Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och knalleffekten kom då den feta steg upp, trippade bort öfver platformen, så att både den och hon själf råkade i gungning, och kom tillbaka med en flaska och två glas på en bricka, hvilken hon bar på bröstet.
Utan att stöda brickan med handen slog hon whisky i de båda glasen, skålade med tillbedjaren och drack, hvarpå denne ställde sitt glas tillbaka på brickan, slickade sig våldsamt om munnen och kysste hennes ena hand, medan hon blygsamt skylde ansiktet med den andra.
Den såg ut som en medelstor, orökt skinka.
Men publiken hade sett både den och hennes öfriga behag förut och hade fått nog af dem.
-- Gorillan! ropade först ett par röster. -- Gorillan, gorillan! instämde de öfriga på en gång. -- Skjut och häng edra missfoster -- gorillan fram!
Och gorillan kom fram, med ett par väldiga skutt och ett öfver jordiskt tjut, som åstadkom ögonblicklig tystnad bland publiken.
Några af de närmast sittande till och med reste sig halft från sina platser som om de icke känt sig rätt säkra, ehuru gorillan hade en försvarlig kedja fästad kring halsen, och leddes af en groflämmad karl, hvilken i andra handen höll en bastant rotting.
Jag var bokstafligen krokig af skratt, som på inga vilkor fick yttra sig högljudt, medan gorillan, som också tycktes uppfatta det humoristiska i situationen, endast utförde sin roll bättre ju värre den grinade.
Efter ytterligare några hopp och skutt räckte förevisaren om en stund sin pipa åt djuret, som grinade vådligare än förut, puffade på pipan och afgaf några egendomliga strupljud, afsedda att uttrycka förtjusning.
-- Och nu måste du dansa ett tag, uppmanade förevisaren med en skakning på kedjan.
Men gorillan visade tänderna, grymtade, morrade och slutade med ett hest, halft skällande läte, som inte i minsta mån var mänskligt.
-- Jaså, vi måste väl taga till käppen igen, hotade förevisaren och svängde rottingen.
Men innan han tagit mera än ett steg framåt kastade sig gorillan med böjd rygg och krokiga knän in i en jig sådan troligen bra få människor sett.
Ingen värklig apa skulle kunnat göra det med större vighet och mera fånig effekt.
Men så tog det också huset med storm.
De applåderade, stampade och ropade bravo! bravo! tills gorillan var fullständigt utmattad.
Då frågade förevisaren om någon af gentlemännen händelsevis hade en fickflaska på sig så kunde de få se djuret taga en sup för att styrka sig.
Väl ett halft dussin räcktes fram på en gång, gorillan kom fram till kanten af platformen, tog en af flaskorna och hällde en försvarlig dosis i sin mun.
Men grinade förfärligt och vred sig till publikens ytterligare förtjusning nästan dubbel under sväljandet.
Det var slutnummern.
Huset utrymdes omedelbart därpå, men samma spektakel upprepades ytterligare fem gånger under aftonens lopp, för så öfverfulla hus det blott var möjligt.
Publiken nära nog slogs om att slippa in, men ingen ville se det öfriga programmet, endast gorillan.
Och gorillan, som styrkt sig grundligt efter hvarje dans, var nästan redlös, när den hasade sig ut efter den sjette föreställningen.
-- Det kunde man ju nästan kalla en dundrande succés, sade öfversten, då vi till sist voro på tumanhand i åskådarerummet -- men lika fullt är jag rädd att det tar en ända med förskräckelse.
Karlen är alldeles för svag för whisky.
Och vi måste låta dem bjuda whisky'n, annars tro de inte att det är värkligt eldvatten han sväljer.
Måste tala allvarsamt med honom i morgon.
-- Och på tal om det, tillade han -- så tror jag vi annonsera om förhöjning af entréen till en dollar i anledning af söndagen.
Bäst att bärga in sitt hö så länge det är solsken.
Alla resterande löner betalades ut söndag morgon och gorillan-irländaren tillhölls att iakttaga större måtta beträffande publikens whiskyflaskor.
Först skrattade han åt varningen.
-- Sex supar må jag väl kunna tåla, huru långa som hälst, invände han.
Men då öfversten tillät sig betvifla det blef han förargad och förklarade att han därvidlag ämnade sköta sig själf.
Det hade aldrig varit fråga om huru mycket han skulle få dricka.
-- Skyll också er själf om något händer, sade öfversten.
Och sedan gorillan dragit sig tillbaka till vagnen, där den hölls i sträng kammararrest under dagen, såg han ännu en stund mycket fundersam ut.
-- Det likasom osar katt för mig, sade han slutligen.
Om allt går bra i kväll bryta vi upp i morgon till Leadville, där vi kunna räkna på goda hus i ett par veckor.
Jag har två hästar, som jag rider turvis på resorna och den ena kan ni begagna.
Dem hålla vi sadlade i afton, ty händer det något så blir det tjära och fjäder för flera än gorillan!
Jag hade blifvit sedd så mycket i öfverstens sällskap sedan fredagen, att jag troligen icke skulle undgå att dela öde med honom ifall det blef spektakel.
Mina sadelpåsar voro därför packade i lika god tid som hans och hästarna i ordning.
Vi bundo dem vid hjulen på öfra sidan af vagnen, så att vi blott behöfde draga till bukjordarna och koppla kindkedjorna.
Inom en och en half minut borde vi kunna komma i väg.
-- Och så långt försprång kunna vi i alla händelser räkna på, trodde öfversten.
De första föreställningarna gingo ypperligt, för lika fulla hus som dagen förut, trots den orimligt höga entréen.
Efter hvar föreställning aflevererade sekreteraren litet öfver sextio dollars och hvar gång hade han fått lof att afvisa en mängd folk.
Men först efter den fjärde började öfverstens uppsyn ljusna en smula.
-- Han tål värkligen mera än jag trodde, sade han då gorillan kom ut från scenen.
Femte gången gick det också ypperligt.
Gorillan var ytterst lifvad och dansade briljant, men tömde nära på till hälften en ansenlig flaska, då det kom till slutnummern.
Och publiken, som grundligt firat söndagen, var likaledes mycket lifvad och kände sig förtjust öfver prestationerna.
Under den sista mellanakten observerade öfversten och jag gorillan mycket noga, men kunde icke varsna minsta tecken till begynnande redlöshet.
Den var bara munter.
-- Det går bra i alla fall, hoppades öfversten.
-- En gång till kan han säkert visa sig utan att ställa till någon galenskap.
Och det betalar sig! tillade han belåtet, då sekreteraren öfverräckte några och sextio dollars för den senaste föreställningen.
Den sjette gick också efter önskan.
Gorillan var galnare och dansade sin jig bättre än någonsin.
-- Och.
nu gentlemän -- om någon af er råkar hafva en fickflaska på sig -- kan ni få se gorillan taga en sup, upprepade forevisaren sin vanliga formel.
-- Här min vackra gosse! sade en af de närmast stående och räckte fram en läderklädd flaska, den irländaren ögonblickligt förde till munnen.
Men nästan lika fort lät han den falla.
-- Cayenne! du förbannade hund! röt gorillan på tydligaste engelska och placerade i samma nu sin högra näfve enligt bästa boxningskonst på skämtarens näsa.
-- Hästarna! hörde jag öfverstens röst i mitt öra och medan vi kröpo genom vagnen, steg där upp ett väl femtiostämmigt vrål från tältet.
Inom några ögonblick voro hästarna lösa och vi i sadlarna.
-- Sakta nu, varnade öfversten -- tills vi äro förbi tältet.
Om de se oss händer det att de skjuta.
Där var dock ingen fara att bli hörd.
Skratt, skrik, svordomar och skymford dränkte alla andra ljud.
Det lät som om ett allmänt slagsmål brutit ut.
-- De ha det lifligt därinne, anmärkte öfversten och satte sin häst i half galopp nedåt dalen.
Innan vi hunnit dit sågo vi sekreteraren stadd på flygande reträtt åt samma håll.
-- Sälj allt hvad de inte slå sönder af utrustningen, ropade öfversten i förbifarten -- och dela med de öfriga!
-- Tack och lycklig resa! flämtade sekreteraren bakom oss.
Och då vi i detsamma kommo ned på jämn mark läto vi hästarna sträcka ut allt hvad de kunde.
Öfverste Beckridge och jag hade enat oss om beslutet att fortsätta vår resa från det af guldletare öfversvämmade Colorado så långt åt sydost, att vi helt och hållet lämnade bärgstrakterna bakom oss.
Guldletare äro nämligen ett rörligt släkte och hållas aldrig länge på samma ställe.
De flesta af dem, som nu strömmat till de senaste fyndorterna, komme otvifvelaktigt att inom kort sprida sig öfver alla Klippbärg-staterna, där det ju alltid fans en möjlighet att råka på malm.
Och ute i västern har det blifvit en orimligt omtyckt sport att tjära och fjädra folk för alla möjliga småsaker.
Nu till dags, sedan tiderna blifvit så fredliga, att man endast undantagsvis använder revolvern, är litet hvar alltid redo och villig att hjälpa till med sådant skämt, utan att alls fråga efter om där fins tillräcklig anledning.
I bärgsstaterna kunde vi snart sagdt hvar som hälst stöta på någon, som varit med om, eller åtminstone hört gorilla-historien, och då kunde det lätt nog hända -- -- -- ja, som sagdt: vi beslöto att fortsätta åt sydost utan längre uppehåll.
Det beslutet fattade vi, sedan vi galopperat öfver hela dalen nedanför lägret -- där gorillan antagligen som bäst höll på att utbyta sin hårbeklädnad mot en af fjäder -- och ansågo oss kunna sakta farten.
En gång inne bland bärgen på andra sidan voro vi tämligen säkra, ty på sådana vägar kunde ingen rida annat än i sakta mak.
Och två mils försprång eller så hade vi i alla fall vunnit.
Sedan dess hade vi ridit i det närmaste tre dagar i riktning mot de stora sydvästra indianreservationerna, där kvarlefvorna af Cherokee --, Huron --, Seminol och de andra, fordomdags mäktigaste stammarna nu hålla på att genomgå en något egendomlig civilisationsprocess.
Egendomlig, emedan det öfvervägande flertalet af hvita, som vistas inom dessa reservationer, höra till det allra äfventyrligaste slag, som numera förekommer i Förenta Staterna.
Detta är åter fallet hufvudsakligen emedan indianerna inom de sydvästra reservationerna -- det s.k. indian territoriet -- äro så godt som fullständigt oberoende af unionsregeringen, så lärde de blott afhålla sig från krigsstråten.
De sköta helt och hållet sina egna angelägenheter, bebruka den synnerligt rika jord de erhöllo på en tid då jorden där borta ännu var fullkomligt värdelös, och ha genom boskapsskötsel i stor skala blifvit värkligt förmögna.
Nödvändigheten har lärt dem att konkurrera med de hvita i dessa näringar och deras ypperliga jord har gjort konkurrensen lätt på samma gång som den gifvit dem rikliga medel att bestrida utgifterna för en utveckling åt samma håll och på samma sätt som amerikanarnes.
Skolor ha de numera i mängd -- Cherokee-nationen till och med ett universitet -- sina egna lagstiftande församlingar ha de också samt minst ett par städer, som i många stycken stå öfver de vanliga småstäderna i västern.
Och därjämte åtskilliga andra, hvilka ännu icke ens hunnit medelnivån hvarken beträffande säkerhet till egendom, lif och lemmar, eller på andra kulturområden.
Men ännu ha de icke förökat sig så mycket, att de skulle uppfyllt ens den del af vår jord, som är deras.
Där finnas ännu stora sträckor både af åkerjord och betesmarker af bästa möjliga slag, hvilka indianerna icke själfva bebruka, men gärna arrendera ut åt andra.
Och då polisinstitutionen är en af de minst aktade och utvecklade hos rödskinnen följer helt naturligt att hopar af allehanda äfventyrare sökt sig en fristad hos dem.
Många hundratal sådana äfventyrare såväl som några få hvita af annat slag ha gift sig med indianskor och blifvit upptagna i stammarna samt sålunda delegare i dessas jordbesittningar, hvilka ej få styckas.
Andra ha slagit sig ned som handlande, läkare, advokater, handtvärkare o.s.v.
Och alla tyckas trifvas väl ihop med de röde, likasom de i allmänhet synas stå sig rätt bra.
Dit ämnade vi oss, öfversten för att med de några hundra dollars han hade köpa några hästar -- sådana äro billiga där nere, men vanligen är det bäst att icke alltför noga forska efter deras hemort -- och jag för det jag för tillfället icke hade någonting bättre att göra.
Beckridge behöfde ju någon för att hjälpa sig att föra hästarna till Chicago, och för mig var det en ny del af det vida landet att lära känna.
Dessutom är sommarluften där ute på slätterna mera upplifvande ren än någon annan luft åtminstone jag andats, hästen jag fått låna så god att det var ett nöje att rida den öfver den präktiga terräng prärin erbjuder, och slutligen bekymren för morgondagen inskränkta till det minsta möjliga.
Bärgen hade vi till sist lämnat bakom oss.
Större delen af den tredje dagen hade vi ridit öfver slättmark, så att bärgen, då solen begynte luta nedåt mot synranden, smultit ihop till en enda blåviolett massa.
Vi redo helt långsamt, för att låta hästarna svalna en smula innan solen gick ned och vi afbröto färden för natten.
Den ämnade vi tillbringa ute, vid någon bäck, där vi kunde vattna våra riddjur.
En mil eller så längre fram syntes en rad af buskar och enstaka träd, som säkert växte längs något vattendrag.
Men innan vi hunno dit hörde vi bakom oss ett långt utdraget "halloohoh!" och då vi vände oss om sågo vi en ensam ryttare i rask takt närma sig.
Vi stannade för att låta honom hinna upp oss -- så pass höflig är man alltid ute på prärin -- och sågo då han kom närmare att det var en helt ung man i den vanliga dräkten ute i västern, ridande en broncho, som också var af det vanliga slaget: stort ingenting att se på, men vanligen i stånd till otroligt ihållande ansträngningar.
-- Glad att få sällskap! sade han frankt, då han höll in sin häst.
-- Jag har ridit ensam hela dagen och det blir långtrådigt -- -- om jag får så fortsätter jag med er så långt vi ha samma väg.
Vi hade ingendera något emot det, sedan vi tagit honom i något närmare betraktande.
Han var helt ung, knappast mera än en pojke om högst tjugu år, med ljust hår, blågrå ögon och en så frimodig uppsyn, att det gjorde en godt att se honom.
Men, trots dräkten, den mexikanska sadeln och broncho'n hade det hela någonting af så icke-amerikanskt, att jag kände mig smått nyfiken.
Vi upplyste honom om att vi ämnade tillbringa natten vid bäcken, som icke mera var långt borta, och det passade också honom ypperligt, sade han.
Hans häst hade haft en lång dag och hade ännu många sådana dagar kvar, då han var på väg ända ned till Texas, för att se på jord, hvilken en agent bjudit ut och prisat synnerligt högt.
-- Jag hade inte råd att föra den på järnväg och då jag inte häller ville sälja den så rider jag.
Den är bättre än den ser ut! slutade han och klappade broncho'n på halsen.
Hans engelska hade också en smått främmande anstrykning, men jag fick icke klart för mig hvarifrån den härrörde, innan broncho'n, när min häst kom den något för nära, lade öronen bakut och gjorde min af att bita.
"nå -- nååh!" med så omisskänneligt tonfall, att jag omedelbart utbrast på finska:
-- Finne är ni ju!
-- Jo -- -- nog är jag Erik Käykkä, medgaf han -- men huru kunde herrn gissa det?
Noga taget hade jag väl icke gissat att han var Erik Käykkä, men det lämnade jag därhän och sade honom blott att det vanligen gick ganska lätt för sig att känna igen landsmän.
I detsamma kommo vi emellertid fram till bäcken och fingo för mycket att göra med våra hästar för att kunna fortsätta samtalet.
Men sedan de blifvit vattnade och tjudrade för natten och vi tagit fram våra matförråd för att också förfriska oss själfva blef han igen helt språksam.
Hans far hade redan för sex år sedan låtit honom komma öfver till Amerika, då modren dött och han blifvit ensam på torpet i Alavo.
Sedan dess hade han bott i en liten stad i sydliga Colorado, där fadren arbetat i en kolgrufva.
Men själf hade han fått tjänst på en ranch -- boskapsfarm -- hade lärt sig rida och blifvit cowboy.
För ett par månader sedan hade fadren blifvit så illa skadad i ett grufras, att han dött tre veckor senare, och då hade Erik sålt det lilla de egde och börjat fundera på att skaffa sig egen jord, för att bli farmare.
Texas-agenten hade kommit innan han ännu hunnit besluta sig och nu var han på väg dit ned för att se sig omkring.
Honom var det likgiltigt hvar han slog sig ned, blott det var i Amerika.
Men hem ville han inte och bli soldat.
Det kunde jag godt förstå -- efter sex år ute i västern!
Men något råd af värde beträffande Texas-planerna kunde jag icke gifva honom, emedan jag själf ännu icke varit där nere.
Jag bjöd honom emellertid att rida vidare i vårt sällskap, då hans väg ju också förde genom indianterritoriet.
Och därjämte manade jag honom till något större försiktighet gentemot främlingar än han visat vid sammanträffandet med oss.
Han småskrattade visst åt min varning, men gjorde det på ett så oförargligt sätt, att jag icke kunde upptaga det illa.
Och öfverstens hjärta vann han helt och hållet genom sitt sätt att sköta och behandla broncho'n, så att vi i allra bästa sämja fortsatte vår resa under de följande dagarna.
Dessa erbjödo intet af mera nänmvärdt intresse än en tur ute på de öde slätterna vanligen gör, inte förrän vi nådde den första staden i indianterritoriet, en helt ny gränsby, där största delen af befolkningen var af mera eller mindre hvit ras.
Där togo vi helt sturskt in på hotellet och åto en "supper", som smakade förbålt godt efter den diet vi fört den senaste tiden.
Och efter kvällsvarden slogo vi oss ned i barrummet vid en whisky-toddy, som ingalunda smakade sämre.
Där var spelet redan i gång vid tre olika bord och spelarne till och med en brokigare samling än i guldgräfvarlägren -- såvida det nu är möjligt!
Äfven öfverste Beckridge, som ändå sett åtskilligt i olika delar af unionen, anmärkte att han aldrig råkat på en utsöktare kollektion bof-typer.
-- Nog får man billiga hästar i den här trakten, tillade han såsom slutsats -- men förbanna mig det vore rådligt att färdas med dem vid dagsljus!
Vid ett af borden spelades "monte", ett spel där allt beror på fingerfärdighet hos bankören och på snabbt öga hos den, som spelar emot honom.
Jag hade många gånger hört talas om monte, men aldrig sett det, då det sällan tolereras ens i gruflägren numera.
Möjligheterna för oärligt spel äro så stora, att bankören icke anses kunna motstå frästelsen.
Därför riskerar endast undantagsvis äfven den mest förhärdade yrkesspelare föreslå monte, hvilket omedelbart utsätter honom för misstanken att "korrigera turen", såsom den tekniska termen lyder där borta.
Men just därför kände jag mig nyfiken att se spelet på nära håll.
-- Det kunna vi ju göra, jakade öfversten -- och kanske till och med ha litet roligt med karlen.
Sådana herrar bruka vanligen alltid låta gröngölingar först vinna ett par gånger för att reta deras aptit.
Han tog fram ur sin plånbok en sedel på en dollar och en annan på femtio, båda gröna och båda af samma format, såsom alla sedlar i Förenta Staterna, kramade ihop dem till små bollar och räckte dem åt mig.
-- När jag blinkar med vänstra ögat sätter ni ut endollar-sedeln, sade han.
-- Den förlorar ni säkert.
Han vågar inte låta er vinna, då han inte vet huru stor insats ni gör.
Men om han är af den rätta sorten blinkar jag snart en gång till och då sätter ni ut den andra, Stick dem i byxfickan, men håll noga reda på dem, eller kan det hända att det blir han, som får roligt.
Jag höll endollar bollen i handen och handen i fickan.
Vi stodo en stund och sågo på spelet vid de andra borden och gingo så fram till monte-bankören, som tycktes finna det svårt att förmå någon till allvarsamt spel, ehuru åtskilliga af sällskapet stodo omkring honom samt då och då riskerade en eller annan dollar.
-- Ett litet parti, gentlemen? frågade han då vi sällade oss till de öfriga.
Och då jag skakade på hufvudet slog han ut tre kort på bordet: kung, dam och knekt.
-- Låt mig visa huru enkelt det här spelet är, fortsatte han.
-- Välj ut ett af korten -- kungen t.ex. -- så tar jag upp dem i den ordning de ligga.
Och passa nu noga på medan jag kastar ut dem med baksidan uppåt.
Om ni kan peka ut kungen vinner ni, annars jag.
Han slängde ut korten på bordet, men så pass långsamt och oskickligt, att jag utan svårighet kunde se hvar kungen föll.
-- Ni har alldeles för kvicka ögon, komplimenterade han -- eller också äro mina fingrar styfvare än vanligt i kväll.
Den gången gjorde han sin sak bättre, men dock så att hvem som hälst kunnat peka ut kungen.
-- Det är märkvärdigt! yttrade han med ett uttryck, som ganska väl efterapade bekymmer. -- Om det här gällde pengar skulle jag bli ruinerad.
Men kanske skulle det sporra mina fingrar till större flinkhet.
Vill ingen riskera någonting?
Öfversten, som ställt sig på motsatta sidan af bordet, knep omärkligt ihop vänstra ögat.
Och jag drog med långsam omständlighet fram min hand ur fickan, betraktade en stund tveksamt den hopkramade sedeln, men lade den slutligen på bordet.
Monte-bankören gaf den gröna bollen en lång, misstänksam blick och mig en annan, slog ut de tre korten för att visa dem, plockade upp dem i den ordning de lågo och kastade ut dem igen med sådan blixtsnabb fingerfärdighet, att jag inte hade en aning om hvar kungen låg.
-- Nu vänder jag upp endast det kort ni gissar på, sade han.
-- Det är min chance att ni inte vidare än första gången kan hålla reda på mera än ett kort.
Jag vände upp damen.
Och sade att det gått alldeles som jag väntat.
Men han försäkrade småleende att det icke var annat än en slump, vecklade upp sedeln, stack den i fickan och började på nytt med alla korten uppslagna.
Två gånger såg jag igen tydligt hvar han lät kungen falla, men först tredje gången blinkade öfversten.
Då drog jag ändå långsammare än förut den andra pappersbollen ur fickan, lade den efter mycken tvekan på bordet och förklarade att ingenting skulle kunna förmå mig att försöka en tredje gång.
Han lät mig alldeles tydligt se hvar kungen föll och smålog helt vänligt ännu då jag vände den med rätsidan uppåt.
Men då jag vecklade upp min sedel, så att han såg siffran 50, och resten af sällskapet bröt ut i skallande skratt, blef hans leende förtvifladt sötsurt.
Han betalade ut beloppet i alla fall och frågade höfligt nog om jag icke ville fortsätta.
Men jag påminte honom om min försäkran, att intet skulle kunna frästa mig till ett tredje försök och då surnade hans min yttermera.
Först då Erik Käykkä kastade en dollar på bordet såg han igen en smula nytrare ut.
-- Låt bli! sade jag på finska.
Men pojken försäkrade att han kände monte i grund.
De hade som oftast om vinteraftnarna spelat det för tidsfördrifs skull på ranchen, om tändstickor.
Han tycktes värkligen känna det ypperligt.
Bankören, som sett ytterst misstänksam ut då vi talade ett språk han ej begrep, gjorde sitt allra bästa, men Eriks ögon voro honom för flinka.
Åtminstone tre gånger af fem gissade han rätt och då han icke lät frästa sig att höja insatserna öfverhöfvan hade han snart en försvarlig hop sedlar framför sig.
-- Stickorna värderades till fem cents asken där hemma på ranchen, så man fick lära sig att se upp, sade han småskrattande på finska, då han igen pekade ut kungen och lade en femdollar till de öfriga.
-- Vill ni inte fördubbla? frågade bankören, som längesedan slutat småle.
-- Det här blir ju ingenting ordentligt af!
-- Nog duger det för mig, försäkrade Erik förbindligt och pekade åter ut kungen -- fjärde gången årad.
-- Här blir ännu något spektakel, sade öfversten halfhögt i mitt öra.
Han hade ställt sig tätt bredvid mig och största delen af de öfriga hade också samlat sig kring montebordet.
-- Inte så nära -- -- inte så nära, gentlemen, sade bankören och gjorde en åtbörd som om han velat skjuta de närmaste åt sidan.
-- Den satans lymmeln! hväste öfversten mellan tänderna och jag kände att han drog fram sin revolver.
Erik vände hufvudet halft åt mig.
-- Såg ni! frågade han på finska.
Men jag hade ingenting sett och förstod därför icke rätt hvarför han förlorade tre femdollars sedlar efter hvarandra, ehuru han synbarligen var fullt lika kallblodig som han känt sig sedan början af partiet.
-- Nu händer någonting underligt! sade han och skjöt hela högen af sedlar fram mot bankören.
-- En gång till och så sluta vi? föreslog han på engelska.
Och bankören nickade ett bistert "all right".
Men han hade knappast slagit ut korten på bordet innan Erik lade båda händerna på dem.
-- Korten äro orätta, sade han mycket lugnt.
Bankören flög upp från sin plats med revolvern i handen.
Och i samma ögonblick höjde öfversten sin.
-- Bort med händerna!
Och tag tillbaka, hvad ni sade eller förbanna mig -- -- -- röt bankören, men blinkade osäkert mot öfverstens revolver.
Erik Käykkä reste sig också, utan att flytta händerna från korten, såg bankören styft i ansiktet knappa sex tum från revolvermynningen och sade med långsamt eftertryck:
-- Korten äro orätta, säger jag -- -- och ni är en tjuf!
Han blinkade inte, ehuru han icke visste att öfversten, som stod bakom honom, var färdig att ingripa.