Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Ja ja, Celia lilla; äfven om dylikt måste man tala och komma öfverens.
En åtrå bor i mannens bröst att få sin älskade till maka.
En motsvarande åtrå förefinnes säkert hos den älskande qvinnan.
-- Tro mig min Josef; aldrig har än din Celia .....
Härvid rodnade jag så häftigt, att alla pulsar brände.
Jag kunde icke fullborda min mening.
Josef befriade mig ur den plågsamma tystnaden:
-- Du har rätt, du rena qvinna.
Vår kärleks första timmar böra icke vanhelgas med jordiska tankar på jordisk utkomst, giftermål och mera sådant.
Vi vilja helt och hållet lefva i det närvarande, och lemna det kommande åt Gud och ett vänligt öde.
När han sagt dessa ord, gick Josef bort.
Jag vet icke hvarföre dessa ord, så sköna de än voro, ingåfvo mig en viss sorg.
Men jag vill trösta mig.
Jag har hört att kärleken icke kan vara utan små sorger, barnsliga farhågor.
Och om jag icke är glad i morgon, så skall jag väl bli det, när Josef kommer.
Hans närvaro är mera tröstande än alla förnuftsgrunder.
Clinton skulle se mig sådan jag nu är, månne han skulle nännas skratta åt mig?
d. 29 Febr.
Huru länge du, min kära dagbok, fått sakna din väninna.
Men hvad har jag haft att skrifva?
Ja, när Josef varit i staden, har jag varit mer än lycklig.
Jag har kunnat lefva blott i min lycka.
Och när han varit frånvarande, så har jag visst saknat honom och kännt en viss sorg, men så många minnen, så många förhoppningar hafva gjort denna sorg ändå så ljuf, att jag för allt i verlden ej velat mista den.
Jag har alltid varit lycklig.
Dock hände i dag, när Josef satt vid min sida, att jag började gråta.
Var det öfvermåttet af sällhet, som vållade dessa tårar, eller hvad var det?
Josef vårdade sig icke om, att fråga efter dessa tårars orsak.
Han blott kysste bort dem.
Sedan vecklade han upp min upphäktade hårfläta och började leka med mitt utslagna hår.
Jag blef nöjd deraf.
Jag har läst att kärlek är det närmaste steget till vansinne.
Jag har tviflande skrattat deråt, men troende skrattar jag icke mera.
Blott det ville jag veta, hvarför icke menniskan på höjden af sin lycka blir vansinnig.
Jag frågade Josef derom; han svarade, att sådana fall gifvits, men de hafva inträffat genom kontrasten emellan gränslös olycka och den högsta lycka.
Och äfven då äro de högst sällsynta.
Vidare sade han icke, utan vände talet på annat.
Emellertid vill jag tacka dig, Gud, som icke låtit Celia bli vansinnig.
Det är din nåd, jag skall tacka.
Innan jag älskade, trodde jag att man i kärleken till en jordisk varelse glömmer bort sin Gud.
Jag tror så icke mera.
När själen blifvit fördubblad, huru skulle man då glömma att bedja och tacka Den, som skapat själarna?
Visst är det dock sannt, att ofta under mina böner insmyger sig Josefs bild.
Jag söker då förjaga denna bild och läser böner så många gångor, att Josef icke mer har öfvermakten.
Och sedan, när jag är väl tillfreds med mitt samvete, somnar jag in så lugnt och drömmer de ljufvaste drömmar om Josef.
d. 10 Mars.
Hvad jag befarat rörande Axel, tycks verkligen på alfvar vilja slå in.
Alltsedan Josef och jag kommo uti detta ömma förhållande (fy så pjåkiga ord!), har Axel icke varit sig lik.
Nu är han så blek, så blek, som han än aldrig varit, fast han visst ej nånsin haft frisk färg.
Hans matlust har äfven förgått ansenligen; förut åt han med den hos alla skrofulösa barn nästan omåttliga aptit.
Nu äter han icke så mycket som flickorna ens.
Sina lexor kan han ofta utmärkt väl, men stundom alls icke.
Äfven de gångor, han tyckes kunna, händer ändå att han råkar i en några minuters själsfrånvaro, då han stirrar framför sig förvirradt, ja nästan vildt och hemskt.
Det hände engång i förra veckan, medan Josef satt vid min sida och höll mina händer i sina, att lilla Axel kom in.
Små flickorna ha ofta kommit in, när Josef suttit bredvid mig så; det har icke gjort mig förlägen, jag har knappt märkt sådant, men nu, då Axel kom in och såg så besynnerligt åt vårt håll, då stack det mig, och jag sade någonting sådant som:
»hvad har Axel här att göra?
Axel får gå.«
Då gick han långsamt bort, och vid middagsbordet kunde jag se att han gråtit.
Hvarföre sade jag sådant åt Axel?
Var det derföre, att han icke heller annars, utom lektionstimmarne, plägar våga infinna sig i mitt rum, eller var det för det en obestämd aning sade mig, att trettonåringen icke med goda ögon såg vårt rendezvous?
Det må nu ha varit af hvad orsak som helst, det vissa är, att jag snart ångrade min häftighet och helt och hållet tillskref den egoismen.
Sedan dess har jag sökt att vara mot Axel så god, jag nånsin kunnat, men han förändrar sig dock icke deraf.
Jag skulle till och med önska, att han än en gång ville öfverraska Josef och mig.
Om han det gjorde, så nej minsann jag skulle ha lust att be honom gå bort.
Hvarföre får icke en menniskas glädje äfven vara alla andras glädje!
Och åt den, jag skänker min vänskap, hvarföre skall han icke vara belåten med den -- vänskapen är ju redan så mycket -- hvarföre fordrar han äfven kärlek?
Dessa reflexioner har jag vågat med anledning af en trettonårig gosses personlighet.
Jag vet icke hvaraf det kommer sig, att jag icke kan anse Axel för barn.
Ansåge jag honom så, skulle väl aldrig i min själ uppstiga en tro, en öfvertygelse, den jag nu fåfängt söker bekämpa ... den att han älskar mig.
Månne en annan ung flicka i min belägenhet skulle sätta sig öfver en sådan tro?
Eller om hon ock så trodde, skulle hon väl anse detta barns kärlek med likgiltighet, kanske med förakt?
Nej, hon skulle vara som jag, hon skulle ömma för Axel, såsom Celia gör det.
Hon skulle slutligen älska Axel såsom jag; med vänskapens kärlek blott, men med kärlekens icke.
Stackars liten Axel!
Josef är med Axel mycket lugn och obesvärad.
Han låtsar icke veta af gossens ömhet för mig; han låtsar äfven för mig anse sådant orimligt.
Jag tror ändå hvad jag tror.
Förlåt det Josef!
Axel tål alls icke Josef.
Ständigt grånar hans vackra blick, när den vändes på min älskling.
Ja, jag såg en gång Axel i tysthet knyta näfven och bita ihop tänderna.
Således kan äfven svartsjukan rymmas i barnets själ.
Det är besynnerligt!
Jag har nog mycket grubblat på, huru min lilla stackars Axel bäst kunde bli botad.
Frånvaron och tiden vore väl det bästa.
Men huru skall jag komma fram med sådant för min principale?
d. 15 Mars.
Jag behöfde icke »komma fram med sådant för min principale«.
Hon gjorde det sjelf.
Jag vet icke, Celia lilla -- så talade hon -- huru du skall uppta ett ömtåligt ämne, som min moderliga ömhet tvingar mig att vidröra.
Det kläckte litet i bröstet på mig, och om jag också behöft eller velat det, skulle jag dock ingenting kunnat säga; hon fortfor:
-- Ämnet gäller min enda son, lilla Axel.
Så liten han är, är han dock å själens vägnar så utvecklad, som om han vore fyra år äldre.
Så vant sätt hofrättsrådinnan än har, blef hon dock här något förlägen, och lekte med nyckeln till sin chiffonier.
Jag började stå som på nålar.
Men min principale återtog:
-- Till följe af denna själens tidiga utveckling kan Axel äfven erfara känslor, hvilka först borde tillhöra ynglingen.
Jag har länge tviflat derpå, men slutligen af många små omständigheter, som icke undgå en moders öga, blifvit öfvertygad.
Och den värma, med hvilken han alltid talar om en viss person, öfvertygar mig ännu mera.
Af rodnaden på dina kinder, lilla Celia, finner jag, att du ganska väl anar, hvartåt jag syftar.
Din discipel håller mycket för mycket af sin guvernant ....
Nå nå, det der är allt saker, för hvilka Celia icke rår det ringaste, ty hvad kan man rå för, att man är älskvärd och gör intryck ....
Emedlertid måste denna hans känsla för dig på något sätt afkylas.
Huru skall sådant tillgå?
Huru tycker Celia?
Jag framstammade någonting om frånvaro och tid.
-- Du har rätt, mitt barn.
Ditt guvernantskap med Axel bör nu ta slut.
Jag ärnar på ett par månader skicka honom till min svåger, majoren.
Der har han sina kusiner att jollra med.
Ett barns känslor lära väl icke vara så djupa, att de ju icke på en så pass lång tid mattas af.
Axel skall få lära sig att glömma sin guvernant.
Jag hviskade, att jag var tacksam för en sådan anordning.
Men värre, berättade hofrättsrådinnan dagen derpå, hade det sedan blifvit med Axel.
Han hade först bestämdt förklarat, att han allsicke ville fara, att man, för att få honom dertill, måste binda honom med rep i släden.
Sådan hade han varit i går.
Men i dag kom han raskt in i min kammare och sade:
-- Mamma vill att jag skall resa bort och att jag flera veckor skall vara hos morbrors.
Vill Celia så med?
-- Ja, jag tror att det är för Axel ganska nyttigt.
-- Tror Celia jag icke förstår, hvad mamma menade, när hon sade, att jag här hemma blir alldeles olycklig.
Derföre, menade mamma, att jag håller så mycket af Celia.
Men skall jag bli mindre olycklig, när jag icke får vara nära Celia?
-- Axel kommer att glömma Celia och det är bäst.
-- Bäst ja, derföre att jag aldrig kan få Celia, som är förlofvad med den elaka karlen, som jag icke kan tåla.
Då jag åter icke kunde tåla sådana ord, och troligen uttryckte det i minen, sade Axel:
-- Förlåt, söta, älskade Celia.
Jag skall försöka börja hålla af honom, efter Celia gör det.
Men glömma Celia, det tror jag jag visst icke kan.
Just när jag dör, skall jag ännu minnas Celia.
Härvid började han snyfta öfverljudt.
Jag smittades af exemplet.
Det märkte Axel och sade:
-- Du gråter ändå, vackra Celia; det är bra att du ändå har något medlidande med Axel.
Men säg, skall jag resa?
-- Ja, visst bör Axel resa.
-- Nå, efter Celia vill det, så låt det då gå.
Dit är hela två mil.
Aldrig höres dit ljudet af Celias steg.
Aldrig synes dit Celias ögon ...
Men jag skall minnas dem.
Nej, jag skall försöka glömma Celia.
Ju mera jag vill glömma, desto mera minnes jag. -- -- -- Adjö nu Celia, blif bra lycklig, söta, ljufva, himmelska Celia.
Så störtade han ur rummet.
Snart var hästen förespänd, och den lilla stackars gossen kom än en gång in och tog ett riktigt afsked, hvarvid han tycktes göra våld på sig sjelf, åtminstone gret han icke, och sade: måväl, mamsell Värn!
Det är också sannt, att hans mor då var med i rummet.
Jag kunde icke rå för att jag följde Axel allt till släden, och att jag var obetänksam nog att stoppa in fällen vid fötterna och att än en gång räcka honom min hand.
Fast många sågo på, förde han den till sina läppar.
Så for han af, den stackars lilla besynnerliga gossen, som håller af Celia.
d. 1 April.
Det är i dag en skämtets och glädjens dag.
Mina disciplar ha lof.
De ha i dag öfvat sig i konsten att ljuga med smak.
Jag sitter här och ångrar mitt underliga beteende i går.
Josef var i staden och naturligtvis här hos mig.
Genast som han inträdde, fann jag att han icke var som vanligt, ty efter förlofningen hade sådant än icke händt, som nu var fallet.
Josef hade druckit något.
Han medgaf sådant och frågade mig, om jag var mycket ond deröfver.
Då svarade jag, att jag skulle vara bra pedantisk, om jag fäste mig vid sådant då och då.
Ja, jag sade, att vore jag karl, så skulle det väl någongång kunna hända äfven mig.
Då menade Josef, att han denna gång druckit, för att förbereda mig på att han icke blefve ett dygdemönster.
»Jag har nyss -- tillade Josef -- varit i sällskap med en stackare, som nyligen blifvit förlofvad och allsicke törs smaka på någon starkare dryck, emedan han befarar, att han efter något det minsta dåliga rykte kunde förlora sin kredit och få sig korgen.
Josef framställde denna pjåkiga man i så löjliga färger, att om dennes käraste skulle hört sådant, så tror jag mest att hon gifvit korgen åt sin vän, blott för att han under förlofningstiden var så pedantisk.
Josef kunde väl till en del haft rätt och till en liten del orätt, men han talar så öfvertygande, att jag åtminstone då tyckte honom ha fullkomligen rätt.
Visst är det ynkligt att under förlofningstiden ställa sig bättre än man verkligen är.
Det är både ynkligt och bedrägligt.
Jag tror att sådana lismande varelser bli verkliga hustyranner, sedan de väl fått tömmarna i sina händer.
Det är dock egenteligen icke om sådant jag bör skrifva, utan om någonting annat, om mitt underliga beteende.
Josef talade efter middagsmåltiden mycket med min principale, och hon syntes mycket belåten.
Jag vet icke huru det kom sig att Celia icke rätt tyckte om sådant.
Var det blott en flyktig föreställning, att det kunde finnas qvinnor, hvilka komme Josef att glömma mig (hofrättsrådinnan borde jag väl ej frukta), eller var det verkligen svartsjuka?
Medan jag läste med flickorna, grubblade jag öfver denna punkt.
Jag sökte utforska mina känslor, och kom slutligen till det resultat, att det icke var svartsjuka, men väl en liten mån afund.
Säkert är, så tänkte jag för mig sjelf, hofrättsrådinnan mycket intressantare än jag, efter Josef så gerna talar med henne så länge.
Sedan jag slutat min lektion, gick jag till förmaket.
Der såg jag någonting, som jag kanske icke borde uppteckna i mitt album.
Dock, när jag rätt tänker efter, så håller jag ju album endast för att på gamla dar minnas gammalt nytt, samt för att bedömma rätta arten af mina ungdomskänslor.
Derföre bör jag uppskrifva äfven sådant, som icke är så roligt.
När jag kom in i förmaket, satt
Josef vid hofrättsrådinnans sida och höll hennes händer i sina.
Det var en obehaglig känsla, som Celia kände, och det är sannt, att jag tillbakahöll den fot, som ämnade göra ett steg.
Sveko mig mina ögon?
Blef icke Josef förlägen, då jag inträdde?
Den, som icke blef förlägen, var min principale, som småleende sade:
-- Så här är det; man skall reta unga flickor till svartsjuka.
Nu vill jag lemna herrskapet på tu man hand.
Låt se, huru ni nu ställer saken till rätta.
Josef smålog och sade:
-- Kusiner kunna sig emellan ha ett och annat groll, små trätofrön, som böra aflägsnas.
Vid sådana tillfällen gifver man sin hand till försäkran om stadig vänskap.
Snart hade Josef aflägsnat mina obeskedliga känslor.
Ja, han tillochmed kom fram med, att han blifvit förlägen, men att denna förlägenhet kom deraf, att hans Celia blef förlägen.
Huru skulle jag betvifla att Josef älskar mig.
I går på aftonen fann jag att han älskar mig mer än jag nånsin trott mig kunna älskas.
Då jag för honom bannade mig sjelf, och medgaf att det var en fläkt af den svarta sjukdom, som kallas svartsjuka, hvilken troligen hade förorsakat min dumma förlägenhet, urskuldade han mig på det mest vältaliga sätt.
Han sade, att hvilken annan ung flicka som helst, som varit i mitt läge och oförmodadt kommit att bevista en scen sådan som emellan honom och hans kusin, hade visst äfven blifvit litet häpen och förlägen.
Och han sade, att mina känslor vid det tillfället voro helt och hållet skilda ifrån svartsjuka; de voro någonting helt annat, emedan hans Celia omöjligen kunde blifva skyldig till någonting så fult som svartsjuka.
Småleende sade Josef de sista orden, och då jag knappt ville tro detta smicker, kysste han mig till glömska af alltsamman.
Att älska är ljuft, men hvarföre skall en så obetydande omständighet som den, att min älskling haft en annan qvinnas (sin kusins!) händer i sina, förorsaka obehag hos Celia?
Det kommer deraf, att Celia icke är alls himmelsk, utan alldeles jordisk.
O, måtte jag aldrig mer erfara sådana känslor!
d. 10.
Vår kärlek tillvexer och stärkes allt mer och mer.
Och den har inga moln.
I dag talade Josef med mig om ...
Nej, jag vill anföra hans egna ord:
-- Älskade Celia, nu äro vi redan, tror jag, så bekanta, att vi kunna tala om prosaiska saker.
Jag hoppas snart få mig fullmakt på en stående befattning, hvarigenom jag kommer i tillfälle att gifta mig.
Gissar Celia, hvem som skall bli frun?
En ljuf förvirring intog mig, men hvilken glädje.
Samma förvirring märktes hos Josef, som fortfor efter en paus:
-- Ja, min celesta Celia, har du någonting emot, att vi i höst arrangera ett litet bröllopp?
Ett helt litet, utan dans och särdeles ståt.
Du må veta, att vår vän, som är din principale, har förbehållit sig detta bröllopp.
Är icke ett enkelt bäst?
-- Det som Josef vill, är det bästa.
Om min bror Clinton äfven blir en af gästerna, så är allt bra.
Sådant talade vi i dag.
Och mitt hjerta darrar af sällhet, när jag anar all den lycka, som väntar mig.
Jag gick slutligen så långt, att jag bannade Josef för det han låtsade räkna giftermål bland prosaiskt.
Jag bevisade, att det var idel poësi och alls icke prosa, när man älskar hvarann.
Josef var nöjd med mig och sade, att jag »bevisade« min proposition trotts så bra, som en välbeställd studentkandidat bevisar sin Euclides.
Jag blef då så glad, att jag tog en kyss af honom, något som jag än icke vågat göra.
Jag hade nyss slutat läsningen af »Nunnan i Gnadenzell«, denna bok, hvars hjeltinna är en undergifven engel, strålande som ett heligt ljus igenom den omgifvande orenligheten och mörkret.
Som jag icke gör någon hemlighet af de romaner jag läser, lärer hofrättsrådinnan sett boken på mitt bord.
Alltnog, när jag kl. 6 ingick i salongen, frågade fröken
Dorothée af mig, hvad lektyr jag för närvarande höll på med.
Jag förstod mig icke på att säga annat än sanningen.
Då skrattade fröken med en mycket tvetydig min och sade:
-- Det är synd att jag ej fick veta saken, då Celia ännu höll på med de första bladen.
Jag skulle afrådt Celia från en så tvetydig lektyr.
Af hvem har Celia fått den till låns?
Nu var jag i två fall i valet och qvalet.
För det första tyckte jag det var svårt att om en bok, som hette tvetydig, säga att den var lånad af min egen Josef. För det andra visste jag ej om jag, inför gamla fröken, skulle kalla honom med namn eller titel.
Jag öfvervann dock såväl svårigheten som blygheten att kalla Josef vid namn.
-- Jag har fått den af Josef -- sade jag således.
-- Ja så, af sjelfva Josef.
Har han åt ett väsende, som för honom tyckes så dyrbart, kunnat anförtro en roman, som hvimlar af så dåliga exempel!
-- Om jag minns rätt -- tillade hofrättsrådinnan -- har man der att göra med lättfärdiga nunnor bland den qvinnliga personalen, skälmar, drinkare och bedragare bland den manliga.
-- Men -- inföll jag ifrigt -- bland qvinnorna finnes der en Gisela, och bland männerna en grefve Eberhard.
-- Det kan vara -- svarade hofrättsrådinnan -- men det minnes jag, att när jag läst hälften af boken, kastade jag den i knuten.
Jag vågade icke läsa mera.
Det var altför skarpt.
-- Af samma orsak läste jag boken till slut, och fann mig mer än nöjd med den vackra upplösningen.
Jag skulle dock i längden dukat under för dessa tvenne vältaliga qvinnor, men i detsamma inkom Josef och fick höra hvarom fråga var.
-- Bland våra nyare romaner kan man säga, att mer än hälften är osedlig.
Då jag åt ... (här dröjde han litet vid namnet) Celia gaf en bok af det äldsta utländska läsebibliotheket, skedde det i öfvertygelse derom, att boken var sedlig.
-- Sedlig, huru skall detta förklaras -- frågade fröken Dorothée.
Josef tycktes litet betänka sig, innan han svarade:
-- När lasten är höljd med rosor, samt behaglig och förförisk framträder i dagen, märker man endast det vackra omhänget och anar icke ormen, som ligger derunder.
Jag minnes fabeln om rågeten och killingen.
Geten beskref för sin oerfarne son tigern såsom grufligen ful och vederstygglig att åse.
Killingen såg en gång ett djur, som var rätt varkert och hade behagliga rörelser.
Ja, sjelfva ögonen voro så milda, så milda.
Naturligtvis närmade killingen sig ett så intagande djur.
Det var tigern, som den gången fick sig en rätt god stek .....
Nutidens flesta romaner äro sådana släta tigrar, som obarmhertigt uppsluka det rena hjertat och den rena känslan .....
Annat är, då lasten framställes i all sin nakenhet, all sin verderstygglighet.
Då har han förlorat sin bästa retelse, och man känner, med hvars andas barn man har att göra.
Just en sådan bok är nunnan i Gnadenzell.
Ja, denna roman verkar äfven genom kontrasten.
Så skära, rena och etheriska varelser som Gisela finner man icke i många böcker.
Hon framgår genom det hela, som ett rent ackord genom den mest skärande disharmoni.
Visst hviskade gamla fröken något sådant som, att hvar menniska får ha sina åsigter, men nog hade Josef ändå gått segrande ur striden.
Det skulle väl äfven en annan än jag ha funnit ... en annan, ja, som opartiskt bedömt saken.
Alltid ser Josef tingen ur en hög synpunkt.
Det är derföre, hofrättsrådinnan plägar säga, att han kan vända svart i hvitt.
Hon har icke betänkt det, att hvad som för ett fördomsfullt sinne synes svart, kan för ett fördomsfritt synas hvitt.
Ordet fördomsfri tar jag derföre icke ironiskt, såsom min principale ofta brukar.
Hon säger till ex. om atheister, att de äro fördomsfria.
d. 30.
Jag trodde nyligen, att jag haft en syn.
Nu då jag en gång till haft samma syn, måste jag tro, att jag alldeles icke »sett i syne«, utan att allt var verklighet.
Midnattstiden, natten emot sista fredag, låg jag vaken i min säng.
Jag tänkte på tusen saker, som jag ej på lång tid ihågkommit.
Bland annat såg jag så lifligt för mig Anna, min Mallasvesi vän, utom hvars rådighet och snart sagdt manhaftighet den rysliga aftonen på Mallasvesi ingen Celia skulle finnas i lifvet.
När jag fick den förfärliga underrättelsen om min fars död i vågorna, så knorrade jag emot ödet, som icke derförinnan lät mig omkomma i Mallasvesi men nu, nu var jag tacksam derför; kärlekens lycka hade ju icke då blifvit min del.
Och åter tänkte jag på den goda, lifliga, uppriktiga Anna.
Så stygg jag varit emot henne; ännu hade jag ej besvarat hennes sednaste kärkomna bref.
Då tyckte jag mig höra sakta steg på stora trappan utanför mitt fönster.
Trappan är öfverbyggd och rätt bra att spatsera uppå.
Det var ett klart månsken.
Månen låg så, att han upplyste mina hvita gardiner.
Knappt hade jag hört stegen, innan ena gardinen fick en skugga af en mensklig varelse.
Konturerna kunde icke tillhöra en fullvuxen, utan en mindre.
Skuggan stod stilla.
Det kläckte i bröstet på mig, men jag sökte dock att samla mitt mod.
Jag kastade på mig min nattrock och gick till fönstret, samt öppnade en flik af gardinen.
Hvad jag nu såg, betog mig med häpnad, men ändå ..... menniskan har troligen ett starkt begär att se sådant som hon ... icke vill se .....
Jag trädde mitt hufvud emellan gardinen och fönstret.
Hvem var det jag såg?
En, som jag kanske hade bordt se med nöje?
Ja, Axel.
Så snart han såg mig, ropade han med upprörd stämma:
-- Celia, Celia, förlåt Axel!
Och så sprang han med blixtens hast bort åt stora landsvägen.
Mina tankar begynte att korsa sig, jag föll i en svindel och ..... somnade.
Ja, jag skulle vara frestad att anse allt detta for en syn, derest icke jag denna samma natt sett samma skugga, samma syn.
Inom fyra dygn har Axel tvenne gånger nattetid sprungit fyra mil, för att vara nära Celia.
Jag vågar icke berätta det för någon.
Jag darrar af fruktan att än en gång få se denna syn, som icke är en syn.
d. 20 Maj.
Åter har våren klädt sig grön, dock icke fullkomligt ännu.
Små små gröna blad ha brutit sig fram ur de bruna knopparne.
Ack, denna de små bladens grönska, huru skön är icke den!
Den innebär en hel framtid.
Hvad naturen liknar menniskan, men ..... hvarföre skall jag tvinga fram en poetisk ådra, som jag icke äger.
Dessutom lär ämnet vara nog utnött.
Så skulle åtminstone Clinton, min bror, säga, han som föraktar alla poetiska utgjutelser, annars än inom hjertat, osagda, outredda.
Ack, hvad min principales landtegendom tar sig annorlunda ut om sommaren än om vintern.
Hvad jag ändock har för en trög inbillningskraft, som icke kunde under vintern föreställa mig huru
Haunis ser ut om sommaren.
Men så lär det vara med de flesta.
Naturens istäcke breder något af sin is öfver hjertat och inbillningen.
Josefs sällskap har jag ett par dagar nödgats sakna.
Men jag tröstar mig med hoppet att snart få återse honom.
Dessutom har jag en ljuf sysselsättning i att påminna mig hans ord, hans blickar, hans ömhet för mig.
Josefs rival är nu äfven här, botad, såsom hans moder tror, ifrån sin barnsliga sjukdom.
Visst undviker han tydligen mitt sällskap, då andra äro närvarande, men dessemellan händer det någon gång, att han just söker mig.
Axels beteende är såsom förut, så ojemnt och oroande.
Ack ändå, om någon finge läsa mitt album, hvad den skulle tycka att jag är för en egenkär, kanske dum person.
Inbilla mig att en gosse vid den åldern vore så svag för mig!
Ja, denne någon, läsaren skulle säga:
»hon är icke nöjd med den kärlek, hon väckt; hon inbillar sig äfven ha gjort intryck på -- ett barn.
Troligen tror hon, att hela det manliga slägtet, gubbe, man, yngling och gosse skall för henne känna sympatier.«
Hvad skulle jag svara härtill.