Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad frågan i öfrigt beträffar, synes mig vara klart, att det för landet vore gagneligt, om de betydliga summor, som i statskassan inflyta, icke alltför länge der finge hvila, innan de ånyo spriddes ut i den allmänna rörelsen.
Under loppet af flera år har man rigtat sin uppmärksamhet på möjligheten att nå detta mål.
Bland utvägarne härför synes mig den af motionären föreslagna, att medlen, i stället att förvaras i ränterierna, skulle insättas i de enskilda bankerna, vara särdeles förtjent af uppmärksamhet.
Utsk:t, som hufvudsakligen delat motionärens uppfattning, har ansett sig icke vara i tillfälle att utreda det sätt, hvarpå en sådan anordning skulle tillvägabringas, och har derföre inskränkt sig till en hemställan, att R.
M:t anhålla om en utredning af frågan, samt att K.
M:t ville, om det befunnes lämpligt att de i ränteriet befintliga medel insattes i bankerna, med anledning deraf föreslå erforderliga förändringar.
Hvad Utsk:t sålunda föreslagit, förefaller mig vara så pass oskyldigt, att det icke borde möta något motstånd, så vida man icke på förhand vore besluten för att hindra all beröring mellan statskassan och de enskilda bankerna, på den grund, att man ansåge en sådan affärsförbindelse kunna blifva för staten vådlig.
För min del tror jag icke att så är förhållandet, ty den säkerhet, kronan har för sin uppbörd, då denna insättes i ränterierna. kan icke vara större än den, som skulle erbjudas af de enskilda bankerna.
För närvarande består säkerheten deruti, att Konungens Befh-.de, räntmästaren och en af stadens rådmän hafva hvar sin nyckel till ränteriets kassa och gemensamt ansvara för deri förvarade medel; men med all aktning för dessa herrar vågar jag påstå, att de enskilda bankerna erbjuda kronan vida större säkerhet.
Detta antaget, synes frå - 198 Den 27 Januari. gan inskränka sig dertill, huruvida det låter sig göra att flytta ränteriets kassa till närmaste bank-kontor.
Att så både kan och bör ske, synes mig uppenbart, och till vinnande af detta resultat yrkar jag bifall till Utsk:ts hemställan.
Denna fråga är så utredd, att jag skall vara ganska kort.
Den inblandning, som, genom antagande af motionärens förslag, skulle komma att ega rum mellan staten och de enskilda bankerna, synes mig på skäl, som af flere föreg:de talare blifvit anförde, ganska vådlig.
Dessutom kommer sannolikt svårighet att ega rum för kronan att utöfva nödig kontroll, enär de i enskilta bankerne anställda tjenstemän icke stå eller kunna ställas under Konungens Befludes lydno.
Hvad säkerheten angår, torde den väl svårligen kunna anses vara lika stor, om medlen insättas i privatbankerna, som den är under nuv:de förhållande.
Man har talat om Skottland; men man måste då komma ihåg, att förhållandet der är i flera hänseenden annorlunda än hos oss.
En annan talare har sagt, att de som icke gilla frihandeln, icke heller kunna vara vänner af detta förslag.
Jag måste medgifva, att jag ej kan förstå sammanhanget mellan dessa begge saker.
Icke heller kan jag finna någon vidare utredning af denna fråga vara behöflig, och instämmer med dem, som begära afslag å Utsk:ts Betänk.
De skäl, som föranleda mig att biträda deras åsigt, som anse förev:de Betänk, böra alslås, äro tvenne, ett allmänt och ett rent praktiskt.
Det allmänna skälet är det, att genom den föreslagna förändringen skulle en, i min tanke, skadlig sammanblandning af statens och de enskilda bankernas affärer inträffa.
Om, såsom motionären föreslagit, de enskilda bankerna blefve statens kassörer, blefve deraf en gifven följd, att de enskilda bankernas sedlar ovilkorligen måste mottagas i kronouppbörden, — och på så sätt skulle snart alla riksbankens sedlar komma ur rörelsen uti landsorten, hvilket ingalunda vore en fördel.
Inträffade derefter en olycka med någon bank, vore staten nödd och tvungen att taga den om hand, för alt hjelpa den att fullgöra sina förbindelser.
Nu är visserligen bankernas soliditet ganska stor, men den tidpunkt kan dock inträffa, då en bank icke kan fullgöra sina skyldigheter, och då måste staten träda emellan, för den händelse den har gemensamma affärer med banken.
Det praktiska skälet emot förslagets antagande är det, att derigenom blefve personer, som hade affärer med ränteriet, beroende af bankens reglemente i afseende å tid o. dyl., så att, för att nämna ett exempel, om en person kommer till ränteriet för att lyfta penningar och ränteriets kassa vore slut samt Den 27 Januari.
199 en invisning på banken lemnäs honom, kan det hända, att när han infinner sig i banken, denna är stängd, hvarigenom tidsspillan och omgång förorsakas.
Diskussionen har redan fortgått länge och jag vill derföre icke längre upptaga tiden.
Jag vill dock anmärka, att det synes mig som om man vore benägen att allt för mycket uppskatta fördelarne af detta förslag.
Man säger, att det är orätt att skrinlägga så mycket penningar.
Ja, vid uppbördsterminerna inflyta visserligen stora summor, men dessa uppsändas genast till Statskontoret, och i ränterierna innehålles endast hvad som erfordras för de löpande utgifterna.
Om dessa icke särdeles stora belopp insattes i de enskilda bankerna på upp- och afskrifningsräkning, blefve väl någon vinst, men icke att jemföra med den förlust, som skulle kunna drabba staten derigenom, att staten vid kritiska tillfällen tvingades att taga de enskilda bankerna under arrnarne.
En talare, Hr Gr.
De la Gardie, har sagt att jag gjort mig skyldig till ett misstag, då jag skulle hafva yttrat, »att
Riksbankens utelöpande sedelstock ökas med samma belopp som Statsverket insätter medel på deposition i Riksbanken.
» Mina ord föllo likväl på följande sätt: »att i samma mån Statsverkets depositioner i Riksbanken minskas, maximum för den del af Riksbankens sedelstock, som saknar motsvarighet i metallisk valuta, i ungefärligen samma proportion minskas.»
Och får jag angifva skälen för detta milt påstående.
Intill 1844 års riksdag var i gällande Banko-reglemente föreskrifvet, att utelöpande sedelstocken skulle alltid hållas i en viss proportion till metalliska valutan; jag vill påminna mig som 5 till 3.
Tillämpningen af denna föreskrift mötte emedlertid ständiga svårigheter, och var nära omöjlig att iakttaga.
Presidenten Skogman, ledamot af Banko-Utsk:t (till hvilket Utsk. jag nämnde riksdag äfven hade äran höra), föreslog då, för att afböja dessa svårigheter, att en fix summa utöfver Bankens metalliska valuta måtte, i stället för den äldre bestämmelsen, såsom maximum för utelöpande sedelstocken blifva antagen, och ansåg han att 30 millioner rdr rgs härtill kunde antagas, utan fara för realisationens bestånd.
Såsom anledning hvarföre så hög summa vågade föreslås, var det, att sällan under 10 millioner rdr innestode på deposition i Banken.
Det föreslagna stadgandet godkändes sedan både af Utsk:t och Riks-St:n, och har derefter ej blifvit ändradt.
Af motiverna till omnämnde stadgande visar sig såsom en gifven följd, att utelöpande sedelstocken således måste minskas i samma mån Statsverkets depositioner i Ranken minskas eller, som är detsamma, utsläppes i allmänna rörelsen, så länge nb. man ej vill hazardera realisationens bestånd.
200 Den 27 Januari.
Ehuru jag icke på något utförligt sätt vill ingå i bedömande af denna fråga, anser jag mig dock skyldig att derom yttra några ord.
De af R. o. Ad., som vid föregående riksdagar öfvervarit diskussionerna öfver likartade ämnen, känna, att jag, så vidt möjligt, sökt strängt upprätthålla den sedan lång tid tillbaka antagna grundsatsen, att icke någon sammanblandning mellan de enskilda bankernas och statens penningeförvaltning skulle ega rum, och jag tror att denna grundsats varit riktig, äfvensom att den i ej ringa mån bidragit dertill, att våra enskilda banker på ett samvetsgrannt och återhållsamt sätt blifvit skötta.
Men jag kan å andra sidan icke neka, att äfven andra grundsatser äro förtjenta af att tagas i betraktande och ega anspråk på att, så vidt utan olägenhet kan ske, få göra sig gällande, nemi. att ett lands bankförhållanden böra så ordnas, att de på ett välgörande sätt inverka på dess välstånd, hvilket otvifvelaktig! kan ske, om de på ett för allmänna rörelsen beqvämligt och, om jag så får säga, mjukt sätt inrättas.
Det kan icke bestridas, att åtskilliga stegrade anspråk under tidernas lopp i detta afseende gjort sig gällande, och att den förutnämnda grundsatsen redan blifvit i vissa fall modifierad, så alt den stränga skilnaden emellan statens och bankernas affärer icke längre finnes.
Det vid sista riksdag fattade beslutet om begagnandet af postremiss-vexlar var en åtgärd, som, ehuru deraf uppkommande förbindelser inskränkas till korta tider, dock innebar ett närmande till affärs-gemenskap.
Ett annat närmande i detta hänseende är, att, fastän icke i någon bestående lag finnes medgifvet, att privatbankssedlar få i allmänna uppbörden mottagas, sådant dock, för att icke vålla alltför stora olägenheter och obehag, i sjelfva verket sker, hvarefter ett utbyte af dessa sedlar under hand eger rum; och synes häraf således, att de förut nämnda föreskrifterne redan blifvit i tillämpningen ej obetydligt jemkade.
Hvad slutligen beträffar, att staten icke borde gifva de enskilda bankerna någon förhoppning om hjelp i nödens stund, så är detta, såsom grundsats, också ulan tvifvel ganska riktigt; men det har likväl vid ett kritiskt tillfälle befunnits nödvändigt att staten, till undvikande af en brytning, som säkerligen skulle hafva medfört stora olyckor, lemnade en temporär hjelp åt en sådan bank.
Man ser således, att det verkligen visat sig vara en af behofvet påkallad rörelse till vidare utveckling af bankväsendet, som i viss mån erfordrar modifikation af den grundsats, jag först omnämnde.
Jag vill nu icke lör min del bestämdt yttra mig huruvida jag anser att dessa fordringar ännu äro af den vigt, att de böra verka till helt och hållet frångående af nämnde grundsats; men jag kan icke förneka, att, i en så vigtig fråga som denna, det, efter mitt omdöme, är skäl att saken grundligt utredes, innan man bestämmer sig för den ena eller andra af dessa grundsatser, och utan att på förhand vilja tillkännagifva min enskilda åsigt i frågan, tror jag derföre att en utredning i detta afseende icke kan vara skadlig.
Man har sagt att K. M:t, Den 27 Jarman 201 äfven ulan framställning derom, kunde vara betänkt på att taga saken i öfvervägande, och detta är visserligen sannt; men en talare liar också riktigt anmärkt, att det kunde vara af icke ringa vigt att veta, huruvida R.
St:rs åsigter befinna sig på en sådan ståndpunkt, att de skulle gilla ett steg till närmande af det mål motionären åsyftat.
Jag vill således, utan att nu, innan en behörig granskning af alla hithörande omständigheter föregått, tillkännagifva hvad åtgärd jag i yttersta hand skulle kunna komma att tillstyrka, endast yttra, att jag för min del icke har något emot om R.
St:r begära en utredning af denna fråga, som utan tvifvel är af ganska stor vigt, från hvilken synpunkt den än betraktas.
Hr Bennich:
Jag har åter begärt ordet endast för att bemöta ett yttrande af Hr Akerman, att, om statsmedlen insattes i enskilda banker.
Beflude icke kunde utöfva nödig kontroll öfver dessa insättningar.
I anledning häraf beder jag att iå erinra, att, enligt nu gällande stadganden, ingen insättning i landtränteri godkännes, med mindre annotering derom sker i landskontoret, och att iakttagande af alldeles samma föreskrift, rörande insättning i bank för Konungens Bellndes räkning, skulle sätta denna embetsmyndighet i tillfälle att utöfva enahanda kontroll, som nu eger rum.
Denna Hr Åkermans anmärkning förtjenar således icke något afseende.
Jag hade icke ämnat deltaga i diskussionen, men finnér mig uppkallad af en föregående värd talares anförande och ber med anledning deraf få erinra, att frågor, i enahanda syftning som den nu förevarande, redan vid föregående riksdagar varit bragta å bane samt då afslagits.
Så var t. ex. förhållandet vid 1856—1858 årens riksdag, hvarvid förslaget dock måhända icke var så »mjuktu som det förevarande.
Om såsom grundsats antages, att statens medel skola insättas i de enskilda bankerna, så kommer ju staten att sakna utväg att vid kritiska tillfällen kunna träda emellan för att upprätthålla dessa institutioner.
En annan följd af en sådan åtgärd skulle, enligt mitt förmenande, blifva att Riksbankens sedlar komme att helt och hållet utträngas af de enskilda bankernas; ty om ränterierna hafva skyldighet att insätta inflytande medel i de enskilda bankerna och dessa naturligtvis icke kunna vägra att mottaga sina egna sedlar, så är gifvet, att uppbördsmannen icke heller har orsak att vägra i uppbörd mottaga privatbankssedlar, äfven om lian dertill eljest icke skulle vara benägen.
Väl emottagas redan nu privatbankssedlar ganska ofta i uppbörden; men sådant beror på uppbördsmannens förtroende till bankens soliditet, och deraf kan icke Statsverket tillskyndas någon förlust.
202 Den 27 Januari.
Jag tror att man bör strängt hålla derpå, att
Statsverkets penningeangelägenheter icke må sammanblandas med de enskilda bankernas alTärer.
För icke lång tid tillbaka var frågan före om inrättandet af rikshypoteksbanken.
Jag vidhöll då samma sats som nu, i det jag motsatte mig en sammanblandning, om hvilken jag förespådde att den icke skulle hvarken för det allmänna eller för delegarne i hvpoteksföreningarne blifva gagnelig.
Saken gick igenom, och för närvarande hörer man från liera håll uttalas den önskan, att lyckligt vore 0111 hypoteksföreningarne väl vore qvitt tvånget under hypoteksbanken.
De äro emellertid bundna af de upptagna lånen, och en återgång är, åtminstone för närvarande, icke möjlig.
Om den nu ifrågasatta förändringen med ränteriernas medel komme att ega rum, torde försigtigheten fordra, att restriktiva föreskrifter komma att meddelas för åstadkommande af en närmare kontroll öfver dessa banker.
Derigenom blefve dessas rörelse besvärad, och de kunde då icke sköta sig så ledigt som hittills.
Med afseende på nu omnämnda förhållanden, synes mig förslaget icke hafva utsigt att kunna bilallas, helst då, såsom Utsk:t sjelft säger, staten, för den händelse en bank komme på obestånd, skulle blifva nödsakad att taga den under armarne; hvilket åter står i uppenbar strid med bestämmelsen i den förra banklagen af år 1824, hvilken stadgade, att privatbankerne under inga vilkor skulle kunna påräkna understöd af staten, utan hänvisade dem till sina egna krafter.
Jag tror, att detta är rätt, nemi. att privatbankerna böra stödja sig på egna fötter och icke hoppas att i nödfall hjelpa sig fram med att låna träben af staten.
En mängd ledamöter hördes åter yrka på propos.
Gripenstedts framställning ådagalägger huru vådligt det är, att i frågor som denna lemna blott en fingerspets; ty då önskar man snart taga hela handen.
Efter införande af postremiss-vexlar, hafva vi nu detta förslag, som afser att göra riksbankens sedlar obehöfliga; ty det blir konseqvensen af dess antagande.
Man borde af denna erfarenhet lära, huru man blir öfverflyglad af anspråk, om man i vissa fall blott medgifvit något, som synes mindre väsendtligt.
Saken tyckes väl icke kunna lida af en utredning; men den gestaltar sig helt olika, om K.
M:t anser ett närmande till den i motionen uttalade grundsats erforderlig, i hvilket fall K.
M:t icke lärer underlåta att gifva sådant tillkänna, eller om K.
St:r uttala en önskan att saken i fråga måtte utredas, hvarmed meningen måste antagas vara en önskan att utredningen måtte blifva sådan, att ett dylikt närmande må kunna ega rum.
Detta är för mig ett ytterligare skäl för afslag å Utsk:ts hemställan, hvarom jag fortfarande anhåller.
203 Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels a Is I a g å ifrågav:de Betänk., framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med talrika och starka ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, upplästes och godkändes följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 35, i ani. af väckt förslag om öfverflyttning på de enskilda bankerna af landtränteriernas kassaförvaltning, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. detta Betänk.»
Härefter företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Nej — 98.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Stats-Utsk:ts den 24 dennes bordlagde Utlåtrn: N:o 22, ang:de beräkningen af Statsverkets inkomster; N:o 22, Litt. A., i ani. af väckt motion om tackjernstiondes upphörande inom bergslag; och N:o 22, Litt. B., i ani. af väckta motioner om upphörande af tionde för tillverkning af metaller m. m.
Härefter anmälde sig och yttrade Hr Fåhraeus, Olof Immanuel:
Då i Stats-Utsk:ts nu för andra gången bordlagda Utlåt.
N:o 22 finnas punkter, som äro beroende af det sätt, hvarpå bilagorna till berörda Utlåt., Litt.
A. och Litt. B., blifva afgjorde, hemställer jag att dessa bilagor målte på föredragningslistan sättas framför Stats-Utsk:ts Utlåt.
Föredrogos, men begärdes af flera ledamöter ånyo på bordet: Stats-Utsk:ts d. 24 dennes bordlagda Utlåt.
N;o 31, i ani. af gjorda framställningar om eftergift af kronans rätt till danaarf, fallne efter åtskilliga personer; och 204 Den 31 Januari f. ni.
Ekon.-Utsk:ts sistnämnde dag på bordet lagda Betänk.
N:o 36, i ani. af väckta motioner rörande ej mindre Norrmäns och
Danskars än äfven andra utländningars rätt att i Sverige idka handel, handtverk och andra yrken.
Anmäldes och bordlädes: Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 29, aiig:de Riksg.-Kont:s förvaltning linder den tid, som förflutit sedan början af 1862 och 1863 års riksdag; äfvensom Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänkm:
N:o 37, i ani. af väckt motion ang:de inseendet öfver Rikets högre landtbruks-institut, förvaltningen af desamma och undervisningen derstädes m. m.; N:o 38, i ani. af väckt motion om återinförande af tull stämpling å varor, som från utrikes ort inkomma; och N:o 39, i ani. af väckta motioner rörande utvidgandet af qvinnans medborgerliga rättigheter. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 4 e. m.
Onsdagen den 31 Januari 1866.
Justerades 4 prot.-utdrag för d. 27 dennes, och upplästes för justering protokollet för den 20 December sisth år; hvarefter anmälte sig och yttrade Hr Liljenstolpe, Axel Fredrik:
Med vördsamt åberopande af min den 20 nästl.
December afgifna reservation och protest emot Höglofl. 11. o. Ad:ns då fattade beslut i afseende å Höglofl. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 9 (min motion, ang:de e. o. tjenstemännen, deras ställning och befordrings-lagarne), anser jag mig berättigad, att vid justeringen af prot:t för nämnde dag få den ifrSgav:de skriftliga reservationen afgifva; äfvensom att i Den 31 Januari f. ra. 205 denna fråga vidtaga de åtgärder, hvartill omständigheterna kunna föranleda.
Men som jag härvid finner behöfligt att förete prot.-utdrag ifrån de resp. 2:ne Med-Stånd, inom hvilka Ekon.-Utsk:ts ifrågav:de Betänk.
N:o 9 föranledde diskussion, eller ifrån Höav.
Presteoch Vällofl. Borgare-St:n; samt jag för närv-.de endast erhållit sådant ifrån det sistnämnda Ståndet, vågar jag vördsammast anhålla att lå denna min skriftliga reservalions-rätt öppen, tili dess jag hunnit erhålla Högv.
Preste-Ståndets prot.-utdrag i frågan, eller till nästa plenum, i och för fullständigandet af denna min reservation med hvad deraf kan (öranledas.
Härefter blef, uppå framställd propos., det upplästa profit af R. o. Ad. godkändt.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm, uppläste en motion N:o 151, om beviljande af en pension å 450 rdr rmt åt aflidne Öfversten m. m. Carl Christian Kreugers enka och barn.
I den af Hr Nordenfi It nu upplästa motion anhåller jag att få instämma.
Enligt min tanke bör icke enkan efter den man, som egnat så mycken omsorg att lindra andras nöd, nu lemnäs i betryckta omständigheter.
Öfverläggningen ansågs härmed slutad och motionen jemte yttrandet remitterades till Stats-Utsk:t.
Frih. Klinckowström, Rudolf, uppläste ett mern. af följ:de innehåll:
Med stöd af R. 0:s 46:te §:s 2:dra mom. får jag till R. o. Ad. vördsamt hemställa, att R.
St:r måtte, för gemensam öfverläggnings hållande ang:de Bevilln.-Utslcts Utlåt, rörande K. M:ts Nåd.
Propos. af den 17 sisth November till R.
Sfer, ang:de med Frankrike afslutade handels- och sjöfarts-traktater, sammanträda någon dag kort före detta Utlåtandes föredragning uti Riks-Sfin; och får jag, under förutsättning att denna min hemställan af R. o. Ad. bifalles, vördsamt bifoga den begäran, att nämnde dag måtte, i sedvanlig ordning, at Hr Gr. o. Landtm, samt Hrr Talmän bestämmas; hvarförutom jag anhåller, att, derest mitt nu väckta förslag skulle vinna R. o. Ad:ns bifall, de öfriga Riks-Sfin måtte inbjudas, att i samma beslut sig förena.
Föredrogs ett från Hederv. Bonde-St. ankommet prot.-utdrag, N:o 131, för den 27 dennes, innehållande, utom annat, inbjudning till de öfriga Riks-Sfin att förena sig i Bonde-St:s beslut 206 Den 31 Januari f. m. öfver Irsta punkten af Stats-Utskrts Utlåt.
N:o 26, angrde regleringen af utgifterna under Riksstatens Andra Hufvudtitel.
Bordlädes.
Hr Grrn o.
Landtmrn tillkännagaf, att Riks-St:ns Hrr
Talmän vid denna dag hållet sammanträde öfverenskommit att, under förutsättning att Beviiln.-Utskrts Utlåt.
N:o 2, i ani. af K.
Propos. ang:de med Frankrike afslutade Handels- och Sjöfartstraktater, hvilket Utlåt, i dag till bordläggning hos RiksSt:n inkommit, blefve i nästa plenum ytterligare bordlagdt, dervid föreslå, att detta Utlåt, skulle företagas till afgörande Onsdagen den 7 nästk.
Föredrogs ånyo Stats-Utskrts den 24 och 27 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 22 litt. A., i ani. af väckt motion om tackjernstiondes upphörande inom bergslag.
I det nu upplästa Utlåtrt har Stats-Utskrt gjort en framställning, hvilken jag med ledsnad berör.
Det är alltid plågsamt, då dels logiken och dels en allmän uppfattning af det rätta, som kan bestämmas ensamt af sens commun, Isederas.
Emellertid har nu så tillgått, att Utskrts afdelning fattat beslut i frågan, och att sekreteraren pligtskyldig! sedermera varit tvungen att skrifva ett Utlåt, i öfverensstämmelse dermed.
Detta Utlåt, innehåller hufvudsakligen: motionären har rätt i punkterna A, B och C, han har icke orätt i de derpå följrde punkterna till och med L, M eller N, och man kan svårligen hafva något att invända mot af.honom anförda skäl i de återstående punkterna till och med O, men ändock bör frågan afslås.
När logiken är sådan, kan man åtminstone icke neka, att den är konseqvent, — men den påminner mycket om fruntimmernas »ja, men ändock »
Den af motionären gjorda framställning har nu varit under behandling vid fyra riksdagar, men Stånden hafva alltid jemkat så, att något definitivt beslut ej blifvit fattadt.
Som emellertid en undersökning af förhållanden varit behöflig, har för en del af landets innevånare en orättvisa under tiden fått qvarstå.
Man kan visserligen säga, att det icke är någon orättvisa, enär den är legaliserad, meri lika litet, som jag kan finna rält, att någon kan lagligen mördas, lika litet anser jag det rätt, att en industriidkare behandlas orättvist, derför att den lag, hvarefter han behandlas, ej hunnit ändras, oaktadt dess orättvisa blifvit insedd.
Den historik, vi i ifrågav:de fall hafva att åberopa, är ganska kort.
Först upphäldes till fromma för jernhandteringen de gällande bestämmelserna angrde kolhandel, så att en hvar fick rätt att köpa kol hvar han behagade.
Småningom erhöll man äfven rättighet att, utan alla hinder, anlägga hyttor och verk - Den 31 Januari f. m. 207 städer hvar man ville.
I följd af den sålunda ökade friheten och borttagandet jemväl af Bergs-Coll., visade jernhandteringen en lifaktighet, som är oss alla väl bekant, och som gaf sig tillkänna bland annat derigenom, att exporten af dess produkter inom kort ökades med en tredjedel.
Detta förhållande synes besanna det, sorn den snillrike Statssekreteraren Schröderheim svarade Konung Gustaf lil, då denne befarade, att den Ryska jernhandteringen skulle undertrycka den Svenska: »Jag tillråder blott Eders M:t att tillstyrka Kejsarinnan Catharina inrättande af ett Bergs-Coll., ty då är ingen fara.»
I Sverige hafva Gudilof! nästan alla band på bergshandteringen småningom blifvit borttagna.
Annu återstår dock ett, och det är borttagande af detta sista, motionären åsyftar.