Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lotta, som trodde sig vara klokare än vi andra, blef väl också narrad...
-- Han skall ju vara fasligt omtyckt i församlingen, och blir säkert prostens efterträdare, sade svägerskan för en stund se'n, invände madamen.
-- Jo, jo, nog lär det så gå.
Herrskaperna häromkring strömma till kyrkan när han predikar, men vi enfaldiga menniskor, tycka ej att det är det rätta Gudsordet!
Tacka vill jag
Marenius, se det är en prest, det, både för fattiga och rika! men han skall bort härifrån, säges det.
-- Hvad sa'
Erik, när han som hem?
-- Lotta var då illa sjuk, och han sörjde så förfaseligt, och ville gå till henne, men hennes mor släppte honom icke in; ty doktorn hade strängt nekat det, sa' hon.
Då for han ut igen till sjös, ty han trifdes icke hemma, och när han då kom tillbakas, var hon redan död.
Nu går han der och hänger hufvudet, och vantrifs, men det blir väl bättre, ty han är en bra gosse, som fruktar Gud och hedrar fjerde budet ... ...
Vi hafva troget anfört detta samtal, och lemna åt läsaren att sjelf deraf draga sina slutsatser.
Med glada förhoppningar på framtiden, gåfvo föräldrarne, på deras adertonde bröllopsdag, sin dotter åt den af dem så firade mannen.
Baron Y., som skröt af att vara upphofven till denna förbindelse, gnuggade händerna af fröjd.
Alla voro således nöjda och lyckliga.
Vi gjorde kanhända bäst att sluta vår lilla novell under så goda auspicier... men, "så många hufvuden, så många sinnen", säger ett gammalt ordspråk; detta gäller äfven om läsare och läsarinnor.
Derföre bedja vi dem, som endast och allenast läsa för sitt nöje, och alltid önska ett godt och muntert slut på hvad de läsa, det vill säga: med ett eller par bröllop, och der de unga paren försvinna från skådeplatsen under smekmånadens sälla period, -- att nu anse berättelsen vara slutad.
De åter, som läsa för nyttan, i det de reflektera öfver menniskorna och lifvet, och som vilja betrakta huru skörden beror på utsädets godhet, hännvisa vi till följande blad.
Vi förflytta läsaren tre år framåt i tiden.
Prosten Bryller är nu död, ett nytt slaganfall slutade hans dagar, året efter hans dotters bröllop.
Sönerna ha gått in vid militären och äro borta hemifrån.
Prostinnan, rask och kry efter sin hushållning med samma drift och omtanka som förut.
Som mor är hon allt lika svag och fåfäng, och anser sin dotter för det mest älskvärda fruntimmer.
Väl medger hon att
Lovisa alls ingen fallenhet har för husets inre trefnad och vård, men lugnar sig dermed, att det vore nog orättvist att fordra, det hon, ung och firad, en prydnad för sällskapslifvet, genom sina behag och talanger, skulle tråka med "Märtas bekymmer." -- En annan sak hade det varit med henne sjelf; en ringa bemedlad fröken, var hon en äldre halfsyster till Baron Y. och berodde af hans godhet, tills hon inträdde som matmor i prostgården.
Hon hade således alltid fått gripa sig an; hon hade äfven gjort det med nöje och haft den tillfredsställelsen, att äfven derigenom se husets förmögenhet förkofra sig.
-- Men för hvem hade hon stretat, om icke för sina barn.
Gossarna hjelpte baron nog fram i verlden; han var ju barnlös sjelf, -- men hennes dotter skulle nu bara glädja sig åt lifvet, menade gumman.
Under det Lovisa var i pensionen hade hon äfven, sin man ovetande, skickat mången nätt summa för detta ändamål.
Lovisa njuter äfven nu i fullt mån af sin frihet, är upptagen af besök och återbesök, leker med sin lilla flicka emellanåt, syr tapisteri och virkar med perlor och gör blommor, för sig sjelf och till presenter åt sina vänner.
Deremellan spelar och sjunger hon, samt läser romaner långt in på nätterna, med ett ord: sysselsätter sig som det egnar ett barn af goda tonen.
Walter är omtyckt och firad af den högre klassen, aktad, ehuru mindre älskad, af den lägre.
Han för sig med det allvar och den värdighet, som det egnar prosten Bryllers efterträdare.
Till sitt utseende har han betydligt förändrat sig, ty han har magrat och fått en gulaktig anletsfärg.
Stundom synes ett dystert moln på hans panna, hvilket försvinner så snart han visar sig bland främmande, men hemma är det numera en hvardagsgäst.
De första åren, då dess moln ännu voro sällsynta, sökte Lovisa genom smek och muntra upptåg jaga dem på flykten, och lyckades äfven alltid; men allting blir enformigt med tiden och unga frun ledsnade sluteligen.
Under den nu förstförflutna sommaren hade ett utländskt fruntimmer, -- en af de många, som nu af nyfikenhet besöka vårt fosterland, -- hyrt ett ställe i kyrkbyn och bodde der några månader, under den vackra tiden.
Hon var en infödd fransyska, likväl af polskt ursprung, och gift med en ryss.
Förtjust att här på landet finna dem som talade hennes modersmål, blef hon en daglig gäst i prostgården, och sällan förgick någon dag utan lustpartier och nöjen, som landet och den närmaste staden kunde erbjuda.
Med lif och själ upptagen af dessa förströelser, försummade Lovisa alldeles sin man, och allt djupare fårades hans panna.
Dock, i sällskap och utomhus, var han ännu alltid den underhållande sällskapsmannen.
Lovisa insåg att detta var förställning, likväl borde icke hon, som så mycket vårdslösat honom, ansett sig vara försummad af honom, och till och med låtit denna tanke någon gång iklädas ord.
Han svarade ej, men en blixt framljungade då ur hans mörka ögon, som skulle bragt hvarje annan mindre lättsinnig qvitum till besinning.
Lovisa var för mycket fjäsad, för att tro sig vara förbunden att uppoffra sina nöjen åt en pedantisk och knarrig man, som Walter nu syntes henne vara.
Det sista året hon tillbragt i Åbo, hade lärt henne att för högt uppskatta den yttre glansen och det chimäriska af sällskapslifvet.
Der hade Walter förekommit henne som ett lysande fenomen bland de fjärilar, som fladdrade omkring henne.
Huru lycklig trodde hon sig icke bli med en man, som uti kunskaper och behag vida öfverträffade alla dem, med hvilka hon i hemorten skulle umgås, och under den korta förlofningstiden syntes ju äfven han vara lika så intagen som hon af nöjen och förströelser, så snart han icke var hindrad af några göromål.
Förlofningstiden borde egenteligen vara egnad att förbereda den tillkommande trefnaden, i det att de förlofvade lärde känna hvarandras sätt att tänka och uppfatta lifvets ändamål och ömsesidiga pligter.
Få äro likväl de, som göra detta.
Hvem ville väl förbittra den glada och lyckliga fästmötiden med dylika tråkiga ämnen och reflexiouer? dem hinner man nog med efteråt, om de nödvändigt höra till saken...
Efter Lovisas tanke skulle smekmånaden vara beständigt, men hon betänkte icke att verlden och samhället taga mannens verksamhet och själsförmögenheter i anspråk, och Walter var icke den, som ville bli obemärkt, snarare sökte han att tränga sig fram.
Uttröttad af trägna studier och litterära arbeten, samt ansträngningar i och för sitt embete, sökte han förgäfves tröst och uppmuntran hos den qvinna, som, efter hvad han en gång trodde, skulle bidraga till ernående af den inre frid han saknade, och försona honom med den tanken, att han valt en bana, der han, mera än någon annan, behöfde ett kärleksrikt hjerta att luta sig till, en mild ledstjerna, som ledsagade den skeppsbrutna till hamnen... ty skeppsbruten kunde man kalla Walter.
Ingen rotfästad vördnad för ett högre väsende medförde han från fädernehuset, der fadren endast hade ränkfull vinning till hufvudsyfte, och i hvars sedolära, i likhet med hans viner, endast färgen och bouqueten utgjorde dygden: stor sak i grumlet på bottnen, det såg ingen af hans kunder.
Modrens öfvermod och fåfänga skulle enligt deras tanke uppehålla husets kredit.
Ingendera meddelade således gossen och ynglingen något begrepp om det Högsta, det goda, den Allestädes närvarande, den de sjelfva, med sitt husliga lif, nästan förnekade.
Sådan kom han hemifrån, sådan inträdde han, välförsedd med mynt, i studentlifvet.
Att han der intog menniskorna genom sitt utseende, sin redan förvärfvade sällskapston och äfven genom sitt goda hufvud, kanna vi redan.
Då anlände en resande till Åbo.
Denne mans uppträdande i societén väckte furore.
Han var Stockholmare och hade rest utomlands.
Hvad behöfdes väl mera!
Att Walter snart blef ett bihang till denna komet, inser man lätt.
Ett sådant fenomen vore ej hälften så lysande, eller ådroge sig hopens uppmärksamhet, om det ej förstode att skaffa sig ett släp.
En lika åsigt förenade dem närmare, och snart voro de insepareble, ty den utländske fashionabla herrn höll till godo med att dela Walters rum och bord, och slutligen hans börs.
I ersättning derför, frånstal han Walter de fördomar denne ännu kunde äga, och lärde honom att ej sätta tro till annat än sitt eget omdöme.
Denna lära smickrade Walters redan dessutom stegrade stolthet.
Denna fasta tro på egen ofelbarhet, skulle vara ett surrogat för andras inbillningar om Gudom, uppenbarelse och hopp om odödlighet, ... ämnen för deras qvicka sarkasmer!
Den vördnadsvärde X., en af universitetets lärare, hade fattat misstankar till det utländska fenomenets sedo- och troslära, och varnade Walter för denna farliga man.
Detta hade tjenat till intet, om icke denne, genom utsigten till ett stort arf, återvändt till Sverige.
Walter hade så gerna gjort honom sällskap dit, men hindrades genom uteblifna remisser från fadren, som, trött vid sonens öfverdådiga fordringar, gjorde honom skarpa föreställningar; det var då Walter gaf honom det redan bekanta svaret.
Hans resa måste således inställas, och den notable herrn lät sedermera aldrig höra af sig.
Marenius, med hvilken han under de första åren af sin studenttid varit bekant, återkom nu, efter ett års frånvaro, till akademien, för att promoveras, vid hvilket tillfälle lagern äfven tillföll Walter.
Den förres redliga och vänfasta karakter ådrog sig den andres högaktning, i synnerhet som denne, utan att göra anspråk på hedern af namnet kavaljer, ägde ett bildadt umgängessätt och goda studier.
Samma känsla, som afhåller en svärjare af profession att i den persons närvaro, som afskyr denna oskickliga vana, framkalla afgrundens legioner till sitt vittne och biträde vid den lumpnaste sak, samma känsla afhöll äfven Walter att upptäcka för Marenius sina tvifvelsmål och fria åsigter om hvad denne ansåg såsom sitt högsta goda, såsom den sol, som skulle upplysa honom sjelf och belysa den väg, hvarpå de åt hans ledning anförtrodda medmenniskor skulle vandra.
Deras formade bekantskap varade endast några månader; dessutom var denna tid upptagen af trägna studier.
Marenius, redan prestvigd, skyndade att emottaga sin syssla.
Det var här de ånyo träffades.
Walters kärlek till Lotta var enligt hans åsigt endast ett tidsfördrif; det roade honom att se huru långt kärlek och högmod kunde drifva en landtflicka.
Det var högmodet som hindrade Lotta att falla, och detta retade honom.
Hvem vet huru det gått, om icke Lovisa, som redan förut gjort ett flygtigt intryck på hans hjerta, kommit emellan, och omständigheterna förenat sig att göra hennes ägande till hans enda tanke.
Walter var ingen bof; det gjorde honom ondt om Lotta... hennes dödssätt grep honom djupt, men han tröstade sig snart med sitt vanliga sophisteri och med den föresatsen, att väl uppfylla det kall han åtagit sig.
Det gjorde han äfven till det yttre; men själen och anden felades; det var det som folket, ehuru obildadt, saknade, och han sjelf ännu mera.
Fåfängt sökte han hvad han engång förlorat...
När han, uttröttad af sina grubblerier, sökte upp Lovisa, var hon merendels upptagen att inöfva sig i det musikstycket, eller den sång, som skulle exeqveras i det och det sällskapet; eller räknade hon ut rutorna i ett symönster; eller också träffade han henne läsande i en af Walter Scotts romaner, som hon, oaktadt all dess tråkighet, nödvändigt ville sluta...
Nu kom den af oss i förbigående omnämnda utländska damen att bo i deras grannskap.
Lovisa fann sig utomordentligt smickrad af den utmärkelse den eleganta frun egnade henne framför alla ortens fruntimmer.
Med en fransyskas liflighet och obetänksamhet förebrådde hon Lovisa, både på skämt och allvar, att hon med sitt intagande utseende, sina här ovanliga sällskapstalanger, sin fina takt, att hon, som just var skapad för den stora verlden, låtit gräfva ned sig som en liten prestfru här på landet, då hon kunnat briljera i en helt annan omgifnlng; hennes man var visst utmärkt artig och underhållande, när han ville, men... detta sades under en skämtande ton... syntes, efter hennes tanka, mera älska sina dammiga böcker, än sin unga charmanta fru...
Lovisa, ehuru förtjust af hennes smickrande omdömen öfver henne sjelf, ville dock aldrig ge henne rätt, vis à vis Walter.
Det stred för mycket mot hennes egenkärlek, det någon skulle tro, eller ens förmoda, att hon vore mindre älskad af sin man; men udden af skämtet sårade likväl, och det var vid denna tidpunkt hon första gången förebrådde honom sin brist på ömhet och uppmärksamhet.
Nu var det höst; den qvicka fransyskan var bortrest, och hade efterlemnat en tomhet, desto mera oangenäm for Lovisa, som en missgynnande väderlek och ett miserabelt vägföre hindrade henne från att söka förströelser utomhus.
Det är nu vi göra anspråk på läsarens tålamod, vid skildringen af händelsernas gång i vår fordom så lugna prostgård; det är ju derom man i allmänhet brukar tala och dömma, ty få äro de, som intränga i själens djupa schackter.
En dag hade Walter icke varit synlig för sin familj, utan begärt frukosten upp till sitt rum.
Då middagsbordet var dukadt, föll det Lovisa in, för första gången på mycket lång tid, att sjelf gå upp, för att de sin man komma ned att äta, men dörren var tillreglad innanföre, hvarföre hon knackade på, och sade att maten var färdig.
Fördjupad i sina tankar och göromål, gaf Walter ej akt på ropen, utan trodde förmodligen att det var huspigan, och svarade tvärt: -- Jag vill vara ostörd ännu en stund, sedan kommer jag.
Den som är hungrig kan äta, utan att vänta på mig.
Denna i sig sjelf obetydliga och i alla hus vanliga tilldragelse förtretade Lovisa, som i dag var vid retligt lynne och utan ny lektyr; den som fanns, var genomläst, och hon, som många andra, läste icke en och samma bok tvenne gånger.
Prostinnan, som hyste aktning för sin måg, föreställde också Lovisa denna gång hennes orättvisa, och väntade med maten; efter en half timma kom också Walter.
Lovisa, ännu mera retad af modrens tilltal, satt på en soffa, med sin lilla flicka i knät, och låtsade alldeles icke blifva sin man varse.
Fru Bryller underrättade honom då skämtande, huru hans fru velat göra honom ett besök och huru snöpligt hon blifvit affärdad.
Walter närmade sig då Lovisa, som ännu allt icke såg upp; barnet sträckte armarna mot fadren, som tog flickan, och kysste henne hjertligt.
Lovisa steg upp, utan att säga något.
-- Jag tror du blef ond, Lovisa, sade han allvarsamt, och tillade sedan, med tonvigt: -- Också jag hat göromål, som ej få hindras eller försummas.
Denna ursäkt, om den var en sådan, var ingalunda lämplig att återställa hennes humör, likväl svarade hon ingenting, kanske emedan modren var närvarande.
Prostinnan, som önskade förströ sin måg, berättade alla de nyheter hon visste.
Bland annat, att dragontorpsenkan, Lottas mor, kommit på förmiddagen, för att afhemta de saker hon qvarlemnat på vinden.
Hon ärnade sedan lefva och dö hos sin bror, som var målare i Uleåborg, dit hennes gosse äfven skulle komma i lära; han skulle nu åtfölja modren dit.
Orsaken, hvarföre hon kommit i ett sådant menföre den långa vägen, var, att hon fått fri resa med en slägtinge, som personligen måste infinna sig vid höstetinget här i socken.
Walter syntes ej fästa mera afseende på denna, än på de andra nyheterna, men påskyndade måltiden, under klagan på hopade göromål, och sade sig ännu ha det protokoll oskrifvet, hvilket gällde de punkter som blifvit beslutna vid sista socknestämman, och som skulle granskas och undertecknas dagen derpå, efter högmässans slut.
Vanligtvis drack han sitt eftermiddagskaffe der nere, nu begärde han det upp till sig.
-- Han tar lifvet af sig med det fasliga studerandet och skriblerandet, yttrade svärmodren, sedan han lemnat dem.
-- Jag förstår mig visst icke på hvartill det tjenar, ty salig Bryller tog sysslan helt annorlunda och lättare; när han skrifvit ut sin predikan ur andra äldre postillor, och studerat in den -- som i sednare tider var honom en lätt sak, ty han kunde dessa böcker nästan utantill -- hade han nog tid öfrig både att äta och sofva.
Men, nya tider och nya seder.
Du borde likväl icke vara så tvär emot Walter, såsom du ofta är.
-- Så der tar mamma alltid hans parti emot mig, anmärkte Lovisa, och satte sig vid sitt piano, för att genom musikens trollkraft bortjaga sin inbillade olycka, utan aning om att den verkliga stod för dörren.
Sedan fruarna druckit kaffe och huspigan fört upp "Kyrkherrns stora koppar", sade fru Bryller till sin dotter:
-- Hör på, kära Lovisa, folket har ett göromål för sig i bagarstugan, som fordrar min eftersyn.
Jag skall skicka hit din gamla amma, ge henne kaffe och prata vänligt med gumman en stund, tills jag kommer tillbakas.
Denna gång behöfdes ej modrens uppmaning till vänlighet.
Oaktadt sin flyktighet och nyckfullhet, hade Lovisa ett lättrördt hjerta, isynnerhet höll hon af dem hon känt sedan sin barndom.
Med deltagande frågade hon efter gummans omständigheter.
Hon var, enligt gummans egna ord, undergifven och nöjd med sitt öde, och tackade Gud och hederliga menniskor, som i en så svår och pröfvande tid kommit henne till hjelp.
Väl hade det nu varit henne bra påkostande; då hon återkommit hit, der allt påminte henne om Lotta, men hon visste att ta förnuftet till fånga, och tro, som den plågade Job, att allt hvad Gud gör, är godt.
-- Likväl, fortfor hon efter en paus, -- då jag genomsåg de saker jag hade i kistan deruppe, och såg hennes skrin, och derifrån tog fram hennes granna märkduk, hälsomsprofver och hennes skrifbok, då knotade jag åter att min snälla flicka skulle få ett sådant slut -- sådan är menniskan!...
Jag tog allt detta ned med mig, för att visa det för kyrkherdskan.
Icke utan en viss triumferande uppsyn tog hon nu fram dessa bevis på dottrens skicklighet.
Hon hade hört prostinnan klaga, att i den dyra, förnäma pensionen Lovisa icke fick lära sig sådana nyttiga arbeten.
Lovisa såg med likgiltighet derpå, men rördes af den tanken, att den som tillverkat detta, nu hvilade i den kalla jorden.
-- Vill inte min lilla goda fru också se hennes skrifbok? frågade gumman, och framräckte den.
Den innehöll blott några blad, men dessa voro fullskrifna.
Vid bokens öppnande föll något på golfvet; det var ett sammanviket papper med något inuti.
-- Ack se, det der kom jag alls icke ihåg, sade gumman, sedan hon tagit upp det.
-- Här är ett par prestkragor, på hvilka den stackars flickan arbetade innan -- olyckan skedde.
Aldrig vet jag om de voro beställda eller ej.
Något står der utanpå, men jag kan icke läsa skrifvit.
-- Låt mig få se.
De tillhöra Walter.
För upp dem sjelf, så får du dem säkert väl betalta, och Lovisa öppnade sjelf falsdörrn och visade henne till det rum i öfra våningen, som Walter valt till sitt arbetsrum, uran att ens tänka på att han önskat vara ostörd, ty ett ögonkast på de qvarlemnade papperen hade väckt hennes nyfikenhet.
Hon återvände skyndsamt och läste med stigande förvåning följande:
"Hvad den tiden är odrägligt lång.
Doktorn säger att jag skall förströ mig genom arbete och glam med grannflickorna.
Arbete har jag nog, man har in hemtat hit linnesöm åt henne; -- hvad gör hon?
Hör på hans kärleksprat.
Speglar sig i hans ögon!
Akta dig Lovisa! dessa ögon äro trollspeglar.
Jag har skådat i dem och blifvit helt förvandlad; ha, huru jag nu ser ut, måntro Erik skulle känna igen mig?! ... ... ..."
"Mor tror jag håller på med mina skriföfningar, eller skrifver de visor hon hemtade från byn, för att roa mig.
Visor och famnsagor äro icke mera tid för mig.
Jag skulle eljest nog ha en underlig saga att förtälja."
"När de möttes vid vår stugudörr, och jag såg deras blickar, -- hörde af deras ord, att de voro gamla bekanta, redan då for ett svärd genom min själ!"
"Hvarföre hade han dolt detta för mig?
Hvarföre en gång till och med försäkra mig om motsatsen? -- Hvarföre?
Jo för att insöfva den arma landtflickan i den tro, att hon ensamt ägde hans hjerta!"
"O, huru många lustslott byggde jag icke på hans försäkran, att han endast vore här en liten tid, för att sedan i en stor stad skaffa sig en syssla -- prest svor han på att han aldrig skulle bli.
-- Han ville då ditföra mig som sin brud, men till dess skulle vår kärlek vara en hemlighet för alla, äfven för min mor, sade han.
Att detta icke var rätt, insåg jag nog; men han hade två goda förespråkare i mitt hjerta: min kärlek och mitt högmod, -- ty högmodig säga de ju alla att jag är.
-- Kärleken trodde på hans ord, som om de varit Guds egen röst, och högmodet sade mig jemt, huru roligt det vore att öfverraska alla, genom att en dag uppträda såsom hans hustru."
"I den stora staden kunde ingen veta att jag varit den fattiga Lotta från dragontorpet, ett mellanting -- öfversedd af de rika, dömd att slafva och arbeta för dem, med afund betraktad af fattiga och okunniga, för det företräde jag egde framför dem, och hvaröfver de säga mig vara högmodig..."
"Svartsjukans första gnistor föllö i min själ, när jag fann att han, på hvilken jag trodde mera än mig sjelf, bedragit mig, när han sagt att han icke kände, icke brydde sig om mamsell Bryller, som väntades hem. -- Detta sade jag honom om natten, när jag band de kransar, hvarmed han ville fira hennes namnsdag, ty vi voro en stund allena, medan de andra flickorna gingo för alt plocka mera rosor.
Huru insöfde han mig icke då med sitt söta tal, sina falska ord, han sade, det han väl ofta sett, äfven dansat med Lovisa, men att hon varit honom så likgiltig, att han ej engång efterfrågat hennes namn.
Det var således öfverraskning och vanlig höflighet som förefallit mig så misstänkt.
Ack, jag trodde honom åter, och berusade mig med försoningskyssen!
Det var och blir den sista!!"
"Huru beskrifva den dag som följde på denna natt: en dag full af bitterhet och qval!
Jag såg henne lik en engel insväfva i rummet, beundrad och hyllad af alla för sin skönhet och granna klädsel.
Jag kastade ovillkorligt en blick i den stora spegeln midt emot kakelugnen, bredvid hvilken jag stod.
Jag såg mig stå der blek och glömd af alla, i min snäfva urtvättade kattunsklädning -- en gåfva af medlidande!
Glömd af alla, ty hans blickar bott på henne ... ... ..."
"Lotta, den arma Lotta, som han så ofta kallat sin söta, fin älskade flicka, erhöll under den långa, eviga middagsmåltiden ej ett ögonkast ...
... ..."
"När alla lemnat bordet, gaf han mig en vink, det var för att bereda henne ett nöje.
Förbittrad och nästan utan medvetande som jag var, måste de andra flickorna hjelpa på mig den hvita klädningen och kransen, och jag ställde mig att sjunga jemte dem."
"Jag hörde en gång fröken Nora omtala en slags bilder, som kallas automater, månne jag nu ej liknade en sådan?
ty jag rörde mig endast efter befalning.
Jag kände ej hela hans tlllställning, ty jag trodde att allt bestod i det granna med blommor utfirade tornet och vår sång, men då flög ett förhänge upp, och en röst -- var den från höjden, eller från djupet? -- ropade i mitt inre öra:
'Detta är en bild af honom!
Detta vackra med blomster utfirade yttre hyser ett svart hjerta, der hennes namn brinner med glödande drag' ... ... ..."
"Alla sade: det är vackert och kanske sade jag det också, ty hon, Lovisa, som stod nära mig, hviskade till mig: -- Vet du Lotta, jag såg detta redan i går, och då föreföll det mig, som en grafvård.
Då for det som en blixt genom mitt hjerta, och jag önskade att det vore min graf ... ... ..."
"För mig voro dagens plågor icke ännu slut: jag måste se deras förtrolighet i dansen, hans eldiga blickar, hennes triumferande leende; höra de omkring ståendes anmärkningar om det vackra paret.
Jag utstod icke längre att stå der.
Jag smög mig ut på förstugutrappan och lutade mitt heta hufvud mot en pelare, redan fuktig af nattkylan; der hörde jag planer uppgöras af högmodet och egennyttan ... ... ..."
"Huru långe jag låg der, vet jag icke.
Jag kom mig åter före, när en del af gästerna foro bort.
När jag åter kom i salen, sade jag åt de andra flickorna att jag sofvit; man skrattade åt mig.
Då kom han och bjöd mig upp till dans, jag tvekade först, men gick sedan; det var den sista!
Hur olik den vi dansade tillsammans på Barske Gretas bröllop, johannisqvälln ...
"Prostinnans röst bad oss sluta, hon varnade mig för förkylning...