Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag fiister mig här icke dervid, att berörda stadgande i åtskilliga andra punkter synes strida emot grunderna i gällande inteckningsförordning; men, utom den förut påpekade olägenhet för domstol å landet att meddela sig med förmyndare, tillkommer här den, att icke, på sätt gällande inteikningsförordning förutsätter, någon fordringshandling finnes, hvarpå bevis om inteckningen kan tecknas.
Och, om äfven denna brist må afhjelpas, på det sätt, att inteckningsbeviset skrifves på den sist ingifna förmyndare-räkningen, hvem skall sedermera i all framtid förvara denna handling?
Hvem skall genom inteckningens förnyande hvart tionde år hålla den vid magt?
Icke kan väl detta uppdragas åt förmyndaren,, som sjelf är att betrakta såsom gäldenär.
Denna betänklighet i förening med svårigheten i allmänhet att bereda säkert förvar åt omyndiges värdepapper och andra dyrbarheter, lärer ju förr desto heldre föranleda lagstiftaren att taga ännu ett steg till ordnande af denna angelägenhet.
Jag föreställer mig, att detta skulle kunna ske, på det sätt, att åt någon af de nynrättade komunalmyndigheter uppdroges att taga vård om dessa de omyndiges tillhörigheter och dem på lämpligt ställe förvara; dock med en sådan fördelning i öfrigt af förmyndarephgterna imellan förmyndaren och nämnda myndighet, att den sistnämnda ej blefve vidare betungad med skyldigheter, än nödigt vore, för att i nu berörda 133 afseende fullkomna förmyndarevården och tillsynen öfver förvarandet af de omyndigas medel § 9‘ Der Förmyndare-kammare finnes, lände hvad derom särskildt stadgadt är lill efterrättelse.
Afven denna § har varit föremål för olika tolkning
Man har frågat, om Förmyndare-kammare skall utöfva enahanda granskning af förmyndareräkningar, som den, hvilken förevarande förordning ålägger Gode män eller Socknenämnd och om, i sådant lall, Förmyndare-kammare får sig till godo beräkna det granskningsarfvode, Förordningens 7 § bestämmer.
Ordalydelsen af förevarande 9 § synes icke föranleda sådan tvekan.
Den tyckes förutsätta, att hvad om Förmyndare-kammare särskildt stadgadt är, skall vara tillräckligt för det åsyftade ändamålet.
Sålunda skall Förmyndare-kammare fortfarande ställa sig till efterrättelse hvad om densamma stadgadt är, den skall granska förmyndareräkmngar, på det sätt och i den ordning, gällande Reglemente föreskrifver och uppbära för vårdnaden om de omyndigas egendom den godtgörelse reglementet föreskrifver.
Härvid har blifvit invändt, alt Kongl. Majlis för Förmyndarerkammaren i Stockholm den 9 April 1856 utfärdade förnyade Instruktion, skulle inskränka bemälde Förmyndare-kammares verksamhet till vård och inseende öfver de omyndiges tillhörigheter, hvadan den icke komme att omfatta någon skyldighet att granska förmyndarnes redogörelser eller att efterse, huruvida förmyndarne de omyndiges egendom rätteligen förvaltade, eller icke, i följd hvaraf denna Förmyndare-kammare i berörda afseende icke motsvarade den nya lagstiftningens anspråk på kontroll å förmyndarevården; och att för denna orsak, särskilde Gode mäns tillsättande för granskning af de under Förmyndare-kammaren lydande förmyndares redogörelser skulle vara af nöden.
Nämnda Instruktions hithörande bestämningar äro följande: § 3.
Förmyndare-kammarens verksamhet har sitt föremål: att utöfva vård och inseende öfver de under Stockholms stads domvärjo lydande ofrälse omyndige samt frånvarande eller okände arfvingars tillhörigheter i fastigheter, lös egendom, reda medel och säkerhetshandlingar; att härvid vaka deröfver att omyndiges samt frånvarande och okände arfvingars tillgångar fruktbara göras och för deras räkning oförryckta bibehållas, så vida icke, för deras sannskyldiga nytta, undantag genom anlitande af hufvudstol pröfvas nödigt; att i öfverensstämmelse med de föreskrifter, som i denna Instruktion vidare förekomma, förvalta och redovisa de medel, hvilka Förmyndarekammaren är förbunden att låta till sig leverera», — —■
— På grund af dessa föreskrifter synes med skäl kunna påstås att, då Förmyndare-kammaren skall utöfva vård och inseende öfver de omyndiges tillhörigheter i fastigheter, lös egendom, reda medel och säkerhetshandlingar samt vaka deröfver, att de omyndiges tillgångar fruktbara göras och för deras räkning oförryckta bibehållas, 134 ock då särskilde förmyndare, såsom bekant är, finnas, de der hafva den omedelbara befattningen med de omyndigas tillgångar, (åtminstone fastigheter och lös egendom, som icke utgöres af reda medel och säkerhetshandlingar) ofvannämnda vård och inseende måste sträcka sig till bemälda förmyndares förvaltningsåtgärder, hvilka åter af deras redogörelser skola inhämtas.
Men om, för sådant ändamål, sagda redogörelser böra granskas, synes en granskning deraf böra blifva ännu nödvändigare och på samma gång samvetsgrannare, då fråga uppstår om anlitande af omyndigas kapital, dervid, enligt Instruktionens ord, skall pröfvas, i hvad mån en slik åtgärd må vara nödig för den omyndiges »sannskyldiga nytta».
Att för de fall och det behof, som här äro antydda, en granskningsskyldighet för Förmyndare-kammaren kan ur dess Instruktion härledas, torde sålunda svårligen bestridas, men på samma gång, må medgifvas, att denna granskning icke är till alla delar en sådan, som 1861 års Förordning föreskrifver.
Det synes dock med skäl kunna i fråga sättas, om någon annan granskning än den som nu, tili följd af Instruktionens föreskrift bör äga rum, i sjelfva verket erfordras.
Fullgör Förmyndarekammaren dess här ofvan ur Instruktionen härledda skyldighet att granska förvaltningen af de omyndiges fastigheter och lösegendom, för så vidt de särskilde förmyndarne med dessa tillhörigheter hafva befattning, och Förmyndare-kammaren tillika sjelf förvaltar och gör fruktbara de omyndiges reda medel samt förvarar deras säkerhetshandlingar, allt under kontroll af årlig revision, så torde den förmyndarevård, hufvudstadens omyndiga på detta sätt åtnjuta, åtminstone hvad egendoms-förvaltningen angår, vara fullt jemförlig och, i afseende på säkerheten för medlens oförryckta bibehållande, bättre, än den, som inom kommuner i allmänhet för närvarande kan åstadkommas.
Är åter en sådan ytterligare granskning till förvarande af de omyndiges rätt icke oundgängligen af nöden, så bör den undvikas; ty, utom det, att den skulle komma alt medföra ett oerhördt arbete, i anseende till förmyndarskapens stora mängd och vidlyftighet, aflupe den icke utan kostnader för dessa omyndiga, hvilkas årliga inkomster förut äro temligen kringskurna, derigenom att dels Förmyndare-kammaren icke är skyldig godtgöra dem högre ränta å innestående reda medel, än fyra och en half procent, dels ock att de särskilda förmyndarne dessutom skola njuta skäligt arfvode.
Emot detta antagande, att särskilde Gode Män icke behöfva eller böra tillsättas för att granska de under Förmyndare-kammaren lydande Förmyndares redogörelse, kan anmärkas, att berörda Instruktion för
Förmyndare-kammaren icke med ett ord omnämner någon skyldighet för Förmyndarne att afgifva redogörelser, än mindre stadgar tid och ordning för dessa redogörelsers ingifvande.
I detta afseende lärer hitintills ländt till efterrättelse 23 Kap. 1 § Årfda-balken, jemförd med Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1845, som stadgar, att förmyndare skall för hvarje år afsluta räkning och af denna räkning, vid hvart års slut, gifva den omyndiges nästa fränden del, om så fordras, men om de ej begära det, skall förmyndaren ändå vara skyldig att hvart tredje år tillställa dem räkning.
Nämnda 135 lagrum är upphäfvet i 1861 års nu i fråga varande Förordning.
I följd deraf och då den årliga redovisning, som sistberörda Förordning ovilkorligen föreskrifver, äfvensom redogörelsernas inlemnande omedelbarligen till Rätten torde böra införas äfven på ort, der Förmyndare-kammare finnes, lärer det blifva af nöden att härom göra ett tillägg till förevarande 9 § af 1861 års Förordning, lydande ungefärligen så: »i afseende på tiden och ordningen för redogörelses ingifvande till Förmyndare-kammare, galle för Förmyndare hvad ofvan om dylik redogörelses inlemnande till Gode män eller Soeknenämnd här ofvan är stadgadt»
Men emedan, inom samhälle, der Förmyndare-kammare är inrättad, finnas omyndiga som icke böra under Förmyndare-kammarens vård, såsom icke lydande under allmän domstol utan under särskildt priviligieradt forum, och med förvaltningen af hvilkas medel Förmyndare-kammare icke haft eller hafva befattning, jag menar omyndige af frälse stånd; så följer deraf, att om dessa omyndiga icke gälla de stadganden, som för Förmyndare-kammare äro gifna, Derföre stadgar ock Förordningen i 3 § allmänneligen, att Stad skall välja Gode män att hafva tillsyn öfver förmynderskap inom staden och att det åligger Magistraten om valet besörja.
Det lärer sålunda vara otvifvelaktigt att .Gode män böra väljas utan afseende derpå, om samhället äger Förmyndare-kammare, såsnart nemligen omyndiga der finnas eller kunna komma alt finnas, med hvilkas egendoms förvaltning, Förmyndare-kammare är obehörig att sig befatta.
På samma grund är det väl också klart, att granskningen af förmyndareräkningar öfver dylika omyndigas medel, skall för sig gå, på sätt och i den ordning, nu i fråga varande Förordning stadgar och föreskrifver.
En omständighet vid den sålunda införda förändring i de omyndigas rättsställning, som jemväl varit föremål för bekymmer, är den ökade kostnad för myndlingarne, hvartill förändringen leder.
Utom det i 7 § af förevarande Förordnande stadgade arfvode till Gode Männen eller Socknenämnden, utgörande ett för hundrade af den omyndiges räntor eller inkomster, tillkommer flera andra.
Sålunda lärer den i § 1 omförmälda öfverflyttning af förmynderskap från en Rätt till en annan, der sådant i fråga kommer, icke aflöpa utan kostnader.
När sedan, enligt § 4, förmyndare till Rätten ingifvit den summariska uppgiften å den omyndigas behållning, anser han säkerligen för sin trygghet nödigt att öfver inlemnandet äga bevis.
Det är visserligen sannt, alt ett sådant bevis icke oundgängligen erfordras, och att domaren förthy ej är berättigad att det utfärda, om det icke begäres, men uttages det, blifver det väl till slut den omyndige, som på ett eller annat sätt, får betala det.
Uppstår ändtligen fråga om inteckning i förmyndarnes fasta egendom till säkerhet för den omyndigas medel, så medförer denna åtgärd icke obetydliga utgifter för stämpladt papper, kommunikationskostnad, papperslösen m. in.
Till allt detta kommer förmyndarens arfvode, hvilket åtminstone icke kan nedsättas under det nu vanliga eller sjette penningen af myndlingens räntor och inkomster. 136
Det iir under sådana förhållanden icke utan bekymmer man kan tänka på de omyndiges ställning.
Säkerheten för deras medel är minskad, utgifterna ökade.
Förmyndarekallet, förut icke eftersökt, nu än mer betungadt med skyldigheter, skall af de fleste, så vidt möjligt är, undvikas.
De rike myndlingarne, som kunna utan afsaknad betala de nya utgifterna och förmyndarens ökade möda, och de fattige, som litet eller intet äga, äro icke så mycket att beklaga, emedan de af förändringen föga lida, men de som äga något, men obetydligt, som hittills kunnat tarfligen lefva på sina räntor och inkomster eller af dem haft en god hjelp till lefnadskostnaden, de känna mest dé nyss anmärkta olägenheterna och dessa utgöra, i jemförelse med de rika och oberoende, det oändligt största antalet.
Enda hoppet om förbättring i denna bekymmersamma ställning, måste grundas på den allmänna anda, som man väntar att den nyss införda kommunal-lagstiftningen skall väcka och utbilda, och som ej länge bör kunna blifva overksam i en angelägenhet, hvilken så nära rörer alla, så djupt ingriper i familjehfvet, som vården om de omyndiges rätt och förvaltningen af deras egendom.
Ibland de från Konungen Befallningshafvande 1 länen, enligt föreskrift, till Justitie-Ombudsmans-expeditionen insände allmänna Kungörelser har en företrädesvis ådragit sig min uppmärksamhet, nemligen Konungens Befallningshafvandes i Kronobergs län, den 23 Augusti 1861 utfärdade kungörelse, af innehåll hufvudsakligen att, enär åtskilige personer, synnerligast sådane, som erhållit rättighet till bryggeri, bageri eller beggedera, företagit sig att medelst försäljning af dricka, öl, kaffe, bröd eller andra drycker och matvaror, till förtäring på stället, hålla ett slags värdshusrörelse, hade Konungens Befallningshafvande funnit nödigt att genom allmän Kungörelse stadga ett vite af Femton Riksdaler Riksmynt, hvartill den skulle göra sig skyldig, som, utan dertill i behörig ordning erhållet tillstånd, företoge sig att dryckes- eller malförsäljning af i fråga varande art bedrifva, hvilket vite stadgades för hvarje gång slik förbrytelse skedde samt stämning derför utfärdades och delgåfves.
Emedan nyssanförda stadgandes öfverensstämmelse med gällande författningar syntes mig kunna ifrågasättas, anmodade jag i skrifvelse den 29 September 1861 Konungens Befallningshafvande att jjjöfver grunderna till detsamma meddela mig närmare besked.
Till svar härpå anförde Konungens Befallningshafvande, i skrifvelse den 19 Oktober 1861, att i fråga varande stadgande tillkommit, i följd af den allmänna klagan. som ej mindre af länets Kronobetjening och Presterskap än äfven af flere andre persöner hos Konungens Befallningshafvande blifvit förd öfver det betänkliga och svåra störande af allmän ordning och sedlighet, som orsakades af den mängd näringsställen, 137 stallen, hvilka på sednare tider, ju längre dess flera, godtyckligt anlades i länet och på hvilka, till större delen jemväl utgörande lönnkrögerinästen, dryckenskap och andra utsväfningar föröfvades, utan att sådant af de fåtalige polistjenstemännen å landet kunde stäfjas; att, till förekommande af ett befaradt slut på desjelftagna rättigheterna, en del af dessa värdshusidkare sökt finna ett skyddsvärn deruti, att de förskaffat sig rättighet till idkande af bageri och bryggeri, merändels såsom försörjningsmedel, för att tillika försäkra sig om möjligheten att, med stöd af 3 Kap. 8 § Missgernings-balken, få opåtalt drifva sin värdshusrörelse äfven på helgdagarne; ock att, i några orter, sådana näringsställen anlagts invid kyrkan, med beräkning att å sådana dagar uppfånga stor trafik bland kyrkfolket; hvilket ock alltför väl lyckats; att. med afseende härå, det syntes vara oundgängligen nödvändigt att alfvarsam åtgärd till förhindrande af detta onda blefve vidtagen, hvarföre Konungens Befallningshafvande, med stöd af 10 § i Kongl. Instruktionen den 10 November 1855, utfärdat den i fråga varande Kungörelsen; att det sedan äldre tider varit ansedt såsom Länsstyrelsens både rätt och pligt att efter föregången pröfning bestämma, om och hvarest värdshus, spisqvarter och andra näringsställen må finnas å landet, hvilket äfven uti åtskilliga äldre Kongl.
Förordningar angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin och andra, brända eller destillerade, spirituosa drycker varit uttryckligen stadgadt, och att detta stadgandes inskränkning, uti de år 1855 och sedermera utfärdade Förordningar i samma ämne, till endast näringsställen med utskänkning af spirituosa, väl icke kunde anses hafva grundat oinskränkt rättighet för en hvar å landet att hålla värdshusrörelse med mat och icke spirituosa drycker; att, för en slik åsigt, Konungens Befallningshafvande jemväl funne stöd dels uti 19 § af Han dels-ordningen deu 22 December 1846, der, i afseende på idkande af källare- vinskänks-, schweitzeri-, värdshus-, traktörs- eller krogrörelse, det heter, att derom skulle gälla hvad särskildt stadgadt vore, dels ock deri, att enligt Kongl. Brefvet den 18 September 1858, angående anställande af restauratören vid stationerna å Statens jernvägar, Chefen för nämnda jernvägsbyggnader funnit nödigt att begära samt Kongl. Majit att i nåder bevilja tillstånd för bemälde
Chef att vid de särskilda stationerna antaga lämpliga personer att tillhandahålla förfriskningar af mat och icke spirituosa drycker, dock med föreskrift, att anmälan om sådan persons antagande borde göras hos vederbörande Konungens Befallningshafvande samt i stad jemväl hos Magistraten, dels slutligen deri, att Kongl. Majit, i anledning af underdåniga besvär, dem en qvinnsperson anfört, öfver vederbörandes vägran af tillåtelse för henne att såsom försörjningsmedel få å torg och allmänna platser i Stockholm afyttra af henne tillredt kaffe, i nådigt beslut den 12 Juli 1861 förklarat, »att tillredning och försäljning af kokadt kaffe, att på stället förtäras, icke är att hänföra till sådant handtverk eller dermed jemförlig tillverkning, hvars åstadkommande såsom försörjningsmedel i § 12 af gällande Fabriks- och Handtverks-ordning afses, samt att arten af sådan rörelse, likasem den * R.
18 138 med lagad mat, skäligen kan anses påkalla särskilda ordningsföreskrifter och vilkor för rörelsens utöfvande»; bifogande Konungens Befallningshafvande till bestyrkande af det förut omnämnda behofvet af det stadgande, hvaremot anmärkning gjordes, ett intyg från samtlige Domhafvande i länet, hvilket vitsordade att under föihandlingarne vid tingsrätterne i orten Domhafvanderne kommit i erfarenhet deraf, att idkande af värdshusrörelse å landet, af hvilken person och å hvilket ställe som helst, föranledde lill mer eller mindre betänkliga oordningar och förbiytelser, något som polismyndigheterna icke förmå förekomma, oftast af okunnighet om tillvaron af dylika tillfälliga och ombytliga samlingsställen för ortens sämsta befolkning; i följd hvaraf Domhafvanderne förklarade sig anse Konungens Befallnmgshafvandes genom i fråga varande kungörelse, vidtagna åtgärd hafva varit för ordningens och sedlighetens vidmakthållande af verkligt behof påkallad.
De gällande lagstadganden, hvilka jag ansåg kunna åberopas emot behörigheten af Konungens Befallnmgshafvandes i fråga varande lagstiftningsåtgärd, voro 8 S i Fabriks- och Handlverksordningen den 22 December 4846, hvarest stadgas: »Rättighet att i stad eller på landet hålla handtverks-verkstad och med biträde af gesäll, lärling eller annan arbetare, till afsalu åstadkomma bandtverksarbeten, eller, med enahanda biträde, utöfva bageri-, bryggeri-, eller slagleri-handlering tillkommer hvarje man, som äger Svensk medborgar er all med vilkor: att hafva begått Herrans heliga nattvard, råda öfver sig och sin egendom, äga god frejd, samt kunna skrifva lösligt och räkna qualuor species i enkla tal: att förvärfva mästerskap i vissa uppräknade handtverk (till hvilka bageri-, bryggeri- eller slagteri-handtering likväl icke hörer) samt att, då fråga är om bageri- bryggeri- och slagterihandlmg i stad, förvärfva burskap å yrket; äfvensom 5 § i Hondelsordningen den 22 December 4846, der det, bland annat, heter:
Fabriks- och handtverksidkare vare likaledes oförhindrade alt sina tillverkningar i hvad myckenhet som helst å landel a/yttra.
Hvad som deremot ingaf mig tvekan att tillvita Konungens Befallningshafvande någon bestämd lagöfverträdelse var den omständighet, att det anmärkta vilesförbudet gälde endast sådan forytlring af bageri- och bryggeri-tillverkningar, som vore förenad med förtäring på stället och hvarigenom uppkom me ett slags värdshusrörelse
På ien så beskaffad försäljning kunde
Handelsordmngens ofvananförda stadgande möjligen icke vara tillämpligt.
Jag erinrade mig, i afseende derpå, utgången af en i viss mån likartad fråga, som var föremål för Rikets Ständers pröfning vid sistför flut ne riksdag.
En af Hedervärda Bonde-ståndets ledamöter har nemligen väckt en motion, deruti han, under förmälan, att åtskilliga personer i hans ort skola, på grund af 4 Kap. 2 § Handels-balken samt Fabriks- och Handelsordnmgen den 22 December 1846, blifvit under år \ 859, för utöfvad försäljning af hembryggdt dricka, dömde till 40 Daler böter och varans förlust, hemstält, att då^ denna näringsgren syntes oskyldig, 139 vanligen utöfvades af mindre bemedlade personer och beredde dem någon inkomst samt aldrig kunde medföra skada och förargelse, men deremot bidraga till nykterhetens befrämjande, Bikets Ständer måtte för sin del besluta, att hembrygd af öl och svagdricka äfvensom försäljning deraf skulle, ulan anmälan hos Konungens Befallningshafvande eller annan myndighet, vara å landet tillåten.
Ekonomi-utskottet, dit motionen remitterades, yttrade derom att då, så vidt författningarne föranleda, det icke kunde anses vara någon förmenadt, att efter den anmälan hos vederbörande, som upprätthållandet af nödig ordning må kunna kräfva, å landet utöfva tillverkning och försäljning af maltdrycker, hemstälde
Utskottet att berörda motion icke borde till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda; hvilken hemställan af Rikets Ständer bifölls, på det sätt, att tre Riksstånd godkände densamma, men Bondeståndet beslöt återremiss, som dock vid nämnda förhållande, icke kom att hafva någon påföljd.
Häraf måste, enligt min tanka, den slutföljd dragas, att Rikets Ständer ansett en alldeles obetingad frihet, i afseende på tillverkning och försäljning i allmänhet af maltdrycker, hvarken vara eller böra vara medgifven.
Så mycket mindre kunde det antagas att Rikets Ständer förordat en dylik frihet, då försäljning af nämnda drycker idkades på ett sätt, som kunde hänföras till värdshusrörelse.
I följd häraf och då dessutom Konungens Befallnmgshafvandes infordrade förklaring tillika med Domhafvandernas utlåtande vitsordade behofvet af den i fråga varande åtgärden, ansåg jag berörda Kungörelses utfärdande, i och för sig, icke utgöra föremål för åtal.
Icke desto mindre har jag trott den sålunda väckta frågan vara ett ämne för denna berättelse, emedan den lägger i dagen .en ofullständighet i näringslagstiftningen.
Erfarenheten har nemligen visat behofvet af en dylik rörelse, derigenom att talrika Ölstugor och så kallade Nykterhetsvärdshus både i städerna och på landet uppstått.
Och när sålunda en ny näringsgren utvecklar sig, får den icke undgå en vaksam lagstiftning, ehvad det gäller att motarbeta eller uppmuntra densamma.
Emedan nu denna näring, då den ärligen och ordentligen samt af väfrejdade personer skötes och icke begagnas såsom täckmantel för lönnkrögeri och sedeslösa utsväfningar, kan vara, såsom den ofvanbemälde motionären yttrat, oskyldig samt till och med för nykterhetens befrämjande verksam, och den dessutom för obemedlade och mindre arbetsföra personer skapar en utväg till försörjning, har jag trott densamma icke böra förqväfvas, utan snarare uppmuntras, endast den inrättas efter sådana ordningsföreskrifter, som till förekommande af missbruk kunna finnas nödiga, utan att betunga rörelsens idkare med kostnader för anskaffande och förnyande af tillstånds-resolutioner, hvarigenom en oskälig beskattning kunde tillskapas. 140 I 2 Kap. 3 § Rättegångs-balken stadgas, att ä tingstima skall Häradshöfding och Nämnd tideligen vid tingstad vara.
Förr än Rätten sig sätter, skall gudstjenst hållas.
Sedan lyse Häradshöfding ting och tingsfrid och läse de stadgar offentligen lipp, sorn allmogen å Tinget kungöras böra.
Med anledning af denna föreskrift är det väl som lid efter annan uppläsning af än den ena än den andra Författningen blifvit påbuden.
Sålunda är vordet stadgadt, att följande Författningar skola uppläsas.
Vid hvarje taga Häradsting: Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, 17 punkten, om straff för inbrottsstöld.
Tvenne gånger om året:
Förordningen den 3 Oktober 1723 om Sollicitanter.
En gång om året:
Förordningen den 1 Juli 1743 om Budkaflar; 1 2 och 5 §§ af 6 Kap. Missgernings-balken, enligt Kongl. Brefvet den 27 Maj 1801; Kongl.
Förordningen den 1 Augusti 1805, om skogarne i Riket; 12 Kap. 7 § Jorda-balken, enligt Kongl. Brefvet den 22 April 1745; 44 Kap. Missgernings-balken, enligt Resolutionen på Allm.
Besvär den 29 Juni 1752; samt dessutom transsumter ur två Fideikommiss bref; Vid Vinterhagen: Kongl.
Kungörelsen den 29 Juni 1773, angående dem som förleda enfaldiga parter till oskäliga rättegångar, enligt Kongl. Brefvet den 3 April 1778; samt Kongl. Kungörelsen den 11 Oktober 1773 om undermåliga Kött- och Fisketunnor.
Af dessa Författningar måste väl följande genom en senare tids lagstiftning anses upphäfna, nemligen Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, 47 punkten, genom Kongl. Förordningen om ansvar för stöld, snatteri samt rån, den 4 Maj 1855; •/ och 2 §§ af 6 Kap. Missgernings-balken, genom Kongl. Förordningen angående förändrade stadganden emot uppror och olofliga sammankomster, den 6
Fe bruari 1849; samt Kongl. Kungörelsen den 29 Juni 1773, genom Kongl. Förordningen om förfalskning, så ock om bedrägeri och annan oredlighet, den 7 September 1858.