Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bättre, att förekomma, än att förekommas.
-- Det blir du icke, var lugn.
Jag har en plan, men den omtalar jag icke ännu.
Lofva mig, att du icke tager något förhastadt steg och lita på mig.
Hanna tryckte hennes hand mot sina ögon och sina läppar.
-- Du är min vän, och jag litar på dig.
Jag skall gifva mig till tåls för din skull.
Inom skolans direktion och lärarepersonal hade frågan om Hannas skiljande från skolan flera gånger varit före.
I den utsmyckade form historien antagit, var det icke underligt, om den väckte allas djupa ogillande.
Man öfverenskom att anställa enskildt förhör med Hanna och derefter meddela henne beslutet, att hon vore skild från skolan.
Det gjorde dem alla ondt om flickan, som hittills aldrig gifvit anledning till allvarsamt klander, utan tvärtom var en af skolans mest framstående elever.
Men skolans anseende fordrade, att en elev, som till den grad blottstält sitt rykte, icke tilläts att vidare qvarstå vid densamma.
Innan mötet denna gång afslutades, infann sig Verna Sommar och begärde ordet.
Hon hade, viss om att ryktet öfverdrifvit
Hannas felsteg, nyss talat vid henne sjelf samt fått en öppen och noggrann beskrifning öfver tilldragelsen.
Hon hade vidare uppsökt unge Hagen, som afgaf en liknande berättelse, hvarför något tvifvel om sanningen icke kunde finnas.
Slutligen hade hon ännu varit inne på det ifrågavarande kaféet och der blifvit försäkrad om, att något fruntimmer den qvällen icke der intagit någon förfriskning.
Derefter omtalade hon hela händelsen, såsom hon hört den af Hanna och Valter.
-- Och enligt min åsigt, -- slöt hon sitt andragande, -- förtjenar Hanna Rappe vår aktning och vårt erkännande för det hon, glömsk af sig sjelf, sökt räcka en sjunkande medmenniska sin hjelpande hand.
Man behöfde tid för att plötsligt omstämma sig till Hannas förmån.
Några af de yngre uppträdde derefter och anhöllo, att det fälda utslaget måtte upphäfvas, eftersom det stödt sig på falska rykten.
Men de äldre och försigtigare ansågo, att ryktet allaredan fått en så stor utbredning, att man icke mera kunde nedtysta eller vederlägga detsamma.
Skolan riskerade sitt anseende genom att qvarhålla en allmänt misstänkt elev.
De yngre lärarne och lärarinnorna protesterade ifrigt mot denna uppfattning.
-- Det är väl icke meningen, -- sade de, -- att skolan för ett falskt ryktes skull kunde uppoffra en af sina bästa elever?
-- Det är beklagligtvis ofta en nödvändighet att uppoffra en för att kunna qvarhålla de andra, -- utlät sig en af de äldre.
-- Blir denna princip genomförd nu och framdeles, så anhåller jag genast att blifva skild från skolan, -- utbrast Verna Sommar med en hos henne sällsynt häftighet.
Fem af den yngre lärarepersonalen förenade sig med henne, och direktionen såg framför sig det svåra valet att antingen genast mista fem af sina bästa lärarekrafter, eller ock låta Hanna Rappe qvarstå vid skolan.
Ett nytt möte utsattes till följande afton, då hvar och en skulle noga öfvervägt alla skälen för och emot.
-- Jag behöfver ingenting öfverväga, -- sade Verna Sommar.
-- För mig gäller endast att antingen begå en syndig orättvisa eller ock se mig om efter en annan plats.
Det är icke svårt att välja.
När femte klassen dagen derpå kom till gymnastiken fann den sin unga hurtiga lärarinna mot vanligheten allvarsam och förströdd.
Hon ordnade öfningarne, kommenderade och rättade som förut, men det skedde nästan mekaniskt, och man såg, att tankarne voro långt borta.
Ett par gånger glömde hon gifva det väntade tecknet, eller förvexlade namnen på de olika rörelserna.
Men ingen nändes skratta.
Tvärtom smittade hennes synbara nedslagenhet den annars så muntra skaran och timmen gick tyst och utan lif.
När den var slut, och Hanna Rappe bland de första aflägsnat sig, kallade Verna Sommar de öfriga än en gång tillsammans, hon hade något att säga dem.
-- Jag ville fråga er, flickor, -- sade hon, och hennes röst lät som en generals, som anställer räfst bland sitt folk. -- Jag ville fråga, om det är med er vetskap och ert samtycke, som en af edra bästa kamrater varit utsatt för de ovärdigaste misstankar och det ovänligaste bemötande, blifvit förtalad rundt i staden och nu står i begrepp att för alltid bortvisas ur skolan?
Ni veta alla hvem jag menar . . .
Flickorna tego.
Några sågo förlägna ut, andra likgiltiga, som om det alls icke rört dem.
-- Åtminstone icke med mitt samtycke, -- kom det plötsligt från Bertha.
-- Icke med mitt heller, -- hördes några osäkra röster ur skocken.
Jenny skrufvade sig litet nervöst: -- Det är ju icke underligt, om flickor från hyggliga hem draga sig för att vara tillsammans med en, som . . .
-- Jag vet, hvad du vill säga, -- afbröt henne Verna harmsen, -- men du har orätt, liksom alla andra.
Jag skall säga er, flickor, att allt ondt, som berättats om Hanna, är nedrigt förtal, jag har sjelf varit i tillfälle att taga reda på saken.
Flickorna skockade sig tätt omkring henne, och hon berättade allt hvad hon hört af Hanna sjelf, af Valter och af betjeningen på kaféet.
Hon afbröts af ifriga, halfhöga utrop, såsom: -- hvad var det jag sagt hela tiden?
Ja, men jag har hört från alldeles säkert håll . . .
Stackars, söta Hanna . . .
Fy, så otäcka vi varit . . . etc.
-- Säg mig, -- fortfor Verna Sommar, -- har hon någonsin svikit ett löfte?
Har hon ej ständigt sökt uppmana eder till det, som är godt och rätt?
Och huru löna ni henne?
Genom en misstro, som måste såra henne djupt och en ovänlighet, som verkligen icke vittnar om godt kamratskap.
Det har varit fult gjordt af er, flickor, och nu fordrar er hederskänsla, att ni söka godtgöra det.
Visa henne, att ni tro på henne och värdera henne som förut, det skall glädja henne mest af allt.
Det blef ett stoj, som kunnat rifva ned huset, när hon slutat.
Flickorna talade alla på en gång och sökte öfverrösta hvarandra.
-- Hvad jag är glad, att Hanna är oskyldig! -- skrek Bibbi och dansade om med Aina Berg.
-- Jag har hela tiden trott, att hon var det, -- sade Lilli, alldeles glömsk af att hon troget undvikit Hanna.
-- Det skulle varit så likt hennes karlfasoner att smutta punsch med pojkarne, -- inföll Jenny, ännu misstrogen.
-- Och jag hörde från alldeles säkert håll . . .
-- Att du är en gås, som genast tror första dumma rykte, -- ifylde Bertha hetsigt.
-- Jag har ju predikat för er dag ut och dag in, att alltsammans var en lögn, men ni ha inte trott mig.
-- Visst har jag trott, -- hördes en röst ur hopen. -- Och jag med . . . och jag med.
-- Alla voro angelägna om att intyga, att de „verkligen i grunden trott på Hannas oskuld“, men då de ej kunde bevisa den, så . . .
-- Jag ser, att ni ångra er ovänlighet, -- inföll Verna Sommar, som med ett halft sorgset leende gifvit akt på ordstriden. -- Gå nu och säg Hanna det.
Hon är nedslagen och djupt sårad . . .
-- Ja, ja, -- skreko flickorna.
-- Det kan man ej undra öfver! . . .
-- Hon är modig, uppoffrande och sann, -- fortfor Verna Sommar -- hon har hjertat på rätta stället.
Ingen af oss skulle gjort hvad hon gjort.
-- Nej, hvem skulle vilja gå in på ett värdshus? -- utbrast en af flickorna och såg förnärmad ut.
-- Ja, men tänk om din lille bror vore nära att bli innebränd.
Skulle du ej våga ett försök att rädda honom af fruktan att sota dina kläder?
Den är feg, som i farans stund tänker mest på sig sjelf.
Rappe har visat oss huru vi böra handla.
Flickorna sorlade, glada, flata och ångerfulla.
Hanna framstod åter för dem i all sin gamla redbarhet, och de kunde ej förstå, huru de någonsin kunnat misstänka henne för något ovärdigt.
-- Inte skall man få skilja henne från skolan, -- sade en med beslutsam min.
-- Om hon afgår, så går jag med, -- sade en annan.
-- Ja, ja, det göra vi också, -- ljöd det från flera håll.
-- Kom, så gå vi till föreståndarinnan och fälla en förbön för Hanna!
Förslaget antogs af tre fjerdedelar af klassen.
Resten ville hålla sig neutral.
De blygdes för ett så hastigt omslag, och några af dem kunde ej glömma sin misstro.
Men de öfriga, med Alma och Bertha i spetsen, tågade, ifriga, varma och fulla af stridslust, att bryta en lans för sin vän och kamrat.
-- Lättrörda, små insjövågor! -- tänkte Verna Sommar, när hon såg dem gå.
Direktionsmötet på eftermiddagen blef kort.
De flesta uttalade sig för Hannas qvarstående; endast ett par reserverade sig mot den risk, för hvilken skolan utsatte sig.
Femte klassens lilla påtryckning verkade också något.
Man fruktade, att då opinionen sålunda omstämts till Hannas förmån, skulle hennes bortvisande framkalla allvarsamt ogillande.
Det var ett mera välment, än finkänsligt mottagande Hanna fick, då hon följande morgon kom till skolan.
Hela klassen stod skockad i tamburen och ett ljudeligt hurrah uppstämdes, när hon trädde in.
Innan hon visste ordet af, var hon upplyftad på en stol och buren ett hvarf kring rummet.
Men denna hyllning snarare nedstämde, än gladde henne.
Huru kunde hon lita på känslor, som ena dagen öfverhöljde henne med ovilja och misstro och andra dagen hyllade henne med hurrarop?
Hon förstod icke omslaget, men då hon såg Verna Sommars glada ögon i dörren, begynte hon ana sammanhanget.
Sådan var då hennes klass, och kanske flickor i allmänhet.
Lika färdiga att kasta sten på en misstänkt kamrat, som att sedan utplåna smärtan med öfverdrifna vänskapsbetygelser.
Hon kände sig illa till mods, oaktadt all den hjertlighet, som mötte henne, och längtade att få gå bort i en vrå och samla sina tankar.
Men flickorna stimmade kring henne med frågor, förklaringar och ursäkter ända tills timmen började, och det var först när hon kom i ro i sitt eget lilla rum, som hon kunde gifva tankarne fritt lopp.
Mest af allt smärtade henne, att Valter Hagen sedan den der qvällen gjort sig fullkomligt oåtkomlig för allt inflytande från hennes sida.
Hon hade ej återsett honom och Bengts försök att träffa honom hemma hade ständigt misslyckats.
I skolan åter höll han sig undan så mycket som möjligt, och besvarade Bengts vänliga förslag att komma hem till dem med allehanda undanflykter.
Naturligtvis hade ryktet om Hannas „korståg“, som de kallade det, nått också till lyceum, och Valter fick lida mycken smälek af kamraterna.
Detta förtog ända till sista skymten af den blygsel Hannas ord framkallat, och han sökte så godt han kunde reparera sin ära med det slags falska manlighet, som alltid är till hands att bortblåsa en ärlig ånger.
Hanna insåg att hon handlat oklokt, ty genom den offentlighet saken fick, förfelade hon sitt mål.
Men hon kunde icke ångra hvad hon gjorde den der qvällen, hon hade följt en oemotståndlig impuls och skulle icke haft fred för sitt samvete, om hon ej gjort detta försök.
Hvad angick henne Valter Hagen?
Icke mer, än hvarje annan nödstäld varelse som helst.
Men kunde hon väl gå förbi en brant, der en blomma stod rotad i lös sand, färdig att af första störtregn, sköljas ned i afgrunden, utan att göra ett försök att omplantera henne i fastare jordmån?
Det föreföll henne, som om den kärlek och den verksamhetslust hon kände växa inom sig, på detta område skulle få sin bästa tillämpning.
Och som om hon bäst kunde gifva sin skärf till mensklighetens stora uppfostringskamp genom att blifva en god kamrat till sådana stackars hemlösa, bortkastade gossar . . .
Men hon fick ej ännu egna sig åt dessa tankar, examen nalkades och afgångsbetyget.
Hon läste med brinnande ifver dessa sista veckor.
Hon kände sin själ så hungrig, som kunde den aldrig blifva mättad.
Och skolan var blott första steget, sedan följde så många, många andra, innan hon var vid målet.
Ja, -- skulle hon någonsin känna sig hafva nått målet?
Resan ut i verlden med tant
Karin föreföll henne som nyckeln till hennes framtida lif, den nyckel, som skulle upplåta för henne alla möjliga visdomens skatter.
De skulle resa till Grekland och Rom, till Pompeji och Vesuvius, till Neapel och Corsika.
Hon tänkte på allt detta med en längtan så stor, att den nästan delade henne i tvenne hälfter.
Den ena hälften trampade i askan bland Pompejis ruiner; den andra nötte dag efter dag de välkända trappstegen till skolan.
Hon föreföll sig sjelfvisk, som kunde vara så glad.
Bella skulle ju icke få njuta allt detta, och många, som bättre än hon behöft denna vederqvickelse, skulle utan afbrott få fortsätta sitt enformiga arbete.
Om hon ändå kunde slå upp den vida verldens portar för alla trötta och sjuka, alla fattiga, längtande barn, som knapt hade en aning om tillvaron af en verld och en mensklighet utanför sina fyra väggar!
Det föll henne icke in, att hon ej skulle vara mogen för alla de intryck en sådan resa erbjuder.
När känner man sig så stark och rik, så obegränsad och fyld af tusen möjligheter, som vid 18 år?
Äfven tant Karin motsåg resan med stigande längtan.
Hon begynte känna sig ung igen, hennes trötta själ famlade efter det nya förhållandet till Hanna, såsom man famlar efter ett nytt läkemedel.
Och resan ut i verlden med detta unga, vakna, kunskapstörstande barn skulle läka hennes sinne och sporra henne till att lefva upp på nytt.
Resdagen var bestämd till 1 Juni, dagen efter skolans afslutande och Bengts studentexamen.
Bella skulle dagen derpå flytta ut till Fågelvik med de sina och senare på sommaren var det planeradt, att hon skulle resa till Hangö för att bada sig till nya krafter.
Hon hade ett helt år qvar i skolan, då hon försummat så mycket, och det kostade på att tänka sig detta år utan de gamla kära kamraterna.
Dessa voro emellertid djupt intresserade af Hannas sommarplaner och ansågo henne för den lyckligaste varelse under solen.
De öfveröste henne med goda råd och visade ett oegennyttigt nit vid anordnandet af hennes resetoaletter.
Hanna skrattade och lät dem hållas.
Men när resdrägten kom hem och skulle profvas, funno de att de bränt sina kol förgäfves och att Hanna icke afprutat ett grand på den stränga enkelhetsprincip hon i allt beslutat följa.
En söndagseftermiddag i slutet af Maj satt
Hanna ensam i sitt rum, ifrigt sysselsatt att skrifva ett par bref.
Hon ville underrätta postmästarinnan och flickorna der hemma i prestgården om sin resa och tillika sända några rader och ett vackert blomsterkort till sin kära puckelrygg.
Fönstret stod öppet, och doften af en nyss utsprucken björk på gården fläktade in i rummet.
Hanna insöp den begärligt; den bar till henne en helsning från vaknande, sprittande lif och på samma gång ett afsked, som nästan kändes vemodsfullt.
Tjensteflickan inträdde och sade, att en herre frågat efter fröken Rappe.
Och då Hanna icke ville störa sina värdinnor, måste hon mottaga honom på sitt rum, full af undran hvad han kunde vilja henne.
En lång, medelålders herre inträdde.
Han såg ut som om han nyss uppstigit från sjukbädden; ögonen voro infallna, han andades kort och tycktes ha svårt att gå.
Hanna betraktade honom forskande i det hon bad honom sitta ned.
Han undvek hennes blick och hans röst lät osäker, när han frågade: -- är ni fröken Rappe?
-- Ja, -- svarade Hanna.
-- Det är ej underligt . . . att du ej känner igen mig, -- sade den främmande.
-- Det är så länge sedan . . .
Jag är din far . . .
-- Min far! -- utbrast Hanna, så blek som fönsterposten, mot hvilken hon stödde sig.
Det var som om hon träffats af ett hårdt slag, hvilket nästan beröfvade henne sansen.
-- Min far?
. . . jag förstår ej . . .
-- Ja, din far, Hanna, hvilken ödet ändtligen fört till hemlandet.
Jag har tärts af längtan att komma hit igen, att få se dig . . . jag ville icke dö der borta.
Resan var svår . . . jag har varit mycket sjuk, men jag hann ändå fram.
Nu tänker jag slå mig ned här och bjuda dig ett hem hos mig . . .
Jag såg af tidningarna att din mor är död . . . du är ju . . . den enda jag har qvar i lifvet.
Hans röst var hes och uttalet främmande.
Orden susade förbi Hannas öron; hon uppfattade blott andemeningen, men den gjorde henne stel af ångest och hon rustade sig till försvar.
Hon återtog med våld herraväldet öfver sig sjelf när hon svarade:
-- Om det är sant, att ni är min far, så har ni längesedan . . . förverkat alla en fars rättigheter öfver mig.
Ni misstager er, om ni tror, att jag skall åtaga mig en dotters pligter mot er; bandet oss emellan är längesedan brutet.
Jag är visserligen fattig och hemlös, men jag eger något, som jag sätter mer värde på än hem och rikedomar, och det är min personliga frihet.
Den främmande såg öfverraskad ut, och hans slappa drag fingo mera lif.
Han hade tydligen icke väntat sig något motstånd, när han ändtligen, dels af tvång, dels af sjelfviska motiver gjorde anspråk på sin unga dotter.
Detta motstånd väckte till en viss grad hans intresse och på samma gång en önskan att framstå för henne i en fördelaktigare dager.
-- Jag vet, Hanna, -- sade han sorgset, och hans aftärda drag sågo ännu blekare och skarpare ut, -- jag vet, att jag icke har handlat mot dig som en far.
Men jag trodde . . .
Jag har varit så ensam . . . under dessa år, jag har stundom lidit nöd . . . jag har qvalts af längtan efter fosterlandet.
Slutligen lyckades jag samla en obetydlig förmögenhet och beslöt . . . resa hem.
Du vet ej hvad allt jag lidit! . . .
Jag kunde förefalla eder hjertlös, och dock voro . . . mina tankar ofta hos er.
Det var min afsigt, -- fortfor han, då Hanna ingenting sade, -- att sända er penningar.
Men det lif jag var van att föra, uppslukade allt hvad jag kunde förtjena . . .
Jag hoppades ständigt . . . att kunna skaffa mig en förmögenhet och med den återvända för att . . . för att bjuda er ett sorgfritt lif.
-- Och under tiden lät ni min mor sönderslitas af sorg och hårdt arbete.
-- Hannas läppar darrade och hon höll sig hårdt i stolkarmen för att synas lugn.
-- Ni lät henne framsläpa sitt lif ensam, fattig och bitter, utan tro hvarken på Gud eller menniskor.
Hon var förr så lycklig . . . och ni . . .
ni stal allt ifrån henne.
Under dessa 18 år . . . har ni gifvit henne så mycket som en rad, en helsning att ni lefde och tänkte på henne?
Så slutades min lek
SÅ SLUTADES MIN LEK
MARIA KRAFTMAN
Åbo, J. C. FRENCKELL & SON 1848.
J. W. Lilljas förlag.
Imprimatur: G. F. Aminoff.
Till allmänheten.
Det kan visserligen synas förmätet, synnerligen i vårt land, att ett fruntimmer vågar sig ut på den slippriga författarebanan.
Men i förlitande på tidsandan, som förfäktar äfven vårt köns rättighet att deltaga uti andra angelägenheter, än de endast rent materiella, samt i förtröstan på det öfverseende af kritiken, som en nybegynnare torde haft någon rätt att påräkna, har jag vågat detta försök, hvilket jag innesluter i mina värde landsmäns och landsmäninnors gunstbenägna välvilja.
"Som en bölja med den andra, så vi följa må hvarandra."
Med dessa trösteord lemnade mig Johanna, med denna öfvertygelse skiljdes jag glad från mamma Segerman, hvilken, sedan jag var frånvarande, endast hade en son kallad Axel, och en enda dotter, som hette Johanna.
Sjelf är jag enda sonen till en olycklig mor, som den stränga döden beröfvade mig, då jag endast var femton månader gammal.
Öfvergifven och värnlös, upptogs jag af kaptenskan Segerman, hos hvilken jag erhöll all moderlig vård.
Men vid uppnådda tretton år, sade hon mig med tårar i ögonen: "min kära August, jag har talt med en kapten Williams, som far ut på en sommarresa, att han ville taga dig med sig i egenskap af kajutvakt.
Han är en bra karl och har lofvat mig att faderligen behandla dig.
-- Jag nödgas, ehuru djupt det än smärtar mig, förtro dig, att jag icke längre har råd och tillfälle att påkosta din uppfostran, sedan min son Axels studier vid universitetet, nu årligen betydligt medtaga mina ringa tillgångar.
Men skulle du ej tycka om det trolösa elementet, så har du fritt att välja efter behag och böjelse."
Jag nödgas bekänna, att denna underrättelse -- ehuru trösterikt och löftesfullt det än var, att alltid ega ett hem hos mamma Segerman, en syster i Johanna och en bror i Axel, -- orsakade att jag, för andra gången i min lefnad, gret smärtans bittra tårar.
En gång förut hade det skett, då Axel blef ond, för det Johanna gaf mig företräde och sade, "att han, och icke jag, vore Johannas rätta bror." -- Vid det jag nu gret, torkade Johanna bort tåren och tröstade mig med oskuldens och hoppets rena språk: "min barndomsfröjd" -- sade hon -- "min lärare och broder, när du far bort, eger jag intet jemnårigt hjerta att öppna mig för, och ingen ungdom att leka med; det är så mycket i vårt unga hjerta som mamma, ehuru så mycket äldre, så öm och kärleksfull, icke förstår sig på; -- när du far bort blir jag så ensam.
Men är du länge borta, August, så tar jag min tillflygt till pennan, -- då skrifver jag allt -- --; men med pennan kan man dock uttrycka så litet, och det är mycket -- mycket, som ej får rum i ett bref." -- Denna stund, dessa ögonblick af lycksalighet, inträffade under en tidpunkt, då dygden icke ännu frestades och hoppet ännu aldrig bedragit.
Men redan då fick jag erfara, att i menniskans bröst finnes ett begär nedlagdt, att äfven i synlig gestalt ega ett föremål för sin dyrkan.
Jag skiljdes från fosterföräldra-huset med blandad känsla af vemod och hopp; och Johannas sista afskedsord voro: "Gråt ej August!" -- -- --
"Se, öfver jord och vatten hvilar natt, Och himlen breder ut sin stjerneskatt.
Allt slumrar tyst och stilla, men ännu Jag vakar här, och med mig vakar du, O milda modersorg!"
Dagen efter vårt afsked följde jag med kaptenen om bord på Viktoria, så hette fartyget, gossens blifvande hem.
Kapten Williams var en man med egenskaper af sällsam art.
Hans handlingar voro bestämda och kraftfulla; dock framlyste i allt en liberal anda, som gjorde, att han icke allenast var fruktad utan ock älskad.
Jag kan väl aldrig glömma den första exercisen med oss okunniga gastar, trenne utom mig.
Kaptenen röt:
"Har du intet reda på styrbord och babord, din galeja! -- Hvad går du och kattholsar efter?
Jag skall lära dig att kovända -- klart att vända -- för di vind -- upp med rodret -- lossa balinorne -- stick upp fockhalsen" o.s.v. -- Så snart vi kommit till sjöss var det att brottas med starka stormar; det var ett oupphörligt åkande backe utföre och backe uppföre, vältrande än åt styrbord än åt babord; ett stampande och stötande liksom när man åker på släda och hästarne skena på en mycket gropig väg.
Men denna slags rörelse var ingalunda i min smak.
Jag har aldrig tyckt om att sitta i släng-gunga eller åka efter hästar, som skena.
Man brukar kunna vänja sig vid allt, till och med att vara illamående, så att man slutligen knappt vet af det, eller kanske på köpet inbillar sig att man mår förträffligt.
Är man så långt kommen i sjölifvet och försedd med en så lycklig inbillningsförmåga, bör man icke försumma att vara ute i stormen på hafvet.
Det ligger något på engång hemskt och storartadt i de scener, som spelas på den blå tiljan, der molnen äro kulisser och Eolus kapellmästare.
-- Det var förtjusande att kunna sitta långt ute på bogsprötet, för att se huru kölen skar in i vattnet.
Det bottenlösa djupet, hvaröfver man sitter, den friska vindens susning omkring öron och kinder, den jemna höjning och sänkning af fartygets framstam för hvarje våg, det genombryter, samt de kufvade vågornas sorl -- allt bidrager att väcka sinnet till den trotsande hurtighet, som framgången medför.
Med triumferande känslor blickar man omkring sig och under sig: det lyser, det skummar, det brusar: men oupphörligt vexlande med än högre än mattare dån.
Jag började redan tänka, att sjökort och kompass missvisat min käcke kapten, då jag hörde honom ropa:
"Kom upp pojke och kryssa dig fram, vi ha redan lots ombord.
Nu ha vi vägvisare, du löper ingen fara pojk August;" -- så kallade han mig.
Nu hade vi godt väder och hvad kunde vi mera begära.
När himmlen klarnar, klarna äfven sjömännens väderbitna ansigten.
Det blef en glad sinnesstämning ombord, och allas ögon riktades åt land.
När vi hunnit litet längre fram, mötte oss landtluften med sin friska flägt af strändernas vegetation.
Man kan ej föreställa sig, hvilket intryck denna angenäma helsning ifrån land gör på alla nerver, då man länge legat till sjöss.
Nu var det tredje veckan sedan jag lemnat hemmet, och vi voro nu nära Bornholm.
Väderleken var vacker och behagligare segling kunde man aldrig göra.
Det enformiga melankoliska hafvets molndigra horizont hade, liksom på en gång, dragit sig tillsammans till en grönskande ring, och molnen voro förbytte till yppiga lundar, under hvilkas skuggor man såg de täckaste boningar skymta fram, för att spegla sin halfgömda fägring i det stilla klara vattnet.
Seglare gingo och kommo.
Små båtar rodde emot oss med fisk, bär, mjölk, o.s.v.
Ack! då kände jag mig genast liksom mera hemmastadd.