Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så här försökte Elin förbereda en god sinnesstämning hos nämndemansmor, men drog sig ändå för att komma fram med egentliga orsaken till deras besök, något som nämndemansmor tycktes vänta att få höra; ty hon gjorde flerahanda frågor om Lena och mor Ingrid, i tanka att de unga flickorna kunde hafva något ärende från någon af dem.
Lotta hade ändteligen lärt sig att skämmas.
Hon satt allt jemnt helt nedslagen borta i sin vrå, och fick icke ens mod af Elins beröm, utan denna måste slutligen alldeles allena skrida fram med den svåra bekännelsen på Lottas vägnar.
Men så fort hon bara kom att nämna stölden på blekebacken, hvilken varit betydlig nog för de flesta innevånarne i byen, emedan de hade bykt sina kläder till den annalkande flyttningstiden, på samma gång som väfvar, hvilka de ämnade sälja på höstmarknaderne, så förmörkades nämndemansmors anlete betydligt, och hon utropade, slående sina stora dugtiga händer tillsammans:
– Nå, va’ de’ intet det jag alltid sa’ ändå!
I allan tid sa’ jag att de’ va’ Bankesan och hennes satans flickunge, som va’ mästare för stölda! och så ville de slå mig i mun med att man sett det förhärdade byket uti Lexeryd, flera mil härifrån, samma da’n, men jag visste nog hvad jag visste, jag, för jag hade präsis sett Bankesan slänga sig öfver en gärdesgård, och ta’ till föttera, när hon fick se mig, samma da’n vi tvätta-på, det sa’ jag alltid, fast ingen ville tro mig.
Och der sitter du nu, din tjufracka, och lipar, och lipa må du väl, så som jag förhört dig, båd’ i ondo och godo för att få dig att bekänna sanningen.
Men se, hon borde haft stryk tills hon bekänt, för nu ä’ det nog för sent!
Bankesan ä’ minsann intet den, som låter tocket ligga i skogen och ruttna bort.
Ho’ har nog, ho’ och hennes anhang, ha’ nog sålt ut ’et på alla höstemarknaderna och kanske supit opp ’et med, fast du, din uschling der, intet fått nå’t med utaf ’et, så vidt du intet ljuger i det med.
Men fälle ska’ vi gå dit i måra och se efter, fast de’ ä’ litet lönt, ty kanske har hon bara med allt ihop ljugit er öronen fulla, kära Elin, för de’ ä’ ho’ i stånd till.
Elin stod der så modfälld.
Hela hennes enthusiasm för den goda saken och Lottas förbättring hade nu kantrat på nämndemansmors enthusiasm för sina väfvar, och Elin insåg nu först, att om man – som troligt var – ingen ting funne i skogen, skulle det blifva omöjligt för henne att mot Lotta blidka hvarken nämndemansmor eller de andra i byen, som den sednare sagt nödvändigt måste underrättas om saken.
Hon ångrade således grufligen detta sitt företag, som hon beslutat och utfört utan att rådfråga hvarken Lena, Gunnar eller mor Ingrid, som säkert bättre förstått hur man dermed skulle förfara.
Men nu var det gjordt, nu var det för sent att återtaga; och nu åsterstod blott att försöka godtgöra hvad man kunde.
Hon bad således nämndemansmor i de allra ömmaste ordalag att förlåta Lotta, och försäkrade på hennes vägnar, att hon (Lotta) djupt ångrade alla sina förra oarter, och att hon hädanefter skulle blifva en helt annan menniska.
– Ja, de’ ä’ allt bra och godt och väl för henne det – svarade nämndemansmor – men jag får lika litet igen mitt fina lär’t, för det, som jag och tösera hade spunnit på helaste långa vintern, och så dessutom en blagarnsbete, och tre skjortor åt far och flera våra särkar, båd’ bättre och sämre, och så tre lakan och alla våra linnestrumpor och hvardans-halsklä’n och möet annat dessutom.
Lotta tjöt och grät helt högt.
Elin stod försagd och nedslagen.
Lotta hade ändå aldrig rätt bekänt för henne, huru stor och betydlig denna stöld varit, och när Lotta nu, på nämndemansmors enträgna uppmaningar och sluga, listiga frågor, slutligen äfven måste bekänna, att de ej varit så ensamma, hon och modern, som
Lotta föregifvit, utan att de haft en i socknen illa känd dräng med sig, som stått med en stor knölpåk i handen, för att hugga till den sofvande nattvakten, om han skulle vaknat, då utbrast äfven Elin i tårar, sägande:
– Ack Lotta! att du då aldrig kan lära dig att tala riktig, fullkomlig sanning!
Du har ju så många gånger sagt och bedyrat, att du och din mor voro allena om stölden, och visst aldrig talat om att ni hade riktigt dråp i förslag.
– Åh nej – svarade
Lotta snyftande – intet ämnade Smea-Lasse te’ å’ dräpa’n, men bara hugga te ’en i syna, så han intet skulle se, hvart vi toge vägen och hvilka vi vore.
– Himmelske Gud! sådana nidingar! – utropade nämndemansmor.
– Ja, han den satans Smed’-Lasse, han lär litet eller intet frågat efter lifvet på den han slog till, för han lär intet velat bli röjder sjelf, tänker jag, den otäcke Lasse, som aldrig va’ ute på annat än ondt.
– Ja se han va’ svärtader i syna, så ingen kunde känt igen ’en – snyftade Lotta.
Elin ryste.
Hon hade aldrig trott på så mycken utstuderad elakhet.
Hon hade nog hört talas om dylikt, men aldrig sett det på nära håll, eller varit i ringaste beröring dermed, och det fanns ögonblick då hon nästan skämdes för att hafva något att göra med så elaka varelser; men medlidande med Lotta lät henne snart återkomma till sin första ifver att söka ställa allt till det möjligaste bästa, och när nämndemansmors nyuppjagade harm och vrede öfver «blekebacksstölden» något litet lagt sig, lofvade hon Elin att icke allt för mycket banna Lotta, hvilken ändå endast varit ett verktyg i moderns och Smed- Lasses händer, och åtminstone icke fått njuta något till godo af det stulna, hvilket Lotta än en gång heligt bedyrade.
Det blef nu beslutadt, att Lotta skulle stanna qvar hos nämndemans öfver natten, Elin allena hemvända till Viken, och nämndemansmor tillika med sin man och några flera ur byen, vägvisade af Lotta, den följande dagen gå till det ställe i skogen, som Lotta sade sig mycket väl känna, och der hela tjufgodset, en gång åtminstone, legat fördoldt.
– Ja, bara ho’ intet stjäl något nytt nu i natt – sade nämndemansmor litet hårdt om Lotta till Elin.
– Ack nej, det vill jag ansvara för – försäkrade Elin, och Lotta föll henne högt gråtande om halsen, och lofvade henne ännu en gång att tala rena sanningen i allt hvad de frågade henne om, samt att icke skämma ut sig med något nytt upptåg; «ty skulle sådant hända» – sade Elin – «så tror jag visst aldrig du fick återkomma till Viken», och denna hotelse visste Elin vara den allra värsta af alla för Lotta, och den var så ock, till och med mer än Elin anade, ty Lotta hade ändå mera kärlek till Viken än vi och Elin kunde föreställa oss.
Elin gick slutligen sina färde, i högsta grad kringklappad af nämndemansmor, som ändå rättvisligen insåg
Elins goda mening och uppsåt med allt detta och gjorde henne räkning derför.
Hon skickade till och med äpplen och kringlor till lille Gustaf och lofvade än en gång, när hon följde Elin ut, att både hafva ögat på Lotta samt icke vara för mycket ond på henne.
Nu veta vi ej så alldeles, om vi skola följa Elin på hemvägen, eller stanna hos Lotta i nämndemans stuga, ty det kunde vara saker att förtälja om båda delarne, och just sådana saker som man tror att ingen läsare kan ana i förhand, och ändå så litet förvånande eller besynnerliga.
Vi välja dock att följa Elin, säkra att alla andra gjort så med.
Hon trippade således på hemvägen, i samma fula väder och slask som vid bortgåendet, med den skillnaden likväl, att nu var hon allena och att det började mörkna, hvilket kom Elin att rysa, ty hon skulle nu så här ensam genomgå en del af densamma stora skog, der patron blifvit mördad, fast åt en helt annan sida.
Hon kunde dock icke låta bli att tänka på detta, likasom på den der ohyggliga tjufnaden, som äfven varit dold, allt af samma skog.
En djup skog med bergsklyftor och små mörka, djupa skogssjöar har dock alltid något hemskt, om än behagligt med sig, som man skulle kunna öfversätta med det allt mer och mer begagnade talesättet: «rysligt skönt»; ty här vore det dock något mera på sitt ställe, än såsom det ofta nog begagnas, af dem som tagit till vana att lägga «rysligt» framför alla andra epitheter.
«Ack», tänkte Elin, «den som nu hade en god vän, som mötte en här, och vid hvars sida man kunde gå trygg och säker!»
Inbillningen förde genast Gunnar till henne, och, för första gången på länge, lät hon inbillningen ett litet ögonblick frossa i tankar på Gunnar.
«O! han lider som jag» – tänkte Elin – «och jag får icke ens trösta honom.
Han vågar ej närma sig till mig.
Han anser det för synd, och han har stor rätt deruti.
Men, himmelske Gud! hvilken sällhet att våga sätta mig vid hans sida, få stryka det långa, granna håret ur hans panna, smeka hans afmagrade kinder och tala till honom ur hjertat, tala med honom om Gud och ett annat, bättre lif, der vi väl få råkas på andra vilkor än här, och der det ej förmenas oss att hafva hvarandra kära af hjertans grund.
O Eja! vore vi redan der!» – – – Men här stannade Elin plötsligt, både i sitt fantiserande och i sitt framskridande, ty hon hade redan hunnit den så fruktade skogen, och tyckte sig på afstånd höra ett läte likasom af tjutande djur.
Vargar föllo henne genast i tankarne, helst dessa landtmannens fiender nu på en tid gjort mycken skada rundtomkring i trakten och injagade, nu som alltid, förskräckelse hos alla; ty man hinner aldrig besinna huru sällsynta exemplen äro då vargar anfallit menniskan.
Vi veta detta till och med af alldeles egen erfarenhet, ty förskräckta af trenne vargars oväntade möte, hafva vi en gång sjelfva med en kär men tung börda öfver armarne, nemligen det enda femåriga barnet, samt en liten qvidande hund framför fötterna, sprungit nära en half fjerdingsväg, utan att ens våga blicka tillbaka, huruvida vargarne förföljde eller icke, och alldeles icke betänkande, att dessa troligen voro lika rädda för oss, som vi för dem.
Elin gjorde likväl alldeles motsatsen mot oss, om af mera mod och besinning, eller af slump, vi veta det icke.
Men säkert är att hon icke sprang, utan stannade och lyssnade, utan att likväl våga draga andan.
Tydligt hörde hon detta hemska tjutande, och hörde det, till sin förskräckelse, just åt den sidan dit hon skulle gå.
«Ack min Gud! hvad skall jag göra!» suckade hon, och vågade ej att gå ett enda steg.
Så här hade hon nu dröjt en lång stund, tvekande om hon skulle vandra framåt eller vända om till byn, och under tiden hade Decembermörkret fallit tungt och ogenomträngligt öfver jorden.
Elin såg nu hvarken att gå hit eller dit, helst hon för mycket litat på sin säkerhet att finna rätta vägen, nu när hon var allena och icke hade någon af dem, som voro bekanta dermed, vid sin sida.
Hon började snart att bittert gråta och ångrade hela företaget, hvaraf säkerligen ingen särdeles båtnad skulle skördas.
«Herre Gud! skall jag gå här och vanka hela natten!» sade hon halfhögt för sig sjelf och började gå några steg, än framåt än åt sidan, ty hon såg icke mera någon gångstig.
Skogen susade öfver henne, och blåsten kom trädens grenar att knaka och braka; vargarnes tjutande hade väl upphört, men hvem kunde veta om de ej sakta smögo omkring, just der Elin befann sig.
Så föreföll det Elin ibland, och förskräckelsen lät henne stundom tydligt höra något som rörde sig och som tassade tätt bredvid henne, fast hon ej kunde se det.
Slutligen samlade hon all sin besinning och föresatte sig att skrika, dels emedan hon visste att man dermed brukade skrämma bort vargar, dels för att om möjligt blifva hörd och hjelpt af menniskor, som händelsevis kunde höra henne.
Men detta var ej så lätt utfördt som uttänkt.
Räddhågan gjorde att Elin ej förmådde få ett enda ljud ur halsen, och hon kände alldeles samma qval i verkligheten, som när man i en ängslig dröm tycker sig icke kunna ropa om hjelp, fast man det så gerna vill.
Hon försökte flera gånger, men det lyckades icke.
Efter någon stunds förlopp tyckte hon sig likväl höra likasom ljud af menniskoröster, och detta ingaf henne något litet mod, och hon började skrika allt högre och gällare.
Slutligen hörde hon tydligt röster som svarade henne, och ansträngde derför alla sina krafter att skrika, på det man skulle kunna leta upp henne, ty hon kände sig alldeles oförmögen att göra ett enda steg på egen hand.
Ändteligen hör hon menniskosteg och en manlig röst, som på långt håll ropar: «Hvar är du, din stackare, som så skriker?
Skrik nu dugtigt så man hör dig och får veta hvar du är, så ska’ jag komma och hjelpa dig.»
Men nu!
– – – Nu var Elin ånyo vorden stum.
Den ropande rösten kände hon för väl igen.
Det var Gunnars – – – och känslor af glädje och fruktan, och af så mycket annat äfven, bemäktigade sig hela hennes upprörda varelse och gjorde, att hon med bästa vilja dock knappt förmådde svagt ropa:
«Här – här är jag!»
Men Gud vet bäst huru – – – hennes röst nådde dock Gunnars fina öra, och snart hörde hon huru han närmade sig mellan träd och buskar, stubbar och stenar.
Nu var han alldeles invid henne.
– Hvad är du för en stackare, som råkat så vilse, midt på helgdagsqvällen? – sade han, när han var helt nära Elin, men sade det med en besynnerlig, ovanlig röst, dels af det häftiga springandet, dels af den omständigheten att han tyckt sig känna igen Elins rop, men äfven tyckt detta vara så rent utaf omöjligt, att han i sin outredda folkvidskepelse trodde, att det kunde vara gasten, som lånade just Elins stämma för att locka honom i någon ond snara.
Och Elin förmådde knappt svara; äfven hon trodde att hennes hörsel dårade henne, ty af mörker och räddhåga var hennes öga alldeles skymdt.
Gunnar deremot, mera vand vid skog och mörker, kunde dock något litet skönja, och, vägledd af Elins ljusa hufvudkläde, kom han henne helt nära, och fattade slutligen hennes arm, för att öfvertyga sig, att det icke var en gast utan en mensklig varelse, om icke just Elin, hvilket han höll för omöjligt.
Då först återfick Elin både mål och mod och varmt blod.
Gud i himmelen! hvad jag tackar dig för detta!
– – Och hon sjönk utmattad af alla dessa hopade känslor till hans bröst.
Nu kände Gunnar att det verkligen var Elin, och han motstod icke att än en gång trycka henne till detta hjerta, som, likt en sörjande enkling, så länge suckat efter en dylik stund.
Men hans hjertas slag var just det, som åter uppväckte Elin.
Hastigt ryckte hon sig ifrån honom, utropande med qvinlig fintlighet:
– Ack, jag vet ju icke hvad jag gör, så glad är jag att någon barmhertig menniska kom mig till hjelp i denna rysliga nödens stund, när jag sannerligen trodde att jag skulle få gå här och vanka hela natten, och kanske blifva ihjelrifven af vargar.
Gunnar, kännande sin egen kraft och styrka samt den verkligt obetydliga faran, kunde icke rysa, utan endast småle åt denna Elins dödsångest, som han omöjligen förmådde dela.
– Ack! du lilla stackars tös! – sade han, i denna mannens ljufva känsla att vara stöd och bistånd, att vara allt för den qvinna han allena älskar – hvad rädd du har varit!
Du darrar ju ännu!
Dina kläder äro kalla och våta, och dina händer äro dock så varma.
Ä’ dina kinder så med?
Nu skall jag bära dig härifrån, om du vill.
Ack så gerna, så gerna!
Du är minsann intet tung – – – för mig åtminstone.
– Nej tack! – sade Elin och vred sig undan – jag går hellre, bara jag får hålla i dig käraste Gunnar, att jag icke ännu en gång kommer vilse och allena i denna lede skogen.
– Nej, det skall väl icke hända, så länge en gnista af lif hänger qvar i mig – svarade Gunnar, och tog henne om lifvet, för att hjelpa henne ur det busksnår, i hvilket hon råkat.
Först när de åter kommit på gångstigen och gingo bredvid hvarandra, fast hållande hvarandras händer, började Gunnar spörja om orsaken hvarför han så alldeles oväntadt funnit Elin, i denna hans hemväg från Bengt.
Andra känslor hade förut alldeles döfvat all nyfikenhet, all förvåning.
Nu gjorde de sig ändteligen rum, eller grepos i luften för att dermed uppblanda dessa andra känslor.
Elin började nu berätta i korta, afbrutna meningar, hvilket hon skyllde på sin skrämsel, hela förloppet af hennes besök i Solberga, samt orsaken dertill.
– Ja, stackars min Elin – sade Gunnar – den tösa får du aldrig nånsin nå’n glädje utaf, tro du mig.
Hon är elak i grund, och lögn och allt ondt har så rotfästat sig hos henne att hon blir aldrig «folk».
Det ä’ minsann inte med henne som med Abraham, den stackarn.
Han har visst ingen gnista af vett och begrepp, men ett gulle-godt hjerta.
Lotta åter ä’ qvicker som en eld, men har bara ondt och elände i sig.
Jag vet fälle hvad jag vet, jag!
Elin motsade honom i milda, ljufva ord.
Hon ville så gerna att han skulle hafva orätt, och framlade så många bevis på Lottas förbättring, och Gunnar låtsade slutligen som han trodde henne, för att göra henne en liten oskyldig glädje, men mumlade dock för sig sjelf: «Jag vet väl hvad tösa går för, jag.
Af orma-ägg blir ormaungar,» o. s. v.
När de raskt gått framåt ett stycke, stannade Gunnar tvärt och litet tvekande, om han skulle taga till höger eller gå rakt framåt.
– Ack, Herre Gud! – sade Elin – nu ä’ vi väl vilse igen!
Men ack hvad hon var litet rädd och ängslig nu, ja – långt mindre än hon ville låta påskina, ty Elin var dock alltid – en qvinna ändå.
– Åh nej, min söta, kära Elin, det är alls ingen fara! – sade Gunnar, men kramade hårdt den hand som han höll.
– Var intet rädd, du lilla tös – tillade han – för vi ha bara gått galet en liten bit och komma snart tillrätta igen.
– Ack ja, det va’ för väl – sade Elin – jag är ändå alltid så rädd och dann20 för denne otäcke skogen.
Bara vi intet slutligen kommer dit bort, der de slog ihjäl patron!
Gunnar släppte plötsligt hennes hand.
– Nej, nej, nej! – ropade Elin – gå för all del ej ifrån mig!
– Och hon hakade sig fastare än någonsin vid Gunnar.
– Jag! gå ifrån dig! – svarade Gunnar långsamt.
– Nej, se dertill skulle döden, men bara döden kunna locka mig.
– Ja, då följde jag med – sade Elin sakta, och nästan mot sin vilja.
– Gjorde du! – sade Gunnar, som dock hörde henne och som kände en glädjestråle lysa upp sitt dystra sinne.
De tego länge och gingo saktare än förut.
Gunnar bröt dock slutligen tystnaden.
– Så att du är så rädd för den platsen! – sade han, likasom talade de ännu om samma ämne som för en stund sedan.
– Hvad skulle du då säga om sjelfva banemannen?
Honom kunde du väl aldrig lida i all din tid?
Gunnars röst var bruten, när han gjorde Elin dessa frågor.
– Nej usch! – svarade hon, och tog ånyo ett fastare tag i Gunnars hand.
– Aldrig har jag tålt honom frå’ första stund, och efter denna dag kunde jag aldrig se honom, utan att få helt ondt.
Nej fy! vi skola ej tala om mördare, när vi gå så här i mörka skogen.
– Men om det icke vore Olle? – sade Gunnar.
– Ja, så vore det ju alltid en missdådare ändå, och så’na kan jag aldrig ens se på – genmälte Elin.
– Ja, men om det nu varit någon som begått detta mord, väl i vredesmod, men ändå alldeles mot sin vilja – fortfor Gunnar med stigande ifver.
– Ja, jag kunde ändå aldrig lida’n – svarade Elin rysande.
– Tänk då om jag vore’t! – utropade Gunnar häftigt.
– Du! – sade Elin förskräckt och stannade plötsligt.
– Ja, jag säger bara: tänk dig om det vore jag, jag som ä’ häftig och ofta oregerlig utaf mig när sinnet sätter till, jag som aldrig tålde patron – – – tänk nu om det varit jag, som råkat i en sådan olycka i en osalig stund.
– O! det hade du aldrig gjort, du gode, käre Gunnar! – menade Elin.
– Ja, men tänk ändå, om jag hade gjort ’et, om jag bekänt ’et både för dig och inför rätten, och om jag fick gå till döden som en missdådare, hvad gjorde du då?
– Då! – svarade
Elin utan att ett ögonblick betänka sig – ja då! då följde jag med dig och föll för samma slag som du.
– O Elin!
Elin! – sade Gunnar, och slöt henne våldsamt och med krampaktig rörelse till sitt hjerta.
– O! tack vare dig för detta ord!
Du vet ej hvad godt det smakade mig!
Förfärad gjorde sig Elin lös ur Gunnars famn och sade, med qvinlig makt öfver hvarje uppbrusande känsla:
– Nej Gunnar!
Käraste Gunnar, låt oss ej tala om tocket nu.
Vi blifva så besynnerliga deraf.
Vi glömma Gud för våra dumma föreställningar, och den lede frestaren är det bara, som sätter sådana ord i din mun, för att än en gång locka ur mig hur mycket jag
– – – Här höll hon upp.
– Hvad? – frågade Gunnar sakta.
– Ack du vet det nog! – hviskade Elin, och sedan talade de ej ett enda ord på hela hemvägen, utan gingo fort och skyndande, och voro snart vid stugans dörr.
«Straffet följer synden tätt i spåren», tänkte Elin denna afton, ty Lena var ovanligt tvär och butter, alldeles som fordom, och mor Ingrid var heller icke så vänlig – tyckte Elin – som hon en lång tid det varit.
Och båda spådde de intet godt om «Banka-Lotta», när Elin uppriktigt talade om för dem orsaken och ändamålet med sin vandring, samt sedan huruledes hon råkat vilse i skogen och ändteligen blifvit hjelpt på rätta vägen af Gunnar, som just i skogen skiljdes vid Bengt.
– Ja, nu har du hoppat i en fasligt galen tunna – sade Lena till Elin, med skarp ton – när du lupit utaf med Lotta bort te’ nämndemansmora i Solberga!
Hvad tusan skulle du der å göra?
Hvarför sa’ du inte te’ mej om saken?
Jag förstår väl bättre tocket, än du ditt stackars sjåp!
Hvad va’ det lönt att ränna bort och trumpeta ut ’et innan en vet om det stulna ligger qvar i skogen eller ej?
Asch! der ä’ aldrig en enda trå qvar!
De vill jag slå mig i backen på.
Bankesan ä’ minsan intet så dummer ho’!
Ho’ ä’ tamej den onde slugare än så!
Ho’ har länge se’n båd’ hämtat ’et, och sålt ’et och supit opp penga till, med sina strykare-dränga.
Jag känner’a jag!
Och till hva’ nytta ä’ då hela Lottas bekännelse?
Te’ slätter ingen! bara en skamsak, som gör att en knappt nog kan ha’ na mer, och i arbete va’ hon likväl dugtig nog, när en höll bra ätter ’na lell.
Men jag tackar! jag vill intet bli inblandad med tjufvar och tjufhistorier.
Så’nt trassel och elände har en alltid ondt utaf.
Jag glömmer aldrig när Olle ville skylla stölda på Gunnar.
– Ja, det har han ju ock fått plikta för – sade Gunnar, som väl tyckte att Lena ej hade så alldeles orätt, men som gerna ville hjelpa den gråtande Elin, och – kosta hvad det kunde – föra talet på något annat.
– Nej – fortfor Lena, som ej så lätt var afbruten – du skulle sagt alltihop te’ mig, och så skulle vi gått och sett efter, om det låg något qvar, och om så lyckligt varit, så kunde Lotta ta’tt utaf till en särk eller två, eller – tillade hon, när hon hörde hur Gunnar sade:
«Fy f ... » – hon kunde förbehållit sig ett par särkar, efter hon se’n bekände’t för nämndemansmor eller någon a’n i Solberga.
Men om der nu ingen ting finns, som jag vill dö på blir resyltatan af alltihop, så har båd’ du och Lotta bra litet för erat rännande, utan då kunde Lotta ångrat si’ synd här hemma i all tysthet, i stället för att det nu blir ena fasliga paschasa, som aldrig tar slut att berättas; för aldrig ska’ du vara så dum och tro, att nämndemansmor eller någon i Solberga sitter på saken, utan det blir ett evinnerligt språk om «tösera i Vika», och slutligen kunna de kanske hitta på att du, Elin, varit med om alltihop, efter som du ä’ främmate och ursockna.
Och hur ä’ de’ nu Gunnar alltid plär säga:
«tre veta hvad fyra veta» eller hurvulet det är.
– «Verlden vet, hvad trenne veta,» – svarade Gunnar, som kom ihåg mera af sin Frithiof, än många af dem, som tro sig kunna den utantill.
– Och det är nog en sanning – tillade han – men när både tre’ och flera veta, hurudan Elin är, och huruledes Lotta kom hit, så kan aldrig sådana misstankar falla på Elin.
Nej aldrig i verlden!
Och hvad
Lotta angår, så gifve Gud hon kunde få något annat bra ställe, men tills hon det kan få, så ä’ vi väl så illa tvungna att behålla henne så länge, så vidt hon icke gör allt förmycket ondt, eller – – bär sig allt för uselt åt.
Sinnena och meningarne jemkades nu:
Elin upphörde att gråta, och Gunnar tillbjöd sig att hjelpa Lena, som nu mera fått vana på att blifva uppassad både i «fähus och kök» af Lotta.
Abraham hade suttit tyst i sin vrå och afhört alltsammans; men nu, sedan han tyckte att värsta stormen var förbi, tog han en lång spinnsticka, tände den i spisen samt gick sedan fram till de andra, med stor triumf lysande på sina händer, hvilka betäcktes af ofantliga ljusblå vantar, de första plagg af den sorten, som Abraham någonsin varit så lycklig att ega.
– Jag menar att de ä’ galanta med styrk! – sade han.
– Och hvad Banka-Lotta anbelangar, så vet jag och husbond’ att de ä’ just ena –
– Åh ja, vi veta nog allihop hvad hon ä’ och intet ä’ – föll honom Gunnar i talet och blinkade litet åt Abraham att tiga; men när denne stod dum och gapande, färdig att fråga hvad Gunnar menade med «blinkinga», fortfor denne: