Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pedellerna med silfverspiror i hand öppnade processionen ur kyrkan, därifrån jag ledsagades af prokansleren, biskop Engström21, och samteliga professorerna till consistorii academici samlingsrum och lyckönskades därstädes af mina vördade lärare med en vänskap, som smickrade mig mer än purpurhatten och kåpan, hvarmed jag blifvit dekorerad.
Till aftonen hade jag låtit bjuda hela akademistaten tillika med fruntimren, de förnämste af borgerskapet och de främmande, som sig vid ceremonien infunnit.
Den största sal, jag kunnat få låna, var beredd att emottaga sällskapet, som undfägnades med dans och musik till långt in på natten och slutligen med en välsmaklig aftonmåltid, hvarefter mig ändtligen tilläts att i hvilans armar hämta någon förfriskning.
Morgonsolen såg mig redan i sysslan.
De inkomster, som därvid inflyta, mottagas aldrig af en rector illustris och öfverlemnades åt prorektorn, doktor Westring22, den jag för öfrigt icke tillät att dela med mig det ringaste af de förrättningar, som tillhörde mig att besörja.
Under hela min lifstid, jag måste det bekänna, har jag aldrig förrättat någon syssla med mer oafbruten flit och med mera nöje än denna första, hvartill fåfängan ej litet bidrog.
De lediga stunder, som mig lemnades, användes till rekapitulation af mina studier och i synnerhet att studera den disputation, som under mitt namn skulle utgifvas.
Jag genomgick den § från § hos Nehrman, underrättades om alla de inkast, som däremot kunde göras, och om alla de skäl, jag till mitt försvar hade att anföra.
Ämnet till denna disputation, Högsta maktens rätt i anseende till studierna i samhället, vore ett värdigt, men granlaga ämne för en filosofisk afhandling.
Den närvarande var endast juridisk, men innehöll i det afseendet flera interessante upplysningar.
Första kapitlet däraf är det enda, jag funnit förtjänt att lägga på minnet.
Studiernas såväl bruk som missbruk afhandlas där på det värdigaste sätt; deras oskattbara förmån att dana upplyste medborgare och skickliga ämbetsmän; deras missbruk, enär de hemligen insmyga förakt för gudaläran, förplanta vantron och skadeliga fördomar, föda lättsinnighet och veklighet i samhället, och deras flyktiga samt obetänksamma utöfning slutligen blifver källan till sedernas allmänna förderf – en nödig lära för mig, när jag framdeles skulle förledas att blifva författare.
Ehuru beväpnad jag blifvit att uppträda på katedern, var ännu fruktan värdt, att jag där skulle för- lora all min latin i anseende till min medfödda blygsamhet eller, rättare sagdt, räddhåga.
I denna sinnessvaghet igenkändes icke sonen af en krigsman, som åtföljt Karl den 12:te.
Om någon manlighet röjdes i mina spädaste år, var min ömma mor sorgfällig att tidigt kväfva detta fädernearf.
I den ständiga fruktan, hon lefde under min fars krigstjänst, att se honom blottställas för nya faror, var hon angelägen att åtminstone af sin sons karaktär tryggas för flera alterationer och sökte till den ändan att för alla tider betaga honom lusten för den vådliga krigstjänsten.
Ändamålet blef uppfyldt, men verkan af denna uppfostran sträcktes vidare än därmed var påsyftad.
Jag blef under uppväxande år en verklig pultron.
Min förståndige preceptors första omsorg i min uppfostran var att stålsätta min karaktär och öfvervinna dess föraktliga svaghet.
Det lyckades honom äfven, såvida det möjligt var.
Hvad hans föreställningar ej ännu fyllest hade gjort, gjorde ändteligen högmodet af min lysande syssla.
Under ständiga representationer och flera månaders presidiiförande i consistorium erhöll jag slutligen både till karaktär och väsende en dristighet, som var mig anständig, och den invärtes försäkran att utan fruktan kunna framställa mig för allmänhetens åsyn.
Min disputationsakt förrättades under de sista månader af mitt rektorat, den 12 dec. då jag nyligen hade ingått på mitt 20:de år.
Jag påminner mig icke, hvilka voro mina opponentes.
Jag mins endast, det jag med den utmärktaste färdighet upptog och besvarade deras inkast och lemnade föga tid och tillfälle åt min respondens, David Hummelhjelm23, att ådagalägga sin erkända skicklighet.
Efter 6 timmars ordväxling, från kl. 9 om morgonen till 3 om eftermiddagen, nedsteg jag från tron, stolt öfver de lätta segrar, jag vunnit, och den odödliga ära, jag förmodade mig hafva inlagt, och har jag från den stunden under hela min lifstid aldrig mer disputerat, hvarken publice eller privatim, hvarken i sällskaper eller i någon akademi, där jag blifvit intagen.
Efter fulländadt storverk gaf jag mig tid att oftare än tillförene nytja de behagliga sällskaper, som i de flesta af professorernas hus mig tillbödos, där man undfägnades med en belefnad och äfven vällefnad ej mindre angenäm.
I båda dessa afseenden hade Lunds akademi ett oändeligt företräde för Upsala, där förutom kanslirådet Ihres24 hus knappt något enda fans, där en yngling hvarken kunde eller ville umgås.
Munthe var bland mina vänner den, hvars sällskap var för mig det mest intagande.
Ett menlöst satiriskt sätt förhöjde smaken af hans glada umgänge.
Hans fru, född Helikia25, var ett vackert fruntimmer och den bästa värdinna.
Akademisekreteraren Junbecks26 fru, född Bergius, egde samma lyckliga egenskap, som hos ett fruntimmer aldrig fyllest kan prisas.
Men bland alla dem i Lund var doktorinnan Westring27, född Bergman, den, till hvilken jag mig hälst hyggade.
Den verkligen moderliga ömhet, hon mig visade, svarades af mig med den skyldigaste erkänsla.
Huru många roliga aftnar förnötte jag ej i hennes hus utan afseende på hennes man, herr teologie doktorn och domprosten, om hvilken intet är mer att säga, och äfven utan afseende på hennes 7 döttrar, den ena fulare än den andra, och som på intet sätt voro frestande för en yngling.
Modren var den enda, som drog mig till huset, där jag alltid omfamnades med lika mildhet och oförändrad vänskap.
När jag i minnet återkallar mina forna vänner, åtnjuter jag deras sällskap för andra gången, nästan med lika nöje som den första.
Men när jag tillika påminner mig, att jag förlorat dem för eviga tider, så förnyas efter 50 års förlopp min första saknad.
En månad ännu, och mitt rektorat skulle slutas, och jag skulle bereda mig att resa till Stockholm och emottaga en syssla, hvars namn sårade mina öron och uppväckte i hjärta(t) en oöfvervinnerlig afsky.
För att hasta mina framsteg på den tjänsteväg, som för mig blifvit utsedd, hade min far genom ett ackord det så bemedlat, att jag blifvit antagen till registrator i justitiekanslercomptoiret.
Till min lycka hade tidningen därom ej till mig ankommit, då jag aflade mitt specimen academicum.
Hade mitt öde då redan varit mig bekant, så hade jag af blygsel ej vågat lyfta mina ögon från golfvet.
Med den lyckliga frihet, jag från barndomen egde, att för min hulda far öppna mitt hjärta, vågade jag att underställa hans bepröfvande, huruvida en sådan syssla instämde med den lysande uppfostran, jag på hans dryga omkostnad åtnjutit, och med de kunskaper, jag mig förvärfvat.
Om för min lycka i världen ingen annan utväg var möjlig än en registrator syssla, så önskade jag, att den åtminstone på något vis måtte förhöjas, till exempel genom en kammarherres karaktär, på det jag med något anseende kunde göra mitt första insteg i världen.
Min far svarade på detta barnsliga bref med sin vanliga godhet, men tillika med den allvarsamhet, som honom egnade.
Han svarade, att jag hade högsta orätt att icke blifva smickrad af det vedermäle, jag rönt af mina förmäns ynnest.
Att från extra ordinarius28, utan att hafva gjort någon tjänst, utan att hafva varit kanslist och afvakta den vanliga ordningen, blifva befordrad till registrator, vore för en yngling af min ålder en så sällsynt lycka, att jag icke kunde därför fyllest betyga min tacksägelse.
Att af en så förtjänt ämbetsman som Gerdesskjöld, då varande justitiekansler, tillika slägting och vän af vårt hus29, blifva handledd i mina första steg, skulle blifva för mig en oskattbar förmån; att den syssla jag erhållit icke vore inskränkt inom ett registraturs förande, att det tillika kunde mig tillåtas att föra protokollet i nedre revision och äfven i rådkammaren och genom öfning i sysslor erhålla den skicklighet, som fordrades att framdeles vinna en solid lycka; att intet mindre än en sådan vore en kammaherres karaktär, som skulle uppfylla mig med fåfänga, distrahera mig från sysslan, gifva mig osmak för arbete, föda hos mina kamerater afund och till slutet hemligt förakt.
Han bad mig – hvilket rörande ord af en far! – att hafva tålamod och tillade, utan tvifvel för att uppmuntra mig, att den flit, jag användt vid akademien, och den kunskap, jag mig förvärfvat, ej kunde fela att hos en nådig öfverhet komma i åtanka, när tillfälle framdeles kunde öppnas för mig att erhålla en värdigare befordran.
Fadershjärtat, som röjdes under de strängaste moraler, var vid genomläsandet af detta bref det enda, som mig rörde.
Det rörde mig ända till tårar, men det var ock det enda, som af mig kunde vinnas.
Det goda vett, som andades i hvar rad af brefvet var ej af det slag, som kunde mig intaga.
Smaken för indépendance, den jag inhämtat ur den filosofi, jag i synnerhet studerat, tillika med skaldernas förtjusande sånger hade tillstängt min själ för alla intryck, som icke därmed instämde.
Utan betänkande beslöt jag likväl att följa den lefnadsplan, som för mig var utstakad, och att göra ett offer af mig själf för att icke betaga min älskade far den förnöjelsen, han väntade att skörda af min uppfostran.
Men fåfängan och ärelystnan underhöllo icke mer min styrka att förblifva vid något beslut.
Mitt hjärta var nedslagit och kunde ej mer upprättas.
Den strid börjades, som skulle göra min lefnadsplåga, striden mellan de skyldigheter, jag hade att uppfylla, och mina naturliga böjelser.
Af min fars sista bref hade jag tillika blifvit underrättad, att fullmakten på min nya syssla ej ännu blifvit expedierad, och att därmed skulle hafvas anstånd, till dess jag personligen skulle mig i Stockholm infinna.
Jag hade således för det närvarande den fägnaden att veta, det min förmenta vanära ej ännu blifvit till fullo beslutad, och att jag vid mitt afträde af rektoratet ej skulle maskera en registrator med den akademiska purpurn.
Med förnöjelse kunde jag se tillbakars på den förflutna tiden, under hvilken jag deltagit med min far i hedren af åtskillige förbättringar vid akademien samt verkstält hans planer.
Den botaniska trädgården hade under min tid blifvit till större delen anlagd och ansenligen förbättrad och orangerihus uppbygdt, som till min åminnelse lemnades i brukbart tillstånd.
Under förmodan att äfven efterlemna ett kärt minne såväl hos akademiens lärare som den studerande ungdomen afträdde jag med tillfredsställelse den 28 jan.
1751 rektoratet och öfverlemnade akademiens fasces i min efterträdares händer.
Jag har förgätit ända till ämnet af det tal, som vid detta tillfälle af mig blef hållit och af mig själf var författadt, äfven som de programmer, som under min tid blifvit utgifne.
Jag kan ej fyllest prisa mitt öde att hvarken under mitt rektorat eller under de öfriga år, dem jag tillbragt vid akademien, icke det ringaste tecken till verslystnad låtit sig märka.
Mitt väsend har hunnit att sta(d)gas under ett ostördt lugn för alla våldsamma böjelser, och om jag ej kunnat prisas för ett tidigt snille30, så har åtminstone ej någon otidig fordran därtill blottstält mig för åtlöje.
Lika obesmittad till förstånd och hjerta som till seder, har jag fulländat min akademiska bana och åtnjutit de oskyldigaste likasom de sällaste år af min lefnad, en förmån, hvaraf min ungdom efter dess ingång i världen ej vidare kunnat lika oafbrutit sig berömma.
Efter slutade förrättningar förblef jag ännu två månader i Lund under afbidande af en tjänlig årstid för min resa till Stockholm.
Ehuru brinnande min längtan att få omfamna mina föräldrar (än var), var dröjsmålet mig icke okärt, under hvilket mig tillfället lemnades att vänja mina tankar vid den syssla, jag skulle tillträda, och förlika mig med mitt öde.
Efter några veckors fortsatt umgänge med mina älskade bekantskaper nalkades ändtlig tiden till vår skilsmässa.
Jag tog afsked i Lund på en gång af mina lefvande vänner och af de döde, de klassiska auktorer, med hvilka – jag bekänner det till min blygd – jag föga förnyat min gamla bekantskap efter min ankomst till Stockholm.
Skilsmässan mellan mig och Ebersten, då varande adjunkt med professors karaktär, var på båda sidor lika rörande.
Efter tvänne års förlopp hade jag den glädjen att åter få omfamna honom i Vingåker, där han ingick ett fördelaktigt giftermål med en behaglig enka, probstinnan Strängbom, med hvilken han lefde i en förnöjd enslighet, intill dess han i sin hemort kallades till pastor31.
Af tvänne ynglingar, de enda, med hvilka jag tillåtit mig något umgänge, hade den ena, Sten Ribbing, den enda behagliga bland fyra bröder, redan lemnat akademien och afled en tid därefter i sin bästa ålder; den andra Per Bring, Eberstens styfson32, följde mig till småländska gränsen, där vi åtskildes förnöjde, under det hopp att snart råkas i Stockholm.
Han har i senare år tillika med sin farbror blifvit adlad och kallad Lagerbring.
Under dess vistande i Stockholm har jag i flera år åtnjutit hans umgänge, intill dess jag äfven måst införa honom i antalet af mina aflidne vänner.
En gammal trogen betjänt, som åtföljt mig till Lund, förde mig med outtröttlig omsorg tillbakars och afvände med sin tålmodighet flera quereller, för hvilka min otålighet på gästgifvaregårdarne mig blottstälde.
I Småland hvilade jag några dagar hos min faster Kajsa Gripenwall, enka i första giftet efter gref Olof Gyllenborg och i det andra efter en Silfversparre.
Hon var en liten trinn och gladlynt gumma, undfägnade mig på det bästa och vid mitt afskedstagande med 12 dukater i respenningar.
Jag fortsatte från denna goda slägting min resa utan vidare afbrott och anlände vid slutet af april till Stockholm, där jag hade den glädjen att råka mina älskade föräldrar vid god hälsa.
Glädjen tecknades utan förbehåll i min fars öppna ansigte vid mitt emottagande.
Min mor, med en medfödd allvarsam uppsyn, omfamnade ej med mindre ömhet sin älskade Benjamin.
Ifrån 1738 års riksdag hade min slägt egt en betydande inflytelse i de allmänna ärenderne.
Efter ett mångårigt välde hade grefve Arvid Horn blifvit föranlåten att nedlägga sina ämbeten och riksrådet grefve Karl Gyllenborg i hans ställe af rikets ständer förordnad till kanslipresident, tecken till det högsta förtroende.
Grefve Fredrik Gyllenborg, tjugu år yngre och den yngsta af 8 bröder, hade från den tiden till den närvarande bidragit till partie(t)s befästande och framgång vid riksdagarne, som af honom med ett vidtomfamnande snille ständigt bereddes till en bana för nya segrar.
Min far, Jan Gyllenborg, kallad den ärlige, instämde med partiet i dess hufvudprincip, kärlek för friheten, som hos honom var oföränderlig, men ingick för öfrigt aldrig i biafsigter, där den högsta rättvisa icke alltid kunde iakttagas.
Han hade i sin ungdom med högsta omsorg blifvit uppfostrad och känd för kunskaper och lärdom, var intet mindre än ämnad att ingå i krigstjänst, när han vid dess presentation för konung
Karl den 12:te utnämdes till kornett vid ett dragonregemente.
Att vägra en förment ynnest af denna envåldsherren hade varit vådligt både för fadren och sonen.
Min far föranläts således att deltaga i ödet af det instundande långsamma och olyckliga kriget.
Efter flere års kampanjer och 9 års fångenskap i Siberien hemkom min far till fäderneslandet och avancerade i krigstjänsten med långsamma steg, intill dess han på sitt 60:de åldersår upphöjdes till det vigtiga ämbete33, som han för det närvarande innehade.
Under partiernas strid var han den enda af namnet, som egde vänner i dem båda.
Med en militärs glada och oförstälda väsende behagade han alla och med värdigheten af sin personliga karaktär och sitt utseende förekom den vördnad, som rådsherren hade att fordra.
Hans arbetsamhet i de förrättningar, som honom ålades, och hans nit för rättvisan förvärfvade honom en allmän högaktning.
Jag kan ej underlåta att af denna senare egenskap anföra ett bevis, som min mor, därvid närvarande, mig berättat.
Hans bror, Fredrik Gyllenborg, rekommenderade honom en af dess vänners ansökning, som på rådets afgörande berodde.
Min far, som pröfvat lagstridigheten af denna ansökning, vägrade att därtill lemna sitt bifall, och då brodren med någon envishet fortfor att därom anhålla såsom en parties fordran att i dess angelägenheter gynnas, retades den värdiga rådsherren att honom med ifver afvisa.
»Har ert parti», sade han, »satt mig vid rådsbordet för att befordra orättvisa, så har det misstagit sig (i) valet och kan hvar stund det åstundar flytta mig därifrån.»
Sådan var den far, som mig omfamnade vid mitt första inträde i världen, hvars exempel och understöd, om jag det icke alltför tidigt förlorat, hade kvarhållit mig på den säkra väg till heder och lycka, som för mig var öppnad.
Men mitt öde skulle uppfyllas.
Tillfälligheter och någon egen böjelse skulle föra mig på en annan väg, den mest vådliga till någon fåfäng heders erhållande och för lyckan för alla tider tillsluten.
Första året af mitt vistande i Stockholm var det sista, som min far hade att på jorden uppfylla.
Stenpassion, hvaraf han i flera år varit besvärad, förebådade under täta attacker lifvets förestående upplösning.
Känslan af dess annalkande fördubblade min fars omsorg för den unga son, han så utan råd och bistånd skulle lemna efter sig.
Han sträckte denna omsorg till mina minsta behof och böd, att en ny klädning skulle för mig beredas, ehuruväl jag för det närvarande den icke behöfde.
Hans enda dotter, min älskade syster, Sara Gyllenborg, hade ej mindre från dess barndom varit ett mål för hans faderliga hjärta.
Det giftermål, som min syster under utsigt af en knapp bergning hade efter (sin) fars önskan ingått med generalmajoren och kommendanten på Karlstens fästning grefve Göran Oxenstjerna gjorde, att min far ansåg för en skyldighet att för henne fördubbla sin ömhet.
Denna ömhet fortplantades på en årsgammal son, som vid modrens afresa hade i mina föräldrars vård blifvit öfverlemnad.
Med hvad uttryck af den ömmaste kärlek upplyftes icke den lilla Jan Gabriel i morfadrens famn och bars på hans armar!
Med hvad nöje afhördes icke de första ord han utsade, i hvilka ett lätt begrepp och ett kvickt uttal bådade för framtiden ett lysande snille!
Ack, om denna Jan Gabriel vid en mognad ålder hade kunnat påminna sig den huldhet, hvarmed hans späda varelse blifvit omfamnad, med hvad skyldig erkänsla hade han ej användt sin vältalighet i firandet af morfadrens minne.
Ett värdigare ämne hade han aldrig kunnat finna hvarken för sin talegåfva eller sitt hjärta.
Med den invärtes tillfredsställelse, som ett godt samvete och vår religion endast förmår att meddela, uthärdade min far de smärtfullaste plågor, som slutade hans dagar.
Han afled i maj månad 1752 och efterlemnade ett verkligt sorghus, där saknaden sträcktes ifrån en tröstlös enka intill den sista af betjäningen.
Saknaden af en gammal förfaren rådsherre var icke nog allmänt känd förr än efter flera års förlopp, då de yngres öfvermod hade uppväckt ett fåfängt krig och genom ådragen statsskuld retat det allmänna missnöjet.
Jag var min mors enda tröst under hennes sorg och hon min tillika.
Jag har aldrig i mitt hjärta gjort någon skilnad mellan mina föräldrar och egde aldrig därtill någon anledning.
Men jag var mera hemma med min mor.
Hon roade sig åt mitt barnsliga skämt och vann därigenom ett större förtroende.
Och som det snille, man kunnat röja i några af mina arbeten, har isynnerhet varit ett arf af modren, så anser jag nödigt att göra henne närmare bekant.
Min mor Margareta Eleonora Beijer liknade sin morfar gref Dahlberg, hvars allvarsamma och tänkande snille igenkändes i hennes ögon.
Den i hennes ungdom kände skaldekonst hade uppfylt hennes ensliga stunder, och Runius var henne isynnerhet familjär, hvars visa om världsförakt34 hon ofta för mig repeterade.
Hon var fallen till misantropi, som mildrades genom en älskad mans behagliga umgänge och kvarlemnade endast så mycken känsla däraf, som fordrades att göra hennes umgänge interessant genom skarpsinnigheten i hennes omdömen.
Med ett bittert infall fälde hon dårens högmod, men sårade aldrig därmed de enfaldige.
Hatare af all fåfänga, visade hon sig aldrig i stora världen, när hennes rang det fordrade, utan med missnöje.
Hemma i sitt hus förekom hon alla med en otvungen vänlighet och visade sig ej ogen mot menlösa tidsfördrif.
Efter min fars frånfälle retirerade hon sig på Skenäs sätesgård, som i arf efter morfadren henne tillfallit.
Intet tillfälle att henne omfamna har kunnat af mig uraktlåtas.
Jag har räknat mina lyckligaste dagar i hennes sällskap och har egt den lycksalighet att i tjugu påföljande år åtnjuta de ömmaste ve(de)rmälen af hennes omvårdnad och moderliga kärlek.
Min skaldeåder, som genom flitigt studerande af skalderna oförmärkt blifvit närd, hade ändtligen börjat att uppkvälla.
En sällsam händelse har därtill gifvit den första anledningen.
Men förrän jag ingår i beskrifningen på den bana, jag i flere år fullföljt, anser jag nödigt att rättfärdiga mig i anseende till den, på hvilken jag redan förut hade ingått, och den jag efter några års förlopp funnit tillfälle att öfvergifva.
Uti den registratorssyssla, jag under min fars lefnad hade tillträdt, framhärdade jag i trenne år efter hans frånfälle, och oaktadt att skaldekonsten hade blifvit mitt hufvudyrke, deltog (jag) ej dess mindre i flere andra göromål, som med min innehafva(n)de syssla hade gemenskap, hvilket af mina förde protokoller såväl i nedre revision som rådkammaren kan bevittnas af hvem som hälst täckes göra sig den mödan att dem i riksarkivet uppsöka.
Jag har i förtid velat anföra denna omständighet för att icke afbryta en berättelse mera interessant och för mig i framtiden mer hedrande.
En yngling hade anländt från Åbo akademi vid samma tid som jag ifrån Lund, hvilken i kunskaper, böjelser och snille och äfven i anseende till ålder, stånd och vilkor egde med mig den sällsyntaste öfverensstämmelse.
Från rikets skilda landsändar sammanstötte vi i Stockholm för att i anseende till vår likhet göra hvar andras förundran.
Första utseendet af gref Gustaf Filip Creutz var i hans yngre år honom icke gynnande.
En mörk och disträt uppsyn, ett magert och gulblekt ansigte gåfvo icke tillkänna en ynglings vanliga liflighet, än mindre något snille.
Men när denna yngling ville behaga, ville vinna någons vänskap, utbrast ur hans ögon en förtjusande låga, en behagelig rodnad spriddes i hans ansigte, alla hans åtbörder blefvo talande och instämde att teckna hans hjärta.
Det intrycket han gjorde kunde aldrig utplånas.
Creutz har i äldre år i visst afseende blifvit vackrare.
Molnet, som höljde hans uppsyn, hade försvunnit, men gudalågan, som sig därutur frambrutit, var förlorad.
Hans ansigte var fylligare, hans hy jämnare kolorerad, hans utseende var af en man af värld, men författaren af Atis och Camilla fants ej mera.
Jag besökte Creutz af nyfikenhet att känna honom.
Det fordrades ej mer att af honom blifva intagen.
Vi knöto en vänskap, som blifvit oupplöslig och intimare dag från dag.
Jag egde likväl en äldre vän, hvars minne fordrar, att jag honom icke med stillatigande förbigår.
Bland mina kamerater i justitierevision, där skrifvarn var inpräglad i hvart ansigte, var jag glad att råka en munter och behaglig yngling.
Jag fattade för den unga Stierngranat35 den ömmaste vänskap.
Han flyttade till mig.
Vi bodde tillsammans i samma hus, vägg om vägg.
Men oaktadt den närmaste förening åtskilde oss våra olika böjelser och ockupationer dageligen fjärmare, intill dess vi ej mer kunde nalkas, och vi åtskildes utan afsaknad på någondera sidan.
Vänskapen mellan Creutz och mig var däremot danad för evigheten, grundad på våra gemensamma behof att meddela hvarann våra idéer, att af hvarann upplysas och äfven att prisas, hvilket ingen annan med mer öfvertygelse kunde göra, icke eller var lika smickrande af någon annan.
Under tio års förlopp, intill dess att Creutz som förordnad minister vid spanska hofvet36 afreste, voro vi dageligen tillsammans.
Mina bekantskaper blefvo hans.
Vi åtföljdes i samma hus och voro oskiljaktiga i alla promenades.