Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dö jag finner att bördsrätten numera icke eger någon giltig grund eller stödjer sig på någon särskild uplättning af äganderätt till fast egendom på landet, utan endast föranleder osäkerhet i besittning af fast egendom och prejerier; sä får jag för min del instämma tued den motionär, som yrkat böröstat lens på landet afsk..ffande, och anhåller jag hos H.
Hr Gr. o. Landtm, om propos. derpå.
Likasom ofta förut varit händelsen vid behandling af frågor af denna beskaffenhet, som röra familjens eller slägtens rätt, i afs. å eganderätten, måste jag äfven nu vara af olika mening med de 2 sista talarena.
Jag vill icke ingå i någon särdeles vidlyftig undersökning eller jemförelse mellan förfädrens visdom och nutidens: den eua torde vara lika god sorn deu andra; men i det afstdet ha man verkl. skäl att prisa våra förfäders vis - 202 Den 13 J u n i. bet.
Det iir icke eller uteslutande på den sednare de stödja sig, sora yttra betänkligheter vid förändring af bestående lagar.
Dea omständighet, att en lag bestått och varit tillämpad genom århundraden, torde gifva densamma en viss auktoritet och föranleder, att man drager något i betänk, att aldeles uphäfva densamma.
Hvad nu särskildt beträffar bördsrätten, så är förhålet icke, såsom en talare här antydt, att densamma oskiljaktigt sammanhang r med arfvejords-svstemet, så att den borde med detta stå och falla, och att derföre den förändring, som vid sista riksdagen vidtogs i afs. å testamentsrätten, borde ovilkorligen medföra en förändring i fråga om bördsrätten.
Det må tillåtas mig att som bevis för detta mitt påstående anföra, att de män, som först framkommo med förslag i detta hänseende, nemi.
LagKomitéens ledamöter, KommerceRådet Stenius, Häradshöfding
Richert och AdvokatFiskalen Staaff, förordade bibelnde af bördsrätten, ehuru de tillstyrkte uphäfvande af arfvejord ssystemet, och det på den grund, att bördsrätten Ii vilar på slägtens kärlek tili fädernes jord, som dock icke bör hindra borttestameiiterande af densamma, isynnerhet inom slägten.
Man kan om denna kärlek till jorden siiga mycket både för och emot; men ovedersägligt, torde vara, att den är en ädel känsla.
Man säger att den grundar s:g blott på egoism, men om så är, så måste åtminstone medgifvas, att det iir en ädel skiftning af egoism att älska den jord, som förfädren innehaft.
Det ina tillåtas mig att här upläsa några rader af de yttranden, hvari de nämnde lagberedningens ledamöter försvarade bördsriittens bibehållande, och jag börjar då med Richert, som säger: »Det lefver ännu hos Svenska folket en djupt rotad kärlek till den jord, lörfädren bebott.
Denna kärlek — ett. enkelt, och sanet uttryck af menighetens fosterlandskänsla — skulle utplånas, om bördsrätten afskaffades; och jag fruktar, att den stora idéen af statens enhet icke nog allmänt kan fattas, för att tjena till ett fullkomligt surrogat.
Icke nekar jag, att börden varit, under någon sednare tidrymd, framställd såsom en af de förhatligaste inrättningar, och att den kanhända af lagskipningen någon gång blifvit missgynnad; men man torde kunna härleda båda delarna från någon ensidig hänsigt till ekonomiska kalkyler, dem man trodde öfveråndakastäs af en dylik inskränkning i den fria egendomshandeln.
Hade man litet mera fästat sig vid det värde, vida högre än alla sådana kalkyler, sorn ligger i en väl underhållen nationalanda, så hade man säkerligen icke förgätit, att äfven börden kan hafva sin goda sida.
Det, verkligen förhatliga tinnes, efter min öfvertygelse, icke i bördsrätten för sig sjelf, .utan i det egentliga arfvejordssystemet.
Friheten är föga hämmad deraf, att man ej kan bortlåta sin jord utan lösningsrätt, då den, som löser, är pligtig att betala allt hvad en annan köpare erbjuder eller jorden eljest dömes vara" värd; ty för förra egaren, som ej längre vill eller kan behålla den, måtte det vara likgiltigt, i hvars område jorden stannar, och han bör aldraminst kitnna missunna en nära slägtinge att åtkomma deri; men deremot är det obestridligen ett tryckande band på eganderätten, att en aflägsen anförvandt, som man kanske i sin lifstid aldrig kännt, Den 13 Jnni. 203 skall kunna, för intet, återkalla hvad man vid sin död vill öfverlåta åt personer, dem man pröfvat värdige 9in välvilja.
Också lär det svårligen kunna motsägas, att, det just är af detta sistnämnda tvång, som de flesta tvister haft sitt uphof.
Alla de oredor stå ej att beskrifva, som upkomma genom teslamentsklander, då arfvejordslotter skola utbrytas eller vederlag mätas och utgifvas.
Deremot, om bördsrätten någon gång vållat krångliga rättegångar, har det härrört hufvudaakligast af det sammanhang, som hittills icke varit fullkomligen afbrutet, tnen icke heller fullkomligen iakttaget, emellan denna rätt och det egentliga arfvejordssystemet.
Blefve börden hädanefter ett helt för sig sjelf, så skulle tvisterne derom ofelbart blifva de lättaste att skyndsamt afgöra af alla rättegångar.
Då allt hvad man vill åtkomma måste betalas efter sitt fulin värde, har egennyttan ingenting att räkna på.
Det är den oskyldiga kärleken till förfäders jord, som blir enda driffjädern till begagnandet af lösningsrätten, börs v agas denna kärlek hos nationen, så aftager ock börden af sig sjelf; och sktdle en tid komma, då samma motiv ej anses af lika vigt, som nu, så står bördsrätten helt och hållet isolerad, färdig att bortgå, utan minsta rubbning af den öfriga lagstiftningen; en omständighet, hvars motsats just inträffar med de andra påbuden om arfvejord, hvilka öfverallt i lagsystemet måste inflickas och följaktligen ej kunna skiljas derifrån, utan att lemna betydliga luckor i det hela.
På dessa och de Hera skäl, KommerceRådet Stenius anfört, föreslår jag att nu allenast bördsrätten må bibehållas, — det vill säga, rättigheten att, för slägtkärlekens skull, mot fulla värdet, lösa sig till den jord, förfäder besutit, ehvad den genom köp, gafva eller testamente blifvit bortlåten.
Odalförfattningen är, såsom jag förut anmärkt, längesedan bruten.
Svenska Bonde,St:t utgör ej mera någon egendomsadel; men så länge bördsrätten varar, skall Sveriges allmoge säkert bibehålla Sveriges mesta jord; och så länge skall ej eller Svenska bonden förlora den rang, han eger framför de flesta, kanske alla, andra länders jordbrukare.
Den bördsrätt, man nu föreslagit, är ej ett försök att återföda den hårda slägtegoism, som fordom söndersplittrat samfumlsenheten, som tiden redan krossat och som visst, icke förtjenar att bringas till lif igen.
Den nya bördsrätten blir blott ett uttryck af lagens aktning för en känsla, som ej skall utslockna förr, iin de ställen, der förfäders minnen lefva, ej mera ega något värde för Svenske män.» Vidare säger KommerceRådet Stenius: »Jag tror att den kär lek, som enskilde hysa för de föremål, som äro dem närmast, och den tillgifvenhet, som lika stånd, seder och lefnadssätt upviicka hos dem, sorn lefva inom en inskränktare krets, kunna lifva och underhålla kärleken till den stat, som skyddar dem och deras medbroder i besittningen af dessa föremål.
Om hos den allmdnne medborgaren kärleken till det hela eller staten är och bör vara den första, hvarifrån kärleken till det helas särskilda delar sig härleder, så utgår eller fostras deremot Don 13 Juni. hos den enskilde kärleken till det hela genom kärleken till en del, hvarinnom föremålen lör hans känsla och personlighet ligga.
Försvagas hos någon af jordbrukande ståndet kärleken till fosterbygden, kan han utan saknad den öfvergifva, och vänjer han sig vid ständiga ombyten och flyttningar, så är det att befara, att kärleken till fäderneslandet ej är särdeles djupt rotad i hans hjerta, och att han vore snart färdig att flytta utur sjelfva landet, om han egde att annorstädes påräkna fördelar, som voro lockande för hans ombytliga sinne.
Men staten vore ej särdeles belåten med medborgare, hvilka tagit till valspråk:
Patria ubi bene.
I blotta olikheten af de seder och vanor, som utmärka särskilda landskapers innevånare, ligger ej eller något ondt, utan snarare — efter min öfvertygelse — något godt; är en sed i sig sjelf förderflig, så böra lagstiftaren och religionsläraren gemensamt arbeta på dess afskaffande.
Men de för särskilda landskaper egna seder och vanor, enär de i sig sjelfve ej äro onda, utgöra emellan deras innevånare särskilda föreningsband, hvarigenom verkan af de starka föreningsbaudeu med hela staten, gemensam religion, samma öfverhet och samma lagar, ej i någon måtto förringas.
Den, som aflägger förfäders och landsmäns vanor och pliigse der, samt antager nya lika lätt som man bortkastar en gammal och påkläder sig en ny rock, skall snart varn färdig att äfven ombyta religion och öfverhet.
Då man anser för gifvet, att fasta egendomars rörlighet, d. v. s. täta ombyten af deras egare, har ett skadligt inflytande på nationalvälmågan; så har man ock, med förutsättning deraf att genom bördsrätteu flere ombyten af egare skulle inträffa, velat finna denna i sådant afseende skadlig.
Men denna förmodan torde, vid närmare granskning af ämnet, linnas ogrundad.
Det kan i allmänhet för fast antagas, att de skola med största hug. och med största framgång bruka jord, som sjelfva dertill äro egare.»
Jag vill icke här framkomma med några fraser om sliigtens kärlek till den arida jorden; jag har i stället upliist några yttranden af män, hvilkas ord äro erkända att ega högt värde, och om äfven den ene af dessa män sedan modifierade sina åsigter, stå dock dessa ord qvar, och ega, otti de äro sanna, deraf sin stora betydelse.
Eli talare har här sagt, att det vore hård t för en köpare att nödgas lemna en egendom, vid hvilken lian fästat sina förhoppningar; men huru mycket hårdare är det ej för en son eller en bror att ej kunna, om han lör en familje-egendom vill betala aldeles detsamma som en oskyld person gifvit, återfå denna jord, vid hvilken han helt naturligt är fästad med sin tillgifvenhet och »sina förhoppningar»?!
Den omständigheten, att en rättighet kan missbrukas, bör lör öfrigt icke utgöra något skäl för att helt och hållet låta densamma försvinna, ty vi må vidtaga hvilka lagstiftningsåtgärder som helst, så kunna aldrig missbruk förekommas.
Jag vill tillägga ett ytterligaie skäl, hvarföre jag icke kati annat än försvara denna institution, och det ar, att hvilka bemödanden som ä*i må göras
Den 13 Juni. alt uphäfvn densamma, sfi lärer det väl icke nu lyckas, oell jag iir ogerna med om att framlägga sådana lagförslag, som icke hafva utsigt att vinna framgång inom representationen.
Det är nu 5:te riksdagen, efter hvad jag tror, vid hvilken denna fråga förevarit, och ändå har den ej kunnat vinna större terräng, än att. inom det
Stånd, som är företrädesvis jordhrukande och sål. mest intresseradt af dess lösning, har den ojemförligt största delen af dem, som yttrat sig, motsatt sig bördsiättens uphäfvande, hvaremot ganska många förklarade sig nöjda med en inskränkning, sådan som jag i Ulin reservation föreslagit, för att undanrödja en mängd anledningar till klagomål och missnöje.
Under den tid jag förestod domsaga på landet, hade jag också tillfälle att erfara, hurusom bördsrätten, ehuru den understundom lemnade rum för egennyttiga beräkningar, dock ofta nog var, isynnerhet, för personer af BondeSt.-t, af en högst välgörande och nyttig verkan.
Det händer nemi. rätt ofta på landet, der penuitigetillgången i allmänhet är ringa, att en utmätning helt hastigt öfvergår den mindre jordegaren, och hans hemman auktioneras bort på LandsKontoret, kanske 20 ä 30 mil från hans hemvist.
Bonden vet då nästan ingenting af, förrän den nye köparen kommer och kör bort honom.
Vid sådana tillfällen har jag ofta sett bördsrätten användas, och då rönt en angenäm känsla och varit glad öfver att lagen satte mig i stånd at.t afkunna en dom, hvarigenom en lie! familj blifvit räddad, utan att köparen derpå något förlorat, emedan han fått sina penningar tillbaka.
Då nu emellertid meningarna om bördsrätten
Bro så delade, hemställer jag om det icke är en passande förmedling att inskränka bördsrätten på sätt jag i min reservation föreslagit.
Jag har i detta afs. medgifvit bibehållande af bördsrätten något längre än motionären Hr Dalman, af det skäl. att det ofta händer, att den ene brodern löser sig till egendomen af den andre, men icke kan länge behålla den, utan säljer den till eu annan person.
Samma förhide kan också upstå mellan far och son.
En hustru dör t ex, och hennes jord öfvergår på sonen, som säljer densamma.
Det vore då hardt för fadern att blifva tvungen att gå ifrån den jord, på hvilken han alltid bott förut, medan hans hustru lefde.
Köparen af en fastighet bör också icke hafva så mycket att säga, om densamma bördas af en far eller son eller broder, likasom det ej kan blifva siirdeles svårt för honom att på förhand skaffa sig visshet derom, huruvida de kunna hafva sådant för afsigt, hvilket deremot nu är näsfan omöjligt, då bördetnänuen äro så många.
Om verkligen jordegendomen kommer att fortfarande gå liksom lösören nr hand i hand. rörande hvilket förhållandes fortvara och gagnelighet nationalekonomerne äro af olika tankar, då medger jag det kunde vara tid att helt och hållet uphäfva bördsrätten, men under liuvide omständigheter tror jag man bör nöja sig med att inskränka den så till vida, att derigenom undanrödjes en mängd anledningar till krångel och klagomål, och får jag derföre anhålla om bifall lill det förslag, jag i min, ftetänkit vidfogade reservation framställt.
Det är visserl. icke 206 Ren 13 Jun). första gången denna fråga utgör föremål för 1?. o. Ad:s öfverläggning och de af des3 ledamöter, som deltagit i föregtde riksdagar, torde erinia sig huru den framkommit nästan vid hvarenda sådan.
Att denna fråga så olla återkommer, synes mig utgöra ett bevis på dess stora vigt och betydelse.
Man vet också, att den ende af LagKomitéens ledamöter, som sedermera fick tillfälle att deltaga i Lagberedningens arbeten, då afstyrkte bördsrättens bibelnde, ehuru han i den förra tillstyrkt detsamma.
De båda andra ledamöterne voro redan aflidna, då Beredningen nedsattes, och man kan således icke veta. huru deras vota skulle hafva då utfallit.
Sparre har anfört, att bördsrätten, om den ock vid tillämpningen någon gång kan föranleda svårigheter och obehag, dock hvilar på en känsla, som är ädel och vacker; men om det är visadt, att tillämpning deraf ofta göres endast för vinnande af egennyttiga afsigter, så torde man också kunna vara ense derom, att densamma icke längre bör qvarstå såsom ett af lagen stadgadt och skyddadt medel härför.
Jag vill icke åberopa min egen ringa erfarenhet, men jag har sökt vinna nödiga uplysningar af män, som haft eti vidsträckt sådan af dylika frågors behandling, och de hatva alla förklarat sig anse bördsrättens uphäfvande nödvändigt.
Jag tror derföre att denna institution, som icke längre tjenar att förverkliga den känsla, hvilken lagstiftningen alltid respekterat, icke längre är att hålla på.
Dock kan jag icke förena mig med Gr.
Sparre om en inskränkning i densamma på sätt han i sin reservation föreslagit, emedan sådant leder till de största inkonseqveuser.
Om t. ex. någon säljer en egendom till sitt barnbarn, så vore dess farbroder icke berättigad att börda, emedan egendomen blifvit sald inom bordén.
Om sedan barnbarnet säljer egendomen, så är farbrodern icke heller då berättigad att börda, emedan han icke längre är bördeinan; och sål. vore denne i ett sådant fall alldeles utesluten från den rättighet, sorn man åsyftar att för de närmaste slägtingarne bibehålla.
Om en egendom tillhör flera personer. och en af dessa säljer en del deraf, huru skall det då gå?
Skall man då börda denna del särskildt?
Sparre har vidare anfört som exempel för att visa nyttan af bördsrätten, att vid utmätuingsauktion en egendom kan gå bort för ganska ringa pris, och att det då genom bördsrätten blifver för den fattige jordegaren en möjlighet att återfå sitt sålda hemman.
Hvar och en vet dock, att utmätning och försäljning af fastighet icke går så fort, att icke en slägtinge, som vill och kan hjelpa, har tillfälle dertill, utan att behöfva börda.
Då sål. genom Gr.
Sparres förslag säkerhet i besittningen icke kan fullständigt vinnas, utan sådant endast kan blifva fallet, om bördsrätten helt och hållet borttages, men U. o. Ad. icke torde kunna f. n. fatta ett. dylikt beslut, utan LagUtsk:t otvifvelaktig! bör komma i tillfälle att granska de lagens rum, som skola uphäfvas, vågar jag anhålla att Ståndet behagade till Utsk:t återremittera detta ärende.
Då Gr. Sparre tagit K. o. Ad:s intresse och upmärksamhet i anspråk för de anföranden, som blifvit afgifna inom Lagkomitéeu, och genom hvilka han tror sig vinna ett stöd för Den 13 Juni. 207 sina åsigter, torde det också tillåtas mig att gifva Ståndet del af ett yttrande af en annan högre utmärkt jurist, som äfven var lemot af Lagkomitéen, nemligen Juris Doctor Afzelius, hvilken, sedan han redogjort för bördsrättens upkomst såsom egentligen endast en rätt till hembud åt slägtiugen af arfvejord, som försäljes, yttrar: »Ifrån dessa enkla stadgandeu har lagstiftningen augtde bördslätten och dess utöfning småningom i betydlig mån afvikit.
Den har blifvit ett medel i ehikanens hand, att försöka ett stundom lyckadt prejeri, och att bereda köpare en långvarig osäkerhet i sin eganderätt.
Lagstiftaren har slutligen funnit nödvändigheten att motarbeta det onda, och alla författningar, som under de sist förflutna 60 åren i detta ämne utkommit, förråda icke otvdligen den afsigt, att, så mycket möjligt vore, försvåra anställandet af all bördestalan.
Jag torde icke misstaga mig, om jag yttrar den förmodan, att lagskipningen, i afseende härpå, tagit samma gang, och alt bördemauncn sällan, utan alt förut hafva genomgått många svårigheter, vunnit sin afsigt.
Hvilka äro då de orsaker, som hindra, att man icke lagligen en gång för alla uphäfver en rättighet, hvars utöfning man synes tro sig icke kunna försvara?
Eller hvarföre återställer man icke dess fordna enkla skick, och ålägger säljaren hembudsskyldighet, och bördemannen den pligt, att inom viss kort tid å hembudet svara?
Man har antagit den grundsats, att lagstifningen om arfvejord, i allmänhet, och den om börd i synnerhet, äro med hvarannan oskiljaktigt förenade, att den ena icke kan häfvas, och den andra bestå, samt att lagstiftaren med begge haft en och samma afsigt, nemligen att gynna och underhålla kärleken till den jord, som tillhört en viss slägt, och såmedelst äfven kärleken till fäderneslandet.
Jag har förut anmärkt, att afsigten med inskränkning i dispositionsrätten af arfvejord endast varit, den, att sölja för omyndiga barn och obemedlade skyldeman, dem den aflidne, i händelse han lefvat, sjelf varit skyldig att föda och underhålla.
Afsigten med bördsrätten har deremot icke varit någon annan, än den, att fästa en viss qvantitet af förmögenhet inom en viss familj.
Lagstiftaren har, genom ett sådant stadgande! ådagalagt, at.t han leddes af samma intresse, som i en annan form uppenbarar sig hos grundläggaren af hvarje fideikommiss.
Den enskilda fåfängans, eiler den offentliga klohetens begär att gifva förenad varaktighet ät ett namn och ät en dervid fästad betydligare förmögenhet, har föranledt både det ena och det andra.
Det torde förtjena en fullständigare undersökning, om sådana stiftelser i allmänhet äro egnade att befordra kärleken till fäderneslandet.
Den skulle måhända öfverstiga vidden af detta Bel:de; och jag vill derföre endast i korthet framställa de tvifvelsmål, som derom hos mig upstått.
Om rättigheten att i börd lösa skyldemäns utom börden försålda arfvejord skulle nära eller upväcka fosterlandskärleken hos någon, så vore det utan tvifvel hos den, som vore i tillfälle att sig af en sådan rättighet begagna.
Men hvad älskar denne då annat i bördsrätten, än sina egna personliga företräden och sin 208 Den 13 J aili. enskilda båtnad?
Och ligger det icke i sjelfva sakens natur, att hvarje gång en sådan rättighet utöfvas, köparens harm uppviiger bördemännens hugnad?
Eller, hvilket bidrag till fosterlandskärlekens främjande vill man hemta från en anstalt, som nödvändigt måste bereda missnöje hos den ena, i samma stund som den bereder tillfredsställelse hos den andra?
Sannolikt är antalet af dem, som icke äro i tillfälle att hörda, vida större, än af dem, som dertill hafva rätt anledning eller förmåga.
Bördsrätten skall således, i utbyte emot det välbehag, hvarmed den af ett mindre antal individer nyttjas till upfyllande af enskilde önskningar, alltid väcka obehag hos ett ännu större antal, sorn genom densamma ser sig stundligen hotade att förlora en eganderätt, den de ofta icke utan största möda förväifvat.
Man påstår vidare, att bördsrätten skall bibehålla den egentliga jordbrukaren vid sin jord, hindra, att icke, till det allmännas skada, stora egendomsmassor i en hand sammanbringas, och förekomma, att landets fastigheter må för ofta ombyta egare.
Jag gör härvid den af erfarenheten besannade anmärkning, att penningemannen, genom begagnande af en annan obemedlad persons bördsrätt, alltid finner utvägar att inkräkta hvad han behagar; att i saknad af bördsrätt, svårigheten att hopa jord på jord skulle betydligen förökas; samt att tankarne ännu äro mycket delade i afseende på nyttan eller skadan af fasta egendomars rörlighet; men att i alla fall, ett köp, som genom börd höfves, förutsätter en egare mera, än som på lika tid funnits, om bördsrätten icke egt rum.
Om bördsrätten antingen skulle hafva sitt uphof ifrån afsigten att befordra kärleken till fäderneslandet, eller anses till ett så beskaffadt ändamål bidraga, så är klart att denna kärlek alltid blefve inskränkt inom dess egentliga föremål, det vill säga, inom en viss del af det hela.
Men gynnar hon den allmänna fosterlandskärleken, en lagstiftning, sorn, då hon tager denna kärlek i anspråk endast för det enskilda intresset och den enskilda båtnaden, tillika genom denna söndring försvagar beredvilligheten till upoffringar för det allmännas väl?
Upstår icke, genom sjelfva brytningen emellan de enskildas sålunda isolerade intressen, en strid, egnad att, i det den gifver ett ökadt värde åt någon viss del, splittra fosterlandskänslan för del hela?
Oell månne den, sannolikt icke utan allt skäl, af främlingar anmärkte afund, som så ofta söndrar vårt fäderneslands innebyggare, månne ieke äfven denna, bemantlande sig med drägten af kärlek till förfäders jord och utbredande tvedrägt, missundsamhet och split, skall i bördsrätten ega ett, sedan längre tid tillbaka bepröfvad! medel för tillfredsställandet af sina så föga medborgerliga afsigter?
Erfarenheten visar, att de geografiska griinserne för en by, en socken, ett härad, äfven äro det för enighet i tänkesätten, och att hatet emot egne medborgare ilios mången är lifligare än emot den gemensamma fienden.
Bör, vid ett sådant förhållande, lagstiftningen bidraga, att genom en offentlig hyllning åt de individuella anspråken pä fördelar, motarbeta - Oen 13 Juni. 203 beta det allmännas pä upoffring, eller bur den, genom undanrödjandet af en anstalt, som endast gifver näring åt slägtegoismen, småningom söka omskapa denna till veiki.g nationalstoltbet?
Bördsråtten erbjuder nu mera icke den dermed åsyftade särskilda garanti för familjernas flor eller bestånd, emedan de penningar, som för dess begagnande erfordras, äfven utan denna skulle kunna med fördel bytas i jord.
Det är oftast vinningslystnaden, afundsamheten, och den enskilda fåfängan, sällan en upriktig åtrå efter förfädernes jord, och jag vore frestad att påstå det, aldrig fosterlandskärleken, som nu för tiden påkallar bördsrättens utöfning.
Sådan är min egen erfarenhet som domare, och det gifves delar af riket, der den är alla underdomares, grundad på handläggningen vid rättegångar, förenade med så mycket större obehag, som de treune från hvarje sådan oskiljaktiga edgångar fruktansvärd! sällan red ligen fullgöras.
Jag har upriktigt framställt mina tankar, och den tveksamhet, som väckt dem.
Jag har trott, att en nations styrka och kraft läge förvarad i dess enhet, och att denna fullkomnades, i den mån familjeintresset ginge under i fäderneslandets.
Jag har föreställt mig, att det vore under lagstiftningens värdighet, att tillbakahålla uttrycket af ett ogillande, som förnyas, så ofta lagarne skola tillämpas; jag har fästat upmärksamheten dervid, att de nationer, som i verklig nationalitet och fosterlandskärlek öfverträffa andra; icke i sina lagar gifvit sanktion åt bördsrätteu; och jag vågar yttra min önskan, att den äfven hos oss må alldeles afskaffas.