Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en fin, stram växt, på en gång fyllig och fast; en fin, kraftig spänstighet, som uppenbarade sig till och med nu, då hon stod stilla.
Plötsligt höjde hon hufvudet och näsborrarne vidgade sig.
Det hade hörts ett ljud så omärkligt, att knappt en katt på rof skulle ha gifvit akt på det.
Men det närmade sig, det var steg i trappan.
Klang ... der ljöd klockan!
Hon hade låtit dörren till tamburen stå öppen.
Snabbt och ljudlöst ilade hon dit ut, med en tjufs hela säkerhet lade hon handen om dörrlåset, och i ett enda tag hade hon öppnat.
En tystnad bara.
Det var blott köksdörren som stängdes.
Hon såg ut.
Ingen der.
»Hvem ringde?» ropade hon inåt köket.
»Ringde det?» sade kökspigan och öppnade dörren, »det tänkte jag inte på.
Frun hade ju sagt att ...»
Jag hör sjelf efter», svarade hon med en nervös darrning i rösten.
Och så stängde hon dörren igen, vred om nyckeln och återvände till matrummet.
Hvad hennes hjerta kommit att bulta!
Hon lade handen deröfver, liksom för att lugna dess slag.
Hon gick förbi spegeln in mot salongen.
En hög, bredaxlad gestalt — ett friskt, rödlett ansigte — två långa gula mustascher, djerft strukna åt sidan —
»Karl!»
Med ett enda språng var hon i hans armar, men hon kastade sitt hufvud tillbaka; med starka händer, som stämpar stödda mot hans axlar, höll hon sig ifrån honom.
Hon bara såg och såg, fråssande af den robusta manligheten i hans stort tilltagna drag; hennes blick klängde sig fast vid hans, det glänste och glittrade i dess mörka speglar, af solig, jublande lidelse.
Fuktiga, röda läppar lyste.
Vacker kunde hon väl vara, men med sin egen sydländska skönhet; vacker endast i sol, ful så fort den drog bort, ful i hvardaglighetens gråa belysning.
Med ens släppte hon af sitt tag och lät sig med uppåtvändt, leende ansigte kyssas gång på gång, i det hon tillslöt ögonen som för en hagelstorm.
»Men Karl, hur kom du in?» sade hon slutligen flämtande, andlöst — i det hon tog hans arm för att gå till bords.
»Jag lurade dig; jag gick bakvägen upp i köket och narrade Hanna att gå upp för stora trappan och ringa.»
»Skurk der!»
»Jag ville se din min.»
»På ryggen?»
»I spegeln, du!...
Ett muntert, tvåstämmigt skratt och så ännu en kyss innan man ringde på pigan.
Måltiden var glad och samtalet lifligt.
Det fans tusen ting att berätta, som man icke hunnit med i bref.
Vid desserten fick pigan befallning att gå, och då blef det ännu lifligare.
Hans ansigte hade starkare färg, hennes ögon kastade långa strålqvastar, liksom diamanter i skugga.
Han drog upp champagnekorken, slog i hennes vida, vattenklara glas, spilde på duken, straffades med bannor och kysste på handen; så kom han till sin plats igen, lyfte sitt glas och höll ett litet tal.
Och de tömde sin skål med en lång, menande blick, som om i rummet suttit fullt af folk, och de icke haft annat sätt att meddela sig med hvarandra än att lurendreja med sådana blickar bakom de andras ryggar.
Och de började tala om gamla tider och draga fram gamla minnen, som älskande alltid bruka, — liksom om det närvarande icke vore dem nog.
»Och om jag inte hade friat», sade han, »säg, hade du aldrig gjort det sjelf?»
»Nej, aldrig», svarade hon skrattande och höjde sitt glas.
»Jo, erkänn att du skulle ha gjort det, hellre än att det ingenting skulle blifvit af.»
»Jo pytt!
Det hade varit ditt det värsta.»
»Men du sade ju sjelf att du hade varit gränslöst otålig.»
» Ja; det är så ömkligt af en man att inte kunna gripa sig an.»
»Ja, och det är så präktigt af en qvinna att alltid vilja yxan skall gå, men aldrig våga hålla om skaftet.»
»Fy dig!»
»Men sant är det.
Skål, lilla kreolska!
Tacka mig du, att jag friade.
Jag undrar hur du skulle burit dig åt, om du nödgats göra det.»
Jag skulle helt enkelt låtit dig draga dina färde.»
Hans hvita tänder glänste under de långa, undanstrukna mustascherna.
Han böjde sig framåt.
»Du var lika kär som jag.»
»Ni qvinnor äro lika illa deran som vi; det är bara att ni inte vilja erkänna det.»
Hans muntra ögon sågo helt skadeglada ut, och han hade sänkt rösten.
Hon hade blifvit blossande röd.
»Det är inte sant!» sade hon med hetta.
»Jo, det är likaså sant, som glädjande och naturligt.»
»Seså, var nu inte tillgjord.
Erkänn att jag gjorde dig en tjenst med att jag friade.»
»En tjenst!»
»Ja; hur skulle det gått om hvarken du eller jag velat?
»Det hade varit mig likgiltigt.»
»Och det vill du säga!»
»Det vill jag!» utbrast hon häftigt.
»Det du der säger, är ju att nedsätta hela vårt kön.»
»Nedsätta?»
»Ja, just nedsätta.»
»Hur kan du säga det?»
»Att en qvinna skulle fria till ...»
»Herre Gud, om hon inte kunde få honom att göra det!»
»Så gjorde hon det ändå i evighet inte.»
Frun var så harmsen att hennes näsvingar skälfde och ögonen sköto blixtar.
»Hvad vill du slå vad om?»
»Nu är du dum!»
»Och du vill påstå att ...»
Han närmade sig henne, med servietten på armen.
Han böjde ett knä och slog sin ena arm om hennes lif, medan han höll champagneglaset upp mot hennes.
— »Du vill påstå att du inte är lika kär i mig som jag i dig?»
»Inte på ett sätt.»
»Att vi äro alldeles lika — att vi ha ingenting att förebrå hvarandra», fortsatte han.
»Jag har inte lust att höra på dig», sade hon och ville skjuta honom åt sidan.
»Att det inte ser så ut, derför att du inte behöfver visa det, men att i grunden ...»
»Jag vet inte hvar du får det ifrån!» utbrast hon förnärmad.
»Från att det är så roligt att vara uppriktiga och att inte spela komedi.»
»Jag tror att vi resa oss från bordet nu», sade hon och sköt undan stolen.
»Ester, jag ville se dig så sann och så mensklig, jag ville att du tryggt och gladt såg mig i ögonen och sade: ja, Karl, om inte du hade friat, så skulle jag haft lust att göra det sjelf.»
»Min herre, du misstar dig en smula på mig», utbrast hon med ett skratt af förbittring, »om andra qvinnor äro sådana, så är jag det åtminstone inte.»
Hon ringde på pigan och de gingo in i salongen.
Han kastade sin serviett på en stol i förbifarten och lät sitt champagneglas stå orördt.
Stämningen var förstörd.
Frun satte sig att sy, som om lif och död berott på hennes arbete, herrn bläddrade tyst i några böcker.
Och det blef icke ens bättre, när lillen kom hem.
Och då han gått bort med sin sköterska, fortsattes den tysta striden der inne.
Båda ansågo sig förorättade och ville tvinga den andre att yttra första ordet.
Man drack slutligen té och samtalade för pigans skull, men när hon gått togs den kalla tonen fram igen.
»Jag är trött efter resan», sade han, »jag går in till mig.»
»God natt», svarade hon flyktigt och nickade åt honom från andra ändan af rummet.
Hon hörde honom gå igenom matrummet och in till sig sjelf, hon hörde honom stänga dörren efter sig.
Trodde han att hon skulle försöka att säga honom ett vänligare god natt?
Hon kastade sig i en stol och började meditera öfver hans orättvisa beskyllningar.
Ty orättvis hade han varit både emot henne och hela hennes kön, det kunde icke förnekas.
Hon öfverraskade sig med att lyssna om han icke skulle komma tillbaka.
Hon var visst icke oförsonlig.
Om han ville yttra ett enda litet ord till ursäkt, så skulle hon förlåta honom strax.
Klockan knäppte och knäppte, klippte tiden kortare och kortare med små obevekliga tag, klippte tystnaden och hennes väntan i otaliga små bitar.
Men det kom ingen.
Hon reste sig upp; det var tid att gå till sängs.
Så sent det var redan!
Hon gick in i sin sängkammare och tände ampeln i taket; den matta, ljusröda ampeln, som gjorde alla konturer dunkla och sväfvande som en gammal fesaga.
Hon kastade af sig fotbeklädnaden och utbytte den mot ljusblå sidenskor, som trampade mjukare än en katt på sina tassar.
Hon gjorde det långsamt, liksom för att vinna tid.
Hon tog klädningen af och drog på sig en hvit morgonrock med halflånga, vida ärmar, som föllo tillbaka vid hvarje rörelse.
Hon drog snodden åt om lifvet; ty det var mjukt hvitt tyg, som smög sig åt växten och icke frasade; det var mjukt, lätt tyg, som ljudlöst gled öfver mattorna; det var yfviga, långa spetsar, som framhöllo allt det veka och qvinliga i rörelser och gång.
Hon kastade sig på sned i en emma, för att se hur vackert släpet låg ut öfver mattan, och hon låg qvar der en lång stund.
I hela huset märktes icke en rörelse.
Hvad gjorde Karl?
Sof han?
Grubblade han?
Skulle de skiljas så?
För första gången i sitt lif.
Och hvad hade det varit för en bagatell?
Hvad betydde det om hon friat eller han, när de blott voro lyckliga!
Hon kände sig så olycklig som om hjertat ville brista.
Ämnade han verkligen icke komma igen?
Och detta var den efterlängtade dagen!
Och de hade skilts åt som ovänner för en bagatell!
Hon reste sig och gick fram och tillbaka på golfvet, vridande sina händer.
Om han bara ville komma, skulle hon kunna falla på sina knän för honom.
Hvad hon förbannade sin grälsjuka!
Hon kunde icke sofva, icke lefva, icke andas, om hon ej finge se honom innan hon gick till sängs.
Hon måste se honom; om det också vore blott en enda liten skymt!
Han brukade aldrig ha rigelnyckeln i sin dörr.
Hon smög genom det mörka matrummet och fram till dörren, och lade ögat till nyckelhålet, och nu såg hon honom.
Han hade kastat rocken af och stod i bara skjortärmarne.
Han stod vid fönstret utåt trädgården, der de så många gånger stått bredvid hvarandra och sett ut i qvällen, som han nu stod der ensam.
Han höll sin ena arm stödd högt upp mot väggen, och med pannan lutad deremot, i en omedvetet plastisk attityd.
Det låg någonting så tungsint i sjelfva hans ställning.
Ansigtet kunde hon icke se.
Men hennes beundran kunde icke skåda sig mätt på denna ståtliga gestalt, denna smidiga kraft i hållningen, denna smärta midja och dessa fasta, breda axlar.
Hon hade egentligen aldrig förr tänkt på hur vacker en karlfigur kan vara.
Han stod stilla som en staty.
I halfdagern der inne kunde hon blott skymta konturerna, men dess företräden framhöllos af de hvita skjortärmarne och den mörka, hårdt åtdragna västen.
Nedslagen som en ångrande botgörerska, återvände hon till salongen.
Hon hade ingen ro.
En efter en plockade hon hårnålarne ur sitt strida, svarta hår och skakade det derefter ned från hufvudet, så att det föll öfver hennes axlar i vild oordning.
Hon skulle velat gråta och snyfta, hon skulle velat slita i detta hår, men hvad skulle det tjenat till!
Hon kunde icke ropa på honom.
Rösten skulle dö i hennes strupe af förödmjukelsen.
Men hon kunde vänta, hon skulle vänta.
Måste icke hans längtan vakna, liksom hennes.
Stod han icke qvar der inne vid fönstret!
Hvad tänkte han?
Han var icke vred längre; då skulle han redan ha gått till sängs.
Men han stred mot sin stolthet, liksom hon.
Hon hade haft orätt.
Men det svåra var just att gå och säga honom det.
Det skulle alltid se ut som ...
Nej, det kunde hon icke.
Hon sjönk ned på chäslongen i salongens ena hörn, midt under den japanska parasollen och midt emot den mörka dörrn ut till matrummet.
Hon drog en pall under fötterna och lutade sig tillbaka, mjukt, sjelfsvåldigt, med händerna under sitt hufvud, så att de vida ärmarne föllo tillbaka, och håret spred sig i svarta slingor öfver hennes nakna armar.
Hennes ögon sågo drömmande upp i rymden, och hennes läppar halföppnade sig.
Hon gnolade sakta, — helt sakta, om och om igen hans egen välkända favoritsång; hon sjöng den smekande, släpande, söfvande; hon sjöng den stigande, sjunkande; den drog genom tystnaden lik ett stilla sorl af vatten, som bubblar fram öfver spolade stenar, — bortdöende som en ensam liten fogels sista aftonqvitter.
Då hörde hon dörren gå der borta i mörkret.
Hon tystnade icke.
Endast mer söfvande sakta drog melodien öfver hennes läppar.
Det var tyst der ute i mörkret, men hennes ögon spejade ej dit.
De blickade ännu uppåt mot skuggorna i taket.
Blanka, sorgsna, vidöppna ögon; bruna, med svarta ögonhår, som skuggade öfver blicken.
Och hennes sydländskt gulhyade drag belystes af skenet från röda blomkalkar.
Hon låg stilla med tårad blick, och melodien sjönk ned som fogelns sista, sömniga lilla ton.
Och då var han der, ända inne vid henne, knäböjande på mattan och med båda armarne om hennes midja, — midjan med den hvita, åtdragna snodden.
Och tyget var mjukt, det frasade icke.
Hon såg icke heller ned; tysta och halföppna logo hennes röda läppar.
Men hennes ena arm smög sig fram och lade sig om en kortklippt nacke.
»Ester», hviskade han och pressade sitt ansigte mot denna bara arm.
»Jag gör afbön», svarade hon, halfqväfd af glädje och skrattlystnad; »om du inte friat, så hade jag velat göra det sjelf.»
Han var grundligt förfjeskad, den käre Teodor, och trots sina gryende mustascher liknade han mera en brådmogen skolpojke än en ung jurist, hvilket han emellertid var.
Han hade just kommit upp från en reumatisk feber och låg påklädd på moderns förmakssoffa.
Kring honom stodo i djupsinnig rådplägning mamma sjelf, hennes två ogifta systrar och husets gamla trotjenarinna.
Tedde var mammas ende gosse.
»Men kanske du kunde gå ut sjelf, om vi stödde dig, en under hvar arm?» frågade moster Agata, ett raskt gammalt fruntimmer, som styrde hela huset.
Tedde bara skakade på hufvudet.
»Om vi kunde bära ut honom på soffan?» föreslog mamma.
»Vi», upprepade moster Agata och betonade ordet, i det hon med en ringaktande blick mätte sina systrars spensliga gestalter.
»Ja, jag åtminstone skulle gerna ...», började mamma, men moster Agata afbröt henne tvärt, i det hon vände sig till den gamla pigan.
»Lina far gå efter ett par stadsbud», sade hon, »för annars blir här ingenting af, och ut skall han i dag i detta vackra vädret.»
Lina såg frågande på matmodern, men då denna icke hade något att invända, gaf hon sig i väg.
Moster Agata gick till sina sysslor, och mamma satte sig på soffkanten för att bättre kunna se sin älskling.
Moster
Lilly tog plats vid hufvudgärden och började att sakta smeka hans hår.
Älsklingen låg tyst med slutna ögon och såg ut, som om han hade förskräckliga smärtor, hvilket emellertid alldeles icke var händelsen.
Men det låg någonting så nervretligt i detta ideliga betraktande och den enformiga smekning han kände på sitt hår.
»Gossen min, hur är det fatt?» frågade modern, som studerade hans minspel och nu med någon oro räckte sig fram för att se närmare på honom och klappa hans kind.
»Bra», svarade han och gjorde en otålig rörelse med hufvudet utan att öppna ögonen.
De smekande händerna drogos tillbaka, och de båda damerna utbytte en blick af hemligt förstånd, i det de skakade på hufvudet och gjorde tecken åt hvarandra att hålla sig stilla.
»Sofver ni?» frågade den unge mannen skarpt, i det han såg upp.
»Visst inte, min engel», svarade moster
Lilly med en röst, som hon gjorde onaturligt len för att behaga honom och som naturligtvis ökade hans förargelse.
»Nå, om ni inte sofver, så måtte ni kunna tala», sade han med oändligt uttråkad min.
De två utbytte en blick af förskräckelse.
Hvar få något ämne ifrån?
Lilly fann sig först och började:
»I dag morse, när moster Agata skulle gå på torget, träffade det sig inte bättre, än att hon glömt pengarne hemma och ...»
»Ack, herre Gud, var det något att tala om!» utropade han förtviflad.
Lilly såg på mamma med en hjelplös blick, och då denna syntes lika rådvill, trippade hon ut i salongen med små korta steg samt började derifrån signalera åt systern att komma efter.
»Min lille gosse, jag skall bara gå ifrån dig på ett ögonblick», sade mamma och klappade honom på handen, hvarefter hon smög sig ut i salongen.
Här började en hviskande rådplägning, som den sjuke fåfängt ansträngde sig för att uppfånga, men hvars resultat blef, att moster
Lilly skulle springa bort till den gifta systern för att be dennas båda döttrar komma och muntra Tedde.
Just som moster
Lilly gått, kommo stadsbuden, och Tedde blef buren köksvägen ut i trädgården.
Det var en liten lugn fläck med blommor, gräsplaner och några träd, nätt inkilade mellan gårdar och plank.
Den unge mannen drog ett djupt andetag, då han kände den ljumma sommarvinden, och det var med en känsla af obeskrifligt välbehag hans ögon hvilade på de gröna träden.
Men det varade icke länge, ty så kom frågan:
»Hvar skola vi sätta honom?»
»Under träden», svarade personen i fråga.
»Inte i skuggan, mitt barn, det är värme du behöfver», sade modern.
»Jo, visst skall han sitta i solen», inföll gamla Lina på sitt tvärsäkra vis, »han måtte väl veta att för röjmatisten är ingenting så bra som det.
En ska’ sitta midt i solen, så att blodet kan koka.
Det är det, som hjelper.»
Stadsbuden hade i afvaktan på tvistens utgång stält soffan ned på trädgårdsgången, der solen baddade som värst.
Det var en het rötmånadsdag.
»Men är du inte klok?
Tror du, att blodet kan koka!» utropade Tedde förargad, i det han kastade en förkrossande blick på den gamla tjenarinnan.
Hon skrattade föraktligt.
»Om inte klokare folk än han sagt det, så skulle jag aldrig brytt mig om att tala om’et», sade hon och tillade derefter med sin myndiga ton: »Gör nu bara, som frun har sagt».
Frun var alltid den sköld, bakom hvilken hon förskansade sig.
Stadsbuden, som hyste stor respekt för Lina, lyfte åter upp sin börda och kånkade vidare.
Den unge mannen började verkligen känna det, som om temperaturen, åtminstone hvad lynnet beträffar, började närma sig kokpunkten.
Han nedsattes på den största gräsplanen.
»Jag vill bara säga dig, att om jag skall sitta i den här bakugnen, så kan jag åtminstone inte äta någon middag», hväste han åt Lina, ty han visste, att en sådan hotelse var det enda, som kunde bita på denna stenhårda varelse.
Men den här gången tog icke ens det.
»Jag är lika nöjd, om han inte äter, bara han sitter i solen», svarade hon med minen hos en, som fattar ett hjeltemodigt beslut och låter alla betänkligheter fly vid utförandet af sitt stordåd.
Derefter gick hon in i huset för att gifva stadsbuden deras betalning och en sup.
Hon hade tagit med sig från landet den öfvertygelsen, att hvarje välförhållande af en Adams son fordrade denna extra belöning.
Kassan tillät hon sina matmödrar sköta, men bränvinsflaskan behöll hon sjelf, väl vetande, att äfven den kan vara en makt.
Mamma följde strax efter in i huset för att taga sin stickstrumpa och en stol.
Sedan satte hon sig midt för sin älskling, så att hon rigtigt skulle kunna betrakta honom och glädja sig åt att se honom ute i det gröna.
Han drog halmhatten ned öfver ögonen för att åtminstone få någon hämd för sitt lidna nederlag, och det var alldeles icke hans mening att erkänna, hur väl han egentligen fann sig der ute.
Tvärtom, han retade upp sig allt mer och mer, och det var rent af med förargelse han märkte, att en doft af jasmin slog emot honom med hvarje vindflägt.
Jasminer voro hans älsklingsblommor.
Mamma riktigt våndades öfver hans onådiga tystnad.
Han visste det och njöt deraf.
Så kom moster Agata.
Hon var röd och varm.
»Gud bevars, Anette, ämnar du steka honom, eller hvarför har du satt honom i hetaste solen?» utropade hon redan på afstånd, i det hon slog sina hattband till sidan.
Mamma svarade icke, utan såg bara olycklig ut.
Hon var lika rädd för Agata som för Lina.
Moster Agata gick fram till soffan.
»Har du sjelf valt den här platsen, min käre gosse?» sade hon och klappade honom på axeln.
Han höll på att icke svara, så förbittrad var han.
»Nej», kom det slutligen, kort och vresigt.
»Då skall du bli flyttad, min engel», förklarade hon beskyddande och klappade honom åter.
Men nu hade han fullt och fast satt sig i sinnet att vara martyr och bli stekt.
»Jag vill inte flytta!» ropade han förtviflad.
»Men, mitt barn, när du inte vill sitta här, så ...»
»Jo, jag vill sitta här.
Då gör jag ju mamma till viljes.»
Han hade dragit hatten ännu längre ned, lagt armarne i kors och stötte fram orden.
Han tyckte, att der borde gömma sig en hel verld af hån i dem.
Detta kärleksfulla stirrande hade gjort honom ursinnig.
Agata skakade betänkligt på hufvudet.
Då hon gick, hviskade hon till mamma:
»Han får bestämdt solstyng.»
Mamma skrek till och släppte strumpan.
»Hvad nu?» utbrast sonen och sköt hatten på nacken i öfvermåttet af sin förargelse.
»Om du sitter och får solstyng?»
»Dess förr är det slut!» utropade han med all den bitterhet, hvaraf hans tjuguåriga stämma var mäktig.
»Tedde!» ropade modern, som om han med ens satt dolken för sitt bröst.
Men han hade omgjordat sig med oåtkomlighetens pansar, genom att draga hatten ned för ögonen.
Mamma var rådlös.
Hennes händer hvilade slappa i knät, och hon tänkte icke ens på att taga upp stickstrumpan.
Då uppenbarade sig en räddande engel i skepnad af Teddes äldsta kusin, en ung flicka med ett vackert ansigte och beskedlig min.
Hon var blond och blek, mycket lång och mycket försigtig i sina rörelser.
Det såg ut, som fruktade hon att den rangliga figuren kunde knäckas vid minsta ovarsamhet.
Hon gick fram till soffan, med ett grannlaga smil, ett sådant der matt, konstladt leende, som man finner passande i ett sjukrum.
»God dag, Tedde lille», sade hon i blid ton, en smula läspande.
»God dag», svarade Tedde temligen buttert.
»Hur är det med dig i dag?» frågade hon.
Den lena stämman hade icke förändrat en enda nyans genom hans påtagliga ovänlighet.
»Bra», svarade han motvilligt.
Det förargade honom, att han icke kunde säga motsatsen; det skulle varit så lagom åt henne.
»Lina stod och lagade sådan skön soppa åt dig, när jag gick genom köket», återtog hon med den vänlighet, man gerna antager emot barn och som hon lärt sig under hans sjukdom.
Han tänkte med harm, att det funnits en tid, då han hållit till godo dermed, nu bringade den honom i uppror.
»Jag bryr mig inte ett dugg om Linas soppa», mumlade han under hatten.
»Är det inte bra varmt?» frågade hon outtröttligt, blidare än någonsin.
»Jo, det är varmt», svarade han onaturligt lugnt.
Han kände lust att bitas.
»Jag skall taga hit en stol, så kan jag sitta och hålla min parasoll öfver dig», sade hon och sprang in i huset, följd af mammas beundrande blick.
Adèle var just en flicka efter hennes sinne.
Tänk så väl hon förstod hennes käre gosse!
Hvilken kärleksfull omtanke!
Han visste bara inte att värdera det ännu, men det skulle väl komma med tiden.
»Hvad det kan vara stor skilnad på systrar», yttrade hon, vänd till Tedde, »ser du, att Adèle kom strax, men
Hilda är naturligtvis ute och rännor som vanligt.»
Tedde svarade icke, och i det samma kom Adèle med stolen.
Hon satte sig vid soffan och spände upp sin parasoll öfver kusinens hufvud.
Han fann det afskyvärdt, men en återstod af artighet hindrade honom att säga så.
»Jag bad mamma skicka hit syster Hilda, så snart hon kommer hem», sade Adèle.
Tedde svarade icke.
Det förargade honom.
Hvarför skulle man tvinga
Hilda att komma, när hon inte sjelf hade lust?
Han lade sig tillbaka mot soffans karm, betäckte ansigtet med hatten och tillslöt ögonen.
Han kände sig gränslöst olycklig, hjelplöst hemfallen åt denna pjunkiga välmening.
Der låg han stilla som ett lam och skulle kunnat ryta som ett lejon.
Kände han icke moderns bekymrade blick till och med genom halmhatten!
Visste han icke, att Adèles hand darrade af trötthet, der hon i sin obeqväma ställning höll parasollen öfver honom och sjelf stektes i solen!
Nu kom moster Agata ut med ett glas vin på en asiett.
»Se här, min gosse, här skall du få någonting att styrka dig med», sade hon.
»Jag vill inte ha», blef det tvära svaret.
»Smakar det bättre, om Adèle klingar med dig, så skall jag gå in efter ett glas till.»
Det var alldeles inte fråga om, huruvida Adèle kunde ha lust att dricka något vin eller ej.
Det blef med ens klart för honom, att all denna ömhet endast var en förklädd egoism, och han skulle velat slå dem för den.
Allt var endast derför, att han var deras, deras!
Det blef honom för vidrigt, och för att undgå vidare övertalningsförsök tömde han glaset i ett enda drag med en häftighet, så att det kom i vrångstrupen och han började hosta.
Det hördes in, och moster Lilly kom ut, helt förskräckt.
»Det var rysligt hvad du blifvit förkyld, min engel», sade hon med sin milda, något klagande stämma, »vill du inte ha en bit lakrits?»
»Vrångstrupen», hostade han och pekade på det tömda vinglaset, under det moster Agata bultade honom i ryggen med sin lediga hand.
»Vin», sade moster Lilly, »ack, herre Gud!»
Hon hyste en formlig fasa för alla starka saker.
Tedde vände på hufvudet så häftigt, att hatten föll till marken, och så bröt han ut:
»Gå er väg!
Jag vill ingenting ha, ingenting alls.
Jag vill vara ensam — ensam! — jag kan inte uthärda det längre.»
Han ordentligt stormtjöt.
Mamma reste sig.
Adèle lät parasollen sjunka.
Tedde hade satt sig upp.
»Jag blir tokig, om jag inte får vara ensam», utropade han, i det han grep sig om hufvudet med båda händerna.