Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den låg visst mindre i hvad som syntes, än i aningen om något, som borde kunna lockas fram derur.
– – Men den der boken.
– – Hon var kanske egentligen svår att komma under fund med.
– – Var denna trohjertade ärlighet spelad?
Och var hon verkligen så lugn, som hon föreföll?
Fråga korsade fråga i hans hjerna.
Han lade sig framstupa öfver gräsbänken och stödde hakan i händerna.
Hon vände sig om för att se, hvad han tog sig till.
»Usch en så’n groda!» ropade han plötsligt.
Hon for upp med ett litet skri.
Der låg boken blottad i gräset.
Det var Nya testamentet.
De utbytte en blick, en enda; så vände han sig bort.
Han hade rodnat ända upp till hårfästet, och läpparne voro sammanknipna i ovilja.
Han kunde icke tala till henne.
Hon förändrade icke en min, hon endast såg på honom, som för att utforska hvad han tänkte.
Han hade en pinsam förnimmelse, som om han varit utsatt för svek, och nu uppdagat, att han låtit narra sig.
Harm och förakt stridde inom honom.
Det hade kommit så plötsligt och så öfverraskande.
Det var som om han nyktrat till vid en hastig öfversköljning och nu satt med de kalla, våta kläderna klibbande vid kroppen.
Det var någonting liknande skam, en gemensam skam, som de båda hade att dragas med.
Blodet sjönk småningom ner från hans kinder, men det pinsamma intrycket stannade kvar: han hade låtit bedraga sig och hon hade bedragit.
Hon hade satt sig ner på sin förra plats.
Det fans ett drag af vemod i hennes ansigte; hon hade förstått hans tankegång.
För första gången kände de tystnaden tryckande i hvarandras sällskap.
Och det var som skulle den aldrig taga slut.
Han bröt den till sist.
»Hade du inte fått nog derinne?» sade han i kall och ovänlig ton.
»Nog?» – hon strök med handen öfver bänkens gräs – »nog?
Jag höll på att kväfvas derinne och jag visste inte hur jag skulle bli det qvitt.»
Hon slog med handen som om det fastnat dam vid den.
»Nå!» skrattade han hånfullt medlidsamt.
»Och så tänkte du: ondt ska’ med ondt fördrifvas.»
Hon skakade endast sakta på hufvudet som om hon velat säga: du förstår mig inte ändå.
Det nyttar inte att tala om saken.
Också han teg.
Han såg på henne der hon satt, i samma ställning som förr med hufvudet tillbakalutadt och de grå ögonen vidöppna mot luften.
De hade samma uttryck som nyss.
De tycktes lika lugna och klara som förut, men hvad tjenade det till att se in i dem nu.
Han förstod ju inte att läsa i dem; och han hade trott, att det icke fans ett skrymsle i hennes själ, som han icke kände.
Han reste sig upp; de voro ju främmande för hvarandra.
Det var bara en illusion som ramlat, men det smärtade honom mer, än han någonsin skulle ha trott.
Han vände sig om utan ett ord och gick.
»Alfred!»
Det fans en underton i hennes röst, som ovilkorligen kom honom att stanna.
Hon satt qvar på gräsbänken och sträckte boken emot honom.
»Tag den – bränn upp den om du vill – – nu kan det vara detsamma – – nu kan jag ändå aldrig läsa i den mer!»
Det var icke det vanliga lugnet; der låg någonting i hennes ögon, som han aldrig sett der förut, någonting af oro och strid på djupet.
Han såg, att hon våndades under hans missnöje, men det var icke endast det, som kom henne att se så sorgsen ut.
Intresset fick öfverhand.
Han gick tillbaka och satte sig vid hennes sida; men den framräckta boken tog han icke.
»Hvarför skulle du inte kunna läsa i den mer?» sade han vänligare.
Hon stödde båda händerna mot gräsbänken och såg framför sig med ett inåtvändt uttryck, medan orden kommo lågt och famlande.
»Jo – ser du – – det var alldeles som om jag funnit en vrå så öfvervuxen och undangömd som denna» – hon gjorde en rörelse rundtomkring med ena handen – »nej, jag menar – som om jag funnit någonting så oändligt vackert – nej, det är omöjligt, jag kan inte uttrycka det – – någonting som ingen vet om och som just derför är så vackert – – »
Hon såg upp liksom bönfallande att han skulle hjelpa henne; slog derpå åter ned ögonen. – – »Jag tycker, att der lefver det, allt hvad man tänker vackrast och häst, det blir liksom en verld för sig, en verld som man skulle hålla för sig sjelf eller mista – – » Hennes ansigte krymptes samman som i vånda under fåfänga försök att finna de rätta orden. – »Der tycker jag att det liksom växer upp af sig sjelf – någonting som man längtar efter – någonting som kommer inifrån – – allt det der som andra bara skulle förderfva för en – förstår du? – – det fins så mycket vackert – och – och – – » Hon slog med handen i gräset, brydd öfver att ha börjat och icke kunna fortsätta.
»Och allt detta finner du der?» sade han och pekade på boken.
»Nu är det förbi.
Hvarför kunde jag inte få ha det för mig sjelf.»
»Nå – Herre Gud – jag har ju ingenting sagt.»
Hon reste sig upp och gick ett par steg framåt utan att svara.
Så vände hon sig häftigt om.
»Allt hvad du lärt mig att ställa högt, det fann jag ju der», sade hon med tydlig ansträngning att öfvervinna sin skygghet, »frihet, jemnlikhet, fördragsamhet – hat emot hyckleri och förkonstling.
Han älskade detsamma som vi – – – hvarför skulle du tvinga mig att tala om detta!»
Åter hörde han den der undertonen bäfva genom hennes stämma.
Han kunde icke värja sig för det intryck, den gjorde på honom.
Den grep så oemotståndligt som man alltid gripes ansigte mot ansigte med någonting verkligt händt.
Han tog upp boken och gick hän emot henne.
Hon hade vändt sig om, men han lade sin arm kring hennes skuldror och tvang henne att se på honom.
Hans ögon hade återfått det förtroliga uttrycket, och med en tillsats af nyfikenhet och ömhet lät han dem glida öfver hennes ansigte och hennes hår.
Den ljumma luften, den dämpade dagern mellan träden, omgifningen, ensligheten – allt drog honom med i stämning, ty egentligen dolde han en lyriker under sin ästetiska rock.
Och der stod han nu och log riktigt hjertegodt under sina tillkonstlade mustascher.
»Se här», sade han i det han höll det lilla testamentet framför henne», jag stoppar det på mig.
När du har lust att läsa, vill du då komma till mig?»
Hon såg på honom med dessa svala grå ögon, så klara och ogrumlade ännu.
Hon hade förstått hans mening.
»Ja», sade hon med sitt vackraste leende, »jag skall komma till dig.»
Vid skymningens inbrott hade jagtsällskapet kommit hem till byn, och några timmar senare voro jägarne samlade kring en bål i gästgifvaregårdens stora sal.
Der var det som nejdens allmänt erkände förste Nimrod, med ord som andades den största vördnad och tillgifvenhet, tecknade nedanstående minnesbild af den man, som ledt hans första steg på jägarstråten och som nu sjelf – för ett par år sedan – gått bort till sällare jagtmarker.
Jöns Isaksson hette han, och jägare var han till lif och själ; icke en söndagsjägare eller en grannlåtsherre, som aldrig bekymrar sig om ifall villebrådet förödes och dör ut, bara han sjelf får göra skott, icke en af dem, som då och då komma hem med väskan full blott för att få skryta med sin skicklighet... nej, för gubben Jöns hade jagten blifvit jordelifvets största, ja, nästan enda intresse.
Han var en varmt gudfruktig man, men han skötte sin gudstjenst på eget vis, med sin bibel, sin psalmbok och sin postilla.
I kyrkan kom han just icke ofta och derför såg den nye presten i början snedt på honom.
Men sedan han lärt känna gubben Jöns närmare, kom han att respektera honom.
Jöns Isaksson fjeskade aldrig, hvarken för Gud eller menniskor.
»Vår Herre ser nog ändå, hva’ en går för», sade han.
I det hela taget fans det hos gubben någonting kärngodt, som i längden intog alla till hans förmån, hög och låg.
Hans karaktär hade utvecklat sig fritt och naturligt under det frihetslif, han fört, han hade blifvit frisk och stark och knotig som en af ekarne i skogen kring hans fädernehem.
Gården låg djupt inbäddad i skog på alla sidor; der skogen slutade, togo hed och mosse vid.
Med allt detta, skog och hed och mosse, hade han varit förtrogen sedan sitt tionde år; och sedan sitt tjugonde hade han suttit som envåldsherskare på egen torfva.
Två gånger hade han varit gift.
Den första hustrun var en stark och duktig qvinna, som kunde sköta gården på egen hand, när Jöns Isaksson egnade sig åt sitt favoritnöje.
De lefde lyckligt samman i tjugo år och Jöns Isaksson sörjde henne djupt, när hon gick bort.
Men tiden läker alla sår, och jägare bruka ha »godt läkekött».
Det dröjde icke länge innan han gifte om sig.
Den nya hustrun var klen till helsan och det kom inga barn.
– Vid 40 års ålder arrenderade han bort gården och satte sig på undantag, för att helt och hållet kunna offra tid och krafter åt jägarlifvet.
Han disponerade jagträttigheterna öfver hela nejden på mils omkrets; bönderna voro då i allmänhet icke sjelf jägare, och de visste, att de icke kunde lemna omsorgen om sitt villebråd i bättre händer än Jöns Isakssons.
Undantagsstugan hade han inrättat efter sitt eget sinne och dess inre var prägladt af hans smak.
Öfver den stora sängen, med hvita fransprydda kuddar och väfda stjerntäcken, sväfvade en uppstoppad häger med utspärrade vingar – alldeles i samma ställning som när fågeln i lifstiden träffades af Jöns Isakssons dödande skott.
– Ugnsbänken var liksom sängen prydd med hemväfda täcken i stjernmönster.
Framför ugnen stod en sten att värma fötterna mot.
Rummet sträckte sig genom hela husets bredd, med fönster åt ömse håll.
En moraklocka med högt fodral och rundt hufvud stod i ena hörnet och knäppte sönder tiden med sin stora pendel.
Mellan sängen och kakelugnsbänken fans ett långt, golffast bord.
På en bjelke öfver ugnsbänken hängde gevären, med låsarne täckta af hvar sin harsvans.
Det var alltid gubbens första omsorg, när han kom hem från jagt, att göra bössan ren och placera den oundvikliga harsvansen öfver hanarne.
– På långväggen midt emot var förrådet af räfskinn upphängdt; der kunde finnas 16–20 stycken mellan jul och februari, då räfskinnsgubbarne kommo och gjorde sina uppköp – alltid först hos Jöns Isaksson.
Utom hvardagsrum och kök inrymde stugan också ett gästrum med två sängar för gubbens jagtvänner.
Der var en hel arsenal af räf- och uttersaxar på väggarne; och i ett hörn stod en råttfälla af egen konstruktion.
– På vinden funnos kistorna med sängkläder och dynor; de vandrade derifrån direkte till sängarne, i hvilkas pösande ymnighet jagtvännerna sjönko ner till upp öfver öronen.
– Men i detta dynhaf var alltid årstidens temperatur uppmagasinerad; sommartid var der hett som i ett ångskåp, vintertiden kallt, som i en snödrifva.
Men när de legat en stund blef också snödrifvan varm som eld och slutresultatet blef ett svettbad både sommar och vinter.
På morgonen, klockan 4 eller 5 allt efter årstiden, kom gubben och väckte med en magstyrkande »besk», af egen primitiv tillverkning – bränvin häldt på en flaska med torkade malörtsblad.
Efter besken följde en bastant frukost och så bar det af ut på jagt.
I spetsen gick gubben sjelf, groflemmad, undersätsig och säker; ansigtets uttryck var godt men en smula reserveradt som det plägar vara hos vår allmoge; ögonen, vaksamma, grå, tittade fram under ett par vildt växande ögonbryn.
Kring hela ansigtsovalen frodades en yfvig ram af mörkt hår – han blef mer än 70 år utan att enda strå blef grått.
En kavaj af hemväfdt vadmal med hornknappar, vida byxor i höga stöflar och en sälskinsmössa på hufvudet, var hans jägardrägt vintertid.
Sommartid var den modifierad efter omständigheterna.
Hur han såg ut bekymrade honom icke stort.
»Det är inte kläderna, som göra jägaren», sade Jöns Isaksson.
Annars sade han just aldrig stort.
Tala var icke hans starka sida och när han icke kunde undgå det, valde han alltid de knapphändigaste uttryck.
Instruktioner, råd och upplysningar om jagt och allt hvad dertill hörer gaf han gerna när han hade framför sig en person som tog jagten allvarligt, liksom han sjelf – och andra inlät han sig just aldrig med.
För en god skytt hyste han stor aktning och en dålig var för honom det föraktligaste under solen.
Han berömde aldrig.
»Det var rätt» eller »Så ska’ di ha’t» var hans högsta loford.
Men han visste till punkt och pricka hvad hvar och en af ortens skyttar gick för; hans hufvud var som en lefvande katalog, deri de alla voro förda, hvar och en i sin klass, efter rang och ordning.
Ända in i ålderdomen kunde han med full rörlighet gå i spetsen för sina unga jagtvänner, ordnande och befallande – och Gud nåde den som inte lystrade, när Jöns Isaksson gaf en befallning!
En allvarlig blick ur de annars så barnafromma ögonen var första varningsgraden.
Den nästa löd:
»Herrn får allt passa upp om herrn någonsin skall bli jägare».
– Mot det sista afgörande domslutet fans ingen appell: »Herrn kommer aldrig på mina jagtmarker mer».
Det var en hård dom, ty – som sagdt – Jöns Isaksson disponerade jagträttigheterna på mils omkrets och han var den som visste att försvara dem.
Det cirkulerade en mängd historier om Jöns Isakssons jagtbedrifter – Gud vet hvarifrån de kommo, ty sjelf berättade han aldrig någonting.
Ett par af dem torde förtjena att anföras, som bidrag till mannens karaktäristik.
För många år sedan, innan den nya jagtstadgan ännu fans till, begaf sig Jöns Isaksson en morgon ut på orr-jagt – han hade ett präktigt orrskytte ute på en backe beväxt med småskog och ljung.
Der brukade han skjuta på lock ibland; han var en mästare i den konsten.
Det var just i dagbräckningen, han kom smygande genom skogen och hörde orren spela.
»Det var tidigt det», tänkte Jöns Isaksson, som annars tänkt vara den förste på platsen.
Han smög sig uppför backen och lade sig på lur.
»Derborta – jaha!» Jöns Isaksson stirrade i morgongryningen: der, bakom busken, rörde sig något svart.
– Pang!
– Ett rop. Jöns Isaksson upp och som en apporterande hund genom snåren – rakt på villebrådstjufven; högg honom i nacken:
»Ja, du gjorde det bra, men smörj ska’ du ha!» – och smörj fick han, tills han lofvade bot och bättring och svor att aldrig göra så mer.
Då blidkades Jöns Isaksson och började ett förhör med syndaren om hans sätt att jaga och allt dertill hörande.
Jöns Isakssons intresse blef dervid allt lifligare och lifligare; till sist upplät han sin mun och sade: »Du är allt hemma, du, i dina stycken.
Men – hm! inte ska’ du gå som krypskytt – hm! – du kan ju gå med mej».
– Efter den dagen voro de ständiga och trogna jagtkamrater.
Jöns Isaksson ville aldrig höra talas om den der orrjagten, då han fick jägaren i stället för fågeln; men hans trogne drabant och beundrare berättade gerna historien och skrattade hvarje gång helt godmodigt åt sitt missöde, menande att Jöns Isaksson var allt en karlakarl ändå.
Som skytt hade Jöns Isaksson icke sin like i hela provinsen; hans träffsäkerhet gränsade till det otroliga och många voro de pris och hedersskänker, han dermed förvärfvat.
På långa vägars omkrets firades icke en skyttefest, egde ingen klappjagt rum utan att Jöns Isaksson var med, och Skåne egde väl icke många verkliga jägare, som icke kände hans namn.
– Fina herrar från städerna kunde i veckevis ligga ute hos honom för att jaga.
Bland hans gunstlingar fans en ung läkare med ett muntert lynne och en säker hand.
Denne unge man hade en älsklingsidé: att få se Jöns Isaksson skjuta en bom; och för att nå detta mål lade han ofta an på gubben i dryckesväg, fast utan resultat; ty Jöns Isaksson var en måttlig man, fast han hvarken var goodtemplare eller kostföraktare.
Två supar till maten var hans vanliga qvantum, och han drack sällan mer än en toddy.
En smula rörd blef han lätt nog, och hade då ett godt och barnsligt ölsinne.
Men en gång hade de unga herrarne med sig från staden en fin och förrädisk konjak, som flitigt profvades.
Jöns Isaksson var mindre bekant med varan och glasen voro så små att han alldeles glömde bort att räkna dem.
Innan han viste ordet af märkte han, att benen börjat vägra att göra tjenst.
Frukosten hade egt rum i en brytstuga och nu skulle jagten fortsättas – harjagt efter stöfvare.
Jöns Isakssons hufvud var ännu någorlunda klart och han var inte den som lät andra taga kommandot.
Han gaf befallning, att hundarne skulle släppas lösa, och han anvisade jägarne de håll, som hvar och en borde intaga.
»Herrn får stå der och herrn får stå der och der får doktorn stå; så får ja’ ble’ här, för ja’ kan ente komma nå’n stans, de märker ja.»
Man lemnade gubben i brytstugan att sofva ruset af sig, och den unge läkaren smålog i mjugg; om också gubben Jöns inte kom att bomma denhär gången, så fick han åtminstone inte vara med att göra skott och det var ju alltid vackert så, ty det hände sällan att Jöns Isaksson kom hem från en jagt utan byte.
Hundarne gåfvo skall; de hade fått upp; och ägarne intogo sina poster.
Gubben
Jöns hade sofvit en stund i sina brytstuga, då han plötsligt vaknade vid att höra skallet komma närmare.
Han lyfte sitt tunga hufvud och försökte resa sig; nej, gå kunde han inte, men bössan låg vid hans sida, laddad.
Han tog den och kröp på alla fyra bort till dörröppningen; der låg han på magen och tittade.
Ett, tu, tre, såg han något hvitt skymta förbi borta på vägen ... en hare – pang! – en kullerbytta – och der låg han.
Den unge läkaren hörde skottet, blef orolig och skyndade till.
– Vid sidan om vägen låg haren död i sitt blod och i brytstugans dörr låg Jöns Isaksson med geväret vid sidan, skrattande af full hals.
En annan gång hölls det en större klappjagt på en af herregårdarne i grannskapet, och Jöns Isaksson var bland de inbjudne.
Han kom med sin vadmalströja och sitt gamla gevär på axeln, trygg och tyst som alltid.
Annars brukade det vara han som ordnade drefvet och placerade jägarne, men nu hade det kommit en ny inspektor på gården, en dansk forster, som hvarken kände Jöns Isaksson eller hans bössa.
Skogvaktaren ordnade drefvet; 150 man, i midten en med ett stort »byahorn»; på hvardera flygeln en skallfogde för att leda folket och se till att hvar och en gjorde sin skyldighet.
– Jägarne blefvo uppstälda i kedja, mot vinden.
Då allt var färdigt gick forstern omkring med skogvaktaren och kastade ett mönstrande öga öfverallt.
Sjelf hade han ännu icke valt sin plats; han frågade just skogvaktaren efter det bästa räfhållet.
Denne utmärkte en plats nere i en dalsänkning, vid kanten af ett kärr.
Der nere stod just Jöns Isaksson, bredbent och säker, en smula framåtlutad liksom för att kunna se bättre; de qvicka grå ögonen uppmärksamt riktade framåt – det minsta som rörde sig såg han, om det så blott var ett löf som föll.
Drefvet hade redan börjat sätta sig i gång, och Jöns Isaksson visste, att mickel brukar vara den förste som ger sig i väg; i början smyger han sakta mellan enbuskarne och först när han hunnit en smula undan lägger han riktigt till bens.
Dansken var icke alldeles nöjd med att Jöns Isaksson skulle ha bästa hållet; han skulle icke haft något emot att sjelf intaga Jöns Isakssons plats.
Emellertid – jägarkedjan var nu en gång ordnad och forstern måste nöja sig med att intaga ett håll i närheten.
»Den gamle Mand kan da ikke skyde Ræv», sade han i förbigående till skogvaktaren, medan han mönstrade gubben Jöns med en missnöjd och föraktlig blick.
»Jo, vi försöka», sa’ Jöns Isaksson, som uppfångat orden.
En stund efter det forstern försvunnit såg gubbens vaksamma ögon icke mindre än två räfvar, den ene efter den andre, i språng öfver tufvorna – pang! – der rullade den ene.
Blixtsnabbt hade räfven n:o 2 kastat om – gubben skickade sitt andra skott efter honom; mickel hoppade till men fortsatte sitt lopp på tre ben tydligen svårt sårad; han kom snedt emot den danske forstern, som bommade med båda sina skott; mickel vände och for rakt på drefvet; han var då så utmattad att karlarne kunde springa fatt och slå ihjel honom.
Det blef blåst i hornet; jägarne strömmade till och Jöns Isaksson blef föremål för ett lifligt komplimenterande.
Men sjelf såg han allt annat än belåten ut.
»De’ va’ bra krängdt» – sade han – »den förste kom så grant, å hadde ja’ ente hiat te’, kunne ja’ ha skutt den andre mä – – nu feck ja’ bara de’ ena bagbenet au nom.»
Dansken spärrade upp ögonen:
»Var der to Ræver?»
Gubben Jöns nickade.
»De lyver!»
Men räfven låg bakom en tufva, stendöd; och sedan forstern öfvertygat sig om sanningen flög han emot gubben och omfamnade honom.
Mesterskud!
Gubben Jöns drog sig undan, helt förlägen öfver äran, som han ansåg alldeles oförtjent.
»De’ va’ bra krängdt, att ja’ skolle hia te’», sade han.
Så ofta det behöfdes vildt på herregården, gick det alltid bud efter Jöns Isaksson – och i allmänhet fick man vildt.
Det var blott ett slags djur som guben aldrig kunde förmå sig att skjuta: rådjur.
Denna sin svaghet ville han icke gerna tillstå; och blott ett par af hans allra bäste vänner visste hvarpå den berodde; han hade erkänt det i ett vekt ögonblick.
Som sexton års pojke hade han nemligen deltagit i en rådjursjagt, som lemnat efter sig ett minne för lifvet.
Och dock hade jagten från jägaresynpunkt varit helt lyckosam; han hade skjutit en stor och vacker råbock.
Men det döende djurets stumma förebråelse hade han aldrig kunnat glömma – hur det reste sig upp emot honom medan stora, klara tårar runno nedför den raggigt glänsande nosen – den skrämda blicken i de glänsande bruna ögonen, oskyldiga som en ung flickas eller ett barns, och med den stumma anklagelsen: »Hvad ondt hade jag gjort dig».
Det är möjligt att detta starka intryck berott på en tillfällighet.
– Jöns Isaksson tillskref det sjelf den omständigheten att han var så ung – – säkert är att intrycket höll sig under hela hans lif; och ofta nog måste han uppbjuda allt hvad han egde (det var icke mycket!) af diplomatisk förmåga till att dölja denna svaghet, för hvilken han blygdes.
Så var han en gång inbjuden till den stora herregården på rådjursjagt – man skulle ge middag för landshöfdingen, och landshöfdingen skulle undfägnas med rådjursstek.
– Gubben Jöns hade ingen lust att hålla sig hemma och hoppades att slumpen icke skulle föra något rådjur i hans väg; på så sätt skulle han både kunna rädda sin skytteära och hålla sitt löfte.
Som gubben stod der på sin post bakom en buske, kom en stor, ståtlig råbock farande rakt emot honom.
Jöns Isaksson rynkade ögonbrynen och stod mot vanan alldeles handfallen.
Djuret hade kommit inom skotthåll.
»Pass upp der!» hörde han sin närmaste man i jägarkedjan ropa.
Då lyfte gubben sin bössa, men i stället för att lägga den till kinden och trycka af, stack han piporna in bland buskens löf och vispade om.
Djuret hejdade sig tvärt vid bullret, stod ett ögonblick stilla med det ena fina frambenet till hälften upplyft och näsborrarne uppspärrade; så vände det blixtsnabbt om och försvann i skogen.
I detsamma kommo några af jägarne fram och öfverhopade gubben Jöns med sina missnöjda frågor.
»Såg ni inte bocken, far?» »Var han inte inom håll?» – Jöns Isaksson hade svårt att behålla kontenansen.
Han stod och tummade sitt gevär, helt röd i ansigtet af förlägenhet – visste icke hvad han skulle säga...
»Ja-ja», stammade han till sist, »de’ ä’ ente alltid, en kan se opp.»
Landshöfdingen blef utan rådjursstek den gången. – –
»Det är nu många år se’n gubben dog», slutade berättaren melankoliskt, »och se’n dess har jagten i grannskapet blifvit alldeles försummad.
Se, han hade respekt med sig – Jöns Isaksson – och ...»
»Och minnet idealiserar – inte sant?» inföll en af de närvarande.
»Jag vet inte det – kanske», sade berättaren eftertänksamt.
»Mina egna hågkomster af honom och andras berättelser ha så smält samman, att jag nu inte kan skilja det ena från det andra.
Men hvad jag vet, är det, att sådan han nu var, var han en jägare som vi i våra tider skulle få leta efter med ljus och lykta – och derför ska’ vi dricka hans skål här i qväll.»
Och den nya jägargenerationen reste sig upp, stötte samman sina glas och tömde dem andaktsfullt för Jöns Isaksson – jägaren af gamla stammen, den gamla goda.
Fint folk.
Det var lördagsqväll, och fru Löfberg stod på sin bofälliga förstugtrappa vexlande de sista sqvallerfraserna med sin väninna, fånggevaldigerns fru.
»Ja, och här om dagen hade hon sagt att...»
Hon höll inne ett ögonblick, ty på vägen kom en landstrykare med knölpåk i handen och rensel på ryggen; hon väntade på, att han skulle passera förbi, innan hon fortsatte sitt förtroliga meddelande.
Men strykaren stannade.
»Ursäkta», sade han och tog hatten af, i det han gjorde ett militäriskt ställningssteg – »skofabrikör Löfberg bor ju här?»
Fru Löfbergs ansigte, som sett skarpt och misstroget ut, klarnade plötsligt.
Hon märkte, att hon hade med en belefvad karl att göra.
»Jag är skomakaregesäll, och jag reser i min profession; herr Löfberg skulle väl inte möjligtvis ha en plats ledig?»
»Jo-o.
Det har han just för tillfället.»