Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Galeotto vilja de andra köra bort makan ur huset och drifva ju derigenom verkligen dem tillsamman, här åter skynda de fram för att lyfta upp henne som fallit afsvimmad ned till marken, och då börjar han vefva på sin bekanta straffpredikan öfver skvallret etc. I denna pjes tyckes för resten deras kärlek börja redan i andra akten, hvilket icke är fallet i Galeotto, åtminstone hvad makan angår, som i slutet helt viljelöst kominer att tillhöra den andre.
» Hela verlden » speltes på det hela godt och bra.
Särskildt sista gången gick den med kläm, i synnerhet beträffande hr Lindberg.
Det var ock kring hans lefvande och kraftiga karakteristiska bild af mannen som hufvudintresset måste samta sig.
Fru Håkansson spelade enkelt, intelligent och naturligt, var vida bättre i denna roll än i de föregående i höst här sedda; hon var mest tillfredsställande i första akten.
Man skulle vara frestad att förlikna benne med en marmorbild, ty hon är anstående att åse, men bon är kall, kylande kall.
En och annan förnumstig entusiasthar proklamerat, att hon vore särskildt i denna roll oupphunnen i det naturliga talandets konst.
Det vore bra sorgligt för vån teatrar, om det ej funnes några aktriser som talade lika bra och bättre.
Entonighet och kyla kunna väl inte vara några afundsvärda meriter, och dessa egenskaper äro just utmärkande för fru H: s sätt att tala.
Det fins öfver hennes sägande af en roll så att säga föga färgnyans, och den mjukhet och värme hon söker framställa äro af tämligen artificiel beskaffenhet.
— Fröken Rustan gjorde furore i sin roll.
Hon är rätt rolig, men det är med hennes komik som med vissa humoristers, att den bör njutas i små portioner, ty man kan den snart.
Hos henne ligger den egentligen i organens beskaffenhet och ett visst tempo, hvarmed hon framsäger sina ord.
Hr Svennberg var äfven nu mycket vacker och ståtlig, men hans skådespelareingenium förefaller vara af något indolent natur.
Det behöfdes locka fram gnistor ur honom.
Hr Eliasson var rolig och gjorde en god typ.
Lindbergska sällskapet ledes tydligen med energi, arbets lust och omtanke.
Med sådana egenskaper kan det ock göras något, äfven om de speciella skådespelarekrafterna ej skulle vara af ovanligare beskaffenhet, medan åter der ledningen är slapp och det arbetas planlöst och nonchalant, äfven med talanger föga uträttas och föryngringens och lifskraftens gnista saknas.
Den gamla romantiken är visserligen död med föga utsigt till återuppståndelse, men det hindrar ej att det någon gång kan kännas som en ingalunda obehaglig omväxling att på teatern åse alster från den smakriktningen, så snart de förskrifva sig från någon verklig talang, Och att det är fläkt och spänning i den äldre Damas ’ » Henrik III och hans hof », som Svenska teatern nyligen upptagit, kan ej gärna förnekas trots dess som det tyckes något abrupta afslutning.
Hade det kommit upp på en annan tid, skulle det antagligen kunnat bli en re-pertoarpjes.
Uppsättningen var omsorgsfull och behöfde visst icke jämförelsen med Dramatiska teaterns tämligen enkla uppsättning af » Mycket väsen etc. » för att förtjena namn af praktfull och glänsande.
Spelet var jämt och vårdadt.
Främst stodo väl i det hänseendet hrr Olsson och Ranft och fröken Lundqvist.
Denna gång hade hr Olsson ryckt verkligen upp sig och den bild han gaf af den förvekligade konungen var utarbetad, träffande och intressant Hr Lundberg hade mycken kraft och fart i sitt spel, och det är ju en god sak, men åtbörderna voro i behof af omvårdnad och hans patos ljöd något för tomt bullrande.
Något beror väl detta senare derpå, att han — liksom i parentes sagdt äfven hr Ranft — har sin organ för oskolad.
Fröken Grund, hvilken man med de goda minnena från Syrsan gerna följer med sympati, var frisk och tilltalande i en liten pageroll.
Det är alls icke otroligt, att det egentligen varit hänsyn från sällskapslifvet, kanske ock tacksamhet för goda middagar eller supéer, som föranledt vederbörande att å Dramatiska teatern tillstädja en förut tilltänkt, men då instäld debut af fru v. Koch.
Något har väl äfven bidragit vissheten om åtminstone ett par goda hus af bourgeoissocieteten, för hvars nyfikenhet och prat uppträdandet af en af dess egna medlemmar naturligt-vis alltid är något pikant.
Teatern borde dock ha annat att göra än att strax stå till buds, om någon mindre ung fru ur samma societet för att distrahera sig eller af annan anledning får infallet att agera och derför underkastar sig besväret med en kurs på någon skådespelarefabrik och långa konsultationer med någon dyrare sömmerska.
Tillströmningen till teatern af menniskor, som i tid vilja göra teateryrket till sitt lefnadskall, är öfvernog, för att dylika som det synes tämligen hastigt påflugna dilettantinfall böra uppmuntras.
Och särskildt skulle väl den teater, som ju vill vara den förnämsta i landet, hålla sig för förnäm och ha annat att göra än låna sig till dylikt, framför allt när anlagen icke äro af mer epokgörande beskaffenhet.
Det fins tillräckligt med andra teatrar här i landet, så att om hågen är allvarlig, vederbörande ha tillfälle försöka sig och passera graderna från början.
Det kan vara alldeles nog med, att dilettantismen på andra områden skall på ett för fackmännen afundsvärdt sätt hållas bakom ryggen, vare sig det gäller att måla mariner, eller med hjelp för modersmålets ans skrifva och öfversätta böcker.
I och för sig var debuten icke vidare märkvärdig, utan snarare tämligen tråkig.
Det var en god hållning och en ung och behaglig figur, mindre fördelaktigt ansigte, tämligen liflöst minspel; de dyrbara toaletterna uppburos förträffligt, rollen framsades rätt intelligent, organen var tämligen mjuk och behaglig i den stillare konversationen, men var oskolad och hade ful klang vid känsloutbrotten, om ock det fans en viss värme.
På ett societetsspektakel skulle emellertid prestationen kunnat göra en förtjent furore.
Der skulle ock måhända den af Sv.
Dbl.
för debutantens räkning dråpligen upphittade Sarah-Bernhardtstimbren vara bättre till lags.
Den 14 december.
Gasparone.Aristokratien ftittar pennan!
Man lemnade oss ett kort — ett riktigt litet aristokratiskt kort, som vid första ögonkastet gaf tillkänna att på vår redaktionsbyrå befann sig en af hufvudstadens mest distingue * rade och högförnäma damer.
» Ur svenska hofvets och aristokratiens lif » hägrade för vårt minne — arkivsalarne på Eriksberg och Säfstaholm öppnade sig å nyo i hela sin glans.
Men nej, det var icke frågan om det förflutna!
Det närvarande räckte oss handen!
Vi togo ögonblickligen redingoten och vår förbindligaste min på och så — entrez!
» Hvad gör oss den äran, fru gref — — — -? »
Ts, ts, — — —!
Det var inte utan, att hon såg litet upprörd ut — alldeles som en ung dam gör, när hon för första gången motser en kärleksförklaring eller — när hon blifvit ertappad med att författa noveller.
Och vår interlokutris tillstod med ett obeskrifligt skälmaktigt litet leende sin literära synd.
» Och det värsta är », tilläde hon, » att jag syndat ofta på mina lediga stunder.
Men hvad skall man göra.
lifvet är så trist.
man behöfver någonting att döda tiden med — och man kan ju inte dansa i all evighet eller hvar enda qväll gå på teatern.
Ni har ju nyligen haft skildringar införda från den aristokratiska Stockholmsverlden — fröken Roos, vill jag minnas.
Jag bugade lätt till bifall.
» Och jag lemnar nu er, herr doktor, den här novellen.
Man har sagt mig, att ni är tystlåten som en gammal egyptisk prest.
Jag kände grefvinnan » Zoe » mycket väl.
hon var typen för en dam af verld; hon hade kanske endast litet för mycket hjerta — men jag höll af henne i alla fall!
Och nu — farväl! »
» Jag hoppas au revoir, fru gref — - —! » Ts, ännu en gång tyst!
Hon gaf mig sin lilla hand, inklämd i musketörhandsken, som doftade svagt corylopsis, böjde helt lätt på hufvudet och försvann som en drömsyn.
Men qvar på bordet, till tecken på att vi inte drömt, låg den charmanta medarbetarinnans novell:
» Grefvinnan Zoe.&gt;
Hon sitter och skrifver.
Förmiddagens solljus faller dämpadt in genom salongens tunga gardiner, smyger lent som på silkestassar öfver de sidenklädda möblerna och för med sig en helsning ut ifrån, från de spirande ängarna, de i ljusgrönt skiftande skogarna, från blommande hagtorn och djupblåa violer.
Hon sitter och skrifver midt i all denna lyx — ett gammalt adligt herresätes rika, gedigna prakt — ett bref till sin allra bästa väninna.
Då och då upphör den fina handen med de smala, aristokratiska fingrarna att mjukt löpa hän &lt;&gt;fver papperet, och hon genomläser med ett tankfullt uttryck och med något höjda ögonbryn det skrifna.
Så lutar hon sig åter fram öfver den perlemorinlagda sekretären i Ludvig XV: s stil och fortsätter, der hon slutat.
» Ja, min vän, jag är lycklig.
Jag kunde aldrig fått en man, som bättre passade i ett äktenskap sådant som mitt: vi afsky kärlek, men ha der emot den största aktning för hvarandra.
Inga tvistigheter, inga slitningar.
Lifvet rullar så jämt fram, att man glömmer det har några stötestenar.
Det der jag yttrade en gång för länge sedan vis-à-vis äktenskapet är rakt ingenting, när man lefver på stor fot som vi, och hvar och en har sin egen sängkammare, men för de flesta dödliga måste det vara grymt
» Ibland, någon gång, men ytterst sällan kan jag känna en viss tomhet, men ridturer och böcker utfylla så min tid, att jag knappast erfar någon längtan.
Och efter hvad skulle jag längta ...?
Hon gjorde ett uppehåll, och det kom ett drömmande uttryck i de gråa, skiftande ögonen.
» Ja, efter hvad? » upprepade hon sakta och tonlöst och ritade med pennan några underliga krumelurer och streck på plumppapperet; bläcket flöt tillsammans, och det kom att likna ett Medusahufvud, som grinade.Hon skref vidare, utan att märka det.
» Och då man som jag gift sig utan tycke, har man också endast sig sjelf att skylla.
Jag tog Gustaf med öppna ögon för hans ålder, hans fel och svagheter; jag ville göra ett briljant, ett lysande parti, och jag gjorde det.
Men var det egentligen jag?
— var det inte snarare min mor, mina bröder, mina systrar — hela min slägt, som önskade det så lifligt, att jag gaf efter.
Du vet mycket väl, att den förmögenhet, min far efterlemnade, egentligen var ganska obetydlig.
Vårt hus kostade stora pengar; min mor ville representera, mina bröder hade egnat sig åt den militära banan, och flickornas evigt nya toaletter kostade.
En skall ju dö för folket, och jag blef offret.
Jag kan vara glad, att Gustaf är den han är.
Han kunde ha varit en man, som begärt mer, än jag kunnat gifva.
1 stället ger han allt, utan att begära någonting.
» Och hur finkänsligt omtänksam är han icke!
» Första aftonen vi voro i vårt hem efter bröllopet, kom han in till mig i min salong.
» Mitt kära barn », sade han till mig, &gt;du är nu min egen lilla hustru, det är jag, som skall vaka öfver din framtid, och för att du skall känna dig trygg och säker, måste du ett ögonblick tillåta mig att tala om aflarer.
Det är snart gjordt, * tilläde han med ett skälmaktigt leende.
Han slog sig ned bredvid mig i soffan och lemnade mig ett papper, försedt med sigill och underskrifter.
» Detta är mitt testamente », fortsatte han; » jag har deri insatt dig till min universalarfvinge; allt tillhör dig efter min död; jag är ju redan gammal, och man vet inte, hvad som kan inträffa. »
Jag kunde icke tacka med ord, men jag kände, hur mina ögon fyldes af tårar.
» Hvad du är god, min vän », var allt hvad jag kunde svara.
» God!
— det är endast ett skyldigt förtroende man och hustru emellan.
Det är endast för att du skall kunna känna dig så mycket mera trygg, för att du riktigt skall veta, att att detta är ditt hem från nu och allt framgent. »
Och han böjde sig ned öfver mig och kysste min panna.
» Välkommen till Räflinge och blif lycklig, chériel » Och sedan, frågar du?
» Han tog godnatt af mig och gick, sedan han kysst mig ännu en gång, som man kysser en dotter.
Och nu kanske du förstår, min vän, hvad jag menade med: vi afsky kärlek, men ha deremot den största aktning för hvarandra.
sFör öfrigt — kärleken!
Fins den?
— ja, jag vet, min lilla vän, att du tror på denna gengångare ifrån chevaleriets och trubadurernas dagar.
Men den går så sällan igen; den måtte inte trifvas i vår moderna tid, då man gifter sig efter siffror — räknar, friar och får » ja » eller » nej ».
Nu vet jag du blir ond, du, som älskade så der intensivt, riktigt i den högre stilen, innan du gifte dig med din sjöofficer på sex fot och några tum — men jag ...!
Du känner ju till min lilla » kärlekshistoria », och jag försäkrar, att den botat mig för kärleken och rent af danat mig för detta idealäktenskap, jug haft den lyckan eller, rättare sagdt, har den lyckan befinna mig uti.
» Du mins vicomte de Vaugran, den franska legationssekreteraren, mörk som en spanior med små fötter och långa mustascher, spirituel så det gnistrade och distinguerad — ja, som vi pensionsflickor förestälde oss idealet af all elegans.
Och så han dansade sedan!
Han for inte i väg som våra gardesofficerare; han dansade diskret och fint — väl med ett ord.
Du mins han gjorde mig sin kur; han sysselsatte sig mycket med mig, och så en qväll på Amaranthen, mellan turerna i en fransäs, friade han.
Jag tyckte det var — ja, hur skall jag uttrycka mig — riktigt vidunderligt intressant.
Jag kunde inte sofva den natten och vaknade med hufvudvärk.
Jag väntade hela dagen som på en uppenbarelse.
Men det kom ingen vicomte.
Jag fick i stället ett litet kort, på hvil-ket stod, att han plötsligt blifvit återkallad till Paris — kanske för att han friade till mig?
— men att han skulle skrifva till min mor.
Således skriftligt frieri!
Jag kände mig en smula missnöjd — tänk, så många vackra, riktigt spännande scener, som gingo förlorade!
Emellertid kom brefvet — han friade riktigt efter noter — ja, han var ju diplomat också
— och begärde uppgift om hemgiften.
Min mor tog mig i förhör, jag erkände mitt tycke, och ett bref från vår hotnme (fajfaire afsändes.
Svaret kom; det var ett telegram, och det innehöll endast fyra ord — c * est trop peu.
Jag vägde inte nog i guld, och vicomte de Vaugran for att fria på en annan marknad.
Men derför hyser jag samma tanke om kär-leken som vicomten om min hemgift — c ' est trop peu — det är allt för litet att riskera något för!
Din gamla väninna Zoe von Flandern.
Hon kastar en blick på pendylen, ser att tiden for frukosten nalkas och skyndar att afsluta brefvet med följande P.
» I går på min födelsedag — jag fylde tjugusex år och det hade du glömt, din stygging — fick jag en gudomligt söt present, Arabelle, ett ramsvart fullblod med ben som en dansös och ögon som en ung hindu; Arabelle är fallen efter lord Aylesfords » Bravo » — det är något, det du!
Kom nu snart till Räflinge och ta oss båda i betraktande!
Min man helsar.
Je t ’ embrasse!
Zoe. »
I samma ögonblick ljuder gongongen och ekot dröjer en stund i de höga, svala slottshvalfven; man hör betjeningens brådskande steg och favorithundarnes glada skall, som högljudt ge till känna, att frukosten väntar.
Och grefvinnan förseglar hastigt brefvet, skrifver utanskriften och går in i sin budoar för att göra en smula toalett.
Hon känner sin man för väl och vet att han afskyr bläck på en qvinnas fingrar.
Grefvinnan älskade hästar med passion.
Det var hennes enda lidelse.
Hon satt också makalöst väl till häst.
» Hon rider som en kosack », brukade grefven säga för att beteckna hennes skicklighet och djerfhet.
Tidigt om morgnarna, vackra solskensdagar, kunde hon stiga till häst och ensam, utan att ens vara åtföljd af betjen-ten, företaga långa ridturer genom de vidsträckta skogarna.
Hi och ho, hvad det gick!
Daggen i det friska, saftiga gräset gnistrade kring de svarta hofvarna, det gick fram öfver gröna marker, mjuka som sammet, fram genom trånga pass med stupande berg på ömse sidor, genom ungskog, som skimrade i den första, jungfruliga grönskan, längs blånande små insjöar, der änderna snattrade inne i vassarna, ännu höljda i i den lätta, skira morgondimman.
Och Zoe njöt — njöt i fulla drag af morgonens skönhet, af den snabba ridten, af att känna blodet forsa varmt genom ådrorna.
Ibland kunde hontvärstanna sin häst och med vidgade näsvingar andas in morgonluften, ren och kylande som källornas vatten.
Hvad hon då var vacker i sin mörka riddrägt, med de stora ögonen strålande af helsa och lif, den mjuka, något oregelbundna profilen, skuggad af floret, som fladdrade kring den höga felbhatten och den smidigt fylliga gestalten stolt och upprätt i sadeln.
Ja, hvad hon var vacker!
Dessa tvenne år hon varit gift hade kommit hennes skönhet att mogna; de spensliga formerna hade svält ut och blifvit fasta, växten mera afrundad, ögonen mera djupa och själfulla, och munnen hade fått ett drag af viljekraft, som förlänade karaktär åt det bleka, fina ansigtet.
Och när hon kom tillbaka från dessa morgonturer vid ett briljant lynne, glad och frispråkig som en uppsluppen pensionsflicka och med en aptit, som kom hofmästaren att småle, kände grefve von Flandern, att hans gamla sextioåriga hjerta var mera fästadt vid den unga grefvinnan, än han någonsin tänkt att det skulle bli.
Ja, det låg nästan en älskares ömhet i hans sätt att servera henne de bästa bitarne, slå i hennes vin och betrakta henne, när hon drack.
Det var en gammal man, som kärleken gjorde ung på nytt, men som var allt för diskret att fordra smekningar tillbaka.
(Forts.) Literatur.
Dur och moll.
Illustrerad musikkalender, utg. af Frithiof Oronhamn, Sthlm, Looström &amp; C: is förlag.
Pris: 2 kr.
25 öré.
En liten elegant publikation som väl pryder sin plats pi salongsbordet pä samma gång den är en oumbärlig handbok för alla som gifva musiklektioner eller som öfver hufvud älska musikens sköna konst.
I musiklexikonet, som inleder kalendern, erhåller man en mängd biografiska notiser och får veta icke allenast hvilket år omkr. 700 framstående musikidkare äro födda, utan äfven hvilken dag och månad.
Tänk så roligt för våra teaterhabituéer att veta t. ex. att lilla fru Edling har sin födelsedag d.
14 november, att Anna Klemming har sin d.
6 febr., Carolina Östberg d.
17 maj o. s. v.!
Så mycket blommor här ska * vankas!
Och serenader sedan!
Den fyndigt anordnade födelsedagskalen-dem är interfolierad med blad för notiser och födelsedagsanteck-ningar.
Bokens senare hälft omfattar en särdeles intressant redogörelse för musiklifvet så i hufvudstaden som i provinsstäderna: uttömmande öfversigter öfver Musikaliska Akademien, Musikkon-servatoriet, K. operan, K. stora teatern med dess symfonikonserter under förra spelåret, Musikföreningen, Filharmoniska sällskapet, Musikaliska konstföreningen, Mazérska qvartettsällskapet, Sällskapet för qvartettsångens främjande, Qvartettsångarförbundet, Allmänna sångföreningen, samtliga musikföreningar i landsorten.
Här får man vidare förteckningar å musikdirektörer vid universiteten och h. elementarläroverken, regementsdirektörer och musikföreståndare samt domkyrkoorganister, redogörelser för musikpen-sionsinrättningar, för svenska musikpressens originalnyheter under året o. s. v.
En utan tvifvel välkommen anordning för musiklärare iro de i kalendern förekommande lektionsplanerna för anteckning af lektioner under veckans lopp; det hade icke skadat om ett större antal dylika planer hade förekommit.
Kalendern har ftf-▼en en liten poetisk afdelning, som inledes med några fint formade Xenier af konung Oscar, ur hvilka vi tillåta oss göra ett par utdrag:
» I praktfull too8krud har du såsom ingen Mång häfdeos minne klädt,
Besjungit onda makter * kamp mot tingen Och menskors fallna ätt.
Men bönens kraft också, när hvita vingen Hon höjt mot himlen lätt.
Träd derför in uti den vigda ringen Med snillets egen rätt!
Nej, jag ej tolka kan, jag kan blott känna Den ädla fröjd som din lyrik oss skänker.
1 hjertblod har du doppat djupt din penna Och fångat tåren som i ögat blänker Du smugit tröstens ton bland synd och irring,
Till samklang upplöst missljud och förvirring;
Du hatets dolk för kärleks fötter lagt Och lifvets seger stält mot dödens makt. »
D. af Wirsén och Filip Tammelin ha strängat sina lyror till Ludvig Normans och J.
P. Cronhamns minne, och Herman Sätherberg lemnar en humoristisk interiör ur Mazérska qvartett-sällskapet, med titel » Spelklubben ».
Porträttafdelningen är ytterst rikhaltig: porträttbilder af fem våra främste tonsättare: Berwald, Norman, Söderm ann, Lindblad, Hallström; K. operans chef Conrad Nordqvist äfvensom åtskillige andra framstående musikartister: C. F. Lundqvist, Anna Klemming, Sigrid Arnoldson, Fredr.
Bran, Mathilda Taube, Mierzwinski, Paschmann, Ambr.
Thomas, Selma Ek, Arvid Odmann, Reisenauer och Berlioz — alla särdeles fint utförda träsnitt.
En särskild fördel för innehafvarne af kalendern är anordnad derigenom att de erhålla rabatt å biljetter till k. operan.
Icke minst på grund af sitt vackra fosterländska syfte — att iDom en ram sammantränga en bild af vårt musiklif — förtjenar kalendern en stor spridning och man må önska att denna första årgäog måtte erhålla många efterföljare.
A.Blomstermålningar och Djurstycken af Aug.
Ena dagen ett naturalistiskt sorgspel — cyniskt, hemskt och tröstlöst som denna » Fröken Julie » är — och den andra en liten förtjusande bok, i hvilkeo man träffar förf.
vid det me9t älskvärda lynne.
Här snudda motsatserna om någonsin vid hvar * ann; Strindbergs författarepersonlighet har som guden Janos två alldeles olika ansigten — i » Blomstermålningar och Djurstycken » är det idel solljus, leendet sä friskt och godt, att man inte kan annat än känna sig i hög grad sympatiskt berörd.
Här träffar man på författaren midt i landtlifvets hjerteläkande, glada ro, sysselsatt med blomsterodling, fiske och jagt.
Han anförtror er på det mest vinnande sätt i verlden, med humorn spelande i ögonvrån, naturens alla underbara hemligheter.
Och han är så väl förtrogen med dem, hans iakttagelseförmåga si skarp, hans berättarekonst i denna bok så förtrollande godmodig, att det är ett nöje att sitta ned och höra på.
Läs » Blomstermålningar och Djurstycken », och ni skall glömma mycket af det bittra, af det ni icke kunnat försona er med i Strindbergs nedbrytande, tendensiösa böcker!
Och tro 09s, när vi 9äga er, att som ni här möter Strindberg, är han i verkligheten — enkel, naturlig fastän något tillbakadragen.
Han har i denna bok omedvetet blottat sig sjelf, men på ett sätt, som gör att vi med ett hjertligt leende räcka honom handen, be honom vara välkommen hem till dessa skär, han så mycket älskar, till dessa fjärdar, han så mästerligt skildrar i morgon- och sommarnattstämning, till denna lilla trädgård, han anlagt, ansat och skött, när hans flitiga hand i sommardagar der ute bland skären hvilade från pennan.
» Blomstermålniogar och Djurstycken » är utgifven på Alb.
Bonniers förlag med 14 mycket läckra små vignetter af G. Åberg och A. Sjöberg.
Och vi anbefalla detta fint utstyrda häfte icke åt ungdomen allenast, åt hvilken Strindberg egnat boken, utan åt alla dem, som lärt sig hålla af blommor, ängar och sol, sko * games hemlighetsfulla dankel och fjärdarnes spegelklara vatten.Ett mål.
(Tillegnadt en viss nvutnämd professor.
Att man bör ha ett mål att lefva for,
Det är en sanning, sannare än andra.
Hvad mig beträffar, jag se ’ n långe hör En inre röst mitt tröga ego klandra:
Blygs, säger den, att, som du ännu gör,
Din väg] &gt;å måfå genom lifvet vandra!
Om du vill lefva gagneligt och lugnt,
Sök för din lefnad då en medelpunkt!
Jag har en vän, som samlat många är Latinska quum, uti ett verk, som räcker Från Ennius, så långt latinet når;
Ej fins det fall, dit ej sin blick han sträcker; Och långsamt växer med hvar dag, som går,.
Den flod af quum, der andens törst han släcker.
Hur afundsvärd, der stilla på sitt rum Med forskarns fröjd han samlar sina quum!
Jag har en annan vän, som är artist,
Och som i åtta år har målat hästar.
En välgjord häst förutan vank och brist —
Vid annat allt han foga värde fastar.
Det är hans dagars tanke forst som sist,
Det ideal, som nattens drömmar gästar.
Och ingen glädje större är än hans,
När på sin duk han fardig fatt en svans.En livar med sin detalj sig tycker bäst,
Och hvarje annan smått är en filister.
Quum-samlarn skrattar åt artistens häst,
Artisten skrattar åt hans quum-register.
Och för enhvar det är en hemlig fest Att se sitt värde i den andres brister.
Men båda dock de vörda i hvarann Ett verksamt väsen och en framtidsman.
Ja, säll är den och full af handlingsnerf,
Som vet, att han en uppgift har att fylla,
Som känner, att han verkat har ett värf,
När ned han bäddas i den svarta mylla,