomligen delar den tanke, motionären yttrat om skadligheten deraf, att lumpsamlare få stryka landet omkring; hemställer jag dock, om det ej vore billigt, att de lumpsamlare, sorn gjort sig kände för ett ärligt och anständigt uppförande, för lifstiden blefvo bibehållne vid rättigheten att idka sin näring, helst de äro gamle, och jag ej vet huru de eljest skulle kunna försörja sig.
Jag anhåller att detta yttrande må fj» åtfölja remissen.
Vidare föredrogs Hr Rosenqvists, Fredr.
Leonh., den 4 dennes e. 111. på bordet lagda motion om större frihet vid qvarnars anläggande.
För att förekomma inconseqvenser i lagstiftningen och ingrepp i äganderätten, nödgas jag motsätta mig denna motion.
Vi hafva en författning af år 1824 och en annan af år i835, som tillåta redan anlagda qvarnars och sågars utrifning, då de genom uppdämning skada jord eller hindra dess odling.
Dessa författningar stadga, att ett sådant verk skall betalas först och främst med dess värde och sedan med 5o proc. derutöfver.
Skulle nu en sådan lagstiftning äga rum, som den» här föreslagna, så skulle derigenom beredas ett ypperligt tillfälle för oärliga speculationer i så måtto, att vattenverk skulle anläggas för att blifva lösta med 5o proc. utöfver deras värde.
Man kunde nästan vara säker alt få igen i banco, hvad man utgifvit i riksgäld.
Det finnes dessutom många andra omständigheter, som göra nödvändigt att undersökning föregår dylika verks anläggning.
Om t. ex. en odling blifvit verkställd, skulle det i motsatt fall stå en granne öppet att genom en dylik anläggning förstöra hela odlingen.
Jag behöfver icke vara vidlyftigare, för att visa olämpligheten af den föreslagna författningen, hvilken jag helt och hållet motsätter mig.
Hr Carleson, Jac.
Utom de skäl, som af Hr Ribbing nyss blifvit uppgifna, torde jag få anföra, att, då numera, genom K. kungörelsen den i4 Juli i835, rättigheten alt anlägga husbehofsqvarnar, är lemriad äfven innehafvare af krono- och skattehemman, och denna rättighet således tillhör alla jordägare; tror jag den ifrågavar. motionen fullkomligen Öfverflödig och obehörig, hvarföre jag bestrider allt afseende derå.
Jag har så motiverat min motion, att allt hvad nu deremot blifvit framstäldt, vederlägges genom motionens genomläsande.
Den åsyftar, att åt hvar och en, sorn önskar anlägga qvarnar, bereda rättigheten alt, utan förfång för någon annan, göra sådan an - Den 18 Mars f. m. 247 läggning; och jag anhåller således, ntt remissen må blifva beviljad, på det förslaget må af Utsk. blifva granskadt.
Remitteredes till Lagutskottet.
Cederströms, Thure, den 4 dennes e. m. på bordet lagda motion om den uppenbara kyrkopliktens afskaffande.
Jag skall icke uppehålla R. o. Ad:s tid med en lång framställning i ämnet.
Jag har, efter det denna min nu till remiss föredragna motion väcktes, erfarit, att Just.-ombudsrnannen äfven gjort framställning om upphäfvande af den uppenbara kyrkoplikten; och jag får derföre blott anhålla, att LagUlsk., vid handläggningen af min motion, äfven måtte taga i öfvervägande den framställning i ämnet, som Just.-ombudsrnannen bragt å bane.
Till LagUtsk. remitterades nedannämnda den 4 dennes e. m. på bordet lagda motioner, nemi.:
Frih. Cederströms, Thure, om upphäfvande af K. förordn. den 16 Juli 1776, rör:de ansvar för enskild tjenare etc., som sätter sig i försåt för husbonde; Hr Hjertås, Lars, om upphäfvande af förbuden emot enskild mans rätt att resa utrikes; Densammes, om upphäfvande af K. förordn. d. i3 Juli 1818, rör:de assigneringsrätten man och man emellan.
Besvärs- och Ekon.Utsk. nedannämnda den 4 dennes e. m. på bordet lagda motioner nemi.:
Hr Roos’s, Bo Christian, ang:de de utländska- och inländska lotterierna, m. m.; Hr Lagergrens, Anders, om inrättande af en naturalhislorisk lection vid gymnasierna.
Föredrogs ånyo Hr Rosenblads, Bernhard, den 4 dennes e. m. pä bordet lagda motion, om banco-vinstens användande ad publicos usus.
Frih. Leijonhufvud, Abraham, uppläste följande:
Efter mitt förmenande, har Hr Rosenblads motion blifvit grundad på principenlighet och nyttans förutsättning.
Jag anhåller således att få hufvudsakligen understödja densamma i afseende på ide'en att i allmänna rörelsen utsprida den disponibla bancovinsten; men i fråga om tillämpningen efter 3 mom. må mig tillåtas såsom tilläggning framställa till BancoUtsk:s behjertande den önskan, att, under de af motionären föreslagna bestämmelser och vanligt redovisnings-villkor, Dell 18 Mars f. qi. en summa af minst 5oo,ooo r:dr b:co, lika fördelad under 5 år, må, efter R.
St:s välbehagliga föreskrift, anordnas för folkbildningens befordrande, till inrättningar för frivilligt arbete, samt till grundläggande af handtverkeri och närings-skolor.
Utgifter, varsamt och planmessigt medgif11a för dessa vigtiga, på fäderneslandets lyckliga förkofran inverkande ändamål, skola, som mig synes, för kommande tider blifva de mest nyttiga, hvartill samlade skatter kunna disponeras, —• de rikast räntebärande — icke egentligen uti medelbart återkommande r:dr b:co, utan förnämligast uti ett vida reellare vinstmynt med moralisk och ekonomisk gångbarhet; det anvisade capitalet skall nemi. ofelbart öppna och utveckla nya, nu okända eller obegagnade utvägar för annars okunniga, sysslolösa, onyttiga, nödställda medborgare, att genom flit, arbetsduglighet, ordning och spridda förljenst-tiilfällen , vilja få och kunna ärligen sig försörja; och hvad R.
St. på så sätt utså, efter klokhetens och menniskokärlekens gemensamma ingifvelse, bereder innan kort åt stats-ekonomens beräkningar en skörd, som inbringar hundradefallt i afkastning.
Att bancovinsten bör, såsom Hr Rosenblad föreslagit, användas ad publicos usus, är en sak, som svårligen lärer kunna bestridas.
Dessa publici usus utgöra likväl intet annat, än Statens och folkets gemensamma allmänna bohof; och då det finnes ett Utsk., nemi.
StatsUtslt , som har sig uppdraget att pröfva dessa allmänna behof, får jag, utan alt ingå i någon sppciel granskning af motionärens förslag, endast yrka, att BancoUtsk. ej måtte företaga pröfningen af detta ämne annorlunda, än i samråd med StatsUtskoltet.
Hr von Hartmansdorff, Aug., instämde i Hr von Troils sista yttrande.
Frih. Rantzou, Joh. Albert, instämde äfven med Ilr von Troil.
Remitterades till BancoUtskotlet.
Hr Bråkenhjelms, Pehr Reinhold, den 7 dennes f. m. på bordet lagda motion om stapelstads-privilegier för Döderhultsviks köping.
Då jag i ett föregående plenum bestridt det anslag K.
M. äskat för delningen af Calmar län, anser jag mig äfven skyldig att, såsom innevånare af samma län, beledsaga denna motion med några anmärkningar.
Hr Bråkenhjelm har förelagit, att Döderhultsvik måtte blifva residens-stad för Calmar län.
Om detta förslag blefve bifallet, skulle det medföra endast den jemnheten för länets innevånare, att de i norra och södra delarna - Den 18 Mart f. m. 349 na deraf blefvo lika missbelåtne.
Om, såsom jag föreslagit, norra Tjusts härad afskiljdes från Calmar och förlädes till Östergöthlands län, skulle Calmar stad komma att mer än
Döderhult ligga i midten för återstående delen af länet.
Calmar stad är onekligen den fruktbaraste och mest befolkade delen af länet.
Denna stud är den folkrikaste i länet, är väl bebyggd, samt drifver betydlig handel; följaktligen har man der största behofvet att anlita Konungens Bef:h:de.
Om Öland tages i beräkning, faller det sig klart, att det ifrån södra udden af Öland skulle blifva svårare att komma till Döderhultsvik, än det nu är att från norra udden komma till Calmar.
Dessutom blefve afståndet emellan
Döderhultsvik och hvardera ändan af länet i3 å \\ mil, på hvilket afstånd man redan är hindrad att personligen communicera sig med Landsh.embetet; och genom correspondance kan man lika lätt communicera sig pa 20, som på i4 mils afstånd.
Hvad kostnaden beträffar, så är det visserligen sannt, att det blefve mindre kostsamt, att flytta läne-residenset till Döderhultsvik, än att inrätta 2tne län i stallet för ett; men en sådan fördelning af länet hade dock någon nytta, hvaremot antagandet af Hr Bråkenhjelms förslag blefve skadligt för så väl södra som norra delen af länet.
Jag vill icke fästa mig vid hvad den siste värde talaren i början af sitt anförande yttrade, då han påstod sig, i följd af ett af honom förut afgifvet yttrande hos R. o. Ad., vara förpligtad att nu yttra sig i en alldeles motsatt riktning mot dess föregående framställning.
Jag skall blott , såsom ett ytterligare skiil för hvad jag föreslagit, isynnerhet ang:de stapelstadsrättigheters meddelande åt köpingen Döderhultsvik, hafva äran anmärka, att från de inre delarna af Småland för närvar. en mängd skogsproducter och andra landtmannavaror afsättas på Calmar.
Denna afsättning går nu nästan på en enda stråkväg från Östra härad i Jönköpings län söderut åt Calmar.
På denna väg sammanskocka sig fororna till den grad, att forlönerna äro så högt uppdrifoa, att det för Hvetlanda, med flera socknar, som hafva ungefärligen lika långt till Calmar som till Linköping, blir nära nog omöjligt att på Calmar afsätta sina landtmannavaror.
Jag kan bland andra exempel åberopa, att Klefva bruk tillverkar omkring 600 tunnor rödfärg.
Dess innehafvare påstår sig dock kunna medhinna att tillverka 3 å 4ooo tunnor; men emedan utskeppningen skulle ske från Calmar, så blefve denna vara i anseende till mängden af de foror, som på vägen dit äro behöfliga, oell deraf följande höga transportkostnad, så dyr, att det för honom är omöjligt alt utvidga sin tillverkning, oaktadt han bestämdt känner, att han kunde erhålla fördel4 H. 32 Den 18 Marc f. m. nVtig afsättning på Ryssland.
Döderhultsvik ‘erhöfle stapelstads-rättiglieter, skulle ej allenast det för lånet betungande monoplium på sådana rättigheter, hvaraf Calmar stad är i åtnjutande, komma att upphöra, utan ock den fördel uppstå, att forlönerna hlefvo mindre, der vägarna deja sig.
Hvad sjelfva skogsproducterna beträffar, så behöfver man blott kasta en blick på kartan, oell, då man far genom sundet, se huru kusten ser ut, för att genast finna, att Döderhultsvik ligger just i medelpunkten af skogstillgångarna, hvaremot Calmar ligger långt söder om dem; ty länets södra gräns lemnar alldeles icke någon tillförsel af skogsprodueter, utan dessa produeter måste oftast förbi Döderhultsvik, då de skeppas till Calmar eller Westervik.
För öfrigt känner hvar och en, som besökt orten, att sjöfarten till och ifrån Calmar är ganska svår.
Sundet och isynnerhet södra delen deraf utanför Calmar, är för sjöfarande ganska besvärligt.
Deremot är inloppet till
Döderhultsvik bättre och vida mer passande för en stapelstad, än det som finnes vid Calmar.
Aila dessa fördelar skulle jag tro böra beveka Ständerna att till Konungen ingå med den anhållan, att Döderhultsviks innevånares und. ansökning om stapelstadsrättigheter måtte blifva beviljad.
Hvad läne-residenset beträffar, så erkänner jag, att frågan derom i detta mål för mig endast varit en bisak; men om länet erhåller en midt i landet belägen stapelstad, synes det vara lämpligare, att der inrätta läne-residenset, än att låta det förblifva i ena ändan af länet.
Jag tror således, att hvad jag i delta afseende föreslagit, kunde medföra någon fördel; och hvad angår den af Frih.
Raab nämnda nackdelen, att länets innevånare vid norra och södra gränserna skulle blifva missbelåtne, är hvad som omöjligen kan undvikas; ty länet må vara så litet eller stort som helst, så måste de, som bo vid gränserna af länet, blifva mindre belåtne, än de som bo vid portarna till läne-residenset.
Det är egentligen endast en nu gjord uppgift af Ilr Bråkenhjelm, som uppkpllat mig.
Han har sagt, att jag i denna discussion yttrat mig i alldeles motsatt riktning emot hvad jag i ett föregående yttrande anfört.
Men då jag förra gången bestred fördelningen af Calmar län, grundade jag min mening endast derpå, att kostnaderna för denna delning skulle blifva så stora, att jag betviflade, det fördelarne skulle komma att motsvara omkostnaderna; och då jag dervid äfven medgaf, att delningen blefve fördelaktig för den delen af länet, som ligger längst från Calmar stad, torde Hr Bråkenhjelm finna, att ingen motsägelse i mina uti ämnet afgifna yttranden äger rum.
För öfrigt, och då den värde motionären förklarat, att han anser valet af residens-stad vara en bisak, har jag i detta afseende ingenting vidare att anföra.
Hvad åter angår beviljandet af sta - Den 18 Mars f. ra. pelstads-rältigheter för Döderhultsvik, vill jag icke yttra mig deremot.
Jag får endast rätta den af Hr Bråkenhjelm gjorda uppgift, att största skogslillgångarne inom länet ligga omkring Döderhultsvik.
Verkliga förhållandet är deremot, att de finnas just närmast omkring Calmar stad.
Jag vill icke upptaga R.. o. Ad:s tid med en vederläggning af den siste värde tafarens uppgift i sista punkten, angtde skogstillgångarna, emedan det står hvar och en öppet att genom en resa göra sig öfvertygad om hvar skogarna i Calmar län ligga.
Jag vill blott, för alt compleltera mitt förra argument i afseende på stapelstads-rättigheter för Döderhultsvik, tillägga, att transporten af landtmannavaror på Götha-canal, d. v. s. efter deras afsättning på Jönköping, är alltför dyr, för alt kunna begagnas, så att bruk, som aro belägna Gay mil från Jönköping, finna sin uträkning vid att föra sitt jero till Calmar, i stället för att transportera det till Jönköping, i ändamål att vidare fortskalfas canalvägen.
Jag är skyldig Hr Bråkenhjelm endast en kort replik, nemi. den, alt skogarne ligga hvarken vid sundet eller nära detsamma, utan inåt landet; och jag känner förhållandet så väl , att jag är fullkomligen säker på sanningsenligheten af min uppgift.
Jag hade ämnat att i detta ämne vara tyst åhörare af hvad sorn sades; emedan jag på förhand vet, att huru jag än må yttra mig i saken, sä skall det från ett eller annat håll misstydas.
Men då jag i sä många andra frågor fått trotsa detta missöde, må jag äfven vid detta tillfälle göra likaså.
T vänne saker äro här framställda.
Den ena, huruvida Döderhultsviks köping må erhålla stapelstadsrätligheter.
Den tillhör en allmän fråga, sorn Tull-comitéen behandlat, samt Bevilln.- eller Ekon.
TJtsk:n äfvensom Ständerne lära komma att ytterligare behandla, nemi. frågan, huruvida så mänga stapelstäder sorn hittills må bibehålla deras införselsrätt, eller icke.
Anses samma förhållande böra hädanefter fortfara, så inser jag icke något gi II t ig t skäl alt förmena
Döderhultsviks köping den önskade stapelstadsrätten.
Emellan Westervik och Calmar är afståndet 17 mil, och på denna långa sträcka af en tält bebyggd kust finnes ingen stad.
Döderhultsvik ligger ungefärligen på midten af denna kuststräcka.
Der finnes, såsom redan är omnämndt, en hamn, icke stor, men dock, som man säger, god; inloppet är bättre än till Calmar, som egentligen icke har annat, än en af stengrund besvärad redd.
Döderhultsvik har en utförsel, som, enligt hvad jag vill minnas; går från 3o till 4°>000 tolfter bräder om året, utom andra mindre betydliga varor, och köpingen är i temmeligen starkt tilltagande.
Vid ett sammanträde med länets innevånare under förra sommaren, ansågo sig också da fleste af Dea 18 Mars f. ra. länets hushållnings-sällskaps ledamöter böra afgifva ett yttrande till förmån för köpingens önskan att erhålla stapelStadsrättigheter.
Jag vet, att detta yttrande blifvit uttaget från lnisbållnings-sällskapet, förmodligen för att göras gällande vjd riksdagen, men känner ej om det blifvit dertill begagnad t.
Hvad åter delningen af Calmar län beträffar, så är det sannt, att norra delen af länet är vanlottad genom aflägsenheten från residenset.
Det synes också på det ringa antalet af mål, som till Landsh embetet inkomma, från norra delen, att man der anser afståndet vara så stort, att man hjelper sig så godt man kan, hellre än. alt. anlita den aflägsna länestyrelsen.
Gilltiga skäl finnas således för norra delens innevånare att önska afsöndring från södra delen.
Men deremot äro skälen emot en skilsmessa ännu betydligare.
Skulle norra delen afsöndras för att förenas med Östergöthlands län, så skulle jag tro, att
Landshöfdingen der finge flera göromål än lian medlmnne oell fördenskull önskade behandla.
Hade lian röst härstädes, så skulle han troligen säga det sjelf.
Östergötlands län är ett af de folkrikaste i Sverige och ligger dessutom vid stora stråkvägen, hvarigenom målen förökas.
Skulle åter Calmar län skiljas i a:ne särskilda delar, så fordrades ej allenast en ny residensbyggnad, utan äfven nytt fängelse och en hel ny länsstat, med undantag af kronofogdar och häradsskrifvare.
Men hvad som värst är, det fordrades att en mängd inbundna handlingar för 5o år, kanske för ännu längre lid tillbaka, afskrefvos i Calmar, för att meddelas det nya länet, äfvensom att de lösa handlingarna och kartorna på provins-landtmäteri-contoret delades.
Man inser lätt hvilka svårigheter dervid skulle uppstå, samt hvilken oreda och hvilka förluster derigenom troligen skulle vållas.
Mot delningen förekommer äfven, att om hädanefter hvarje län skall mer än härförinnan begagna sig af communal-intättningar, som man är angelägen alt allestädes införa; så kan föga uträttas, om länet är för litet och om antalet af de ledamöter, som uti communal-inrättningarna skola deltaga, blifver för ringa.
Är åter länet stort och folkrikt, så finnes större tillgång på förmögna och inflytelse ägande personer, oell de åsyftade fördelarna kunna lättare vinnas
Om nu, i stället för att dela länet och underkasta sig alla dermed förenade svårigheter, man ville flytta residenset till Döderhultsvik, så blefve derifrån lika långt eller ungefär i4 mil till hvardera ändan af länet.
Då vore det möjligt för länets vid gränserna boende innevånare att åtminstone om sommaren komma fram till residenset på en dag.
I' sådan händelse erfordrades endast kostnaden för nybyggnad af ett fängelse, ty om man sålde det gamla residenset i Calmar och till köpeskillingen lade de 20,000 r:dr, som erfordras för att göra det fullt svarande mot sitt ändamål; så är det troligt, alt för de sammanlagda beloppen Den iS Mars f. m. a53 sk lille ett nytt läne-residens kunna i det närmaste erhållas, så att endast kostnaden för ett nytt lanshäkte och för flyttningen af handlingarna från Calmar till Döderhultsvik skulle behöfvas.
Inga nya löner Lornmo dervid i fråga; stället är sådant jag nyss nämnt, så att jag ej vet något annat väsendtligt skäl deremot, an det att land-höfdingen, för brist på sällskap, finge ledsamt på sin nya station.
Men det hjelper sig om några år, ty utan tvifvel skulle, i följd af residensets flyttning, flere herremän bosätta sig i Döderhultsvik, i hvars grannskap dessutom åtskilliga herregårdar äro belägna.
Hvad Öländniogarnes besvär alt komma dit beträffar, så blefvedet icke så svårt, som det nu är för innevånarne i Sefvedes eller norra Tjusts härader att komma till Calmar.
Afståndet från Borgholm till Döderhultsvik måtte vara ungefär 6 mil; från Borgholm till Calmar är det 4- Skilnaden är således icke särdeles stor för Olandningarne, som äro goda sjömän.
Dessutom bygges nu en ångbåt för gemenskapen emellan Oland och fasta landet, hvilken betydligen kommer att lätta Öländningarnes öfverfart.
Jag anhåller att detta anförande måtte få åtfölja remissen.
Bemitterades till Allm.
Sedan jag i sista plenum hade aflägsnat mig efter föredragningen och remissen af den motion, hvaruti jag begärt upphäfvande af i8o5 års författning, rör:de skydd för militärpersoner i uniform, har, enligt hvad jag hört berättas, Hr Stråle uppträdt för att ådagalägga, att denna författning numera icke finnes, utan är återkallad.
Mig vill det förefalla något besynnerligt, att en författning af denna natur, att en så,svår criminal-lag, som ålägger urbota straff samt dubbelt spöstraff, emot hvad allmänna lagen bestämmer för de deri omnämnda förbrytelser, skulle kunna vara upphäfven, utan att i och med detsamma vara utesluten ur alla våra lagsamlingar.
Jag har här lill hands endast 1807 års lagsamling; men då den af Hr Stråle åbi ropade förklaring der förekommer framför den författning, som derigenom skall vara tillintetgjord, synes det mig, som denna förklaring icke kan hafva afseende på den ifrågaställda författningen; och kan jag, innan Hr Stråle på ett öfvertygande sätt upplyst, att i8o5års författning blifvit återkallad, icke erkänna riktigheten af hans anmärkning, helst LagUtsk. i sådant fall måhända lade min motion å sido, och jag sålunda ej kunde vinna ändamålet alt få en i min tanke orimlig författning upphäfven.
— Under discussionen före remissen anmärkte dessutom Hr af Dalström det hårda ansvar, som blifvit stadgadt för militärer, som öfverfalla civile personer; men det af honom åberopade förhållande anser jag icke rätteligen tillhöra förevar, fråga, enär det endast rörer förbrytelser of sådana militärpersoner, som aro stadde i tjensteutöfning, och icke de öf - Den 18 Mars f. m. riga tillfallen, då i uniform klådde militärer öfverfalla civila personer; hvaremot den nu ifrågavar. förordningen är af följande lydelse: ”Sorn de embets- och tjemstemän vid krigsstaten, hvilka vistas inom garnison, egentligen böra alltid lika med dem, som till någon krigstjensten rörande förrättning uppbådade äro, anses såsom i verklig tjenst, hvarföre ock officerare och underofficerare äro skyldige att derstädes, utom deras beboende rum, beständigt bära de för hvarje corps fastställda uniformer med sidogevär; men det ansvar krigs-artikbna af den 3r Mars iyg8i6cap. 9 §:n stadga för dem, som öfverfalla militäre tjenstemän med hugg och slag, hot eller smädeord i och för embetet, icke rätteligen kan lämpas till de händelser, då sådant ej skett för tjenstens skull, eller då förbrytaren kunnat vara i okunnighet, huruvida den ölverfallne var stadd i någon tjenstebefattning: alltså är förklaradt, att den som öfverfallet- med hugg och slag, hot eller smädeord en militär-, tjenste- eller embetsman, då han är klädd i uniform och utmärkt med sidogevär, antingen inom stad eller fiistning, der garnison är förlagd, eller å skepp, i läger eller den dertill hörande omkrets, eller ock på de ställen, der tågande krigsman sig befinner, skall dömmas lill det kroppsstraff, sorn svarar emot de i lagen för dylika förbrytelser i allmänhet utsatta böter, dubbelt beräknade; men är vid förenämnda tillfälle brott begånget emot krigslydnaden, eller ock emot duells-placatet, så förhlifver med ansvaret derföre, såsom derom är uti lag och författningarna stadgadt."