Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni eger emellertid att välja.
Föredrager ni att vara ensam, så må ni bereda er derpå att jag i hela timmar plågar er med djefvulska löpningar på min flöjt.
– Jag ingår på ert förslag, svarade Skytte, – så mycket hellre som jag känner ett lifligt intresse för er person och tror, att vi kunna blifva vänner.
– Såå?
Det fägnar mig ...
Nå, hjelp mig då att muntra gamle Ruys, som i afton är alldeles kollrig.
Det måtte vara väderlekens skull.
Gubben har tjockt blod och bär, han som andra, ett slags mask i hjertat, hvilken just plär vakna och suga på hjertrötterna i stunder som denna, då natten är inne, himmelen lofvar regn, och hjertats egare vill sofva.
Gubben väntar oss i det omnämnda hålet vid en flaska vin och en supé, så god som Scyllas kock förmår tillreda åt sitt stränga befäl.
Skytte följde andre löjtnanten till dennes och Ruys’ gemensamma kajuta.
Den gamle flibustieren satt vid ett med flaskor och bägare belamradt bord, framför en lampa, hvars sken föll på hans ansigte och visade dess af en hemlig ångest stämplade drag.
Han syntes vid de begge ynglingarnes inträde uppvakna ur djupa tankar, ty han spratt till och betraktade dem med en själlös blick.
Kajutans utseende gaf tillkänna, att hvarken förste eller andre löjtnanten voro måne om beqvämlighet.
Adolf smakade föga af den uppdukade anrättningen, ehuru denna gjorde kocken all heder, men deltog desto ifrigare i pokuleringen, ty han kände i detta ögonblick behof af retande medel.
Den gamle
Ruys’ osammanhängande ord, hans tankspridda förvirrade svar, hans bleka darrande läppar, hans ohyggliga tillkonstlade grin, då han tillfälligtvis uppfattat något af andre löjtnantens infall och ansåg sällskapstonen fordra ett tecken till munterhet, gjorde på Adolf det vidrigaste intryck, som icke försvagades af f. d. studentens vilda, uppsluppna munterhet.
Det röjde sig hos dem begge en förtviflan, som endast yppade sig på olika sätt, och Adolf drack djupt af det eldiga vinet, för att betvinga den iskalla rysning, han kände i kretsen af dessa nya bekantskaper.
– Hej, gamle sjöbjörn, utbrast, då pokuleringen länge fortgått, andre löjtnanten och slog Ruys på axeln, – hvad kommer åt dig?
Är du sömnig?
Vill du icke dricka mera?
Du måste, gubbe.
– Skona honom, sade Adolf med en blick på Ruys, som sjunkit tillsammans och under ihärdig tystnad stirrade framför sig.
– Han tyckes redan hafva fått mer än nog.
– Prat, inföll Felix.
– Jag känner honom.
Han liknar hafvet, som aldrig blir öfverfullt, huru många strömmar än flöda till detsamma.
Drick, gubbe, och var glad!
Vinet gör dig ung, glad, sprittande, modig ... vinet gör dig lyckligare än en gud ...
Men, för fan, ni har rätt: han är sig icke lik.
Det är första gången jag sett den mannen duka under i striden med Bacchus.
Ruys öppnade nu läpparne och mumlade:
– Jag kommer ...
– Bra, han bryter sin tystnads insegel och öppnar sin vältalighets slussar.
Fortsätt, gubbe!
Du sade, att du kommer.
Det vill väl säga, att du återkommer till dig sjelf ...
– Det vill säga, inföll Ruys, i det han plötsligt rätade sig och såg sig omkring med en fullt medveten blick, – det vill säga, att jag kommer till dem, som kalla mig.
– Fy, gubbe!
Du är drucken och pratar galenskaper.
Upp på däck och tag en pyts vatten öfver hufvudet!
– Jag skall taga mer.
– Desto bättre.
– Ack ... mitt fädernesland ... mitt Alkmaar ... och mitt landthus vid hafvet ...
Allt åt helvete! mumlade Ruys.
– Galenskaper ...
Fyll min bägare, du ungtupp!
– Du börjar krya dig.
Skål, gamle hedersman!
– Det var siste bägaren, sade Ruys, sedan han tömt den.
– Nu skall jag ha ett friskt bad, och sedan är det såsom det skall vara.
Felix, när du hör Drakes signalpipa, så pass på ...
– Och säg honom, att om han icke lyder kallelsen, så komma de snart och hemta honom med våld.
– Vinet har förvirrat din hjerna.
Upp och slå två, tre, fyra, fem pytsar öfver ditt tokiga hufvud!
Gif sedan dina ordres, och jag skall åtlyda dem!
– Det var sannt ... jag höll på att glömma ... fortfor Ruys, i det han framtog en nyckel ur en ficka på sitt bälte och lemnade den till Felix.
– Hör du, ofjädrade stormfågel, i detder skåpet ligga några börsar och dukatrullar.
Du skall dela dem lika mellan mina gamla kamrater Parker och Sullivan.
Jag litar på din redlighet.
– Uppskjut din frikostighet, tills du blir nykter!
Annars ångrar du den måhända.
– Nej, när man anträder en ny resa, bryr man sig ej om sådana småsaker.
Jag går nu upp på däck och låter herrarne fortsätta leken, sålänge den kan räcka.
Ruys lemnade kajutan.
– Den gamle mannen är olycklig i sin själs innersta, sade Skytte, när Ruys gått.
– Han tyckes ha något på sitt samvete ...
– Han är rusig, svarade Felix kort.
– Och ni ... äfven ni, Ligelius, döljer under ert glada skämt, en afgrund af förtviflan.
Vi äro olyckliga begge, men ni mer än jag.
Låtom oss klinga för en bättre framtid, för ett lif af bragder och en ädel död!
– En skål för menniskoslägtets förintning!
För verldsbranden!
För jordens grusande i atomer! ropade
Ligelius och stötte sin bägare mot Skyttes.
– Jag känner en dragningskraft till er, Ligelius, fortfor Skytte, – Edra första missöden äro mig bekanta.
Ni är föga äldre än jag, ni är en bildad man, och våra öden skola måhända länge blifva gemensamma.
Käck mig derför er hand till vänskap!
– Till kamratlighet, till bistånd i faror, svarade Ligelius och tryckte hans hand; – men till vänskap nej!
Förvånas icke!
Blif icke förolämpad!
Ni anser mig olycklig.
Javäl, men hvem bland mensklighetens myriader kan tala sanning och säga: jag är lycklig?
Tillvaro och olycka äro i längden detsamma.
Få äro de ögonblick, hvilkas fröjd ej blandas med bittra minnen eller fruktan för framtiden, och sådane ögonblick äro öfverretningens, icke det friska tillståndets.
Jag kan ej beklaga mig, ty jag har njutit mer än de flesta.
Jag har hört en blyg oskuldsfull flicka stamma, att hon älskade mig ... var det ej ett ögonblick af sällhet? – och jag har haft en vän ... O, ni vet ej, hvad vänskap vill säga, ingen, som krälar i samhällets myrstack, vet det; men buccanieren, som, utan att någonsin få famna en hustru eller smeka ett barn, ströfvar år från år i Domingos skogar eller kring
Antillernas stränder, under daglig strid med naturen, vilddjuren och sina likar ... buccanieren, mot hvilken hvarje hand, utom vännens, är lyftad och hvars hand är lyftad mot alla, utom mot vännen, endast han kan känna, hvad vänskapen är, då den följer honom genom skogarnes mörker, delar hans äfventyr och faror, förbinder hans sår, stannar i ödemarken vid hans sida, då han dignat af mattighet eller sjukdom, och icke lemnar honom förr än i döden.
Att efter hjertats ingifvelse välja en kamrat för sådane öden och bli vald af honom, att af honom emottaga sådane tjenster och, hvad skönare är, att bevisa honom dem, deraf uppstår en hängifvenhet, sjudande som lavan, djup och hög som verldsrymden, gränslös som evigheten.
Det är vänskap, och en sådan har jag erfarit.
Det var en sällhet, icke för ögonblick, utan för år.
Se, fortfor
Ligelius och framtog under sin hufvudgärd ett stycke blodigt linne, – detta hvilade på min väns hjerta och insöp dess blod, då han vid min sida föll i en strid mot Spanjorerna.
Det var en knappt uppvext yngling, med ett vekt barns ansigte, men med en hjeltes hjerta.
Han hade undan disciplinens tyranni flytt från ett örlogsskepp och blifvit upptagen af oss buccanierer.
Då han, enligt våra lagar, skulle välja en fosterbroder, valde han mig.
Vi skiljdes sedan ej för ett ögonblick, förrän döden skiljde oss för alltid.
Ha, i sanning en präktig gosse med sina djerfva strålande ögon, med sin kyllerdrägt, färgad i buffelblod!
Vårt band hade beslutat lemna Atlantiska hafvet, der rofven började bli för sällsynta och fienderna för många, för att försöka sin lycka i Stilla Oceanen.
Vi togo vägen öfver Amerikas fastland.
Det var en marsch genom träsk och urskogar, öfver floder och snöbetäckta berg, under oupphörlig strid med försmältande hetta och isande köld, med hunger och törst.
Då bar jag gossen på mina axlar, och ingen börda har varit mig lättare.
Ni förstår mig nu, Skytte.
Hvad har jag således att klaga?
Jag har smakat det skönaste, lifvet kan bjuda.
Jag kan icke älska mer, ty mitt hjerta bortgaf på en gång all sin kärlek; men jag får finna mig deruti.
Jag är en utbrunnen vulkan, ihålig med lifvets aska i sitt djup.
Men denna tomhet, – denna hopplöshet ... ack, jag måste bekänna allt: jag är förtviflad ...
Ligelius kastade sig på sin säng och dolde ansigtet i händerna.
Men i nästa ögonblick steg han åter upp och tillade i alldeles förändrad ton:
– För fan, jag tror, att jag har varit svag ... varit löjlig ... jag har också druckit mycket, och ni får skrifva denhär utgjutelsen på vinets räkning.
Jag är annars en glad själ, glad in i roten af mitt väsende, och afskyr känslopjunk.
Skål, friherre Skytte!
Jag har spelat komedi med er, men om ni tager den för allvar, så går jag öfverallt ur vägen för er.
Andre löjtnanten lemnade nu kajutan, för att göra ett slag öfver däck och se till det vakthafvande manskapet.
Skytte följde honom.
Ingen hade sett denne.
Man letade öfverallt och fann slutligen hans kavaj liggande under ett af akterfönsterna i kaptenens kajuta.
Den gamle flibustieren hade genom detta fönster släppt sig ut i sjön, simmat till den plats, der skonerten var sänkt, och der gått till botten.
Förste löjtnantens plötsliga försvinnande gjorde djupt intryck på besättningen.
Den ansåg det för ett olyckligt förebud, och hvarje man kände sig hemfallen åt en nedslagen sinnesstämning, åt dystra aningar, som genom ömsesidiga meddelanden ytterligare stärktes.
Skytte och Ligelius, som erinrade sig Ruys’ besynnerliga uppförande och förvirrade sinnestillstånd, kände sig nästan förvissade om hans öde.
Ligelius befallde emellertid att utsätta skeppsbåtarne och undersöka det närmaste grannskapet kring fartyget.
En af dessa båtar återvände snart och medförde ett lik, som blifvit funnet mellan de granitblock, som, lossnade från de vittrande strandklipporna, bildat en förmur för dessa mot böljornas anfall.
Natten var mörk, och regnet hade nu länge fallit i strida strömmar.
Man tände skeppslanternorna och samlade sig kring liket, sedan detta blifvit uppskaffadt på däck.
Det var ohyggliga lemningar af en kropp, som länge måst hafva legat i vattnet.
Dess ansigte var nästan bortruttnadt, och några klädtrasor betäckte dess uppsvällda lemmar.
– Hvem denna i lifvet varit, är svårt att säga, anmärkte andre löjtnanten.
– Gossar, J skolen förskaffa honom ro i hans oroliga graf.
En säck, en kula, och återigen i hafvet med kadavret!
Af oss skola väl de fleste vandra samma väg.
Löjtnantens befallning uppfylldes.
De öfriga båtarne återkommo, en efter annan, utan att kunna lemna någon upplysning om Ruys.
Besättningen skockade sig i små grupper på däck och utbytte i hviskande ton sina tankar om dessa händelser.
Då och då ljöd genom mörkret sorgliga skrän från nattfåglarne, som bebodde strandens och de kringliggande skärens klyftor.
– Det börjar blåsa upp, sade andre löjtnanten till Skytte; – jag förmodar, att Becker icke fördröjer sig i land.
Han torde snart vara här.
Vill ni för en liten omvexlings skull följa mig i land och invänta honom der med slupen?
Adolf biföll.
Straxt innan den uppnått stranden, ljöd från denna Drakes signalpipa.
Drake hade intill skymningen uppehållit sig på Sjövik.
Han hade ensam genomvandrat de öde rummen och tillbragt hela timmar i tornkammaren, der han haft sitt laboratorium.
Vanloo spökade i hans tankar: han genomgick i minnet alla stunder, han i denna kammare tillbragt med honom, genomlefde allt, som dem emellan förefallit allt ifrån deras första bekantskap genom Bengt Skytte, men förmådde ingenstädes finna ett sammanhang mellan dessa minnen och den gåta, som fruktlöst sysselsatte hans tankar.
När han förseglat brefvet, lät han kalla sin ridknekt.
Drake ställde till honom några frågor rörande familjens på Signildsborg befinnande, och Petrus, som vid middagstiden träffat kammarjungfrun Johanna, visste att gifva godt besked på dem alla.
Bland annat han berättade var det, att lagmannen efter hexornas afrättning rest till Stockholm, så att friherrinnan och fröken Maria nu voro de enda af herrskapsfamiljen, som voro hemma.
Petrus befalldes derefter att genast rida till Signildsborg och lemna brefvet till Johanna med uttrycklig tillsägelse, att hon, utan att visa det för någon annan, borde öfverräcka det till sin fröken.
Han skulle sedan återvända till Sjövik, men lemna sin häst i ett torp, beläget vid insjön helt nära råmärkena mellan de begge herregårdarne.
Detta ärende behagade Petrus, och utan att vidare fundera öfver saken, begaf han sig på väg.
Han medförde tillochmed en liten biljett från den, som emottagit brefvet.
Då han var ensam, bröt han biljetten och läste följande rader:
”Gustaf Drake, jag börjar frukta er.
Jag, darrar för midnattstimmen.
I Himmelens namn, kom icke!”
– Bra, sade Drake och sönderref biljetten.
– Jag kommer.
Kort före midnatten sadlade Drake sjelf en häst, svepte sig i en kappa och lemnade för alltid sina fäders gård.
Endast den gamle portvaktaren var vaken: gikt och andra krämpor hindrade honom att njuta sömnens vederqvickelse.
Då hästens steg genljöd i porthvalfvet, öppnade han dörren till sin lilla kammare och trädde ut med en lampa i ena handen och nyckelknippan i den andra.
Han lyste på ryttarens ansigte och sade:
– Åh, nådig herre, är det verkligen ni?
– Hvartill denna fråga?
– Ert varsel har ofta bedragit mig under de sista nätterna, herre.
Jag har hört slag på porten, och då jag öppnat den, har jag tyckt mig se er rida in, men om morgonen fanns ni icke i borgen.
– Du är gammal, skumögd och vidskeplig.
Deraf komma sådane syner.
Farväl, gubbe!
Din herre skall hädanefter icke störa din nattfrid.
– Min nattfrid är så ringa, men då jag var så ung som ni, sof jag godt, helst sådana nätter som denna.
– Du får snart sofva länge nog i grafven.
Farväl, gamle trotjenare!
Drake red bort mot Signildsborg, i början i sakta mak, derefter raskare, ty han kände en vindtlägt genom regnet och tänkte på Algernon Sidney, hvars segel den kanske redan fyllde.
Under vägen stannade han vid det ofvan nämnda torpet, hemtade den af Petrus der i ett öppet lider qvarlemnade hästen och fortsatte, förande denne vid tygeln, sin ridt, tilldess han hunnit in i Signildsborgs allé.
Der band han hästarne vid ett träd och öppnade utan betänkande jerngrinden, som mellan tvenne Atlasfigurer med himmelsklot på sina skuldror förde in till den öppna borggården.
Öfverallt mörker och tystnad.
Bandhundarne, som mot natten plägade lössläppas, uppgåfvo ett doft skall och nalkades hotande den nattlige gästen, men såsnart de i denne igenkänt en bekant, tystnade de och återvände till sitt bo.
Drake smög uppför stora trappan, gick med ljudlösa steg genom en lång, mörk korridor och stannade vid den sista af dörrarne.
Sedan han funnit låset till densamma, öppnade han den sakta och trädde in.
Derinne satt en svartklädd flicka med pannan tryckt mot fönsterrutan, lyssnande till regnets vemodiga sorl.
Hon spratt till vid dörrens buller, steg upp och riktade sin mörka, blixtrande blick på gestalten, som stod framför henne.
I detta ögonblick hördes från borggården ett skramlande ljud, som med vissa uppskof upprepades.
Den var tornklockans slag, som förkunnade midnatten.
– Midnattstimmen! hviskade
Drake och fattade flickans arm.
– Ni är här ... och jag besvor er dock att icke komma, utbrast Maria Skytte och trädde bäfvande tillbaka.
– Om du besvurit mig på dina knän, jag skulle likväl kommit Maria, jag älskar dig, och du skall följa mig att dela min lott på det stormande hafvet.
Jag stred nyss, för att vinna en drottnings krona åt dina lockar.
Striden är förlorad: jag är fridlös, med hvarje vindflägt, som förer regnskuren mot detta fönster, nalkas mina förföljare.
Ingen tvekan, flicka!
Jag känner dig: du är min tvillingsjäl, och om din qvinliga instinkt för ett ögonblick besegrat din kraftfulle ande, så lyder jag blott din inre vilja, då jag nu svär, att jag är känslolös för din fruktan, att jag är döf för dina böner, att du skall följa mig, om jag ock med våld skall föra dig härifrån.
Gustaf Drake fattade om Marias midja och ville lyfta henne upp i sin famn.
Hon slet sig lös ...
– Hör mig, sade hon, då Drake åter närmade sig henne, – hör mig och ...
– Maria, dina ord äro fåfänga.
Jag känner dig, jag har blickat i din själs innersta.
Du älskar mig ...
– Nej, utbrast Maria med strålande ögon, – jag älskar dig icke ...
– Du ljuger.
Du älskar mig, du vill följa mig, du har beredt dig på denna stund.
Hvarför finner jag dig annars här, klädd, vakande, väntande?
Mellan dig och mig höfves ingen förställning.
Vi äro skapade att sammanflöda såsom regndropparne derute ...
– Låt mig tala!
Jag skall följa dig ... jag har vakat och väntat, för att följa dig ...
Ha! utbrast Drake, slöt henne i sina armar och tryckte en glödande kyss på hennes läppar.
– Ja, fortfor Maria, – jag skall följa dig, icke af kärlek, utan af förtviflan ...
– Af förtviflan?
Nåväl, förtviflan är en stark länk, en väldig boja, ett mäktigt föreningsband mellan tvenne själar, som begge förtvifla.
De söka hvarandra, för att hvar med den andra fylla sin tomhet ...
– Ja, sade Maria, – min själ söker din, och kan jag någonsin älska en annan, så blir det du, ty du är en man efter mitt sinne.
Drake, jag har i denna natts ensliga stunder qväft mitt hjertas röst och öfverlagt, vägt med förståndets vigter, såsom ockraren väger och öfverlägger om vinst och förlust.
Jag har sagt mig, att om jag stannar här, så är det blott för att förtvina bland hvardagliga menniskor, under långsamt skridande dagar, som likna den ene den andre och i sin enformighet ej kunna bringa mig att glömma mig sjelf.
Om jag följer dig ...
– Då skall du under strider och stormar glömma dig sjelf och vakna, för att älska den ende, som är värdig din kärlek, som är så viss om ditt hjerta, att han föraktar att fråga dig, hvem hans medtäflare är.
Nu känner jag dig åter, Maria, sköna flicka, korsarens djerfva brud!...
Hästarne vänta derute ... och Scylla väntar att få utbreda sina segel för nattens vind ...
Vi skola icke förlora ett ögonblick ...
De skyndade ut.
Han kastade sin kappa öfver henne, satte sin bredskyggiga hatt på hennes hufvud, för att skydda henne mot regnet, förde henne öfver borggården, lyfte henne upp i sadeln ... och de sprängde bort vid hvarandras sida.
Först när de hunnit förbi Sjöviks herregårdsbyggnad, och skogen, genom hvilken vägen förde till egendomens hamn, låg framför dem, saktade Maria sin hästs lopp.
Hon drog ett djupt andedrag: hennes minnens nejd låg nu bakom henne, det mörka obekanta framför henne.
Det började uppstå tankar i hennes själ, för hvilka hon sjelf fruktade ... men hon ville ej vackla, och hon sporrade åter sin häst, för att hastigare uppnå det mål, der hvarje tvekan komme för sent.
Drake red tyst vid hennes sida, tilldess de hunnit fram till viken.
– Vi äro framme, sade han i en ton af segerfröjd, idet han tätt vid Marias sida höll in sin häst och slog sin arm kring flickans lif, likasom för att i sista ögonblicket försäkra sig om sitt byte.
– Vinden lefver upp, böljorna ha vaknat ur sin slummer, naturmakterna gynna oss.
Säg nu farväl till det förflutna!
För dig börjar ett nytt lif, flicka ... i nästa ögonblick gungar du på hafvet.
Drake förde hvisselpipan till sin mun och blåste signalen.
Från viken hördes årslag, som närmade sig.
– Briljant, min gunstling, – sade han, idet han steg ur sadeln och klappade favoritgångarens hals, – du har för sista gången burit din herre.
Han kastade tyglarne öfver hästens hals, och denne, som längtade tillbaka till stallet, gnäggade sakta, vände sig om och försvann i mörkret.
– Ohoj! Becker! hördes andre löjtnantens röst, från stranden.
– Här! svarade
Drake och fattade Marias hand, för att hjelpa henne ur sadeln.
Men han hade knappt känt, att denna hand darrade i hans, förrän den häftigt lösgjorde sig.
Maria hade bland de samtalande röster, som hördes från stranden, der båten lade till, urskiljt en, hvars klang aldrig förfelade att tränga till djupet af hennes hjerta.
– Det är Adolf! utbrast hon och grep krampaktigt om hästens tyglar.
– Ja, svarade Drake, – jag ville bereda dig en öfverraskning ... den kom blott något för tidigt ... du är icke ensam ... du har en barndomsvän, en anförvandt ...
Tvenne gestalter närmade sig hastigt.
Det var andre löjtnanten och Adolf Skytte.
Maria vände plötsligt sin häst, piskade hans hals med tyglarne, tryckte klackarne i hans sidor, manade honom med ett halfqväfdt ångestrop, och innan Drake hunnit uppfatta afsigten med denna rörelse, hade hon sprängt bort.
Han hörde hofslagen af hennes häst; den var redan långt borta, innan han instinktmessigt utsträckte sin arm, för att hejda dess flykt.
– Becker, sade Adolf Skytte och trädde fram till honom ...
– Kapten, sade andre löjtnanten, – medan ni varit borta, hafva tvenne vigtiga småsaker passerat.
Den ene, att vinden kryat upp sig, och den andra, att Fan måtte ha tagit vår i allo aktningsvärde ...
Ni är barhufvad, utan kappa, stum och orörlig som en bildstod.
Har ni varit i strid?
Jag tycker mig höra hästtramp ...
För Fan ...
– Förbannelse! mumlade Drake och vände sig hastigt om.
– Hvad har skett? frågade Skytte.
– Hvem var det, som nyss lemnade er?
– En qvinna, svarade Drake med bittert tonfall på detta ord.
Mörkret hindrade hans följeslagare att betrakta hans ansigte, som i detta ögonblick var skräckinjagande med dess spända muskler, sammanpressade läppar, dess djupt neddragna ögonbryn och den rynkade pannan, kring hvilken de regndrypande lockarne oordnadt svallade.
Det var ej så mycket den plötsliga förlusten af henne, hvilken han utsett till sin brud, det var skickelsens förnyade och i hans ögon underbara framträdande för att ånyo i sista ögonblicket korsa hans beräkningar, som i denna stund öfverväldigade honom.
Han personifierade sitt öde och betraktade det, alltsedan han förlorat tron på sin lyckliga stjerna, såsom en osynlig, öfvernaturlig motståndare, i kampen mot hvilken han kände samma af dödskänsla genombäfvade njutning, som då han på hafvet kämpade mot en orkan.
Drake var ingen klyftig metaphysicus, och han bekymrade sig föga med att söka lösa motsägelsen mellan detta hans snarare kända än tänkta föreställningssätt och den tro, han hyste till ett oundvikligt Öde, mot hvilken hvarje kamp skulle vara fruktlös.
– Må denna dunkla makt styra händelsernas lopp, såsom det styr verldsklotens ringdans, vindarnes flygt, vågornas gång, lågornas fladdrande rörelser!
Må det i sin hand hafva trådarne till folks och enskiltas lycka och undergång!
Öfver min hjernas fibrer styr min egen ande: den är konung inom sin verld.
Jag ställer kraft mot kraft, ande mot ande, och dukar jag under, kan jag åtminstone håna.
Under det roddarne med jemna årtag lät slupen ila öfver vattnet, betraktade han de jagande molnen, och då den glänsande Aldebaran, hufvudstjernan i hans horoskop, för ett ögonblick blickade fram mellan dem, lyfte han sin hand mot himmelen, och hans bröst vidgade sig vid den tanke, att hans öde, det måtte gestalta sig huru som helst, icke varit för ringa att tagas i öfvervägande, då verldsmekanismen inrättades, och från tidens begynnelse stå tecknadt i himmelens lysande hieroglyfer.
– Kapten, sade nu andre löjtnanten, – under er frånvaro har en ledsam händelse inträffat ombord.
Vår gamle Ruys är försvunnen ...
– Försvunnen? utbrast Drake.
– Ja, ja, icke alldeles försvunnen.
Han finnes nog, men efter all sannolikhet på sjöbottnen.
Andre löjtnanten berättade nu allt, som stod i sammanhang med Ruys’ försvinnande och glömde tillochmed icke att frambära hans helsning till Drake.
Nar den var slutad, lade båten just till vid sidan af Scylla.
Drake kommit upp på däck, gaf han ordres att lätta ankar.
Underseglen hissades.
Drake, som bättre än någon af sitt manskap, kände skären på denna punkt af kusten, stannade sjelf vid rodret, tilldess Scylla hunnit ut ur skärgården.
Emot dagningen kallade han Felix och den gamle Parker till sig.
Den förre utnämndes till förste underbefälhafvare, den sednare till andre.
Morgonmisten låg ännu öfver hafvet, men skingrades mer och mer, ju närmare det led mot soluppgången, och samlade sig slutligen i form af en lätt solrök kring horisonten.
Daggdropparne glänste i hans mustascher, hans blick flög alltemellanåt spejande öfver synranden.
– Vi hafva förlorat tid, sade Felix till Skytte.
– Då horisonten blir klar, få vi sannolikt se någonting der.
Han pekade mot en punkt på Scyllas lälåring.