Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes själ famlade efter tröst hos Gud, men hon hade icke tid att öfverlemna sig åt några betraktelser.
Det tunga, ansvarsfulla lifvet kräfde all hennes uppmärksamhet.
Hon rätade på sig med full föresats att icke låta det kufva sig, att göra sig oberoende, så vidt det i hennes förmåga stod.
Efter begrafningen flyttade hon till postmästarens, der hon skulle läsa med en sjuårig gosse och för öfrigt hjelpa till med sömnad.
Detta senare arbete var tungt nog för henne, som hellre använde sina armar till att vända upp jorden i trädgården, eller vara med i byket.
Men hon fick ej välja, hon måste taga hvad som bjöds henne, och den lön hon erhöll, 20 mk i månaden, föreföll henne kunglig.
Bellas bref hade kommit tätt på hvarandra, ehuru Hanna svarat blott med några korta rader.
Medvetandet att hon gjorde rätt i att småningom lösgöra sig från Bella, mildrade den smärta hon kände öfver denna andra stora förlust.
Stundom kommo tvifvel om hon verkligen gjorde rätt.
Men då påminde hon sig den oroliga blicken i tant Elins ögon och hvad
Jenny sagt, och hon tyckte sig icke kunna handla annorlunda.
När Bella hunnit öfvervinna den första tidens saknad, skulle hon nog bli glad igen och utveckla sig sjelfständigare, än hon kunde det under hennes inflytande.
Flugorna surrade i fönstret, som stod öppet, och det var tryckande varmt.
Nålen flög icke med sin vanliga ifver, den blef het och tung i Hannas hand.
Hennes ögonlock tyngdes, men hon gnuggade dem förtretad och fortfor att sy.
Klockan 1 skulle hon få gå och taga sig ett uppfriskande bad i ån, det var blott en qvart timme till dess. -- Det är eländigt att blifva sömnig midt på förmiddagen, -- tänkte hon och afbröt den gäspning hon nyss börjat.
Klockan pickade långsamt . . . långsamt.
Annars var allting ljudlöst tyst, ty postmästarinnan skref i sitt rum, och barnen voro ute.
Mot hennes vilja föllo ögonen åter ihop, händerna sjönko ned i knäet, hufvudet föll mot fönsterposten, och hon halfslumrade.
Hon tyckte sig sitta i den kära gamla pratsoffan i Bellas rum och lyssna till hennes glädtiga stämma.
Det var så godt och bekant, och ett leende drog sig öfver hennes läppar.
Dörren öppnades, och hon hörde det, men trifdes alltför väl i soffan hos Bella för att orka öppna ögonen.
Hon hörde smygande, lätta steg, men erfor ingen nyfikenhet.
Det var väl Mina som kom in med strykkläderna.
Då kände hon ett par mjuka varma händer läggas öfver sina ögon och ett par friska läppar tryckas mot sin kind.
Hon flög upp med ett utrop af glädje.
Drömde hon ännu?
Var det icke Bella, som stod der lifslefvande och glad?
Var det icke hennes kära muntra röst som utbrast: -- ser man på, en sådan flitig flicka!
Här äta flugorna upp klädningen, medan du roar dig på Fjäderholmarna.
Hanna var ej rätt vaken ännu.
Intrycket af hennes dröm var så klart, att hon nästan tyckte sig drömma ännu.
Det var så ljuft att en stund få tro, att allt var som förr, och med en rörelse, omöjlig att hejda, tryckte hon Bella till sig och kyste gång på gång de skälmaktiga, älskade ögonen.
Derefter kom allvaret och tanken på hennes brutna föresats, och hon lösgjorde sig sakta och vänligt ur Bellas armar.
-- Låt oss gå ned till stranden, -- sade hon, -- jag vill tala med dig. -- Tanken att nödgas förställa sig, eller att utan förklaring vara afvisande mot Bella, föreföll outhärdlig.
Men på gården möttes hon af en ny öfverraskning.
Från alla knutar framrusade glada, välbekanta flickgestalter och omringade henne under jubel.
Der var Lilli, Bertha, Aina, Alma och -- till råga på öfverraskningen -- Verna Sommar.
De talade alla i mun på hvarandra, de skrattade, de gestikulerade, så Hanna, van vid sin tysta kammare, kände sig alldeles yr i hufvudet.
Så mycket förstod hon af allt hvad de öste öfver henne, att de nu voro ute på sin fotvandring och kommit för att locka henne med sig.
Hon bjöd dem att slå sig ned i backsluttningen vid ån, och der fortsattes pladdret.
-- Du kan ej tro, Hanna, så galen Bella såg ut, då hon plumsat i bäcken och knöt sina våta strumpor bak på ryggen att torka.
Vi hade ej tid, ser du, att stanna och vänta på dem.
-- Och så du såg ut, Lilli, när du vaknade efter middagsluren i går och var tatuerad med gräs och skalbaggar, ackurat som ett rödskinn!
-- Ja, och så hade en fluga begifvit sig på forskningsfärd i mitt öra, -- skrattade Lilli. -- Uff, bara den inte studerar der ännu!
-- Huru ha edra fötter stått ut? -- frågade
Hanna småleende, då en paus i ordströmmen gaf henne tillfälle att falla in.
-- Åh, tackar som frågar! -- svarade Bertha och sparkade af sig ena skon.
-- Tårna må bra . . . aber strumporna!!! . . .
-- Jag har brutit ena klacken af mig, -- gnälde Alma. -- Har du ej litet syndetikon, så jag fick limma dit en annan i stället.
-- Jag vet ett bättre råd, -- inföll Verna Sommar, som nästan blygt hållit sig på afstånd från flickskocken.
-- Vi skära bort den andra klacken också, så är din sko som den bör vara.
Se här är min puukko!
-- Bravo, det var det bästa! -- skrek Bertha, men Alma såg mycket misstrogen ut.
Hon hade alltid ansett det som något högst oestetiskt att gå utan klackar och vända tårna i vädret.
Men efter en stunds funderande utbrast hon raskt:
-- Må gå, kör för operation!
Jag är med på färden för att vänja mig vid lifvets obehagligheter.
Men, söta flickor, sakta i backarne härefter, jag kommer att tassa som en utkörd krake.
Operationen på den andra skon företogs under mycken munterhet.
Inga knifvar ville bita på den sega gamla klacken.
Under tiden hade Bella och Hanna smugit sig längre bort till ett ställe, der några alar gåfvo skugga mot solen.
De slogo sig ned i gräset för att ostörda få vexla några ord.
Det kändes så underligt inom Hanna.
Hon hade svårt att bannlysa vekheten ur sitt inre och antaga den lugnt likgiltiga ton, som anstod vanliga bekanta.
Bella märkte omslaget och blef uppmärksam.
-- Vill du återigen skrämma bort mig med den der stränga minen? -- sade hon halft skämtande, halft sorgsen.
-- Just då jag trodde mig ha fått dig igen!
Säg, hvarför är du så der ibland?
Hvarför har du ej skrifvit ett enda ordentligt bref under hela sommaren, hvarför är du katig och tvär, som en enrisbuske?
-- Du inbillar dig, -- sade Hanna tvärt, men kände i detsamma, att hon ljög och blygdes. -- Nej, du inbillar dig icke, Bella, -- rättade hon sig.
-- Jag är verkligen förändrad, jag kan icke vara mot dig som förr.
Bella såg på henne med stora ögon.
-- Icke vara som förr mot mig? -- upprepade hon och kände tårarne porla upp i halsen.
-- Har du ledsnat vid mig?
Säg, Hanna, har du ledsnat?
Huru gerna hade icke Hanna svarat ja, det hade ju varit det lättaste sättet att komma ifrån detta förhör.
Men hon kunde icke förmå sig till det; hon måste tvärt om säga nej.
-- Hvad är det då?
Du måste svara mig öppet, Hanna!
Jag har rätt att få veta det; du får icke beröfva mig din vänskap, utan att gifva mig full förklaring öfver orsaken.
Bellas ton lät fast, ehuru blicken var fuktig, och
Hanna tyckte sig aldrig ha varit i en svårare ställning.
Hon insåg att hon måste förklara sig och öfvervann obehaget dervid med en kraftig viljeansträngning.
-- Jag skall säga dig hur det är, -- sade hon och fattade Bellas hand.
-- Jag har märkt . . . nej, jag har icke märkt, men andra ha gjort det, att mitt inflytande är skadligt för dig.
Mitt hårda, hänsynslösa sinne håller på att göra också dig hård, om du ej tager dig till vara i tid.
Man har sagt, att du blifvit ovänligare än förr, sedan du lärde känna mig, och din mor tänker säkert detsamma, ehuru hon ej näns säga det till någon af oss . . .
-- Åh, Hanna, hvad du inbillar dig! -- Bella såg riktigt tröstad ut.
-- Om du visste, huru stort värde mamma sätter på dig!
Och hur hon är glad, att du är min vän.
Hvem kan ha satt i dig, att du förderfvar mig?
Jag, som tvärtom känt en sådan helsosam stadga inom mig, sedan jag lärde känna dig.
Det är, som om jag kände mig sjelf bättre och klarare såge hvad jag vill, än förr.
Hanna min, inte näns du väl för sådana toma inbillningar afbryta en vänskap, så lycklig som vår?
-- Det har verkligen varit min afsigt.
Jag känner mig sjelf så elak, så ovärdig att ega en vän som du, så rädd att förstöra en ädel karakter, som din.
Jag ville draga mig undan, innan det blefve oss begge alltför svårt.
-- Men nu vill du det icke mera, säg, att du icke vill det! -- utbrast Bella och slog begge armarne innerligt om Hannas motsträfviga hals.
-- Nej, jag vill icke, men det kan hända, att jag bör.
Tror du ej, att du gör din mor mycken oro, genom att vara så ofta med mig?
-- Åh, Hanna, hur kan du tro!
Mamma, som håller så mycket af dig!
Du har aldrig velat tillåta henne att visa dig det, men jag vet det.
Hon sade engång:
Hanna har en så sällsynt fast och redbar karakter, jag hoppas hon skall verka välgörande på dig.
Jaha, just så sade mamma.
Tror du mig icke?
Hannas min uttryckte på engång glädje och misstro.
Hon kunde ej tro, att hon så lätt skulle slippa den börda, som tyngt henne de sista månaderna.
Och hon var rädd att öfverlemna sig åt en förhoppning, som kanske skulle visa sig vara falsk!
Men hon kunde ej tvifla på Bellas ord.
Det var som om tyngden i hennes inre småningom rullat bort och låtit de djupa, varma vågorna der under välla fram allt högre och högre.
Hon böjde sig ned öfver Bellas hand, denna kära hand, som hon ännu kanske finge behålla i sin.
-- Om jag vågade tro dig! -- hviskade hon.
-- Det kan du, Hanna min! -- Bella strök lätt smekande hennes hår.
-- Ack, Hanna, blif som förr mot mig!
Jag har ju ingen i hela verlden så kär, som dig.
-- Halloh, flickor! -- hördes i detsamma Berthas hojtande röst. -- Hvad i all verlden kuttra ni så länge för er sjelfva?
Kom vackert och håll oss sällskap!
Aina och Lilli ha vandrat till gästgifvaregården för att beställa middag, jag är tom i magen, som ett urblåst ägg.
Verna, -- obs.! vi ha ju alla blifvit du med henne, -- tar sig en lur fram och tillbaka, och jag har just ingenting att säga till Alma.
Om ni ej komma, somnar också jag.
Bella och Hanna följde henne småleende till gruppen i backsluttningen.
Verna vaknade i detsamma och reste sig hurtigt.
Hon var klädd i reformdrägt, som ledigt och vackert slöt sig kring hennes käcka figur.
En kort, veckrik kjol af sandfärgadt helylletyg, med vidsydd rutig väst.
Deröfver en jacka med mörka uppslag och beqväma fickor.
Ingen underkjol, men korta vida byxor af samma tyg som kjolen och dolda af denna, hvilka omslöto knäet, der de långa mörkbruna strumporna vidtogo.
En lätt jockeymössa med bred skärm fulländade kostymen, och der Verna nu stod, frisk och röd, med den ena bruna handen skuggande mot solen, såg hon så söt ut, att Bertha brast ut i ett beundrande: -- Herre Gud, Verna, hvad du ändå är nätt!
-- Tyst, Bertha, inte säga „Herre Gud“, -- sade Bella allvarsamt.
-- Du har ju lofvat det.
-- Ursäkta, det slapp ur mig i hänförelsens ögonblick.
Men medgif, söta flickor, att hon är förtjusande i den der drägten.
Verna såg besvärad ut, och Hanna skyndade till hennes hjelp.
-- Är det icke sant, -- sade hon, i det hon slog sig ned bredvid Verna i gräset, -- att man får mera aktning för sig sjelf, när man afskuddat sig en hop onyttiga plagg och inrättat sin drägt efter egen smak och eget behof?
-- Det är sant, -- sade Verna.
-- Redan det, att man vågar trotsa det allmänna bruket, inger en känsla af frihet.
I en sådan enkel, beqväm och praktisk drägt känner man sig som en hel menniska, och icke som en klädhängare för modets alla galenskaper.
-- Får jag taga er drägt till modell för min nästa vinterklädning?
-- Gerna.
Jag är glad om du gör det.
-- Och jag med! -- skrek Bertha. -- Hjertandes, hvad flickorna skola gapa, när vi komma, långa raden, utan krinolinband, tournyr och snörlif!
Jag får visst en hård dust med mamma.
Gumman är konservativ, som den gamla stubben der.
Men si, jag skall ha den i alla fall.
-- Försök visa din mor, att din önskan är förnuftig, så inser hon det nog, -- sade Bella, som kände ett djupt obehag vid tanken på att någon afsigtligt ville göra sin mor emot.
Nu kommo Aina och Lilli med bud, att middagen var färdig.
De voro upphettade och sotiga efter närmare bekantskap med gästgifvare-spiseln.
-- Har äran inbjuda fröken Rappe till en festmåltid i etablissementet derborta, -- sade Lilli artigt och bjöd armen åt Hanna med en sirlig bugning.
-- Nej tack, jag har min middag hemma, -- sade Hanna och drog sig tillbaka.
-- Seså, krångla nu inte, utan nig och tacka. -- Bertha knuffade dem framåt, i det hon sjelf bjöd armen åt Verna Sommar.
-- Vi kunna vänta oss något extra rart, det kan jag se på „Lillis näsa“.
Lilli skefvade på sin näsa, som verkeligen var i besittning af en väl placerad sotfläck.
Aina skrattade bakom Bellas rygg; hon hade icke nänts beröfva sällskapet denna välkomna upptäckt.
I gästgifvargårdens stora kammare stod bordet färdigdukadt med filbunke, fläskpannkaka och kaffe.
Det var ej tutal om middagen smakade.
Allt gick åt, till och med den del af fläskpannkakan, som brunnit likt en fackla, då Aina störtade till för att släcka.
Efter middagen resonnerades om resans fortsättande, och alla sex använde sin öfvertalningsförmåga för att få Hanna att följa med.
Hon hade åtagit sig att läsa tre timmar om dagen med lilla Hugo, och dessutom fick hon allt emellan renskrifningsarbete från domarns.
-- Hvad du är odrägligt hederlig, -- puttrade Bertha. -- Kan du inte göra upp ett nytt kontrakt, som skulle tillgodose också våra intressen?
Det blef tyst och tomt, när den lilla skaran tågat bort igen.
Postmästarinnans trånga kökskammare, der Hanna bodde, föreföll dubbelt så trång och qvaf, när hon följt kamraterna ett par verst utom byn och återvände till sin sömnad.
Men hon skakade dåsigheten af sig och tog fatt i arbetet.
Det var och skulle alltid förblifva hennes bästa bundsförvandt emot oförnöjsamhet och dåraktiga önskningar.
Flickorna trafvade emellertid på vid muntert lynne, de skulle hinna ännu 15 verst innan de fingo nattqvarter.
Den klacklösa
Alma inbillade sig att hon gick med tårna i vädret och bad med jemrande röst, att de skulle ihågkomma hennes nyss opererade fötter.
Hon hängde vid Lillis arm; de båda begynte känna sig dragna till hvarandra.
Det fans hos begge en oklar längtan efter något bättre, än det deras lif och tankar hittills innehållit.
Bertha tågade vid Vernas sida, och Bella vid Ainas.
Allt efter som qvällen framskred, blef det lättare att gå, och skulle icke deras fötter varit så ömma, så hade vandringen varit en ren njutning.
Solen sänkte sig allt rödare bakom tallskogen i vester.
Luften var lätt och sval, något fuktig af morasen på begge sidor om vägen och mättad med doften af porsris och ljung.
De gingo genom ödsliga trakter.
Här och der låg ett torp med fönsterrutorna brinnande i solnedgången, med ett magert potatisland eller en teg hafre utanför dörren.
Så kommo åter flera verst utan en menniskoboning med ödemarkens hela ensliga drömmande behag.
Flickorna saktade sina steg; något af hvad man kallar „stämning“ smög sig öfver dem, och de gingo tysta, liksom rädda att framkalla en dissonans i den förunderligt ljufva stillheten rundtomkring.
Men när solen gått ned och luften begynte kännas kylig, påskyndade de sina steg.
Verststolpen underrättade dem om, att de ännu hade 6 verst qvar, innan de fingo klifva i säng.
-- Åhå, hvad jag trött! -- suckade Alma. -- Jag orkar bestämdt inte ända fram.
-- Gäss, hvad du är pjåkig! -- utbrast Bertha, tog Almas arm i sin och halade henne framåt.
-- Bertha! -- påminte Bella, som fått Berthas tillåtelse att hålla efter hennes syndiga utrop.
-- Jag ber, jag sade det med G den här gången, -- triumferade Bertha, -- och då har du väl ingenting att anmärka.
Men raska på nu, jag är hungrig och längtar efter ett fat mjölgröt med smöröga i.
De gingo en stund raskt framåt och Bertha försökte sjunga för att hålla humöret uppe.
Men allesamman voro de trötta och önskade innerligt att få sluta vandringen för i dag.
De hade kommit in i en skog, der det var temligen skumt; den såg ut att aldrig vilja taga slut, och sedan de efter anvisning lemnat stora landsvägen, hade de heller icke reda på huru långt de hade qvar.
-- Nej, nu börjar jag säga upp! -- klagade Alma, och tårarne voro icke långt borta.
Lilli var också blek af trötthet, och Bella hade stött sin fot så hon haltade.
-- Tyst!
Jag hör en koskälla, kanske vi ej äro långt från en gård. -- Verna lyssnade med handen bakom örat.
-- Jag tycker det är en hund -- jag har åtminstone aldrig hört en ko skälla -- sade Bertha spetsfundigt och knep Verna i armen.
-- Pajazzo!
Men tycka ni som jag, så söka vi nattqvarter i närmaste gård.
Alma och Lilli kunna bestämdt icke gå längre i qväll.
Förslaget antogs med största beredvillighet, och utsigten att snart få kasta sig ned och sofva, vore det också på bara golfvet, gaf dem krafter att gå ännu några steg.
Ändtligen syntes på afstånd en större gård, som såg ut att kunna hysa sex trötta vandrerskor.
Men vägen var dålig och svår att hitta, de gingo åtskilliga krokar, innan de, halfgråtande af trötthet, hunno fram.
Klockan var emellertid elfva, och allt i huset sof.
Der syntes ej en lefvande själ på den stora gården, med undantag af en sömnig katt, som låg vid fähusdörren.
-- Skola vi bulta på? -- frågade Bella.
-- Nej, nej, vi kunna få snäsor, om vi störa folk i deras söta sömn.
Hellre söka vi oss in i någon lada, -- föreslog Aina.
-- Nå kom då, så gå vi och inspektera ladorna, medan ni hvila här på trappan. -- Bertha och Aina, de minst trötta, kilade af genom grinden utåt ängen.
-- Jag misstänker, att vi få sitta här som hönsen på en vagel, -- inföll Bella, -- ty höbergningen pågår ju som bäst, och ladorna stå tomma.
-- Uff! -- huttrade
Lilli och svepte sjalen tätare omkring sig, -- hellre stjäl jag mig in i fähuset och ligger i något bås.
Nu återkommo Bertha och Aina snopna efter sin misslyckade expedition. -- Alla lador durktoma.
Inte så mycket hö som för ett möss att ligga på.
Det är ju midt i höbergningstiden och det färska höet är ännu ej inkördt.
-- Men nog äro vi bra sjåpiga, om vi ej våga bryta oss in som andra hederliga tjufvar och tigga oss en bit golf att ligga på.
Nu går jag och dunkar på farstudörren.
-- Vänta, Bertha, -- Verna tog henne i armen, -- deruppe är ju ett loft, till hvilket dörren står på glänt.
Der sofva bestämt gårdens pigor . . .
-- Ja, du har rätt, ära vare din upptäcktsförmåga, Verna Sommarsol.
Jag klifver genast dit upp och rekognoscerar.
-- Sakta bara, och ställ inte till något spektakel, -- varnade flickorna.
-- Var bara lung-qvist! -- hviskade Bertha och var i ett nu uppför stegen till loftet.
Det spännande i situationen kom de öfriga att glömma sin trötthet för en stund och de afvaktade med otålighet utgången af Berthas höganloftsfärd.
-- Ganska riktigt, vi äro på rätt spår . . . -- hördes Berthas röst uppe på loftet.
-- Jag hör några ljufliga nästoner härinifrån . . . ts! . . . en . . . två . . . tre . . . fyra, -- i fyra olika tonarter.
-- Tänk, om det vore drängarne! -- hviskade Alma nedifrån med skrämd röst.
-- Schsch!
Skulle jag inte kunna skilja mellan manliga och qvinliga näsljud?
Vänta, nu skall jag väcka de sköna på ett högst delikat sätt . . .
-- Inga dumheter nu, Bertha, -- varnade Alma, -- mins, att vår nattro står på spel.
Men Bertha var nu på sitt galnaste humör och inga varningar hjelpte.
Hon lade munnen tätt intill dörrspringan och begynte gnola helt sakta: „dåne liksom åskan, systrar, högt vår fosterländska sång!“
Derefter lyssnade hon med spända öron.
-- Intet resultat! -- rapporterade hon.
-- Skynda dig att väcka dem, jag förgås af trötthet! -- gnälde Alma der nedifrån.
-- Tyst! . . . det lät, som om en af pigorna snappat efter en fluga . . . nu suckade en af dem . . .
Nej, det är bäst att taga en mindre högstämd visa.
Och till de nedanståendes förskräckelse drog hon till med:
„Raatikkoon, raatikkoon Vanhat piiat pannaat . .
.“
-- Söta Bertha, tyst, du ställer ju till skandal, -- bådo röster nedifrån.
-- Aha, det tog skruf, -- blef svaret.
-- En af de sköna rör på sig . . . tyst! . . .
-- Kuka siell’ on? -- frågade en sömnig röst bakom dörren.
-- Voj, i Karbasien, huru skall jag kunna svara? -- hviskade Bertha i nöd. -- Vänta nu, vänta nu . . .
Ole hyvä ja pääse sisään . . . var det rätt så?
Me . . . tahtovat nukkumaan . . .
Ett skratt afbröt henne, och Bella kom henne till hjelp.
Hon framstälde deras nödstälda belägenhet för pigan, som emellertid kommit ut med en kjol kastad öfver den lätta nattdrägten.
Hon bad så höfligt, att pigans hjerta rördes och hon lofvade skaffa dem sofplatser.
Om en stund kom hon ut, åtföljd af två andra yrvakna flickor.
De skulle lägga sig på fähusskullen, så finge fröknarna deras bädd.
Lilli snörpade misslynt på näsan, och Alma hviskade misstänksamt: -- loppor!
-- Kantänka, -- utbrast Bertha, som satte sig öfver alla betänkligheter. -- Jag lägger mig tacksamt på fatebursbädden.
Ni kunna ju sofva här ute på balkongen, om ni äro rädda för hoppare.
Här fins ju en nyckel till hufvudgärd och en pieksa till täcke.
-- Fins det inga sängar i stora byggningen? -- frågade Alma dristigt.
-- Ei ole, -- svarade flickan.
-- Det är främmande hos värdinnan.
Nöden hade ingen lag, och efter att hafva funnit bädden på loftet temligen snygg, beslöto de sex trötta vandrerskorna att hålla till godo der uppe.
De tackade flickorna, vände om lakanen, togo sina regnkappor till täcken och lågo snart försänkta i en efterlängtad sömn.
Trångt var det visserligen.
Bella, som låg ytterst, hade blanka golfvet under sig, och en halmtapp under ena örat, Alma och Lilli somnade med armarna kring hvarandras hals, och Verna Sommar, som låg innerst, pressades som en gurka mellan väggen och Aina Bergs lilla runda knubbiga kropp.
Klockan åtta på morgonen kom en af pigorna in och frågade om de ej ville ha kaffe.
Fem sömniga röster mumlade ett belåtet ja, den sjette svarade med en långt utdragen snarkning, som kunde tydas hur man ville.
-- Låt oss få sex koppar kaffe, -- bad Bella, som fortfarande agerade tolk.
Pigan nickade.
Hon stod och betraktade deras upphängda klädningar med mycket intresse.
-- Hvarifrån ha ni fått så vackra spetsar? -- sade hon och petade om ryscherna kring hals och ärmar.
-- Från Helsingfors, derifrån vi äro hemma, -- svarade Bella.
När jag kommer i tjenst till Helsingfors, skall jag också köpa mig lika vackra spetsar, -- sade flickan med ett längtansfullt tonfall i rösten, i det hon gick att hemta kaffet.
-- Seså, nu ha vi gjort flickan fåfäng, -- sade Lilli, i det hon eftertänksamt drog strumporna på sig.
-- Jag skall gifva henne en af mina ryscher till tack för nattqvarteret.
-- Upp med dig, Bertha! klockan är strax half nio! -- Bella ruskade duktigt om Bertha, som var en af de värsta sjusofverskor under solen.
-- Mmmmm . . . lät det motsträfvigt ur dynan.
Bella ruskade än en gång, men utan framgång; Bertha var absolut okänslig för uppmuntringar och stickord, hotelser och tvångsåtgärder.
Slutligen tog Bella vatten i en tekopp och hälde några droppar iskallt brunnsvatten i nacken på den sofvande Bertha.
Hon lät höra ett ogillande knorr och gnuggade sig i ögonen.
Bella skyndade att ställa det ångande kaffet rakt invid hennes näsa och i ett nu var Bertha vaken.
Hon klädde sig på två minuter, -- det var aldrig så noga med tvättning och sådant, -- och var färdig före de andra.
Derefter snördes renslarne, betalades nattqvarteret och klockan half 10 först var man på väg igen.
Dagen blef het som i går; dammet rykte vid hvarje steg och öfverallt der det fans en brunn, sköljdes halsar och ansigten, med öfverlägset förakt för solbränna och fräknar.
Hannas enformiga sommarlif afbröts då och då af ett besök i prestgården, hvilket hon var tvungen att göra, då prosten var hennes förmyndare.
En viss tung stämning bemäktigade sig henne hvarje gång hon satte foten innanför prestgårdens lilla hvita staket.
Det var, som hade verlden med ens smultit ihop och blifvit så qvaf och trång, att hon ej kunde andas.
Hvarför var det så?
Prostens två flickor, Hulda och Clara, ett par verkligt snälla flickor, tyckte synd om henne och sökte på allt sätt visa henne vänlighet.
Men Hanna drog sig otacksamt undan hvarje närmande från deras sida och afslog envist alla anbud af lektyr eller förslag till utfärder och dylikt.
De begge flickorna togo det som blyghet; de tröttnade icke att bjuda henne till sig, sända henne böcker eller bär från sin trädgård.
Men prosten och prostinnan betraktade henne med missnöje och hon kände det.
Deras enkla gammaldags åskådningssätt kunde icke smälta Hannas nymodiga idéer och i deras ögon oqvinliga uppträdande.