Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men kanske hade de med skäl ledsnat vid att arbeta alla dessa herrliga marmorstatyer, dessa graciösa figurer i brons, som ej få qvarstanna i Pompeji, utan skoningslöst sköflas för att pryda det kongliga museum i Neapel eller någon enskilt samling.
Hur som helst – omöjligt är det att tro på den der gamla sagan om Pompejis förstöring genom en eruption af Vesuvius.
Man har förtalat det hederliga berget.
Ligger det ej der så fredligt och grönskande med sin lilla plym af hvit rök på den klufna spetsen.
Det är ju löjligt att vilja inbilla oss det Vesuvius kunnat begå det brottet att qväfva ett halft dussin städer med förpestande svafvelrök, dränka dem i strömmar af glödande lava och begrafva dem under berg af aska och grus.
Vesuvius är en vulkan det är sant – men han använder hela sin verksamhet på att mogna de drufvor, som skänka traktens innevånare lycka och välstånd.
Vesuvius, såsom Nilen, är en välgörande gudomlighet, och man bör lika litet fördömma den ene för dess eruptioner som den andre för dess öfversvämningar.
Dessa reflexioner gjorde jag i Jupiters-templet, hvarifrån man har en hänryckande utsigt öfver staden och hafvet.
Derpå började jag en promenad i staden.
Efter ett par minuter stötte jag på en ung pompejanare, som utbjöd en karta öfver sin födelsestad, och som jag förut hade köpt en plankarta öfver Paris, öfver Genua, öfver Hamburg, öfver Rom, öfver Neapel etc., fann jag det i sin ordning att äfven lägga mig till en öfver Pompeji.
Den liknade fullkomligt alla andra och tycktes blott utmärka sig derigenom att den var mera fullständig och exakt.
Pompeji, liksom Neapel, har förträffligt stenlagda gator – de pompejanska äro blott något äldre.
De äro belagda med platta stenar af oregelbunden form, men passande tätt tillsamman.
Kullriga gator äro försedda med höga trottoarer och ha en bredd af ungefär 15 à 16 fot.
Nästan alla äro prydda med fontäner, dit vattnet ledes genom en mängd aquedukter, kanaler och rör.
Husen likna hvarandra i allmänhet.
Åt gatan ligga butiker, vestibyler och en eller flera ingångar till det inre af byggnaden.
Murarne äro beklädda med en hård, glänsande stuck, som oftast har någon klar och liflig färg i rödt eller gult.
De flesta hus ha blott tvänne våningar, dock voro trevåningshus ej mycket sällsynta.
Öfversta våningen afslutades med ett tak, som innehöll vindskammare, eller också en terrass, prydd med vinrankor och blommor.
Som likväl den öfre delen af husen i allmänhet är totalt ruinerad, kan man blott sluta sig härtill af de öfverblifna spåren.
Under min promenad gjorde jag bekantskap med en pompejansk medborgare, hvilken troligen för att visa mig en artighet, aflagt sin toga och i dess ställe pådragit en svart frack och ett par randiga byxor, som voro alldeles för trånga åt honom.
Med en rörande finkänslighet undvek han att tala latin till mig, och det var på en någon svårfattlig fransyska som han erbjöd mig sin tjenst såsom följeslagare i den främmande staden.
Genom hans välvilliga upplysningar, ett grundligt betraktande af plankartan och framför allt upprepade vandringar i alla delar af staden började jag småningom känna mig någorlunda hemmastadd.
Pompeji var bygdt på en upphöjning, i fordna tider bildad af vulkaniska produkter från Vesuvius.
Utbredande sig i form af ellips öfver kullen, dominerade det på tvänne sidor den kringliggande slätten, under det de bägge andra sidorna omslötos af hafvet, som på flera ställen sköljde murarne.
Men i följd af den eruption, som begrafde staden i aska, drog sig vattnet två italienska mil tillbaka, och jernvägen stryker nu fram, der fordom främmande nationers handelsfartyg lade till vid Pompejis hamn.
Egentligen är hittills icke stort mera än en fjerdedel af den gamla staden uppgräfd, nemligen den trakt, som ligger närmast hafvet.
Men man har dessutom afröjdt ett par långa gator, som leda åt de andra sidorna och gå ända fram till stadsportarne.
Vid slutet af den ena af dessa gator ligger amfiteatern, hvilken också är fullkomligt uppgräfd.
Det är en praktfull byggnad af oval form, hvilande på en väldig krypto-portik, genom hvilka trappor och korridorer leda in på arenan och till de särskilta platserna.
Man beräknar att amfiteatern rymmer ungefär 20,000 åskådare, det vill säga betydligt mera än antalet af stadens innevånare någonsin varit.
Men vid de stora skådespelen strömmade dit en otalig mängd af det kringboende landtfolket, och äfven de närliggande städerna skickade många nyfikna till Pompejis amfiteater.
Platserna äro af tre slag.
De lägsta och följaktligen närmast scenen voro bestämda för magistratspersonerna och de förnäma.
Bakom dessa komma tolf rader af trappsteg, hvilka intogos af de förmögnare, och ännu högre upp aderton rader för det egentliga folket.
Alla platserna voro begränsade med streck och märkta med siffror, ty liksom hos oss utdelades biljetter, hvilkas antal och nummer svarade emot platsernas.
Sådana biljetter eller märken finnas i mängd i Neapels museum.
De äro oftast af ben och erinra om våra spelmarker.
De äro märkta med platsernas nummer, ibland äfven med korta inskriptioner och figurer, hvilka alludera dels på de skådespel, som skulle uppföras, dels på de arrangemanger, som utlofvades för åskådarnes beqvämlighet.
Jag försökte sätena och fann dem fullt ut lika beqväma och betydligt mera rymliga än dem man åtnjuter på de moderna italienska teatrarnes parterrer.
Hvarje trappsteg har på sin inre sida en fördjupning för den ofvanföre sittande åskådarens fötter.
Man sitter nemligen på yttre kanten af ett trappsteg och håller sina fötter på det närmast lägre, hvilket i sin ordning är upptaget af en åskådare.
Högst uppe äro betäckta loger för fruntimren, hvilka hade sin egen uppgång.
De gamle romarne älskade ej att störas af qvinnor, då de betraktade gladiatorernas och vilddjurens strider.
Då man från amfiteatern begifver sig till den i dagen liggande delen af staden, passerar man ett temligen vidsträckt vinfält.
Allt efter som vägen höjer eller sänker sig och allt efter dess olika krökningar har man de mest varierande utsigter.
Än möter blicken Vesuvius, än Sorentos ljufliga kullar, än framskymta gamla tempel och kolonnader mellan vinrankorna, än kan man öfverse hela den tjusande golfen med sina förtrollande öar Capri, Ichia och Borida.
Vid ändan af vinfältet och i de egentliga gräfningarnes böljan ligga stadens bägge teatrar och det så kallade Forum nundinarium, ett torg, der man höll marknad hvar nionde dag.
Torget är omgifvet af en bred portik, under hvilken äro ingångar till några och fyrtio särskilta rum.
En del af dessa voro troligen butiker, ty man har i dem funnit tygstycken, guldgaloner, bitar af förgyld brons, tvål, en handqvarn, mynt af brons med mera dylikt.
Ett rum var fängelse: der hittades kedjor, som förvaras i det kongliga museet.
I de andra rummen har man påträffat ända till 63 skeletter, troligen soldater, som voro förlagda der och ej fingo öfvergifva sina poster.
På ena sidan om ofvannämde torg ligger den tragiska teatern på sluttningen af en liten kulle.
De gamle valde alltid en dylik belägenhet för sina teatrar, emedan sluttningen underlättade uppförandet af de öfver hvarandra sig höjande bänk-raderna.
På spetsen af kullen är en portik, dit åskådarne togo sin tillflykt vid regnväder.
Teatern har formen af en halfcirkel, liksom de flesta moderna.
Mellan scenen och salongen (cavea) är en afskrankning med sju nischer för musikanter.
Detta var de gamles orkester.
Den del af teatern, som låg der närmast och svarar mot vår parterr, var bestämd för dekurionerna, presterna i Augusti tempel och de förnämsta magistratspersonerna.
De öfriga platserna voro fördelade på samma sätt som i amfiteatern.
Till venster om den tragiska teatern ligger en mindre, som kallas Odeum.
Den nyttjades till uppförande af komedier samt vid poeternas täflingar.
Helt nära teatrarne ligger Isis-templet.
Det är bygdt af tegelstenar, i en mera behaglig än ädel stil, men med en mängd intressanta och väl bibehållna detaljer.
Man fann här en mängd af de saker, som begagnades vid de hemlighetsfulla ceremonierna, lampor och vaser af brons och lera, kandelabrar, som till formen imiterade lotus-plantor och dess blommor, kärl, i hvilka offrens inelfvor förvarades, och en mängd underliga redskap, utsirade med Isis’ och andra egyptiska gudomligheters attributer.
Uti en sal, hvars väggar voro prydda med de mest fantastiska målningar, påträffades skelettet af en prest, ännu sittande till bords.
Öfverlefvor efter måltiden, äggskal och fågelben, ett glas och en vinkruka lågo på golfvet.
Bredvid honom funnos äfven några kokkärl.
Från salen kommer man in i ett kök, der man hittade flera kärl, ben af djur och en hög snäckskal samt fjäll och ben efter något slags fisk.
Bakom köket fanns ännu ett rum, mot hvars mur stödde sig skelettet af en annan prest, hvilken med en yxa i handen sökt genombryta väggen.
Midt uti templet är ett slags kapell eller högaltare, dit man uppstiger på sju trappsteg af hvit marmor.
Der stod en liten Isis-bild, hälften förgyld och hälften rödmålad.
Under altaret är en löntrappa, dit presterna gingo att gömma sig, då de afgåfvo sina orakelsvar i gudinnans namn.
Vid ingången till templet fins en låda, der gåfvorna nedlades, och tvänne kärl för renings-vattnet.
Ett stycke utanför låg en tredje prest, belastad med en otrolig mängd mynt och dyrbarheter.
Han hade begifvit sig på flykten, plundrande templet och lemnande kamraterna åt deras öde, men öfverraskades af döden få steg från de andras lik.
Såväl uti detta qvarter som i trakten rundtomkring Forum Civile finnas få enskilta hus.
Man ser ej annat än tempel, basilikor, kurior och andra offentliga byggnader.
Men från Forum leda en mängd breda och långa gator åt de qvarter, hvilka upptogos af butikerna och de privatas boningar.
Butikerna hafva oftast på väggen utåt gatan målningar eller skulpterade figurer, hvilka alludera på handelns beskaffenhet och tjenade till skyltar.
Utanför ett apotek ser man en orm, som slukar en tallkott: ormen var försigtighetens och helsans sinnebild, och tallkotten var helgad åt Eskulapius.
En basrelief, föreställande vinskördare, är skylt åt en vinhandel.
En get är målad utanför ett mjölkmagasin, och Ulysses, i det ögonblick då han skjuter ifrån sig den trolldryck, som Circe förrädiskt bjuder honom, pryder ett försäljningsställe för varma drycker.
Omvexlingen och mängden af de föremål, som man funnit i alla dessa butiker, är otrolig.
I Neapels kongliga museum, der de förvaras, kan man göra en fullständig kurs i den romerska arkeologien.
I en bildhuggares atelier fann man en mängd marmorstatyer, ett par nästan fulländade, några nyligen påbegynta och tvänne, hvilka endast voro ebåcherade.
En fullständig samling af för konstnären nödiga verktyg påträffades äfven.
Denna upptäckt har lemnat rika upplysningar i afseende på de gamles skulptur.
På ett annat ställe ligger ett hus tillhörande en pastejbagare (pistor dulciarius).
Butiken, der bakelserna försåldes, ligger åt gatan.
Bakom en gård låg verkstaden med fyra små qvarnar och en ugn af egen konstruktion.
Den hade tvänne rum öfver hvarandra.
Det undre, som var eldstaden, uppsläppte värmen genom en oval öppning i dess hvalf till den öfre afdelningen, der degen insattes för att stekas.
I en fabrik för kläders färgande och tvättande tycktes allt ha tillgått i stor skala.
Der funnos stora bassiner, i hvilka kläderna tvättades, vaser fyllda med kalk, en mängd tvål, glasflaskor innehållande flytande ämnen, ugnar och stora kittlar.
Väggarne voro betäckta med målningar, som alludera på yrket.
I Pansas hus bodde en försäljare af färger för freskomålningar.
Man fann en mängd färger af olika slag, temligen väl bibehållna.
Några af dem voro naturliga och igenkändes lätt, men de sammansatta ha varit ett föremål för kemisternas och konstnärernas ifriga undersökningar och diskussioner.
En annan butik i samma hus var en bagarbod med sina qvarnar, ugnar och vedmagasin.
I ett apotek funnos vaser innehållande torkade medikamenter, piller och kärl för tillblandningar.
Mycket ofta förekomma i Pompeji butiker, der man sålde varma drycker.
Detta slags bodar kallades termopoler.
De äro försedda med sin disk, beklädd med marmor, flera hyllor och en spis, der dryckerna höllos varma.
Man har funnit spillror efter glas och koppar, och på disken synas ännu ringar, der de fuktiga kopparne smutsat marmorn.
Dessa ställen voro, att dömma efter de gamle författarne, icke särdeles väl beryktade.
Man kan också just icke draga några fördelaktiga slutsatser af de målningar, som pryda väggarne af en termopol.
De föreställa karlar, som sitta till bords med qvinnor, hvilka ha hufvudet insvepta i dylika kapuschonger som Messalina bar, då hon ej ville bli igenkänd.
På andra taflor förekomma män, som dricka eller spela.
Rummet har flera diskar och hyllor för dryckesvaror och födoämnen.
En dörr leder till ett rum med särskilt utgång åt gatan.
Ett par små portar föra till tvänne kabinetter, hvilka kommunicera med ett närbeläget hus.
Det hela utvisar att etablissemanget hade mer än en bestämmelse.
Alla dessa butiker och krogar voro vanligen försedda med inskriptioner, i hvilka deras egare anropade någon hög herres beskydd.
Detta kan ungefär svara mot nutidens skyltar och annonser, der man finner titlarne hofskräddare, hofjuvelerare, etc, och alla dessa Jenny-Lind-cigarrer, Kossuth-handskar, prinsessans thébröd, prinsens droppar, halsdukar å la Metternich och nyckelknippor à la drottning Victoria.
De gamles lif var i främsta rummet offentligt, och med undantag af de timmar, som egnades åt sömnen och måltiderna, tillbragte de nästan hela dygnet på forum eller under portikerna.
Deraf bära deras bostäder tydliga spår.
Deras atrium var väl på sätt och vis ej annat än ett forum inom hus, der de mottogo sina vänner, klienter och gäster och der de fortforo att lefva i fria luften.
Med undantag af atrium, en stor sal eller kanske rättare gård i midten af huset, som oftast var obetäckt eller åtminstone hade en öppning på taket, bestod den öfriga byggnaden af små trånga och obeqväma rum, der man ej gerna kunde uppehålla sig för annat än att sofva eller äta.
Ett talande skäl för rummens ytterliga litenhet låg deruti, att hvart och ett användes till blott ett enda, en gång för alla bestämdt bruk, och mängden af dessa olika bestämmelser var hos de förmögnare ganska stor.
Den delen af huset, som låg närmare gatan hade en mera offentlig karakter.
Der voro vestibyler och atrium med sina små salar, der gästerna väntade.
Den andra sidan af huset inneslöt fruntimrens sängkammare, badet och matsalen samt en mängd små rum, bestämda för egarens enskilta bruk och med högst varierande ändamål.
Huset vette vanligen på denna sidan åt en trädgård med blommor och fontän.
De flesta af rummen hade inga fönster, utan fingo sin dager genom dörröppningarne.
Under all denna obeqvämlighet förnekade sig dock icke de gamles skönhetssinne.
Väggarne voro betäckta med målningar och golfven med mosaiker, ibland föreställande mytologiska ämnen, ibland husliga föremål eller scener, alluderande på rummens bestämmelse, ibland rent af arkitektoniska dekorationer eller fantastiska arabesker.
Samma skönhetssinne återfinnes i den utomordentliga noggrannhet och elegans, med hvilken alla, äfven de simplaste husgeråd, äro förfärdigade.
I sådana saker, der vi numera blott se på soliditet, ändamålsenlighet och godt pris, sågo pompejanerna på skönheten, och det icke i sista rummet.
På en nyckel, en hammare, ett enkelt lerkärl, ett lås nedlade de ett arbete, som vi skulle anse förspildt.
De ansågo att intet, äfven det obetydligaste, husgeråd borde vara smaklöst eller klumpigt.
De sökte att sätta en stämpel af skönhet och elegans på hvarje föremål och derigenom förädla dess bestämmelse.
Detta fina konstsinne, som är fritt från all affektation, är ett af de gamles mest karakteriserande drag.
INTRYCK AF NEAPEL, ROM OCH FLORENS.
Med hvilken känsla af djup trefnad befinner jag mig ej åter i Rom!
Ej en enda dag i Neapel erfor jag en sådan.
Detta jäktande, fragmentariska, besvärande lif, alltid på språng, eger på visst sätt mycken romantik, men hela fysionomin af Neapel har någonting som starkt erinrar om tyranner och banditer, framför allt om historier af den mest midnattssvarta färg, der det fantastiska och det rysliga förenas för att bilda en tvungen, ofta blodig helhet.
Att tänka sig ett vänligt hem i denna stad förefaller omöjligt.
Öfverallt lysa forskande, misstänksamma ögon, öfverallt anas spejare, öfverallt ligger slafveriets tyngd, och man måste bort till det sköna herrliga Sorento för att finna hem, frid och luft.
Också fläkta milda och glada minnen tillbaka från Sorento och de personer, som jag der lärde känna.
Men Rom ensamt är Rom.
Man skådar der i allvarsam stillhet hvad man vill skåda: man går så småningom, man intränger med hela själen i det förflutna eller det närvarande, man lefver med behaglig rörelse inom de höga konsternas verld utan stora sensationer, men också utan att bortryckas af otrefliga och ointressanta afbrott, man njuter den kontemplativa tillvaron, man är lycklig, både drömmande och vaken, om, notabene, man anser detta för lycka.
Några veckor efter min återkomst från Neapel företog jag mig, såsom jag ofta nog brukade, på egen hand en något lång fotvandring.
Denna gång var målet Campagnan fram till Albano.
Klockan 9 på morgonen, en vacker Marsdag, vandrade jag ut genom Porta S:t Sebastiano med en god karta öfver Roms omgifningar under armen, Horatius i en den mest älskvärda miniatyr-upplaga uti ena sidfickan på rocken och en käpp, bestående af en lätt, men stark palm-gren, i högra handen.
Ett rikt förråd af kopparslantar nedtyngde venstra bakfickan, under det att cigarrfodral och elddon hvilade i den högra.
Sålunda utrustad och med fast föresats att ej låta nedslå mig af några motgångar eller besvärligheter, mätte jag den klassiska via Appia med långa och temligen snabba steg.
Oaktadt den klarblå himmelen och morgonsolens vänliga strålar var det mig omöjligt att undvika en viss känsla af dysterhet, ja nästan melankoli under första delen af min vandring.
Rundt omkring mig låg den flacka, ödsliga Campagnan, hvars jordmån, uttorkad af solens brännande strålar och utmärglad genom vanskötsel, ej frambragte annat är torftiga tistlar, här och der omgifna af några gula, tvinsjuka grässtrån.
Icke ett enda grönskande träd erbjöd skugga, ej ett spår syntes af odling.
På kartan var utmärkt en bäck, och jag passerade verkligen en bro, som borde leda öfver den – men vattnet hade försinat, och jag såg endast ett par qvarter djupt grumligt vatten i bottnen på en mörk, gapande graf.
På bräddarne lekte spräckliga ödlor, som vid bullret af mina steg förskräckta kilade undan.
Med ryggen vänd emot
Rom och i en tystnad, som hvarken afbröts af menniskoröster eller fåglars qvittrande, skulle jag kunnat tro mig i en ödemark, om jag ej öfverallt sett storartade spår af mensklig verksamhet.
Men dessa spår voro ruiner, och denna verksamhet hade upphört sedan årtusenden.
Å ömse sidor af vägen höjde sig en nästan oräknelig mängd af monumenter från de gamla romarnes tid – mest grafvar, men längre bort äfven ruiner af tempel och långa rader af brustna hvalfbågar, tillhörande de jättestora vattenledningarne.
Från denna dystra, högtidliga anblick af förödelse var det så mycket angenämare att vända ögonen bortåt bergen, hvilkas skarpa spetsar och grönskande sluttningar aftecknade sig med bestämda konturer mot den klara himmelen.
Det lif, som öfvergifvit Campagnan, tycktes ha koncentrerat sig der: öfverallt bröt sig solljuset mot hvita leende villor, och här och der låg en liten stad vid sluttningen af ett berg eller ännu oftare på spetsen af någon brant klippa.
Luftens klarhet och den starka belysningen gjorde att jag tyckte mig vara helt nära målet af min vandring, men kartan rättade synsinnets misstag och påminde mig att jag hade ännu ett dussin italienska mil att tillryggalägga.
Ungefär 7 mil från Rom afbröts den appiska vägen helt hastigt: innan jag fästat någon uppmärksamhet dervid, hade den försvunnit undan mina fötter och gått att dölja sig under ett tjockt lager af jordgrus och stenar från ramlade byggnader.
Ett par tjog tröga arbetare voro sysselsatta med att uppgräfva den; men som jag hvarken ansåg det tjenligt att afvakta resultatet af detta arbete, som dessutom ej bedrefs med särdeles ifver, och ej heller tilltrodde mina fötter nog stor känslolöshet att kunna fortskaffa mig öfver ett fält besådt med skarpa småstenar och här och der fåradt af diken och grafvar, stannade jag och framtog min karta för att göra slut på min villrådighet.
Jag insåg nu mitt fel.
På plankartan var visserligen hela den gamla via Appia, som i en enda rak linea förer från Rom ända till Albano, utprickad, men i den medföljande beskrifningen fanns mycket riktigt anmärkt att blott hälften af vägen är farbar – den del nemligen, som ligger mellan Rom och ruinerna af Roma Vecchia.
Deremot går en modern väg, den så kallade Nova Via Appia, till venster om den antika, och ehuru hvarken så rak eller rik på monumenter, har den dock den fördelen att kunna begagnas både af åkande och fotvandrare.
Jag hade ej annat att göra än att gå tvärsöfver fältet och söka upp den nya vägen, hvilken jag verkligen upphann efter en halftimmas högst tröttande vandring.
Sedan jag kommit hem och fått tillfälle att hvila ut, kunde jag dock ej beklaga mig öfver ett misstag, som låtit mig göra en fullständigare bekantskap med denna gigantiska kyrkogård, hvars dystra och höga minnen föra åskådaren tillbaka i tider, som väl kunna komma honom att glömma mer än beskrifningen till den karta, hvarefter han bör vandra.
För att nu återkomma till sjelfva
Rom, måste jag tillstå att der ändock finnes för den resande ett farligt ondt.
Det är slarfvet på posten.
Ett för mig utomordentligt vigtigt bref erhöll jag först 5 veckor efter dess ankomst, och jag hade troligen aldrig erhållit det, om det ej vid postkontorets flyttning kommit tillrätta.
Men ett vigtigt eller kärt bref må komma när som helst, så kommer det dock alltid till vår högsta glädje, och jag firade mitt genom att på allvar tänka öfver en ny utflygt, denna gång till Florens.
Emellertid ville jag låta det komma an på om ödet gynnade mig – och det gjorde så.
Den 25 Mars middagstiden utkom jag just från Lepris (restauratören), då jag träffade en särdeles human vetturin, som mycket välvilligt erbjöd mig plats till Florens.
Jag antog genast förslaget och gjorde mig färdig till den 27, då resan var utsatt.
Mina skandinaviska vänner uttryckte förvåning öfver att jag lemnade
Rom så kort före den heliga veckan, nästan alla resandes, särdeles alla engelsmäns, förtjusning, den förnämsta perlan bland deras reseminnen.
Men af dessa granna ceremonier ansåg jag mig haft nog under julens kyrkofester, och hvad musiken beträffar, är den erkänd för att vara temligen medelmåttig.
Hvad som underhåller dess rykte är det afskyvärda bruket af kastrater, men dessa har jag en gång hört och är fullkomligt belåten dermed.
Kortligen: denna tid fann jag fördelaktigast att lemna Rom.
Ur dagboken.
Florens den 3 April 1852.
Jag har haft en oändligt treflig och behaglig resa.
Beqväm vagn, goda hästar, hederlig vetturin, hyggliga värdshusvärdar, som ej varit alltför tilltagsna i sina pretentioner, korta uppehåll för pass och tullvisitationer, men deremot mycket långa för beseendet af de många märkvärdiga platser, som man passerar; vidare: angenämt ressällskap, präktigt väder, gudomliga utsigter, intressanta småäfventyr, godt lynne, god helsa, »med mera sådant».
Och nu känner jag mig högst belåten att befinna mig i ett litet trefligt rum med en blomsterprydd terrass utanför fönstret och en ofantlig säng med hvita draperier, som upptaga nära hälften af kammaren.
Det är ej mer än två timmar som jag varit bosatt här och ej mera än tre timmar som jag varit i Florens.
Jag måste således dröja till i morgon för att säga något om den glada staden, ty Florens är glädjens, blommornas och de sköna konsternas stad.