Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får icke lof att vara öppen och han vill icke vara det.
Det är brist på tillit, brist på aktning, brist på allt det som gör umgänget till någonting verkligt välgörande och förbättrande.
Jag ville icke nämna något om att jag redan gjort anstalter och verkligen skulle resa, jag var rädd att han kunde uppfatta det som ett sensationsnummer för att få honom varm igen, få honom till att begära mig och hålla mig fast.
När han reste sig, reste jag mig också.
Jag sade att han väl helst önskade att icke få bref.
Nej, naturligtvis önskade han att jag skulle skrifva ”en Gang imellem”, svarade han.298
Sjelfva detta svar sårade mig en smula.
Det visade att han alltjemt är qvar i den villfarelsen att han behöfver hålla mig tillbaka, liksom dämpande inverka på mig; att jag eljest skall hänga efter honom.
Jag svarade att det inte var behagligt att skrifva bref som hans hustru skulle läsa.
Nej, hon läste dem icke, menade han.
Men jag borde skrifva så att alla menniskor kunna läsa.
– ”Og du maa naturligvis ikke skrive du.”
”Nej naturligtvis inte!”
Men det sårade mig i alla fall att han sade det.
Det hela får prägeln af en fin herres kurtis med en underklass.
Afskedsorden voro:
”Du rejser ikke,” samt, då jag icke svarade, ”jeg kommer igen.”
De sista orden: jeg kommer igen, uttalade han med ett leende och en uppmuntrande nick, som gjorde dem obeskrifligt komiska.
Han var så säker om att min sinnesstämning är den samma och att detta löfte att ”komma igen” för mig innebar guld och gröna skogar.
(Utdrag ur mitt bref till Ellen Key d. 13 Mars 1888.)299
– En verklig menniskokännare skulle svårligen låta dupera sig af artikelns blomsterspråk; han skulle icke kunna säga hvarför jag skrifvit den, men han skulle svära på, att jag icke är ”brandesian”.
Brandes sjelf läste i artikeln min goda vilja att vara honom nyttig, eller rättare: offentligen visa honom en artighet; men han var skarpsynt nog att under de svarfvade fraserna se en maskerad protest mot hans åsigter.
Det är möjligt att det sårade honom.
Jag sårar honom med allt hvad jag skrifver.
Det gör mig ondt att det måste vara så, ty jag skulle så gerna velat vinna hans tillgifvenhet, och det har varit mig en blodig själstortyr att af hela min syn på lifvet, af allt det kraftigaste och bästa i min varelse tvingas bort från honom.
Men det måste så gå.
Jag höll af honom när jag såg att han hade orätt, derför teg jag.
Jag skall hålla af honom ännu då han hatar och sårar mig – som endast han kan.
Men skrifva efter hans recept?
Endast den som från alla sidor är fri kan göra godt arbete.
Min Brandes-uppsats är ett farväl, hjertskärande för mig; rörande för den som förstår hvarför det skrefs just nu, då alla vända sig emot honom och då jag sjelf måste draga mig tillbaka.
Den skrefs för att inför mig sjelf försvara mig för misstanken om feghet och låghet.
Jag ville stå fram och säga:
”här är jag; den beundran jag visade honom hemligt, den vågar jag uttala offentligt.”
Jag gjorde rätt.
Jag är glad att jag gjorde det, äfven om jag skulle gå miste om stipendiet.
Men hvad ingen kunde veta, det var att jag vände mig bort och grät öfver min fallne afgud.
”Jeg kommer igen,” hade han sagt, när det derför ringde i fredags qväll var jag icke alldeles oberedd på att det kunde vara han.
Jag hade varit ute vid sjutiden och tittat på hans fönster, som då var ljust, och jag var klädd i min gamla svarta klädning, ty jag hade inte precis tänkt att han skulle komma.
”Hur är det med dig?
Du är åtminstone påklädd, så är det väl bättre?”
Vi satte oss på chäslongen, och jag brydde mig inte om mycket annat än att dölja mina fula händer.
Han talade om att han ville gå till Van Hout för sin nervositet.
Van H. är inte läkare, ”han har lavet sig en Kakkelovnsteori”, och han säger att all sympati och all antipati är beroende af magnetism eller elektricitet.
Han sänker icke sina patienter i sömn, han är icke hypnotisör, han verkar endast med strykningar.
”Jag – som när jag är riktigt frisk – är alldeles laddad med elektricitet, måste ju också vara emottaglig.”
Så talade han om hur löjligt det är att hustrun vill dölja sin ålder.
Barnen säga:
”Är det inte underligt att mor inte vet när hon är född?”
Vidare talade han om att när han haft någon att tala med innan han lägger sig på qvällen så kan han sofva, ”men i mitt hus kommer det ingen; jag lefver som en eremit.”
Jag frågade om han inte tyckte det var tråkigt.
Ahnej, han trifdes så bra med sitt eget sällskap.
Sin hustru liknade han vid en ”grædende Klippe”.
Hon tjuter så att hon kan smälta öfver att han inte älskar henne, men när han ber henne behandla honom med mera hänsyn, då är hon hård som sten och säger att det är han som misshandlar henne.
Hon är en martyr.
Lundegård kom och afbröt oss.
Jag tog det temligen lugnt och fick en hård handtryckning till farväl.300
Under dessa dagar hade jag icke läst Dagbladet och kom ej att tänka på att der dagligen fans nya och graverande angrepp på B.
I Söndags tänkte jag att han nog skulle komma.
Axel var rest.
Jag hade satt fram blommorna på bordet, jag var klädd i min morgonrock och jag hade just suttit och skrifvit på mina anteckningar.
Så ringde det, jag kastade anteckningarne i lådan och gick bort till chäslongen, der jag stod när han kom in.
”Är du nu sämre igen!” utropade han när han såg morgonrocken.
Jag sade, som sanning var, att jag gått mig trött på en promenad, (För att se om han var på middagsbjudning eller ej.
Men jag hade sett ljus i hans fönster.)
”Lägg dig på chäslongen då.”
Jag gjorde det gerna; plågorna göra mig alltid ofri, när jag skall hålla mig uppe.
Han stod vid kakelugnen med pelsen på.
”Kan du inte ta pelsen af?”
Det kom i mitt sinne en svag återklang af den gamla ångesten, när jag skulle velat köpa hvarje minut med mitt lif.
”Jo, men jag fryser ännu; jag vill värma mig lite.”
Så hängde han upp pelsen och började gå fram och tillbaka på golfvet.
”Anhålles att du talar högt och tydligt.”
”Jaha,” ropade jag, med föresats att han inte skulle hacka på mig för att jag talade för lågt.
”Har det händt dig något?”
Jag tänkte mig om.
Nej; ingenting annat än att jag fått Ellens bref.
”Ja, det berättade du.
Jag var här ju i förrgår.”
”Ja, något annat har det inte händt.”
”Nämner hon ingenting om sin käresta?”
”Nej, inte ett ord.”
”Jag trodde du hade hennes hela förtroende.”
”Det har jag också.
Men jag vet ju hur det står, och när det räckt i så många år kan det inte vara mycket att säga om det.”
”Hur skulle jag kunna veta hur många år det räckt!”
”Det har jag sagt dig.
– Jag fortfarande skrikande från Chäslongen.
”Tror du jag kan komma ihåg det!
Hur många år har det räckt då?”
”Åtta.”
”Hvilken tid!
Hvad jag tycker de borde vara utledsna på hvarandra!”
”Det tror jag inte de äro.
Och hvarför skulle de det?”
”Det blir man ju alltid.”
”Det tror jag kan vara olika.”
”Nåja, jag vet ju ingenting om dem.
Jag känner inte till hur pass de förstått att inrätta sig.”
”Vänskap kan det väl i alla händelser finnas qvar.”
”Vänskap?
Nej det stannar ingenting qvar.
I mitt sinne sjöd harmen.
”Att en förälskelse inte kan räcka, det förstår jag nog, men” – – –
”Jo, den kan räcka hur länge som helst, om den bara inte får tillräcklig näring.”
”Min polska väninna skrifver att säkraste medlet att bota en man för hans förälskelse till en qvinna C’est de la lui donner. (skrattande.)
Ofelbar.”
Invärtes skummade jag af raseri och förödmjukelse, men jag log liknöjdt.
”Kanske är det samma förhållande med en qvinna, då hon fått ega en man,” tillade han och stannade ett ögonblick.
”Det tror jag inte.”
Han återtog sin promenad.
”Nej, jag kunde väl förstå att du skulle välja det grofva.”
”Tack.”
Harmen höll på att qväfva mig och det uppstod en paus, men jag hade föresatt mig att han åtminstone inte skulle märka hur jag led.
Han fortfor att gå.
Så vet jag inte hur det kom sig att han började tala om qvinlighet, och jag frågade honom hvad han menade med det ordet.
Ja, det var svårt att definiera: en sammansättning af egenskaper, hvilka man räknade för att vara företrädesvis qvinliga.
En viss kattaktighet, det att man kan plocka upp lag efter lag och ändå inte träffa på det väsendtliga, det att det innerst inne i en vrå gömmer sig en rent qvinlig fåfänga etc.
Så kom han och satte sig, gaf mig sin hand, som vanligt.
Jag frågade om han kände smärtor i den.
Nej, han hade inte ondt någon stans, men det var nervöst.
Jag böjde på den några tag, men jag kände mig inte särskildt medlidsamt eller vänligt stämd.
”Du drar din Haand tilbage?
Derpå svarade jag ingenting, jag började tala om Axel, som rest till Sverige.
Så blef han nyfiken på Anna och gjorde mig frågor om henne.
Jag berättade lite om vårt samlif.
Jag kom dervid att yttra:
”Jag var liflig och pratsam, sådan som jag kan vara när – – – ”
”Naar jeg ikke er tilstede?”
”Menar du att min närvaro trycker dig?”
”Det ÄR LØGN!”
”Vackert sagdt,” anmärkte jag torrt.
”Men det är sant,” svarade han liksom skamflat.
”Det betyder i öfversättning: jag tviflar.”
”Du borde vara så stor menniskokännare att du kunde märka att det är så.”
Det blef en paus och jag låg och såg på honom.
”En sådan en!
Alltid skrattar hon åt mig!”
”Jag bara låg och tänkte att du sjelf har visst många qvinliga egenskaper.”
Han ansatte mig gång på gång med frågor om hvilka dessa egenskaper voro.
Men jag skrattade och ville inte säga det utan fortsatte med min berättelse.
Dervid kom jag att tala om hur
Axel sagt något för hvilket jag krympt ihop mig som en snigel utan att låta honom märka det.
”Alla menniskor säga visst saker för hvilka du krymper dig som en snigel.
Jag kan slå vad att det i dina anteckningar heter:
Georg Brandes kränkte mig dödligt i söndags, i torsdags var det något bättre.”
Jag måste skratta åt anmärkningens slående sanning.
”Hur många gånger har jag kallat dig torsk?”
”Många gånger; men jag kommer ihåg hvarenda en.”
”Men med min kærlige Tone bliver det et Kælenavn.”
”Jo vackert!”
”Jeg véd intet smukkere.”
Paus igen.
”Jag blef förälskad i går,” sade jag.
”Hvem då i?”
”Fröken Nielsen.”
”Hon såg så rar ut.”
”Hun er grim.
Hun er ikke smuk.”
”Nej, men jag tyckte om henne ändå – ett ögonblick bara.”
Han såg på mig liksom undrande.
”Du er meget emodtagelig,” sade han dröjande.
O Gud ja!
Det är min olycka.301
Hvarför har jag skrifvit allt detta?
Obetydligheter, rena trivialiteter.
Derför att vi nu skola skiljas; derför att hvarje ord som kan bli det sista har vigt och värde, derför att han trots allt – trots hat och stolthet och hämdkänsla – är mig kär ännu, kär öfver allt annat.
Det är himmelrike att se honom, höra hans röst, känna hans mjuka lilla hand mot min kind.
Han är ett elakt barn, som jag älskar.
Han har varit mitt lifs stora händelse.
Han är vändpunkten.
Bekantskapen med honom bestämmer öfver heder och ära, öfver lif och död.
Axel sade härom dagen med en skymt af medveten afundsjuka för det Ingeborg förtror mig allting.
”Alla menniskor komma och berätta för dig; till mig kommer aldrig någon.”
”Du skrämmer dem med din öfverlägsenhet,” svarade jag leende.
”En öfverlägsenhet som är spelad – ja.
Och du förstår att dölja din; det är hemligheten.”
Åh kamrat, hur fint och vackert du skämmer bort mig!
Dagen innan Axel reste till
Malmö gick han och var förskräckligt sjuk för bref från Anna; han hade först skrifvit ett bref, hvarpå hon inte svarat, så hade han skrifvit ännu ett, som han bedt henne besvara strax och säga om det fans något hinder för att han besökte henne i Lund.
Äfven detta blef utan svar.
Han gick och gissade och gissade.
Jag började också gissa, att hon kunde vara rest hem, att brefvet blifvit returneradt eller ännu låg qvar etc.
”Ja, eller också kan man antaga att det gått en ginväg till Australien och först måste komma igen derifrån,” svarade han vresigt.
Jag blef tyst, när jag märkte att jag tröttat honom, låtsade som ingenting och fortsatte med att lägga i ordning i min byrålåda.
Rätt som det var stod han bredvid mig utan att säga något, och utan att säga något lade han sin arm kring mina axlar och vidrörde min kind med antydningen om en kyss.
Allt var sagdt.
Fröken Nielsen var söt, när hon väl ompelsad och med en schal bunden öfver den toppiga vintermössan kom för att gå till sina patienter.
”Hur går det med stipendiet?”
”Jag vet inte ännu, men jag tänker att jag får det.”
”Åh, jag är så glad!”
Och hon lyfte sig på tå för att kyssa mig.
En verklig vänlighet!
Någonting menskligt!
Här – i Kjöbenhavn!
Jag gick in till middagsbordet igen, uppfyld af ett invärtes solsken.
Hvarför kan jag inte ha mod att sitta undangömd och fattig i Hörby för att få lof att ha lugn och skrifva efter mitt eget hufvud!
Jag är ju bara skenbart fattig, bara fattig till kläderna; jag behöfver ju inte försaka något.
Min penna ger mig nog hvad jag behöfver.
Och när jag inte har mer att säga, då får jag komma hit och dö och bli begrafven här, i den omgifning der jag lidit så mycket – och älskat så mycket.
I Fredags kom han igen.
Jag satt och skref på mitt komediutkast och hade föresatt mig att vara lugn och förståndig, om han icke skulle komma.
Det hade jag varit de andra qvällarne.
Ljuset föll på hans ansigte och på hans svarta hår.
Han är ändå bra vacker, min elake pojke!
Inte regelbundet vacker, men intelligent vacker.
Så satte vi oss vid bordet och började prata.
Han utan vidare sträckande fram sin lilla tass till min behandling.
Först talade vi om Edvards skådespel och om modellerna.
Melson är etatsrådet Tietgen.
Rud heter visst Petersen och är bror till Georgs gamle vän, transaktionerna mellan honom och Tietgen voro de samma som i pjesen.
Melsons försök att köpa Herman Rud är kalkeradt öfver Ernst Brandes artiklar i Politiken om
Landtmansbanken och ett försök att med några tusen kronor köpa hans tystnad.
Josefine är fru Gogin, nästan replik efter replik.
Af sig sjelf har förf. tagit en hel del till den puckelryggige och en hel del till målaren.302
Så talade vi om att Schiött blifvit minister i Norge, han har för icke fullt två år sen skrifvit de hätskaste angrepp emot den minister han nu inträder i.
B. kände hans hustru.
Han ville så gerna när han kom till Norge göra hennes bekantskap, emedan hans vän Julius Lange då han var helt ung varit förälskad i henne.
Hon hette då Mathilda Duncker.
Langes svärmeri var fullkomligt obesvaradt.
Han kom hem och fylde G.B.s öron med beskrifningar öfver det härliga föremålets fullkomligheter. – ”Som när man ser stjernor djupt nere i en brunn, sådan är hon,” sade han.
G.B. fann den lilla frun rätt vanlig.
De hade en gång senare haft en slags sammandrabbning med anledning af en artikel som Marie Colban skrifvit om Zola, och deri hon yttrat att hon inte visste när mannen var född, icke hurudan han var, ingenting, men hon hade sett honom leka med sina barn,” således var han ju ändå en menniska med menskliga känslor”.
För resten hade visst artikeln varit ett angrepp på Zola och hela den naturalistiska riktningen.
G.B. hade svarat fru Colban i en temligen ironisk artikel, deri han sade att för att få veta när Zola var född behöfde man bara slå upp i ett konversationslexikon, att frun gjort några underliga iakttagelser med afseende på Zolas barn, ty som det var allmänt bekant hade han aldrig haft några etc.
Häröfver hade fru S. blifvit mycket indignerad och svarat i en tidskriftsartikel, skarpt angripande B. för hans sätt att kasta sig öfver fru C.
(Fru S.-s man är eller rättare har varit professor och heter Schjött.
Jag såg det nyss i en tidning.)
Nog af, sedan dess har professorskan skrifvit bref till B., att hon var mycket ledsen öfver att ha angripit honom, och att han inte skulle vara ond på henne för det.
Så talade vi om att jag finner det lustigt att Axel och andra kunna tala så öppet till mig och ge mig förtroende.
”Det få de skikkelige alltid.
Min ene russiske Kæreste har alle Menneskers Fortrolighed, fordi hun er saa skikkelig.”
Och så om prins Bernadottes giftermål.
B. tyckte det var underligt att han inte gjort fröken M. till sin älskarinna i stället.
Jag sade att sådant brukas inte hemma, utan om hon blir ”utstött”.
”Jaså, äro de sådana!
Då var det väl att jag inte kom dit upp,” sade den lille osedlighetsaposteln.
Vidare frågade B. som vanligt efter Axel och hans arbete etc.
Han nämnde att han funnit Axels ändringar i min Brandes[-] uppsats så afgjordt dåliga.
Alltid gamla utslitna liknelser och fraser; det jag först skrifvit var alltid bättre; enklare och mera rakt på sak.
Dessvärr[e]!
Axel har fått en märkvärdig svaghet för rhetoriska snirklar och grannlåter.
Hans anmärkningar äro alltid goda, hans ändringar sällan.
Jag satt och böjde profetens fingrar som vanligt.
”Au!” skrek han midt i samtalet och jag drog förskräckt handen till mig i det jag brast i skratt öfver att ha blifvit så hårdhändt.
”Nej för all del sluta inte upp,” sade min osedlighetsprofet och sträckte fram sin lilla tass igen.
Det är roligt att vara så der lugnt och likgiltigt vänner, nästan som ett par syskon.
Jag tror att han tycker det också.
Han delade min lugg och kysste mig på pannan med den innerligaste öfvertygelse när han skulle gå, och jag satt och tittade efter honom när han vände sig i dörren med sin vanliga behändighet.
”Jag kommer snart igen,” nickade han uppmuntrande, ”det skall inte dröja tre dar härnäst.”
Det gläder mig att han inte vill jag skall resa, men jag reser ändå.303
D. 19 Mars 1888.
Det är märkvärdigt att ju mer den gamle tjurskallas att inte vilja göra något för Hilma, utan kasta allt på mig, dess mer kommer jag att hålla af henne.
Det är som hans andel, – hans faderspart i henne blefve mindre ju mer han undandrager sig omsorgen om henne.
Hon påminner mig då mindre om honom, hon blir nästan helt min.
Åh Gud, om hon haft en far som jag kunnat hålla af!
Om hon åtminstone kunde låta bli att bli lik honom!
Om hon kunde bli lik mig!
Om hon kunde komma att se någorlunda bra ut och inte vara allt för dum.
Med ett ord: om jag kunde slippa att skämmas för henne som jag alltid måst göra det för honom.
Och om jag kunde förtjena så mycket att jag kunde få henne helt för mig, klä henne med mina penningar, låta henne ha bara mig att tacka för allt, och icke honom.
Jag gläder mig som ett barn åt att få gå på teatern i qväll, och de ge ändå ingenting annat än en ballett.304
D. 20 Mars.
Det är sorg att lemna Köpenhamn.
Mina ögon fyllas af tårar så fort jag tänker derpå, det är som om hela min varelse vore full deraf och de rinna öfver för det allra minsta.
Det förefaller mig som om lifvet icke lefdes annorstädes än här, derför att här finnes nästan allt hvad jag är bunden och fäst vid.
Vårsolen skiner med lutande strålar och gulaktig glans på huset midt emot mina fönster, och mitt sinne fylles af ett varmt vemod och en smältande saknad då jag ser det; det är som om jag aldrig skulle få se sol mer.
Hvad hjelper mig hån och galgenhumor, hvad hjelper det mig att jag kan se hvad som är smått och löjligt i hans karaktär!
Mitt hjerta har vuxit fast och jag älskar alla hans fel och svagheter som jag älskar allt det goda och allt det själsfina deri, ty jag älskar ju honom sjelf, just sådan han är.
Men han är för ytlig och för teatralisk för att kunna hålla riktigt af någon.
Vinna hans tillgifvenhet kan jag aldrig.
G.B. måste lefva under ganska små ekonomiska vilkor, ty han – som är så nyfiken och som så gerna följer med allting – håller ingen enda utländsk tidning.
Det låter som skulle han icke ha mer än Politiken och Norskt Dagblad.
Härom dagen sade han att han fått en del franska tidningar skickade ”från sin mor”.
Naturligtvis var det Marie Knudtzon, som skickat dem hem till Bertha och hon som låtit B. få dem.
Inbilla mig att någon skickar franska tidningar till gamla fru B., men inte till hennes son!305
D. 21 Mars.
Jag skall fram, jag vill fram.
Jag vill icke låta begrafva mig lefvande.
Skrifva, läsa, studera lifvet.
Slå mig fram med alla medel!
Lefva och ge tappt?
– Eländighet!
Bara hugg i; det går nog till en tid.
Sen kan du dö.
Men också bli hågkommen, – en liten tid.
D.22.
Jag kände det på det kylslagna duggregnet när jag kom ut i dag, jag kände det på mitt lefnadslustiga pojklynne.
Arbeta och se hvad det skall bli af alltsamman och alla.
Sol och färg och lif!
Lif ända ut i pennspetsen – se der min lösen!
Fru Lange sade att hon trodde jag skulle slå mig på dramatiskt författarskap, ty ”mitt lif kunde inte ge stoff till flera romaner”.
Hon skall det få se – Satanas!
Min profet var här i går, vid godt humör och språksam.
I förrgår när jag gick från Casino såg jag att der var släckt i hans fönster.
Då var klockan 20 minuter öfver 10.
Jag hade sett ljus der när jag gick till teatern och med min vanliga gissningshunger undrade jag om han var borta och om jag – som aldrig vill göra någon fråga – om jag ändå skulle få veta det, i fall han var borta och icke blott tagit lampan in med sig i ett annat rum.
Riktigt; jag som aldrig frågar och som aldrig visar mig nyfiken fick veta det ändå.
Han hade varit på ”Femkanten”.
Följde hem frk.
Kramp tillsamman med frk Lønborg.
Frk Emmy Kramp (läkaren) bor Amaliegade 26, derifrån skulle B. följa hem frk.
Lønborg, som bor Toldbodgade 2, 4.
Femkanten har sina sammankomster på Neiiendams restauration Lille Kongensgade № 1.
Klockan var ungefär 2 på natten när B. kom hem.
Frun hade icke velat gå med, hon är annars medlem af Femkanten, och han hade frågat henne.
Hon var uppe och fullt påklädd då han kom hem, tog emot honom ”inte som en furie – det vore för lite sagdt – nej som ett mythologisk[t] väsende.”
Hon grät, hånskrattade, jublade öfver att ha ertappat honom, ”hylede” och slamrade.
Hon hade legat i fönstret i ett mörkt rum för att hålla utkik efter honom och hon hade sett honom komma öfver St.
Annæ Plads med frk.
Lønborg ”men fra den forkerte Vej”; hon trodde att hon och han varit ute i stan på ett eller annat rum tillsamman.
”O så ömt, så ömt!” som de gingo tillsamman.
Och så hela svartsjukans raseri så att han blef så upprifven af att ”höre paa hendes Hyl” att han måste ta Kloral för att få sofva.306
För kort tid sedan hade hon varit hos hans mor, tjutit och gråtit och frågat modern om hon inte trodde att han stod i brottsligt förhållande till Josepha Schebeko. – ”Spørge Mor om det!
For det første, hvis det var saa, vilde jeg naturligtvis ikke have betroet mor det” – – – och så dertill misstänka en ung polsk familjeflicka, som vistas i sina föräldrars hus.
Fröken Lønborg spökar dock mest för den stackars förälskade varelsen.
”Ända sedan i December månad har jag beständigt fått anonyma bref om ditt förhållande till henne,” säger hon.
Före jul när fru B. reste till Berlin hade hon i kupéen träffat en polsk dam.
Hon satte sig (hustrun!) att läsa i en af B.s böcker.
Så visade hon namnet för sin reskamrat och frågade om hon kände det.
”Oh Gott ja!
Dass ist ja unser Brandes!” hade polskan utropat.
Och så hade hon (efter hustruns berättelse) talat om att B. så gerna ville gifta sig med fröken Schebeko, och han skulle vid ett aftonvardsbord hos Schebekos ha sagt(!) att han var så olyckligt gift.
Josefa hade fått ett helt ”bibliotek” af honom.
Han hänkastade i parentes att han efter hand skickat henne en ”tyve Bind” i korsband, derför att hon inte kan få danska böcker att köpa i Warschau.
Angående fruns misstankar om frk.
Lønborg hänkastade han att han endast träffat henne ”ett par” gånger.
Det stämmer dåligt med fruns allvetenhet.
Men det stämmer inte dåligt med hans yttrande för en sex veckor sedan att man aldrig håller så mycket af den qvinna man älskar som just då man är otrogen emot henne.
Det märks tydligt på frk.
Knudtzon att hon är svartsjuk på frk.
Lønborg.
Hon talar om henne i precis samma harmfulla ton som om hustrun och frk.
Jag undrar just hvem den ”unga flickan” [är] som han på gatan träffat tillsamman med hennes mor och som varit omnämd i det anonyma brefvet han visade Geijerstams och mig på Nimbs – – –
Det talar allt för att fru B. har rätt.
1o brefvet på Nimbs.
Den fröken (hvars namn han höll för) och som af brefskrifverskan antyddes vara en som nog vore af samma åsigter i könsfrågan som G.B. och som nog ville etc.
Han sade att ”flickan” hade regelbundna drag och såg ärbar ut.
Han yttrade till mig att brefskrifverskan haft djerfheten fråga honom i ett sällskap ”om han brukade få många anonyma bref.”
Jag mins att frk.
Lønborg till Bissens307 gjorde honom denna fråga.
Han har blifvit alldeles tyst med historien om brefvet och han envisas att låtsa som om han knappt kände frk.
Frk.
L. är inte blyg.
Hon inmälde sig sjelf i Femkanten, utan att vara anmodad.
Vi talade om Strindbergs mani att tro det barnen icke äro hans egna.