Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ack kära Lena! hvarför skulle du göra detta, och det Gunnar ovetande? – sade en gång Elin, mera beklagande än egentligen förebrående.
– Ah, tig du bara, din näbbgädda der, som bara kan sitta der och spela efter med läppa’,14 men intet kunde hjelpt till när det behöfdes, då brännet kanske redan varit slut, och allt detta spetakel oskedt – skrek Lena ursinnigt, ty ju mera hon tänkte på saken, dess ondare blef hon.
Hon hade börjat med att vara rädd och ängslig, derefter ledsen och bedröfvad, men nu var hon ond som en furie, och då lille Gustaf en gång kom i vägen för henne, och skrek när hon sparkade omkull honom, tog hon honom i lufven och lagade sig till att gifva honom en dugtig risbastu, från hvilken likväl Elins och mor Ingrids förenade böner och föreställningar befriade honom.
Elin tog gossen in med sig i sin kammare, samt satte sig betryckt att «qvista väfven»,15 och mor Ingrid gick ut för att se om ej den stackars oförberedde Gunnar skulle komma, men han syntes ej till.
Dagen led imellertid mot sitt slut.
Ingen hade ätit någon matbit till middagen, och mot aftonen samlade sig husets hjon, hvar från sitt håll, i stugan, men Abraham tittade litet genom fönstret först, innan han steg in, om mor Ingrid och Elin äfven skulle vara närvarande, hvilket han i luften kände sig behöfva.
Lena hade midt i förtreten ändå kokat god gröt, och hvar och en fick sitt.
Ingen sade ett ord efter Lena teg, men slutligen behagade det Abraham, alldeles tvärs emot hans vana, men lugnad och modig vorden genom Lenas tystnad, att under ätningen klyfva näbb och yttra:
– Ja, detta va’ för uschelt, att de’ skulle hända, och en fali skade för matmora!
Och jag vet bäst, att det intet va’ jag som talte om ’et, för se! hvem som frågte mej hva’ matmora skulle med så åbäkeligt mycket med ved och vatten, svarte jag alltid:
«Jo pytt! fick du veta’t!» för se jag an’te nog till ’et, jag.
Lena hade suttit stum under detta Abrahams tal, men när han slutat, ropade hon:
– Hvem frågte det?
– Det gjorde båd’ bränn-Olle och fler.
Lena hade ej hört ordet ut förr än hon rök upp som hvirfvelvind, kastade ifrån sig grötslefven och fatet, sprang bort till Abraham, der han satt i sin vrå på sin vanliga bänk, och tog – utan att säga ett enda ord – ett kraftigt tag med hvar sin hand i dennes yfviga blånperuk och ruskade honom en lång stund fram och åter, först under tystnad och sedan ideligen upprepande orden: «Der ha’ vi ’et!
De ä’ han som bjellrat!
Men jag ska’ lära dig att bjellra, jag!
Jag ska’ lära dig att prata i otid, jag!
Der har du för prat, du!
Jag ska’ ge dig för ”jo pytt”, jag!» m. m. dylikt.
Besynnerligt nog var att Abraham ej gaf ett enda ljud ifrån sig, utan lät hufvudet följa med åt alla håll, alldeles som hade det suttit löst såsom på en sådan der gipskanin; men om denna tystnad kom deraf, att Abraham hade gröt i halsen, eller att han icke hade någon känsla i sitt yfviga, tofviga hår, eller om han med ett visst stoiskt kallblod utstod Lenas förtviflade hårdrag, det kan man ej med visshet bestämma, men säkert är: att så snart Elin hunnit slänga ifrån sig sin lilla matskål och få undan lille Gustaf, som gallskrikande sprang henne i vägen, skyndade hon bort till bataljfältet, och bad
Lena för allt hvad heligt var, icke gå på på detta sätt, men förmådde knappt afhålla sig från skratt, när Abraham bara sade:
– Asch!
Låt ’na gerna hållas, det betuder ingenting.
Lena blef verkligen flat af detta svar, slutade plötsligt och gick åter bort till spisen.
Abraham passade på tillfället och smög sig ut och sedan upp på höskullen, der han lade sig och sof godt efter dagens många vedermödor och hufvudets cirkelformiga svängar eller roterande.
Elin gick sakta in till sig, men lade sig icke, utan satt i sitt fönster, än seende ut åt den upprörda, oroliga sjön, än ut åt vägen derifrån Gunnar skulle komma, ty fullmånen belyste båda.
I stugan blef det tyst, oaktadt hvarken Lena eller mor Ingrid lade sig, ty båda väntade med beklämdt sinne på Gunnar, som sagt sig säkert skola komma hem hur sent det blef.
Fram mot klockan elfva körde det äfven friskt, och kort derefter hördes Gunnars raska steg, hvaraf det nästan allvetande, eller åtminstone allt begripande modershjertat redan dömde, att han ej visste utaf något ondt, utan, tvärtom, hemkom glad och nöjd med utgången af sin resa.
Denna gången misstog sig dock modershjertat något, ty Gunnars resa hade väl varit lycklig, men en känsla af harm och förtrytelse öfver en alldeles ny företeelse påskyndade nu likväl hans steg.
– Herre Gud! så ledsamt detta blir att berätta! – sade Lena, när Gunnar tog i stugudörren, ty hon hade nu åter fallit ihopa, och var icke mera ond, utan bara rädd och ängslig.
Så fort Gunnar kom in, började han genast med att begära litet mat, samt sade derefter:
– Har j hört ett sådant förbannadt rykte, som Olle spridt ut om mig, att jag skulle vara mästare för den der stölden, efter den är «så väl gjord», säger han.
Men jag skall ge honom det som är «väl gjordt», det lofvar jag, men det skall blifva på pelsen hans, den rackarn!
Gunnar var ond.
Det var ej roligt att nu komma med annat ledsamt nytt, men – – – det måste fram, och nu började mor Ingrid bereda Gunnar på något obehagligt och Lena hjelpa till, och inom några ögonblick stod den fula, nakna sanningen framför den unge mannen.
Han bara teg till en början, men slutligen utropade han, i en hög grad af lugn harm:
– Strunt i skadan och förlusten och plikten och allt det dera, men skammen! skammen!
Ack Lena!
Lena!
Hvarför gjorde du mig detta?
Aldrig gjorde du mig annat än skam och vanheder!
Nu bara grät Lena, ty om Gunnar varit ond och grälat, så hade hon kanske gjort så med, men detta förfärliga lugn och denna förfärliga beskyllning, sagd med djup manlig röst, och sällan sagd förut, således ej utsliten, var dräpande, äfven för den som var så liten finkänsla beskärd, som Lena.
– Ack! – snyftade hon – jag tänkte så för innerliga väl.
Jag tyckte vi skulle få en sådan vinst, och att du skulle få så mycket bränvin du ville ha, utan att köpa det dyra tyget, och nu var det så godt och rensmakande, och nu var jag så glad, helst se’n jag skaffat
Elin den gode tjensten och fått förslag på en annan i hennes ställe, och – – –
– Hvad vill det säga? – frågade Gunnar utan att andas.
– Hvad är det för en «tjenst» du talar om?
– Elin har varit så klok och tagit städja af mamsell Sara framme på herregåln – sade mor Ingrid, som nu ville hjelpa Lena litet, och kände att det behöfdes.
– Har hon det! – sade Gunnar och lemnade maten, som stod framför honom, alldeles orörd, och stirrade ut på månan, och knöt handen tyst och sakta, så att blodet nära nog trängde ut, men – – – det var för patrons räkning.
– Såå! att det verkligen lyckats honom att locka dit ’na – utropade han slutligen efter en lång stunds tystnad, som Lena nästan öfversatte med liknöjdhet, men hvars hemskhet mor Ingrid erfor.
– Såå! och det genom dig, Lena!
Han vet nog hvem han gifver sina uppdrag!
Gif mig hit bränvinsflaskan, det ä’ väl sista tåren det, kan jag tro!
Mat, det vill jag ej hafva.
Och han satte flaskan för mun och drack.
Men sedan sade han ej ett ord, gick dock icke bort till sängen och lade sig, utan kastade sig klädd på Abrahams bänk, men efter en stund sade han:
– Hu! här stekes jag alldeles i denna hettan! och gick ut ur stugan, upp på höskullen – som både mor Ingrid och Lena trodde, fast de äfven nu bedrogo sig.
Men Elin, som satt tyst i sitt fönster och som något litet lyssnat på hvad som tilldragit sig i stugan, hon hörde äfven Gunnars hastiga utgång och såg huru han med långa, tunga men säkra steg gick ned till sjöstranden, och huru han icke kom derifrån, och slutligen grep henne fruktan och kärlek och håg att trösta honom, som hon så gränslöst älskade, till den grad, att hon icke mera motstod dess uppmaningar.
Tyst som en ande smög hon derföre ur sin kammare och vände sina steg åt samma håll som Gunnar.
Månan sken alldeles hånande klart, och Elin såg redan på långt håll, att Gunnar satt der nere vid stranden, på samma mossiga sten, der de några dagar förut suttit tillsammans.
Hon stannade tvärt och tvekade om hon skulle gå vidare, men en månstråle föll nu helt bjert på henne och Gunnar blef henne varse och stod med ett enda språng bredvid henne.
– Elin!
Elin! – sade han vemodigt och smärtfullt, ändå mera än egentligen förebrående. – O! hvi gjorde du mig detta?
Hade jag icke sorg och skam och elände nog förut?
– Ack Gunnar!
Gunnar! – snyftade
Elin och lät honom föra sig till den mjuka stenen.
– Du skall förlåta mig.
Jag kunde ej göra annorlunda.
Jag hade ju ingen annan råd.
Både Lena och din mor bådo mig för all del antaga den tillbjudna goda tjensten.
Jag hann ej, jag kunde ej, och – – jag ville ej fråga dig till råds i detta.
Gjordt är gjordt, men förlåta mig måste du, om jag någonsin mer skall få en enda glad eller ens dräglig stund.
– Åh ja! jag förlåter dig gerna, du englavarelse! – sade Gunnar och tryckte Elin konvulsiviskt och med en förfärlig lidelse till sitt bröst.
– Men ser du!
Det finns den som jag aldrig förlåter, den som gjort mig mera ondt än om han vore hin onde sjelf, den som i all evighet vill ställa sig mellan dig och mig, och han må akta sig om jag en gång möter honom i skogen med min goda bössa, det svär och utlofvar jag.
– Ack tala icke så – bad Elin, som så gerna ville lugna och stilla Gunnars mer än någonsin uppjagade sinnen.
– Jo, så må jag väl tala! – svarade denne med ifver.
– Du vet icke allt om den djefvulen.
Nu vill han äfven locka dig i snaran, sedan han gjort mig allt det onda, som en karl kan göra en annan.
– Tror du då att det är patron, som angifvit den här ledsamma bränvinsbränningen till länsman? – frågade Elin, som trodde han menade detta och dylikt.
– Åh ja! – svarade Gunnar – både som angifvit den och kanske narrat
Lena till det, och som skyllar mig för tjuf och sätter skamfläck på mitt ärliga namn, och som nu till vill rycka dig ifrån mig, men det skall icke ske utan vill du som jag
Elin – fortfor han i högsta grad lidelsefullt och häftigt – så bry vi oss ej om hela denna verlden mer, utan göra som två andra stackare, hvilka älskade hvarandra öfver all måtta och som aldrig kunde få komma tillhopa här i verlden, de knöto ett tåg om sig och en sten vid sig, och kastade sig handlöst i djupa hafvet, och fingo åtminstone dö tillsammans.
– Hu! min gode, älskade Gunnar – bad Elin – tala ej så okristligt och hemskt.
Jag blir så rädd att sitta när dig.
Ack nej! lugna dig och blif förnuftig igen.
Jag känner intet igen dig, du är så besynnerlig i qväll.
– Ja, så gif mig en kyss, en enda – enda kyss, för första och sista gången – bad Gunnar med flammande blick.
– Nej, min gode vän – svarade Elin – intet nu, intet här i denna nattliga stund, men en annan gång – – framdeles kanske – –
– Framdeles – upprepade Gunnar med ett vildt hånskratt.
– Hvem vet om man har något sådant der «framdeles»!
Det kan vara slut i morgon dag.
Gif mig en kyss nu, flicka – eller – – –
– Nej Gunnar – sade Elin bestämdt – det gör jag icke nu.
Dessutom så – – gör du hvad du aldrig gjort förr, och jag skäms nästan att säga det, men du – – – luktar förfärligt bränvin.
– Jaså, gör jag det! – sade Gunnar.
– Nå ja, gif du mig bara en enda kyss, och jag lofvar dig att aldrig mera smaka bränvin.
– Nej, min gode Gunnar, intet nu, det är säkert, men om du lofvar att aldrig smaka det otyget och håller ord, ett år eller så, så – –
– Ack Elin! – inföll Gunnar.
– Tala ej så der om år och framdeles och tocket.
Jag tycker alldeles jag står vid mitt slut, vid jordens yttersta brädd, och att hela verlden snurrar rundtomkring mig och jag rundtomkring verlden, och när jag tänker rätt redigt på saken, så gör du rätt när du nekar mig kyssen, för jag lofvade Gud i kyrkan att aldrig fresta dig, aldrig draga ned dig i synd; och menedare vill jag icke blifva ändå, ehvad jag än må blifva, och nu – – – god natt med dig Elin!
Håll din hand ett ögonblick på min panna, den bränner som eld och svafvel och pulsarne slå som spikehamrar.
Har du varit vid något jernbruk, Elin lilla?
Elin svarade ej.
Tyst och gråtande helt sakta, blötte hon en näsduk som hon hade med sig i sjövattnet, och svepade den om Gunnars hufvud, och tog honom sedan i handen och förde honom upp från stranden, bort till höladan, och bad honom gå upp dit och lägga sig.
Gunnar gjorde allt, hvad hon bad honom om, och gick med säkra, fasta steg, fast hufvudet var så förbrylladt.
Ingen sof denna natt mer än Abraham och lille Gustaf, af våra sex i Viken, och, när morgonen kom, gick Gunnar sakta in i stugan, tog sin bössa, löste sina hundar och gick åt skogen.
Detta var för honom hvad läsning, musik, skådespel m. m. dylikt, som vi «bildade» hafva tillgång på, är för oss när smärta och förtviflan borra sina klor i hjerta och själ, och när vi då vilja försöka att åtminstone med ett palliatif förekomma att svedan icke må kännas så förfärligt.
Men likasom dessa medel ofta förvärra det onda, ofta gjuta nytt gift i såret, så återvände Gunnar både denna afton och några flera dertill allt mörkare och mörkare i hågen, från den mörka, dystra, djupa skogen, der höstvindarne luggade furutopparne lika obarmhertigt som Lena luggat Abraham.
Alla känslor snarare växte och brusade hårdare, mera lidelsefullt inom Gunnars bröst, än de af tid och ensamhet i skogen lugnades.
Kärlek, hat, hämndlust, oskuldens harm öfver falska beskyllningar, blygsel öfver en vanheder, som man icke ådragit sig sjelf, och således nästan en bittrare blygsel, emedan denna känsla aggar mera ett rent än ett fläckigt sinne, vantrefnad i hemmet, det närvarandes obehag och hopplöshet på framtiden, angrepo på en gång och ansatte Gunnars själ från alla håll och alstrade hos honom icke allenast en liknöjdhet för hela lifvet, utan en verklig leda dertill.
Han tyckte det var utblommadt, frukten utsugen redan, och nu ville han gerna bortkasta skalet äfven, men detta gick och lefde och tyngde honom i hvar stund.
Med kunskaper och bildning hade han säkert varit bland dessa många utvalda, som när de finna lifvet i lifvet slut, bilda sig ett nytt i inbillningens rymliga sferer, som låta den oroliga anden gunga på fantastiska, blott af honom sjelf rätt förstådda toner, eller veta att framlocka ur duken de bilder, som man fordom drömde sig såsom verkliga, eller som fatta pennan till dessa skapelser, hvilka helt och hållet förmå rycka upphofvet dertill från allt nu, all verklighet, all omgifning, allt ondt, allt plågsamt och ängsligt, som förmå ersätta förlusten af ungdom, helsa, förmögenhet, ro och glädje, locka fram endast ljufva minnen och bortjaga de bittra, breda ett tjockt oegenomträngligt täckelse öfver alla de felslagna förhoppningarne, att de icke mera må blänka fram i hopplöshetens natt, och som – – med ett ord: lefva i luften, i elden, i vattnet, efter lifvet på jorden blef så alldeles för tungt.
Men Gunnar hade ju icke dessa förmågor, som lugna och svalka, under det att de uppspäda de egna känslorna med nya främmande; utan de allra häftigaste lidelser, i sin oförfalskade genuina form, icke bortpoetiserade, bortklagade i sång eller bortrifna i färger, ansatte honom natt och dag, och han sjöng icke ve och förbannelse öfver den varelse, den dämon i mensklig gestalt, som han ansåg vara enda upphofvet till allt hans lidande, utan han svor honom ve och förbannelse; och om någonsin en gnista af fröjd ännu sprakade upp i hans förmörkade sinne, så var det när hans säkra öga riktade mynningen af hans gevär på en sorglöst sjungande fogel i furans högsta topp, och då skottet small och fogeln i nästa ögonblick föll tung och död till jorden, träffad i det lilla hjertat eller det lilla hufvudet, men aldrig sjungande mera, aldrig mer rörande en enda lätt fjäder.
Då kände Gunnar något tillfredsställande, som likasom smakade honom.
«Så har du skjutit på mig, du niding!» tänkte han då – «och jag var dock lika obrottslig, lika glad och ung, som denna fogel, och din like dessutom!
Men sköt du sorg och förderf i min själ, så vill jag skjuta några goda varghagel in i din rödskalle, att du må falla till jorden, som denna fogel, och jag må få stå och se på det, såsom nu.»
Sådana tankar föllo Gunnar ofta in, och om han än vid lugnare ögonblick jagade dem litet åt sidan, infunno de sig likväl allt oftare och oftare, i höstnattens mörker och smärtans långa sömnlösa timmar, eller i mörka skogen, djup, storartad men vild, såsom Gunnars eget sinne.
När nu härtill kom att han åt obetydligt, men då och då upplifvade kroppen med en dryck, som väl aldrig förmådde göra honom rusig, utan som han – tvärtom – tyckte vara det enda, som ännu satte något lif, någon spänstighet i alla både själens och kroppens förmögenheter, så kan man lätt tänka sig hurudant hans lynne skulle blifva.
En hel vecka efter den händelserika dagen förgick alldeles enahanda:
Gunnar var i skogen tills sent om natten ibland.
Motgången hade något qväst Lena, hon var hvarken så ond eller så pockande, som förut, men rustade som fyra, för att med flit och arbete och omtanka taga igen den grufliga förlusten hon ansåg sig gjort.
Mor Ingrid satt väl och spann, men det gamla modershjertat följde sonen öfver allt, och led och qved med honom, fast det ej syntes utanpå.
Elin arbetade, som en liten myra, om dagarne för Lenas nytta, om nätterne på en klocksnodd och en urdyna åt Gunnar, som hon ville gifva honom när de skiljdes åt, till ett evigt och oskyldigt minne af sig.
Ingen kan tänka sig mera än den, som vet det, huru mycken möda, huru många tårar och hur mycken sömnlöshet ett sådant arbete kan kosta en qvinna, men äfven hvilken vemodig glädje, och icke utan sina stora behag, det förmår skänka henne. «Detta skall han se, detta skall han bära, när jag icke mera fins, och derigenom skall han bevara minnet af mig och min kärlek» tänkte hon – och arbete, och vaka och till och med tårar kännas lätta och ljufva, ty hon vet ej att – – skall jag säga ut det – att bland hundrade sådana arbeten blifva åtminstone de nittionio kastade i en skräpvrå, eller bortgifna, eller likgiltigt förstörda, eller – Gud vet bäst hvad, ty
Han räknade en gång de goda meningar, och i dem låg dock kärlek, ofta så verklig, så ren, så oändlig kärlek, att Gud väl någon gång, här eller der, återgäldar den arma.
Men denna klocksnodd och denna urdyna skulle hvarken glömmas, föraktas, bortskänkas eller förtrampas af liknöjdhet.
Ack! ett helt annat öde väntade dem.
Abraham gick hvar dag fram på dagsverke, och sade hvar qväll:
– Olle och de a’re säger att de’ va’ husbond’, som va’ mästare för den stora stölda, och och att patron sagt ’et, men jag säger att de’ va’ lögn.
Hvarje sådant ord, ja hvarje sådan tanka ökade Gunnars förfärliga agg till patronen, hvilken han ansåg som enda upphofvet till alla hans olyckor, all hans nesa, och Olle blott som ett redskap i patrons hand; och Gunnar kände sig sannerligen skämmas, när han såg någon i ansigtet, öfver blotta tankan att man kunde misstro honom att vara en inbrottstjuf, och det egna rena medvetandet var ej nog, för att låta honom blicka frimodigt in i ögat på hvem som helst.
Detta hade Gunnar kanske gjort, om ej hans sinne varit mörkt och nedtryckt af andra sorger och bekymmer, och kanske bidrogo just dessa Gunnars skygga blickar att gifva det ohyggliga ryktet ändå mera fart.
Lördagen, söndagen och måndagen af den första veckan i Oktober var Abraham ej framme på herregården, och man hörde i Viken ej någonting derifrån.
Gunnar var, som man det antydt, sällan eller aldrig hemma, och var han det, så satt eller gick han i en jemn oro, blickade mot dörren vid minsta buller, och väntade, snart sagdt med en viss längtan, att man formligt och bestämdt skulle anklaga honom för den der stölden, på det hans oskuld äfven fullkomligt måtte kunna ådagaläggas.
Men ingen ting hördes utaf, och hans lynne svartnade för hvarje stund.
Tisdagsmorgonen, jemt en vecka efter bränvinsdagen, begaf han sig ånyo ut åt skogen, och ströfvade bort till den vildaste, tätaste del deraf, den blott en enda liten smal gångstig genomskar.
På denna hade Gunnar nästan af en händelse kommit.
Oktobermorgonen var klar och vacker, Gunnar vandrade tankfull framåt, med en något större last af «eldsvattnet», såsom amerikanska infödingarne så uttrycksfullt kallade sin allra värsta fiende: bränvinet, och med ett ändå dystrare lynne än vanligt.
Han gick nu, så der obestämdt tankfull, och såg ned framför sig, då han i en hast, och helt oförmodadt vid stigens krökning mötte en snabbt framåt vandrande person, och man må sjelf dömma om hans känsla, nej, om hans tusental af känslor, då han blickar upp, och – – patron stod, icke som allt jemt förut, i svart inbillning framför honom, utan i klar tydlig verklighet.
Hans första rörelser voro att sammanbita tänderna och lägga fingret på hanen af geväret.
Patronen stannade äfven tvärt på några stegs afstånd, något litet förbluffad öfver mötet, och icke heller i bästa lynne, som vi väl en gång framdeles få se.
Ingen af dem vek åt sidan, gångstigen var för smal för dem båda.
– Hvad gör du här i skogen, min käre Gunnar, och det med bössan i hand? – frågade patronen efter en ögonblicklig men hemsk tystnad.
– Du vet ju så väl, som någon, att det är förbjudet, och att jag dessutom icke tycker om det – tillade han med mera varnande än just förebrående ton.
– Tala icke här och nu om förbud och befallningar, din rackare och fähund! – sade Gunnar, och gjorde en rörelse framåt, lika som för att taga patronen i kragen.
Här är det jag, som befaller och förbjuder.
I denna stund är det jag som är herre och du, som är slaf, och jag skall en gång i lifvet visa dig, hvad en stark arm förmår, när hat och hämnd stärker senorna.
Och härmed närmade han sig ännu mera till patronen, som äfven var en stark och orädd man, fast han genom sina år på långt när icke, hvarken i styrka eller vighet, kunde mäta sig med Gunnar.
Men han hade dock den instinktlika och inbillade tro, att hans egenskap af herre och husbonde skulle äfven nu gälla för något, och således vek han ej undan en hårsmån, utan tvärtom gick sin motståndare i förväg, och fattade med ett djerft tag just Gunnar sjelf i kragen, och var stark just emedan han var ganska kallblodig, och gerna skulle sett, till och med i denna stund, att i all godo kunna uppgöra saken med Gunnar.
– Hvad tänker du på, Gunnar! – utropade patronen.
– Är du galen eller full, eller ser du icke hvem jag är.
Håll mun på dig, och gå stilla dina färde, om du ej vill att jag skall straffa dig efter din förtjenst.
– Hvad vågar du säga! – skrek Gunnar vildt, och tog ett förfärligt tag i patronens strupe.
– Hvad pratar du om att hålla mun på mig!
Har jag ej hållit den länge nog?
Och hvad pratar du om «straff» och «min förtjenst» och slikt dumt tyg!
Här är det fråga om att straffa dig, och icke mig, och att du en gång skall få hvad du så länge förtjent.
– Släpp mig! – bad patronen vrålande, men Gunnar släppte icke, utan tog ett nytt och kraftigare tag, hvarigenom patronen helt och hållit kom i hans våld, och när Gunnar det kände, sade han:
– Att på långt håll få jaga en kula genom din röda skalle, och se dig dimpa i backen, som en dödskjuten sparf, det hade varit min lust, men på det hela är du ej värd ett ärligt skott af min goda, hederliga bössa, utan på sin höjd några rapp af henne.
– Och härmed satte han sina ord i verket.
Om Gunnar i detta ögonblick ville gifva sin dödligaste fiende en hård minnesbeta eller sjelfva döden, är ej godt att bestämma, och Gunnar visste det icke sjelf, utan lät vreden och hämnden och hatet taga öfver hvarje annan bättre känsla, hvilken likväl säkerligen genast återkommit, hade ej Gunnar hört ett buller likasom af någon, som tungt springande nalkades stället, och således med ett enda kraftigt slag nödgats släppa sitt rof, och – lätt som en hind och bekant med skogen, som en faun, ila åt sidan der han, skymd af skogssnåret, ej syntes för den ankommande.
Redan nu vaknade hans samvete och han kände en viss tillfredsställelse af denna, en tredjes mellankomst, som kanske hindrat honom att begå ett mord, och som kunde bistå hans fiende, i fall denne behöfde sådant.
Gunnar lyssnade ett ögonblick, och hörde tydligt att den ankommande stannade vid stället der han lemnade patronen, och när Gunnar det hörde (ty se det kunde han icke) skyndade han vidare, och gick med snabba steg vägen hemåt, så att han redan klockan tie på förmiddagen åter var vid Viken.