Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I en småstad får en person reda på att hans granne har dåliga affärer; han vill hafva ut sin fordran, innan de andra borgenärerne hafva inkastat sina ansökningar om gäldenärens försättande i konkurs.
Gäldenären, ansatt af denna borgenär, gifver då in sin cessionsansökan, men de 10 dagar, sorn förgå mellan ansökningens inkastande och rättens resolution, använder fordringsegaren att ligga öfver och pressa gäldenären, till dess denne skaffat sig penningar för att tillfredsställa den efterhängsne borgenären, hvarefter gäldenären återtager cessionsansökningcn och de öfrige borgenärerne fä sedermera ofta ingenting.
På landet åtgår en tid af tre veckor, innan borgenärerna höras, och under denna tid har gäldenären det förträffligaste tillfälle att rangera sig.
Jag har sjelf Den ]1 Juli e. tn.
55 såsom ordförande i häradsrätt, flere gånger haft tillfälle att erfara, hurusom, efter det borgenärerna blifvit sammankallade, gäldenären återtagit sin ansökan och borgenärerne samlats för ingenting.
Jag kan icke föreställa mig, att R. o. Ad. i någon mån kan gilla ett förhållande, sådant som det närvide.
Detta förslag, sora nu är framlagdt och som öfverensstämmer med lagkomitéens betänk., innehåller äfven de grundsatser i konkurslagstiftningen, som R.
St. i allmänhet tyckas hylla, hvarföre R. o. Ad. äfven säkerligen bifaller dem.
Hvad det vidkommer, att köpmän i allmänhet skulle ogilla det i denna g föreslagna stadgandet, förundrar det mig att, då jag för några dagar sedan deltog i en temligen talrik sammankomst af jurister och köpmän, jag icke erfor detta af någon bland de närv:de; tvärtom yttrade en ledamot af BorgareStit, att han ansåg detta förslag innehålla en väsendtlig fördel.
Så vida en person inkastat sin cessionsansökan, är lian vanligen i den ställning, att han icke längre kan hålla sig uppe.
Ar det deremot blott en tillfällig förlägenhet, som tvingar honom dertill, kan han på inställelsedagen, 2 månader efter inlemnandet af sin ansökan, återtaga densamma.
Skilnaden mellan Hr Dalmans och Utsk:ts förslag blir således endast, att i förra fallet kan ansökan inom kort tid återtagas, då deremot i det sednare det icke kan ske förrän på inställelsedagen efter 2 månader.
Till genmäle af Gr.
Mörners anmärkning, får jag endast anföra, att 2:dra gin stadgar, under hvilka vilkor man kan söka en gäldenärs försättande i konkurs, då den Gite deremot endast stadgar om proceduren dervid.
Den andra gin stadgar nemligen, att borgenär eger söka, att gäldenärs egendom afträdes i följande fall: då gäldenär är för skuld rymd, då verkställighet af utmätning af all hans egendom bör förhindras, då gäldenär är sedan tre veckor bysatt, och då gäldenär, borgenärer till förfång, afhänder sig eller undanskaffar sina tillgångar.
Det andra momit af 6ite g:n handlar deremot endast oir. proceduren.
Således kan icke en borgenär begära en persons försättande i konkurstillstånd, med mindre något af de 4 momm i 2:dra gm kunna tillämpas, och det må väl erkännas, att om något af dessa fall inträffar, bör han försättas i konkurstillstånd.
Vill gäldenär deremot undvika detta, betale då genast eller ställe antaglig borgen för sig.
Blifva inga andra anmärkningar, än de hittills anförde, mot förslaget framstälde, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
Jag betviflar icke att LagUlsk:ts mening varit deu vackra, som Hr Gr.
Sparre framställt, men jag kan för min del icke vid lista mom. af denna 6:te g fästa den förhoppning, som den ädle Grm, eller alt derigenom en helt annan ordning skall inträda i fråga om konkurser.
Bedrägerier, kunna göras såväl före som efter det konkursansökningen blifvit ingifven, men jag är öfvertygad att de dagar, som förflyta mellan konkursansökningens inlemnande och första förhöret med borgenärerne, minst af alla äro lämpliga för idkande af bedrägerier, enär för ansökningens åter - 56
Den 11 Juli e. m. kallande skulle erfordras icke blott e» eller två, utan- samtlige närvarande borgenärers bifall.
I öfrigt vill jag erinra, att val, såsom Gr.
Sparre förmält, Lagkomitén biträdt enahanda åsigt som LagUtsk:t, men att Lagberedningen deremot visligen frångått densamma.
Jag vill endast tillägga några ord i anledning af det exempel, Gr.
Sparre anfört om skadligbeten af moratorierne under den senaste s. k. krisen.
Jag bär sjelf någon kännedom om förhållan dena under den tiden, oeh får med anledning deraf yttra, att jag icke kan annat än lyckönska det allmänna dertill, att en sådan lag, som den nu föreslagna, då icke fanns, och att domstolarne förforo utan iakttagande af den yttersta stränghet; ty om en hvar, som då inkastade sin cessionsansökan, bade blifvit tvungen att fullfölja konkursen, hade troligen med få undantag hela handelskorpsen, åtminstone i hufvudstaden, gått öfverända, troligen äfven härvarande Enskilda Bank m. fl., så att nästan hela landet blifvit försatt i konkurstillstånd.
Det hade just varit ett tillstånd att önska sig!
Jag är bufvudsaktigen förekommen af den siste värde talaren; jag har icke framstått såsom loftalare af det närvarande; men jag är för gammal att hylla den åsigten alt bola ondt med hälften värre, hvilket jag tror vi nu äro på väg att göra.
Med auledn. af hvad jag tagit mig friheten yttra, har Gr.
Sparre förklarat Utskrts mening; och jag betviflar ingalunda, att den också varit sådan Gr.
Sparre uttydt den; men en annan sak är huruvida Utsk;t lyckats att tydligt uttrycka hvad i §:n åsyftas.
Att så icke skett, tror jag mig redan tydligen hafva bevisat.
I andra mom. af denna § står »ng:de gäldenär: »förnöje genast sökanden eller stil lie antaglig borgen för hans fordran.»
Det står ej föreskrifvet, att giltigheten af de, skäl, som blifvit framstälde, skall pröfvas, utan gäldenären skall försättas i konkurstillstånd, så vida han icke kon prestera penningar till borgenärers förnöjande.
Det är just mot redaktionen af denna §, som mina anmärkningar varit rigtade, oeh dessa tror jag ännu vara ovederlagde.
Den siste värde talaren har fästat sig vid Sidia mom. al denna §.
Nu står i S:dra g:ti under hvilka vilkor borgenärerna ega att söka gäldenärens försättande i konkurstillstånd.
I några andra än de i 2:dra g.-n omnämnde fall eger således icke borgenärer att begära konkurs; och följaktligen måste alltid en sådan ansökning af rätten besvaras, huruvida den kan bifallas eller ej.
Jag tror att detta är så tydligt uttryckt, som det gerna kan vara.
Hvad Hr Dalmans svar på mitt förra anförande beträffar, så bar han sagt att en cessionant kan göra bedrägerier likaväl före som efter cessionsansökningens ingifvande, oeh att han aktar sig för att kasta in sin cessionsansökan, innan han gjort de bedrägerier, han velat göra.
Men, Mine Hrr! det hr icke så förhållandet.
Om nemi. en person ej kan betala en förfallen vexel, blir han bysatt, och måste derföre, för att undvika bysättningen, göra konkurs.
Han har således icke tid att göra bedrägerier före konkur - Den 11 Juli e. m. 57 seii; men deremot efter densamma har han sin runda tid dertill.
Antingen måtte man derföre utgå från den grundsatsen, att så fort som möjligt försätta gäldenären i konkurs till förekommande af bedrägerier, eller också anser man det icke nödvändigt, i hvilket sednare fall detta stadgande är öfverflödigt.
Om lagstiftaren å ena sidan uttalar den grundsatsen, att en borgenär icke bör hafva tillfälle att tillskansa sig fördelar på den andres bekostnad, fordras äfven att lagstiftaren inför i lagen sådane stadganden, att trygghet förefinnes, att den på obestånd komne cessionantens egendom icke måtte spolieras, utan att godset kommer i taka händer att förvaltas.
Man har slutligen sagt, att jag valt ett ganska olyckligt exempel för min bevisning i krisen 1857 ; och att, om denna lag då varit gällande, en ännu större olycka drabbat hela riket.
Jag ber dock att få anmärka, att denna olycka icke blifvit större än den var; ty 94:de §:n i detta förslag stadgar: »Har gäldenär, hvars egendom till konkurs afträdd är, om betalningen af sin gäld träffat öfverenskommelse med sina borgenärer, ege rätt att, sedan den i stämningen utsatta inställelsetid förbi är, hos rätten eller domaren göra ansökning, att konkursen nedläggas må.
Ar skriftlig öfverenskommelse uprättad och af alla borgenärer, som sig anmält, jemte gäldenären, undertecknad, eller har gäldenären andra bevis, att han nämnde borgenärer förnöjt; gifve rätten eller domaren, sedan gode männen eller sysslomannen hörde blifvit, bevis att konkursen nedlagd är; och varde det emot borgenärer så ansedt, som om konkurs ej inträffat».
Det är alldeles klart att, om gäldenären inom kort tid kan upgörn med alla sina borgenärer, hafva de alldeles icke något emot att han fortsätter sina affärer.
Efter mitt förmenande är detta förslag så lämpligt oell på en gång befrämjande borgenärers och gäldenärs rätt, att jag icke kan annat än anhålla om bifall till detsamma.
Jag anhåller att få upläsa 9:de §:n af 1 9:de kap.
HandelsBalkeu i lagberedningens förslag.
Den lyder sålunda: »Ej må ansökan om cgendomsafträde återkallas, utan att alla borgenärer, de der tillstädeskommit vid det förhör, som förut är omtaladt, det medgifva.
Sedan beslut om offentlig stämnings utfärdande fattadt är, ege återkallelse af ansökningen ej rum; ej heller må stämningen uppehållas, förty att gäldenär eller borgenär anstånd; dermed söker, eller öfver beslutet om dess utfärdande klagan förer: ändras beslutet, varde stämningen från rättens dörr nedtagen, så ock kungörelse derom i allmänna tidningarne införd, der stämningen förut i tidningarne kungjord blifvit».
Efter härmed slutad öfverläggning samt uplagande af yrkanderne å dels bifall till dels återremiss af den förev:de §:n, framställdes propos. å bifall till densamma samt besvarades med flere* ja jemte några nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 7. 58 I) e n II .1 n I i e. m. Gr. Sparre: I ani. af Gr.
Mörnersyttrande vid 2:dra §:n, vill jag genast erkänna, att jag finner, det ordalagen i 3:dje morn. af denna § kunna vara mera bestämda än de nu äro, och får jag derföre, då den 2:dra §:n blifvit återremitterad, anhålla att så äfven sker med den ifrågav:de.
Mina vid denna § förut gjorda annor hade visserligen egentligen afs:de på 3:e mom. i 7:de §:ii; men det förhållande, hvarpå jag lägger största vigt, är den grundsats, sorn här uttalas, hvarigenom man beträder den banan alt åt domaren å landet öfverlemna rättigheten att utom sittande rätt förklara konkurs vara börjad och utfärda stämning å borgenären.
Denna rättighet, hvarigenom domaren för sig blir en slags särskild instans, anser jag vara ganska betänklig; och blir den banan en gång beträdd, kan densamma erhålla en ganska farlig utsträckning.
Jag önskar derföre, att domaren såsom hittills i detta fall må vara nödsakad att hafva rätten till sitt biträde, och ej hafva rättighet att tilläfventyrs i sin sängkammare ensam utfärda stämning å borgenärer, på sätt i 1 :sta mom. af 7:dc §:n säges.
Jag anhåller om äterremiss.
Då jag redan förklarat att jag för min del icke motsätter mig en återremise af denna §, har jag blott några få ord att tillägga i afs:de på Gr.
Mörners yttrande om den s. k. sängkammardomaren.
Om domaren i detta afs:de hade något annat att göra än den nästan mekaniska åtgärden att, på grund af gäldenärs eget medgifvande, utfärda offentlig stämning å borgenärerna, vore något skäl till anin.; men nu, då domaren, på grund af till honom ingifven cessionsansökning, endast utfärdar stämning å borgenärerna, kan jag icke finna att detta är en så maktpåliggande och med stor våda förenad åtgärd.
Denna åtgärd är också af Lagkomitén tillstyrkt; och jag kan icke inse, hvari vådan deraf består.
Ej heller jag kan gilla de af Utsk:t i denna § uttalade grundsatser, hvarken att konkursstämning skall genast utfärdas utan borgenärers hörande och utan ens att upgift finnes bifogad å borgenärerna och deras hemvist, hvilket, enl. hvad jag vid förra §:n erinrade, kan läuda icke blott gäldenären utan äfven borgenärerna till betydlig skada, genom att hindra en snar upgörelse till bådas fördel, eller att domare å landet skall ega att utom rätten utfärda stämning eller förelägga gäldenären förklaringstid.
Möjligen kunna dessa åtgärder vara i sig sjelfva ganska oskyldiga, men grundsatsen afviker alltför mycket ifrån vår i öfrigt gällande rättegångsordning, och vid tillämpningen kan den blifva rätt betänklig, då den berättigar domaren att utom rätten och dervid tordt prot. enskildt fatta och utfärda beslut rör:de någon parts rätt och som följaktligen måste kunna öfverklagas.
Sparre sjelf behagat medgifva återremiss, vill jag ytterligare fästa upmärksamheten derpå att man icke i afs:de på konkursprocessen bör sätta I> e ii 11 Juli e. tu. 5f> skyndsamheten i främsta rummet, utan tvertom företrädesvis söka att åstadkomma den största möjliga trygghet mot godtycke och lättsinne äfven å domarens sida.
Jag anhåller att dessa mina anm:r måtte få åtfölja till Utsk:t.
Här har blifvit ifrågasatt, huru vida det vore lämpligt att till domaren utom rätten öfverlemna rättigheten att kalla borgenärer.
I min tanke ligger deri ingen fara, och det är icke heller någon nyhet, ty domaren eger redan rött och pligt att stämma hvem som helst, då stämning begäres.
Han kan stämma i både civila och brottmål och gör vanligen inga svårigheter hvarken i ena eller andra fallet.
Det går t. o. m. så långt att domaren öfverlemnar stämning3rätten åt Länsmän och äfven andre personer.
Här är icke fråga pm annat än att i ena fallet stämma borgenär och i andra fället gäldenär att höras, och då det således endast är en stämning, hvars påföljd inom rätten sedermera pröfvas, finner jag icke någon fara i att antaga Utsk:ts förslag.
Enl. nu gällande föreskrifter ang:de stämning, lår densamma icke vägras; den måste utfärdas.
Men en vanlig stämning sätter icke den stämde utur utöfningen af sina rättigheter, eller från förvaltningen af sin egendom, då deremot en stämning i konkurs har en sådan verkan.
Den rubbar individens ställning i samhället och nästan tillintetgör honom såsom medborgare.
En sådan åtgärd, som den ifrågavrde, skulle jag tro, fordrar en försigtigare och mera grannlaga behandling, än nu af Utsk:t föreslagits, och borde §:n derföre återremitteras, för att i sådan riktning jetnkas.
Jag ber blott att till Gr.
Mörners yttrande få lägga, att denna åtgärd tillintetgör en menniska, som sjelf ber att bli tillintetgjord. §:n återremitterades. § 8.
Att under den tid, lagen lemnat en afliden persons arfvingar rådrum för att öfverväga om de vilja emottaga arfvet eller öfverlemna det åt borgenärerne, dessa sistnämnde skulle kunna fullfölja ett mot den aflidne väckt påstående om konkurs, hvilket ännu vid hans död ej hunnit ens sa långt, att han deröfver sjelf fått förklara sig, synes mig vara en för vår lagstiftning alldeles främmande sats.
Den tid af 14 dagar, som blifvit arfvingarne medgifven för förklaringen, är äfven utan för mig begripligt motiv, hälften kortare än tiden för urarfvagörelse!!.
Stadgandet står ej eller tillsammans med ett annat Utsk:s förslag, att i sterbhus borgenär ej eger utan borgen utkräfva sin fordran, innan BO I)en 11 Julie. lii. tiden för urarfvagörelse är ute.
Om icke tillfredsställande förklaring i detta hänseende kan lemnäs, anhåller jag om återremiss af §:n.
Anlin till detta stadgande är helt enkelt den, att konkurs är af gäldenär sökt, innan han dog; och meningen är att, då konkurs är sökt, deröfver hastigt skall resolveras.
Är konkurs sökt, har antingen gäldenär sjelf eller borgenär gjort det och fordringsegarue hafva således rättighet att fordra att med resolutionen icke skall dröjas den tid, som sterbhusdelegare under vanliga förhållanden hafva på sig att öfvertänka, huruvida de vilja göra sig urarfva eller ej.
Det vanligaste fallet, då denna § skulle komma att tillämpas, blefve då en gäldenär tagit lifvet af sig, och då vore det sannerligen betänkligt, ifall det skulle dröja en månads tid, innan sterbhusdelegarne skulle svara på den redan gjorda konkursansökningen.
Mot §:n är i min tanke ingenting att anmärka, om icke att denna tid af 14 dagar är för lång.
Jag vågar anhålla om bifall till g.n. Efter härmed slutad öfverläggning samt uptagnnde af yrkanderne fi dels bifall till dels återremiss af ifrågavide §, framställdes propos. å bifall dertill, samt besvarades med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja haft öfvervigten. § 9.
Eld. denna g skulle gäldenär, som gör kon kurs, kunna få sin ansökning uptagen, utan att ens bifoga upgift på sina borgenärer och deras hemvist.
Detta synes dock icke vara för mycket hegardt, äfven om han ej hunnit upsätta fullständig boförteckning.
Jag hemställer således om denna förändring och erinrar tillika att på första raden af §:n ordet »afträdesansökning» måtte utbytas mot »konkursansökning».
Det kan icke annat än förvåna mig att den värde motionären sjelf vill afsla Utskits förslag i denna del, då Utsk:t i detta afs:de endast följt lagberedningens framställning.
Lagberedningen har funnit sig tvungen att frångå det af Hr Dalman förordade stadgandet.
Utskrt har dessutom velat genom stadgandet att, om boupteckning icke är af giildenären ingifven, en person förordnas att taga hand öfver boet, tvinga gäldenären att upgöra boupteckning, för att derigenom undvika, att en annan person sättes att vaka öfver boet.
Hvad åter angår den af Hr
Dalman yrkade förändringen af ordet »afträdesansökning» till »konkursansökning», har jag ingenting deremot, utan anhåller om bifall till §:n med denna ordförändring.
Det kan vara ovisst vid hvilken g man bör göia en erinran derom, att man i detta förslag saknar det stadgandet, att borgenär, som yrkar gäldenärs försättande i konkurs - Den 11 Juli e, m. tillstånd, skall förete de handlingar, hvarpå hans fordran sig stöder.
Ett sådant stadgande finnes i nu gällande lag, och jag tror att det borde i denna § inflyta.
Jag anhåller derföre, att g:n måtte, på grund afdennaafmig gjorda anm., åtterremitteras.
För min del får jag förklara, att jag icke kan inse, hvartill det af Gr.
Mörner föreslagna tillägg skulle tjena; ty nog lärer det väl vara likgiltigt om en person bevisar, på hvad sätt han fått sin fordran, då det blott behöfves att han har en fordran, för att kunna yrka en persons försättande i cessionstillstånd.
Sedan öfverbiggningen förklarats fulländad, yttrade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att i afs:de å den nu förev:de g:n blifvit yrkadt, dels bifall till densamma med den förändring, att det i början af g:n förekommande ordet »afträdesansökning» skulle utbytas emot ordet »konkursansökning», dels af Hr Dalman, att i g:n måtte införas stadgande derom, att så vida gäldenärs konkursansökning ej vore åtföljd af upgift å borgenärers namn och hemvist, blefve ansökningen ej uptagen, samt dels slutligen af Gr.
Mörner, att i g:n borde intagas den föreskrift, att vid konkursansökning borgenär skall vara skyldig förete de handlingar, hvarpå hans fordran sig grundade, samt att frågan derom måtte till Utsk:ts behandling hänvisas; och skulle H. Exc., med ani. af dessa yrkanden, först framställa propos. å bifall till g:n, med ofvan berörde förändring, samt sedermera göra de föreslagna tilläggen till föremål för särskildta beslut.
Sedan propos. å bifall till g:n med ofvanomnämnde förändring härefter blifvit framställd och med ja besvarad, anmälte sig och yttrade Hr
Då jag betviflar att något tillägg till denna g kan ske utan återremiss, får jag derom anhålla.
I anleda, häraf förklarade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att enär Hr Dalman ej före öfverläggningens afslutande framställt yrkande om g:ns återremitterande, kunde propos. å hans nu gjorda begäran derom icke framställas; och blefvo härefter så väl Hr Dalmans som Gr.
Mörners ofvauomförmälde yrkanden, uppå särskilda propos:r, af R. o. Ad. afslagne. § 10.
Enligt denna g skulle man hafva rättighet att klaga, i fall konkursansökning af rätten uptagen är, men icke om ansökningen ej blifvit uptagen.
Då jag icke kan inse, hvarföre man ej skall hafva rätt att klaga deröfver, att konkursansökning ej upptages, får jag anhålla att Gr.
Sparre behagade uplysa huru Utsk:t fattat den saken.
Julie. m.
Jag vill i detta fall blott lian visa till 144:de §:n, sorn lyder sålunda: »Då domaren eller någon rättens ledamot vidtagit någon åtgärd eller meddelat något beslut i fall der sådant enligt denna lag på honom ankommer, må klagan deröfver genom besvär hos Hofrätt anföras inom den tid, som för besvär öfver Underrättens i orten utslag är i lag stadgad.»
Sparre anförde, afstår jag från mitt första yrkande, men anhåller fortfarande om återre miss af §:n, på det att ändring må ske i afseende på domarens rättighet, att påskrifva att en konkursansökning ej kan uptagas — en åtgärd, som synes mig erfordra beslut af domstol.
Jag ber blott att få erinra den siste värde talaren derom, att rättigheten att påskrifva en konkursansökning, att den icke kan uptagas, redan, enligt nu gällande författningar, är domaren medgifven.
Rättigheten att påskrifva en ansökan kan do maren möjligen hafva, men icke att meddela beslut öfver det, hvaröfver, såsom Gr.
Sparre sjelf förklarat, klagan kan i högre rätt göras.
Af §:ns ordalydelse synes i öfrigt, som icke ens något protokoll behöfde föras vid ifrågav:de tillfälle.
Jag vill ännu en gång erinra derom, att do maren, enligt nu gällande stadgande, har alldeles samma rättighet, som i denna nu föredragna g honom lemnäs.
Efter härmed slutad öfverläggning, samt upptagande af yrkanderne å dels bifall till och dels återremiss af ifrågav:de g, framställdes propos. å bifa,11 till densamma, samt besvarades med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja haft öfvervigten. § IX.
Denna § handlar egentligen om hvad en jäf vig domare har att göra.
Enligt hittills antagen grundsatts, är han pligtig att afhålla sig från allt åtgörande i sak.
Nu deremot skulle han ega att handlägga ärendet, meddela påskrift å konkursansökning att den ej uptagas kan, förelägga gäldenär att öfver borgenärs ansökning om konkurs sig förklara, utfärda stämning, utsätta urtima ting, om så erfordras, samt förordna om sådan åtgärd i afseende å upteckning och vård af gäldenärs bo, som i 9:de §:n af detta lagförslag omförmäld är.
Detta sednare är i synnerhet en handling, som, jag skulle tro, borde af ojäfvig person verkställas.
Då jag för min del ieke kan gilla den åtgärden, att updraga alla dessa förrättningar åt den, som är jäfvig, får jag anhålla att §:n måtte helt och hållet utgå, eller, om det icke låter sig göra, att den måtte återremitteras, för att få en lämpligare och mera begränsad lydelse.
I)eti 11 .1 ii 1 i e. ni. ti 3 Gr.
Den siste värde talaren har sagt, alt det skulle vara ett fel, att jäfvig domare fullgör de i denna § domaren ålagde skyldigheter.
Jag får då Iråga Gr.
Mörner, i hvilket fall den jäfvige domaren skall handla?
Jo, der gäldenär sjelf sökt att få sin egendom afträda eller medgifvit borgenärers yrkande derom.
Om nu gäldenären afträdt sin egendom eller medgifvit att den får afträdas, kan det väl icke göra något, om en jäfvig domare haft dermed att göra; och hvad skulle väl följden blifva, om man icke lemnar honom denna tillåtelse?
Jo! man skulle på landet tvingas att låta förordna en annan domare för att utgifva den offentliga stämning, gäldenären sjelf begärt.
Då nu R. o. Ad., genom bifall till 7:de §:n, godkänt principen, kan jag icke finna att något är att mot denna § anmärka.
Ett sådant beslut, som här är i fråga, förutsätter en pröfning af det förklarande, gäldenären afgifvit.
En sådan pröfning tror jag för min del icke bör tillkomma en jäfvig domare.
Det kan visserligen någon gång vara rätt fördelaktigt för gäldenären att en jäfvig domare handlägger ärendet, enär det låter tänka sig, att derigenom stora fördelar skulle kunna tillskyndas honom.
Men jag anser icke att man bör lagstifta så, att man bereder möjlighet för sådane transaktioner.
Ingår man en gång på den vägen att förklara den ena åtgärden vara så enkel, att den kan af en jäfvig domare vidtagas, men att en annan deremot är så vigtig, att en ojäfvig domare dertill måste förorduas, så blir det särdeles svårt att upgöra någon säker gräns mellan den jäfvige och ojäfvige domarens åligganden.
Man bör väl icke, utan nödtvång och blott af begär att ändra, vända upp och ned på de beprepp, som redan inom lagskipningen gjort sig gällande.
Jag anhåller derföre om återremiss för ändringars vidta gande i Utsk:ts förslag.