Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans öfverretade själstillstånd, alstradt af feberdrömmar om makt och storhet, hans öfvertygelse, att detta ögonblick skulle afgöra hans i stjernorna skrifna öde, var ett pansar, genom hvilket ingen fruktan, ingen betänklighet kunde intränga i hans bröst.
Om Bengt Skyttes och de öfrige sammansvurnes hemliga förhoppningar om frukterna af detta statsstreck voro så högtflygande, att de ej vågade tillstå dem för hvarandra, knappt för sig sjelfva, så voro dock Drakes ännu djerfvare.
Detta i grunden vilda sinne, som, otygladt af sedliga grundsatser, icke bäfvade tillbaka för något, denna inbillningskraft, som alltifrån barndomen frossat i äfventyrliga drömmar, denna själ, som i allt, hvarpå den riktade sina krafter, syftade till något dämoniskt och verldsomskakande, åtnöjde sig ej med utsigterna på en storhet, som måste böja sig för en ännu mäktigare sådan.
Den uppgift, som blifvit honom anförtrodd att lösa, var, som vi veta, att häkta förmyndareregeringens och riksrådets medlemmar.
Herr Bengt hade varnat honom för blodsutgjutelse, ty han kände sin man.
Drakes åsigt var, att en åtgärd af så mild natur vore blott half och såsom hvarje halfhet under sådana omständigheter vådlig; skulle man skända maktens majestät, så vore det säkrare att dränka det i blod, än vanära det med bojor, som dock om några dagar måste falla och lemna samma auktoritet, samma anspråk nytt spelrum att uppträda och göra sig gällande.
Hans beslut var med ett ord att i sjelfva sessionssalen nedsabla alla, hvilkas kraft och inflytande kunde blifva vådliga för statsstreckets framtid.
Han ville med blod teckna en oöfverstiglig gränslinea mellan det förflutna och det kommande, med en oförsonlig våldsgerning tvinga sina medbröder att för deras egen räddning oryggligt fortskynda mot det mål, till hvilket hans planer syftade.
Men derinne i rådkammaren sutto landets herrar och tvistade helt lugnt ... så lugnt som förbittrade partier kunna tvista ... om landets intressen eller om sina egna, vi veta icke rätt hvilket.
Rörande hertigens bref hade man fattat ett lika hastigt som enhälligt beslut, hvilket gick ut derpå, att han följande dag skulle instämmas för enkedrottningen och rådet samt hotas med förvisning ur landet, om han vågade förnya ett sådant steg.
Och medan de så grälade med hvarandra, medan Bjelkes parti stormade mot De la Gardies och De la Gardies mot Bjelkes, och den ene sade den andre obehagliga saker och endast af det för de fleste gemensamma onda medvetandet hindrades att säga ännu obehagligare; under allt detta fanns det bland dem ingen enda, som anade, att det snart skulle vara slut med så väl det ena partiets utsigter som det andras, att deras makts, kanske deras för riket så nyttiga lefnads sista ögonblick nalkades för hvarje steg, hvarmed en obekant, i grannskapet befintlig, blodtörstig och skonslös fiende ryckte dem närmare, om icke en lika obekant beskyddare ställde sig mellan dem och honom.
Emellertid kunde de med samma lugn som hitintills fortsätta sina öfverläggningar, ty en beskyddare vakade öfver dem.
Han hade infunnit sig icke för att rädda dem, utan för att krossa sammansvärjningen, och det var deras lycka, att han ej kunde göra det sednare, utan att på samma gång göra det förra.
Han ville ej, att oförmågan och egennyttan, som ödet ställt vid statens roder, skulle efterträdas af egennyttan och brottet.
Han ville bespara den stolta nationen minnet af en sådan bragd i dess häfder.
Men Vanloo hade med sin närvaro äfven en annan afsigt.
Det fanns en man, i hvars öde han med osynliga händer ingripit, hvars bana han sökt länka till det enda mål, som var den värdigt: schavotten.
Ögonblicket var kommet, då denne mans öde skulle afgöras.
Den så kallade stora slottstrappan förde upp till en rymlig vestibul, hvars hvalf på ena sidan uppbars af tvenne rader fristående pelare, på den andra af pilastrar, mellan hvilka höga, åt slottsgrafven vettande fönster sträckte sig så långt ned, att de förskaffade dagsljus äfven åt den närmaste afsatsen af trappan.
Genom denna vestibul och den derinnanför belägna drabantsalen skulle Drake passera på sin väg till rådkammaren.
Den taklampa, som upplyste den, lemnade det vidsträckta rummet bakom pelarne i mörker.
Här och i smårummen bredvid hade nyss en fåtalig, men pålitlig och välbeväpnad skara af Vanloos män blifvit posterad.
För öfrigt hade öfverste Sparre, som åtföljt Vanloo till slottet, samlat drabanterna i salen, under förevändning af den inspektion, hvilken han, i egenskap af deras befälhafvare, på obestämda tider plägade företaga.
Vanloos män hade under den sistförflutna timmen, två eller tre i sänder genom de olika portarne gått in i slottet samt intill den afgörande stunden varit samlade i ett rum, beläget i den norra sidans jordvåning.
Utanför portarne hade kunskapare varit utställda och i slottsgrafven båtar placerade, hvilka observerade Drakes folk.
Äfven bland detta funnos män, som stodo i Vanloos sold.
Han kände de öfverenskomna signalerna.
Den första af dessa hade redan ljudit.
– Mynher, sade Sparre till Vanloo, som stödd mot en af vestibulens pelare inväntade Drake, – är ni öfvertygad, att ej er kärlek till det hemlighetsfulla förleder er att allt för mycket lita på de ringa krafter, som stå till vårt förfogande?
Ni nödgar mig tillbringa hela aftonen hos er, förer mig derefter till slottet, och först här underrättar ni mig om en fara, hvars tillvaro jag ännu i denna stund skulle betvifla, om ej allvaret i ert anlete aflägsnade hvarje tanka på skämt.
Om ni blott gifvit mig en vink, skulle jag sammandragit mitt regemente ...
– Var lugn, sade Vanloo, – våra motståndskrafter stå i ett tillbörligt förhållande till anfallskrafterna.
Man bör ej göra för mycket väsen af en obetydlighet ...
– Men åtminstone en vink till befälet här i slottet att ...
– Nej, nej, det behöfs icke.
Ni vet, att Lilje och de fleste af hans officerare äro ute på landet.
De öfrige sköta i afton sina nöjen, dem det vore synd att störa.
– Hvilket vågspel, fortfor Sparre något orolig; – jag kan aldrig föreställa mig, att en man gifves nog vansinnig att att med en hand full äfventyrare intränga i ett väl besatt palats ...
– Ni skall straxt få bevis derpå.
Men det är tid, min öfverste, att sluta vårt samtal ...
Hör ni?...
Den andre signalen!
– Men mynher, inföll Sparre häftigt, – är ni öfvertygad, att intet våld riktas mot den unge konungens person?...
I öfrigt äro äfven för denna händelse försigtighetsmått vidtagna.
Vanloo vände sig nu till sina män och inskärpte med några ord de förhållningsreglor, han gifvit dem.
Ett doft buller från gården och i nästa ögonblick från trapporna förkunnade, att stormen var i annalkande.
Vanloo och Sparre drogo sig bakom pelarne och blottade sina klingor.
Knappt hade detta skett, förrän pikar, musköter och hattar uppdykade bakom trappans gallerverk.
Den oförvägna hopen rusade framåt med hastigheten af en hvirfvelvind, och vestibulen genljöd af dess steg och skramlet af dess vapen.
Den förste, hvars gestalt blef fullt synlig, var en högvext man, hvars ansigte doldes af en svart mask.
Det var anföraren sjelf.
Med värjan i hand ilade han i spetsen för sitt folk: hela hans yttre från rörelsen af plymerna på hans hatt till klangen af hans sporrar, gjorde ett intryck af vild beslutsamhet.
Utan att se sig om, rusade han rakt framåt genom vestibulen mot dörren till drabantkammaren.
Han lyfte foten, för att sparka den i spillror.
I hack och häl följde hans män.
Ingången spärrades af drabanterna.
– Framåt, gossar! ropade anföraren och lyfte den tunga huggvärjan, för att bana sig väg.
Men innan han hunnit taga ett steg närmare de ryggande drabanterna, hade scenen plötsligt förändrats.
De öfverrumplande hade blifvit öfverrumplade.
Vanloo hade gifvit sina män tecken att angripa.
Med fällda pikar störtade de fram från sitt bakhåll och kastade de öfverraskade våldsverkarne hals öfver hufvud nedför trappan.
Utan att tänka på motstånd grepo desse till den vildaste flykt, och innan deras anförares häpnande blick hunnit uppfatta förhållandet, hade hans manskap, qvarlemnande två eller tre döda, försvunnit, och han stod der ensam, på alla sidor omringad af fiender.
– Sträck vapen, högförrädare!
Ni är min fånge, Gustaf Drake, ropade Vanloo och steg fram emot den maskerade.
– Drake! mumlade Sparre förvånad.
– Är det han?
Den maskerade, som ett ögonblick stått som förstenad, förrådde nu med en åtbörd den öfverraskning, som öfverväldigat honom.
– Vanloo ... och han känner mitt namn!...
Jag är förrådd ...
Dessa tankar aflöste hvarandra i hans hjerna.
De höga herrarne hade, undrande öfver det ovanliga bullret, begifvit sig ut att underrätta sig om orsaken till detsamma.
De stodo der nu, stumma och förvånade vittnen till ett uppträde, hvars sammanhang de ej kunde förklara, och som var slutadt, innan öfverste
Sparre hunnit göra sin djupa bugning och derefter öppna munnen, för att meddela dem det lilla han sjelf visste.
Den maskerade kastade en hastig blick omkring sig, medan han räckte Vanloo sin värja.
– Ni misstager er, sade han med en röst, hvars klang vanställdes af masken, – jag är er fånge, men ... jag är icke den ni förmenar.
Ni är Vanloo, en äfventyrare, en falsk vän, en intrigant, men jag är icke Gustaf Drake.
Medan den maskerade yttrade detta, hade han dragit sig några steg baklänges och stod nu tätt vid ett af vestibulens fönster.
– Jag känner er väl, fortfor Vanloo, – och har noga följt edra steg.
Vi hafva ungdomsaffärer att uppgöra med hvarandra.
Med dessa ord ryckte Vanloo masken från sin motståndares ansigte.
Herrarne af riksstyrelsen och rådet sågo med öfverraskning de välbekanta anletsdragen af herr Gustaf Drake till Sjövik.
Hans ansigte var blekt som döden, men röjde ingen förvirring, ingen fruktan, snarare hån, trots och beslutsamhet.
– Ungdomsaffärer? inföll han, med en djup blick på Vanloo och lät i detsamma sin kappa falla till marken, jag förstår er icke ...
Dock om så är, så hafva vi från denna stund ännu mer att uppgöra med hvarandra ... men denna uppgörelse skall ske annorstädes ... eller aldrig ...
Ett rop af bestörtning upphäfdes af alla de närvarande ... glasrutorne klingade ...
Gustaf Drake hade kastat sig ut genom fönstret.
Rörelsen skedde så hastigt och oväntadt, att ingen hann förekomma den.
Vanloo var den förste, som hemtade sig.
Han skyndade fram, lutade sig ut, och såg ned.
Drake hade i fallet fattat om fönsterposten och i trots af glasskärfvorna, som illa tilltygade hans händer, nedfirat sig utför denne.
Fasthållande sig med ena handen vid nedersta delen af densamma och med fötterna stödda mot ett jernkors i muren, sväfvade han nu öfver djupet.
En matros, som ilat fram till Vanloos sida, tyckte sig i mörkret skönja hans gestalt och lade med sin pistol an på honom.
– Håll, sade Vanloo till mannen, – skjut icke!
Drake såg ned.
Dimman och mörkret dolde djupet under hans fötter.
Från slottsgrafven uppsteg sorl af röster, blandadt med plasket af båtar, som med hastiga årtag framdrefvos.
Sorlet tystnade för ett ögonblick.
Det var tydligt, att man lyssnat till hans hvissling.
Ännu ett ögonblick, och med en kraftig spark mot muren, för att ej krossas af slottets utskjutande grundval, släppte han sitt tag och störtade ned i slottsgrafven.
Det förtviflade spel, han spelade med sitt öde, var ännu icke förloradt.
De af hans flyende män, som redan hunnit rädda sig i sina båtar, hade hört klangen af det sönderslagna fönstret och derefter ljudet af sin herres signalpipa.
En af dessa båtar, Scyllas skeppsslup, befann sig just under det ifrågavarande fönstret och hade knappt aflägnat sig några alnar från denna punkt, förrän man hörde plasket af en i vattnet fallen kropp och öfverstänktes af det kring densamma uppyrande skummet.
Årorna räcktes ut, ett hufvud uppdykade vid relingen, och i nästa ögonblick hade Drake svingat sig upp i båten.
– Vi misstogo oss ej ... det är herr Gustaf Drake, yttrade andre löjtnanten från Scylla.
– Välkommen hit ned från luftens regioner!
All god gåfva kommer ofvanifrån.
För Fan, min herre, om ni löper i en fara, så vet ni också att hals öfver hufvud draga er derur.
– Fort till årorna! ropade Drake och fattade rodret.
– Derom behöfver ni icke påminna oss, herre.
Vi hafva ingen lust att stanna på stället, ty
Fan är väl oss i hack och häl ...
Hollah, hvem är dender?
Andre löjtnantens sista fråga gällde en liten båt, som passerade tätt förbi och styrde kurs inåt slottsgrafven.
Han ropade första hälften af den öfverenskomna lösen, men fick intet svar.
– Det var ingen af våra, sade han; – det kunde man också se deraf, att den styr inåt.
Flinkt nu, gossar!
Det är svårt att säga, om det är vänner eller förföljare, vi hafva bakom oss.
Slupen sköt för kraftiga årtag ut i Saltsjön.
– Ett fall af några alnar från makten och äran och det historiska namnet till biltogheten, vanäran och glömskan, mumlade Drake.
En man, som satt helt nära honom, lade sin hand på hans axel.
– Jag hörde ert namn och igenkänner nu edra anletsdrag, sade han.
– Adolf Skytte! utbrast Drake.
– Ni här?
– För Hin!
Vi hafva en obekant med oss, utbrast andre löjtnanten.
– Hvad har händt? fortfor den unge Skytte.
– Jag fruktar, att allt detta är en feberdröm ...
Ni har den fullkomligaste verklighet omkring er, sade Drake.
– Och jag är fri ...
– Ni har både fängelset och samhället bakom er.
– Och de äro fria alla?
– Jag försäkrar er, att vi ej hunno göra ett urval bland de ädla perlor, som hade fängelsets murar till infattning, inföll andre löjtnanten.
– Vi lossade på infattningen, och perlorna rullade åt alla håll ... en tillochmed ned i denhär båten, och den perlan är ni.
För Fan, ni bär ett förnämare namn än vanliga kronoarrestanter.
Skytte ... heter ni så?
– Tyst med ert dumma skämt! utbrast Drake.
– Skytte, uppskjut edra frågor!
Här är icke platsen att besvara dem.
Ni skall tids nog bli upplyst om hvad som tilldragit sig ...
Gossar, fortfor Drake, – hållen edra vapen i ordning!
Vi hafva båtar i kölvattnet, och det är svårt att säga, om det är vänner eller fiender.
Det svarades derifrån med den åt hans folk utdelade lösen.
Samma lösen gick från båt till båt, och man öfvertygade sig snart, att man hade idel vänner omkring sig.
Den lilla eskadern slöt sig tillsammans, och rodden fortgick.
Man passerade förbi ett större fartyg, hvars former doldes af mörkret.
Båtarne ropades an från detsamma, men intet svar erhölls.
Briggen Scylla hade föregående dag lättat ankar och bogserats ut under Vermdön, der den nu låg, färdig att hvarje ögonblick sticka ut i hafvet.
Vinden hade sedan dess kastat om: saltsjöns yta krusades nu af en frisk vestlig bris.
Ombord å Scylla hade qvarlemnats några få man under Ruys’ befäl.
Efter en oafbruten rodd anlände Drakes båtar till briggen.
Signaler utbyttes, båtarne lade till, Drake skyndade upp på däck, och Ruys nedlade i bosättningens närvaro sitt befäl i hans händer.
Vi återvända till Vanloo i det ögonblick, då Drake genom sitt oförvägna språng räddat sig ur hans våld.
Vanloo skickade genast en af sina män att inhemta underrättelse från hans i slottsgrafven posterade kunskapare, befallde en annan att samla manskapet, som enligt hans ordres skulle göra halt och afstå från förföljelse, såsnart fienden blifvit tillbakakastad till borggården, samt vände sig derefter till herrarne, som under tiden bestormat honom med frågor.
– Mine herrar, sade han, – ögonblickets kraf förbjuder mig att här aflägga den förklaring, J önsken och hafven rätt att fordra.
Det vare nu nog sagdt, att faran är öfverstånden, så att J lugnt kunnen återvända till edra riksgagneliga värf.
Dock bör detta icke hindra er, öfverste Sparre, att med hög tillåtelse öfvertaga kommandot i slottet under öfverste
Liljes frånvaro och genast hitdraga de närmaste afdelningarne af ert regemente till besättningens förstärkning.
Vanloos ord bidrogo dock föga att lugna de närvarande herrarne af riksstyrelsen och rådet.
De lyssnade med förskräckelse till trumhvirflarne och de vilda rop, som skallade från borggården.
Några uttalade sin farhåga för den unge konungens person, andra ville skynda ned, för att personligen öfvertyga sig om den verkliga ställningen.
Men nu kommo budbärare, den ene efter den andre, en förkunnande, att häktet blifvit stormadt af en hop väpnadt slödder, en annan, att fångarne blifvit utsläppta, en tredje, att angriparne vore på väg att öfvermannas och ingen fara vore för handen, en fjerde, att borggården var rensad från packet, slottsportarne stängda och en del af fångarne åter gripna.
Budbärarne följde hvarandra nästan i hack och häl, och innan de öfverraskade herrarne hunnit reda sina tankar, var tumultet likt ett åskslag öfverståndet.
Medan nu de fleste af herrarne samlade sig kring
Vanloo och tackade honom för hans åtgöranden under denna besynnerliga tilldragelse, samt de öfrige skyndade att lugna den unge konungen och enkedrottningen, återkom den man, som
Vanloo nedskickat att skaffa underrättelser från slottsgrafven.
– Mynher, sade han, – lyckan står den djerfve bi ... den vilda menniskan är sannolikt hvarken krossad eller drunknad.
Fredrik, som hörde både klangen af fönstret och signalen och plasket då han störtade i vattnet, tror bestämdt, att han blifvit upptagen i en af de många båtar, i hvilka kanaljerna nu som bäst ge sig på väg.
Mynher skall tro, att der varit en trängsel ...
– Desto bättre, tänkte Vanloo. – Blackwell, sade han, – se till, att manskapet är samladt.
Mina herrar, tillade han i dämpad ton, – i morgon skall jag stå till tjenst med alla upplysningar, jag kan lemna.
Hela saken har blott varit ett farligt gyckel, ett vansinnigt upptåg af en förryckt usling, ingenting annat; och om J ej misstycken ett råd, vill jag uppmana er att för styrelsens anseende och för folkets skull låta alltsammans gälla för ett simpelt upplopp, afsedt att befria de brottslingar, som förvaras i häktet härstädes.
Jag skall i morgon framställa de skäl, som tala för en sådan behandling af saken.
Vanloo helsade hastigt och lemnade vestibulen, då en man, som bar hans livré, mötte honom i trappan och räckte honom ett bref.
– Brefskrifvaren, sade denne, – har sökt er, mynher, i er bostad.
– Då Vanloo, utan att öppna brefvet, stack det i fickan, tillade tjenaren:
– Brefvet är vigtigt: det gäller tvenne personers lif ...
Vanloo stannade och läste vid taklampans sken de få rader, Erik tecknat.
Hans ansigte öfverdrogs af dödens blekhet, och då han slutligen mekaniskt lät den hand sjunka, i hvilken han höll detsamma, och fäste ögonen på budbäraren, var uttrycket i hans blick alldeles förändradt.
– När lemnades dig detta bref? frågade han i ansträngd och dock nästan hviskande ton.
– För en knapp fjerdedels timma sedan, svarade tjenaren.
– Nådig herre, manskapet är uppstäldt framför slottstrappan, rapporterade Blackwell.
– Följ mig, sade Vanloo, till denne och återvände genom vestibulen till drabantsalen.
Han begärde skrifmaterialier och skref hastigt följande rader:
„Sigurd, lemna dina fångar i frihet, förena ditt manskap med Blackwells, bemanna Algernons båtar och sätt ut till Scylla.
Du vet, hvar den ligger.
Ingen tidspillan!
Du bör kunna vara framme nästan samtidigt med dina motståndare.
En öfverrumpling bör kunna försiggå, gynnad af mörkret och oredan ombord.
Drake har sluppit ur mina händer.
Det gäller att fånga honom, innan han lättat ankar.“
– Till Sigurd! sade Vanloo och räckte Blackwell ordern.
– Du med ditt folk ställes till hans förfogande.
Blackwell betraktade sin herre med en orolig, frågande blick; han hade förut aldrig sett ett sådant uttryck i dennes ansigte.
Men Vanloo vinkade otåligt, befallande, och Blackwell ilade ut.
Den första, omedelbara och oreflekterade verkan, som de underrättelser, Erik meddelat i sitt bref, gjorde på Vanloo, var en öfverväldigande känsla af ångest.
Han hade återfunnit sina älskade, men i en belägenhet, hvars rysliga beskaffenhet förjagade hvarje tanke på återseendets glädje.
Men Vanloo bemannade sig hastigt.
En annan känsla genomströmmade hans själ, såsnart den återvunnit sin jemnvigt: känslan af tacksamhet mot Försynen, som i det afgörande ögonblicket sändt honom till de sina och gifvit honom makt att rädda dem.
Ett djupt andedrag vittnade, att hans höghvälfda bröst befriades från sin tryckande börda och åter andades fritt.
Han steg upp och gick med fasta steg nedför slottstrappan.
Nedkommen på borggården, anhöll han den förste mötande fångknekt och bad denne följa sig till häktet.
Då de inkommit i korridoren, der det hvimlade af soldater och vaktknektar, begärde han att blifva förd till det rum, i hvilket tvenne för hexeri anklagade qvinnor, mor och dotter, förvarades.
– Se här, nådig herre, sade fångknekten, idet han pekade in i ett rum, hvars dörr ännu stod öppen, – detta är deras fängelse ...
– Tomt! utbrast Vanloo häftigt idet han steg in.
– Ja, nådig herre, svarade fångknekten, – det är för ledsamt ... hexorna kommo ut, liksom nästan alla de andra fångarne, i denhär förskräckliga villervallan, och vi ha ännu icke kunnat få reda på dem.
De fleste andre ha vi ändå knipit, och de sitta nu åter inom lås och bom.
Men såvida icke Djefvulen hjelpt hexorna på flykten, så ska vi väl snart hitta dem.
I morgon, såsom nådig herrn kanske vet, skulle de lida sitt rättvisa straff.
Vanloo betraktade med en rysning de grå väggarne, de små gallrade fönstergluggarne, det usla bohaget ... han inandades fängelseluften så tungt, som den varit nära att qväfva honom.
– På detta ställe hafva de försmäktat!
Här hafva de afvaktat döden! sade han till sig sjelf.
– Hvar är mynher Vanloo?
Jag tyckte mig se honom gå hit in i korridoren, hördes en röst utanför.
– Er herre är derinne i hexornas fängelse, svarade en annan.
– Aha! mumlade den, som gjort frågan.
Samme man, som stått vid dörren till Vanloos ekipage, då Ingrid och Ellen funnit en tillflykt i detsamma, inträdde.
– Nådig herre, sade han, – jag har sökt er, för att ....
– Hvad vill du?
– Mynher, hviskade betjenten, – hvad jag vill säga bör endast höras af er.
– Nåväl, vi äro utan vittnen, sade Vanloo, idet han såg fångknekten aflägsna sig, för att deltaga i de ännu pågående efterspaningarne.
Betjenten berättade nu, att tvenne qvinliga fångar, beledsagade af en prestman, under tumultet dolt sig i Vanloos vagn, och att han, betjenten, på prestmannens försäkran, att de begge flyktingarne voro personer, hvilkas räddning låge hans herre om hjertat, hade gifvit efter för dennes böner och låtit köra dem till mynher Vanloos bostad, der de alla tre afvaktade hans hemkomst.
Denna berättelse aflades i tveksam ton, ty betjenten var osäker, om hans herre skulle gilla eller klandra hans beteende.
Hans tvekan ökades, då han iakttog den spända uppmärksamhet, med hvilken Vanloo lyssnade till hans ord.
Men han hade knappt talat ut, förrän Vanloo med glädjestrålande ögon utbrast:
– Guds skickelse!
Lofvad vare Han och Hans vägar!...
Min vän, jag står till dig i en evig skuld!
Du skall snart erfara hvad du gjort för mig ...
Han omfamnade den öfverraskade mannen och ilade ut.
– Hvar äro de? frågade han ögonblickligt den tjenare, som vid hans häftiga ringning öppnat dörren till hans hus.
– Herre, menar ni presten och de begge qvinnorna, som ...
Vanloo lyssnade ej till hans svar; han ilade uppför trappan till sina rum.
En betjent skyndade att underrätta Erik om hans ankomst.
I förmaket mötte honom denne och emottog honom med ett uttryck af högtidlig glädje och djup rörelse i hela sitt väsende.
– Jag vet allt, ropade Vanloo och tryckte Erik till sitt bröst.
– Ni har emottagit mitt bref, stammade Erik, – men vet ni äfven ...
– Allt, min bäste vän.
Men, tillade han häftigt, – äro de beredda på det möte, som förestår?
– De vänta er, svarade Erik, idet han fattade Vanloos hand och förde honom mot dörren till ett innanför beläget rum.
Men i detta ögonblick flög denna dörr upp ...
Ingrid och Ellen visade sig på tröskeln.
Ingrid hade hört sin sons röst, modersinstinkten hade, i trots af femton förflutna år, igenkänt den.
Mor, son, dotter utbytte en hastig, forskande blick ... modren igenkände den son, efter hvilken hennes hjerta så länge förgäfves ropat, som hon begråtit såsom död och först hos Gud hoppats återfinna ... och han igenkände i detta åldriga, lidande ansigte de ädla dragen af den mor, hvars bild, oförändrad af tidens skiften, stod präglad i hans själ ... han igenkände dem, räknade i denna enda, hastiga blick alla de sorger, som härjat dem, och skyndade, öfverväldigad af fröjd och smärta, i de moderliga armar, som längtande utbreddes honom till mötes.