Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— för att begagna Taines terminologi — för den gir i ge samt mellan Sofokles ’, Shakspeares och Balzacs ideal för en af otacksamma barn grymt behandlad fader.
Likaså hafva Lionardo, Michel-Angelo och Goreggio, utan att dock lemna ur sigte konstens fordringar, på vidt skilda sätt framstält sin “ Leda “.
Alla framställningssätt, alla idéer äro lika berättigade; en norm för afgörande af konstverks värde synes - således vara icke blott obehöflig, utan rent af falsk.
Men erfarenheten utvisar, att vi verkligen inom konst-verlden, likasom öfver allt, konstatera en rangskilnad mellan de olika föremålen och konstnärerna ..
Ty då vi skrifva en konsthistoria och dervid fålla omdömen angående olika mästare, göra vi ju ingenting annat än inrangera dem på deras tillbörliga plats.
Dante och Shakspeare äro onekligen de största skalder, Mozart och Beethoven de största kompositörer.
Det måste derför finnas en norm för att bedöma och ordna konstverk, och denna kan ej ligga utom konstområdet.
Genom att fixera konstverkets definition, nämligen attvara en sådan produkt af mensklig verksamhet, hvars uppgift är att göra betydelsefulla bestämningar dominerande, erhålles denna norm.
Ty i det vi redogöra för dessa bestämningars beskaffenhet, finna vi, huru de hos konstverken manifestera sig.
Dervid betraktas de dels i jemforelse med.
andra såsom betydelsefulla, dels i förhållande till sig sjelfva &lt; såsom genom sin egen kraft ej förintande utan förstärkande sig d. ä. såsom välgörande, dels slutligen såsom i konstverkets intryck samstämmiga.
De väsentliga bestämningarna finnas genom att akt-gifva derpå, att hos hvarje föremål gifvas mer eller mindre föränderliga egenskaper, hvilka, ju konstantare de äro, i sig innebära dess större betydelse för de öfriga bestämningarna.
Emedan historien lär hvad som är det konstituerande eller väsentliga i menniskans utveckling, måste hvarje konstkritiker inom den söka de betydelsefulla bestämningar, hvaråt konstnären i sitt verk ger uttryck.
Han finner då deri olika tidsskeden, innefattande idéer af större eller mindre betydelse.
Sådana tidsskeden äro: en viss tidpunkt af tre å fyra år, hvarunder ett visst mod i klädedrägt och vissa uttryckssätt äro gängse, en viss kortare tid, innefattande tjugo, trettio ä fyratio år, hvarunder en hel generation med alla dess lyten * och förtjenster passerar förbi oss, samt slutligen en viss tidsperiod, innefattande århundraden, såsom medeltiden, renaissancen och den klassiska franska dramatiken, hvarunder en viss allmän form hos tidsandan gifver sig tillkänna.
Mot dessa trenne skeden svara inom litera-turen: farsen, brochyren och nyheterna för dagen, herde-euphuistiska romaner och pastoraler samt sådana snilleverk som Gil Blas och Manon Lescaut.
Inom måleriet motsvaras de af gravyrerna på modet, af sedemålningar, som Hogardts och Mulreadys, samt sådana mästerverk som Goreggios och Venetianarnes.
De väsentliga bestämningarna, betraktade såsom betydelsefulla i förhållande till andra, hänvisade till vetenskapen, i förhållande till sig sjelfva hänvisa de till moralen.
Dekallas då välgörande.
Sådana bestämningar gifvas likaväl inom det moraliska som inom det ästetiska lifvet.
Så äro de viljans och förståndets bestämningar, som föröka men-niskans handlingskraft och vetande, välgörande, de motsatta skadliga.
Så är kärleken den mest välgörande bestämning, öfverhufvud taget.
Derför är äfven det konstverk, som uttrycker en välgörande bestämning, öfverlägset ett, som uttrycker en skadlig.
Från denna synpunkt erhålles en indelning i klasser af konstverk genom att aktgifva på de personers beskaffenhet, som framställas.
Den första klassen innefattar de inskränkta, egoistiska, vanliga själame.
Sådana äro Servantes ’ Sancho Panza, Fieldings domestiker, Walter Scotts svafvelpredikanter och Balzacs personnager ur de lägre stånden.
Den andra innefattar de passionerade, sönderslitna själarna, såsom många af dem, Goethe, Byron och Victor Hugo skildra.
Den tredje innefattar hjeltesjälar såsom Corneilles Polyeucte, Gid och Horatierna, Richardsons Pamela och George Sands François le Ghampi.
Den första klassen tillhör en periods regress (Ludvig XIV: s tid), den andra dess kulmen (våra dagars Frankrike), den tredje dess pro-gress (tiden för Niebelungenlieds diktande).
På samma sätt inom skulpturen och måleriet.
Dess konstverk äro mer eller mindre sköna, ju mer eller mindre de uttrycka bestämningar, som äro välgörande för kroppen.
Deraf olika konstperioder: medeltidens aftärda och stela beläten; Rembrandts lifskraftiga, men råa gestalter; en Grayers, en van Oorts, en van Thuldens ideala, men något groft hållna skapelser; och slutligen italienarnes och grekernas fulländade typer, framträdande genom en Michel-Angelo, Rafaël och Fidias.
Den tredje normen, hvarefter ett konstverks värde bestämmes, är samstämmigheten af dess intryck.
Hos hvarje verklig konstnär finnes alltid en förmåga att i sitt konstverk sammanfatta alla de olika tendenser, som spåras hos dess urbild.
Derför blifva också de karaktärer, som en skald framställer, om ock bestående af samma elementersom de verkliga personligheterna, mer betydelsefulla och anslående än dessa.
Det bästa exemplet på konstnärens tillvägagående i detta hänseende lemna Shakspeare och Balzac.
Men det är ej nog med, att karaktären är utpräglad; äfven situationerna och händelserna skola vara så beskaffade, att de äro tjenliga att bilda en bakgrund för denna.
Om Gromwell ej hade lefvat under den engelska revolutionens tid, skulle han hafva dött som simpel jordbrukare; om den franska revolutionen fördröjts tre år, skulle Mirabeau blifvit industririddare.
Till karaktären och dess mot denna svarande bakgrund kommer såsom ett tredje moment stilen, hvilken bör stå i samklang meä de förra, på det att totalintrycket må blifva det största möjliga.
Konstens lösen blir att manifestera genom att koncentrera.
Från denna synpunkt särskiljas inom literaturen trenne skeden.
Under det första är samstämmigheten högst ofullständig, progressens tid, då Ghanson de Roland och Ogier le Danois diktades, hvilka äro exempel på, huru i följd af en viss okunnighet de mest intressanta personligheters öden förtäljas på ett torrt och prosaiskt sätt; under det andra är också samstämmigheten ofullständig, regressen^ tid, då en Euripides, en Voltaire, lärda personer, men utan känsla, sedan det poetiska språket en gång var gjordt, efterhärmade store föregångare; under det tredje är samstämmigheten fullständig, kulminationens tid, då en Aiskylos, en Racine, en Shakspeare ställa konstverkets alla elementer i det mest harmoniska förhållande.
Samma motsvarighet yppar sig äfven inom det italienska måleriet, ty vi hafva der: progressens tid, representerad af Giotto, förfallets tid, representerad af Garaccierna, samt slutligen höjdpunkten, under Lionardo, Rafael och Goreggio.
Taine icke blott uppvisar befintligheten af lagar i allmänhet samt belyser dem medels exempel, utan tillämpar äfven sina teorier i stort, i det han i Fontaines ställning till sitt folk, i Greklands skulptur, Italiens och Nederländer-målarkonst söker framställa de ledande lagarna, de djupa, strömningarna.
Framför allt har han gjort detta i sin engelska literaturhistoria, och emedan deri finnas både en exposé af teorien i allmänhet samt en i detalj gående till-lämpning deraf, skola vi här lemna en kort framställning af den förra jemte ett talande exempel ur den senare.
Det torde nämligen vara klart, att Taines forskning går ut på att framställa en författare eller konstnär på ett så lefvande och mångsidigt sätt, att dermed också hans folks hela förgångna lif samt hans eget samtida derigenom erhålla en representant och ett uttryck.
Som exempel derpå taga vi den personlighet, som Taine mest af alla beundrar, Shak-speare, och framhålla honom såsom en viss folkstams representant, hvilken under ett visst tidsskede och påverkad af en viss omgifning sökt att realisera vissa af naturen gifna tendenser.
De historiska dokumenten äro ej annat än medel, hvarigenom man kan för sig åter låta uppträda den synliga individen.
Men detta framställande af de vexlande och föränderliga personligheterna är ej den hufvudsakliga uppgiften för historien; den synliga individen är endast ett medel att lära känna den osynliga, inre menniskan.
Denna står dock ej ensam i verlden, utan är omgifven af en mångfald individer, och hans känslor och tankar hafva till orsak den stora samtida mängdens sätt att tänka och handla.
Dessa allmänna bestämningar hos det stora hela, hvaraf individen i sitt framträdande beror, äro folkstammen, om-gifningen och tidpunkten, och dessas verkningar manifestera sig i elementernas gemenskap, gruppernas sammansättning, lagen för de ömsesidigt af hvar andra beroende förhållandena samt lagar för i vissa afseenden skeende inflytanden.
Uppgiften för en literaturhistoriker blir således att uppvisa, huru det folk, hvars literaturhistoria han författar, uppstått antingen isoleradt såsom en enhet för sig eller genom en sammansättning af olika folk, som tid efter annan inflyttat i landet, blandat sitt blod och sin kultur med de besegrades och på detta sätt åstadkommit en förening atelement, hvilkas analyserande innebär en förklaring af folkets naturel i, det hela.
Man måste vidare i detta folks utveckling särskilja vissa perioder, hvarinom flere författare, följande vissa grundidéer, sammanställas såsom utgörande en krets, samt slutligen inom dessa perioder, som kunna innefatta århundraden, analysera den tidpunkt, då deras förnämste författare uppträdt, för att ur tidsförhållandena erhålla förklaring, hvarför dessa på det för dem säregna sättet uppstält och löst sin konstnärliga, uppgift.
Shakspeare tillhör den engelska folkstammen, uppträdde under renässancens tidehvarf och var en samtida till drottning Elisabeth.
De folk, genom hvilkas sammanblandning nutidens engelsmän uppstått, äro sachsare och normander.
Före sitt infall i England egde sachsarne sin bostad längs efter hafs-kusten mellan Schelde och Jutland.
Den fuktiga marken, det roflystna hafvet, som då och då beröfvade invåname stora landsträckor, den dimuppfylda luften, med ett ord, klimatet och naturförhållanden i allmänhet danade ett folk, hvars sysselsättning var att föra krig, jaga, äta och förtära spirituösa.
Man kan visserligen ej neka till, att icke de, sedan de öfverflyttat till England, blefvo förändrade, men i detta hänseende till ett sämre; alla deras vilda passioner synas hafva fördubblats i styrka.
Dock framlysa, trots denna djupa förnedring, ädla böjelser och anlag, obekanta till och med för de förfinade romarne.
Individens själfstän-dighet, äktenskapets och familjens helgd, gudomlighetens upphöjdhet öfver allt ändligt voro fakta, ingående i sach-sarens medvetande, hvilka gåfvo honom en hög ställning bland de ociviliserade folken.
Dessa egenskaper medför han till England.
Förhållandet mellan den simple krigaren och hans anförare, mellan hustrun och mannen äro fulla af ädelhet och förtroende.
Hans hedniska poem äro ge-nomandade af en djup och allvarlig känsla, hans kristna utmärkta af denna oro, denna känsla af det oändliga ochdunkla “ på andra sidan “; denna tunga melankoliska vältalighet, som äro början till det andliga lifvet.
Till denna sachsiska stam slöto sig normandema, hvilka voro helt annorlunda beskaffade.
De voro fransmän, begärliga efter vinst, beräknande, stridsdugliga, listiga, äfven-tyrslystna.
Att uppfatta distinkt, ringakta fantasiens skapelser, låta den ena tanken följa den andra i en viss ordning, föredraga det stilla välbehaget framför vällusten, skratta åt det låga och föraktliga i verlden, se der dessa normanders utmärkande egenskaper.
Deri ligger också det, som de under fem århundraden först med lansstötar, sedan med käppslag, sist med lärarens färla sökte inplanta hos sach-same.
Till en början trodde de sig genom tyranni kunna vinna sina afsigter.
Det blef en himmelsvid skilnad mellan sachsarne och fransmännen.
De förre blefvo lifegne, de senare herrar.
Men huru än normandema sökte göra franskan till folkspråk, blefvo de dock i detta hänseende allt mer beroende af sina talrika underlydande.
Godsherren måste lära sig sachsiska för att kunna göra sig förstådd af dem, hans hustru är ofta af sachsisk hörd, och hans söner höra detta språk af sina ammors läppar.
Så håller sig dock, trots allt förtryck, den sachsiska stammen uppe, och om äfven många af dem illa behandlas, finnas dock medlemmar, som blifva sjelfständiga jordegare.
Normandema och sachsame ingå familjförbindelser, och sachsarna, om ock underkufvade, glömma aldrig, att de en gång varit en fri stam.
De veta med sig, att de utgöra nationens stomme * och de höga normandiska baronerna å sin sida inse äfven * att det endast är i förbund med dessa, som de kunna bilda en motvigt mot konungen.
Derigenom blifva sachsarne med hvarje århundrade allt rikare och mäktigare; allierande sigp med de normandiska baronerna, uppträda de snart som förkämpar för den konstitutionela monarkien och gifva England ett fritt statsskick.
Inom literaturen uppträder föreningen af dessa skildaelement först i och med Ghaucer.
Före honom hade det sachsiska och det franska konstidealet stått emot hvar andra.
Det senare var det fattiga, men förslagna geniet, som stred mot den i yttre hänseende mäktiga dumheten, en gestalt,, som sedermera åter framträder i Panurge och Figaro, det förra var Robin Hood, den laglöse vildskytten, den ur det verkliga lifvet tagna personligheten.
Chaucer visar, att han förstått att uppskatta båda dessa ideal; han är lekande qvick och löjeväckande i lika hög grad som La Fontaine, men tager på samma gång sina gestalter sådana de äro ur det verkliga lifvet och är i detta hänseende en föregångare till Shakspeare.
Renässancen i England framträder i en mängd fakta.
Striden mellan hvita och röda rosorna hade upphört; frid och säkerhet råder i landet, industrien uppblomstrar till en ej förr anad höjd, allmänt välstånd börjar utbredas, lyxen i boningar och kläder stiger, fester, torneringar och maskerader aflösa hvar andra vid hofvet och i de höga familjerna, man har teatrar ej blott i städerna, utan äfven på landet; öfver allt såg man ett förtröstansfullt och lifskraftigt slägte.
England var ej ännu puritanskt, utan “ det glada England “, som ej sökte sina idéer och sin föresyn i bibeln, utan i den klassiska literaturen.
Efter medeltidens natt med dess legender om vålnaders och de fördömdes qval framträder den grekiska Olympen i all sin glans, och vid dess sida ställa sig de gestalter, som de njutningslystne italienarne, en Pe-trarca, en Bocaccio framtrolla.
Denna renässans är hednisk till sin grund och födelse, till sitt språk, som är van-stäldt latin, till sina traditioner och minnen, till sin sammansättning och begåfning.
Den gör till och med konsten hednisk; medeltidens aftärda kristustyp försvinner och i dess ställe Sättes en korsfäst Jupiter, Rafaels heliga jungfrur äro fränder till hans Fornarina.
Sådan var den race, Shakspeare tillhörde; sådan den period, hvarinom han uppträdiie.
Fixera vi den tidpunkt * då han verkade som författare, erhålla vi hans personlighet förklarad.
Shakspeare är företrädesvis dramatisk författare.
Att betrakta å ena sidan scenen, å andra sidan publiken, är derför af nöden, för så vidt man vill förstå honom i denna hans egenskap.
Publiken var af tvänne slag; den lägre: slagtare, hökare, bagare o. s. v., som höllo till på parterr och under väntan på pjesens början roade sig med att dricka öl, äta nötter, oqväda och slå hvar andra; den högre: eleganterna, som intogo sina platser på sjelfva scenen, spelade kort, rökte, oqvädade och kastade äpplen på dem, som sutto på parterr.
Scenen hade få eller inga dekorationer; en skylt med stora bokstäfver angaf, hvar handlingen passerade.
Att man var i en trädgård, angafs medels några damer, som promenerade och från golfvet upplockade blommor; talades det om skeppsbrott, måste man inbilla sig vara vid en klip-pig hafskust.
Fyra värjor och en sköld voro nog att väcka föreställning om en blodig batalj.
Men detta är blott sakens utsida.
Det återstår att framställa det inre: subjektets sinnesriktning och passioner.
Den publik, som gynnar den shakspeareska teatern, måste vara särskild beskaffad för att kunna gifva denna en sådan prägel.
I religiöst hänseende yppar sig en brytning.
Den katolska, statutariska religionen är förkastad, den protestantiska, praktiska ännu ej färdig; man har upphört att lyssna till presternas föreskrifter, men ännu ej klargjort samvetets lag.
Likasom i Italien är kyrkan en mötesplats för de älskande; fåfängan utbreder der sina toaletter, ungdomen glammar, kavaljererna lemna en afgift för att der låta sina sporrar klirra.
Frihet, att icke säga sjelfrådighet, råder i alla förhållanden.
Kroppsöfningar sättas så högt, att till och med Henrik VIII icke låter en dag gå förbi, utan att öfva sig i dessa idrotter.
Qvickheten föraktas ej heller, ty i hvarje högt uppsatt familj finnes det en narr, som har till yrke att dela ut speglosor och satiriska pikar.
Oqvädinsord, huru grofva som helst, upplifva konversationen, tjurfaktnin-gar äro mycket på modet, Elisabeth örfilar sina hofdamer och spottar på Sir Mathew, öfverfall på gator och i gränder höra till ordningen för dagen, med ett ord, det 16: de århundradet liknar en lejonkula; alla passioner äro der lössläppta.
De mest högtuppsatta personer föras till schavotten, tjufvar och mördare gripas och upphängas i massa, hexor och trolldom låta mycket höra talas om sig, den djupaste vidskepelse röjes hos alla klasser.
Mot denna bakgrund aftecknar sig Shakspeares mäktiga personlighet.
Dessa äro förutsättningarna för hans mångsidiga, djuptänkta och fantasirika dramatik.
Det är endast genom dessa som han sjelf kan förstås.
Taines teori är bristfällig både till form och innehåll.
Med afseende på den förra råkar han antingen i en oändlig regress, eller i en cirkel i bevisningen, med afseende på den senare är teorien dels, rörande de problem, som ligga inom ästetikens område, ofullständig, dels, rörande de af dess problem, som Taine för sin del sökt lösa, ohållbar.
Den oändliga regress, hvartill Taine gör sig skyldig, spåras i hans metod att under sökande efter någontings orsak gå öfver från det ena till det andra området, utan att han, då han kommit till det, som angifves vara det sista, bindande klargör, hvarför just detta och intet annat bildar den afslutande länken.
Om vi, för att taga ett af honom sjelf anfördt kortfattadt exempel, betrakta hans deduktion af romarnes alla utmärkande egenskaper i politiskt, privat, religiöst, konstnärligt och vetenskapligt hänseende ur dessas
• tvänne grundbestämningar: att vara ett egoistiskt och politiskt folk, inser man ej, hvarför han stannar- vid denna egoism, denna säregna politiska begåfning.
Det är ingenting, som från Taines ståndpunkt hindrar från att fråga, hvad det är som gjorde romame så egoistiska, så politiskt framstående, och sedan svaret derpå är gifvet genom hänvisning till andra egenskaper hos dem, gå i oändlighet tillbaka.Man öfvergår från den ena förklaringsgrunden till den andra?
när konstnärliga förhållanden skola förklaras, hänvisas nian till vetenskapliga, från vetenskapliga till religiösa, från religiösa till sociala, från sociala till politiska, men när man kommit till de politiska, frågar man med undran, hvarför just dessa utgöra den yttersta orsaken, hvarför det icke är tvärt om, eller hvarför ej t. ex. de religiösa böra erhålla den största betydelsen.
Man kommer ned på samma sluttande plan, hvars farlighet Spinoza i första delen af sin “ Ethica “ påvisar, i det han anför såsom exempel, huru en nedfallande sten slagit en menniska i hufvudet samt låter frågorna angående orsakerna dertill gå tillbaka till vinden, som blåste starkt, och menniskan, som hade sin väg förbi stället, till hafvet, som dagen förut vid lugnt väder begynte blifva oroligt, till vännen, som hade inbjudit den slagne o. s. v., ö. s. v.
Taine synes också ana bristen i detta tillvägagående, men vid sitt försök att använda en annan metod råkar han i en annan svårighet: cirkelbevisning, som framträder i hans teori ’ om individens och folkstammens förhållande till hvar andra.
Individen uppfattas och förklaras genom folkstammen, folkstammen genom individen.
Men det ligger i individens begrepp att ega större innehåll än folkstammen.
Efter att hafva härledt det abstrakta ur det konkreta, söker han sålunda förklara det senare ur det förra.
Dessa brister i formelt hänseende åtföljas af ännu större i reelt.
Taines teori är å ena sidan ofullständig, å andra sidan ohållbar.
Ofullständig är dén, derför att det högsta inom konsten både från objektiv och subjektiv synpunkt faller utom den spekulativa ästetikens område.
I objektivt hänseende kan han ej redogöra för de bestämningar, som ingå i ett skönt, ett sublimt konstverk, utan begagnar dessa uttryck okritiskt samt utan att angifva hvad han dermed menar.
Dermed visar han sig icke uppfatta den föregående vetenskapliga ästetikens grundproblem.
I subjektivt hänseendefaller konstnärsindividualiteten, konstnärsfantasien, utom hans teori, och detta icke blott hvad beträffar konstnären i allmänhet, utan äfven hvad beträffar genierna, de store konst-närsandarna.
Hans teori rör sig således å ena sidan med en terminologi utan fixerad betydelse, å andra sidan handlar den blott om godtköpskonsten, de lägre yttringarna af konstnärlig verksamhet, hvilka uppträda i massa och såsom uttryck för vissa moder och tidsförhållanden.
Men hans teori, är ej blott ofullständig, utan äfven, då den försöker lösa vissa problem, ohållbar.
Att konstens uppgift är att klarare och fullständigare, än naturen mäktar, framställa någonting väsentligt var den ena hufvudsaken, att hvarje konstverk är ett uttryck af sin tid den andrå.
Men det är klart, att båda dessa satser äro felaktiga.
Ty den första är för vid; kemien t. ex., som har förmåga att “ klarare och fullständigare än naturen mäktar framställa riågonting väsentligt “ (ett visst ämne, en viss blandning), skulle då utgöra en skön konst.
Den andra satsen.
åter grundar sig på ett lågt naturalistiskt antagande.
Det högsta inom konsten: en Thorvaldsens Kristusbild, en Goethes Faust, en Beethovens kompositioner stå öfver alla rums- och tidsförhållanden.
Menniskan är icke, såsom Taine tyckes antaga, indelad i arter, utan sig alltid lik i inre hänseende.
Att konstverket i yttre hänseende har en viss habitus kan ej förnekas, men endast en ytlig uppfattning kan anse sig i och med dess angifvande och analyserande hafva löst ästetikens problem.
I “ Konstens Filosofi “ skulle egentligen Taines spekulativa styrka ligga, ty i “ Konstidealet “ är det ej fråga om att finna något i och för sig bestående, utan endast en relativ norm för ordnande af konstprodukter efter deras olika värde.
Astetiken ställer sig dermed i literatur- och konsthistoriens tjenst.
De tre bestämningar, Taine i detta hänseende hos konstverket fixerar, voro: att det skall framställa en väsentlig bestämning mera fullständigt och klart än de reela objek-terna, att denna i sig betraktade väsentliga bestämning skallvara välgörande genom att undantränga eller tillintetgöra vissa skadliga, samt att alla ett konstverks bestämningar skola på ett sådant sätt sammanställas, att dermed den största möjliga effekt nås.
Om den första bestämningen hafva vi redan talat; de tvänne andra lida af icke mindre brister.
Ty hvad bestämningen såsom välgörande beträffar betraktar Taine frågan från en för ästetiken fullkomligt främmande synpunkt, nämligen den af nytta eller skada.
Det är en efterklang af den engelska sensualismen, representerad af Home, som häri låter höra sig.
Den sista bestämningen är visserligen i och för sig berättigad, men af alltför ringa vigt för att kunna erhålla en så framstående plats som i läran om konstidealet.
Den är nämligen ingenting annat än en teknisk lag, Vischers “ lagen för sammanbindning och kontrast “.
Den första bestämningen är således för vid, den andra fullkomligt obefogad, den tredje af alltför sekundär betydelse.
Någon absolut norm för ett konstverks värde erhålles ej dermed.
Tillämpningen af dessa teorier är endast en illustration till deras svagheter.
Om en framstående konstnärs produkter skola förklaras ur vissa egendomligheter hos hans folkstam eller ur vissa tidsförhållanden, uppstår dervid antingen en oändlig regress eller en cirkelbevisning.