Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi äro öfvertygade, alt en sådan återvaknande kärlek till fädernes lagar nu, lika litet som fordom, skall medföra förakt för främmande folks odling, utan visa sig vara vida skiljd från denna maklighet, som, för alt ej störas i sin ro, helst blir vid det gamla, samt från ljusskyggheten sorn fruktar att uplysningen skall förskingra ulan pröfning antagna satser.
Upfyllas dessa förhoppningar, då skall under stundande stormiga tider, medan andra länder skakas af ständiga lagstiftningsförsök, Svenska folket ännu en gång kunna ådagalägga, alt dess lag är mäktig af en ädel, sjelfständig utbildning, att den är väl egnad, ali med en fast
Konungamakt förlika en värdig och sann medborgerlig frihet, och, likasom det andra, så skall ock Svenska lagstiftningens 3:dje tidehvarf slutas ärofullt.”
Jag har upläst dessa slutord, Mine Hrr, ur ett nyligen utkommet arbete, som afhandlar Svenska lagstiftningens historia, ända till stadfästelsen af 1734 års lag.
Del ådagalägger alldeles samma återgång i lagstiftningsarbetet under 17:de århundradet, som den jag förordat.
IX gjorde flera försök i radikal lag - 398 Den 12 Februari. stiftningsväg.
Trenne förslag utarbetades redan under hans tid, alldeles såsom nu, men man insåg snart, att detta sätt att stifta lag icke var det lämpliga.
Man lade arbetet å sido och började med partiella förbättringar.
Yi känna den mängd af genomgripande, och vår närvar, lag grundande författningar, som utkommo under 17:de århundradet..
Den Svenska jurisprudensen stod onekligen under denna tid vida högre än f. n.
Och efter dessa för-arbeten, utkom 120 år sednare, vår nu gällande lag, hvilken vi under mer ån 100 år hafva älskat och ärat.
Jag fruktar alt en kodifikation, företagen i otid, skulle hämma rättens utveckling i st. f. att befordra den; ty det är en erfarenhet, som jag ofta sett bekräftad, att då en ny lag utkommit, nöja sig juristerna med den bokslafliga tillämpningen häraf; jurisprudensens utveckling ligger nere för den grammatikaliska tolkningen af lagboken.
Sådane äro mina åsigter i lagstiftningsväg.
Meningarne om lagstiftningen kunna vara olika, jag respekterar mina motståndares.
Jag är öfvertygad att vi begge afse samma mål, grundandet af ett rättstillstånd, som bevarar och tryggar den enskildes rätt.
Jag'tror att det sker genom utbildandet af det juridiska studiet och utvecklande af den inhemska rättens grundsatser; mina motståndare tro, att det sker genom en ny lagbok.
Den ena eller andra åsigten må vara den rätta, det är en lycka att begge finnas; ly ur striden mellan åsigter framträder det rätta, och jag anser det vara en välgerning att vi kommit så långt, att man kan diskutera frågan, ty under långliga tider har ensidigheten varit så stor, att ganska få vågat upträda mot detta lagförslag.
Hr Weijdenhjelm, Ernst Aug.:
Då jag utan skiljaktighet deltagit i det beslut, som innefattas i det LagUlskis betänk., som nu utgör föremål för R. o.
Ad:s pröfning, så har jag icke för min del, vid det af Frih.
Raab anmärkta uttryck, fästat den betydelse, han synes vilja detsamma tillägga.
För en sådan händelse skulle jag ansett det uttalade omdömet vara för tidigt fäldt och icke af behofvet påkallad).
Då motionärens framställning icke kunde komma under Utsk:s pröfning i del skick den nu förekommit, men motionen eller det förslag, som dermed åsyftats, är af den vigt och omfattning, att, om Ulsk. också deråt egnade all den lid, som en riksdag af vanlig längd medgifver, Utsk. likväl icke skulle kunna medhinna mera, än blott att till en del granska och genomgå delta förslag, så skulle häraf blifva en följd, att de många motioner, som afsa partiella, af behofvet påkallade förändringar i nu gällande lag, skulle undanskjutas, en åtgärd tydligen af mehn och skada för de rättsökande, eller ock att åt detta förslag icke skulle kunna egnas mer tid, än som LagUtsk. egde öfrig, sedan Utsk. medhunnit att granska och genomgå de motioner til! partiella förändringar, som lill riksdagen inkommit.
Häraf skulle också blifva en följd, att en mängd af riksdagar skulle tilländagå, innan detta förslag hunne alt af Sländerne granskas.
Alltså, och i den händelse att det nya lagförslaget må anses af behofvet påkallad), synes det mig vara nödigt, att Ständerna öfverens - Den 12 Februari.
399 kommo om vidtagandet af en åtgärd, hvarigenom en så beskaffad granskning, ledande till det ändamål, som dermed kan åsyftas, må kunna ske.
Att det icke kan ske på sätt motionären åsyftat, förefaller mig klart.
Jag kan icke fästa annat begrepp vid det ordet ”möjligheten”, än just omöjligheten af förslagets antagande eller förkastande i dess närvar, skick, d. v. s. då det ännu är i afvaktan på R.
St:s granskning och bedömande.
Denna förklaring har jag ansett mig skyldig afgifva, i anledn. af Frih. Raabs anmärkn.
, och får uttryckligen reservera milt enskilda omdöme, att icke på förhand hafva förkastat ett lagförslag, hvars förtjenster jag lill en stor del erkänner, men hvilket, i den form det nu framkommit, icke har kunnat komma under LagUlsk:s pröfning.
Den siste värde talaren har reserverat sig mot den tolkning af LagUtsk:s betänk., sora skulle dermed han och de, som i beslutet deltagit, hafva velat på förhand förkasta det nya lagförslaget, lill förekommande af hvilken upfattning, jag just har föreslagit R. o.
Ad. att, vid dess beslut i frågan, tillägga en reservation, innehållande ett ogillande af moliverna för Utsk:s beslut.
Jag har af Gr.
Sparres utförliga och intressanta juridico philosophiska föredrag, kommit lill ytterligare öfvertygelse derom, alt en sådan reservation vore af behofvet påkallad.
Han har nemi. yttrat, alt det nu vore tid att folket för Regeringen uttalade en åsigt, så att Regeringen må få veta, att nationen icke har förtroende för det nya lagförslaget.
Det är temmeligen direkt och öppet uttaladt, att han icke hyser något förtroende för det nya lagförslaget, och om Ståndet nu bifaller detta LagUtsk:s utlåt., så kan jag icke fatta och förstå annat, än att Ståndet icke hyser något förtroende för lagförslaget.
Jag tillåter mig visst icke att bedöma, huruvida förslagets slutliga pröfning kan leda till ett sådant resultat, men jag tillåter mig yttra den öfvertygelse, att det är alldeles för tidigt, alt, innan detta förslag af Utsk. och Ständerna blifvit pröfvadt, derom på förhand uttala något omdöme, och det är ett sådant för tidigt omdöme jag sökt förekomma.
Sparre har sagt, alt rätten icke kommer från lagboken.
Det är sanni, rätten kommer från menniskans inre medvetande, men huruvida den gamla lagen i allo är ett uttryck af denna rätt, derpå kan jag, och många med mig, icke lagkloke, tvifla, då vi på detta rum höra de lagkloke tvista sinsemellan i lagfrågor, så alt man blir tvehågsen om det finnes någon rätt i gamla lagboken, i vissa fall åtminstone.
Det är ur sådan synpunkt sedt, som jag föreställt mig, all något bättre kan komma lill stånd, än det, hvarom man så tvistar.
Jag har i allt fall icke för afsigt att begära afslag, icke ens ålerremiss, ulan önskar blott, att vid beslutet måtte nedläggas en reservation af innehåll, alt R. o. Ad. icke godkänner de principer, som Gr.
Sparre nyss har förordat.
I egenskap af ledamot af LagUtsk., har jag för min del hvarken uttryckt något gillande eller ogillande af det nya lagförslaget.
Jag anser nemi. det vara nödigt, för uttalandet af en sådan åsigt, att först ingå i 400 Den 12 Februari. pröfning af förslaget; och en sådan pröfning har icke egt rora inora LagUtsk.
Skälen hvarföre jag ansett en sådan pröfning nu icke heller böra ega rum, har jag i min reservation upgifvit, nemi. att den granskning, som Ständerna redan beslutat böra föregå den liufvudsakliga pröfningen, ännu icke blifvit verkställd.
Frågan är derföre enl. min upfattning, icke nu att uttala ett gillande eller ogillande öfver förslaget, vare sig i dess helhet eller dess serskilda delar, ulan frågan är helt enkelt den, huruvida R.
St. vilja vid denna riksdag ingå i pröfning deraf.
Om Ständerna det vilja, så måste en återremiss till LagUtsk. ske, då LagUtsk. torde först böra tillse, huru en sådan pröfning möjligen på ett ändamålsenligt sätt skall kunna verkställas.
Men som sagdt är, frågan är endast huruvida Ständerna, utan att ingå i något gillande eller ogillande af de motiver, som LagUtsk. för öfrigt har anfört, vilja komma till samma resultat, som det LagUtsk. i detta betänk, tillstyrkt, nemi. att Ständerna icke vilja bifalla motionärens framställning, att det utaf lagberedningen utarbetade förslag till civil-lag, nu skulle i sin helhet antagas.
Jag är i hufvudsaken förekommen af Hr Cederschiöld, som redan yttrat att det icke varit LagUtsk:s mening, att på förhand uttala sitt omdöme om det af Lag-komiléen utarbetade lagförslagets användbarhet.
LagUtsk. har endast velat uttala den öfvertygelse, hvartill skälen finnas i betänk, anförda, att Utsk. ansett det vara alldeles för tidigt att Ständerna nu uptoge det till pröfning.
I afseende på det resultat hvartill LagUtsk. kommit, har jag icke hört någon aumärkn. framställas.
Afven Frih.
Raab, som framkallat denna diskussion, har ansett att Ständerna, i enlighet med hvad LagUtsk. föreslagit, icke borde ingå i pröfning af lagförslaget, och att sålunda den väckta motionen icke borde bifallas.
Frågan har endast varit derom, att R. o.
Ad. skulle reservera sig mot ett uttryck i det ifrågavar. betänk.
Om R. o. Ad. verkligen funne, att åt det ifrågavar. uttrycket kunde gifvas den tydning, som Frih.
Raab velat påstå, så skulle jag också biträda Frih:ns mening.
Men jag kan icke för min del fatta meningen vara sådan, och jag tviflar på, att hvilken som helst, den der i sammanhang behagar genomläsa ifrågavar. betänk., skulle kunna komma till någon annan slutsats än den, att en sådan tydning ingalunda kan deråt gifvas.
Det var endast härom jag velat yttra mig och får jag för öfrigt vördsamt hemställa lill R. o. Ad. om icke LagUtsk:s betänk, kunde bifallas utan vidare reservation.
Jag vill endast i anledn. af hvad Hr Cederschiöld yttrat, fästa upmärksamheten derpå, att R.
St. alldeles icke ovilkorligen föreskrifvit någon annan granskning af detta lagförslag, än den grundlagen stadgar för alla sådana förslag.
Väl är det sannt, att R.
St. vid 1840 års riksdag hos K:
M. anhöllo, att en förberedande granskning af Justities Stats-ministern, två Justitiae-råd, Justitiee-kansleren och R.
Sl:s Justi - Den 12 Februari. 401 Just.-Ombudsman, samt fem andra lagfarne män skulle föregå innan K.
M. i ämnet framlade nådig propos. till Ständerna.
Detta beslut blef äfven satt i verket.
M. före 1844 års riksdag tillförordnade en annan Lagberedning, bestående af andra ledamöter och af de ansedde och insigtsrika män, som derefter utarbetat det så högst förtjenstfulla arbete, som f. n. väl endast tillhör vår juridiska litteratur, men som afvaktar Konungens och Ständernas behandling, för att öfvergå lill en för landet välgörande lagstiftning, sä lät K.
M. föreskriften om en serskild öfvergranskning af de arbetande ledamöternas förslag bortfalla. K. M. stadgade endast, att Just.-Stats-minislern, såsom ordf., jemte en annan ledamot af Stats-rådet, två Just.-råd, Just.-kanslern och R.
St:s Just.-Ombudsman berättigades att bevista nämnde Lagberednings sammanträden och deltaga i dess arbeten, så vidt deras öfrige göromål det tilläte. K.
M:s afsigt var dermed, att de skulle deltaga i sjelfva lagstiftnings-arftefef, och icke blott anses såsom granskande ledamöter, hvilka skulle sammankomma, för att pröfva och kanske förkasta hvad Lagberedningen utarbetat.
Jag föreställer mig, att ett sådant sätt alt gå til! väga är vida mera ändamålsenligt än den föreskriften, all först lagen skulle öfverses, förändras och förbättras, der så larfvades, af s. k. arbetande ledamöter, men sedan kanske lifvas sönder af tillkallade granskande ledamöter.
Jag finnér af dessa anledmr icke något skäl för.
LagUtsk., att derföre vägra ingå i pröfning af det nya lagförslaget.
Deremot finnas vissa andra skäl, som äro af ganska stor vigt; såsom att icke någon propos. från Regeringen ankommit i detta ämne, och alt Ständerna torde alltför mycket förspilla sin tid genom omedelbar pröfning af ett så vidlyftigt lagförslag, utan att de på förhand kände, hvad Konungen derom tänkte, vare sig till lagens hufvudprinciper eller detaljer.
Det enda, som nu kunde göras, vore således att R.
St. inginge med uttryckande af den önskan, alt sedan Lagberedningen nu slutat sina vigtiga arbeten, K. M. måtte meddela R.
Sin propos. i ämnet.
Deremot instämmer jag med LagUtsk. i det slut, att på enskilt motionärs framställning, pröfning af civil-lagen i dess helhet icke är hvarken lämplig eller till något ändamål ledande.
Jag kan dock icke i allo gilla de motiver LagUtsk. anfört för sitt afstyrkande, utan får för min del endast instämma i de aldra sisla af LagUtsk. för dess afstyrkande anförda moliver.
Mig synes för öfrigt vara temmeligen likgiltigt om betänk, bifalles med eller utan reservation.
Jag vill i anledn. af Hr Dalmans anförande, fästa upmärksamheten derpå, att jag, i min reservation, endast talat om den granskning, som R.
St. ansett vara nödig, men ingalunda om den, som Konungen kunde finna vara af behofvet påkallad.
Jag har talat om den granskning, som Ständerna vid 1841 års riksdag förklarat böra ske.
Enl. hvad Hr Dalman sagt, skulle K.
M. år 1844 hafva förordnat att granskningen skulle blifva mindre utsträckt än Ständerna ön3 H. 26 402 Den 12 Februari. skaf, d. v. s. verkställas af ett mindre antal ledamöter; men något sådant beslut har icke kommit till LagUlsk:s kunskap och jag vet icke heller, i den händelse Konungen fattat ett sådant beslut, huruvida Ständernas förut yttrade önskan i det hänseendet, derigenom blifvit förändrad.
Jag har utgått från den åsigten, att Ständerna måste anses fortfarande hysa samma önskan, som de uttryckte 1841 ronde granskningen intill dess de gåfvo tillkänna, att de icke längre vidhålla densamma.
Och om Ständerna vidhålla samma åsigter, sora 1841 yttrades, så kunna de icke nu ingå i hufvudsaklig pröfning af det nya lagförslaget i sin helhet; men om så icke är, utan Ständerna anse granskningen vara fullgjord, så ser jag icke, såvida man vill, på enskild motionärs derom gjorda framställning, uptaga lagförslaget till pröfning i sin helhet, något hinder deremot möta; men för min del liar jag, på sätt nämndt är, trott mig höra antaga, att Ständerna vidhålla sin åsigt, intill dess de gifva tillkänna, att de förändrat densamma.
Jag anhåller endast att få gifva en form åt den reservation, som jag önskade att R. o. Ad. ville nedlägga, och tillåter mig att upläsa följande förslag dertill: att R. o. Ad. ville, utan att fatta något beslut öfver det nya lagförslaget, bifalla LagUlsIcs betänk.
Det skulle i sanning förvåna mig om LagUtsk. icke fått kännedom om den omständighet, jag tagit mig friheten omnämna.
Nu står det likväl att läsa i betänk, pag. 7. ”Denna Ständernas begäran blef hufvudsakligen i nåder bifallen; och den år 1811 tillsatta Lag-komite'en, som uplöstes efter fullbordan af förenämnde lagförslag, efterträddes af en annan komité', under namn af Lagberedning, bestående af 5 ständige arbetande ledamöter, med rättighet för Just.
Siats-minislern, såsom ordf., en annan ledamot af Stals-rådet, Just.-kansleren och R.
St:s Just.-Ombudsman, alt deltaga i granskningen af Lag-beredningens arbeten, deri två af Högsta
Domstolens ledamöter jemväl egde taga del, såvidt det rörde sådana lagförslag, som tillhörde Just,- deparl:tets underd. föredragning.”
Här linnes fördenskull ingen annan föreskrift, än att sislbemälde embetsman egde rättighet att deltaga i granskningen, hvilket långt ifrån innefattar, hvarken något ovilkorligt åliggande, än mindre förutsätter sådan granskning såsom oundgänglig, för att Lagberedningen skulle kunna, såsom skett, fullända sitt arbete.
Hr Cederschiöld: Hvad Hr Dalman sednast behagat tillkännagifva, derom har jag så mycket mindre saknat kännedom, som detsamma finnes omnämnt i min reservation; men det skedde 1841, d. v. s. då Ständerna yttrat sin önskan att Lagberedningen måtte sammansättas så, som nu är antydt. K. M, ansåg lika med Ständerna att, utom de fem ständiga ledamöterne, Just.
Slats-ministern, Just.-kansleren och Just.-Ombudsm. skulle vid Lagberedningens sammanträden vara tillstädes, när des - Den 12 Februari.
403 se embetsmäns öfrige göromål sådant tilläte.
Men i min reservation har jag fästat upmärksamheten derpå, att de aldrig varit tillstädes, emedan arbetssättet så ordnades, alt det icke blef dem möjligt alt dervid närvara.
Hr Dalman nämnde alt Konungen, 1844 eller 1845 meddelat en föreskrift, som ändrade föreskriften af är 1841, och det var derom jag yttrade att LagUtsk. icke hade erhållit någon kännedom.
Men äfven om förhållandet varit sådant, så tror jag icke att det förändrat beskaffenheten af Ständernas önskan, och derföre har jag ansell, att såvida icke Ständerna sjelfve frånträda sin förut uttryckta önskan, den måste antagas fortfarande vara sådan, som de 1841 uttryckt densamma.
Jag vill icke förlänga diskussionen, utan anhåller endast att få fästa upmärksamheten derpå, att då det varit möjligt för Just.-kansleren att, med undanlag af några få tillfällen, deltaga i det ifrågavar. arbetet; och då denne höge funktionärs embetsbefattning, säkerligen bar ett vidsträcktare omfång än Just.Ombudsmts, del för denne sednare äfven bordt kunna låta sig göra att, likasåväl som Just.-kansleren, i samma arbeten deltaga.
Hvad beträffar de öfrige granskande ledamöterne, nemi.
Statsministern, Stats-råden och Just.-råden, så följer det af grundlagens stadgande, att, när Konungen lill Sländerne framlägger ett lagförslag, detsamma först skall hafva undergått granskning både i Högsta Domstolen och Stats-rådet; hvarföre det varit för ledamöterne af desse myndigheter öfverflödigt att deltaga i en serskild förberedande granskning.
Ständernas önskan i delta fall är således uttryckt i grundlagen, eller att Lagförslag, innan de från Konungen afgå till Ständerna skola af Just.-råden och Stats-råden hafva blifvit granskade.
Frågan kan alltså endast angå Just.-kansleren och Just.-Ombudsra.
Hvad den förre angår, så har han deltagit i granskningsarbetet, men den sednare deremot sådant försummat, hvilket väl icke synes böra föranleda till en förebråelse mot Lagberedningen, som icke egt någon makt och myndighet, att förmå Hr Just.- Ombudsmannen att infinna sig vid dess sammanträden.
Enär flere värde ledamöter tvistat derom, huruvida bifall till Utsk:s förslag innebure ett omdöme, vare sig till gillande eller ogillande af det ifrågavar. lagförslaget, så anhåller jag att ånyo få upläsa ordalagen, för att ådagalägga alt Utsk., så vidt jag förstår Svenskt språk, icke uttalat något omdöme.
Utsk:s tillstyrkande är af följande lydelse: ”att R.
St. måtte förklara det Petter Hanssons yrkande, att Ständerna nu måtte ingå i pröfning af och antaga det utaf Lagberedningen utarbetade förslag lill civil-lag i sin helhet, icke kan bifallas.
Kan vä) någon påstå att ett omdöme öfver civil-lag-förslaget 26* 404 Den 12 Februari. är i dessa ord uttaladt?
Ad. bifaller betänk., så är det något så oskyldigt, som någonsin kan beslutas.
Ingen mening, hvarken för eller emot, yttras derigenom.
Jag befarar följaktligen, att Frih.
Raab alldeles misstagit sig om meningen, enär han föreslår Ståndet besluta, att det mätte, utan yttrande på förhand af något omdöme öfver det nya lagförslaget, bifalla LagUtsk:s belänk.
Ad. skulle antaga Frihrns förslag, så innebure det blott en förklaring, att
Ståndet icke ville fälla något omdöme ang:de ett lagförslag, hvaröfver LagUtsk. intet omdöme fällt.
Ett sådant beslut vore icke lämpligt.
Det vore för tidigt att i ett mål, der lagförslaget ännu icke blifvit af Konungen pröfvadt eller till Ständerna öfverlemnadt, dessa skulle hoppa öfver alla förberedande åtgärder och genast utlåta sig, antingen för eller emot.
Något sådant har LagUtsk, icke tillstyrkt.
Hvartill tjenar det då alt förspilla tiden med tal om sådant, hvaraf intet kan blifva.
Jag anhåller följaktligen om bifall till Utsk:s betänk., så att vi må komma lill öfverläggning om något annat.
Jag får anhålla om ursägt, att jag ånyo begärt ordet, hvilket jag ej skulle hafva tillåtit mig, derest icke Hr
Dalmans sednaste yttrande innefattat ett direkt klander af Just.Ombudsm:s förfarande, hvartill skäl då endast förefunnits, i fall förhållandet varit sådant, att det berott på den nämnde embetsmannen sjelf alt upfylla eller icke upfylla den honom åliggande granskningen.
Af denna orsak har jag ansett mig böra fästa upmärksamheten på hurudant verkliga förhållandet varit.
Lagberedningen sammansattes nemi. af 5 arbetande ledamöter och likaledes af 5, om jag så får säga, öfvergranskande, hvilkas öfriga göromål voro af beskaffenhet, att icke tillåta dem att dagligen närvara.
Skulle af dessa sednare någon nytta kunna åstadkommas, var det naturligt, att vissa dagar måste utsättas för plenisammankoraster, då de arbetande ledamöterne, inför de granskande redogjorde för hvad de hade utarbetat, och underställde detsamma de granskandes pröfning, så att deröfver kunde upstå en allmän diskussion.
Någon egentlig nytta kunde svårligen åstadkommas dermed, att en eller annan af de granskande ledamöterne infannsig någon gång på sammankomsterne,då redogörelsen för arbetet icke blef fullständig, samt alla de till granskning utsedde personerne icke voro samtidigt närvar, för att deltaga i diskussionen.
Just.Ombudsm. har gjort framställning om sådana pleni-sammankomster, men denna hans framställning har lemnals utan afseende.
Jag vet ganska väl, att Just.-kansleren infunnit sig snart sagdt dagligen vid de omnämnda sammankomsterna.
I hvad mån han, utan att kunna bevista sammankomsterna från början lill slut, genom ett sålunda afbrutet deltagande i öfverläggningarne, kunnat åstadkomma något verkligt gagn, känner jag väl icke; men bvad jag tager för gifvet, det är, att hans dervaro bordt kunna åstadkomma vida större nytta, om plenisammankomsten hållits dervid Den 12 Feb ruari.
405 de, jemte honom för granskningsarbetet utsedde ledamöter, äfven kunnat vara tillstädes.
Jag är ledsen, att ännu en gång nödgas besvära R. o. Ad. med några ord i denna fråga.
Om LagUtsk. vore så oskyldigt, som det vill synas, då man blott upläser de sista raderna, på sätt Hr von Hartmansdorff gjort, af ifrägavar. betänk., så skulle jag visst icke hafva något emot, att ovilkorligt deråt lemna bifall; men då vid motiverna finnes uttryckt, dels ett tvifvel om möjligheten att kunna jemföra en sådan lagstiftning, dels ock derom, huruvida reformen borde blifva af den genomgripande art, den vidsträckta omfattning, som lagförslaget innebär, och sedan vi här hafva hört LagUtsk:s ordf. tolka detta tvifvel, som skulle det afse, att Ständerne ville uttala sin åsigt så, att Regeringen må få veta, att nationen icke har förtroende för detta lagförslag, så må det förlåtas att personer, som icke äro lagkarlar, men anse farligt att binda sig genom ett gifvet bifall, draga i tvifvelsmål, huruvida det kan vara så alldeles riktigt handladt, att utan förbehåll bifalla ifrågavar. betänk.
Jag hemlar så mycket mera anledn. dertill, som de öfrige ledamöterne af LagUtsk. också hafva förklarat det vara deras åsigt, alt detta förbehåll skall vara gjordt vid sjelfva betänk.
Om R. o Ad. bifaller detsamma med den reservation jag tagit mig friheten föreslå, så ser jag deruti alt R. o. Ad. hvarken lemnat något sitt bifall till LagUtskis betänk., icke heller uttalat på förhand de åsigter, som här blifvit yttrade om det nya lagförslagets olämplighet.
Jag tror visserligen, att det ena förslaget kan lika väl antagas som det andra; roen mitt torde dock gifva större säkerhet för framtiden.
Detta yttrande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr Stats-rådet m. m.
Nils Fredr.
Wallensteen, som å K.
M:s höga vägnar atlemnade 4 Dess Nådiga propos:r till R.
Jag har alldeles icke i egenskap af ordf. inom LagUtsk. tolkat Utsk:s åsigt.
Jag har anfört de grunder hvarpå jag stödt mitt bifall till detta betänk.
Det är min enskilda åsigt, icke Utsk:s, som jag tagit mig friheten framställa.
Mina motiver må stå för min räkning, Utsk:s för dess egen.