Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, lefve den äkta, allra kristligaste monarkien med guds nåde, lefve den flödande civillistan, lefve det oinskränkta kungliga godtycket, det var hennes lösen.
En begränsning af civillistan vore ju tillika en begränsning af hennes egna inkomster, och detta ville hon minst af allt gå in på.
Hon behöfde penningar, mycket penningar till hofvet, till gunstlingarne, till sina fester, sina nycker, till himlen vete allt hvad.
Folket!
Hvad hade hon att göra med folket?
Hon hade öfvertagit den oförfalskade kungarollen, nöjets legitima rätt, och gemålen, den enfaldige stackars mannen, var hennes verktyg att af- och tillsätta ministärerna.
Jemför man närm&amp;re Marie Antoinette, Ludvig XVI: s gemål, och Anna, Ludvig XIILs gemål, kan man knappast betvifla sanningen af buddisternes * och teosofemes lära om själavandringen, individernes reinkarnation genom periodiskt förnyad födelse och död, innan anden ingår i evighetens sollugna Nirvana.
Allt, karaktär, ställning, roll, ända till yttre typ, antyder en succession af samma jag.
Må man döma!
Anna skildras som ovanligt skön.
Dock tillägges det, att hennes underläpp på habsburgiskt sätt sköt framom den öfre, och att en grannlaga skulptör kunnat önska » litet mer fiohet i näsans form ».
Bådas män voro, oförblommeradt att säga, medelmåttigt begåfvade idioter.
Båda hyste deföga känsla för det land, hvars drottning de voro.
Anna konspirerade med sin bror, konung af Spanien.
Marie An-toinette gick sin moder Maria Teresias ärenden i österrikiskt intresse.
Båda kämpade tappert för kunglighetens prerogativer.
Men här visar sig en olikhet, beroende af den olika tid, på hvilken de uppträdde.
Anna är lyckosammare än Marie Antoinette.
Hon befäster i förening med Richelieu och Mazarin den kungliga en våldsmak ten.
Hon har tidsandan för sig.
De många store våldförde staten, misshandlade folket.
Kungamakten tvang dem till under-gifvenhet, till ordning.
Detta öfverensstämde med det allmänna samhällsgagnet, den allmänna rättskänslan.
Derför kunde Anna dö i sin kungliga purpursäng, och hennes son, Ludvig XIV, triumferande förkunna: » staten, det är jag », hvilken sats Ludvig XV interpreterade med att han » erhållit sin makt omedelbart af Gud och var den enda rättskällan i riket. » När Marie Antoinette uppträdde, var ställningen förändrad, tidsandan en annan.
Det oinskränkta konungadömet hade uppfylt sin mission och egde nu att&gt; såsom moren, gå.
Man hade erfarit, att det oinskränkta konungadömet gjort sig i sin ordning skyldigt till maktmissbruk.
En sådan makt kunde icke vara en omedelbar öfverlåtelse från Gud, kunde icke vara rättskälla.
Rätten kunde ej heller vara en enda persons oinskränkta tillhörighet.
Rättens idé lefver lika ursprungligt i alla menniskors bröst, ty alla menniskor äro bröder och likar.
Det är den allmänt menskliga rätisidén som fritt grundlagt staten, och af denna idé är statens öfverhufvud representant, såsom verkställare af de lagar, statsraedborgarne gemensamt gifva sig.
Han är den offentliga lagens förste tjenare, icke dess upphofsman och herre.
Men rätt är icke aunat än rättvisa.
Staten är alltså laga formen för den frihet, den broderlighet, den likställighet, hvilka betinga alla dess medborgares gagn och sällhet
Denna nya uppfattning, som framgick ur adertonde seklets humanitetsfilosofi och låg på botten af alla de fordringar på reform, franska folket nu gjorde, förstod Marie Antoinette icke.
Hon trodde att hon ännu lefde i Pron-dens tidehvarf, att en Voltaire, en Rousseau, en Condorcet, en Brissot, en Lafayette, Sieyés, Mirabeau, Danton, Robe-spierre icke voro farligare än en Scarron, en Broussel, en Beaufort, en Gondy.
Hon trodde sig ha att göra med enöfvergående åskskur, och såg icke, att hela djupa hafvet stormade kring henne.
Hon fortsatte blindt sin kamp för en sak, som redan var moraliskt död.
Hon dukade naturligtvis under och blef slutligen ett blodigt offer för den öfverretning, hon sjelf väsendtligen framkallat.
Må man dock ej missförstå oss.
Vi bekänna oss till den historiska skola, som ser i revolutionens skräckgerningar och blodsdomar en oundviklig följd af den gamla monarkiens utsväfningar.
Vi medge icke, att den sedliga lagen verkar på samma sätt som den mekaniska, att brott framkallar alltid brott, ondt alltid ondt, liksom utvecklingen af ett visst kraftmått alltid medför samma kraftverkan.
I så fall vore ju också ondt och godt två parallelt löpande kedjor, utan öfvergångar, utan inflytande på hvarandra.
Den sedliga utvecklingen framgår omedelbart ur själens hemlighetsfulla djup, der ondt och godt äro blandade, men der det goda alltid är lagen, samvetet, det onda alltid förvillelsen, domen.
I flere tusen år har denna lag, detta samvete bjudit att vända ondt i godt, att förlåta dem oss skyldige äro, att öfva barmhertighet äfven mot våra fiender.
Enligt denna lag måste revolutionsmännen svara vid historiens dombord.
Men denna lag, som härstammar från himlen, bjuder också att taga hänsyn till handlingarnas innersta motiv, till eggelserna och frestelserna, som öfverrumpla det ofullkomliga menniskohjertat midt under dess skönaste sträf-van.
Det är en jury lag.
Det fins en gammal historia om en bonde, som slog med sin yxa ihjäl en onaturlig moder, som .för att rädda sig kastat sina barn åt vilddjuren.
Bondens gerning var grym, besinningslös.
Men dess motiv var en berättigad afsky.
Bonden år revolutionsmännen, den onaturliga modren är Pancien régime, i hvars famn upplysningsidéerna vuxit.
Den gamla utlefvade monarkien ville offra åt undergången sitt eget barn, den lifsvarma nya tiden.
Som en dämonisk Sibylla stälde Marie Antoinette 6ig i vägen för revolutionens kämpar, den nya tidens målsmän.
Hon hotade, lockade, bedrog, förrådde dem, tills de råkade i en vild yra.
Hon kunde dock lika litet besegra deras sak, som de kunde böja hennes hallstarrighet.
Menden förra var mensklighetens, den senare tillhörde endast en kast.
När Marie Antoinette efter årslångt fängelse den 16 okt.
1793 besteg schavotten, dit man haft grymheten föra henne i en öppen kärra och en nästan trasig drägt, råkade hon af våda trampa bödeln på foten.
» Ack, förlåt mig, min herre », sade hon till honom, » jag gjorde det icke afsigtligt *.
Hon bibehöll ännu hela den naiva inställsamhet, hvarmed hon förut beherskat sin omgifning.
Den täcka blomma, som i denna fras sprang fram öfver hennes läppar, likasom hos sagans prinsessa, var ock all den prydnad, som bestods henne i döden.
Hvad tänkte hon väl på i det sista ögonblicket?
Månne på Trianons glada park?
Månne på den ridderlige svensken, Axel Fersen, som sökt rädda henne?
Månne på sin första hängifna beundrare, lille Wolfgang, som hon dittills förgätit?
Bilan föll.
Bödeln upplyfter hennes hufvud vid haret, bär det kring schavotten och visar det åt folket Men ur den skälfvande bålen stiger hennes vredgade vålnad med blodångan i skyn, samlar sig långsamt, sväfvar tillbaka mot Tuillerierna och sätter sig som ett grått töcken vid ingången till trädgården.
Derifrån ser den, huru tåget mot guillotinen allt mer växer.
Der komma girondisterne, Marie Antoinettes ovänner, som störtade monarkien, emedan hon ej velat göra den konstitutionel.
Der koinmer den vördnadsvärde Malesherbes, hans dotter och hennes barn.
Der komma blodsmännen, Danton, Robespierre, S: t Just, Couthon.
Vålnaden ser deras hufvuden falla, och en hatfull rystning skakar dess töckenformer.
Derefter ser den statsformer falla: direktorium, konsulat, kejsardöme, restaurationsmonarki, borgarekon ungadöme, igen republik, på nytt kejsardöme och sa åter republik.
Generationer framträda och försvinna.
Åren pösa upp som lätta bubblor på tidens breda flod och sjunka tillbaka.
Redan är seklet fyldt sedan den stora revolutionens utbrott, och man bereder sig i Paris och hela Frankrike att fira dess minne, och Frankrike har inbjudit hela Europa att komma till sig.
Det gråa töcknet sitter qvar på sin plats, hatfullt spejande på förberedelserna till festen.
Då knallar plötsligt ett skott på jagtslottet Meyerling i Österrike.
Ett sorl af förvåning flvger genom Europa.
Maria Teresias ättling, arfvingen till Österrikes, Ungerns, Sieben-burgens, Böhmens, Mährens, Galiciens, Slavoniens, Kroatiens, Tyrolens troner, har skjutit sig.
Vålnaden vacklar.
I nästa ögonblick lyfter den sig blixtsnabbt i skyn och försvinner.
Men minnet lefver.
Det sekel, som till evigbeten flyr,
Sin saga täljer för den tid, som gryr.Ludvig1 XVI.
Ludvig den sextonde föddes såsom tredje son af dauphin, Ludvig ’ XV: s son, i Versailles 23 augusti 1754, erhöll vid födseln titel af hertig af Berry, blef efter faderns död 1765 presumtiv arfvinge till kronan, bortgiftes vid sexton års ålder med Maria Teresias fjortonåriga dotter, Marie Antoinette, besteg tronen, när Ludvig XV år 1774 i följd af sina utsväfningar ej kunde längre hålla i hop, blef slutligen afsatt den 21 september 1792, stäldes inför natio-nalkonventets domstol, dömdes till döden samt halshöggs den 21 januari 1793.
Hans föregångares missgerningar och hans egen hållningslöshet i samverkan med hans börd och tidshändelserna för öfrigt läto honom i franska folkets historia till sin egen och sitt folks olycka spela en mer ingripande roll, än hvad hans personlighet egentligen kunde göra troligt.
Naturen hade gifvit honom anlag att bli en hederlig och skicklig handtverkare, han råkade emellertid att bli konung.
Att det var att grundligt förfela sin kallelse, visade historien och det framgick oförtydbart vid en blick på hans porträtt och beskrifningen af hans inre och yttre menniska.
Hans intelligens var medelmåttig, om han ock lär ha lyckats förvärfva goda insigter i geografi och naturvetenskaper.
Låssmedsyrket och jagten vöro dock hans hufvudintressen.
Utseendet var alldeles blottadt på majestät och elegans och han gjorde ett öfvervägande vulgärt intryck, hvartill de klumpiga fasonerna, den tafatta, disgraciösa hållningen, den starka fetman och dästheten kraftigt bidrogo.
Bakom denna vulgära prägel märktes dock en fond af godhjerten-het och hygglighet, liksom hans enskilda vandel utmärktes af en sedlig renhet, hvarigenom han såväl som i de andrabåda egenskaperna bjärt afstack från sina föregångare och sin omgifning.
Medan hans svaghet ådrog honom folkets förakt, stöttes af hans dygder adeln ifrån honom, och han stod främmande och likgiltig för nationen.
Det mest utpräglade karaktärsdraget hos honom var hans obeslutsamhet och svaghet, och hans deraf föranledda tvära omkastningar fingo ofta en förvillande likhet med svekfulla, falska beräkningar.
Han kunde nog gifva sitt samtycke till reformförsök, men egde aldrig ^nod och fasthet att understödja dem som arbetade på genomförandet.
Konung, bigott, uppfostrad af jesuiter och i själ och hjerta med religiös ömhet omfattande det förflutnas, den gamla monarkiens traditioner, blef han i mångt och mycket framåt-skridandets och de nya idéernas afgjorde motståndare, och utan att känna dem och, äfven om han känt dem, ur stånd att bedöma dem, föraktade han dessa nya idéer, som ensamma voro i stånd att, med fast besinning, men radikalt genomförda rädda Frankrike.
Hans godhet bestod ofta i oförmåga att säga nej till de privilegierade och till sin omgifning.
Hvad gjorde väl det, att det enorma slöseriet med pensioner och kontanta gåf-vor ur statskassan utarmade folket .och stred mot gifna löften, mot att hans goda hjerta skulle behöfva lida af att nödgas säga nej till någon hofman, som behöfde pengar, eller till någon hufvudman för någon adlig familj, som upprördes öfver hindrandet af någon enda af de orättvisor, som utgjorde ancien régimes väsen, eller som behöfde ett » lettrede cachet » för att bli befriad frän någon obekväm familjemedlem.
Trots grunddraget af rättskaffenhet i sin karaktär begick han, närmast under inflytande af drottningen, en serie handlingar af obestridligt fosterlandsförräderi och svek mot högtidligt afgifna löften; han blef derigenom reaktionens chef, och sammansvärjande sig med emigrerade adelsmän och främmande monarker, stämplade han mot sitt eget lands frihet och bestånd.
18I olyckans dagar bar han sitt öde med ett lugn och en värdighet, som i hans lifs sista stunder i viss mån spredo ett försonande, ett förskönande skimmer öfver den föregående långa perioden af oduglighet, svaghet, obetydlighet och inskränkthet.
Äfven af fransmän, som varit passionerade vänner af den franska revolutionen, ha uttalats klander öfver konventets béslut att bringa den fångne konungen af daga, i stället för att ha honom fängslad eller landsförvisad.
Såsom Carlyle anmärker har den saken ett helt annat utseende senare, än den hade i Frankrike under den då rådande förvirringen.
Såsom fången vore han en hemlig medelpunkt för ändlösa komplotter; landsforvist och han vore en öppen medelpunkt för dem.
» Hvarför slå den fallne?
frågar nutidens högsint-het, som befinner sig utom all fara.
Han har fallit så djupt denne en gång höge man; ingen brottsling eller förrädare, långt derifrån, men den olyckligaste af menskliga solecis-mer, som, om han skulle dömas efter den abstrakta rättvisans grundsatser, måste väcka det djupaste medlidande hos sina domare och under tårar frikännas.
» Så talar den tillbakablickande högsintheten; men den närvarande, framåtblickande rädslan?
Läsare, du har aldrig månadtals lefvat under rasslet af preussiska gmlgrep, aldrig varit med i en nationel Saharavals, då tjugufem millioner i förtviflans raseri rusa till gränsen för att bekämpa Braunschweig ....
Det franska folket har genom en förtviflad ansträngning af alla sina krafter, liksom genom ett under af vansinne, lyckats fälla till marken en den fruktansvärdaste Goliat, stark och väldig af tio århundradens växt, och kan ej, fastän hans jättekropp ligger utsträckt pä marken, bunden med segelgarn och pinnar, vara viss på, att han ej skall resa sig upp igen och förgöra dem alla, att segern ej är en dröm.
Skräcken har sin skepticism, den underbara segern sitt hämdraseri. » E.
71Biografiska notiser till porträtten.
' » Åttionio, hvad klang i det slaget!
Tronerna darra vid genljudet än — Thorild, Rousseau sitta med här i laget, Sjelfva Voltaire käns tydligt igen. »
Då vi citera dessa ord af » Dagens Krönikas » utgifvare vid Publicistklubbens nyårsmiddag i Stockholm den 19 Januari 1889, vilja vi härmed blott i all anspråkslöshet påpeka, att högtidlighållandet af revolutionsjubiléet redan en längre tid varit påtänkt af » Dagens Krönika », och att sålunda hvad som meddelas i detta häfte blott utgör bör-jan.
Såsom citatet antyder, är meningen att hågkomma äfven de framstående män i Sverige, hvilka känt sig sär-skildt berörda af den stora omhvälfningen.
Våra läsare hafva sålunda att emotse en serie bidrag i ämnet af ännu flere framstående författare än de nu i häftet uppträdande.
Förutom dessa utförliga biografiska och historiska artiklar, har Red.
ansett sig böra låta alla i häftet meddelade porträtt redan nu åtföljas af åtminstone några korta notiser, förbehållande sig att efter råd och lägenhet återkomma såväl till dessa personligheter, som till andra stormän af ett eller annat slag, hvilkas verksamhet står i samband med revolutionen, t. ex. Voltaire, Rousseau, Diderot och D ’ Alembert m. fl.
Ämnet är rikt och manar till fullföljande.
— Vi anföra emellertid nu några biografiska data öfver dem som denna gång icke kunnat bli utförligare hågkomna.Georg Jacques Danton, revolutionstidens kanske förnämste statsman, född 1759, var 1788 advokat i Paris.
Af kolossal kroppsstorlek och begåfvad med stentorstämma, deltog han i början af revolutionen i de revolutionära rörelserna samt utöfvade stort inflytande på folket på gatorna.
Det blodiga upploppet den 10 Augusti 1792 (stormen på Tuillerierna), som gaf franska kungadömet nådestöten, leddes af honom.
Sedan lät han utnämna sig till justitieminister och blef för en tid Frankrikes mäktigaste man.
Men nu nalkades den tyska hären.
Danton ansåg att man borde skrämma rojalisterna för att hejda fienden och i den historiskt namnkunniga septembermassakern år 1792 af-lifvades en mängd inspärrade rojalister till ett uppgifvet antal af 1,089.
Han invaldes i konventet och afgick
— jemte Lacroix — som kommissarie till Belgien, der han enligt ett ofta upprepadt, men ej fullt bevisadt påstående gjorde sig skyldig till stora utpressningar.
1793 ge-nomdref han i konventet upprättandet af revolutionsdom-stolen och blef s. å. ledamot af välfärdsutskottet.
I detta medverkade han till girondisternas fall.
Men slutligen utbröt i full låga fiendskap mellan honom och Robespierre.
Danton häktades den 31 Mars och afrättades den 5 April 1794.
— Beträffande Danton hafva vi förhoppning att längre fram erhålla en framställning, som kommer att göra rättvisa åt hans stora egenskaper.
Honoré Gabriel Victor Riquetti de Mirabeau, berömd fransk talare och politiker, var född 1749 och egnade sig som ung åt militärståndet, men öfvergaf det sedan han kommit i oenighet med fadren samt bannlystes till en småstad.
Här författade han i hemlighet sin &gt;£ssat sur U despotisme ».
Han inspärrades nu på slottet If och derefter på fästningen Ioux; flydde sedan till Holland, inen upp-täcktes och fördes till slottet Vincennes.
Der skref han sina » Lettres originates a Sophie écrites du donjon de Vincennes *.
Sedan han återfått friheten kom han efter åtskilliga resor och många äfventyr 1786 till P^ris.
Revolutionen fann i honom en hängifven anhängare.
Som ett bevingadt ord citerar man hans svar den 23 juni 1789 på konungens befallning om nationalförsamlingens upplösning: » Nous sommes assemblés par la volonté nationale, nous ne sortirons que par la force ».
I December 1790 blef han president i jakobinklubben, samt i Februari 1791 president i nationalförsamlingen, der han använde hela sitt inflytande till att försona folket och hofvet.
Dervid kom han dock i en skef ställning, som på ett drastiskt sätt sammanfattats i liknelsen om » Herkules vid spinnrocken ».
Grundade misstankar gjorde sig ock derjämte gällande, att han låtit inverka på sig af hofvets penningar.
Mirabeau dog den 2 April 1791,
Jean Paul Marat, född 1744 i Schweiz, uppträdde till en början som språklärare i England, derefter som läkare i Paris.
Framför allt var han lysten efter ära som skriftställare; men hans arbeten rönte ingen framgång och han ansåg sig derföre vara förföljd af hemliga fiender.
Vid revolutionens utbrott 1789 trodde han tiden ändtligen vara kommen för honom att spela en framstående rol, visade sig som den mest rasande demagog och jakobin samt utgaf sedan December 1789 tidskrifterna » Le Publicist parisien * och iTAtni du peuple », hvarigenom han blef den parisiska pöbelns afgud.
Mordscenerna i September 1792 voro till en del hans verk, och i följd deraf blef han deputerad från Paris i konventet, der han häftigt uppträdde mot giron-disterna, föreslog Robespierre ’ s diktatur, fordrade 270,000 hufvuden och konungens afrättning, samt utmärkte sig dagligen genom en omåttlig blodtörst Mordscenerna iJanuari 1793 voro till största delen hans verk.
Han föreslog äfven den fruktansvärda lagen mot misstänkta, till följd af hvilken 400,000 menniskor arresterades i Frankrike.
Slutligen uppmanade han som jakobinklubbens president folket att mörda girondisterna.
Den 13 Juli 1793 dödades Marat af Charlotte Corday.
François Joseph Maximilien Isidore Robespierre9
diktator under franska revolutionen, var född 1758, studerade juridik i Paris och praktiserade sedan som advokat i Arras, der han blef president i akademien.
1789 valdes han till deputerad för Arras i nationalförsamlingen, och uttalade sig för de demokratiska idéerna.
Här frågade ingen efter honom, hvårföre han uppträdde för det lägre folket, skref i avisorna och blef derigenom pöbelns gunstling, samt förvärfvade sig namnet » den obesticklige&gt;.
I September 1791 blef R. offentlig anklagare vid kriminaldomstolen i Seinedepartementet, men nedlade snart detta embete och visade sig nu ofta i Jakobinklubben samt utgaf äfven en tidning: * Le defenseur de la constitution ».
1792 i September valdes R. till ledamot af nationalkonven-tet och nu började den bedröfligaste delen af hans verksamhet.
Redan i början af konventets sittningar föreslogs han af Marat till diktator.
Med ifver arbetade han för konungens dödsdom och genomdref den huf-vudsakligen.
Derpå förföljde han girondisterna och störtade dem i Juni 1793, hvarefter han som president i välfärdsutskottet herskade oinskränkt.
Till slut skilde sig likväl både nationalkonventet och välfärdsutskottet från honom.
Den 27 Juli 1794 anklagades han i konventet, man beslöt hans häktning och han afrättades den 28 Juli.
* * Marie Anne Charlotte d * Armans Corday föddes 1768 i Normandie.
Sedan Robespierre ’ s motståndare efter händelserna den 31 Maj 1793 (Girondisternas fall) flytt till Normandie för att söka hjelp hos befolkningen, fattade hon
— som redan förut genom studium af historiska och politiskt sociala skrifter var hängifven revolutionens idéer, men afskydde dess blodtörstiga ytterligheter — beslut att befria sitt fosterland från några af » terroristerna ».
Hon reste 1793 till Paris och begärde företräde hos Marat Efter att tvenne gånger sökt honom förgäfves, skref hon ett bref, i hvilket hon ullofvade upplysningar om det då oroliga Caen.
Man insläppte henne i det ögonblick Marat skulle stiga ur badet.
Han frågade henne om de upproriska församlingarna, och i det ögonblick han sade: » alla dessa måste på schavotten », stötte hon en dolk i hans hjerta.
Charlotte Corday guilloti-nerades den 17 Juli.Ett sanningsvitnes undanflykter.
Några ord om Dr G.
D. af Wirséns försvarsskrift mot Volontaire
I den åt hvaijehanda misskända storheter egoade tidningen » Vårt Land » har dr C.
D. af Wirsén tagit till orda den 27 sistl. februari med anledning af Volontaires uppsats i vårt februarihäfte om literaturschavotterna i Posttidningen och Vårt Land.
Med en rörande naivitet förklarar sig hr Wirsén icke vilja svara någonting på det hvarom frågan egentligen är, nämligen om besagda literära schavotter.
Der-emot utbreder han sig vidlyftigt om ett och annat som icke står i egentligt sammanhang med ämnet, nämligen om sin uppfattning af Boccaccio och af Paul de Kock, i hvilket af-seende hr W. förmenar sig vara misskänd af Volontaire.
På detta sätt tror sig hr W. möjligen skola anses reutvagen äfven i fråga om hufvudsaken eller sin verksamhet som kritiker öfver den nutida literaturen.
För att omöjliggöra en sådan uppfattning hos alla tänkande läsare skola vi nu komma med bevisen.
Volontaire utlät sig med sin egendomliga stilistiska förmåga, dels i den ironiska dels i den allvarliga tonen, öfver hvad han behandlade såsom bedröfliga fakta.
En annan skriftställare, som antagit signaturen Volunteer, har gjort sig den mödan att genomgå flera årgångar af de båda ifrågavarande tidningarna, för att med oemotsägliga citat och hänvisningar styrka, huru-ledes hr Wirsén sköter sin sjelftagna uppgift såsom öfVer-uppsyuingsman på svenska parnassen.
Volunteer skrifver som följer.
Hr Wirsén uppträder alltid som korad stridsman för ljus, han talar om » kampen för renhet och ädelhet » * som sitt partis sak, som svikes af alla och en hvar, hvilka ställa en annan
* Kursiveringarne i citaten aro af mig.
Volunteer.Bynpunkt på verld och menniskor.
W. som ganska ofta naivt kallat 6m konstfulla lyrik en bygdens dotter, liknat den vid » trastens sång i furuskog », som ej varit rädd att påstå sig uppträda i folkets namn, i sin kritik vill han » för vitterhetens ära kämpa mot ett storordigt barbari » (Vårt Land, 87, n: o 173), for han » det tänkande Sveriges » talan, den lilla minoritets som inväntar sin slutliga seger, då lite-raturen vändt från sina irringar tillbaka » till sitt lugna » kontemplativa skönhetsideal », som den okände A. Haraldson uttryckte sig for 6 år sedan i Ur dagens krönika.
Han inväntar segern, gör sitt för att bereda jordmånen.
Han slår sina fiender djerft i ansigtet (» det fins en ädel harm », hans egen [P.
84, n: o 112]).
Enligt deras (fiendernas) kodex är » radikalism och förnekelse » det enda rätta (Posttidningen, 1887, n: o 287), men kring det häfdvunna, bestående, goda stå trännema af det ädla, rena och upphöjda » som en fast sköldborg.
Han är glad att tillhöra den lilla intelligensmajoriteten, han citerar » stolt, morsk och käck » (som det heter i Storhertiginnan) Changarniers berömda uttryck: » Ils sont rix mille, vous étes trois cents: vous voyez bien que la partie est égale » (Posttidn.
84, n: o 152).