Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Horns åsigt, ali Representationen bör ersätta alla sådana försummelser hos embetsmännen; och en orättvisa blir således begången, om man beviljar här, hvad man vägrar andra, helst jag icke tror, hvad Friherrinnan Eneskjöld särskildt angår, att, sedan hennes begäran om afskrifning blifvit af K. M. afslagen , R.
St. hafva större skäl att derå fästa afseende.
Jag har emedlertid nu egentligen begärt ordet för att frångå min anhållan om propos. till afslag å betänk, och förenar mig med dem, som yrkat återremiss.
Jag förmodar, att äfven de, som vilja bifalla afskrifningen, skola inse nödvändigheten af återremiss, sedan Hr af Billbergh upplyst, att den af Utsk. föreslagna skrifvelsen är alldeles öfverflödig, och då det dessutom torde vara angeläget, att Utsk. äfven upplyser, om Friherrinnan Eneskjöld icke redan fått någon ersättning på förhand; ty af betänkandet inhemtas endast, att K.
M. återförvisat frågan om Revisorn Törnemans ersättningsskyldighet, utan att upplyst blifvit, hvad utgång denna del af saken sedermera fått.
Jag vill blott till besvarande upptaga de skäl, som blifvit anförda för återre 9 a. «8 i3S Ben 4 JuH. miss af betrink.
Man liar dervid begärt ytterligare upplys-» ningar; men 11. o. Ad. torde af den framställning om förhållandet, som Ulsk:s betänk, upptager, påminna sig, att detta mål redan blifvit utredt af vederbörande auctöriteter, och att Friherrinnan Eneskjöld sökt ersättning i laglig väg, men icke kunnat få någon.
Justit.ombudsmannens berättelse vid sista riksdagen innehöll, att åtal genast anställdes, så snart bedrägeriet upptäcktes, och målet har sedan blifvit pröfvadt, dervid domstolarila frånkänt Friherrinnan Eneskjöld ali ersättning hos någon annan än Landin, som saknat tillgång.
Hvad för öfrigt angar den upplysning, man af Utsk. begärt, att på förhand måtte bestämmas, hvar medlen skola tagas, så tror jag icke, att det för nu ifrågavar. beslutet kan vara så angeläget att känna, om medlen skola utgå directe ur Kiksg.-cont, eller på annat sätt; alltnog, att ersättningen beviljas af statsmedlen.
Verkan är alltid densamma, att nemi. staten betalar, hvad en enskild lidit genom en sådan besynnerlig sammankedjning af omständigheter, att en dylik händelse knappt är tänkbar.
Frih. v. Knorring har val omnämnt ett exempel derpå, hvilket jag förut icke kände, men tilläfventyrs finnes deri någon olikhet; åtminstone förekommer den skillnad, att sådan juridisk ansvarighet, som Friherrinnan Eneskjöld sökt göra gällande, aldrig varit ifrågasatt.
Beträffande åter obehöfligbeten af den und. skrifvelse, som Utsk. föreslagit, så är det val möjligt, att den icke är nödvändig.
Den innehåller likväl tvenne saker, nemi.: för det första, att bestämda föreskrifter till förekommande af dylika händelser måtte meddelas, der sådana kunna erfordras, hvaraf följer, att om de ingenstädes erfordras, behöfver K.
M. ej besvära sig med någon verkställighet af denna delen af skrifvelsen; och för det andra, att vederbörande verk, som hafva cassör eller penningar under deras vård, måtte erinras om nödvändigheten att iakttaga gällande stadganden, på det både statens och den enskildes rätt måtte behörigen värdas.
En sådan framställning tror jag icke vara oriktig, och ett mål, som detta, svnes dertill gifva anledning; hvaremot första delen af skrifvelsen, äfven om den är obehöflig, såsom en talare påstått och hvilket jag vill tro, ehuru jag icke är derom fullt säker, är åtminstone oskadlig och visar Ständernas omtanka att förekomma enskildas förluster till följd af bristande föreskrifter.
På dessa skäl tror jag, att betänk, kan utan återremiss bifallas.
Hr von Troil; Den siste talaren har benäget utvecklat åtskilligt, sorn finnes i Utsk:s betänk, och redan vid sista riksdagen blifvit upplyst; men han har icke meddelat den upplysning, jag äskat.
Flan har sagt, att så snart lagsökning skedde och bedrägeriet upptäcktes, anställdes åtal, och detta har jag icke hetviflat; men en annan talare har Ben 4 Juli. såsom skäl för eftergift anfört, att advoeatfiscalen missledt den enskilda personen, som är i fråga, genom oriktigt Jeinnadt lesked på en redan förut skedd förfrågan.
Om således < etta icke skett, hade åtal redan då blifvit anstäldt; och jag har derföre önskat att af Utsk. få utredt, om detta dröjsmål från Maj 1822, då förfrågan hos advoeatfiscalen gjordes, till Juni 1823, då lagsökningen skedde, verkat till någon förlust för Friherrinnan Eneskjöld, Om Landin hade tillgångar 1822, som voro förstörda i8a3, då vore förhållandet, att hennes ersättningstalan blifvit kraftlös genom advocatfiscalens missledande uppgift; men i annan händelse var verkan deraf endast ett års anstånd med lagsökningen.
Jag hoppas, att den värde talaren nu förstått min mening.— Frih.
Boye har åberopat den förlåtliga okunnigheten om qvittensernas rätta beskaffenhet för att vara gällande, och jag är skyldig att tro Frihts uppgift, att ingen allmän författning i detta afseende fanns före i83o; men för Krigsmanshuscassan särskildt måste den åtminstone hafva funnits, ty KrigsCoII:m hade annars icke kunnat vägra att godkänna cassörens qvittenser.
Den, sorn erhåller lån ur publik cassa, är också skyldig att underrätta sig om lånregler, mentet och försummar icke gerna att taga kännedom derom, hellre än om en allmän författning.
Dessutom borde ingen okunnighet hafva ägt rum, då låntagaren under flera år förut fått qvittenser med 2tne namn och dessa icke kunde stå der för ro skull, så att han haft skälig anledning att söka upplysning, hvarföre det ena namnet pä de följande qvittenserna saknades.
Hvad åter beträffar frågan såsom prejudieat betraktad, anser jag den i detta hänseende bland de mest vadliga just derföre, att man här går utom laglighetens gräns in på billighetens område, och der håller man sig isynnerhet till prejudicater.
Jag finner det äfven hårdt, att staten skall ersätta embetsmäns försummelser, då de liand-r la i egenskap af enskildas commissionärer, och jag får fästa uppmärksamheten derpå, att Landin blott såsom enskild commissionär emottagit de förskingrade medlen; ty enligt skuldsedeln skulle låntagaren insätta penningarna i Banken, i stället att skicka dem till en cassans tjensteman.
Jag kan derföre aldrig medgifva full afskrifning af hela summan och tror, att återremiss af flera skäl är behöflig, särdeles som den föreslagna skrifvelsen är aljdeles onödig, då K.
M. icke dröjt att i administrativ väg förekomma dylika händelser för framtiden; ty R.
St. böra väl icke ingå nied und. skrifvelser endast derföre, att de äro oskadliga.
Jag fortfar alisa att begära återremiss.
En ledamot har yrkat afslag å betänk, på den grund, att han sjelf är i samma kategori med den per? son, som nu är i fråga.
Detta är likväl för mig intet skäl att ändra min tanka örn rättvisan af saken; ty om än de ■* Den 4 Juli. lidande äro aldrig så många, anser jag dem alla hafva samma rätt till ersättning, då deras fel blott bestått i förtroende till de högre auctoriteternas skyldighet att hafva controll på sina underlydande.
Om KrigsColhm fullgjort denna skyldighet, hade underslefvet aldrig kunnat ske, och om reglementet är så ofullständigt, att tillsynens uraktlåtenhet måst förblifva ansvarslös, böra R.
St., efter min tanka, vidkännas följderna häraf och deras egen uraktlåtenhet att controilera andra Statsmagten.
Jag tror det icke vara möjligt att väcka Representationens uppmärksamhet på nödvändigheten att med mera stränghet utöfva sin controllerande myndighet, utom i materiel väg; och man kan med säkerhet vänta Representationens fortgående på samma bana som hittills, intilldess den genom anslag blir tvungen att fylla de luckor, som uppstå genom misshushållning och försummelser hos embetsman, för hvilka ingen ansvarighet blifvit bestämd.
Jag tror emedlertid icke, att detta särskilda fall kan jemnföras med kronouppbörden i allmänhet; ty hvar och en känner uppbördsmännen i sin ort och hvad grad af förtroende de förtjena; och om en fogde rymmer, kari förlusten i allt fall aldrig sträckas utöfver utskylderna för ett år, då deremot här ett controllerande verk fortfarande missledt den enskilde genom uteblifvandet af en controll, som man haft skäl förmoda, att den hos verket skulle finnas.
Allt hvad jag således skulle kunna tilldömma Eneskjöldska huset vore att plikta för ett års förseelse; men derutöfver bör hvarken Friherrinnan Eneskjöld eller någon annan blifva lidande.
Jag nekar för öfrigt icke, att skäl kunna finnas för återremiss, och jag skall icke sätta mig deremot; jag anser likväl för min del bifall till betänk, vara lämpligast.
Det förundrar mig visserligen icke, att åtskilliga kunna finna vissa scrupler emot bifall till detta betänk., då man ser, hvilka tjenstförbrytelser, som i målet blifvit begångna, och likväl erfar, att ett så ringa ansvar drabbat de felaktiga.
Jag är af 90 §.
Reg.F. förhindrad att i detta afseende yttra annat, än att äfven mig förundrar det.
Men då emedlertid det juridiska af frågan nu är afgjordt och alla de tilltalade, utom revisorn, blifvit frikända, hemställer jag till dem, som fästat sig härvid, huruvida ett sådant förhållande bör verka på ersättningsfrågan.
Jag har förut tagit mig friheten påkalla uppmärksamhet dervid, att hvad Utsk. nu tillstyrkt är i full conseqvens med den grundsats, R.
St. vid 1823 års riksdag uttryckte, att nemi. staten borde godtgöra de enskilda, hvad dessa kunde på statens embetsman förlora i och för med deras tjenstebefattning gemenskap ägande förhållanden.
Mig veterligen har någon casus, så tillämplig till denna grundsats som den närvarande, icke i öfrigt inträffat.
Jag har visserligen nu hört uppgifvas en till sina resultater dylik händelse, som denna, Den 4 Juli. hvilken skall inträffat med samma uppbördsman.
Men det är mig icke bekant, huruvida vederbörande iakttagit lika beskaffade juridiska mått och steg för att utkräfva ersättning, som Friherrinnan Eneskjöld gjort.
Hafva de det, och äro omständigheterna i öfrigt lika talande, bör ersättning jemväl i det fallet bekommas.
Men om man underlåtit att söka ersättning i domstolsväg, så är det en uraktlåtenhet, som med skäl bör kunna åberopas till stöd för vägran å uppkommande ersättningsanspråk.
Man har sagt, att rådande okunnighet om varande föreskrifter icke kan gälla såsom ursägt.
Jag erkänner visserligen, att om man icke varit okunnig om nödvändigheten att i dess stränghet iakttaga formerna i detta fall, hade förlusten icke ägt rum; men jag får fästa uppmärksamheten derå, att uti förskrifningen å länet jemväl befinnes utfördt, att om räntebetalning ej i laga tid verkställes, kommer lånet att utställas till lagsökning.
Då emedlertid en sådan lagsökning icke blifvit företagen, något kraf för uraktlåten ränteliqvid icke ägt rum, samt den besynnerligheten derjemte inträffat, att gäldenären fått emottaga behörigen annoterade qvittenser å räntebelopp, upplupna under sednare terminer än dem, för hvilka de ofullständiga qvittenserna voro gifna, så kunde väl lätteligen den föreställning uppstå, att de öfversända beloppen verkligen voro använda till deras anvisade ändamål.
Jag försäkrar, att sådana omständigheter skolat kunna missleda äfven mig.
Man har utaf handlingarna sett, att den förskingrande embetsmannen skulle, i förhållande till sökanden, hafva varit i samma kategori, som enskild commissionär, och man har derifrån velat hemta anledning till fruktan derför, att från sakens utgång skulle kunna bildas prejudicat för andra förhållanden, deri enskild man begagnar en embetsman till commissionär.
Men casus är här helt annan.
Den ifrågavar. embetsmannen var en uppbördsman, genom hvilkens händer medlen borde passera; och det måste väl vara samma sak, att Friherrinnan Eneskjöld i bref öfversände honom medlen, som om hon directe gått till honom och öfverlemnat honom dem.
Hvad angår ansvaret för publika räkenskapers förande falskt, så försäkrar jag, att ett sådant verkligen finnes; men jag har hört sägas, att det i närvar, fall skall så tillgått, att dubbla räkenskaper blifvit förda sålunda, att cassan på ett ställe blifvit tillgodoförda alla räntebetalningar, hvilka verkligen ingått, hvaremot å ett annat upptagits endast de belopp, som blifvit för cassans räkning insatta i Banken och henne sålunda i sjelfva verket tillgodokommit.
Jag är för min del öfvertygad, att om målet blifvit till en början handlagdt af annat än en kämnersrätt, der man endast fästade sig vid ersättningsfrågan, hade saken icke stadnat vid sådant ansvar, som nu följde.
Man har härmed jemnfört förhållanden emellan skattskyldiga och kronouppbördsman, och jag får i detta afseende erinra, att ett K, 142 Den 4 Juli. bref af d. i5 Jan. i83a finnes, som just stadfäster grund-? satsen, att då kronoutskylder blifvit öfverlemnade till behörig uppbördsman samt qvittens deröfver kan företes, behöfver den betalande, under intet vilkor, betala om igen.
En talare har sagt, att Konungen i nådeväg afslagit ansökningen och att det således icke vore skäl för Ständerna att bifalla den.
Till denna ledamot adresserar jag den upplysning, att Konungen ieke kunnat bevilja densamma; ty medlen tillhörde en cassa, sorn icke står under Konungens disposition.
Äfven om det varit fråga om statsmedel, hade Konungen icke kunnat besluta afskrifning deraf. K.
M. hade således i detta fall bundna händer.
Ständerna deremot kunna det, och de böra det efter min öfvertygelse, om de vilja händig rättvist och billigt.
Horn har anmärkt, att händelsen tillkommit genom felaktighet hos administrationen.
Jag kan icke finna, att denna i detta fall har något att förebrå sig.
Bedrägeriet underhölls genom en intrig emellan cassören och uppbördsmannen; och det är omöjligt för allmänna verk att förekomma sådant, likasom det är omöjligt för den enskilde att undvika förluster, om han har slarfaktigt eller bedrägligt tjenstefolk.
Hr Stuart har fästat sig vid den omständighet, att ingen upplysning finnes meddelad derom, huruvida ersättning icke bort eller kunnat erhållas af Revisor Törneman.
Jag medger, att en lucka här visar sig.
Det synes nemi. af handlingarna, att frågan kommit till K. M., som, jemte Törnemans fällande till förlust af en månads revisorslön, till KrigsGollegii afdömande hänskjutit ersättningsfrågan; men det visar sig icke, om saken sedermera i denna del vunnit någon behandling.
Då likväl öfriga tjenstemän, som synts hafva begått försummelse, blifvit fullkomligt frikända, och Törneman icke ådömts större ansvar än det ofvannämnda, synes det icke hafva varit skäl att utgrena den vidlyftiga rättegången äfven åt detta håll.
Palmstjerna har försvarat den tillstyrkta skrifvelsen till K. M. dels, i förra delen deraf, derföre, att han ansett KrigsColkm gerna kunna tåla vid den föreslagna varningen, dels i sednare omständigheter derföre, att de begärda föreskrifterna endast skulle komma att utfärdas, om de befinnas erforderliga.
Hvad förra omständigheten beträffar, har den värde ledamoten verkligen orätt; ty det inhemtas af handlingarna, alt cassören tili kamereraren uppgifvit de bristande räntebetalningarna, och att deribland icke befunnits Friherrinnan Eneskjölds.
Hvad hade väl CoM:m då att iakttaga?
Det är nödvändigt att i förvaltande verk fästa förtroende till underordnade tjenstemän.
Man kan omöjligen göra allt sjelf.
Då nu vederbörande uppgåfvo allt såsom riktigt, och den närmast controllerande embetsmannen icke anmärkt något, fanns ju intet skäl för Golhm att misstänka något.
Hvad den sednare omständigheten beträffar, har jag redan upplyst, att en författning i det åsyftade af - Den 4 Juli. i43 seendet är utfärdad; och då skrifvelsen sålunda blefve i ena fallet orättvis oell i det andra öfverflödig, måste jag afstyrka den, hvaremot jag tillstyrker bifall till den föreslagna afskrifningen.
Jag är bland dem, som rösta för bifall till betänk.
Det är icke i dag första gången, sorn mart här hört abstract juridiska begrepp ställas emot den tiaturliga känsla af rättvisa och billighet, som finnes hos hvarje menniska; och jag tror verkligen, hvad Hr v. Troil här erkänt, att det måtte vara mindre lyckligt att befinna
Sig bland deras antal, som göra mera afseende på de förra, Hn på den sednare.
Jag för min del instämmer fullkomligt i Ur Gr.
Horns första yttrande i denna fråga och tror, att det är Representationens skyldighet att ersätta enskilda de förluster och lidanden, som kunna uppkomma genom felaktiga organisationer eller bristande Controller i våra embetsverk.
Jag har visserligen hört en talare försöka att urskulda KrigsColhm; men då man har det factum gifvet, att en controllerande embetsman kan gifva bevis o ra verkställd räntebetalning för en sednare lid, utan att anmärka, att ränteliqvider brista för flera föregående terminer, synes det böra antagas, antingen att felaktighet förefinnes i det förvaltande verkets organisation, eller att dervarande tjenstemän med mindre uppmärksamhet iakttagit sina åligganden.
En af dessa omständigheter måste hafva varit orsaken till möjligheten att kunna så länge underhålla det mörker, hvaraf detta mål in i sista stunden var omgifvet.
Man har talat öm, att ett bifall till betänk, vore vådligt derföre, att det kunde blifva prejudicat för afgÖrandet af likartade frågor, och hvarigenom staten skulle komma att vidkännas betydliga förluster.
Jag är visserligen bland dem, som önska, att hvarje fråga må kunna afgöras efter bestämda reglor, och att prejudicatei' aldrig må behöfva åberopas.
Men i alla fall loide R. ö.
Ad. i detta afseende icke hafva något att frukta; ty vi hafva just icke sett Ständerna visa någon särdeles benägenhet för conseqvens i denna del, utan deremot den ena riksdagen uppställa och den andra kullkasta både grundsatser och prejudicater.
Likväl skulle jag uppriktigt önska, att vi medelst ett beslut i tiu ifrågavar. fall kunde bilda ett prejudicat, som alltid ålade oss att handla i öfverensstämmelse med rättvisa och billighet; och vi behöfva då säkerligen icke tveka, huru vi i närvar, fall böra besluta.
Jag yrkar återremiss å betänk, uppå de flera skäl, sorn derför blifvit anförda.
Det är visst sannt, att Ständerna vid 1823 års riksdag uttryckte den önskan, att enskilda icke måtte komma att förlora på statens embetsman i och för förhållanden till dessa af allmän beskaffenhet; men Ständerna beslöto in - *44 Den 4 Juli. galunda, att, i händelse sädana forlaster inträffade, desamma borde af allmänna medel ersattas.
Någon författning finnes derom icke gifven, och det är icke blott i administrativ väg, som händelser af ifrågavar. beskaffenhet kunna inträffa; de kunna äfven äga rum genom fel och försummelser hos domarernagtens organer.
Om t. ex. en domare förskingrar en deponerad bördeskilling, som allmänna Jagen bjuder att anförtro i dess vård, och icke förmår att ersätta den: hvems blir väl då förlusten?
Jag tror, att det vore vådligt stadga, att staten skall Jemna ersättning i alla dylika fall; och jag kan icke föreställa mig, att den omnämnda skrifvelsen från 1823 års
Ständer åsyftade annat, än att sådana åtgärder af Styrelsen matte vidtagas, att inga förluster af ifrågaställa beskaffenhet kunde inträffa.
Men att återgå till exemplet af förskingrad bördeskilling, hvaraf en olycklig erfarenhet finnes på Gottland, så, om t. ex. en extra-ordinarie Liefve förordnad till domhafvande på någon kortare tid och derunder emottoge en bördeskilling af 100,000 r:dr, samt sedan rymde, hade han derpå gjort sin fortun, men staten skulle komma att ersätta betydliga summor, utan att administrationen egentligen haft del i, att den tillförordnade domhafvanden kommit i utöfning af en sådan befattning.
Jag tror, att statuerandet af en sådan lag vore högst betänkligt.
Vid i8i5, 1818 och 1823 årens riksdagar hafva Ständerna visserligen gjort efterskänkningar i denna väg; men det har berott på de särskilda eonsiderationsförhållandena i hvarje fall, och jag tror, att i detta kunde afseende fästas å den omständighet, att det är ett fruntimmer, som gjort förlusten, och att man af dessa gemenligen icke kan begära en så stor uppmärksamhet och försigtighet, som här erfordrats för att misstänka och upptäcka bedrägeriet.
Men då det är en statsutgift, hvars beviljande icke grundar sig på något rättsanspråk, anser jag sökandens ceconomiska ställning böra förnämligast inverka på afgörandet; och då vi icke känna denna, är sådant ett nytt skäl till återremiss, hvarom jag altså lörnyar min anhållan.
Jag tröttar ogerna R. o. Ad. ännu eh gång i detta ämne; men jag har blifvit något direct ansatt af en ledamot, några bänkar härifrån mig, då han nemi., med hänsyftning på mig, talat om den olyckliga ställning att behöfva sätta theorier framför rätt och billighet.
Att ställa något i verlden framför rätt och billighet tillsammans, skulle jag verkligen icke vilja påbörda någons afsigt; men det förekommer mig, som den värde ledamoten, då lian bortlrasslat mina åsigter, jemväl så borttrasslat sina egna ord, att jag måhända gör orättvist uti att fästa mig dervid, förrän lian fått justera dem.
Horn har trott, att den öfverklagade förlusten uppkommit derigenom, att före skrif - Den 4 Juli i45 skrifna controller icke blifvit af KrigsColhm iakttagna.
Jag vill icke bestämdt bestrida detta; men då laglig undersökning i målet skett och något sådant domslut icke fallit, skulle jag icke tilltro mig alt, utan gifnaskäl, tillräkna embetsverkets försummelse hvad som handt.
Jag föreställer mig nemi., att det är ganska möjligt att, äfven med iakttagande af största uppmärksamhet, för någon tid föras bakom ljuset, då man råkar ut för ett sådant särdeles bedragaregeni, som den ifrågavarande oredlige embetsmannen; tyman vet, att det är oundgängligt att i mycket lita på de underordnade tjenstemännen 11 ti hvilket publikt verk som helst, och det är just derföre så mycket vigtigare, att föreskiifna controller af de enskilda utfordras.
Jag kan icke i något afseende förena mig om behofvet eller lämpligheten af den föreslagna skrifvelse!!, och anser det isynnerhet orättvist att begära aflåtandet af en allmän erinran till embetsverken , blott för det en tjensteman begått bedrägerier.
Jag finner i öfrigt så mångå skäl till återremiss, att jag förmodar, att R. o. Ad. icke lärer neka densamma.
II.Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg de vid StatsUtskts utlåt.
N:o i45 gjorda anmärkningar hindra dess antagande samt alt utlåt, således borde återremitteras.
Ropades ja och nej. H. Ex. framställde derefter propos. till bifall å StatsTJtsk:s utlåt.
Jag anhåller att få reservera mig emot det fattade beslutet.
Jag tror, att vi deri hafva nedlagt ett farligt prejudicat, och jag är öfvertygad, att liera ansökningar i anledning deraf skola inkomma, till förlust för statscassan.
Jag väntar dylika ansökningar särdeles från de Skånska orterna.
I fall, hvad jag erkänner mig icke hafva rätt fattat, Hr Gr. o. Landtm, förklarat, det han så förstått R. o. Ad:s svar på den framställda propos:n, att betänk, anses bifallet, förenar jag mig i Hr Stuarts reservation.
I annan händelse, och om återremiss ej anses beviljad, anhåller jag örn votering.
Landtm, förklarade, att H. Ex. så fattat R. o. Ad:s svar på II.
Ex:s sednast framställda propos., alt ja då öfverröstat nej, i följd hvaraf R. o. Ad. bifallit StaisUtsk:s utlåt.
Spens reserverade sig emot R, o. Ad:s nu fattade beslut.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 17 sisth Juni e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o i5t öfver gjorda anmärkningar vid 9 I!- *9 D c u 4 Juli. Utsk:s betänk.
N:o i4 i anledn. af arrendatorn af Svartsjö kungsgård, f. d. Grosshandlanden Weners ansökning om nedsättning i arrendet.
Sedan genom ankomna prot.-utdr. underrättelse inhemtats, att Borgare- och BondeSt. bifallit StatsUtskrs utlåt.
W:o 15r , beslöt R. o. Ad. att, med frånträdande af sitt genom bifall till betänk.
N:o i4 fattade beslut, nu bifalla StatsUtsk;s utlåt.
JN7:o i5 i .
Ånyo föredrogs StatsUtskts d. 17 sisth Juni e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o i56 i anledn. af Hr af Robsahms, Carl Reinh., väckta motion om inlösen för statens räkning af godset Ekolsund i Upsala län.
Hr af Robsahm, Carl Reinh., hade inlemnat ett anförande, så lydande:
Ekolsunds gods var ett af K.
Carl XI reduceradt kronogods, då det år 1717 donerades af K.
Carl XII till dess svåger, sedermera K.
Fredrik, såsom ersättning för dennes Faders stora Kronofordran.
Fredrik besatt egendomen till 1743, då han beslöt att deraf göra en gåfva åt Grefvinnan Taube och Grefvarna von Hessenstein.