Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 25 Februari f. m. 327 behöfver nemi., efter min öfvertygelse ej på annat sätt verkställa undersökningen, än blott, vid öpnandet af renslarne, granska den medhafda listan och efterse att den verkligen innehåller förteckning på varor, som i personernes hemorter verkligen äro föremål för allmogens sysselsättning.
Man måste för öfrigt antaga, att det för kronobetjeningen med dess kända nit för det allmänna, icke bör falla sig tungt att då och då företaga en dylik granskning.
Tages derjemte, såsom Hr Adelborg tillstyrkt, en granskande öfverblick af varorna, så måste det vara lätt att iakttaga hvad sorn lill kontrollen erfordras; och något annat har Utsk. icke åsyftat.
Att detta för Länsstyrelsernes underordnade tjenstemän medför något ökadt besvär, är sant; men då jag är öfvertygad, alt kronobetjeningen måste vara tillsatt för menighetens bästa, samt att, på sätt jag redan sökt ådagalägga, denna kontroll synes komma att medföra gagn för det åsyftade ändamålet, gör jag mig förvissad derom, alt Landshöfd:ne i alla län gerna lära underkasta sig det möjliga omak, som med ifrågavarale stadgande för tjenstemännen kan blifva förknippadt, så snart det, såsom jag hoppas, befmnes, att statsmakterna anse en sådan kontroll både görlig och för det allmänna bästa önskvärd.
FIr Arnell:
Då jag fullkomligt instämmer i Hr Adelborgs förtjenstfulla yttrande, behöfver jag icke vara mångordig.
I afseende på en ledamots yttrande om granskningen af trädskedar, kan jag försäkra att det hvarken varit Utsk:s eller någon dess ledamots mening att någon sådan granskning skulle verkställas.
Jag tror endast, att afsigten varit, att kronobetjeningen skulle granska huruvida förteckningen innehölle andra varor, än som vore tillåtne för den kringvandrande att försälja.
Jag tror dessutom att denna förteckning skulle medföra den nytta, att dessa kringstrykande personer sjelfva blefve uplyste om hvad de ega rättighet att försälja, hvilket vore desto mer af nöden, som mången f. n. är i fullkomlig okunnighet derom, att han icke har rätt att försälja andra än sin orts produkter.
Den af Hr Fåhraeus citerade § af Hand.Ordn. handlar om landtmannens rätt att försälja sina varor i parti, men icke i minut, samt vidrörer icke allmogens slöjdealster; således kan man icke åberopa någon inskränkning i denna § såsom skäl för afslag.
Raabs yttrande att det endast är för Sunnerbo härad, som man yrkat denna inskränkning, så påminner jag mig att i Utsk. icke blott fullmäktige från Sunnerbo, ulan äfven från Blekinge och Elfsborgs län högeligen yrkade, att denna förändring måtte vidtagas, emedan dessa orter vore särdeles besvärade af kringvandrande personer.
Jag vidhåller således hvad jag förut yrkat och önskar bifall till Betänk.
Det torde visserligen vara att hoppas, att äfven i händelse R.
St. skulle bifalla detta Betänk. — d. v. s. tre Stånd, ty ett af dem lärer icke göra det — skulle dock Konungen deraf icke finna Sig föranlåten, att frångå de rättigheter, som i 328 Den 25 Februari f. m.
HandelsOrdn. äro allmogen tillförsäkrade.
För öfrigt bekänner jag, att då jag här hörde tvänne Landshöfd:r, Hrr Silfverstolpe och Fåhraeus, yttra sig, log jag för afgjordt alt R. o. Ad. icke skulle bifalla detta Betänk.
Jag trodde det derföre alt jag ansåg dessa
Hrr hafva på ett fullkomligt bevisande sätt ådagalagt de olägenheter, som genom detta förslag skulle npkomma, och det skulle i min tanke sannerligen vara bedröfligt om R. o. Ad. genom bifall till detta Betänk, skulle åt Socknenämnderne updraga en makt, som skulle medföra en så betydlig inskränkning uti redan beviljade rättigheter.
Jag tror icke eller att hvad desse
Hrr hafva anfört kan på något sätt till kraft och verkan förminskas af en sådan argumenlation, som en värd talare här begagnat, då han icke ville såsom landlmanna-produkter erkänna landlmannens slöjdealster.
En värd talare, med hvilken Frih.
Cederström förenat sig, har egentligen sökt att taga det Höglotl.
Ståndets känslor i anspråk, och en annan talare har sedan åberopat denne ledamots stora sakkännedom såsom ett skäl för R. o.
Ad. att bifalla ifrågavar:de Betänk.
Då ett sådant skäl blifvit i saken anfördt, torde det, enl. min tanke, vara af nöden att tillse hvaruti denna beprisade sak-kännedom egentligen består.
Den består, efter mitt förmenande, blott och bart uti ett påstående, som nämnde ledamot i likhet med Etsk. framställt, ”att ”den åt allmogen beviljade rättighet att försälja landtmanna-produk”ler skulle, på sätt nu sker, medföra högst menliga följder för sedligheten inom orten, afvända hågen från sysselsättning med jordbruket, åstadkomma virrvarr i rörelsen och öfver hela landet sprida ”lyx och sedeförderf.”
Det är mycket lätt att säga allt detta så att det låter rörande och verkar på känslorne, i synnerhet om man, såsom den värde ledamoten gjorde, blandar litet ”arsenik” deribland, men jag tror att om man ser till hvad erfarenheten i delta fall gifven vid handen, skall det bekymmer man häraf skulle kunna hemta, lätteligen förfalla.
Den motion, som gifvit anledn. till detta Betänk, utgör, om man närmare vill rådfråga erfarenheten, endast ett uprepande af åtskilligt som förekommer af otaliga andra motioner, som vid föregtde Riksdagar framkommit mot gårdfarihandel från Westergötlands 7 härader, mot handeln med linneväfnader från Ångermanland, med spik och mindre manufakturvaror från Lekebergs bergslag, mot lumpsamlarehandeln, mot Dalkarlarnes kringvandrande för att försälja klockor och hvarjehanda småsaker af egen industri, hvilket allt man ansett leda till spridande af lyx och sedeförderf.
Om nu förhållandet verkligen vore sådant, att följderna af denna rättighet visat sig vara så förfärliga, och då vi kunna gå nära 40 år tillbaka, under hvilken tid denna rättighet varit lika mycket och i lika varma ordalag öfverklagad, samt följderna af densamma skildrade såsom lika bedröfliga, som man nu beskrifver dem, så skulle utan tvifvel hela Sverige nu vara försänkt i ett sådant tillstånd af sedeförderf att någon förbättring icke vore tänkbar.
Men gå vi derifrån till verkliga förhållandet, så tager jag mig friheten fråga R. o. Ad. om sådant af erfarenheten bekräftas?
A andra sidan förekommer det att Utsk. vid sitt påstående om sedeförderfvet
Den 25 Februari f. m. 32!) alldeles icke bifogat något bevis derför, och jag frågar derföre Utsk. om det inom Sunnerbo härad har visat sig alt giftermålen äro mindre talrika än annorstädes; att dryckenskapslasten der är mera allmän än på andra trakter; att dobbel och spel der mera idkas än inom andra orter?
Jag behöfver icke detaljera dessa förhållanden, men jag frågar ytterligare: har Utsk. framdragit något bevis för alt det sedliga tillståndet inom detta härad verkligen är sämre än annorstädes?
Har Utsk. visat att inom de 7 häraderna i Westergöthland eller inom Ångermanland och vissa delar af Norrland, der nästan hvarje bonddräng någon tid är handlande, sedeförderfvet verkligen är större än inom andra län?
Har Utsk. visat, att sedeförderfvet inom Lekebergs bergslag är större än inom andra delar af Riket?
Jag tror det icke; och om man nu icke kan bevisa sådant, så är det ju tydligt alt hela påståendet blott varit en föreställning, som man behagat sjelf för sig upgöra, och vi vete att sådane subjektiva föreställningar, som icke äro fotade på några objektiva grunder, ofta äro så beskaffade att de väcka intolerans mot andras åsigter.
Jag tror att man är berättigad att med facta bemöta sådane subjectiva föreställningar, och jag tror att facta och erfarenheten denna gäng icke bestyrka hvad den värde talaren i likhet med Utsk. här anfört.
Jag vill äfven anföra ett annat skäl emot inskränkandet af den allmogen nu tillkommande rättigheten att försälja sina produkter.
Om man nemi. spårar gången af industrien, så skall man i allmänhet finna att en del af de personer, som sysselsätta sig med landthandel — jag säger icke alla, men en del af dem — förvärfva en viss skarpsinnighet och insigt uti hvad till handeln hörer; de återvända sedan till sin hemort och skapa der ofta en ny industri derigenom att de i andra orter sett någon artikel, som hos dem väckt den tanken: ”Detta kan äfven i min ort tillverkas; jag vill lära dem det der hemma.”
Om de då också genom en tids frånvaro beröfvat jordbruket några par armar, så återgälda de dock denna skuld derigenom att de förskaffa orten en ny och inbringande näringsgren.
Att många af BondeSt:s ledamöter förenat sig om denna motion anser jag icke något synnerligt bevisa, enär det är ganska klart att hemmansegarne inom en ort gerna skola vilja hafva arbetsfolk för det lägsta möjliga pris, och följaktligen skola söka inskränka alla de tillfällen, som kunna leda till förminskning af tillgången på arbetare; men ser man saken ur den synpunkt, hvarifrån en statsmakt bör betrakta densamma, så bl ifver förhållandet helt annorlunda.
Man mäste nemi. tänka sig att i samma mån arbetslönerna stiga, i samma mån skapas äfven större behof af konsumtion, hvarigenom en vexelverkan upstår.
Skulle man endast fästa sig dervid, att genom en sådan oinskränkt rättighet att försälja sina slöjde-alster, ett virrvarr i rörelsen skulle upstå, så måste man, om man vill vara logisk, komma till det resultat, att emedan detta virrvarr är större i städerne än på landet, och naturligtvis störst i de större städerne, så borde man söka alt så vidt möjligt vore utrota alla städer.
Jag vill visserligen icke säga att man tänkt sig detta, men den logiska konseqvensen af denna sats är sådan, att 330 Ben 25 Februari f. m. man nödvändigt måste komma lill denna slutsats.
På grund af hvad jag nu anfört, anhåller jag att få förena mig med dem som yrkat afslag å Betänk.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m. O Hr Mannerskåntz, Carl Axel:
Atskillige ledamöter hafva här åberopat sin egenskap af att vara boende på landet och deras derigenom förvärfvade erfarenhet såsom skäl till bifall å ifrågavande Betänk.
Jag skulle då anhålla att, såsom äfven boende på landet, få åberopa ett par exempel ifrån min erfarenhet såsom skäl för afslag å Betänk.
Det förhåller sig nemi. så, alt då jag, som bebor en egendom nära invid landsvägen, i medeltal för hvarje dag får emottaga minst ett dussin kringvandrande personer, så äro åtminstone 11 af dessa sådane, som göra alldeles ingenting, utan blott dag ifrån dag och år ifrån år drifva omkring på landsvägarne ifrån ställe till ställe, både långväga kommande såsom afskedade soldater, f. d.
Krono-arbetskarlar o. s. v. och tiggande fattige från grannsocknarne.
Ibland komma dock äfven sådane personer, som hafva något att sälja, vare sig af egen eller andras tillverkning, och jag vågar tryggt påstå, att dessa äro i alla afseenden mycket bättre än de andra; deras utseende och upförande bär stämpeln af mera ordentlighet och de begära aldrig annat än alt man skall köpa deras varor, då de andra deremot ofta trotsigt fordra att man skall skänka dem både penningar och föda.
Och jag har häraf funnit, alt det är vida bättre, att låta folk gå ikring att 'Sälja än att låta dem gå ikring att tigga.
Detta var ett exempel; jag vill nu öfvergå till ett annat.
En gammal gubbe, som gör trädskor, och sjelf går ikring och försäljer sin tillverkning, kommer ibland till mig, och uppe håller sig någon tid vid min egendom, för att der afyttra sina varor.
Det händer då, att han är lycklig nog att få sälja allt hvad han haft med sig — och man kan då tänka sig att han kommer och säger till mig: ”Jag bor i ett annat län; jag bor i Blekinge; mitt lager är nu slut; det är för långt att gå hem igen.
Vill icke herrn tillåta mig att här få taga litet virke för att derutaf förfärdiga några par nya trädskor.”
Han är flera mil aflägsen från sin socken, det vore obilligt att neka honom alt stanna en tid hos mig och han får derföre den begärda tillåtelsen och tillverkar ett nytt förlag af trädskor, hvarpå han fortsätter sin vandring för alt försälja dem.
Skall han då vara tvungen förskaffa sig ett nytt intyg af sockne-nämnden i den socken der han är hemma, om hvilka varor han medförer?
Eller om jag säger till honom: ”Ni skall få virke till edra träskor af mig, men då skall ni ock taga med Eder för alt sälja ut under edra vandringar dessa trädskedar, som en annan fattig gubbe här i socknen förfärdigat.”
Bör det ej vara för honom tillåtet, att medtaga denna tillökning utöfver de produkter han sjelf tillverkat, utan att han derigenom skall behöfva utsätta sig för ehikaner af fiskaler och länsmän.
Jag tror också att det vore mycket orätt om man för sådana fall då man tycker sig finna några olägenheter af en bestående
Lag eller Författning genast skulle vilja
Den 25 Februari f. m. 351 gora undanlag deruti, och att om man nödvändigt vill göra inskränkningar i handelsfriheten på landet, så bör det icke ske genom alt utfärda partiella förändringar utan genom en allmän revision af derom gällande författning.
Ilär
Finnes dock redan en ganska bra författning i detta afseende, och hvarföre skulle man, derföre alt missbruk här eller der eger runi, genast företaga sig att stifta en ny?
Man må stifta hvilken författning som helst, så är det dock omöjligt att förekomma alla missbruk, men bör man väl derföre utfärda ständigt nya undantagslagar?
Man bör icke lättsinnigt förändra de författningar man en gång utgifvit och alltför ofta införa nya stadganden.
Vill man hindra folk att gå ut och vandra, i stället för att blifva hemma och arbeta, så skall man icke gå så till väga, att man genast lösligen framkastar ett förslag till en ny undantags-författning, utan man skall säga till sockne-nämnderne i de socknar der oordningarne visa sig: ”Viljen J förebygga denna håglöshet tor arbete, som ni öfverklagen; skolén J bemöda Eder att upfostra Edia och Edra grannars barn så att de från ungdomen de vänja sig vid att sysselsätta sig
N med att arbeta i jorden eller tillverka slöjde-alster, men J skolén icke förhindra den fattige att försörja sig bäst han kan.”
Detta förhinder för den fattige på landet att förfärdiga de arbeten han kan och sedan på bästa sätt afyttra dem, är just uphofvet till den lättja och håglöshet, som man nu genom en ny lagstiftning tror sig kunna förebygga.
Man har hållit långa och vackra tal om korrektiver mot kringvandrande med eller utan varor, men jag hemställer till de värde talarne huruvida lösdrifveri-frågan egentligen hörer hit.
Utsk:s Betänk, uptager såsom korrektiv endast en anleckningslista å de varor, som den pass-sökande ämnar till försäljning medföra, men jag frågar då: hindrar denna anleckningslista folket att kringvandra?
Visserligen icke, ty så snart en person fått denna lista kan han företaga sin vandring.
Den andra frågan blir den: hindrar denna lista dem ifrån alt medtaga utländskt kram?
Nej, den gör del icke; det är HandelsOrdu. som förhindrar sådant.
Om någon medtager utländskt kram äro hans varor konfiskabla och första fiskal eller länsman, som anträffar honom, eger då rätt alt gripa honom.
Jag frågar ytterligare: hvilken skada kan deremot en sådan lista medföra?
Jo den, alt om en person går ifrån sin hemort för att försälja de slöjde-alster han der tillverkat, och, sedan han under vägen afyttrat dem, vill till sin hemort återföra andra varor, så kan han visserligen låta anteckna dem; men om han sedan så småningom skulle vilja tillköpa sig allt flera varor, blir han derigenom tvingad till uppehåll, länga uppehåll för att förskaffa sig anteckningslistor härpå; och alldenstund tiden är dyrare eller mera värd, än den lilla förtjensten på de varor han skulle vilja tillhandla sig, sä omöjliggöres genom detta påkast om anleckningslista, den lilla byteshandel, som Handels-Förordn. egentligt åsyftar.
Det är af denna anledn. jag anser den föreslagna anteckuingslistan vara omöjlig, endast föranleda trassel och chikaner samt ingalunda förebygga 332 Den 25 Februari f. m. de stora vådor åtskiliige värde talare förespeglat.
På denna grund yrkar jag afslag å Betänk.
Hr Fåhra;us: Gr.
Mörner tyckes hafva upfattat mitt förra yttrande såsom skulle jag hafva ansett den föreslagna kontrollen icke kunna verkställas.
Något sådant har jag icke yttrat, ty jag inser, att det är ganska lätt att fästa en förteckning vid ett pass, men hvad jag sagt är alt jag anser denna kontroll icke leda till något ändamål och denna min öfvertygelse har icke blifvit rubbad af de anföranden, hvilka bär till försvar för Betänk, blifvit afgifna.
En talare, som gillat Utsk:s förslag, har frågat hvartill pass i allmänhet tjena.
Vid denna frågas besvarande är det nödigt alt skilja emellan pass för person och pass för varor eller en sådan förteckning, hvarom här är fråga.
Underlåter en resande att förse sig med pass för sin person, utsätter han sig för en påföljd, som vi alla känna.
Bien hvilken påföljd skulle uraktlåtenheten att förskaffa sig den ifrågasatta förteckningen medföra?
Utsk:s förslag innehåller ingenting härom och vid sådant förhållande torde det korrektiv för handelsrättighets missbrukande som skulle ligga i skyldigheten att vara försedd med varuförteckning, blifva af intet värde, ty en lagbestämmelse, hvars öfverträdande ej medför någon påföljd, lärer hafva föga utsigt för sig att blifva efterlefd.
En annan talare har anmärkt, att Handels-Ordn:s 5 § talar om landtmanna-produkters föryttrande partivis men icke i minut.
Jag får fusta den värde ledamotens upmärksamhet derpå, att sedan nämnde § i 1 Blom. lemnat hvar och en fritt att på landet uphandla och afyttra inhemska landtmannaprodukler partivis, så medgifves det i §:ns 2:dra Blom. alla landtmän att dylika varor, med undantag af bränvin, äfven i minut till salu hålla.
Slutligen ber jag att få nämna, alt då Utsk. i sitt förslag tyckes afse, att den ifrågasatta kontrollen skulle öfver hela landet iakttagas, har Utsk. förbisett den omständigheten, att en särskild handelsfrihet under serskildt bestämda vilkor är medgifven de s. k. gårdfarihandlanderne, eller allmogen från 7 härader i Elfsborgs län samt innevånarne i städerne Borås och Ulricehamn.
Hvad jag nu yttrat får icke tydas såsom jag vore en fiende till kontroller, ty jag håller på dem lika strängt som någon annan, men jag vill att de ej skola finnas i andra fall, än då de medföra verklig nytta.
De tvenne talare i mitt grannskap, som yttrat sig mot Betänk, hafva enl. min, och, såsom jag hoppas, äfven de öfrige ledamöternes tanke, så grundligt vederlagt hvarandra, att jag icke vidare behöfver till besvarande uptaga deras anförande, utan jag öfvergår till den värde talarens yttrande, som med så mycken värma talade för folkets frihet att sig försörja och dess rättighet att i landsorterne sprida handel och industri.
Då den värde talaren så mycket fästat sig vid den totala brist på facla, som i afseende på det omtalade sedeförderfvet skulle förefinnas, så nödgas jag, för att framlägga ett eller annat sådant, inbjuda honom att göra mig sällskap till en af dessa socknar, som Den 25 Februari f. m. 333 jag mycket väl känner, emedan den är min hembygd.
Detta vore dock en besvärlig resa emedan den skulle sträcka sig ända till Traheryd socken i Sunnerbo härad.
1 denna socken blefvo för 2 år sedan icke mindre än 8 af desse hedersman, som här äro i fråga, afforslade till läns-lazarettet, emedan de hemkommit behäftade med venerisk sjukdom.
Detta' är ett factum, som jag ber att få framlägga.
Dessutom är det ett annat factum, som är bekant för alla dem af Ståndets ledamöter, som hafva någon kännedom om landet, att desse kringstrykande handelsmän i sjelfva verket icke äro annat än förklädda tiggare.
Deras hufvudsakliga syftemål då de komma in uti ett hus, är att få sig mat, och om möjligt äfven derifrån kunna medföra några styfver i kontant.
Hufvudsaken för dem är att i lättja få framlefva sitt lif utan att svälta^
Detta tror jag alla kunna intyga, som hafva någon erfarenhet i frågan.
Det har blifvit sagt att ifrågande stadgande skulle innebära en undantagslag från Handels-Ordn. och en § af densamma har för en stund sedan blifvit citerad.
Jag skulle hafva önskat, att detta skett ordagrannt, och att i synnerhet det Morn., som rörer denna fråga, blifvit upläst, ty det skulle då visat sig, att den nu befintliga rättigheten för kringvandrande handelsmän är ett undantags-sladgande från Handels-Ordn., och i fall den blefve dem betagen, så vore sådant blott en återgång till hvad förut varit stadgadt.
Om den föreslagna förteckningen af en sådan pass-sökande icke presenteras, sä får pass icke utgifvas, och han får då hålla sig hemma.
Den liflighet och vidlyftighet hvarmed detta ämne blifvit bebandladt antyder det verkliga förhållandet, nemi. att fri-handelns gynnare ansett frågan stöta på en dem mycket kär grundsats.
Det är klart att handlande i allmänhet och Borgare-St.
, der de handlande hafva så stort inflytande, skola med välbehag anse ett lefnadssätt, hvarigenom varor i landet afsätlas icke blott för allmogens, utan äfven, på sätt Utsk. omförmält, för städernas räkning.
Vi må således icke förundra oss deröfver, att Betänk, af detta Stånd blifvit gilladt, men då detta ämne hufvudsakligen rörer allmogen och Betänk, af BondeSt. blifvit återremitleradt, sä torde deraf någon uplysning för oss vara att hemta.
Jag har naturligtvis ingenting deremot alt Sveriges allmoge, som behöfver försörja sig med binäringar, jemväl må bibehålla sin gamla rättighet att försälja sina tillverkningar, men jag kan - icke underlåta, att så vidt på mig beror, tillstyrka sådana korrektiver, som kunna förebygga att denna handel icke må urarta till dylika missbruk, som här blifvit omförmäldta, och som beklagligen äro alltför väl kända för att kunna betviflas.
Det är, enl. min öfvertygelse, ingalunda förhållandet, att allmogen i den omnämnda delen af Småland velat genom de framställningar, som nu blifvit gjorda, förtrycka den fattigare klassen och tilltvinga sig tjenstehjon emot ringare lön än vederbör.
Allmogen önskar blott att det missbruk som nu i afseende p"a handelsrätten eger rum, icke måtte blifva en anledn. för arbetaren att af jordegarnes fordra högre lön än skäligt är.
Det vanliga förhållandet med desse handelsmän plägar ty värr, vara det, att de söka lefva utan arbete, genom ett slags tiggeri 334 Den 25 F ebni ar i f. m. under namn af handel.
Att så sker är en följd af den allmänna slapphet, hvarmed landtstrykare behandlas.
Man kan svårligen bebegära att förhållandet skulle vara bättre i lands-orterne, då man på hufvudstadens galor dagligen ser personer som tyckas vara fullt arbetsföra tiggande kringstryka.
Man har talat om att föräldrar borde bättre npfostra sina barn, och sådant vore visserligen önskvärdt.
Men jag har sjelf erfarit huru en moder var sin af en välgörande Kyrkoherde underhållne son behjelplig att rymma från en skola der han hade fri undervisning, på det att han som var vattusigtig och såg ömkansvärd ut, skulle kunna ligga på gatorna, hvarigenom hon fick en icke obetydlig inkomst, och han sjelf dessutom hade penningar alt spela kronvägg med i andra pojkars sällskap.
Sådant är förhållandet i hufvudsladen och det lärer väl icke vara bättre i landsorten.
Vi behöfva ett strängare handhafvande af nu gällande författningar, eller också, såsom man föreslagit en ny författning.
Jag tror dock icke att nya föreskrifter hjelpa mera, än de gamla om de lika lamt handhafvas.
Jag befarar att om än en sådan författning som Utsk. föreslagit hos Konungen begärdes och af Honom bifölles, skulle den likväl icke leda till det åsyftade ändamålet.
Hufvudsaken är, enl. mitt förmenande, att gällande författningar emot föregifne handlande och lösdrifvare matte vidmakthållas.
Derföre hemställer jag till R. o. Ad. att Betänk, mätte återremitteras.
Om Utsk. då skulle finna för godt att föreslå en anhållan hos Konungen, att de författningar, som i detta hänseende finnas, och hvilka man anser tillräckliga om de rätt handhafvas, också mätte i verket sältas; ty alt rättelse i sådant fall behöfves, derom är jag fullt öfvertygad.
Den grannlagenhet man påyrkat, att man icke borde besvära Konungen med framställningar i sådana ämnen, hvilka af Honom allena bero, synes mig vara något öfverdrifven, ty om man ville fullständigt iakttaga denna grundsats, skulle följden blifva, att R.
St. aldrig skulle vända sig till Konungen i sådana mål, som behandlas af Ekon.Utsk., emedan den Ekonomiska lagstiftningen tillhör Honom allena och det alltid vore lika närgånget af R.
St. all uti sådana ämnen yttra sin tanka.