Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är derföre af den tankan, att fylleribrott i allmänhet nog straffas genom den skam och det förakt, som den ådrager sig, hvilken ofta dertill gör sig skyldig, samt derigenom, att han får ansvara för den allmänna förargelse och för de brott han kan tinder sitt mer och mindre sanslösa tillstånd råka att begå.
Visligen har lagstiftaren ej medgifvit skonsamhet mot den, som i rusigt tillstånd begär något brott.
I följd af alla dessa skäl anhåller jag om återremiss af Betänkandet.
Den sista talaren har genom sitt yttrande ådagalagt, att han icke läst Betänkandet.
Jag vågar betvifla, att Utskottet kan fästa sig vid hvad talaren sagt om uppfostran och diet.
För min del ber jag få fästa uppmärksamheten derpå, att om Ridderskapet och Adeln ej bifaller Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens
Utlåtande örn domsrätt i Bränvinsmål, vore det en stor besynnerlighet.
Herr Ribbing har yrkat, att afseende borde fästas å Prosten Den 23 Octoher e. tn. 315 Nordins reservation.
Jag deremot tror, att den redan fått allt det afseende den kan få.
Om återreruiss af Betänkandet beviljas utan votering, sker sådant visserligen endast af aktning för Ridderskapets och Adelns dyrbara tid.
Jag ber, att, till hvad jag redan yttrat, få lägga en anmärkning, att då för 4;de resan fylleri stadgas den påföljd, att man skall ställas under förmyndare, är detta endast stadgadt för fylleri, som sker utomhus.
För det fylleri, som sker hemma, anklagas man icke.
Jag vill då begagna tillfället, att fästa Utskottets uppmärksamhet derpå, huruledes det är lika vådligt för egendom och famille, att supa hemma, som borta, och alt den, som super hemma, är lika oförmögen att vårda gods sitt, som den, hvilken annorstädes tager sig rus.
Jag tror derföre, att intet sammanhang finnes uti detta stadgande; och jag önskar, att Utskottet ville fästa sin uppmärksamhet derpå.
Då jag nu har ordet, skall jag besvara en anmärkning emot mig, att jag nemligen lagt för mycken vigt på de presterliga varningarue.
Jag åter tror , att de verka godt, ty den, som beträdes med fylleri, serdeles om han har förmögenhet, aktar föga 3 R:dr 16 sk., men det är mindre behagligt, att kallas af Sexman inför Kyrkorådet. 316 Den a3 Octo ber e. m. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Jag tror äfven, att penningeböter äro ändamålsvidriga till hämmande af fylleriet; och vatten- och bröd-stralF är i högsta grad olämpligt, isynnerhet för sådana stackare, hvilkas helsa är förstörd af starka drycker.
Bättre synes det mig vara, alt låta dem genomgå varningsgrader, men i stället för Correctionshus, borde uslingen hällre insättas på Dårhus under läkares tillsyn, emedan så väl lasten, som dess följder äro verkliga sjukdomar, och böra såsom sådana behandlas.
Enligt ii §. skulle ingen prescriptionstid finnas för åtal af urbota, nemligen 5:te gången åtaladt, fylleribrott.
Men när man besinnar, att dessa slags angifvelser vanligen ske antingen för prejeri eller af enskilt hat, så synes en tidsgräns böra sättas för rättigheten att åklaga.
Den, som icke inom 6 månader gjort åtal, gör det säkerligen sedermera icke för sakens skull, utan endast af enskilta orsaker.
För öfrigt vill jag begagna detta tillfälle, att uttrycka min enskilta öfvertygelse, att fyl— Jerilasten är i aftagande.
Oin man råd frågar historien, skall man finna, att 200 år ännu icke äro förlidna, sedan rus ansågs nödvändigt tillhöra hvarje godt gästabud, äfven bland Kongliga personer.
Sedan den tiden har opinionen om fyllerilastens skamlighet spridt sig ifrån de högre samhällsklasserna allt mer och mer nedåt, och på de sista 4° åren med en tilltagande hastig - Den ij Octo ber e. m. het, så att då nu redan endast de lägsta klasserna inom samhället vidhålla den for tiald riga lasten, är det att hoppas, att den tid ej skall vara långt borta', då ingen äfven den ringaste vill blottställa sig för skammen, att göra sig till någonting sämre, än ett oskäligt kreatur.
Jag tror således icke, att strafflagen för denna last behöfver skärpas, utan snarare lindras; helst vissa redan stadgade straff icke mera tillämpas åtminstone i Stockholm, såsom t. ex. stockstraff.
Hvad slutligen Utskottets förslag beträffar, att återflytta detta slags mål ifrån Konungens Befallningshafvande tillbaka till de vanliga domstolarne, så anser jag för min del detsamma i alla afseenden ganska rigtigt, och utom all annan fördel äfven medföra den, att saken kan afgöras på närmare håll, och den tilltalade slippa betungas med så långa och kostsamma resor hvaraf helt visst endast åklagare hittills haft nytta såsom serskild anledning till större prejeri.
Om jag ej misstager mig, har Utskottet föreslagit för 4:de resan fylleri, att man skall ställas under förmynderskap.
Jag får härvid åtminstone fästa det vilkor, att den brottslige skall vara oskicklig, att förvalta sina egna affairer, och förmyndaren mera skicklig alt förvalta dem, ty motsatsen kan verkligen ega rum, och den som super, ändå 3.3
Den a 3 October e. m. förvalta sina affairer bättre, än den, som aldrig supit sig full.
Vi känna ett visst land i Europa, der män ej äro så sällsynte, som med anseende i staten och förmåga att förträffligt sköta sina affairer, ändå bruka att ej så sällan laga sig ett rus.
Skulle man dessutom bos oss vara lika sträng i valet af förmyndare, som man varit emot myndlingen, så torde det ofta vara svårt, att finna någon, som icke gjort sig saker, att sjelf komma under förmynderskap.
Jag kan icke med Herr Cederschjöld tro, att bränvinssupandet aftagit, för det man nu ej så ofta, som förr, ser fulla personer.
Jag medger, att man kanhända ej så ofta super sig full, men man super deremot mera dagligen, hvilket är mycket skadligare, än att någon gång taga sig ett rus, och annars dagligen lefva alldeles nyckter.
Man super derföre nu i det hela mera, men mindre på en gång.
Som 2:ne Stånd redan återremitterat Betänkandet, förmodar jag, att Ridderskapet och Adeln ej har något emot återremiss.
Grefve von Rosen„ Axel'.
Då jag finner discussionen föranleda till återremiss, måste jag yttra mig i den punkt, som rörer öfverflyttandet på Domstolarne af bränvinsmålen.
Kanske är det ensidigt af mig, men jag måste bekänna, att för det mig i nåder anförtrodda län är nu varande stadgande icke lämpligt, emedan afstånden äro Den a3 October e. m. 3'9 så stora, att då pliglen med vittnens ersätta ning för en tilltalad uppgår till 5 R:dr, kan den för en annan, innan målet är utageradt, gå till 67 R:dr Banco.
Jag tror Häradshöfdingen lättare vara i tillfälle att känna folket inom deras domsagor, än Landshöfdingen inom ett vidsträckt Län.
Jag finner de flesta anledningar till bränvinsmålen ej komma från så rena driffjädrar, som jag önskar, då personaliteter ofta äro orsaker till angifvelserna.
Om domaren då känner folket, kan han bättre genom varningar förekomma falska eder, än någon annan.
Delta har jag icke anfört, för att « slippa besvär med bränvinsmålen, utan emedan verkliga förhållandet är sådant jag anfört.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid LagUtskottets förevarande
Företogs till pröfningLagUtskottets den i5 sistlidne Augusti under N:o 89 afgifne, och den ro derpåföljde September e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af åtskillige motioner om indragning af Lagmans- och KämnersRätter, samt serskille 3?.o
Den 23 Octo b er e. in.
Domstolar, så ock om förändring i vissa Domstolars organisation och i RättegångsOrd ningen m. m. Herr Tharrij Wollrath} uppläste följande: Vid LagUtskottets förevarande
Betänkande nödgas jag göra följande anmärkningar.
Utskottet har tillstyrkt upphäfvande af KämnersRätter och LagmansRälter.
Om KämnersRätterna upphäfvas, och alla mål till RådstufvuRätt, såsom första instantien, instämmas, lärer det icke kunna nekas, att dessa domstolar blifva öfverhopade med göromål, så vida det lärer få anses som sanning, att flera saker stadna vid KämnersRättens beslut.
I de större städerna, der KämnersRätter egenteligen finnas, torde antingen flera Ledamöter i RådstufvuRätterna behöfva antagas, för att utarbeta och afgöra målen på divisioner, eller till och med flera RådstufvuRätter inrättas.
Fråga lärer väl då uppstå om nya löner, och hvarifrån de skola tagas; de kostnader, som besparas genom KämnersRätternas indragning, torde härtill icke förslå, särdeles som man af de nya Rådmannen, och kanske nya Borgmästarne, torde böra fordra mera och bättre pröfvade kunskaper, än af personalen i KämnersRätterna, hälst rättelse blir svårare att vinna emot de misstag, hvilka kunna begås af Råd stuf - Den 23 Octo ber e. m. stufvuRätterna, såsom första Domstol, än emot dem, hvilka man nu kan få vidkännas vid KämnersRätterna.
Den af Utskottet åberopade, och högt beprisade, enheten i lagskipning lemnar jag i sitt värde; jag tror mig förut under denna Riksdag hafva be vist, att den, orätt förstådd och för långt tillämpad, orsakar oreda; och genom de beslut StatsUtskottet föreslagit, och Ståndet antagit, är bevist, att denna enhet redan orsakat stora nja kostnader, medelst tillökad embelsmanna personal i en del Öfve!
Domstolar, utan hopp, enligt min tro, att vinna full ersättning genom minskande af sysslor vid de ÖfverDomstolar, derifrån domsrätten blifvit tagen.
Måhända denna anmärkning torde kunna tillämpas vid frågan om KämnersRätternas upphäfvande.
Indragning af LagmansRätterna skall, säger man deremot, ovillkorligen orsaka lönebesparing.
Detta kan icke nekas, om man tager för gifvit, att icke flera inål dragas genom vad från HäradsRätterna till IlofRätterna, än förut skedt från LagmansRätterna; skulle åter motsatsen, den jag anser trolig, inträffa, särdeles om Häradshöfdingarnes permission eller tjenstledighets rättighet får begagnas hädanefter som hittills, och deras sysslor ofta bestridas af ovana, understundom nog mycket i ekonomiska frågor oerfarne ynglingar, då bl ifver HofRätternas personal otillräcklig; flera Leda 46 H. 2I 32* Den s3 Oetober e. m. möter måste åter tillsättas, och lönebesparjngen försvinner.
Att förekomma tvisters fullföljande från HäradsRätt till HofRätt, har Utskottet såsom correctif stadgat uti förslaget till 26 Cap. 2 §.
RättegångsBalken, att den som tappatj skall omant utgifva hvad dömdt är} eller sätta det hos Konungens Befallningshafvande eller i taka händer; med ett ord att på lika sätt fullgöra en UnderRätts dom, som förut 2:ne UnderRätters sammanstämmande domar.
Härigenom kan enskildta parters välfärd helt och hållit blifva beroende af en enda persons mer eller mindre kunskap, goda vilja, fördom eller förutfattade mening, och en parts hela välfärd kan på detta sätt vara förstörd genom en endas nyck eller orättvisa; ty det må förlåtas mig, att jag alldeles icke tager Nämnden i någon beräkning i och för Domslutet.
Våra förfäder funno icke nyttigt, att lemna Häradshöfdingarna en så oinskränkt magt, och en skadlig erfarenhet torde visa, att detta steg på den juridiska enhetens bana är ett af de ovisaste, som blifvit föreslagit.
Ehuru hatare jag är af allt, som gynnar trätolustan, nödgas jag, vid valet emellan dess befrämjande och det föreslagna juridiska enväldet rösta för den förra, och yrka, att ingen nedsättning af det ådömda i anledning af en enda UnderDomares dom må äga rum, utan att, för åläggandet af I Den a3 O e t o b e r e. ro. 323 sådant fullgörande, alltid må fordras två sammanstämmande domar.
Att helt olika och andra kunskaper fordras att ransaka, utreda och afdöma många, och snart sagt de flesta, mål, som angå Bruks- och Bergshandteringen, än de vanliga mål, hvilka förut vid HäradsRätterna varit anhängiga; att genom dessa frågors dragande till Domare, sorn icke varit eller äro skyldiga, att för deras bedömmande skaffa sig erforderliga kunskaper, lagstiftaren sjelf ger anledning till deras oriktiga behandling; och att en del Häradshöfdingars göromål derigenom blifva så ökade, att
Domsagorna troligen måste delas, och nya löner anslås, äro småsaker, som icke kunnat hindra Lagutskottet, att till den Juridiska enhetens förmon helt enkelt föreslå, att BergstingsRätters, Grufve- och BergsRätlers domsrätt i alla de ofvan anförda mål, hvilka genom Kongl. Förordningen den 17 April 1828 blifvit öfverflyttade från Bergscollegium till Svea HofRätt, . må uppdragas åt HäradsRätterna; men deremot hafva de Academiska Domstolarna vunnit mera nåd för Utskottet, ty oansedt till de ‘der anhängige frågors afgörande säkerligen icke fordras andra kunskaper, än de juridiska, som hvarje domare är skyldig att sig förskaffa, har Utskottet icke i förhand brutit stafven öfver dessa Domstolar, utan tillstyrkt, att pröfning måste föregå, innan 46 H. 81* 3a4 Den 23 October e. m. uti sistnämde
Domstolars domsrätt ändring skall vidtagas.
Huruvid:i ett sådant behandlingssätt är conseqvent, öfverlemnar jag till andras omdöme; men kan icke annat än finna, att omsorgen om den näringsgren, hvarpå Rikets förnämsta export beror, påkallat lika varsamhet vid behandlingen af dertill hörande urgamla rättegångsordning, som de Akademiska skråprivilegierna.
Att Ridderskapet och Adeln skall afsäga sig den rättighet, att i vissa mål dömas af HofRätt, såsom första Domstol, dertill skall åtminstone jag säga nej.
Detta, utom representationsrätten på deras egen bekostnad, återstående enda privilegium, medförer icke skada för någon annan medborgare, och den förmån, att vid dessa få tillfällen undvika kostnaden af UnderDomstolens behandling, bör icke uppoffras hvarken för den juridiska enheten, eller för att tillskynda Häradshöfdingarne större inkomster eller mera inflytande, hälst jag fullkomligen tror, att de adliga omyndigas säkerhet och bästa bättre vårdas af HofRätterna, än af tillförordnade UnderDomare, hvilka, nyligen sjelf myndiga, icke hunnit visa särdeles prof af ekonomisk kunskap, eller skaffa sig nog erfarenhet att bedöma andras.
A.f alla dessa skäl yrkar jag antingen afslag å LagUtskottets hela Betänkande, såsom i principerna oriktigt, och till följderna mera skadligt än nyttigt, eller åtminstone, att det lill Utskottet måtte åter - Den 23 October e. tu. 320 remitteras, på det Ståndet, då det återkommer, må vara i tillfälle att afslå de mest skadliga delar utaf tillämpningen af juridiska enhetens grundläror.
Herr Törneblad, Carl, hade inlemnat ett så lydande anförande:
För det närvarande, då alla våra Civila, Crimiuella och Kyrkolagar undergått revision och skola i förändradt skick för lagstiftande magten framläggas; då Styrelseverken äro nära, att blifva å nyo organiserade; och då Krigslagarne samt en stor del af våra Ekonomiska författningar äro under omarbetning, anser jag mer än vanlig varsamhet höra iagttagas vid partiella förslag till ändringar i våra gamla institutioner.
Behofvet af ändring, elier förbättring, kan hvar och en erfara och inse; men följderna deraf kunna svårligen beräknas, derest speciella stadganden varda lösryckte utur sammanhanget af det nya Lagsystemet, hvars alla delar blifvit beräknade och sammansatte för gemensamma verkningar.
Ifrån denna öfvertygelse, hvilken ligger till grund för mitt eget handlingssätt, utgår den mening, som jag härmed vördsamligen yttrar: att LagUtskotlets Betänkande om LagmansRätternes indragning icke må i dess nu varande skick bifallas; och jag får nu vidare, utur Betänkandets egna beskaffenhet, i korthet utveckla skälen för denna mening. 3a6 f§j Den a3 October e. m.
För den del, som jag, i egenskap af Ledamot i LagComiteen, eger i dess .afgifna förslag till en förändrad Domstolsorganisation, hvari Lagmansrätternes uteslutande ingår, är det visserligen tillfredsställande, att detta förslag blifvit af Lagutskottet genom dess Betänkande i denna fråga godkändt; men LagComite'ens förslag i berörde afseende har, åtminstone för min del, livilat på förutsättningen af någon annan institution, hvarigenom svårigheten af ändringssökandet vid de nu varande Hofrätterna, såsom apellations-domstolar, skulle undanrödjas inom, de ifrån Hofrätter aflägsna landskapen.
Denna förutsättning, som blifvit antydd i LagComite^ns motiver till IV Cap. RättegångsBalken, finnes likväl ej i Utskottets Betänkande antagen; och det vore saknaden af dylik inrättning, som, efter min tanka, skulle göra LagraansRätternes plötsliga indragning till en stor olägenhet för rättsökande ibland Sveriges allmoge.
Vår rättegångsordning har framför andra nationers ett stort företräde i de få, men väl beräknade, formaliteter, som äro nödvändiga för parters säkerhet emot öfverilning, och domares egenmägtiga åtgärder, men i öfrigt göra processen så enkel, att invecklade tvistemål kunna af parter sjelfva, utan lagkunskap, utföras, hvilket ock vid UnderDomstolar i allmänhet, med få undantag, inträffar.
Deraf uppkommer lik - Den 23 Octo Ler e. in. 327 viii den följd, att många rättsökande, som i sjelfva verket hafva rätt, men icke söka, eller bevisa, eller försvara densamma uti laglig ordning, rättvisligen lappa hos underdomaren, som ej eger, alt forsanntoch rätt antaga annat än det, som, på ett af lagen föreskrifvet sätt, blifvit hevist, att vara sådant; men som Underrättens utslag i sådana fall egentligen utgör en underrättelse för parten om hvad som bör iagttagas, för alt bringa saken lill öfverensstämmelse med den lag, som han vill göra gällande; och då parten måste ställa sig denna undervisning till efterrättelse vid appellations-domstolen, hvilken i dessa händelser får utöfva underdomarens function, att höra vittnen, granska handlingar och låta parterna vid mundtliga förhör utreda sådana förhållanden, som icke tillförene varit framställde; så visar sig hvilka svårigheter skulle möta hvarje rättsökande, som saknar råd och lägenhet, att vid en långt aflägsen ÖfverDomstol inställa sig sjelf och sina vittnen, och att hålla sakförare, till undvikande, att sjelf vid Hofrättsresidenset tillbringa den tid af flera månader, som åtgår, innan dom i saken faller.
Erfarenheten har ådagalagt, atti sådana brottmål, som ej underställas Hofrätten, äro UnderRätterne i aflägsna landsorter nära nog souveraina; och detta förhållande skulle, genom lagförslagets antagande, blifva utsträckt till alla tvistemål, emedan andiingssökan - ;5a8 Den a3 O c lo ber c. m. det i vadeväg
Liefve vida svårare än det, genom besvärs anförande i brottmål, nu är.
Genom det föreslagna stadgandet, att dom skall fullgöras i alla mål, har Utskottet gått vida utöfver det, som LagComitleen funnit vara rätt och billigt.
Då Utskottet genom sådan tillskapad svårighet, att vinna rättvisa, velat afskräcka den af Domaren förorättade parten ifrån att söka den, kan sådan afvikelse ifrån Utskottets egen yttrade grundsatts svårligen förklaras annorlunda, än genom antagen prassumtion, att den tappande, har orätt, intilldess appellations-dornstolen annorlunda sig utlåtit.
Denna prassurntion är dock alltför vådlig, att antaga; ty om än afräkning finge göras för alla orätta domslut, som vid Underrätter kunna falla, och man egde förutsätta alla goda egenskaper hos hvarje Underdomare, skulle ändock inträffa, i följd af rättegångssättets egen natur, enligt hvad jag redan anfört, att parten blott af okunnighet eller misstag om sättet, att försvara sin rätt, förlorar den, fastän dess evidencé ligger för Domaren klar; och beklagansvärd vore förmonen, att söka ändring i första instantiens dom, derest den icke finge utöfvas, förrän man afträdt det gods, som vederparten vill åtkomma.
Jag anser, att lagförslaget i denna del . bordt stanna inom den i LagComitteens utkast till 33 Cap. 4 §•
RällcgångsBalken bestämda gräns, och förnyar min hemställan, att Betänkan - Den 23 October e. in. 32g det om LagmansRätters indragning icke må i dess nu varande skick af Ridderskapet och Adeln bifallas, men varda till Utskottet återremitteradt.
Friherre Anckar swärd j, Carl Henrik:
I en samling, der så många personer såsom hufvudsak egnat sig åt Lagkunskapen, är det måhända förmätet af den, hvars yrke Lagfarenheten icke varit, att våga yttra sig i ett ämne sådant som det förevarande.
Jag har icke uppstigit, för att försvara den juridiska enheten, men för att medverka till undanrödjandet af hvad i min tanka kan anses för en juridisk oformlighet.
Jag tror i motsatts med hvad af 2:ne talare här blifvit yttradt, att något afseende bör göras på Svenska allmogens vid flere Riksdagar framstälde yrkanden, att LagmansRätterne måtte indragas.
Efter min egen erfarenhet utgöra dessa domstolar icke något särdeles skydd för rättvisan, eller fördel för de rättsökande parterne.
Jag tror, att man vid en högre domstol måste fästa begreppet om en högre upplysning, och en annan sammansättning, än vid den underordnade domstolen.
Jag vädjar, i afseende på förhållandet vid LagmansRätterne i denna del, till historien, och man skall säkerligen finna dessa Rätters organisation helt annorlunda förr, än nu.
Med all aktning för våra nuvarande Lagmän, tror jag, att Lagmännen fordom voro af 33o D f o 23 OcyHober e. rn. helt annan beskaffenhet relativt till Häradshöfdingarne.
För min egen personlighet mäste jag säga, att, då jag i första instantien dömes af min Häradshöfding, som äfven heter Lagman, och jag då vädjar till dén andre Lagmannen med samma slags bisittare i domstolen, vet jag verkligen icke hvad tanka jag skall fästa vid den högre grad af lagkunskap hos denna Lagman, framför HäradsRättens Lagman.
Då dertill kommer den omständighet , att LagmansRälten blott lemnar tillfälle till en vidsträckt juridisk chican derigenom, att den blott en gång om året sammanträder, och . ett mål sålunda genom ena partens uteblifvande kan minst i arne år utdragas, innan dom faller, så tror jag sjelfva domstolen innefatta en stor oformlighet, och att det af BondeStåndet varit väl insedt, då det önskat LagmansRätternes upphörande.
Jag kan sålunda icke annat än, på grund af min egen erfarenhét, tillstyrka bifall å Utskottets Betänkande.
Hvad KämnersRätterna beträffar, så inskränker jag mitt omdöme derom, och öfverlemnar afgörandet tilt Stadsboarne, som bättre känna förhållandet.
Hvad åter angår den af Herr Tham framställde önskan, att Ridderskapet och Adeln skulle förblifva vid sin förmonsrätt, att blifva dömd af HofRälterne, anser jag mig böra förklara, att jag för min del ej känt någon fördel af detta privilegium, utan afsäger mig det allt för gerna.
Herr Tham Den 23 Qctober e. m. liar sagt, att adliga myndlingars rätt bättre bevaras af HofRätterna, än af HäradsRätten.
För min del känner jag ej någon större rätt för våra myndlingar, än för hela Svenska folket.
Tvertom tror jag större olägenheter deraf uppkomma, att HofRätten är första Domstol, emedan det vore vida beqvämligare, att slippa de långa resorna man mäste göra, eller de ombud man der nödvändigt mäste hålla.
Herr Piibbingj Arvid:
Andre talare hafva vidlyftigare yttrat sig mot LagmansRätternes indragning; orsaken hvarföre jag egeriteligen instämmer i deras åsigtér är: att, ehuru målen nu vanligen ett år uppehållas för att genomgå LagmansRätten, blir uppehållet längre, om, i stället för LagmansRätten, de skola genomgå Hof Rätten, der de pläga få hvila oafgjorde ändå längre.
Likaså plägar i Högsta Domstolen, som skulle komma i nu varande 3:dje instantiens, eller HofRättens, ställe, uppehållet vara ändå längre.
Vinsten af tid blef således ingen, men utomdess är förslaget overkställbar^ så länge Högsta Domstolen, efter Grundlagen, består af så få Ledamöter, att den icke kan arbeta på flere divisioner, hvilket biefve nödigt, då den finge HofRätternes nu varande plats och göromål, de sednare troligen något inskränktare, men ändå utöfver hvad Högsta Domstolen kunde medhinna.
Första villkoret för ett förslags 33a Den a3 O c to b er e. m. duglighet är, ,»tt det skall kunna verkställas; dernäst kommer frågan om dess gagnelighet.
Vöre det nyttigt, om t. ex. genom arbete på flere divisioner, lagtolkningens enhet i högsta instantien ginge förlorad?
Man har mycket talat om, att någon högre skicklighet i LagmansRätterne än i HäradsRätterne ej vöre att förvänta; med samma skäl kan man då säga, att i militairen någon högre skicklighet icke är att förvänta af den mera er färne, af Capitaine!), än af Fendriken o. s. v. Är åter meningen att klandra utnämningarne till Lagmän, Så tror jag mig vara befriad från att derå svara.
Man har anfört till skäl mot LagmansRätterne, att Svenska allmogen önskar att slippa dem.
Den torde häri, som i mycket annat, ej förstå sitt eget bästa.