Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Undantag från ansvar efter lag synas mig dock derjemte böra bestämmas för möjligen förekommande öfvergång från den evangeliskt lutherska till den evangeliskt reformerta trosbekännelsen, emedan desse begge, med samma ursprung, stå hvarandra så innerligen nära.
Vinner motionen bifall, till landsförvisnings-straffets uteslutande ur 3 §:n i missg.-balkens 1 cap., så borde, i likhet dermed, samma straff, hvad inländsk man beträffar, äfven ur den följande 4 § uteslutas och ersättas med något lämpligare; men hvad angår utländsk man, kan och bör det alltid qvarblifva.
502 Den 21) December f. m.
I öfrigt hoppas jag att, vid den förvar, frågans vidare handläggning, uppmärksamhet skall komma att lemnäs åt professoren Schlyters reservation vid 12 cap. af den föreslagna nya slraffbalken.
Efter uppläsningen af detta anförande, anhöll Ur Prytz att detsamma ej allenast malte jemte Gr. von Stedingks motion remitteras till LagUlsk. utan jemväl communiceras de öfriga RiksSt:n, derest sådan communicalion af motionen komrne alt äga rum.
Stedingk har blifvit missförstådd, om man tror, att han åsyftat annat än en enkel tillämpning af innehållet 1 16 § Reg.F.; och ehuru det icke kan tillhöra en öfverläggning, huruvida domaremakt eller öfverdomstol möjligen skulle kunna i enskildt mål hafva förbisedt bestämmelserne i denna §, och vid pröfning af enskilda förhållanden i fråga om religions-ulöfning tillämpat 1734 års lag i st. f. att med hänsigt lill den förändring, som 16 § Reg.F, deruti modifikationsvis gjort och hvilken § står framför all annan lag såsom byggd på grunderne i denna §, företrädesvis tillämpa densamma; så är likväl klart, att stadgandet i berörde 16 §: att ”Konungen skall ingens samvete tvinga eller tvinga låta utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer”, icke annorlunda kan förstås än att, om någon åstadkommit allmän förargelse, han är skyldig till näpst enligt allmänna lagen; har han åter stört allmänt lugn, då är det en svårare förbrytelse, som af lagen med svårare straff belägges.
Man mäste noga skilja emellan bekännelsen till christna religionen och till någon sekt deraf; och hvad raan egentligen klandrar hos den katholska trosbekännelsen är, att den påstås vara den enda saliggörande.
Fördelen af denna tro måste likväl lemnäs å sido, men den gemensamma moralen står dock qvar för alla christna sekter och får icke förändras.
Jag skall, i anledn. af de anmärkn:r som blifvit gjorde emot Gr.
Stedingks motion, bedja, att man ville ihågkomma ordalydelsen i 16 § Reg.F. och icke tillstädja någon afvikelse från dess ordformer och deras tillämpning.
I fråga om stadgandet, ronde öfvergång från en religion till en annan, är jag förvissad alt Gr.
Stedingks motion vinner det mål, han dermed åsyftat.
Ur Prytz har ordat om andligt arf.
Jag förstår icke hvad härmed menas, om icke den tro, föräldrar haft och barn erhållit genom uppfostran.
Har detta varit meningen förmodar jag också, att Ur
Prytz likasom alla andra måste erkänna att med den mognare åldren inträder menniskans skyldighet att äga en öfvertygelse, grundad icke på arf utan på pröfningen af hvad som är rätt och som för dess samvete leder till största frid.
Då jag nyss hört Frih.
Cederström, Claes Rudolf, framställa satser så intoleranta, som de möjligen kunnat vara, och denna framställning t. o. m. tyckts Den 2<J December f. m 503 vinna sympatier inom huset, så är det för min känsla ett behof alt få yttra några ord i motsatt syftning.
Det torde vara medgifvet af något hvar, ali vår lid i jemförelse med en försvunnen åtminstone äger det obestridliga företräde, alt samvetsfriheten aktas af nästan alla civiliserade folk i verlden.
Dess värde inses också bäst, då man besinnar hvilket plågoris samvelslvånget deremot varit för menskligheten; huru många kättare-bål det antändt, hvilka förödelsekrig och grymheter det anställt, hvaröfver historien mäste blygas ; och då denna samvetsfrihet under seklers kamp och med sä många lidanden ändlligen är vunnen, skulle den icke nu vara värd att bibehållas?
Det tyckes också sorn om hvarje bildadt folk numera erkänt behofvet af densamma, och äfven vår grundlag har uti 16 § Reg.F. garanterat den åt hvar och en af Sveriges innevånare.
Att den borgerliga lagen då innehåller ett bud som upphäfver hvad grundlagen i allmänhet lofvar, är en anachronism, en tvetalan, som långt för delta hade bort upphäfvas, och som jag med förundran finner alt någon vill förhindra.
Man har sagt, ali lagen icke behöfver förändras; att man inom sig kan dyrka Gud huru man behagar, och endast i det yttre behöfver tillhöra den rådande statskyrkan.
Men jag hemställer, om icke denna öppna anvisning till skrymteri, att man skall bekänna ett, men tro på något annat, är ovärdig inför heder och samvete.
Man liar derjemte sagt, att den som icke tinner sig dervid, han kan helt enkelt aflägsna sig från sitt fosterland.
Man tyckes anse detta endast som en obetydlighet, men jag må säga, alt åtminstone jag hänger fast vid fosterjorden med helt andra band än alt med likgiltighet och som en ringa sak kunna anse att vara biltog i mitt fädernesland.
Jag är nu icke beredd att närmare utveckla mina skäl, men, såsom jag redan sagt, de här gjorda framställningar förefalla mig så motbjudande, så ofördragsamma, så hycklande, så föråldrade, alt jag icke kunnat motstå att ett ögonblick gifva min känsla luft.
Frågan har, som den onekligen förljenar, tagit en allvarsam riktning inom della hus, och jag anser derföre min pligt vara att uttala min öfvertygelse i ämnet, den åsigt, som milt samvete och min tro mig ålagt.
Här är lill en början sagdt, ali motionen endast skulle hafva till föremål att ställa 16 § Reg.F. och del omnämnda lagbudet i öfverensstämmelse med hvarandra, och all de nu skulle vara i strid, emedan 16 § Reg.F. redan medgifver fullständig religionsfrihet.
Jag ber då alt fä fästa uppmärksamheten derpå, att sedan §:n omnämnt hurusom
Konungen ”må ingens samvete tvinga elfer tvinga låta” etc., följa derefter orden: ”såvidt han icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer”.
Hvad meningen är i Bibelspråk likasom i lagspråk med ”att åstadkomma förargelse”, kan icke vara någon obekant.
I förra afseendet innefattar det, störandet af andras tro och öfvertygelse, och denna förargelse åstadkommes genom proselytmakeri.
Den åstadkommes äfven hos den, som lefver lugn och lycklig i sin af fadren 504 Den 29 December f. m. ärfda tro, då han nemi. ser den ene efter den andre af medborgare eller medborgarinnor lättsinnigt öfverlöpa lill en annan tro, och jag frågar eder, mine Hrr! om icke detta bör åstadkomma förargelse hos hvarje varm bekännare af den christna lärans olika afdelningar?
Erfarenheten har visat huru tillståndet är i de länder, som hafva antagit den så mycket beprisade oinskränkta religionsfriheten, och, för att fortsätta parenthesen, kan man väl med nöje se ett land befriadt från alla band i religiöst hänseende såsom Norra Amerika, det är det land som här blifvit citeradt.
Kan någon utan förargelse se, huru dels medborgarne öfvergå från den ena läran till den andra, dels anse det dop, de erhållit i sina barnaår, icke tillräckligt utan låta döpa sig om igen, löpande vid strömmarne hel elier halfnakna i alla menniskors åsyn till allmän förargelse, och dels predika den läran, alt religionsfriheten bör gå ända derhän, att gudsfruktan och sättet att utöfva densamma må öfverlemnas ät hvars och ens eget sjelfbehag, på det att han först vid mognare ålder må följa den religion, som han anser för sig lämpligast.
Följden blir dock med mänga den, att de icke hafva någon religion alls; ty den tro, som icke blifvit med modersmjölken insupen, den förvärfvas svårt nog under det allmänna lifvets buller.
Men för alt återgå till den mening jag nyss börjat, så finnes det i verkligheten enhet emellan 16 § Reg.F. och allmänna lagen, hvilken sednare åsyftar endast att tillämpa straff när förargelse väckes, och något annat har icke eller grundlagens författare afsell.
Afven jag kan icke annat än lika med den talare, som först i detta ämne yttrat sig, tacka Gud derföre, att en sådan samhällets upplösning icke förefinnes inom mitt fädernesland, som den jag nyss skildrat.
Jag kan icke eller, ehuru varm jag än visserligen är för samvetsfriheten i dess egentliga, inom Sverige alltid så förstådda bemärkelse, medgifva ali den här nu yttrade satsen, att nemi. hvar och en må oqvaldt utöfva den religion honora bäst behagar, må inom vårt land sprida sig och vinna rotfäste.
Jag tackar äfven Gud derför, att vi ännu kunna med lugn behandla denna fråga.
Exemplen af öfvergång till främmande lära hafva hittills varit så få och jag tror alt grunden dertill ligger uti Svenska folkets uppfostran lill sann Christendom.
På dessa skäl kan jag omöjligen med min öfvertygelse förena den omtalta oinskränkta religionsfriheten.
Jag önskar att det gamla straffet må stå qvar i sin helhet, och kan icke annat än förena mig med den ledamot som här först yttrat sig.
Det torde tillåtas mig alt med några ord vidröra hvad här i ämnet blifvit yttradt.
Hr Prytz har önskat, att af nuvar. påföljd för öfvergång'till främmande lära den del, som utgöres af nödvändigheten att lemna landet, måtte försvinna och deremot qvarstå, såvida jag hörde rätt, påföljden af förlust utaf vidare arfsrätt, enär det vore i allmänhet orätt att skicka på eli annat land hvad man hos sig äger brottsligt.
Jag lemnar derhän huruvida denna princip i allmän - Den 29 December f. m. 505 het må anses giiltig eller icke; men om t. ex. en affälling till kalholska religionen afsändes till det land, der katholicisraen är rådande, så bör såväl den affällige i detla land åtnjuta den samvetsfrid, han troll sig genom antagande af denna religion vinna, som äfven detta land icke i något afseende förnärmas genom affällingens bosättande derstädes.
Skalle någon del af nuvar. stadgande borttagas, så tror jag, såsom nämnt är, att landsförvisningen bör bibehållas, men att förlusten af arfsrätt snarare möjligen kunde utgå.
För öfrigt synes man föga, tänka på huru strängt andra bekännelser förfarit mot ej allenast affällingar, utan alla olika tänkande i religionssaker, hvarvid, om jemförelse anställes, man torde kunna finna lutheranismen mildare än många andra af den christna kyrkans öfrige afdelningar.
Då den värde motionären framkom med sill förslag, möttes han af husets bifallsrop, och då i dag anmärkn:r mot motionen blifvit framställde, hafva äfven dessa blifvit mottagna med bifall.
Det är således ganska svårt att känna, huruvida ett yttrande för motionen skall vinna bifall eller icke.
Jag kan dock icke annat än förena mig med den ädle motionären och dem, som talat för bifall till hans förslag.
Man bör icke förhindra samvetsfriheten; man kan ändå icke hejda tanken i dess flygt.
Hr Gripenstedt har sagt, att det vore vida bättre att lemna bekännelsen fri, än att befordra hyckleriet derigenom, att man med lagens bud vill hindra en samhällsmedlem att offentligen bekänna sig till hvilken religion han vill; och jag vill genm deruti instämma; ty det kan aldrig vara rätt, att bära en tro på sina läppar och en annan i sitt hjerta.
Detta förhållande är beklagligt; men det gifves dock ett annat, som är ännu värre: man bär en tro pä sina läppar, men man har ingen tro i sitt hjerta, och detta sednare t. o. m. som icke kan hindras, är tillåtet i Sverige, men att öppet bekänna en och hemligen tro på en annan religion, det är deremot belagdt med ett hardt straff.
Jag tror icke heller, att i våra tider stora vådor skola uppslå deraf, att främmande religioner skulle försöka att göra inkräktningar inom vårt land.
Annat var förhållandet under de lider, då mörker och barbari herrskade; men sedan upplysningen skingrat detta mörker, böra farorna icke numera vara så stora, som fordom.
Det är icke heller endast de främmande religionerne, som göra intrång i den rent orthodoxa bekännelsen; det finnes också en fanatism, som icke kommer utifrån, utan, att jag så må säga, inifrån sjelfva religionen; och då man under de sednare tiderne sett något enda fall inträffa, att personer, tillhörande Lutherska läran, öfvergått till en främmande trosbekännelse, så har man, under samma tid sett hundradetals menniskor, slutande sig till en sekt inom statens religion, öfvergifva sina ärfda eller förvärfda tegar, för att på andra sidan hafvet uppsöka ett förlofvadt land.
En talare har vid något tillfälle sagt, att ”fanatismen vore en eld och att vid allt umgående med eld verlden 50C D e ii 29 December f. m. onekligen lidit mindre af en öfverdrifven varsamhet, än af en öfverdrifven ovarsamhet”.
Denna tanke är otvifvelaktig! riklig, men jag tror icke, att det i vårt fädernesland är så farligt med denna eld, som den värde talaren förmodade vara till, då han hade detta yttrande, och om äfven elden en dag skulle tändas och blifva farligare, än hvad den nu synes vara, så är måhända det medel, man till dess släckande bör använda, icke straffbestämmelser, utan ett helt annat, nemi. att vårt presterskap med upplysning och nit förkunna den religionslära, öfver hvilken de äro satte till vårdare, alt de umgås med folket på en närmare fot och alltid lefva så, som de lära.
Jag kan icke annat än önska att nu, efter 200 års förlopp, den tidpunkt matte i vårt fädernesland hafva inträffat, då samvetsfriheten, för hvilken Sveriges söner, under försvunna tidehvarf, icke tvekat att blöda och dö, måtte blifva en sanning uti Gustaf den Stores fädernesland, och jag tillstyrker derföre bifall till motionen, isynnerhet som många lagbud ändock qvarstå, hvilka förekomma alla de medborgerliga rättigheternas utöfvande af den, som lill annan religionslära från statskyrkan öfvergå».
Förändringen är också uti förslaget till ny strafflag iakttagen.
Det är för mig ett hjertats behof att få uttrycka min åsigt i denna så vigtiga fråga, ty jag bekänner uppriktigt, att äfven jag känner varma sympatier för framgången utaf motionärens förslag, som visst icke går ut på att laga bort allt straff för öfvergången till främmande lära, men att mildra det.
Emot denna mildring har ibland annat äfven blifvit framställd den anmärkn., att
Svenska lagar icke böra eller kunna rättas efter de oblida omdömen, som i främmande länder kunna om dem fällas.
Men den värde talaren lärer väl icke kunna neka att det är icke blott utomlands, ulan ock inom landet, som omdömen bittert klandrat de lagbud, hvarföre den åberopade personen biet ett offer; och ett allmänt omdöme, som finnér samklang både inom och utom rikets gränsor, mätte väl, utan att man derföre gör sig skyldig till en svag eftergift för opinionen, få åbe ropas såsom ledstjerna vid bedömandet af lagbudets lämplighet.
Jag kan icke nog beklaga, att man här sökt drifva den satsen, att rätta medlet vid öfvergång till andra trosbekännelser vore, att ytligt bekänna statsreligionen under det man inom sig bekänner en annan — att således bära andra tankar i sitt hjerta, än dem man bekänner med sina läppar.
Andra talare hafva väl redan före mig upptagit till besvarande detta yttrande, men en irrlära, så farlig som denna, kan ej nog framhållas till ogillande.
Eller kan man väl tänka sig någon för helgden af den allmänna statsreligionen och för den enskildta gudsfruktan mera farlig fiende, än det tillstyrkta hyckleriet med det heligaste på jorden!
En annan talare har framdragit exempel från Norra Amerika för att bevisa faran af full religionsfrihet, men jag får der - Den 29 December I. m. 507 vid erinra alt motionären icke ifrågasatt full religionsfrihet, och dessutom äro Norra Amerikas institutioner så helt olika med våra, att jag tror detta exempel icke är lämpligt.
Samme talare har vidare sagt, att den, som icke från barnaåren fått inplantad hos sig känsla för religionen, icke vid mognare år kan bibringas en sådan känsla.
Jag får dock förklara min öfvertygelse vara, att då en person icke har någon religiös känsla hos sig inplantad, det är bättre, alt han bibringas en sådan, äfven om den icke tillhör statsreligionen, än om han skulle framlefva hela sitt lif, utan att hafva någon religion.
Talaren här midt emot förespeglade de stora faror för hvilka samhället skulle blottställas genom ett bifall till motionen.
Ilan förutspådde alt deraf skulle uppslå allmän oro, och att friden inom samhället skulle störas.
Jag önskar att se både samhälls och samvels-friden beskyddad, och tillåter mig svara honom med upprepande af skaldens ord ur de bekanta fridsrösterna: ”Du, som hämnd och hat förkunnar
I din egen himmels namn, Ser du ej att linn len unnar
Rum åt alla i sin famn.”
Som jag icke var närvar, då motionen väcktes, ock icke eller sedan kommit i tillfälle att genomläsa densamma, hade jag icke heller ämnat att i dag afgifva något yttrande deröfver; men som jag hört Hr Gripenstedt och Frih. Cederström, Jakob, tillkännagifva, att de ansågo Dtsk. endast behöfva taga närmare kännedom om 16 § Reg.F. för att finna, det allmänna lagen stod i strid med grundlagen, och att motionen således icke afsåg något annat, än att få allmänna lagen i öfverensstämmelse med grundlagens bud, så har jag icke kunnat underlåta att tillkännagifva, det jag är af en alldeles motsatt åsigt, och alt jag således icke finner någon sådan strid emellan dessa lagars innehåll. — 16 § Reg.F. ålägger
Konungen att skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn, eller allmän förargelse åstadkommer.
Efter mitt omdöme kan och bör detta grundlagsbud icke tilläggas någon annan betydelse äri den, att Konungen förbundit sig, att lemna skydd, ej allenast åt anhängare af vår statsreligion, utan äfven åt alla främmande trosbekännare, så alt en hvar må fritt utöfva sin religion.
Det vill säga den religion han äger; och vid utöfningen deraf bör han vara fredad från allt proselytmakeri.
Det af grundlagens stiftare begagnade ordet siri, synes utmärka, att de tänkt sig hvarje samhällsmedlem böra äga en religion, men ock endast en; eller med andra ord, de synas icke hafva förutsatt, att någon i dag skulle bekänna sig till en, i morgon till en annan och i öfvermorgon till en 3:djc religion; den som vore så vankelmodig, torde väl ock knappast kunna kalla någon religion för sin. 508 Den 29 December f. m.
Då nu den sora uppnått 15 år, d. v. s. den ålder dä allmänna lagens bestämmelser emot honom kunna tillämpas, öfverger vår statsreligion^ så har han genom denna åtgärd tydligen tillkännagifvit, det han ej längre vill vid sin religion vara af Konungen skyddad, utan deremot blottställa sig för allmänna lagens straffbestämmelser för affall derifrån.
Jag tror således, att Utsk. skall finna, det ingen stridighet finnes emellan grundlagens bud, det Konungen skall skydda en hvar, äfven bland främmande trosbekännare, vid en fri utöfning af sin religion, och allmänna lagens stadgande om ansvar för den som, i st. f. att vilja skyddas vid sin religion, affaller ifrån vår statsreligion till främmande lära.
Hvad sjelfva saken angår, så anser jag mig, instämmande hufvudsakligen uti Frih.
Hamiltons yttrande, böra bestrida bifall till motionen, synnerligast derföre, att religionens band, efter min öfvertygelse, är det som säkrast håller massan af folket inom ordningens gränsor, då deremot lossandet af detta band skulle för samhällets lugn och bestånd kunna medföra de vådligaste följder.
Jag hade ämnat, emot den förmenta stridigheten mellan 16 § Reg.F. och vår allmänna lag, anföra hvad Hr Cederschjöld nyss sagt.
Med honom instämmer jag således.
Ehuru jag, lika med Hr Gripenstedt, som förmält sig icke vara beredd vid detta tillfälle vidlyftigare omförmäla hvad han i saken tänker, äfven ämnar tills vidare dröja med mitt yttrande i detta ämne, likväl, och då jag är af en mening, motsatt den han redan uttalat, och ämnet fordrar en närmare pröfning än den, hvilken det för närvar, fått, vill jag upptaga några yttranden å deras sida, som talat emot Frih:ne Cederström och Hamilton, med hvilka jag hufvudsakligen delar samma tänkesätt.
Cederström, alt hans yttrande skulle innebära ett försvar för hyckleri i religionsväg.
Men då Gr. von Stedingks motion synes förnämligast åsyfta alt skydda katholska lärans bekännare eller dem, som öfvergå till samma lära, så hemställer jag till en hvar som besökt katholska länder och sett den dyrkan af helgon, belåten och reliquier, som der äger rum, huruvida han tror, alt tänkande menniskor kunna omfatta denna dyrkan utan att hyckla en tro, som de icke äga.
Frågar man en god katholik om tillbedjandet af den heliga rocken i Trier är rätt eller orätt, så vet man hvad svar man erhåller; och hvilken kan gilla ett sådant?
En talare har här sagt, att man icke kan hindra tanken att flyga hvart hon vill.
Jag torde till svar derpå få anföra, hvad en abedissa i Wadstena svarade K. Carl
IX: man kan icke hindra fogeln att flyga öfver klosterträdgården, men väl hindra honom bygga sitt bo deri.
Samme talare har omförmält, huruledes upplysningen nu för tiden skulle åstadkomma så stora ting, att någon fara för samhället icke uppstode genom affall från den lära, staten bekänner; samt huruledes presterskapet, om det vederbörligen skötte upplysningen, nog skull kunna vidmakthålla religionen.
Jag är icke Den 29 December f. m. 509 af samma lanke.
Med upplysning förstär man vanligen någonting hell annat än religion, och det förhåller sig ty värr så, alt de länder, eller enskilda personer, som mest skryta af upplysning, vanligen hafva minst af religion.
En talare, af motsatt tanke med mig, har lill styrka för sin tro anfört en vers.
Det torde då tillåtas äfven mig, all lill stöd för min mening framföra en vers, hvars förfaltare har sagt: ”Blott upplysning finnes, salighet nog vinnes; om med godo ej, hon fås med gräl, sa’n”.
Så går det vanligen med dem, som vilja begagna den s. k. upplysningen, för alt komma till religion.
Del är icke genom upplysningsgrälet som religionen får framgång, på sätt Frih.
Hamilton yttrat, och den, som gör försök dermed i värt land eller annorstädes, skall ulan tvifvel misslyckas.
Jag uppskjuter för öfrigt att yttra mig i detta vidt omfattande och vigtiga ämne.
Flertalet af de yttranden, som blifvit a fgifna inom detta hus öfver den väckta motionen, likasom åtskilligt, man i öfrigt här försport, ang:de tänkesättet om densamma, gifvet- anledn. lill den förmodan, att denna motion icke kommer att bifallas vid denna riksdag.
Jag tror för min del också, att de värde ledamöter, som yttrat sig mot motionen, icke hafva helt och hållet saknat skäl, till de framkastade betänkligheterna, enär sådana visserligen kunna hemtas icke allenast ifrån de söndringar, som, enligt vår äldre historias vittnesbörd, religiösa schismer fordom hafva åstadkommit inom detta land utan äfven ifrån erfarenheten om vissa likartade fenomener i andra länder, ännu i våra dagar.
Hvar och en, som icke betraktar denna fråga ifrån en mera omfattande synpunkt, kan visserligen häruti finna en anledn. att bestrida den utvidgning af religionsfriheten, som motionären föreslagit.
Detta ämne är för öfrigt af den natur, alt det utgör, hvad man vanligen plägar kalla, ett vackert diskussionsämne, emedan de vackraste satser kunna uppställas å båda sidor, å ena sidan ont religions- och samvetsfriheten, och å andra sidan om bibehållande af fadrens tro, och dessa satser utvecklas allt efter de värde ledamölernes större eller mindre förmåga.
Jag tror derföre, att man skulle kunna i oändlighet uttänja diskussionen, utan att komma till något afgörande resultat, om man blott vill röra sig inom det ästetiska området deraf.
För min del tror jag också, att det icke är så farligt, om äfven den yrkade religionsfriheten icke skulle gå igenom vid denna riksdag; ty det är en af de frågor, som i alla fall ganska säkert gå fram af sig sjelfva med liden.
Men jag skulle också tro det vara orätt, om icke en hvar, som äger någon stadgad öfvertygelse i sådan fråga, framställer hvad han anser vara det rätta.
På denna grund skall äfven jag anhålla, att, utan att inlåta mig alltför mycket inom känslans område, få fästa det H.
Ståndets uppmärksamhet vid några fakta, som möjligen kunna tjena till ledning vid sakens bedömande. 510 Den 20 December f. m.
Det ser nästan ut, som om flen betänklighet, som egentligen har ledt talarne mot motionen till deras invändningar, varit rädslan för katholicismens öfvermakt, och en skälig anledn. lill en sådan rädsla kan äfven förefinnas deruti, att denna lära och dess bekännare, så fort de vunnit ett öfvervälde, vanligen blifva intoleranta.