Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar man kommer blir man mottagen som en bror, här är ingen skilnad mellan de store och de små.
Ej ens hos Thorvaldsen finns ett spår af öfverlägsen höghet, och fast Fogelberg är professor, så är han kamratlik och låter de utsläpta akademipojkarna sjunga ut sina åsikter om saker och ting, något som ingen dristar sig göra inför storheterna hemma i Stockholm 3).
Det är lätt att bli hemmastadd i det stora konstnarhem som kallas Rom, att trifvas här, att växa fast.
Man börjar arbeta, kanske ej så ifrigt eller så särdeles systematiskt i början, men i alla händelser med vida större lust och fart än hemma.
Dagordningen är nästan alltid den samma: arbete från kl. 8 till 2.
Därefter middag, som, vin inberäknadt, kostar ej fullt en franc.
Klockan 6 en kopp kaffe » för 2 skilling svenskt &amp; på caffé Greco eller caffé Belle Arte i sällskap med landsmännen.
Efter kvällsvarden tecknar man alla aftnar efter
Nuvarande Via Sistina.
I den gamla artistbaracken n: o 123 vid denna gata, som senast nu i vinter varit stamhåll för de svenska skulptörerna, bodde Egron Lundgren bland andra.
2) Thorvaldsens studio intog den plats, där Hotel Bristol nu står.
I Palazzo Barberinis park strax invid är Thorvaldsens staty upprest i skuggan af palmerna.
3) Stäck skrifver i nov.
1843: professor Fogelberg har jag funnit en hjärtligt intagande man, till hvilken man kan yttra sina tankar rent ut — i detta fall olik de andra pro-fessorerne.
" - 2 82
naken modell på någon af akademierna.
Så slutas dagen med ett glas vin och skämtsamt samspråk.
Om man vill, går man till tyskarna på.Rafaels-kneipen vid Marcellusteatern.
Skandinaverna äro alltid välkomna i den tyska kolonien, hvars * medelpunkt är Overbeck, » en riktig storgubbe », och de räknas af italienarne tillhöra » gli tedesci ».
Eller samlas man på någon af osteriorna vid piazza Barberini eller i » Katakomberna » vid Fontana di Treri — ett sådant gammalt näste, som finnes endast i Rom — tapetseradt med spindelväf, madonnan på väggen, romerska lampor, smala bord och långa bänkar, värden i skjortärmarna vid spiseln, mörka romare i spetsiga hattar,, lockiga campagnaflickor ...
Där sitta rekryter och veteraner sida vid sida.
Där är ingen gemen, där är bara korpraler.
Vid det långa bordets ända sitter patriarken Thorvaldsen med sitt hvita hår, sina blå barnögon och sitt melankoliska leende.
Den lille Fogelberg är där, tidigt grånad men liflig och glad, Jerichau sitter där, tankfull och stillsam, Qvarnström, som räknar sig till Thorvaldsens närmaste vänner, Marstrand, Roed och den lefnadslustige Ktickler, som sedan iklädde sig kapucinerkåpan, Constantin Hansen, Rohde, Meyer, den lugne Stäck och den lille Palm, finnen Ekman, någon gång också italienaren Plagemann.
Den alltid skrattande Egron Lundgrens fina drag synas där bredvid den trygge Wahlboms tjufpojksansikte och Troilis lejonman.
Det händer också, att gamle Södermark infinner sig med en stor soppskål under armen och i skålen sillsallat, som han rört ihop efter eget recept.
Eller gör man promenader till det gamla Rom, hälst — om månen är uppe — till Colosseum, där om vinterkvällarne näktergalen sjunger, gömd i den rika vegetation, som höljer de gamla hvalfven.
Där sjunger man duetter eller
hår man tagit mandolinen med sig.
» År gå som månader, dagar som timmar », har Fogelberg skrifvit från Rom.
Och Scholander instämmer:
— " dagen synes kort som en minut, och morgonmessans amen knapt förklingar,.
förrn aveklockan bådar dygnets slut ".
I Paris däremot finner man dagarne längre än i norden.
Man hinner med mera.
Paris är därför arbetets stad.
De få bland kamraterna, som börjat sin resetid där med flitiga studier efter naturen, de behöfva aldrig ångra sig.
MenROMERSKA DAGAR PÅ 1 840-TALET.
Rom ... ja, låt oss höra Egrons ord — de skrifvas under af en hvar konstnär med intelligens från denna tid:
» Allt » — säger han — » solar sig i en bekymmerslöshet, som jag icke kan beskrifva — ett olympiskt lugn med beständigt klar himmel, till och med om det regnar, och solsken äfven när det är mulet.
Man blir mera vaken dag efter dag, och på samma gång kommer man allt mera in i en ljus drömvärld.
Man tycker allt man dittills sett varit liksom förberedelser, så att man skall kunna bättre begripa Rom, att ens utsikter Öfver världen, konsten, människorna vidga sig klara, sköna, stora.
Tanken skärpes liksom ögat, man märker hur mycket legat outveckladt inom en, man lär känna sig själf. »
Egron hade säkert läst Goethes » Italienische Briefe ».
När han upptecknade dessa sina intryck, kom han att upprepa Goethes flera gånger uttalade ord om den andliga pånyttfödelse, som hos ett vaket och mottagligt sinne blir frukten af de intryck Rom ingifver *).
Den eviga staden uppfostrar tanken lika väl som ögat.
Man får en mera vidsträckt synvidd där ute vid den europeiska kulturens vagga än hemma i kakelugnsvrån.
Den aflägsna fädernebygden förefaller nu som en landsortsstad, » där det visst finns trefnad, plank och källarmästare, garfvare och rådmän.
men där hjärtat ändå slår sitt ticktack i tysthet, skildt från den stora europeiska familjens lust och nod ».
Man lär sig se naturen i stort.
» Man gick » — yttrar Lundgren i sin själfbiografi — » i ett landskap, som sträckte ut sig med höjder och dalar och dälder, branter och fält, med de långa sönderfallna aquedukterna frände höga, präktiga Sabinerbergen eller åt Frascati och Albano och i en luft och ett solsken, som Horatius och Virgilius, Rafael och Michelangelo skulle hafva känt igen.
Grafvar och ruiner djupt under mull och grus, marmor och nedfallna hvalf, öfverväxta med frodigt ogräs, men med ett eko, som ännu svarar på latin. »
» Ströftågen på landsbygden hade » — säger han — » étt mycket större inflytande på min utveckling och bildning än jag kan beskrifva.
Begreppen vidgades och ögat vandes vid storartade harmonier i form, i färg, i ljus.
Ingenting har kännbarare gifvit mina tankar och föreställningar en annan riktning, och ingenting har jag så mycket att tacka, att den nordiska snön småningom började tina ur ögonen. »
Det är utan allt tvifvel utveckling i detta.
Det är vidgade vyer, det är andlig tillväxt.
Att komma hit är lycka för hvar och en konstnär.
" Man muss (in Rom) so zu.
sägen wiedergeboren werden, und man sieht auf seine vorigen Begriffe wie auf Kinderschuhe zurüek.
" 2 82
Det är lyckligt för dem, som kunna stanna där nere, slå rot i Italiens rika jordmån.
Men är det också lyckligt för det fattiga hemlandet, att dess utskickade söner gnugga snön ur ögonen och ej vilja tillbaka dit upp till vinterslasket och granskogshorisonten i Skråköping?
Där är konstfattigt och där ha rådmän och kryddkrämare platt ingen konstbildning, men det är just detta karga land, som behöfver konst att uppfriska sina ögon med under den långa vintern och hålla sinnet lifligt och vaket under det grå hvardagssläpet.
Nere i Rom lära sig konstnärerna att se södern med sydbons ögon, men de kunna likväl ej omskapa sig till italienare, och den karaktär, deras konst arbetar sig till, den har platt ingen rot i svensk jordmån.
Intrycken från hemmet blekna snart för alla de glada, brokiga bilder, som dagligen rullas upp för deras ögon.
Det är en för dem främmande natur, de dagligen måla, ett främmande folk.
De komma som turister till Italien, konstens fridlysta fosterland, och italienarne äro för dem ingenting annat än ett måleriskt staffage i landskapet, ett folk af modeller.
De komma dit i entusiastens feststämning.
Lifvets allvar tränger ej in i deras skildringar af idylliskt familjelif, hurtiga stråtröfvare, glada campagnabönder, unga flickor med drömmande madonnaögon.
De lära sig aldrig lefva med detta folk, känna med det, hoppas och lida med det.
Deras bilder visa konstnärens glädje öfver form och färg, men de tala ej hjärtats språk.
Vi ha ingen rätt att beskylla våra utvandrare för bristande fosterlandskärlek.
Hemlandet står alltid för dem som det kära, som väntar efter vandringsårens slut.
Hvart de än styra kosan, så pekar kompassen dit upp.
Men de inse, att det är bildning de behöfva, både konstnärlig och allmänmänsklig bildning.
De ha kommit hemifrån med skral underbyggnad.
En personlighet inom konsten, en man för sig, som visste hvad han ville, fanns det knappast bland alla de utkomna.
» Det sanna konstnärsdopet » väntade dem här.
Konstnärlig karaktär, personlig uppfattning hade de att lefva sig till.
Det var inte alltid det lyckades — det blef ej ens alltid en säker teknisk färdighet, pilgrimen
förde med sig från skönhetslandet som frukt af vandringsåren.
Arbetet går stillsamt sin jämna gång, mindre ute i naturen än inne i gallerierna, där de gamle mästarne kopieras, och på atelieren, där man målar » ibland efter naturen men sällan, ty modellerna äro så fördömdt dyra » — yttrar Södermark.
Också blir det mest ur minnet eller med ledning af småROMERSKA DAGAR PÅ 1 840-TALET.
tecknade modellstudier, som figurtaflorna hopsättas och målas.
Med ledning af små studielappar från sommarfärderna komponerar landskapsmålaren sina utsikter från Napolis stränder, från Tivoli, Arrizzia och de andra småstäderna i Campagnan.
Naturen är visserligen så tjusande, att det knapt lönar sig att omkomponera den.
» Men » — resonnera tidens landsskapsmålare — » sällan förenar sig dock allt på en punkt, som fordras till en tafla. »
Man lefver i naturförskönandets tid, då umålaren korrigerade käckt, hvad ej vår herre gjort korrekt " —
och målaren ansågs sakna fantasi, om han ej kunde förbättra naturen enligt de fastslagna skönhetsreglerna.
Det romerska landskapet med dess stora, rena linier lockar målaren till att underskatta färgen för teckningen, att se naturen mindre måleriskt än plastiskt.
Rom är också plastikens stad, det är skulpturen, som herskar där, äfven på måleriets område.
» Färgen är tvungen att tiga », då bildhuggarne orda om formen, om gruppering och drapering, och målaren löper fara att krossas under marmorblocken.
I Paris hade Géricault, Delacroix, Decamps och flera längesedan fört in i måleriet lif och lidelse och våldsamma färger.
På landskapets område förde Jules Dupré den intimt personliga naturuppfattningens talan.
I Frankrike ej blott tecknade och kolorerade man, utan målade.
I Rom fanns som alltid en fransk koloni, hvars sträfvan riktades mot en klar, bestämd, kraftig teckning och som sökte en enkel, liflig färg, som sökte förena det plastiska måleriet men en verkligt pittoresk uppfattning.
Leopold Robert hade gifvit det italienska folklifsmåleriet en stor stil, en liflig kolorit, men denna kolorit var likväl fortfarande underordnad grupperingens harmoni och teckningens renhet och adel.
Att måla en tafla endast och allenast för att få fram motivets färgverkan kom ej i fråga.
Och lika litet tänkte man på att gifva uttryck åt sina modellers individuella karaktär.
Det var en helt allmän karaktäristik af typen, man gaf, då man målade sina romantiserade fiskargossar, idylliskt herdelif, munkar, pilgrimer, banditer, blomsterbindande flickor.
Voro försöken att gifva konstnärligt uttryck i en stor stil åt det italienska folkets lif karakteriserande för Leopold Robert och hans efterföljare, så var känslo- och tankemåleriet den tyska skolans område.
I Rom intogo Nazarenerna en bemärkt plats.
Isidorobröderna — de första, som förstått att uppskatta innebörden i de tyske medeltidsmålarnes konst — arbetade på att skapa en kyrklig konst, som verkligen var from, och detta2 82
mål ville de nå genom att tillegna sig quattrocentisternas innerlighet i känslan och deras naiva enkelhet i uttrycket.
Men det tycks ha fattats dem smidighet att tränga in i ' en förgången tids själslif, eller kraft att med stöd af hvad de primitive hade att lära bygga sig själfva en ny tankevärld.
Den personliga uppfattningen var det, de i främsta rummet saknade.
Overbeck, nazarener-nes höfding, var en blid men tam natur — Lundgren kallar honom en » Mam-sellengeist ».
» Deras mål » — yttrar densamme — » är att framställa häntydningar om en mera andlig värld än den verkliga, och därför betrakta de färg och clair-obscur såsom om ej precis syndiga, så likväl obehöfliga och förkastliga element i målningen. » Skolans alster blefvo overkliga, symboliska, urvattnade och tomma, och som den ringaktade naturstudiet, så hade den ej lifskraft nog att kunna lefva länge.
För de våra hade de tyska klosterbrödernas konst föga tilldragande.
Plagemann blef den ende af svenskarne som närmade sig deras riktning.
Våra landsmän voro tillräckligt sunda för att ställa sig misstrogna mot alla torra doktriner.
De slöto sig till dem af de samtida, som ansågo konstens uppgift vara att utvälja, framhålla och skildra det sköna i naturen.
De rönte starkare intryck af tyskarne än af fransmännen — landskapsmålarne särskildt funno sitt ideal i den unge, mångfrestande Andreas Achenbachs italienska landskap.
Personlig blef skedets konst minst af allt.
Den som i Thorvaldsens museum eller i Münchens nya Pinakotek genomgår de smårum, där de italienska genrerna och landskapen förvaras, känner föga lust att se efter målarnes namn.
Svensken tycker sig i mer än en af dessa målningar se ett arbete af Palm eller Stäck, men finner, att målningarna äro signerade med namnen Gurlitt, Richard eller Max Zimmermann, Buerkel, Jacobs, Ott m.
fl., och ser med glädje, att de båda landsmännen tillhörde riktningens skickligaste målsmän, äfven om de i lika hög grad som de tyske kamraterna saknade just den intima naturuppfattningen, saknade förmåga eller vana att gifva det personliga stämningsintrycket lif i sin tolkning af verkligheten.
Det är mera riktningen än dess enskilde företrädare man fäster sig vid,
då man gör ett besök bland romarnes målningar från detta skede.
Om konstnärslifvet och om de unge svenske konstnärerne lemnar Fogelberg i mars 1847 följande rapport till Anckarsvärd:
» Antalet af konstnärer ökar sig här öfver måttan, synnerligen de tyska.
Hvad måleriet beträffar, så har endast landskapsmålning gjort framsteg.
Hi-ROMERSKA DAGAR PÅ 1840-TALET.
storie och genren stå mycket efter emot hvad det var uti din tid.
Bildhug-geriet närmar sig mera naturens studium nu än förr, men förlorar på ett annat sätt, nämligen det som antiken uti så hög grad eger, skönhet i linier och omfång, och i fleres tanke är genreskulpturen dit man syftar.
Vi ega nu här tvänne nya svenskar, som egna sig åt skulpturen.
En, som förut börjat som målare, Ruben har väl flit men ej stora anlag, har gjort en modell till en drucken Faun Uti naturstorlek, som har mycken förtjänst som naturstudium.
Den 2: e är Molin från Göteborg, som för kortare tid sedan börjat befatta sig med konst, emedan han förut var handlande, har större anlag, har senast gjort en ung herde, som har mycken förtjänst.
Han har - smak, men har ännu ej visat det uti draperier.
Han arbetar äfven marmor.
Våra pensionärer, målare, äro rätt flitiga, och Wahlbom har gripit sig an med studier af hästar och gör det med framgång.
Lundgre ?i är utaf en svagare uthållighet än den förre i arbete, men har mycket mera färgsinne och sinne för det behagliga.
Södermark med sina gossar hälsa dig hjärtligen.
Pappa är hårdt ansatt af sin bröstkramp och har svårt att gå samt är mycket nedstämd i lynne, vi hoppas att vårvärmen skall hjälpa honom.
Pehr är flitig som en myra, målar porträtter i smått, får dem mycket lika och nätt målade.
Troili har stora anlag och en ovanlig lätthet för allt, men lider af misstroende till sig sjäif och inbillar sig, att hvad han gör duger till intet, oaktadt alla tycka, att det är utmärkt bra.
Vi vänta nu våren, hafva haft en obehaglig och sträng vinter samt alla varit krassliga.
Antalet af svenskar har varit betydligt här.
Vårt svenska bibliotek är oss till stor tröst, tack vare baron Beskow och alla hedervärde män, som därtill bidragit ---
Benedetto. »
Det nämda biblioteket hade Fogelberg bragt till stånd under sin vistelse hemma två år förut.
Det omfattade år 1854 ett tusental band.
Under första tiden af dess tillvaro samlades några af landsmännen hos Fogelberg två kvällar i veckan och läste högt.
Förströelser hade man ej många.
En och annan utvald var upptagen af sällskapslif och visiter, men för flertalet gick tidén lika händelselöst som stillsamt och trefligt.
Af resande landsmän hade man foga glädje.
Fogelbergs yttrande, att de fleste äro » tråkiga och inskränkta, som hvarken ega känsla for konst eller natur-
*) Ludvig Ruben, som sedan blef en synnerligen skicklig koppargravör.2 82
skönhet », återkommer, mer eller mindre varieradt, i landsmännens bref.
Man förargar sig särskildt åt deras okunnighet.
På Sergels tid hade de resande varit » mer eller mindre amatörer, men då de lämnat Italien äro de äfven så litet konnesörer som förut ».
Nu äro de endast » punddryga », och det finns bland dem individer, som ej skämmas att fråga, om Hadrianus varit kardinal eller romersk prins.
Någon allmän årlig utställning förekom ej, på den grund, sades det, » att skolorna äro hvarandra för mycket olika och att tyskar och fransoser ej kunna trifvas tillsammans med sina arbeten ».
— Smärre utställningàr höllos i en lokal vid piazza del Popolo.
Lugnet är den egenskap, som mer än alla andra utmärker lifvet i Rom.
Lugnet låg i luften och skänkte ro och jämvikt at arbetet.
Man lefde i lä af de stormar, som blåste öfver Europa, de moderna tankarna trängde ej hit, man visste ej, om det jäste hos folken eller om mingångar gräfdes och kulor stöptes.
Ingen tänkte på revolutioner eller konstitutioner, utan endast på » roligare saker ».
Staden förblir sig lik år efter år.
Den, som kommer dit efter långa tiders frånvaro, känner igen allt.
Åsnor, tuppar och hönor, käringar och folk, allt är sig likt.
Till och med sophögarna tyckas orörda.
Den kunde verka söfvande, denna stillsamma ro.
Redan på denna tid hörs en och annan röst yttra " sig om det skadliga för ungdomen att gräfva ned sig där ibland grafvarna, afskild från hemlandet och hvad mera är utan förbindelse med den värld som lefver.
» Rom » — sade Södermark — » är ett förträffligt ställe, men kan blifva farligt för dem, som ej af naturen ega mycken spänstighet och arbetsförmåga. »
Det behöfdes det befruktande samlifvet mellan själfulle män af olika folkslag och olika åsikter för att motväga stillaståendet.
Många af de gamle romarne lefde helt och hållet i sina tankars och drömmars värld.
Det skönas öfversteprest, Thorvaldsen, var den mest barnsligt bortkomne och mest tankspridda af dem alla.
Se här ett prof på hur pass praktisk den store konstnären var.
Det är Egron Lundgren, som antecknat det samma:
» Prof.
Byström i världen hade en historia om huru gamle Thorvaldsen en dag kom till honom i Rom och klagade Öfver, att han hade mera penningar i klingande mynt än han trodde vara säkert, hvarföre Byström hjälpte honom att ordentligt sätta in dem 1 Torlonias bank.
Många år efter skickadeROMERSKA DAGAR PÅ 1 840-TALET.
Torlonia en redovisning till Thorvaldsen om huru han hade förvaltat medlen, hvilka betydligt hade ökats med ränta på ränta.
Med detta papper kom Thorvaldsen till Byström, mycket orolig öfver Torlonias stora slarfaktighet, som Thorvaldsen kallade det — att Torlonia påstod sig hafva mera af Thorvaldsens penningar än denne hade satt in.
Byström försökte upplysa Thorvaldsen om hvad som menas med ränta, hvilket i högsta grad förvånade Thorvaldsen, som hela tiden hade trott sig vara förbunden att betala Torlonia någonting visst om året för dennes besvär och risk att förvara penningarne i säkerhet. »
Våren är karnevalens tid.
Ett par veckors uppehåll i arbetet, färgen stelnar på paletten, skulptörens lera torkar.
Det är karneval blott en gång om året.
Bland Tiberstadens väldiga ruiner var idel poesi och sång^och da.ns.
Båd ' sent och tidigt ljödo tamburiner från gator, torg och takterrassers krans, där eminenter och trasteverine; *, i saltarellan glömmande ali sans, frammanade passioner utan tömmar och tolkade vid cittran hjärtats drömmar.
Då höll sig konstnärslegionen färdig till ströftåg i hesperisk rosengård, där hvarj-e punkt i form och färg är värdig sitt namn af klassisk skönhets minnesvård.
Men förr än skaran skildes, rustad, härdig, en penselväpnad, skäggig främlingshord, gaf den i grottan vid Cervarodalen en ståtlig majfest, tyska karnevalen
Konstnärer af alla nationer taga del i Cervarofesten.
Alla äro de kosty-
merade, några åka, andra rida på hästar eller åsnor, några gå på apostlahästarna.
Arméen begifver sig från Rom i dagbräckningen och håller frukost vid en gammal ruin halfvägs till målet.
Hela tåget är stäldt på krigsfot — med 8 generaler — vid 1844 års fälttåg var Palm en af generalerne, iklädd en gammal urblekt sidenfrack, kommendörsband, halmepåletter och en väldig trekantig hatt.
Scholander var Ganymedes med thyrsus och murgrönsgirlander här och hvar.
Fogelberg, Wahlbom, Stäck och de andre svenskarne saknades ej häller.
» En hop fransmän hade tagit en omnibus och satt segel och flaggor på, så att den nästan såg ut som en segelslup — själfve voro de klädde som
Scholander, " Luisella " .2 82
båtsmän och hade åror som de rodde med ut åt sidorna — den som körde var klädd som en häst. » *
För hvarje år väljes en ny president.
Vid det omtalade tillfället var det den tyske akvarellisten Werner, klädd som Fredrik den store och följd af en väldig skara generàler i brokiga uniformer.
» Det är den största parodi man kan tänka » sig, ty den sker under Guds klara himmel och midt ibland en betydlig människomassa. »
Vid framkomsten till Cervaro mönstras kohorterna och » folksången » af-sjunges, den tyska visan:
" Freut euch des Lebens, weil noeh das Lämpchen glüht!
Pflücke die Rose, eh ' sie verblüht!
Festmåltiden väntar med tal och glam.
De som äro hågade för krigar-dater skjuta till måls med pilar och kastspjut på en målad, glasögonsprydd professor, som heter » der Recensent ».
Återtåget på kvällen är dock det mest groteska.
Festyran har alltid gripit några, så att de tagit sig för mycket till bästa af det eldiga vinet.
Dessa lämpa sig förträffligt att spela de blesserades roll.
En med oxar förspänd vagn står redo för deras räkning, särskildt för detta ändamål anstälda » kirurger » taga dem om hand och alla kohorterna skyldra, när dessa blesserade med en trumslagare i spetsen passera förbi de djupa leden.
Om somrarna sprides kolonien åt olika håll.
Då blir solen skuggsidan i den italienska tillvaron.
Roms gatstenar äro glödheta, de, som satt sig i sinne att stanna arbetsamma kvar i sinä atelierer, göra heroiska ansträngningar för att hålla sig vid vigör i det slappande kvalmet.
Modellerna somna, leran torkar i skulptörens hand, där han arbetar i blotta skjortan, med en gördel om magen, svettas och dricker vatten.
De, som så kunna, ha skuddat den eviga stadens stoft af sina fötter.
Vi träffa dem litet hvarstädes ute på landsbygden — exempelvis vistas sommaren 1846 Stäck och Wahlbom i Frascati, Palm och Troili vid Gensano, Molin och Lundgren i Subiacos omnäjd, Stäck i norra Italien, » Fågeln » i Civita Vecchia.
Det kan vara varmt äfven uppe i bergen.
En gång är hettan så för-slöande, att Wahlbom daterar en teckning i skizzboken » Tivoli den 374-.de juli ».
Men hvilket härligt kringflackande!
Egron mår så * bra uppe i sitt paradis, att han finner sig föranlåten att skildra sitt dolce far niente på vers, då han en gång skrifver ett affärsbref till en af kamraterna.
Det är föga att undra på, att brefvet ej bär något årtal — tiden stod stilla för brefskrifvaren, somROMERSKA DAGAR PÅ 1 840-TALET.
säkert satt och skref i någon vinrankskransad pergola med utsikt öfver dalen, som var en enda bukett af blommor, med små idylliska städer inbäddade ibland grå oliver, orange- och citronträd och gröna ekar.
Han låter pennan löpa:
En annan gång är det en nattstämning, han gifver i följande ord:
» Du skulle se en italiensk sommarratt med Sin ljumma luft, sina stora guldstjärnor — höra musiken och sången i det fria * — sè marmorpalatserna i månskenet och vattenkonsterna i de svarta orangelunderna; du skulle se de rödblommiga bruna flickorna i deras kostymer med rödt och silfver, hur man dansar efter tamburin och kastagnetter — hur hela världen är glad och lycklig, och du skulle kanske säga som deri tyska biskopen, att gud visst icke hade sett Italien, Calabrien och Sicilien, när han gaf det förlofvade landet till sitt folk Israels barn. »