Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som jag fått tjenstbefattning härstädes, som troligen håller mig qvar till fram i Juli månad, får jag härmed afsäga mig min befattning sorn Elektor, med bibehållande af min Riksdagsmanna-rätt.
Carlskrona d. 11 Apr. 1854. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall. Gr. Mörner, Carl, hade inlemnat följande Mern.:
Då, enl. läkares föreskrift, jag för vårdandet af min försvagade helsa, icke anses böra fortfara med trägnare Riksdags-göromål, nödgas jag härmed afsäga mig det förtroende jag innehar, att vara ledamot, af Högh Ekon. och Riddarh.Utsk:n.
Cederström, Carl Emanuel:
Af enskilda göromål hindrad, att vidare fortfara i min befattning, såsom ledamot i Const.Utsk., nödgas jag densamma mig afsäga; anhållandes derjemte, att vid min Riksdagsmanna-rätt varda bibehållen.
Efter härtill af R. o.
Hrr Elektorer, att utse en ledamot i Const.Utsk. efter Frih.
Cederström, och en ledamot i Allm.
Besv.Utsk., samt en ledamot i Riddarh Utsk. efter Gr. Mörner.
Fortsattes pröfningen af Bevilln:sUtsk:s förslag till Bevil|n:sStadga.
Då härvid först förekom §:n 37, anförde Hr Printzensköld, Carl:
Redan vid flere föreg:de Riksdagar hafva motioner blifvit väckta om uteslutande af den nu föredragna 37:de, äfvensom den derpå följande 38:de §, eller bela den s. k. 3-dje Art.
Denna art. har tillkommit under den tid, då man fästade sin upmärksamhet vid det bruk, som då egde rum, och hvilket man benämnde missbruk, nemi. att tillägga åtskilliga tjenstemän af lägre grad namn, heder och värdighet af andra erabetsmän, hvilka stodo högre än de förra.
För att söka förhindra detta s. k. missbruk, belade man de fullmakter eller öppna bref, sorn i detta afseende utfärdades, med beskattning.
Meningen härmed kunde vara ganska god, men jag tror, alt ändamålet helt och hållet förfelades, och jag anser derjemte, för min del, att det medel man begagnade, var orättvist.
Afven vid denna Riksdag har motion blifvit väckt om borttagande af ifrågavar:de artikel, och motionären har, såsom mig 28 * 436 Den 30 Maj. synes, ganska nöjaktigt motiverat sin framställning.
Jag tror fördenskull, att R. o. Ad. utöfvar en handling af rättvisa, om R. o. Ad. nu för sin del beslutar artikelns borttagande.
För min del yrkar jag detta så mycket heldre, som, efter hvad erfarenheten under det sednast förflutna decennium ådagalagt, det missbruk, hvilket man upgifvit såsom anledn. till upkomst af ifrågavande art., icke eger runi.
Hade den aktade ledamot, på grund af hvars motion denna artikel ursprungligen infördes, varit i tillfälle, att iakttaga nuvande förhållande, så hade sannolikt en sådan framställning icke af honom blifvit gjord.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, tillstyrker jag vördsamt, att denna § måtte ur Bevilln:s-Förordn:n utgå.
Propos. till bifall å förevar:de § blef härefter framställd och besvarad med blandade Ja och Nej, hvarpå Hr Gf. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade afslå denna §, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade sig hafva funnit
I fråga om §:n 38, yttrade Gr. af Ugglas, Carl Fredr.
Då den 37:de §:n blifvit af R. o. Ad. afslageu, torde följaktligen äfven den 38:de, som med den förra står i nära sammanhang, äfven böra ur Bevilln:sFörordmn utgå.
Uppå härefter framställd propos. hlef §:n 38 af R. o. Ad. afslagen.
Då sedermera §:n 64 mom.
I förekom, yttrade Hr Palmcrantz, Joli. Manritz:
I denna § stadgas, att för underlåtenhet att inlemna upgift till Taxerings-Komité, den felaktige skall böta 2 R:dr b:ko.
På åtskilliga orter inom Sverige har denna straffbestämmelse blifvit tillämpad mycket godtyckligt, och det har inträffat, att mången af allmogen blifvit bötfälld, under förmenande, alt han förfallolöst uteblifvit.
Detta har förauledt tvister, som för tjenstemännen varit tidsödande, och för dc klagande besvärliga och kostsamma.
Jag får derföre hemställa, om icke dessa böter kunde förvandlas till något annat äfventyr, t. ex., att det skulle bero på Taxerings-Komité, att, i fall den skattskyldige underläte att i tid inlemna sin upgift, utan hans hörande, bestämma hans taxering till samma belopp som förut.
Någon annan risk, än denna, anser jag icke böra följa på den ifrågavande underlåtenheten.
Den §, som nu är under öfverläggning, har inom Utsk. föranledt ganska många discussioner, likväl icke i den meningen, att borttaga ifrågavande böter, utan snarare för att skärpa deni.
Man hade sig nemi. bekant, att åtskilliga personer, icke allenast fastighetsegare, utan äfven andra, hvilka skämdes att ingifva oriktiga upgifter, i det stället helt och hållet underläto sin skyldighet i detta afseende, samt derigenom kanhända ofta blefvo lägre taxerade, än om de varit tvungna Den 30 Maj.
437 att aflemna sina upgifter.
Fråga npstod derföre om, huruvida icke bölerne holde höjas, och sältas till en viss proc. af taxerings-beloppet.
Men dä man närmare betraktade förhållandet, märkte man, att man fick lof att taga denna proc. serdeles hög, åtminstone till siffran, sä framt den skulle innefatta något ansvar, och att den i många fall, med den taxering, som f. n. eger rum, om den också sattes till 10 proc., ändock icke skulle upfylla sitt ändamål.
Detta gjorde, att man vidblcf hvad som nu finnes stadgadt.
Ty, att icke stadga något ansvar för den, som förfallolöst uteblifva*, och sålunda gör sig skyldig till ett ganska stort slarf, enär en dylik underlåtenhet icke gerna kan antagas hafva sin grund i okunnighet, lärer väl icke vara riktigt.
Hr Palmcrantz har i sitt anförande egentligen afsett fasligliets-egare, och jag medgifver, att för deni skulle ett så beskaffadt äfventyr, som den värde talaren föreslagit, möjligen kunna gå an.
Men de personer, som idka rörelse, skulle derigenom ovilkorligen upmuntras, att fortfarande förblifva vid samma taxering, som de egde det föreg:de året.
Detta vore onekligen ganska vigt, och det skulle äfven kunna hända, att en eller annan jordbrukare, som af en eller annan orsak hlefve åsatt en högre bevilln. än föreg:de äret, skulle, för att komma derifrån, underlåta att anmäla sig lill mantals-skrifningen.
Inom Utsk. väcktes ett annat förslag, bestående deruti, att Taxerings-Komiléen skulle ega rätt att efter godtycke taxera den, som underläte alt inlemna sin upgift, och alt denna sedermera icke öfver denna taxering skulle vara berättigad, att anföra besvär.
Detta hade otvifvelaktig! varit det verksammaste korrektivet; men det hade möjligen varit stridande mot allmänna rättsprinciper, att helt och hållet betaga en person den talan, som han bör hafva sig öppen.
Jag tror fördenskull, för min del, att det nu ifrågavande stadgandet bör qvarstå, allrahelst som jag icke anser del serdeles betungande, då man erinrar sig, att hvar och en, såvida han är påpasslig, kan undandraga sig det ansvar, som deruti föreskrifves.
Min mening med det förslag jag haftäran framställa, var ingalunda att befordra uteblifvande af någons laxerings-upgift.
Jag afsåg egentligen det förhållande, som eger rum på landet, nemi. att mången har långt till taxerings-orten, och nödgas ofta med någon bekant skicka sina, dels muntliga, dels skriftliga, upgifter.
Dessa blifva nu understundom icke begagnade, just lill följd deraf, att man icke anser dem så fullständiga, som vederbör.
De skattskyldiga blifva fördenskull bölfällde, fastän de ofta icke begått någon försummelse.
Men om, såsom Gr. af Ugglas sagt, Utsk. icke kunnat finna någon lämplig utväg att minska dessa olägenheter, så får jag naturligtvis afstå från mitt förslag.
Jag har, på säll jag förut nämut, dermed egentligen afsett förhållanderne på landet, och det kan väl icke gerna blifva fråga om, att en jordegares egen - 438 Den 30 Maj. dom från det ena året till det andra, undergår sådan förändring, att någon förhöjning af hans taxering kan ifrågakomma.
Dessutom innehöll mitt förslag, att det skulle bero pä TaxeringsKomitéen, att höja taxeringsvärdet till det belopp den kunde anse billigt.
Min erfarenhet i detta afseende är, att böter för uteblifvande taxerings-upgifter erläggas snarare för litet, än för ravcket.
För allmogen medförer detta stadgande intet äfventyr, emedan honom icke är ålagdt, att lemna skriftliga upgifter; utan han får afgifva dem mundtligen.
Om någon anser sig hafva lidit någon orättvisa, så kan han klaga.
Jag anhåller, att R. o. Ad. mätte godkänna §:n, enl.
Utskrs förslag.
Ad. det ifrågavar;de Usta mom. af B4:de §:n.
I fråga om §:n 72, anförde Hr von Hartmansdorff:
Ståndet har, i hänseende till taxerings-värdenas olikhet på landtegendomar, återremitterat Utsk:s förslag, och sådant med anledn. af min hemställan om rättelse derutinnan.
I fall detta eller något annat förslag, som leder till ändamålet, nu skulle af R.
St:r gillas, så kunde det icke medföra någon rättelse för ögonblicket, utan endast för framtiden.
Men på det att den rättelse jag åsyftar, måtte, åtminstone till någon del, kunna ega rum under den ingående bevilln:s-perioden, hemställer jag vördsamt, om icke R. o. Ad. skulle finna för godt, att vid 72:dra §:n, sådan han nu blifvit föreslagen, göra det tillägg, som finnes i 1848 års Bevilln:s-Stadga, men hvilket här uteslutits.
Del lyder sålunda: ”Egande Komitéerna att, så länge' denna stadga, enl. R.
St:rs beslut och Reg.F:n, länder till efterrättelse, årligen medelst höjning eller nedsättning jemka egensdomsvärdet till närmaste möjliga inbördes likhet, dock alltid med noga iakttagande deraf, att den för hvarje län i tabellen fastställda minimi-summa icke understiges.”
Om detta tillförene gällande tillägg nu återställdes af R. o. Ad., så skulle icke allenast höjning, utan äfven nedsättning i taxeringsvärdet kunna ega rum, och derigenom en jemnare, samt i möjligaste måtto likartad taxering inom hela Riket föranledas.
Det är icke så lätt, att i hast upfatla sammanhanget mellan det tillägg, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, och det förslag till §, som Utsk. afgifvit.
Så vidt jag upfattat detsamma, skulle afsigten vara, att man kunde nedsätta taxeringsvärdet, om sådant ansåges vara rätt och billigt; men i det fallet tror jag, att, äfven utan berörde tillägg, det icke finnes något hinder för Taxerings-Komitéen, att göra en så beskaffad nedsättning.
Det beror nemi. på hvarje års Taxerings-Komité, att rätta och jemka taxerings-värdena, de olika egendomarne emellan, och jag kan fördenskull icke inse, att det ifrågasatta tillägget skulle gagna till någonting, hvarföre Den .30 Maj.
439 jag också förmodar, alt det på giltiga grunder borttogs ur 1848 års författning.
Gr. af Ugglas: Anledn:n, hvarföre den ifrågavar:de meningen borttogs ur 1848 års Bevilln:s-Förordn. påminner jag mig.
Det var nemi. vid denna Riksdag, som man mycket ifrade för införandet af de 6 proc., som nu finnas i Bevilln:sFörordn:n stadgade.
Man ansåg då denna § just innebära anledn.
, att jemka med värdena, oell, för att förekomma detta, ville man icke åt Taxerings Komitéen lemna den latitud, att kunna nedsätta dessa värden under de verkliga, eller, såsom Hr von Hartmansdorff velat benämna dem, de ”rättmätiga.”
Att Hr von Hartmansdorffs förslag kan hafva sin nytta med sig, det vet man af hvad som tilldragit sig inom Stockholms län, der Pröfnings-Komitéerna, i medvetande af, att taxeringsvärdena derstädes äro betydligt högre, än i något annat län, i förhållande till egendomarnes värden, under flera år å rad satt ned dessa värden till 10 proc.
Skulle derföre detta stadgande införas, sä vore det vederbör:de taxerings-myndigheters ovilkorliga rättighet, att jemka taxeringen med afseende på hvad minimi-afgiften innehåller.
För min del understödjer jag alltså Hr von Hartmansdorffs förslag, i fullt medvetande deraf, att detta förslag skall leda dertill, att en sådan jemkning, som jag nyss nämnt, kan komma att ega rum för dem, som nu stå närmast derintill.
Jag skulle fördenskull tro, att R. o. Ad. bör godkänna det förslag, som Hr von Hartmansdorff framställt.
Jag tror den nu gällande Bevilln:s-Stadgan, och således jemväl
,den nu föredragna 72:dra §:n, vara så beskaffade, att en dylik nedsättning för ett helt län, som den, hvilken Stockholms läns Pröfnings-Komité beslutat, icke deraf hindras.
Denna mening har dock ej varit rådande i KammarRm, utan en motsatt åsigt har der gjort sig gällande.
Hvad Konungen om saken tänker, kommer väl snart att erfaras.
Min afsigt med förslaget är, att billighet må inom hvarje län iakttagas.
När det inom Stockholms län handt, att en egendom varit nyligen försåld, och man tagit sig före, att höja taxerings-värdet till försäljnings-summan, så har jag det bestridt.
Jag hade likväl kunnat göra det med bättre stöd, om i Bevilln:s-Stadgan stått det tillägg, som 1848 fanns i 72:dra §:n.
Då händelsen emellertid icke varit sådan, har jag ej kunnat åstadkomma en jemnare taxering inom länet, oaktadt 68:de §:n bjuder, att alia medborgare skola lika beskattas.
Borttagandet år 1850 af de tillägg, hvilket jag önskar nu måtte återställas, har man åberopat såsom bevis derpå, att R.
St:r alldeles icke velat medgifva dylika jemkningars vidtagande.
Men som de äro billiga, emedan man eljest förfar hårdare mot den ene än den audre, så anhåller jag, i fall Ståndet skulle finna betänkligt genast besluta det ifrågaställda tillägget, att §:n åtminstone återremitteras till Bevilln:sUlsk,, på det att saken Den 30 Maj. malle der tagas i närmare öfvervägande.
Skulle deremot sådana betänkligheter här icke förefinnas, så torde en Riddarh.-Kanslist få upläsa §:n sådan den lydde i 1846 års Bevilln:s-Stadga, hvarigenom Ståndet eger tillfälle, att genast se skillnaden emellan densamma och Utsk:s förslag.
Propos. till bifall å ifrågavande § ulan förändring blef härefter framställd, och, likasom den sedermera framställda propos:n till §:ns bifallande med det af Hr von Hartmansdorff föreslagna tillägg, besvarad med blandade Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla denna § utan förändring, samt, sedan svaren härvid åter utfallit med blandade
Ja och Nej, förklarade, att han ansåg
Efter härvid af Hr von Hartmansdorff begärd votering, uplästes till justering samt godkändes följande voter:s-propos.:
Den, som anser 72:dra §:n af Bevillu:sUtsk:s Förslag lill Bevillms-Stadga böra oförändrad bifallas, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, bifalles nämnde § med följande tillägg: ”egande Komitéerne, alt, så länge denna Stadga, enl. R.
St:rs beslut och Reg.F:n, länder till efterrättelse, årligen medelst höjning eller nedsättning jemka egendoms-värdet till närmaste möjliga inbördes likhet, dock alltid med noga iakttagande deraf, att den för hvarje län i tabellen fastställda minimi-summan icke understiges; och böra skälen lill alla förändringar alltid i prot. omstänligt anföras.”
Då härefter §:n 73 förekom, anförde Frih. Palmstjerna, Garl Otto:
Jag förmodar, alt Bevilln:sUtsk. icke fått någon remiss ifrån StatsUtsk. af den del af K. M:s Nåd.
Propos., som behandlar ifrågavar:de ämne.
Meu då hvar och en af R. o. Ad:s ledamöter, äfvensom af de öfriga St:n förmodligen läst densamma, så hade man väl bordt förvänta, att något skulle uti detta Betänk, inflyta, i afseende på denna omständighet.
Propos. om Statsverkets tillstånd och behof står nemi.: ”att, hvad anginge beskattningen af stångjerns-smidet och jernmanufaktur-verken, lindring deruti borde ske genom förminskning uti den, denna näringsgren f. n. ålagda bevilln., hvadan K. M. ville fästa R.
St:rs upmärksamhet på billigheten deraf att, vid nu förestående förnyad profning af grunderna för denna bevilln., dessa måtte bestämmas på ett sätt, som för näringsidkarne blefve min - Den 30 Maj, elie betungande.”
Men BevillmsUlsk. har icke fästat upmärksamhet vid denna omständighet ens så mycket, att Ulsk. lemnat något svarpå K.
M:s framställning i detta hänseende.
Jag hemställer derföre, huruvida icke R. o. Ad. skulle finna för godt, att återremittera denna §, på det att BevillmsUtsk. måtte komma i tillfälle, alt afgifva ett svar på berörde Nåd. framställning, och R.
St:r sålunda icke göra sig skyldiga till att hell och hållet hafva förbigått delta ämne.
Frågan är blott, att en lämpligare grund måtte bestämmas för bevillmn af ifrågavande jernmanufaktur-verk och stångjerns-smiden, och ett sådant bestämmande hade utan tvifvel varit bättre, än att borttaga en del af grundskatterna.
St:r, såsom jag tror, vidtagit en sådan nedsättning, så kommer måhända icke någon förändring i fråga, i afseende på grunderna för bevilln:n; men något Utlåt, öfver denna punkt i K. M:s Propos. torde dock vara tillständigt all afgifva.
Jag hade icke trott, alt BevillmsUtsk. vore skyldigt, att handlägga andra ärenden, än dem, som blifvit till Utsk. remitterade; och hvad den lilla frasen i K. M:s Propos. beträffar, så, när Utsk. icke förut erhållit kännedom deraf, torde densamma icke hafva utgjort föremål för någon framställning till R.
Hvad sjelfva frågan beträffar, så tror jag att, då BevillmsUtsk. hade sig bekant, att åtminstone inom tre Stånd det vore afgjordt, att bergs-bruken skulle få någon nedsättning i hammarskatten, så hade Utsk. icke något skäl, att på samma gång minska bevillms-beloppet; och det är af denna orsak, som jag för min del icke ansett mig böra föreslå någon förändring uti ifrågavande §.
Då man derjemte besinnar, alt vid föreg:de Riksdag erhölls en nedsättning i beräkningen af bevillmn för bergs-bruken, så finnér jag icke något skäl, att nu ytterligare skänka denna handtering ett afdrag på de skatter, hvilka den hittills, utan alltför stor skada, kunnat bära, aldrahelst som densamma, åtminstone under innevande år, lärer vara ganska lönande.
Jag kan således icke inse, att någon förändring i §:n bör göras, utan anhåller vördsamt om bifall till densamma.
Den siste värde talaren har, såsom skäl för bifall till denna §, åberopat, att R.
St:r skulle hafva nedsatt grundskatten för brukshandteringen.
Den värde talaren vet likväl, lika väl som jag, att denna fråga blott af tvenne Stånd blifvit afgjord, men deremot återremitterad af de tvenne andra, i följd hvaraf frågan alltså icke är definitift afgjord.
Palmstjerna anser jag, att en återremiss afdenna § bör ega rum, allrahelst som just frågan ronde lindring i grundskatten änhu icke är afgjord.
Jag tror äfven, att grunden, hvarefter den nuvande bevillmn utgöres, är felaktig, och jag föreställer mig, att den bör vara lika med den, som blifvit stadgad i afseende på andra näringar; ty hvarje handtering bör, 442 Den 30 Maj. efter min åsigt, betala en viss proc. af sin behållna inkomst, och icke ett bestämdt maximum, eller ett bestämdt minimum.
Jag tror, att om BevillmsUtsk. skull vilja göra sig den mödan, att söka åstadkomma samma grund för bevillmn, i afseende på bergshandteringen, som för alla andra näringar, så skulle det komma att medföra ganska mycken nytta, utan alt bevilln:n för densamma, det oaktadt, blefve nedsatt.
Det är på grund af dessa skäl, och innan ännu frågan om grundskatten blifvit definitift afgjord, som jag förenar mig med Frih.
Palmstjerna i begäran om §:s återremitterande, i synnerhet som jag anser det både obilligt och orättvist, att ifrågavar:de handtering skall vara underkastad en annan grund för bevilln:n, än andra näringar.
I anledn. af det yttrande, som Gr.
Gyldenstolpe afgifvit, får jag erinra derom, att, i fall R.
St:r bifallit hammar-skattens borttagande, så beror likväl stutliga afgörandet af denna fråga på K. M:s samtycke.
Huruvida detta erhålles eller ej, kan icke nu förutses.
Således är frågan om hammar-skattens borttagande eller förminskning långt ifrån afgjord, och så mycket större skäl skulle jag tro att det är, att fästa någon upmärksamhet på grunderna för den bevilln., som för ifrågavande stångjerns-smiden bör utgå.
För min del skulle jag icke tro, att någon återremiss af ifrågavande § skulle tjena till mycket.
Jag instämmer visserligen icke med Gr.
Gyldenstolpe deruti, alt den beskattning, som enl. denna § är bergshandteringen ålagd, är billig i jemförelse med den bevilln., som andra näringar draga; och jag gör delta af den orsak, att genom de kontroller, som för bergshandteringen äro föreskrifna, kommer denna bevilln. att på flera ställen upgå till ett högre belopp, än om den utginge efter fem proc.-beräkningen, under det man deremot för andra näringar med säkerhet kan antaga, att de icke utgöra mer än ^ eller ^ så mycket.
För öfrigt tror jag icke, att något skäl ligger deruti, att man säger, alt denna handtering väl tål vid en dylik beskattning; ty jag gillar icke den åsigt, som här en eller annan gång uttalats, att man bör taga, der det finues att taga.
Detta är kommunismens åsigt, hvilken, liksom ett spöke, föresväfvar inbillningen.
Men det finnes ett annat skäl, som gör, att jag tror att en återremiss icke skulle tjena till någonting.
Frih. af Ugglas har sagt, att maximi- och minimi-beräkningen är obillig; jag medgifver alt minimum, T's af hammarskatts-priset, måhända är obilligt, och att en nedsättning deruti skulle vara det enda, som kunde förmå mig att rösta för en återremiss, i fall, hvilket jag dock icke tror, man derigenom skulle kunna vinna något resultat.
Men detta minimum finnes i Bevilln:s-Författn:n stadgadt för alla andra näringar: det finnes för jordbruket i minimitariffen; det finnes för städerna i 9:deoch 10:de §§:ne; det finnes för vissa personer på landet i 25:te och 27:de §§:ne: och Den 30 Maj.
443 det finnes slutligen ett minimum för hvar och en, hvars iukomst icke är bestämdt gifven.
Att då taga bort detta minimum för bergshandteringen tror jag icke öfverensstämmer med den princip, som genomgår Bevilln:s-Förfatlu:n, och det är af denna orsak, som jag tror, att, så länge nuvande bevillms-grunder qvarstå, hvilket jag önskar icke mätte blifva alltför länge, så kan någon förändring uti ifrågavar:de § icke ske.
Skulle likväl någon sådan ega rum, så borde den bestå deruti, att minimum nedsattes något under Jag får dock öppet förklara, att, med de ringa sympatier, som en sådan nedsättning har inom de andra St:n, det föga tjenar till att återremittera §:n; och, ifall det blir Ständernas beslut, att utförsels-tullen å jern skall försvinna, torde någon vidare eftergift hafva ännu mindre chance för sig.
Hvad för öfrigt beskattningsgrunden för brukshandteringen angår, så tror jag icke att den kan ändras, ehuru densamma genom de dervid fästade kontroller torde vara högre än för andra näringar.
Min mening är den, att om någon lindring i skattebördorna bör gifvas åt bruken: så bör den lemnäs på bevillnm och icke på hammar-skatten eller den ordinarie afgiften. R. o.
Ad. har emellertid redan beviljat en nedsättning i hammar-skatten.
Onder dylika förhållanden samt då man, såsom här blifvit yttradt, icke vet, huruvida en dylik nedsättning äfven af de öfriga Stånden bifallits, så synes mig riktigast vara, att återremittera denna §.
Efter all anledn. skall frågan om hammar-skatten, så framt Ständerna icke blifva ense derom, komma att afgöras i förstärkt StatsUlsk. förr, än frågan om Bevilln:s-Författn:n företages der, eller i förstärkt Be v ilin :sUtsk.
Jag tillstyrker derföre, att R. o. Ad. måtte återremittera denna §, på det att R.
St:r sedermera må vara obeljindrade att, på ena eller andra hållet, medgifva bruken den ifrågaställa lindringen.
Här har blifvit yttradt, att det skulle vara enahanda minimi-afgift bestämd för andra näringar, som för bergshandteringen.
Sådant kan jag af Bevilln:s-Författn:n icke linna.
Der står i 19:de §:n att för fast egendom, hemman eller lägenheter å landet erlägges bevilln. med två R:dr för hvarje tusende af det upskattade värdet; och i samma förhållande för värde derunder.
Samma föreskrift finnes äfven i afseende på bergshandteringen; men dertill kommer en serskild bevilln. för den behållna vinsten, hvilken skall beräknas till minst ^.-del af hammar-skattspriset.
Sådant finnes icke för jordbruket; och, enl. min öfvertygelse, är det just denna bestämda maximi- och minimi-beräkning för brukshandteringen, som är oriktig och som icke öfverensstämmer med hvad Bevilln:s-Författn:n i öfrigt stadgar.
Jag tror för öfrigt att bevillnm för jernbruk borde komma in under 24:de §:n, der den, enl. min åsigt, har sin rätta plats.
Jag har blott velat yttra dessa ord för alt visa, att det icke var något misstag å min sida, som låg till grund för mitt förra iil
Den 30 Maj. yttrande, vidblifvande jag för öfrigt mitt förut framställda yrkande om återremiss.
Efter först till bifall å ifrågavartde § framställd propos., som besvarades med starka Nej, jemte några Ja, hemställde Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge de emot denna § gjorda anmärkt!
:r föranleda till densammas återremitterande, och ropades härvid starka