Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill endast åberopa ett enda exempel.
Härifrån till Hernösand är 46 mil och det behöfves 10 dagar för alt skrifva ett bref och fä svar.
Hvad är nu anledn. till denna långsamhet?
Jo, den är, att postverket icke har råd att göra communicationen hastigare.
Denna större hastighet skulle vinnas genom att verkställa poslförseln medelst post-bönder oell gästgifvarskjuts.
Nödvändigheten deraf är redan för längesedan medgifven, men den kan icke komma till stånd, derföre att penningarne icke medgifva att betala den nu något höjda skjutslegan.
Förhållandet är således, all genom detta förslag, befordrar man rörelsen med posten mera, i st. f. alt trycka den, såsom en talare nämnt.
Han bar äfven sagt, att när man lemnar sin egendom till Staten så vore detta en deposition, hvilken Staten borde efterse, på samma sätt som när man lemnar sin egendom till enskilda.
Jag kan likväl icke tro, alt Staten har något annat åliggande i afseende på egendom, än att bestämma straff för den, som tillgriper den.
Så gör Slaten i afseende på den egendom, som röfvas och större förbindelser har den väl icke.
Jag fortfar således att yrka bifall till betänk., ehuruväl äfven jag, om tiden medgåfve, skulle vilja yrka en och annan förändring i uppställningen deraf.
I anledn. af de anmärkmr, som här blifvit gjorda, i afseende å den inskränkning Utsk. har gjort, rör:de ansvaret för slutne rekommenderade bref, så anhåller jag alt få yttra några ord om anledn: n hvarföre jag icke annat kan, än helt och hållet instämma med Utsk.
Så vidt fag vet, finnes icke något land, der Statsverket emotlager bref under sluten rekommendation, hvarför de åtagit sig ansvarigheten, och den risken är ganska stor.
Det har visserligen förundrat mig mången gäng att enskilda personer, för att bespara 4 sk. b:co eller besväret att gå eller resa till posten, hafva underkastat sig den betydliga risk, som sker, ty i händelse brefvet, på ett eller annat sätt blifvit öppnadt, hvarpå exempel ingalunda saknats, så är ens ersättningsrätt försvunnen.
För postverket är äfven risken i den tiel af mindre ärlighet, som nu inträffat, icke ringa.
Det behöfves icke mer, än att två personer, som icke blifvit dömde af med äran, så att de hafva rättighet att Den 17 Juni. 127 svärja om det behöfves och skrifva den ena till den andra, samt tillställa på det viset, som det tillgick när ett poströfveri för någon lid sedan inträffade, nemi att helt nära staden, derifrån postiljon var, röfvades han, och blef skjuten, så att han föll af kärran och man fick icke reda pä röfvaren.
Om nu detta lyckas och afsändaren går ed på den summa som har legat inuti brefvet och kan uppgifva numror på de sedlar, som finnas deruti, helst efter nuvar. förhållande, då man kan sluta sig till nummerföljden, och följaktligen derigenom ingen svårighet uppkommer, så har postverket skyldighet att lenina ersättning, summan må uppgå till hvilket belopp som helst.
Något slags botemedel deremot, måste nödvändigt skaffas och man bör hålla Bevilln.Utsk. räkning för dess stadgande i detta fall, äfven om det kan vara obeqvämt för några aflägsna landsorter, alt få resa några mil för denna öppna rekommendation.
Gr. Ridderstolpe, Fredr.:
Ehuru jag förmodar att återremiss icke kommer i fråga, får jag dock äran anföra, all jag icke kan tillstyrka förändring af de 100 ndr till 200 r:dr, alldenstund olia 1000 r:drs belopp är af mindre betydande värde för den som är bemedlad än 100 ndr för den mindre bemedlade.
Då ingen mer än Frih.
Cederström, mig veterligen yrkat återremiss, sä vill jag till honom hemställa om det är skäl alt vidblifva denna mening, då det naturligtvis är öppet för en hvar, som vill skicka mera penningar, än 100 ndr, att fördela summan i serskildta bref, hvilket icke är förbjudet.
Jag finnér således ingen annan olägenhet vara genom detta förslag åstadkommen för penningeafsändaren eller brefskrifvaren, än det visserligen onödiga, men ringa besväret att göra flera särskildta couverter.
Deremot är vinsten, på sätt Ilr Rosenblad sagt, ganska stor.
Jag hoppas således att Frih.
Cederström afstår ifrån sitt yrkande om återremiss.
Afven jag tillstyrker bifall till betänk.
Dock anser jag mig skyldig att fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet på en motsägelse, som förekommer i de föreslagna bestämmelserne, ty Ulsk. har nemi. börjat med att föreslå, att en assuranceafgift skall erläggas för hvarje fullt 100 r:dr.
Således följer deraf, att om 100 ndr afsändas, så skall det ske genom öppen recommendation emot erläggande af den derför bestämda afgiften så vida Slaten skall för summan vara ansvarig.
I den derpå följande punkten säger deremot Etsk., att Staten icke skall ansvara för mera än 100 ndr b:co under sluten rekommendation, hvilket måste innebära att man på detta sätt äger rätt alt, under postverkets ansvar, afsända omförmälte summa, ehuru man nyss förut förklarat motsatsen.
Huru dessa båda stadganden kunna förenas med hvarandra, lemnar jag derhän, men om saken är god i sig sjelf, så torde redactioncn möjligen kunna i framtiden hjelpas och förbättras så att ingen olägenhet uppkommer.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bi - 128 Den 14 Juni. folie Bevilln:sTJtsk:s förevar, utlät.
N:o 19, ropades starka ja, jemte åtskilliga nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det han funnit ja hafva öfverröstat nej.
Jag anhåller att min reservation måtte i prot. antecknas.
Jag anser denna anstalt vara blott en efterapning af utländska anstalter, sämre än dem vi ega förut.
Föredrogs ånyo BankoUtsk:s d. 14 och 15 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 00, i anledn. af erhållen återremiss, i vissa delar, af Utsk:s betänk. N:o 42, med förslag till reglering af bankens läneoch kreditiv-rörelse.
Detta utlåt, företogs punktvis till afgörande. l:sta punkten, angule förhöjning af circulations-kapitalet för lån emot pant af fast egendom i staderne och på landet.
Jag får uttryeka min ledsnad öfver nödvän digheten, att i anseende till riksdagens slut, påskynda ärendenas afgörande.
Flere högst vigtiga betänk:n äro redan tvenne gänger bordlagde, innan dessa betänk:n blifvit tryckte och utdelade, och deras innehåll sålunda kommit till representanternes kännedom.
Härvid har inträffat hvad som också en gång förut handt alt ett misstag, stridande emot både praxis och grundlagens bokstaf i ett eller annat Stånd möjligen passerat obemärkt, det misstaget nemi. att de hafva ansett, att när tvenne
Stånd afslagit förslag till förändring i gällande föreskrifter, rör:de bankens lånerörelse, så hafva de ansett, att det kunde blifva föremål för omröstning i förstärkt Const.Utsk.
Förhållandet är likväl icke sådant. 75 § RiksdagsOrdn. innehåller följande: ”Till grundlags stiftande, upphäfvande, förändring eller förklaring fordras alla RiksSt:ns sammanstämmande beslut och Konungens sanction.
För beslut i alla öfriga ärenden, de mål undantagna, hvarom Reg.F:ns 66, 69, 70, 71 och 72 §§ serskildt förordnadt är, galle, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening”.
Jag skall sedermera återkomma till denna afd., der är comma cumpuncto, hvarpå kommer följande: ”men skulle två Stånd stadna emot två, förfaller frågan och förblifver vid det, som tillförene stadgadt varit, utan att samma fråga må kunna vid den riksdagen ånyo väckas eller upptagas.
Ar åter frågan af sådan beskaffenhet, att den ej kan förfalla, gånge såsom i 73 § stadgadt är”.
Del är i denna § som omtalas, huruledes sådane frågor hänskjutas till en förstärkt nämnd.
Jag vill först tala om det stadgande, som är mindre tydligt, nemi. att: ”För beslut i alla öfriga ärenden, de mål undantagne, hvarom i Reg.F:ns 66, 69, 70, 71 och 72 §§, serskildt förordnadt är, galle, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening”.
Der står icke huru det skall förhållas i fall tre Stånds mening skulle sammanstämma, ronde ämnen, som höra under 72 §, och vid hvilka icke Konungens samtycke kan ifrågakomma, men i de andra §§ är stadgadt, att det är ett särskildt Utsk., som skall afgöra der omnämnda frågor, men sådant är icke stadgadt, rör:de de frågor, som om - Den 17 Juni. 129 omförmälas i 72 §.
Derpå har man likväl ett af Const.Utsb. fastsläldt prejudikat, om hvilket det nämnes i Stats- och BankoUtsk:ns betänk:» N:o 20 vid 1830 års riksdag (sid. 289—314).
Det var då den vigtiga frågan skulle afgöras, ronde realisationen huruvida det i detta fall behöfves fyra Stånds beslut, hvilket yrkades af vissa personer, eller det ansågs att tre
Stånd kunde afgöra den frågan.
Då förklarades af majoriteten, på grund at Const.Utsk:s förklaringar vid 1818 och 1S23 årens riksdagar, att tillägget i 75 § att: ”jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening, endast hade afseende derpå, alt Konungens samtycke icke erfordrades, rör:de banko-frågor, utan att tre Stånds mening var gällande”.
Deremot reserverade sig Lagman Montan, jemte några andra ledamöter af BorgareSt., hvilka ansägo, alt fyra Riks-Stånds beslut vore behöfligt, för att utgöra R.
St:s beslut i bankoärendena.
När nu frågan kom till de 3:ne RiksSt:n, så hade det 4:de redan godkänt Utsk:s åsigt, men Exped.Utsk. uppsatte en skrifvelse till K. M., innefattande R.
St:s beslut i detta fall och denna skrifvelse godkändes af alla fyra RiksSt:n och underskrefs af samteliga talemännen.
När vid samma riksdag, sora detta ärende förevar, fråga förekom om olika beslut, rörde Bankens lånerörelse, i BancoLlsk. vid betänk.
N:o 120, och Ulsk:s åsigt i delta fall uttrycktes bestämdt i betänk.
N:o 120£ vid riksdagen 1830, der orden lyda sålunda: ”men emedan det sedermera blifvit upplyst, att förenämda uppgift om Högv.
PresteSl:s antagande af Bon”deSt:s inbjudning icke är enlig med förhållandet —, hvaremot i ”verkligheten Högv.
St:s beslut qvarstår, sådant det blifvit fattadt enligt ”prot.utdrag af d. 25 Nov. förl. år — alltså — och enär Vällofl. ”BorgareShs beslut rörde den Bankodiskonten anslagna fond af ”500,000 rdr för lån på aktier och dokumenter; alt dermed må ”förhållas hädanefter som hittills — hufvudsakligen, nemi. att ”fonden skulle förblifva såsom hittils för sig afskild, alldeles ”instämmer med Högv.
PresteShs åsigt och således 2:ne
Stånd stan”nat mot 2:ne öfver förslaget om denna fonds sammanslående med ”de upplånade medlen, kommer följaktligen berörde fråga, hvarom ”särskildt afgörande icke ovilkorligen fordras, att jemlikt Riksdags”Ördn:s 75 § förfalla.”
Nu återstår att bedöma huruvida denna fråga kan förfalla eller icke.
Då öfvergår jag till nu gällande Banko-reglemente, art. om låne-rörelsen, (som börjar pag. 114).
Den börjar med Bankens lånerörelse, och afhandlar pag. 132, utlåning mot inteckning i fast egendom, men jag öfvergår genast till § 181, hvarigenom jag just kommer till det yttrandet, i afseende på fastighetsbelåningen, der mom.
1 lyder sålunda: ”Circulationscapitalet, emot inteckning i fast egendom, bestämmes till en summa af 6,500.000 r:dr b:co, deruti inberåknadt beloppet af de från Banken utgifne ännu oguldne lån, emot återbetalningsskyldigbet i silfver, hvilka följaktligen, i man, som de inflyta, tiil denna lånefond ingå”.
Der står ingen slags inr skränkning.
Nu öfvergår jag till slutet af Banko-reglementet (pag. 191), som lyder sålunda: ”Sedan BankoUtsk., likmätigt 8 § i den för 6 H. 9 130 Den 14 Jnni. Utsk., gällande instruktion på grund af R.
St:s och Utsk:s, under riksdagens lopp fattade beslut, samt i noggrann öfverensstämmelse med de i lagen för R.
St:s Bank af den 11 Mars 1830 fastställda grunder, upprättat och sammanfattat förestående reglemente; så har detsamma till ovilkorlig efterlefnad och iakttagande intilldess annorlunda kan, i vederbörlig ordning förordnas blifvit af R.
St:r gilladt och antaget”.
Öfvergår jag nu till instruktionen för BankoUtsk. grundadt på 36 § Reg.F. och 32 § Riksd.Ordn., som öfverlemnar åt Utsk. att författa reglemente för Banken, så lyder den så i 8 §: ”Sädane reglementariska föreskrifter för bankens rörelse och förvaltning, som härleda sig ifrån R.
St:s och Utsk:s, under riksdagens lopp, fattade beslut, skola af Utsk. hos R.
St. till deras fastställelse anmälas; hvarefter Utsk. bör i ett. helt sammanfatta och utfärda det reglemente, som, efter riksdagens slut, skall vid bankens förvaltning tjena lill efterrättelse”.
På grund af hvad jag nu haft äran framföra får jag anhålla om propus., att med afslag pä Utsk:s förslag till voler:spropos:r för nu ifrågavar. punkt, R. o. Ad. måtte besluta, alt som två RiksSländ stadnat emot två, ang:de förslaget lill förhöjning af circulationsförslagel, så kommer denna fråga att vid innevar. riksdag förfalla.
Jag är förekommen af Hr Rosenblad, som så fullständigt utredt detta ämne, att jag icke har något vidare att tillägga. r> Hr Akerman:
Då jag, både vid det förra betänk., ronde bankens lånerörelse och vid det bär förevarande, fullständigt uttryckt min åsigt, att den nu ifrågavar. lånerörelsen icke borde äga rum, så skulle jag icke önska något högre, än att de värde talare, som gjort anmärkmr emot Utsk:s sätt att behandla frågan måtte hafva rätt och frågan således komma alt förfalla; men jag måste likväl bekänna, att, oaktadt Hr Rosenblads vidlyftiga räsonnemang jag icke kan finna hans åsigt rigtig.
Jag kan nemi. icke förstå annat än att frågan om vid hvad belopp en summa skall stadna, är en fråga, som icke kan förfalla om två Stånd stanna emot två, och som således icke kan afgöras annorlunda än genom votering.
Jag vill likväl icke vidare förfäkta min åsigt, och skulle för öfrigt icke hafva något emot om H.
Ståndet anser Hr Rosenblad hafva rätt.
I fall det vore fråga om att till något visst ändamål anslå en summa, hvilken förut aldrig funnits till, så hade måhända Hr Akerman haft rätt i sin åsigt, men då det nu är fråga om att öka ett anslag, sorn förut blifvit bestämdt till ett visst belopp genom föregående Ständers beslut, så kan jag, för min del, icke finna annat, än alt här både kan och bör det stadgande i grundlagen tillämpas, som säger, att om två Stånd stadna ,emot två så bör det förblifva vid hvad förut stadgadt varit, hvadan någon votering i förstärkt Utsk. icke kan i denna fråga ega rum.
Jag är på sätt och vis ställd i snarlik
Den 14 Juni. 131 belägenhet, nied den, hvaruti Hr Åkerman, enligt dess nyss gifna utsago, sig vid detta ärende befinner, och dit vi, enär våra tankar 1 ämnet äro skiljaktige, från motsatta håll blifvit af omständigheterne bragte.
Då jag för öfrigt redan har vid föregående tillfällen temligen utförligt, efter hvad jag tror, framställt min åsigt, så vore det kanske orätt att numera ytterligare taga liden i anspråk medelst utvecklandet af den satts, att, om man ville jordbrukets fördel, så borde man icke lägga sig emot förhöjning af ifrågavar. fond, alldenstund det vore otvifvelaktigt, att dessa penningar, länfängne pä vilkoret af en småningom och medelst amortissement skeende återbetalning, säkerligen, och i långt högre grad än andra lån, skulle verka serdeles gynnsamt för landtmannanäringens uppmuntrande, till åkerns uppodling och förbättring.
Men då jag, i formelt hänseende, anser Hr Rosenblad hafva rätt i dess åsigt om frågans nuvar. iråkade ställning, sä finner jag mig af detta förhållande, hindrad från att påyrka någon utväg för samma frågas möjliga seger, som jag eljest gerna hade önskat; hvadan mig endast för närvar, återstår alt med sistbemälde värde ledamot instämma i omdömet om ärendets på nu återstående sätt skeende behandling.
Uppå härefter framställd propos. beslöt R. o. Ad., att, med förklaring, att frågan om förhöjning af circulations-kapitalet för län emot fast egendom i städerne och pä landet, sedan i beslutet derom 2 Stånd stannat emot 2, hade förfallit, afslå den uti förevar:de punkt föreslagna volens-propos. 2:dra punkten, ang:de oförändradt bibehållande af 1 momentet i Bankoreglcmentets 202 §. R. o.
Ad. vidblef sitt förut i ämnet fattade beslut.
3:dje punkten. ang:de inrättande af ett lånekontor yä Gottland.
Jag vill visst icke här upptaga tiden med att söka förmå R. o. Ad. att frångå sitt en gäng fattade beslut i detta afseende, men jag kan icke undgå att anmärka, alt, när i det förra betänk, utlåtandet häröfver var sä knapphändigt, att Utsk. icke alls yttrade sig om kostnaden för ett låne-kontors inrättande, utan jag ansåg nödvändigt, så väl för egen, som för R. o. Ad:s upplysning, begära, att någon af RankoUtsk:s här närvar, ledamöter härom ville lemna underrättelse, och jag till svar derpå fick den uppgift, att ett sådant låne-kontor skulle uppgå lill en kostnad af 12,000 r:dr b:co, och således medtaga största delen af den vinst, som skulle uppkomma, så ser jag nu att ett förslag här finnes inom Hederv.
RondeSt. framlagdt, enl. hvilket kostnaden för läne-kontoret skulle kunna bestridas med 3,200 r:dr 32 sk.
RankoUlsk. har dock icke lemnat någon annan förklaring, än den knapphändiga, att Utsk. anser, att ”utan besparing i Ranko-discontens förvaltningskostnad, utgifter måste ifrågakomma för läne-kontorets förvaltning, hvilka hvarken kunna eller böra beräknas till det af en ledamot inom RondeSt. uppgifna låga belopp, enär duglige tjenste - 132 Oen 17 Juni. man med daglig tjenstgöringsskyldighet, och en större uppbörd af kontanta medel svårligen i någon landsort skola finna sig belåtna med det föreslagna beloppet af 3,266 r:dr 32 sk. b:co årligen”; men hvad det efter BankoUtsk:s beräkning skulle komma att kosta, derom finnes intet uppgifvet.
Uppå härefter framställd propos. vidblef R. o.
Ad. sitt förut i ämnet fattade beslut.
4:de punkten, ang:de föreskrifterne i 209 § af Bankoreglementet. R. o. Ad. vidblef sitt i detta ämne förut fattade beslut. 5:te punkten, ang:de inrättande af flere lånekontor. R. o. Ad. vidblef jemväl sitt i detta ämne förut fattade beslut. 6:te punkten, ang:de Utsk.-s förslag till reglementariska föreskrifter i afseende på kassa-kreditiv för enskilde.
1 :sta momentet.
Jag anser ordalagen i denna punkt icke vara rikliga, och anhåller om lättelse deri.
Det står nemi.
”Med kassa-creditiv förstås rättigheten att, inom visst bestämdt maximum, kunna af Banken undfå låne-understöd, för tillfälligt begagnande på så sätt, att ränta på hvad af det medgifna beloppet, tid efter annan lyftes, med enahanda ränta åter godtgöres creditivhafvaren, för derå, efter band skeende återbetalningar”.
De orden ”lid efter annan” böra, i min tanka, utgå, ty om jag såsom creditivhafvare icke lyfter penningen mer än en gång, sä är det min rätt och likväl är det ett kassa-creditiv.
Men, säges det sedermera ”enahanda ränta godtgöres åter creditiv-hafvaren, för å kapitalet efter hand skeende återbetalningar”.
Orden ”efter band” böra också i min tanka utgå, likasom pluralis återbetalningar: ty om jag icke mer än en gång betalar penningarne tillbaka, sä är det likväl kassacreditiv.
Vill man gifva definition på hvad med kassa-creditiv förstås, så tror jag att orden ”tid efter ann” och ”efter hand” böra uteslutas.
Jag tror alldeles tvertemot hvad den siste värde talaren yttrat.
Om det skall blifva någon skilnad emellan att bedrifva någon lånerörelse med kassa-creditiv och alt taga ett discontlån, så bör det väl uttryckas hvad med kassa-kreditiv menas och det kan väl icke vara att hela kreditiv-summan uttages pä en gång och vid tidens slut på en gång inbetalas, utan meningen är, alt penningarne efter hand och allt efter behofvet uttagas ; hvadan jag tror, att de klandrade uttrycken äro nödvändiga, så mycket mera, som man väl bör i 1 § definiera hvad man menar med kassa-kreditiv.
Det är således angeläget att hafva de der orden ”tid efter annan” och ”efter hand”.
Om de orden kunde föranleda någon, att oriktigt behandla sitt kreditiv, på det sätt, att han tager ut summan på en gång, och inbetala den på en gång, så skulle äfven jag vilja borttaga den, men som de icke det göra, utan tvertom förekomma Den 17 Jun i.
133 detta och deras qvarstående således afse ett bestämdt och godt ändamål, så anhåller jag att II. o. Ad. målle godkänna dessa uttryck
Hr Bogeman, Carl Adolf: Ehuru jag, såsom ledamot i BankoUtsk. deltagit i den redaclion, som här förefinnes, anser jag dock att Hr von Hartmansdorff har rätt i sin anmärkning.
Jag instämmer således med honom och anser all orden ”lid efter annan” och ”efter hand” böra utgå.
Hr Akerman har visserligen yttrat att man icke skulle lyfta kreditivet pä en gång eller återbetala hela summan; men jag vet icke hvarifrån Hr Akerman har fått detta.
1 reglementet förbjudes icke sådant kreditiv-tagaren.
Han har fått rättighet att få begagna kreditiv på banken, har också rättighet att lyfta kreditivet i större eller mindre delar och således äfven att lyfta det på en gång om han så vill.
Jag tror det således vara rättast att ändra redactionen, pä det sätt, som Hr von Hartmansdorff föreslagit.
Den ledamot som sist yttrade sig, hade misshört Hr åkerman; åtminstone tyckte jag mig höra, att hans ord innefattade, alt derest den redaction, som Hr von Hartmansdorff klandrat skulle förhindra enskildta att taga ut på en gång hela kreditiv-summan och alt densamma äfven pä en gång inbetala, sä ansåge han att, i sådant fall anmärkn:n varit skälig, men när sig icke så förhöll, så fanns deruti icke något skäl.
Jag får för öfrigt helt och hållet förena mig i hvad som af Hr Akerman blifvit anfördt.
Dessa kassa-kreditiv äro ämnade att användas, precist som här står i betänk, och för Bankens säkerhet är det behöfligt, att lemna dem lill personer, hvilka deraf sålunda betjena sig och att aldeles neka kreditiv-rätt åt dem, som deraf skulle vilja göra missbruk, emedan de, genom att de på en gäng lyfta sina kreditivsummor, afhälla andra alt begagna sig af deras rätt.
Det synes mig således ändamålsenligt att den af Utsk. föreslagna redaction bibehålies, på det att
Bankofullmäktiges uppmärksamhet härpå må vara fästad. n o Hr Akerman:
Jag är den siste värde talaren sa mycket mera tack skyldig för det, att han besvarat Hr Bogeman, som det icke var mig möjligt att höra hvad Hr Bogeman sade, vidare än att jag uppfattade det han var af en med mig motsatt lanke.
Jag skulle för öfrigt tro för min del, alt all diskussion om denna punkt är temligen öfverflödig numera, då Utsk. anmält, att: ”Mom:t, innefattande definitioner på kassa-kreditiv, är lemnad ulan anmärkning”; och det således lärer vara af det II.
Ståndet antaget.
Utsk. har endast fästat sig vid de punkter som blifvit återremitterade; men så är icke förhållandet med den förevarande punkten, derom Utsk., som jag nyss haft äran nämna, i sitt betänk, säger att den blifvit ”lemnad utan anmärkning”.
I fall det ej mera är tillåtet att tala om denna punkt, såsom redan bifallen, så afstår jag naturligtvis.
Ar åter öfverläggningcn derom öppen, så anhålller jag, att derom få yttra mig.
I anledn. häraf yttrade Hr Gr. o. Landtm, att han, dä 134 I) e n 14 Juni.
Ulsk. lili förevar, utlåt, lill R.
Sl:s förnyade pröfning framlagt sill förslag till reglemenlariska föreskrifter i och för krediliv-rörelsen, icke kunde finna något hinder för R. o. Ad. alt derom fatta de heslut, Ståndet ansåge de lämpligaste.
Jag får dä äran fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att, om man antager den mening, sorn Hrr von Hohenhausen oell Akerman uttalat: sä är det, i alla fall, lätt att kringgå den säkerhet, som de anse ligga i förevar, morn.;
Om jag har ett kreditiv pä 1000 r:dr (som jag tror vara det minsta tillåtna beloppet), och dä jag ena gången uttager 950 r:dr samt. den andra gången de återstående 50 r:dr d. v. s. jag gör 2 utlagningar, och om jag likaledes gör mina omsättningar med 50 r:dr den ena gången, oell 950 r:dr den andra, så har jag fullgjort stadgandet sådant det är: ty 2:ne utlagningar och 2:ne inbetalningar göra alt bäggedera ske ji/uraliter.
Men dä jag i ena fallet ändå kunnat uttaga den stora summan, och den mindre för syns skuld i det andra: så har Banken med detta stadgande ingenting egentligen vunnit.
Om man velat åstadkomma säkra kontroller, så hade ordalagen i denna § bordt blifva annorlunda uppställda.
Afven jag anser de i denna punkt begagnade ordalagen ingalunda vara lämpliga, såsom alldeles ej befrämjande det ändamål, sorn med kreditiv egentligen afses, enär det här uttryckligen förklaras att meningen med kassa-kreditiv skall vara att ”det medgifna beloppet tid efter annan lyftes,” och det sedermera omtalas, huruledes dessa summor efter hand återbetalas.