Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och på kvällarna, då månskenet, som föll öfver Venedig, var grönblått af hafsdis och de sakta gledo uppför Canal grande, då gondolerna, som de mötte, voro fulla af sångare, då palatserna hvitnade, och det låg tusen ljusstrimmor öfver det mörknande vattnet, då påminde han dem alltid om att de skulle prisa San Marco för lifvet och lyckan.
Men han glömde honom icke heller om dagen.
Då de kommo hem från en fisketur och flöto hän öfver lagunvattnet, som låg ljusblått och guldglänsande, då staden låg framför dem simmande på vågen, då de stora skeppen gledo ut och in i hamnen, och dogepalatset lyste emot dem som ett stort, slutet smyckeskrin, i hvilket alla världens skatter voro förvarade, då glömde han aldrig att förklara för dem, att allt detta var San Marcos gåfvor och att det skulle alltsammans förgås, om en enda venetianare vore nog otacksam att ej mer dyrka och tillbedja honom.
Nu hände sig, att sönerna en gång drogo ut på storfiske på det öppna hafvet utanför Lido. De voro i sällskap med flera andra, hade en präktig slup och tänkte vara borta i flera dagar.
Det var vackert väder, och de hade hopp om god fångst.
En tidig morgon lade de ut från Rialto, den stora ön, där själfva staden ligger, och alltsom de gledo bort öfver lagunerna, sågo de alla de öar, som likt fästen skydda Venedig mot hafvet, uppdyka ur morgondimman.
Där voro La Giudecca och San Giorgio till höger, och San Michele, Murano och San Lazzaro till vänster.
Så följde ö efter ö i en vid krets ända ut till den långsträckta Lido, som låg midt fram och liksom utgjorde låset på pärlbandet.
Men bortom Lido fanns det vida, obegränsade hafvet.
Då de väl voro därute, stego några af fiskrarna i en båt och rodde bort från slupen för att lägga ut garnen.
Alltjämt var det godt väder, fast det var starkare vågsvall här än innanför öbandet.
Det var själfklart, att ingen hade en tanke på fara.
De hade en god båt, och det var sjövant folk.
Om en stund märkte dock de, som voro kvar på slupen, att hafvet och himlen hastigt mörknade norrut.
De förstodo, att nordanvinden var i annalkande, och de började ropa på kamraterna, men dessa voro redan för långt borta för att höra varningen.
Vinden nådde först fram till båten.
Då fiskrarna plötsligen sågo vågorna resa sig omkring dem, såsom hjordar, hvilka under natten hvilat på en vid slätt, resa sig om morgonen, ställde sig en af dem upp och vinkade åt kamraterna, men i detsamma raglade han baklänges i hafvet.
Strax efter kom en våg, som reste båten helt på ända, och man såg, hur folket liksom skakades lös från tofterna och slungades i hafvet.
Allt var borta inom ett ögonblick.
Så kom båten till synes igen med uppvänd köl.
Folket på slupen sökte nu bringa denna fram till stället, men förmådde ej föra den upp mot vinden.
Det var en förfärlig storm, som kom farande öfver hafvet, och manskapet på slupen hade snart nog göra med att bärga sig själfva.
De kommo dock lyckligt hem och berättade om olyckan.
Det var Ceccos två söner och tre andra, som omkommit.
Gud ja, hur allt kan foga sig!
Cecco hade samma morgon gått ned till Rialtobryggan, för att se på fiskhandeln.
Han gick fram mellan fiskborden och bröstade sig som en herreman, eftersom han ej behöfde arbeta.
Han till och med tog ett par gamla Lidofiskare med in på en osteria och bjöd dem på en bägare.
Han bredde ut sig, där han satt på bänken, och skröt både med sig själf och sönerna.
Han kom till och med i så godt lynne, att han tog fram zekinen, som han fått af dogen, därför att han räddat ett barn från att drunkna i Canal grande.
Han var mycket kär i det stora guldmyntet, bar det alltid på sig och visade det, så snart han kunde få ett tillfälle.
Så kom en man in och började berätta om olyckan, utan att ge akt på att Cecco satt där.
Men han hade ej talat länge, innan fiskaren kastade sig öfver honom och grep honom i strupen.
»Du vill inte säga, att de äro döda,» skrek han till honom, »inte mina söner, hör du, inte mina söner!»
Mannen slet sig lös från honom, men Cecco bar sig en lång stund åt, som om han mist förståndet.
De förbigående hörde honom ropa och jämra sig.
De packade sig in på osterian, så många som kunde och stodo i krets omkring honom som kring en gycklare.
Cecco låg på golfvet och våndade sig.
Han slog handen i den hårda stenen och sade gång på gång: »Det är San Marco, San Marco, San Marco!»
»Du är från dina sinnen af sorg, Cecco,» sade de till honom.
»Jag visste, att det skulle ske därute på hafvet,» sade Cecco, »utanför Lido och Malamocco, där visste jag, att det skulle ske.
San Marco skulle ta dem där.
Han bar agg till dem.
Jag har fruktat det länge.
Ja,» sade han, utan att höra på hvad man sade för att lugna honom, »de skrattade en gång åt honom, en gång, då vi lågo därutanför Lido.
Han har inte glömt det.
Han tål inte att bli skrattad åt.»
Cecco lät sina förvirrade blickar vandra rundt till de omkringstående, som om han sökte hjälp.
»Hör du, Beppo, från Malamocco,» sade han och räckte ut handen till en stor fiskare, »tror du ej, att det var San Marco?»
»Tänk bara inte på något dylikt, Cecco.» »Du skall höra hur det var, Beppo. Ser du, vi lågo en gång, då mina gossar voro barn, därute på hafvet och, för att ej tiden skulle bli oss för lång, berättade jag för dem hur San Marco kom till Venedig.
San Marco, evangelisten, sade jag till dem, låg först begrafven i en skön dom i Alexandria i Egypten.
Men staden kom i de otrognes händer, och en gång befallde deras kalif, att man skulle bygga ett präktigt palats i Alexandria och taga pelare ur de kristnas kyrkor för att smycka det.
Men just vid den tiden lågo två venetianska köpmän i Alexandrias hamn med tio vällastade skepp.
Då dessa män kommo i den kyrka, där San Marco var begrafven, och hörde talas om kalifens befallning, sade de till de bedröfvade prästerna: ’Det dyrbara liket, som ni har i er kyrka, är i fara att bli vanhelgadt af saracenerna.
Gif det till oss!
Vi skola ära det, ty San Marco var den förste, som predikade kristendom på lagunöarna, och dogen skall belöna er’.
Då gåfvo prästerna sitt bifall, och på det att de kristna i Alexandria ej skulle motsätta sig saken, lade man liket efter en annan helig man i evangelistens kista.
Men för att ej heller saracenerna skulle få veta, att liket bortfördes, lade man ned det på bottnen af en stor lår och täckte öfver det med skinka och rökt fläsk, som ej saracenerna kunna tåla.
Så att då tullbetjänterna öppnat lårens lock, skyndade de därifrån så fort som möjligt.
Men de två köpmännen förde San Marco oskadd till Venedig.
Du vet ju, att det är så berättelsen lyder, Beppo.»
»Ja visst, Cecco.»
»Ja, men nu skall du höra,» och Cecco reste sig halft upp och talade med dof röst i sin ängslan.
»Ser du, detta är det förskräckliga.
Då jag talade om, att den helige legat gömd under fläsket, började pojkarna storskratta.
Jag tystade på dem, men de skrattade desto mer.
Giacomo låg på magen i förstäfven, och Pietro satt med benen hängande utöfver båtkanten, och de skrattade så, att det hördes långt utåt hafvet.»
»Nå, men Cecco, två barn kunna väl få skratta.»
»Men förstår du då inte, att de dött där i dag.
På samma ställe!
Kan du eljes förstå hvarför de skulle dö just där?»
Nu började de alla tala och trösta.
Det var hans sorg, som förvillade honom.
San Marco var ej sådan.
Han tog ej hämnd på två barn.
Det var ju naturligt, att om en båt skulle råka ut för storm, så skulle det vara ute på öppna hafvet och ej i hamnen.
Inte hade hans söner lefvat i fiendskap med San Marco!
Man hade hört dem ropa »Evviva San Marco» lika ifrigt som enhvar annan.
Och han hade beskyddat dem ända tills i dag.
Han hade aldrig visat vrede mot dem under de år, som gått.
»Men du, Cecco,» sade de, »du bringar olycka öfver oss med ditt tal om San Marco.
Du, som är en gammal och vis man, du borde veta bättre än att reta honom mot venetianarna.
Hvad äro vi utan honom?»
Cecco satt och såg på dem med sina förvirrade blickar.
»Ni tror det då icke,» sade han.
»Ingen förnuftig människa kan tro något sådant.»
Det såg ut, som de skulle hafva lyckats lugna honom.
»Jag vill försöka att ej tro det, jag heller,» sade han.
Han reste sig och gick mot dörren. »Det vore för grymt, inte sant,» sade han.
»De voro för vackra och för raska, för att någon skulle hata dem.
Jag vill inte tro det.»
Han gick hem, och i gränden utanför sin dörr mötte han en grannkvinna.
»De läsa själamässa i domen just nu,» sade hon till Cecco och ilade bort.
Hon var rädd för honom, så som han såg ut.
Då tog Cecco båten och förde den genom småkanalerna ned till Riva degli Schiavoni.
Där, hvarest utsikten var fri, såg han ut mot Lido och hafvet.
Ah, det var en tung blåst, men alls ingen storm!
Vattnet lyfte sig knappast till vågor.
Och i sådant väder hade sönerna förgåtts!
Det var ej till att förstå.
Han gjorde fast båten och gick öfver Piazzettan och torget in i San Marco.
Där var mycket folk och alla lågo på knä, bedjande i stor ångest.
Ty det kändes ju vida förfärligare för venetianarna än för andra folk, då det skett en olycka på sjön.
De hade ej sin bärgning af vingårdar och sädesfält, utan en och hvar berodde af hafvet.
Därför, så fort det reste sig mot någon af dem, fruktade de sig alla och skyndade till San Marco för att bedja honom om skydd.
Cecco föll ej på knä utan förblef stående.
Han påminde sig hur han kommit hit med sina små söner och lärt dem bedja till San Marco.
»Det är han, som för oss öfver hafven, som öppnat för oss Byzans’ portar och skänkt oss väldet öfver öarna i öster», hade han sagt till dem.
Och till tack härför hafva venetianarna rest San Marco det skönaste tempel i världen, och aldrig kommer ett skepp hem från en utländsk hamn, utan att det för med sig en gåfva till kyrkan.
Så hade de alla tre gladt sig åt domens röda marmorväggar och det gyllene, mosaikfyllda taket.
Och han hade talat med dem om att ingen olycka kunde drabba en stad, som rest en sådan borg åt sin skyddsherre.
Cecco kom i all hast ned på knä och började bedja pater noster på pater noster.
Det kom tillbaka, det kände han.
Han ville visa bort det med böner.
Han ville ej tro ondt om San Marco.
Men det hade ju alls ej varit någon storm denna morgon.
Och hvad som var säkert var, att om helgonet ej själf framkallat olyckan, så hade han ej gjort något för att bistå sönerna, utan låtit dem omkomma liksom på lek.
Så fort han kom på sig med att tänka på detta, tog han till med att bedja, men tanken ville ej släppa honom.
Och att tänka sig, att San Marco hade en skattkammare här i domen, som var fylld med sagolik härlighet, att tänka sig, att han själf bedt till honom hela sitt lif och sällan rott förbi Piazzettan utan att gå in och åkalla honom.
Det var väl ej för intet, som sönerna måst förgås just därute.
Ah, det var ett elände för venetianarna att ej ha något bättre att lita till!
Tänk bara, ett helgon, som kunde ta hämnd på två barn, en skyddsherre, som ej kunde rädda för en kastvind!
Han hade rest sig, och han höjde på axlarna och slog ut med händerna, då han såg bort mot helgongrafven i koret.
En kyrkotjänare gick omkring med ett stort förgylldt och drifvet silfverfat och insamlade gåfvor till San Marco.
Han gick från man till man och kom också till Cecco.
Cecco steg tillbaka, som om det varit den lede frestaren, som räckt fram fatet.
Begärde San Marco gåfvor af honom?
Tyckte han sig förtjäna gåfvor af honom?
Med ens grep han efter den stora, gyllene zekinen, som han bar i bältet, och slängde den på fatet med sådan fart, att man hörde klangen genom hela kyrkan.
De bedjande stördes och vände på hufvudet.
Och en hvar, som såg Ceccos ansikte, greps af förfäran.
Han såg ut, som om demonerna fått makt med honom.
Strax efter detta gick Cecco ut ur kyrkan, och i förstone syntes det honom vara en stor lättnad, att han fått hämnd på den helige.
Han hade behandlat honom, som man gör med en ockrare, som vill kräfva ut mer än han har rätt till.
»Tag då också detta,» säger man, och ger honom det sista guldmyntet i hufvudet, så att blodet forsar honom ned öfver ögonen.
Men ockraren slår ej igen, utan bara lutar sig ned och tar upp zekinen.
Så hade San Marco äfven gjort.
Han hade tagit emot Ceccos zekin efter att hafva beröfvat honom hans söner.
Han hade tagit emot en gåfva, som gifvits med sådant hat.
Skulle en hederlig man nöjt sig med något dylikt?
Men San Marco var en stackare, lika feg som hämndgirig.
Men på Cecco skulle han ej hämnas.
Han var nog glad och tacksam, att han fått zekinen.
Han bara tog emot och låtsade, att den hade blifvit gifven honom i all fromhet.
Då Cecco stod i San Marcos förhall, kommo två kyrkotjänare skyndande förbi. »Det stiger, det stiger alldeles fruktansvärdt,» sade den ene.
»Hvad?» frågade Cecco.
»Vattnet i kryptan.
Det har stigit en fot på dessa sista minuterna.»
Då Cecco kom ut på kyrktrappan, märkte han en liten vattensamling på torget strax vid nedersta steget.
Det var hafsvatten, som stänkt upp från Piazzettan.
Det förvånade honom, att hafvet stigit så högt, och han skyndade ned till stranden, där han hade sin båt.
Där var allt, som då han gick därifrån, utom att vattnet höjt sig rätt betydligt.
Det kom inrullande i breda dyningar genom de fem hafsportarna, men vinden var lindrig.
På rivan samlade sig redan gölar med hafsvatten, och kanalerna stego, så att husens vattenportar måste stängas.
Himlen var jämngrå alldeles som hafvet.
Det föll alls ej Cecco in, att det kunde bli ett allvarsamt oväder.
Han ville ej tro på något sådant.
San Marco hade låtit hans söner omkomma utan orsak; detta var visst ingen riktig storm.
Det ville han just se, om detta skulle bli till något.
Och han satte sig bredvid båten och väntade.
Då började det jämna skytäcke, som höljde himlen, att sönderslitas, och upp jagade stora ovädersmoln, svarta som krigsskepp, ur hvilka piskande regn och hagel störtade ned öfver staden.
Nu kom också något alldeles likt ett nytt haf, rusande in från Lido. O signore, det var ej de svanhalsade vågor, som ni sett därute, de, som krökande den genomskinliga nacken skynda mot land, och sedan de obarmhärtigt bortstötts flyta ut igen, med det hvita skumhåret utspridt öfver hafsytan.
Det var mörka vågor, som jagade hvarandra i raseri, och öfver hvilkas toppar bittert saltskum piskades till dimma.
Vinden var nu så stark, att måsarna ej kunde fortsätta sitt lugna kringsväfvande, utan kastades skrikande ur sina banor.
Cecco dem mödosamt arbeta sig ut mot hafvet för att ej gripas af stormen och vräkas mot husväggarna.
De hundratals dufvorna på Marcusplatsen flögo upp, smällande med vingarna, så att det dånade likt en ny storm, och gömde sig i kyrktakets vrår och vinklar.
Men det var ej blott fåglarna, som skrämdes af ovädret.
Ett par gondoler hade redan slitits lösa och slängdes mot stranden, så att de voro nära att bräckas.
Och nu kommo alla gondolierer nedrusande för att bärga båtarna in i båthusen eller föra dem undan i småkanalerna.
Sjömännen på de skepp, som lågo i hamnen, arbetade vid ankartågen för att fastgöra skutorna, så att de ej skulle drifvas upp på land.
De togo in tvätten, som torkade på relingen, skrufvade ned den långa lufvan i pannan och sågo sig om efter allt lösgods, som borde föras under däck.
Utför Canal grande kom en hel fiskarflotta framstormande.
Alla de från Lido och Malamocco, som sålt sina varor vid Rialto, voro på flykt för att hinna hem, innan stormen skulle blifva för väldig.
Cecco skrattade, då han såg fiskrarna stå böjda öfver åran och arbeta, som om de flydde för döden.
Sågo de ej, att detta endast var en vindstöt.
De kunde hafva stannat i god ro, och låtit venetianskorna handla upp alla deras bläckfiskar och krabbor.
Han drog visst ej sin båt under skjul, fast stormen nu var våldsam nog för att en vanlig man skulle hafva räknat med den.
Tvättbroarna lyftes af vågorna och kastades upp på land, medan tvättkvinnorna skrikande flydde hemöfver.
Signorer, som vandrade omkring med bredskyggiga hattar, fingo dem afryckta och kastade i kanalerna, hvarur det var en stor glädje för gatpojkarna att fiska upp dem.
Segel rycktes af masterna och fladdrade dånande genom luften, barn blåste omkull, och tvättkläderna, som hängde på streck i de trånga gränderna, flögo upp och föllo ned långt bort, alldeles söndertrasade.
Cecco skrattade åt stormen, som ännu höll på att leka med alla slags lätta ting.
En storm, som jagade bort fåglar och gjorde odygd i gränderna som en pojke!
Nu drog han likvisst in båten under ett brohvalf, ty detta var en blåst, om hvilken ingen kunde veta hvart den skulle vända sitt okynne.
Mot kvällen började Cecco tycka, att det skulle känts skönt att vara ute på hafvet.
Det skulle ha gått präktigt undan därute för en så god bris.
Men i land var det mer ohyggligt.
Här brakade skorstenar, båthusens tak reste sig på ända och hvälfdes i land.
Taktegel regnade ned i kanalerna.
Vinden slog i dörrar och fönsterluckor samt rusade in under palatsernas öppna loggier och bröt lös det utsirade bågverket.
Cecco höll sig tapper ännu, men han gick ej hem och lade sig.
Han kunde ej föra hem båten, och då var det bättre att stanna och vakta honom.
Men då någon gick förbi honom och sade, att det var ett fruktansvärdt väder, ville han ej medge det.
Han hade pröfvat annat väder i sin ungdom.
»En storm,» sade han för sig själf, »skulle detta kunna kallas en storm?
Och man skulle kanske mena, att den vidtog i samma ögonblick, som jag kastade zekinen åt San Marco.
Som om han skulle kunna befalla öfver en riktig storm!»
Då natten kom, gjorde vinden och hafvet anlopp, så att Venedig skalf i sina grundvalar.
Dogen Gradenigo och herrarna i Höga rådet begåfvo sig i mörka natten in i San Marco för att bedja för staden.
Fackelbärare gingo före dem, och lågorna fladdrade ut med vinden, så att de lågo flata som vimplar.
Blåsten slet i dogens tunga brokadskrud, så att två män måste hålla den.
Cecco tyckte, att detta var det märkvärdigaste han sett.
Dogen Gradenigo själf gick till domen för ett sådant obetydligt blåsande!
Men hvad skulle då människorna ha tagit sig till, om det kommit en riktig storm?
Vågorna slogo oupphörligt mot den pålade stranden.
Det var nu i nattmörkret, som om hvithöfdade odjur hoppade upp ur djupet och med klor och tänder klängde sig fast i stolparna för att söka rifva lös dem från stranden.
Cecco tyckte sig höra deras arga fräsande, då de tumlade tillbaka.
Men det började gå rysningar genom honom, då han oupphörligen såg dem komma upp igen och slita i pålverket.
Stormen föreföll honom långt förfärligare nu under natten.
Han hörde rop genomfara luften, som ej voro vindens, stundom kommo svarta moln drifvande likasom en hel rad af svarta galerer.
Det var som de ryckte an till stormning.
Han hörde då tydligt hur det talade ur ett par söndertrasade skyar, som gledo fram öfver hans hufvud.
»Nu är det snart ute med Venedig,» sade det ur den ena skyn, »snart komma våra bröder, demonerna, och vräka omkull staden.»
»Jag fruktar, att San Marco ej låter det ske,» sade det ur den andra.
»San Marco har blifvit slagen i pannan af en venetianare, så att han ligger maktlös och ej kan hjälpa någon,» sade den första.
Orden kommo, burna af stormen, ned till den gamle Cecco, och från den stunden låg han på knä och bad San Marco om nåd och förlåtelse.
Ty det var sant, som demonerna hade sagt.
Den sköna ödrottningen var nära sin undergång.
En venetianare hade hädat San Marco, och därför var det nära, att Venedig skulle sköljas bort af hafvet.
Och det skulle ej mer hafva gifvits några månskensfärder på dess haf och kanaler, och inga barcaroler skulle hafva ljudit från dess svarta gondoler.
Hafvet skulle hafva gått fram öfver de guldblonda signororna, öfver de stolta palatsen och den gyllene domen.
Om ingen skyddade dessa slamöar, voro de dömda att förgås.
Innan San Marco kommit till Venedig, hade det ofta händt, att stora stycken af dem sköljts bort af vågorna.
I första daggryningen började San Marcokyrkans klockor att ringa.
Människorna krälade fram till kyrkan, medan kläderna nästan sletos dem af kroppen.
Prästerna hade beslutat att gå ut mot stormen och hafvet.
De öppnade hufvudportarna till domen, och i en lång procession strömmade de ut ur kyrkan.
Korset bars först, så kommo ljusbärarna, sist förde man San Marcos baner och den heliga hostian.
Men stormen blef ej kufvad, det var tvärtom, som om den ej kunnat få något bättre att leka med.
Den kastade omkull korsbäraren, släckte vaxljusen och vräkte baldakinen, som hölls öfver hostian, upp på dogepalatsets tak.
Det var med knapp nöd, som man räddade San Marcos baner med det vingade lejonet från att föras bort genom luften.
Cecco såg allt detta och smög sig högt klagande ned till båten.
Hela dagen låg han vid stranden, ofta öfverstänkt af vågorna och nära att ryckas ned i hafvet.
Hela dagen var han fördjupad i oupphörliga böner till Gud och San Marco.
Nu kände han, att det var på hans böner, som hela stadens öde hängde.
Många voro ej ute den dagen, men några kommo dock veklagande framåt rivan.
Alla talade om den omätliga skada stormen gjorde.
Man kunde se hur husen störtade in borta på Murano, det var som stode hela den låga ön under vatten, men också här på Rialto hade ett par hus ramlat.
Stormen fortfor hela dagen med samma häftighet.
Mot aftonen samlades en stor skara människor på Marcusplatsen och Piazzettan, ehuru dessa nästan voro under vatten.
De vågade ej stanna inne i husen, som stodo och skälfde på sina grundvalar.
Och med jämmern från dessa, som fruktade olyckan, blandade sig skrien från dem, som redan drabbats af den.
Bostäder stodo under vatten, barn hade dränkts i sina vaggor.
Åldringar och sjuka hade följt de instörtande husen ned i vågorna.
Cecco låg alltjämt och bad till San Marco.
Ah, en ringa fiskares förbrytelse kunde dock ej räknas så noga!
Icke kunde den helige vara vanmäktig för hans skull.
San Marco skulle låta demonerna ta honom och hans båt.
Han var ej värd bättre.
Men ej hela staden!
Gud förbarme sig, ej hela staden!
»Sönerna mina,» sade Cecco till San Marco, »hvad bryr jag mig om sönerna mina, när det gäller Venedig.
Jag skulle ge en son för hvarje taktegel, som håller på att blåsa i kanalen, om jag kunde hålla fast det för det priset.
O, San Marco, hvarje den minsta sten af Venedig är så mycket värd som en blomstrande son.»
Stundom såg han förfärliga ting.
Det var en stor galer, som ryckt sig lös från förtöjningarna och nu kom drifvande på land.
Den gick rätt emot den pålade stranden och stötte an med vädurshufvudet, som den bar i framstammen, som om den skulle borrat sig in i ett fiendeskepp.
Stöt på stöt gaf den, och anloppet var så förfärligt, att skeppet genast började remna.
Vågorna spelade in i det, remnorna vidgade sig, och det stolta fartyget slets i stycken.
Men under hela tiden såg man kaptenen och ett par af besättningen, som ej velat öfverge fartyget, klänga sig fast vid däcket och möta döden utan att göra något försök att undkomma.
Så kom den andra natten, och Ceccos böner fortforo att klappa på himmelens port.
»Låt endast mig lida,» sade han. »San Marco, det är mer än en man kan uthärda, att så här draga andra i olycka.
Men sänd ditt lejon och döda mig, jag skall inte vika undan.
Hvad du vill, att jag skall gifva för staden, det vill jag gärna offra.»
Bäst han sade detta, såg han bort mot Piazzettan, och det syntes honom, som om han ej mer kunde se Marcuslejonet på den ena granitkolonnen.
Hade San Marco tillåtit, att hans lejon blåstes till marken?
Den gamle Cecco grät.
Han var nära att misströsta om Venedig.
Såsom han låg där, såg han syner och hörde röster hela tiden.
Demonerna talade och väsnades omkring honom.
Han hörde dem hur de fräste som vilda djur, då de hoppade upp mot strandpålningen.
Men han frågade ej stort efter dem.
Det värsta var med Venedig.
Då hörde han öfver sig slag af starka vingar, och hjärtat sjönk i kroppen på honom, det var visst San Marcos lejon, som kom flygande.
Det rörde sig hit och dit i luften, han såg det och såg det inte.
Så tyckte han, att det steg ned på Riva degli Schiavoni, där han låg, och smög omkring där.
Det var så, att han ville springa i hafvet af skräck, men han satt kvar på sin plats.
Det var väl honom lejonet sökte.
Kunde bara Venedig bli räddadt, så ville han gärna låta San Marco hämna sig på honom.
Så kom lejonet smygande utefter marken som en katt.
Han såg hur det kröp ihop till språng.
Han lade märke till hur det slog ned vingarna och drog ihop de stora karbunkelögonen till två smala, glimmande springor.
Den gamle Cecco tänkte nog på att krypa ned i båten och sätta sig i säkerhet under brohvalfvet, men han bemannade sig och satt kvar.