Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. i nild., det täcktes ”E. K. M. genom bestämd lag föreskrifva, att bevärings”manskapet ej i och för fel i tjensten, eller utan före’’gången laglig dom, må kunna bestraffas med nesliga eller ”kroppsstraff af hvad beskaffenhet söm helst, och ej under”kastas andra mititäriska bestraffningar, än arrest, cassation ”och dödsstraff.” Frih.
Äfven jag skulle ingenting högre önska, än att prygelstraffet kunde afskaffas; men jag fruktar, att soldaten ännu icke upphunnit den bildningsgrad, att på honom endast behöfver användas sådana bestraffningssätt, som angripa hans hederskänsla.
Jag tjenar vid ett indelt regemente och hemtar min erfarenhet derifrån.
Indelte soldaten ligger, kringspridd på en storyta.
Det är svårt att spionera hans förhållande i allmänhet.
Skulle soldaten förgå sig, vore det ännu svårare att corrigera honom med arrest, dertill local är ganska besvärlig att på landet anskaffa; hvartill kommer kostnaden och omaket för de soldater, som commenderas till bevakning.
Bian påstår, att prygelstraffet helt och hållet utplånar ambitionen hos soldaten.
Jag har sett corporaler njuta af allmän aktning, så väl vid reg:tet, som på roten, ehuru de i yngre åren blifvit straffade med prygel.
Så förhåller sig med armeen i allmänhet, i dess närv. skick.
Detta oansedt hyser jag den förhoppning, att vi skola hinna derhän att prygel må försvinna.
— Hvad angår beväringen, så har det visat sig, att på Gottland, hvarest kroppsstraff icke blifvit användt på beväringen, sådant icke medfört menliga följder.
Just.-ombudsmannen har också nu föreslagit, att, i likhet med livad som ägt rum på Gottland, allt kroppsstraff borde afskaffas för beväringsmanskapet.
Detta anser jag vara högst nödigt, emedan det är afskräckande för den bättre classen att sätta sina söner i beväringens leder, så länge de riskera att der blifva med prygel afstraffade.
Låtom oss börja med denna ändring.
Snart skola vi måhända kunna taga steget fullt ut, och bortskaffa kroppsstraffet för hela armeen.
Motionären har behagat påbörda mig en åsigt, hvartill mitt yttrande icke gifvit anledning; den nemi., att mitt klander, i afseende på den öfverensstämmelse som jag trodde mig sakna emellan premiss och conclusion uti den af mig citerade strofen af hans motion, skulle innebära den tanken, att prygelstraffet vore ett ambitionsstraff.
Orri han lemnat någon uppmärksamhet åt detta yttrande, borde lian funnit, alt jag tvertom uttryckligen benämnt detsamma för skamligt, och jag har blott sagt, att S28 Den 14 Mars. begreppen stam och heder förutsätta hvarandra, och att undvikandet af det skamliga och eftersträfvandet af det hedrande båda äro ambitionsfrågor.
Ett praktiskt exempel torde upplysa detta och måhända öfvertyga den välda talaren.
Att söka inkomst och att undvika utgifter måtte väl obestridligen hafva sin gemensamma grund i hushållning och leda till samma resultat, eller cassans bestånd.
Gr. florn, Glaes Fredr.:
Jag var tjenstgörande militär 1812, och påminner mig ganska väl, när de hårda krigslagarne förändrades; jag påminner mig äfven den glädje jag, jemte mina kamrater, erfor vid denna öfvergång till ett mildare och med inenniskans värde mera öfverensstämmande behandlingssätt; men jag påminner mig också, att det valen tid, då Svenska armeen stod mera under vapen, då soldaten följaktligen var mera krigsvan och van vid disciplin, då en mera rent militäiisk behandling med truppen var möjlig, och -ambitions-slraffen med mera framgång kunde användas.
Likväl delade jag med många den öfvertygelse, att det varit olämpligt att helt oell hållet borttaga stryk-straffet ; ty äfven då befanns det af behofvet pä kalladt, dock mest såsom en varnande skräck.
Jag vågar påstå, icke såsom militär, men med den kännedom jag äger genom beröring med militära personer, att armeen icke kan, i afseende på krigstukt, disciplin och öfriga militära förhållanden, förliknas med hvad den då var.
Den långa freden har verkat ofördelaktigt på den s. k. indelta ammen, hvilken jag äfven vill kalla värfvad, men värfvad på lifstid; inseende, lika med en talare, att det vore högst önskansvärd!, om förhållandet kunde blifva sådant, att ingen värfvad aimee mera funnes, och alt Sveriges stridskraft endast utgjordes af den s. k. beväringen under ett väl organise!adt befäl med minsta möjliga cadie.
Men då nu förhållandet icke är sådant, utan vi fästa synnerlig vigt vid den stående värfvade arméen, nödgas vi äfven mera praktiskt se saken, sådan sorn den är, och icke helt och hållet från de theoretiska ljuspunkter, ur hvilka en talare trott detta ämne numera kunna betraktas.
Jag anser det vara svårt att bevara disciplinen inom den på lifstid värfvade armeen, med afseende dels på den gemenskap de uti landet kringspridda soldaterna äga med dem, som icke stå under krigslagarna, och dels derpå, att soldaten saknar krigsvana.
Att olika krigslagar skulle gälla för beväringen oell den stående arméen, finner jag icke olämpligt, emedan arméen och beväringen bestå af så olika elementer; men jag motser en icke aflägsen framtid, då denna skiljaktighet skall försvinna.
Jag har nu här hört officerare af värfvade arméen vara af olika tankar i delta hänseende, förmodligen derföre, att de olika corpserna äro värfvade utur classer af skiljaktigt folklynne.
Inom garnisons-reg:ten tror jag, alt strykslraffet snarast kunde försvinna: men för den öfriga värfvade elier indelta Den i \
Mar s. aag armeen, som cnntonerar nummer för nummer på landet, fruktar jag för, att disciplinens vidmakthållande fordrar strykstraffets bibehållande, jemväl såsom en varning för den utan ståndig tillsyn varande soldaten, att icke förolämpa andia medhorgare-classer; ty man har funnit att en sådan ton gerna inrotar sig bland gemene man, som rättvisan ett öfversittare-lvnne hos soldatesken.
Ehuru jag anmälde rriig att tala genast då detta ämne framställdes, har jag dock icke fått ordet, förrän nu, emedan min anhållan om ordet förmodligen undgått Hr Frih. o. Landtnäs uppmärksamhet.
Jag är således förekommen af flera andra talare uti hvad jag ville anföra mot förevar, motion.
Vid detta, likasom vid det tillfälle, då motionen väcktes, får jag tillkännagifva, att jag önskar, lika varmt som motionären, att prygelstraffet kunde afskaffäs; men annat är att önska och annat att hoppas, att en önskan må gå i fullbordan.
Jag tror ej, att vi stå på den punkt för det närvar., att det kan helt och hållet borttagas.
I afseende på motionärens beräkning rör:de correctionshusens befolkning från armeen, skulle jag önska, att han gjort skilnad emellan värfvade trupper och indelta armeen.
Antalet af correetionister, hvilka tillhört indelta armeen, torde icke vara särdeles betydligt.
Hvad åter det angår, att prygelstraffet skulle vara orsaken dertill, att soldater omsider blifvit insatte på correctionshus, så torde det icke vara obekant för en hvar, som är militär, att prygelslraffet är till största delen aflagdt; i följd hvaraf, och derest samma orsak har samma verkan, motionären torde hafva visat motsatsen af hvad han velat visa, då han förmodat, att prygelstraffet skulle liaft den uppgifna effecten.
För öfrigt anser jag denna fråga icke tillhöra Ständernes åtgärd annorlunda, än såsom ett önskningsmål, enligt stadgandet i 33 §:n Riksd.Ordn.
Hvad åter det angår, att olika bestraffningssätt skulle äga ruin för beväringen och den öfriga armeen, så anser jag någon skilnad i detta afseende icke böra göras, så länge legning äger rum, och den legde beväringskarlen skall stå i samma led med dem af den egentliga armeen.
Horn anser prygelstraffet böra bibehållas för den indelta armeen, hufvudsakligast för att skydda civile personer från förolämpningar af de å landet fördelta soldaterna.
För min del skulle jag tro, alt civile personer icke kunna äga skäl att fordra större skydd mot förolämpning af soldaten, än det allmänna lagen lemnar i afseende på andra samhälls-classer.
Hr af Dalström har i dag förklarat, att prygelstraffet icke ens kan undvaras för beväringsmanskapet, så länge den legde beväringskarlen slår i samma led med det öfriga manskapet.
Detta Hr af
Dalströms förklarande synes stå i nå»
Dea 14 Mars. gon strid med livad lian vid ett föregående tillfälle uti detta ämne tillkännagifvit, eller att lian aldrig 1 a t i t utdela prygel åt någon beväringskarl vid det reg:te, för hvilket Hr af Dalström är chef.
Härigenom synes mig nemi., att Hr af Dalström gifvit det högsta bevis på möjligheten att undvara detta straff.
Med de flesta åsyftade förbättringar förhåller det sig så, att man går längre i theorien, än sorn är praktiskt möjligt.
Det hindrar likväl icke, att grundsatsen kan vara riktig och motiven ädla.
Den fråga, som nu utgör föremål för vår öfverläggning, är vigtigare, än mången torde föreställa sig.
Den bör behandlas hvarken efter känslornas fordringar allena, ej heller kallt och känslolöst.
Jag tror, att under de förhållanden, hvaruti vi befinna oss, det vore önskligt, 0111 vi, ju förr desto hellre, kunde afskaffa dessa slags kroppsstraff, som jag likväl icke finner så vanhedrande, som man nödgas påstå, då man skildrar den vackra taflan om krigSmannens känsla för heder och ära.
Mången soldat, sorn i början äf sin tjenstetid undergått prygelstraffet, har under fortgången af sin bana förvärfvat sig aktning af både befäl och kamrater.
Sådana exempel äro icke sällsynta.
Soldaten anser sig, genom detta bestraffningssätt, stå under ett slags fadersvälde af befälet; månne det icke vore oförsigtigt, att rubba ett sådant förhållande dem emellan, och den åsigt, soldaten äger otn sin ställning till sina förmän?
Jag tror, att öfvergången från prygelstraffets användande till detsammas afskaffande, skulle lämpligast kunna bestå deruti, att soldaten icke skulle få afstraffas med prygel, förrän han, efter genomgåendet af vissa varningsgrader, blifvit nedflyttad uti en bestämd class, der prygel finge användas, och från hvilken han åter, efter ådagalagdt förbättradt uppförande, under någon fastställd tid, kunde uppflyttas till en class, uti hvilken han vore fri från detta straff, intilldess han åter gjort sig skyldig till sådana förseelser, som vållat hans nedflyttning till den förra classen.
Ett sådant förfarande skulle innefatta en öfvergång till det mål man önskar uppnå, och tillika verka förmånligt på soldatens hederskänsla, samt afhålla honom från alt begå sådana felaktigheter, hvaraf följden blefve nedflyttning i cathegori med dem, hvilka voro underkastade prygelstraff.
Detta är icke någon pur theorb Förhållandet äger rum i smått uti vårt kära fädernesland och i stort inom Preussen.
Vi äga en skola, kallad allmänna elementar-skolan, för hvilken jag i 11 år varit directeur, och der en sådan classification blifvit införd, som håller eleverna uti en ständig .fruktan att nedflyttas uti en sämre class.
I Preussen har man länge följt samma systeme.
Jag bör tillika upplysa, att den comité', som har sig anförtrodt krigsartiklarnes omarbetning, liar fått emottaga af en högt uppsatt person en Den 14 Mars. a3i promemoria, deruti denna princip lägges på hjertat; och jag är öfvertygad om, att comiteen icke skall underlåta att begrunda densamma.
Jag anhåller alt LagUtsk. läcktes taga dessa omständigheter i öfvervägande och jemväl ihågkomma, alt all brusque öfvergång haft det felet, att man nödgats gå tillhaka.
Jag önskar, att man måtte gå fram -steg för steg på eultuiens bana, att man matte hära sig praktiskt åt, och tillse, att hvad man beslutar äfven är användbart.
Hvad särskildt beväringen angår, så tior jag, att den kan stå under samma lagar, som den öfriga armeen, och dela ljuft och ledt med den; och hvad den af Gr.
Horn framställda grundsatsen beträffar, att indelta armeens försvinnande vore en lycka för fäderneslandet, så får jag förklara att, enligt miu öfvertygelse, skulle sådant medföra en stor pecuniär olägenhet, emedan beväringen då måste ställas på så stor fot, alt dess exercis blefve kostsammare än armeens underhåll.
Bevärings-classerna mäste blifva åtminstone fyra gånger större, och skulle i allt fall endast utgöra rekryter, som finge sältas in i gamla stammen.
Med en så dan styrka skulle föga kunna uträttas mot Rikets fiender.
Låter man intaga sig af den åsigt, att hvad som finnes alltid är dåligt, och hvad man hoppas kunna införa är förträffligt; så blottställer man fäderneslandets ära vid första tillfälle af ett krig.
Låtom oss hushålla med hvad vi kunna; men låtoni oss ej hushålla med hvad som erfordras till fäderneslandets försvar i de nödvändiga punkterna, ty det är att misshushålla med fäderneslandets säkerhet.
Jag känner mig djupt fattad vid minnet af händelser uti en fö regången, icke så aflägsen, tid.
Den som är född uti en provins, sorn gick förlorad, derföre att man hushållade med styfvert), den känner varmt närvar, tids beräkningar, och den kan icke underlåta att uttrycka sig lifligt, då lian tänker på resten af fäderneslandet i fara, helst då han talar inför ett Riddarhus, som vet hvad riddersutanna-ära fordrar.
Jag tycker mig finna, alt motionären, så väl uti motionen, som uti fsitt muntliga anförande, fästat sig vid vissa missbruk, som kunnat hafva ägt rum; men som jag aldrig vill göra missbruk till regel, så önskar jag ej heller, att sådana föreskrifter mätte anses nödiga alt vidtaga, hvilka sätta den laglydige och rättänkande befälbafvaren ur stånd att verka efter hvad som han förut funnit med samvete och rättskänsla öfverenstämmande.
Hvad det beträffar, att jag icke skulle varit conseqvent, derföre att jag, då motionen väcktes, tillkännagaf, att vid det reg:te, sorn jag tillhör, prygel-bestraffning icke äger rum; så vidhåller jag denna sats och påstår, att förhållandet är sådant, utan att jag gifvit anleda, till den förmodan, att jag nu yt - a3a Den 14 Mars. trat motsatsen, enär jag blott sagt, att så lunge legning existerar moni beväringen, och personer med mindre godt uppförande kunna sättas in i armeens leder, finner jag nödigt, alt bela armeen hålles under samma krigslagar.
Raab: I anledning af Hr Cederschjölds till mig ställda fråga, får jag blott förklaia, att jag anser detta ruin icke vara stället att afgifva en militärisk rapport; dock får jag underrätta derom, att de soldater, som undergått varningsgrader, äro de, som oftast behöfva straffas.
Jag vänder inig egentligen lill Hr af Dalström, för att besvara hans sats, att det ej skulle gå an att taga bort prygelstraffet för beväringen, men behålla detsamma för armeen.
Jag är i detta hänseende af lika tanke med Gr.
Horn, som ansett det ifrågavar. bestraffningssättet svårare att afskaffa för indelta armeen, der soldaterne äro spridde på 10- tarna, än för den värfvade truppen, som är under befälets tillsyn, och som lättare kan bestraffas med arrester i en garnison , der local dertill finnes att tillgå.
Delta sednare gäller äfven om beväringen, då den är commenderad tillmöte.
Under de många möten, jag varit commenderad på bevärings-exercis, kan jag icke erinra mig att prygelstraffet mer än i å 3 gånger kommit i fråga, och de som dermed blifvit afstralfade, hafva varit legde karlar.
På marscher får det icke användas.
När man kommer till mötet, är man alltid i tillfälle att använda arrest mot dera som förgått sig under marschen.
Jag har förklarat, att jag anser prygelstraffets bibehållande böra ske på ett sätt, som innebär en öfvergång till detsammas afskaffande; i hvilket hänseende jag förenar mig uti hvad Hr Lefrén föreslagit.
Hr Manner skants:
Jag har begärt ordet, endast för att söka aftvå den beskyllning, att jag velat yrka något, som till sin ide'e vore riktigt, men som icke skulle kunna utföras.
Jag har noga betänkt allt hvad sora till uförandet hörer, och jag är färdig att enskildt meddela en hvar, som det kan intressera, de tankar, som jag stadgat hos mig; men det är icke ändamålet med motionen att ingå i detaljerade förslag, huru ideén skall kunna bringas till verkställighet, utan endast, att Ständerne måtte förena sig derom, att ingå till K.
M. med den underd. önskan, att prygelstraffet mätte afskaffas.
Sedan ideen befunnits riktig, lärer sältet att verkställa den vara lätt funnet.
Men ehuru jag är fullkomligen öfvertygad om riktigheten af den sats jag yrkar, påstår jag dock icke, att den brådstörtande skall verkställas.
Jag tror, att öfvergången kan beredas genom det af Hr Lefre'n frainstäldta förslag; meri man bör fastställa såsom princip, att prygelstraffet måste afskaffas.
Har man ej pä förhand fattat sådant beslut, kommer man aldrig till något - Den 14 Mars. 233 got resultat, utan jemkar oupphörligen, och det blir ingenting utaf.
Jag är hufvudsakligen förekommen af Hr Lefren, och anhåller att få förena mig uti det~ förslag hail afgifvit.
— Det ämne, som Gr.
Horn vidrört, ang:de beväringens tillökning till minskning af armeen, hoppas jag framdeles komma att i sin helhet ventileras, hvarföre jag nu icke vill yttra mig derom.
Mitt anförande i denna fråga kommer att hufvudsakligen grunda sig på enahanda åsigter med dem, hvilka jag framställde i frågan om spöstraffets afskatfande.
Jag kan icke öfvertyga mig om annat, än att vi förfara brådstörtande och ingalunda ralionelt, om vi sysselsätta oss med prygelstraffets afskaffande, så länge våra brottmålslagar ålägga andra medborgare-classer corporela straff, så lange husagan förblifver legal, så länge stryk användes i uppfostran och vid de lägre läroverken, så länge kindpustar försonas med ett par plåtar, så länge man löser sig från spö med böter och spöas i brist af böter; så länge uppfostran, seder och lagstiftning stå på den punkten, blir irrationelt och öfveriladt att afskaffa de hastigare och coiporella straffen för den dass, som ståndsmessigt är dristigast, och för det yrke, der säker och skyndsam lydnad är vigtigast.
En dag sker visserligen äfven denna reform.
Men den skall alstra befälets mångfalldiga bekymmer.
Det gifves fel, hvilka icke utrotas medelst långsamma arrest- eller ambitions-straff, nemi. osnyggheten, (ett stort fel; den osnygge knekten är icke soldat, och arrester göra honom blott osnyggare,) fylleriet, om hvilket samma gäller, och näsvisheten, som,. icke skyndsamt qvast, blifver den insubordination, hvilken leder till afrättsplatsen.
Vid Gardet till häst infördes 1801 det systeme, att — i motsats tili det, som fridlyser rekryten och sedan slår soldaten — tvertom aga rekryten, tills han var uppfostrad till soldat och sedan fridlysa honom för käppen; och till hvad grad detta lyckades, och hvilka ypperliga karlar sålunda bildades, det är i garnisonen kunnigt.
Till förutnämnda 3:ne cathegorier af straffa11ige, sälla sig i fält de, som söka fourage i skåpen och misshandla innevånaren på allt sätt.
Men en chef vill ej och kan ej hafva skaror af arrestanler marscherande med trossen; han måste arquebusera eller blunda: ena gången flat, för att ej vara grym; andra gången grym för att ej vara flat.
Allt nog, denna form tål att betänkas, innan den beslutas.
Årligen föreslås den i Engelska Parlamentet och postponeras årligen.
I Frankrikes amice och flotta brukas icke kroppsstraff; och ändå tog England sig bra fram vid Trafalgar och Waterloo.
Hr von Knorring, Carl Ulrik:
Förevar, ämne tve4 II. 5o 234 Den 14 Mars. lies vara så debatterddt, att något vidare icke vore att säga derom.
Af min pligtkänsla finner jag mig dock uppmanad att yttra några ord.
Jag förenar mig icke blott med motionären, utan äfven med Hr Mannerskants’s vackra och sakrika anförande, hvaruti jag icke finner någonting overkställbar!.
Vi hafva upplefvat en tid, då hela reg:ten pryglades; vi hafva sett öfvergången till en mildare behandling, så att det ena compagniet bibehållit prygelstraffet, och det andra upphört att använda det, hvilket bevisar olika åsigter hos officerarne om prygelstraffets nödvändighet.
Sjelf har jag aldrig an vändt detta straff.
Jag kunde citera ett exempel, huruledes vid bevärings-exercis af den ena officeren användes prygel, men icke af den andra, då likväl vid inspectionen befanns, alt de, på hvilka prygel icke blifvit användt, ej stodo under de andra, hvarken i exercis eller diciplin.
Sådant bevisar, att prygelstraffet icke är behöfligt.
Hvad det angår, att detta straff skulle kunna förekomma subordinationsbrott, så måtte det kunna finnas andra lika verksamma, men mindre liumilianta medel, som i stället kunna begagnas.
En talare har synnerligen vidhållit den principen, att samma straff bör äga rum för beväringen och den egentliga armeen.
Jag vet icke hvad dag min egen son inträder uti beväringens leder.
Det vore i sanning smärtsamt för mig att få höra, det han af en ung officers öfverdrifna tjenstenit blifvit straffad med prygel.
En värd talare har — om jag hört rätt — yttrat, att mången soldat, som undergått prygelstraff, sedermera blifvit en bra underofficerare.
Detta måtte vara ett misstag, eller åtminstone höra sådana befordringar till de mest sällsynta undantagen.
Såsom stöd för motionens framgång, åberopar jag derföre äfven den omständigheten, att detta straff beröfvar den straffade hoppet om befordran samt gör honom håglös och liknöjd.
— Örn mitt förslag ej i sin helhet kan antagas, så förenar jag mig med Hr Lefrén uti det alternativ, som af honom nu blifvit framstäldt.
Härigenom skola vi dock komma målet ett steg närmare.
Utaf Hr af
Dalströms yttranden kan man ej annat än draga den slutsats, att han har den största motvilja för prygelstraffets användande; men, besynnerligt nog, är likväl han den, som mest ifrar för detsammas bibehållande.
Jag tänker olika med Frih.
Raab i det hänseende, som skulle andra lagar lämpligen kunna äga rum för beväringen, än för indelta arméen, för hvilken sednare han anser prygelstraffet behöfligt, derföre att den ligger fördelad på en vidsträckt yta.
Jag hemställer till hans eget bedömmande, huru förhållandet skulle blifva, när indelta armeen och beväringen sammankomma på samma mötesplats och stå i samma led, om den ene straffades med Den 14 Mars. prygel och den andre med arrest för enahanda fel.
Raab tänker jag dock lika i det fallet, att Hr
Lefréns förslag är det enda rätta sättet att öfvergå till ett mildare straff-systeme inom arme'en.
Hvad det angår, som jag hört yttras, att det tillkommer Ständerna att stifta krigslagar i afseende på beväringsmanskapet, så får jag fästa uppmärksamheten derpå, att 33 §:n Riksd.Ordn. säger, att under civil- och criminal-lag, som Ständerne äga stifta, ändra, förklara eller upphäfva, höra äfven förstås de delar af krigslagar och författningar, rörrde krigsväsendet, som äga tillämpning till medborgare utom krigs-staten, och att 18 §:n uti 1812 års författning stadgar, att, så snart beväringen är uppbådad, ställes den under krigslagarna, hvilket fortfar intill dess densamma hemförlofvas.
Under den tiden måtte väl beväringen anses tillhöra krigs-staten.
Beväringen skulle sjelf finna sig mycket förnärmad, om den icke ansågs tillhöra krigs-staten den tiden den exercerar.
Här hafva äldre straffsystemer blifvit omordade.
Men debatten kan ju ej handla om annat systeme, än det beståndande, och om något annat kan jag ej hafva tält, således icke hafva förordat den äldre grymheten.
Såsom öfverflödigt bevis derpå må jag anföra det tjenstgörings-reglemente, hvilket år i8of, då cavalleriet ännu icke något sådant reglemente ägde , författades för Gardet till häst.
Det nedsatte prygelstraffet under hvad det nu är; och soldatens garantier mot öfverilade, obetänkta och irrationella bestraffningar sträcktes lika långt som nu, och i flera afseenden, ännu längre.
Hvad det beträffar, att en corporal blifvit pryglad och degraderad, så får jag nämna, att han degraderades, icke för det han blifvit pryglad, utan han både pryglades och degraderades för det han felat.
— Längesedan blef sagdt och antaget, att det icke är straffet, men felet, som förnedrar.
Ingen reform bör få framgå omogen.
Mognaden består deri, att allt dithörande har framgått eller kan liktidigt framgå.
Om kroppsstraffets opinionseffect på menigheten äro mångas föreställning alldeles oriktig.
Det är kroppsliga lidandet, icke ambitionen, som i de arbetande classerna afses.
Romerske soldaterne eröfrade verlden, och så grufligt stryk, som mercenarii emottogo af de med vinrankan utrustade centurionerna, har aldrig i sednare härar vankats.
Härmed vill jag icke säga, att armeer eröfra verlden, derföre att prygel öfvas, men blott att de kunna eröfra mycket ändå.
Exempla nar rån t. Gr. L ewenhaupt, Mauritz:
Det är så mycket ordadt i detta ämne, att jag endast vill öka discussionen med några få ord.