Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparre understödjer, så skulle den förbättring som derigenom afses, kunna upskjutas i många år, medan ert vanlig rättegång hunne utageras.
Hvad Hr Grin i afseende å lutningen anfört, att nemi.
Utskrs förslag öfverensstämmer med nuvide lags stadgande, kan ej ens gälla som en ursäkt, ty deri ligger icke något bevis på att den är riktig.
En alns bottenbredd och blott 3 alnars i öfre bredden, skulle visa endast ^ alns lutning på hvardera sidan, och således blott hälften så stor som oundgängligen fordras för att diket skall stå.
I vanlig jord åtminstone fordras minst de af Akademien föreslagna dimensioner, för att diket icke skall rasa, och i lös jordmån ännu bredare.
Slutligen, hvad djupet beträffar, får jag erinra, att när man dikar i sank mark jorden alltid sjunker, hvarigenom ett 6 qvarters djupt dike snart förvandlas till ett af endast en alns djup.
Jag anhåller om återremiss af Betänk.
Hr Tornerhjelm, Budolf:
Denna fråga synes vid första påseendet vara helt obetydlig, men är verkligen af icke ringa vigt.
Jag beklagar att Utsk. afgifvit ett så opraktiskt förslag, och skulle hafva önskat, att ordf:n, som är praktisk landtman, hade reserverat sig deremot.
Man kan omöjligen säga huru stort ,måttet på diken bör vara, då man icke vet i hvad jord de skola läggas.
Jag har i detta fall erfarenhet att åberopa.
Jag skulle utdika en mosse, och hade efter nuv:de lag fått underkasta mig en långvarig rättegång för att förmå min granne att dika nog djupt; men jag fann mera uträkning vid att sjelf dika för honom, ehuru det koslade mig öfver 1,000 Bdr.
Om nu föreslagna stadgande då varit gällande, hade jag icke kunnat göra detta, utan måst hafva vattnet qvar.
Sparre har sagt, att underdikning ännu icke blifvit allmän hos oss.
Om så är, bör lsgen likväl icke förhindra dess användande, utan snarare tvärtom.
Raab har redan anmärkt, att sådan dikning mycket begagnas i Skåne, och jag kan bestyrka hans yttrande; jag har sjelf gjort sådan i stor skala.
Jag kan icke annat än finna besynnerligt att man här söker mot - I)e 11 16
Maj. 643 verka och förhindra en förbättring i jordbruket, som i England och andra länder man gjort sig all möda att underlätta och befrämja.
De 6 qvarter, Utsk. föreslagit alt djupet skulle bestämmas till, äro en alltför ringa dimension.
Man borde snarare stadga, att afloppsdike skall vara så djupt och så bredt att det uptager grannarnes vatten.
Det vore mera ändamålsenligt än att så noga bestämma tumtalet.
Lagerbjelke anser jag att en förändring bör äga rum, men icke på det sätt Utsk. föreslagit, och jag får derföre förena mig med dem som yrkat återremiss.
Jag förmodar att man icke med tillräcklig upmärksamhet genomläst Betänk.
Det väsendtliga deruti utgöres just af hvad man icke tyckes hafva observerat, nemi. att de föreslagna dimensionerna äro ett minimum, då deremot nu gällande lag föreskrifver, att afloppsdike skall vara så och så stort, och icke mera.
Jag kan således efter det gamla .stadgandet icke tvinga min granne att lägga diket djupare.
Just derföre lade jag för min del vigt på att dessa ord : eller mera, blefvo intagna.
Eder vara öfvertygade, mine Hrr! att jag lika med hvar och en annan insåg behofvet af tillräckliga dimensioner på afloppsdiken, men då jag begärde mera, motsades jag inom Utsk. af 4 jordbrukare.
Jag ber således att få helt och hållet rentvå mig från att vilja lägga något hinder för jordbrukets utveckling.
Men jag ansåg lämpligt, att till förekommande af onödiga tvister ett minimum borde stadgas.
Då man nu icke ville medgifva att detta sattes så högt som behofvet torde kräfva, så ansåg jag mig likväl kunna biträda beslutet allenast jag vann mitt hufvudändamål, nemi. att domaren skulle kunna ålägga parten att gräfva djupare.
Detta är det vigtigaste af hela Betänk Jag uprepar hvad jag började med, att jag icke har något emot en återremiss, då jag derigenom torde få ett stöd för min åsigt, att dimensionerne böra bestämmas något olika; men jag förklarar att jag icke på något sätt kan lofva att få igenom i Utsk. hvad bär blifvit yrkadt, emedan ledamöterne af BondeSt. ansågo, att minimum icke borde bestämmas högre.
Jag tror, att Utsk. icke gjort sia förtjent af så många förebråelser som det nu fått mottaga, och att man vid en flyktig genomläsningj af Betänk, icke fästat tillräcklig upmärksamhet vid den domaren lemnade rätt att ålägga djupare dikning än till de utsatta dimensionerna.
Jag beklagar Gr.
Sparre, som haft det obeha get att förgäfves strida i Utsk. för en bättre åsigt, och sorn anser sig förpligtad att här likväl försvara Utsk.
Det fägnar mig emellertid att erfara det Gr:n delar vår mening.
Det är således icke för att kämpa med Hr Gr:n, utan för att söka inverka på Utsk., som jag, i full öfvertygelse om alt Betänk, blir återremitteradt, anhåller att få yttra några ord, dem jag hoppas Gr:n kommer att understödja.
Det är visserligen sannt, att genom det tillägg Hr Gr:n omtalat, domaren kan ålägga djupare dikning än det före - 644 Den 16 Maj. slagna minimum, men derigenom blir odlingen möjlig först sedan en kanske mångårig rättegång hunnit vinnas.
Odlingshågen skulle svalna under det att rättegångarnes antal skulle betydligt ökas.
Jag ber att få fästa Utslcs upmärksamhet på Lagberedningens förslag i afseende på RättegångsOrdn. i fråga om dikning.
Jag förordar ej Lagberedningens förslag i afseende på dikenas dimensioner, ty den tiden hade man ännu icke hunnit den förbättring i jordbruket att man insåg behofvet af en djupare dikning; men jag förordar Beredningens förslag att, i st. f. de vanliga långsamma rättegångsformerna, öfverlemna frågan om dikens beskaffenhet åt kompromisser, och jag ber Hr Gr:n inom Utsk. framhålla nyttan af den skyndsamhet, hvarmed dessa ärenden på denna väg kunde afgöras.
I afseende å det sista yttrandet ber jag att få upiysa, att Lagberedningens förslag ingalunda var Utsk. obekant, och att frågan om kompromiss äfven der diskuterades.
-Att Lagberedningens förslag innehåller ett sådant stadgande kommer sig deraf att kompromiss ingår som ett mom. i dess förslag till RättegångsOrdn.
. men att antaga den för detta fall ensamt, då den för öfrigt ej är införd i vårt nu gällande rättegångs-system, det ansåg Utsk. icke lämpligt Parterno äga alltid tillfälle att i detta sorn andra fall sjelfva hänskjuta saken till kompromiss, men Utsk. trodde sig af angifvet skäl icke böra ålägga dem det.
Den nu först till bifall å förev:de Betänk, framställda proposm besvarades med Nej; hvarefter detsamma, på grund af de gjorde anmärkn:ne, blef återremitteradt.
PresteStis d. 13 dennes e. m. på bordet lagda prot:s-utdr.
N:o 226, innefattande inbjudning till R. o. Ad. samt BondeSt., att instämma i det af Preste- och BorgareStm, med afslag å hvad Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. i Betänk.
M. täcktes utfärda ny förfaltn. till skyddande af landets fornlemningar, med stadgande af tjenliga ansvars- och vites-bestämmelser för förstöring af desamma, samt låta uprätta ocb sprida förteckningar å dessa minnesmärken, äfvensom i öfrigt vidtaga de åtgärder, som för deras bevarande kunna anses lämpliga och, der R.
Stirs medverkan för sådant ändamål finnes nödig, i ämnet aflåta Nådig Propos.
Af erfarenheten tillräckligt varnad att icke lita på min egen förmåga att framställa sakerna i sin rätta dager, men med full förtröstan till R. o. Ad., som alltid lifligt intages af hvarje sannt fosterländskt syfte, och alltid visat sig mån om bildningens befrämjande, har jag i detta ämne mottagit uplysningar af två män, som R. o. Ad:ns medlemmar likasom alla andra för fosterlandet nitälskande medborgare torde Den IP) Maj. tillerkänna grundlig sakkännedom och intresse för sådana ärender som det nu förev:de, nemi. RiksAntiqvarien Hildebrand och fornforskaren Richard Dybeck.
Af deras mig lemnade uplysningar anhåller jag att få upläsa hvad som kan vara mest ledande till det ändamål jag åsyftar, nemi. att R. 0.
Ad. måtte lemna sitt bifall till den af PresteSt. gjorda inbjudningen.
Hr Hildebrand säger: »På grund af den erfarenhet, jag under tjugoårig embetsutöfning vunnit, tror jag mig rned visshet kunna försäkra, att den af Utsk föreslagna ålgärden är otillräcklig för det afsedda ändamålet ....... »Den från längre tid tillbaka fortgående förödelsen af våra fornlemhingar har icke blifvit stäfjad genom den 1828 d. 17 April af K. M. utfärdade Förordn. om forntida minnesmärkens fredande och bevarande; tvärtom har ödeläggelsen i sednare tid fortgått djerfvare än någonsin förut.
Förordnm upläses, enl.
Nåd. föreskrift, hvartannat år i Rikets kyrkor, och dess hufvudsakliga innehåll har flera gånger, med vederbörandes tillåtelse, blifvit i Almanachorna infördt.
Någon” okunnighet om denna Förordms bestämmelser bör således icke finnas, kan åtminstone icke som ursäkt förebäras.
Det har ock vid de rättegångar, som med anledn. af nämnde Förordms öfverträdande blifvit anställda, städse visat sig, att åverkaren icke saknat kännedom om fornlemningens märkvärdighet och olagligheten af dess förstörande »Grundfelet är, att de bestämmelser denna Förordn. innehåller äro fullkomligt kraftlösa.
Väl förbjuder den, alt, utan vederbörligen sökt och erhållet tillstånd, rubba eller förstöra någon fornlemning; men något ansvar eller straff för detta förbuds öfverträdande finnes icke stadgadt, om man icke såsom sådant vill anse förpligtelsen, »att allt i sitt förra skick återställa.»
Denna förpligtelse innebär dock i de flesta fall en omöjlighet.
Det låter sig icke göra att i sitt förra skick återställa en ättehög, hvars krossade urna, brända ben och aska blifvit med jorden och gruset utströdda på åkern eller landsvägen; eller en runsten, som blifvit sönderslagen och bitarne förstörda; eller en nedbruten ruin, hvars kalkbruk användts till åkerns gödning och stenarne brända till kalk eller använda till andra ekonomiska behof.
»Det enda åverkaren äfventyrar, är att möjligtvis nödgas erlägga en obetydlig plikt, högst 50 Rdr Bko, i händelse någon sådan varit af K.
Befhide särskildt n t fäst för den ifrågavide fornlemningens förstöring.
Alen hvad betyder denna ringa utgift, då mat.erielen i det förstörda minnesmärket lemnat en vinst, flera gånger öfverstigande denna summa?
»Utförliga förteckningar på hvarje sockens fornlämningar, så önskligt det vore att sådana funnes, skulle för det afsedda ändamålet ingenting uträtta, så länge den gamla författnin fortfar alt vara gällande.
— Vill man åt våra fornlemn ingar bereda ett nödigt och kraftigt skydd, så återstår icke annat medel ån alt R.
Sl:r hos K.
M. anhålla om utfärdandet af en ny förfil 11 n. med skärpta ansvars-stadganden, rättighet att med utfästa vilen fridlysa samt - 646
Maj. liga fornlemningar inom ett vidsträcktare område, jemte andra för ändamålet tjenliga föreskrifter.
»Denna åtgärd'är så mycket mera nödvändig, som den offanämnde K.
Förordntn af d. 17 April 1828 af många lagtolkare och domare anses icke i något afseende kunna eller böra tillämpas, såsom ogiltig, emedan den utan R.
St:rs hörande eller medverkan blifvit utfärdad.» Hr Dybeck yttrar i sina anmärkn:r vid den K. Förordn:n: »Författn:n förbjuder all förändring, rubbning eller förstöring af minnesmärken.
Utan att det ringaste förstöras, rubbas eller ens åtkomma!, kan ett minnesmärkes undergång säkert förberedas och vållas genom kringgräfning och ännu mera genom att mer eller mindre undergräfvas »Såsom ett förberedande af eller vållande till ett minnesmärkes undergång måste äfven anses det i författn:n förbisedda, men ingalunda sällsporda ofoget, att fornlemningar, särdeles stensättningar och liggande (fordomdags fallne] runstenar, utan att »förändras», »rubbas» eller »skadas», höljas med jord eller annat, samt såmedelst blifva okända eller för fornforskaren oåtkomliga, och alltid i större fara att förstöras.
Om döljande af fasta fornlemningar talar nemi. icke författnin, tilläfventyrs emedan redaktören icke tänkt sig möjligheten deraf.
Författn:n föreskrifver, att ett förstördt minnesmärke skall återställas i sitt förra skick.
Att sådant i de aldrafiesta fall är en omöjlighet behöfrer icke ådagaläggas.
' > »Bland de i författnm nämnda' fornsakerna (lösa fornlemningar) saknas sådana af jern, hvilka i vårt land likväl äro de talrikaste, och de af slen och trä böra ovilkorligen närmare bestämmas till slagen, tillika med de förra, - samt saker af ben och glas m. m., hvilka författn:n äfven förbigår.
Sålunda böra stridsyxor och spjut af jern, urnor och perlor samt verktyg af sten eller flinta m. m. upräknas.
»Vådan af att, såsom författnm medger, låta anmälandet om bortlagning eller förändring af en fornlemning mer eller mindre bero på jord-innehafvaren, inser enhvar.
Stadgandet har varit och är i högsta måtto förderfvande, hufvudsakligen derföre att det af denne sällan eller aldrig efterkommes.
»Likaledes har det varit snart sagdt ett underverk, om en Fjerdings- eiler Länsman, i det lika sällsamma fallet, att jordägaren anmält nämnde sitt upsåt, befattat sig med sakens fullföljande hos K.
Befhide, isynnerhet när fråga varit om mindre fornlemnin gar, hvilka det oaktadt kunnat vara ganska märkliga.
»Författn.-n tillstädjer, att under vissa vilkor ett minnesmärke må borttagas eller förändras, utan att det vidare besigtigas eller undersökes; men stadgas borde, att sådant under intet vilkor finge ske, utan att en kunnig person närvore; och i öfrigt bör föreskrifvas, hvad författnm icke ihågkommer, att en med tillåtelse öpnad hög eller stensättning måste, äfven om jordägaren sådant icke yrkar, återställas i sitt förra skick, och det omedelbart efter bpnandet.
Maj. »Beträffande hembjudandet af jordfynd, så bör, hvad författn:n icke föreskrifver, förteckning öfver fynden med derå lecknadt qvitto.öfver emollagandet, af vederbörande tillställas hembjudaren, äfven om denne sjelf icke vet att derom påminna.
Under mina forskningsresor har mera än ett klagomål öfver saknad af sådant qvitto försports.
»Den som olofligen köper fynd, bör, såsom säljaren, plikta för sin handling, och det mer ä.n denne.
Härom är likväl i för fattn:n icke det ringaste stadgadt.
»Ny inventering af kyrkornas antiqviteter bör ske samtidigt med det af mig föreslagna föitecknandet af minnesmärken ute å marken och på ändamålsenligare sätt än den hittills verkställda, d. v. s. så att en mängd nyare och obetydligare kyrkans tillhörigheter uteslutas, men deremot de egentliga antiqviteterna så fullständigt som möjligt förtecknas och beskrifvas.
»Slutligen anser jag behöfligt, att förfa 11 n :n i kyrka upläses, icke, såsom föreskrifvet är, en utan två gånger, helst hvarje år, i början af våren samt straxt efter skördetiden.
Ett lämpligt utdrag kunde härvid göra tillfyllest.
»Det vore obilligt, ja till och med orätt, att längre söka förneka jordbrukaren draga nytta af den odlingsbara mark, hvarå vanligare och obetydligare minnesmärken befinna sig.
Genom den af mig föreslagna förtecknings-åtgärden skulle, efter min kännedom och åsigt, vida mer än halfva antalet af de å bördig jord varande fornlemningar kunna uteslutas ur antalet af fridlysta, och jordägaren äga att med de uteslutna efter godtycke förfara.» Sedan R. o. Ad. nu tagit kännedom af hvad dessa båda kunskapsrika män föreslagit, torde R. 0.
Ad. finna, att det för hvarje älskare af Sveriges forntid, historia och minnesmärken, är af vigt att PresteStrs inbjudning antages.
Jag har tagit mig friheten något utförligare upläsa de begge fornforskarnes afgifna yttranden, emedan, om 11. o. Ad. instämmer i PresteStis beslut, hvarigenom det blir R.
St:rs, Exp.Ulsk. vid deltas sammanfattande icke har någon ledning af Ekon.Utskis redan ogillade Betänk., och Utsk. således bör hafva sig öppet att ur befintliga, för 11.
St:r tillgängliggjorda, handlingar, vid sin blifvande motivering för den erforderliga underd. skrifvelsen, göra ett behörigt utdrag.
Vördsamt anhålles att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. på bifall till PresteStis gjorda hemställan.
M. skulle behaga bifalla den framställning från R.
Sltr, som R. o. Ad. redan beslutat, och som äfven af Borgare- och BondeSt:n blifvit bifallen i de punkter R. o. Ad. antagit, synes mig vara tydligt att, sedan undersökning af befintliga fornlemningar blifvit verkställd, K.
M. icke lärer underlåta att i nu gällande författn. göra de tillägg och ändringar, som för det åsyftade ändamålets vinnande kunna vara af nöden.
Skillnaden mellan R. o. Ad:ns beslut och Ekon.- Utsk:s Betänk., som 2 Stånd bifallit, ligger således endast i den omständigheten, att E.
St:r begära det författnin skall utfärdas 64S
Maj. förr än upteckning skett, och att K.
M. skall proprio motu vidtaga den åtgärd som R.
St:r afsett.
Jag finner, lika med Frih. Cederström, att Hr Dybeck har ganska rätt i sin erinran, att det finnes en mängd fornlemningar, hvilkas bevarande hvarken är möjligt eller behöfligt.
Jag hemställer då, om man bör gå in till K.
M. och begära stadgande af stränga vitén för bevarande af sådana fornlemningar, i följd hvaraf en fattig torpare, som icke har något begrepp om Asar och Valar, skulle komma att straffas med fängelse i brist af tillgång för böterna, derföre att han icke kan skilja melian en sten af vanlig art och en sådan som bör tillerkännas egenskapen af minnesmärke.
Då frågan förevar, föreslog jag R. o. Ad. att antaga den redaktion som sedan hIef Ståndets beslut, och jag kan icke nu finna något skäl hvarföre R. o. Ad. skulle öfvergifva densamma.
Jag är också fullt förvissad att samma ändamål genom denna vinnes, som genom instämmande i PresteSt:s beslut.
Den siste värde talaren har ansett, att det beslut som R. o. Ad. förut fattat, skulle — såsom inbegripet i 2:ne andra RiksStånds — kunna betraktas som R.
Stms; men så är icke förhållandet
Det är icke på detta sätt som ett R.
St:rs beslut åstadkommes.
Det kan t. ex. ganska lätt bända, att just den del, hvari det ena Ståndets beslut skiljer sig från det andras, innefattar något så hufvudsalfligl, att man icke är med om samma beslut annat än på det vilkor man bifogat.
Sprengtporten bar behagat framställa den rörande omständigheten af en fattig odalmans betryck, om han skulle råka att förstöra ett minnesmärke af mindre vigt; men något sådant betryck skulle naturligtvis aldrig upkomma för en ringa orsak, just savilia förteckning af minnesmärkena ingår i de åtgärder man önskat; och ingenting hindrar, efter min tanke, att ur de af mig nyss uplästa anföranden låta i reciten till skrifvelsen några rader intagas om den saken.
Jag är nu på enskild väg underrättad att BondeSt. biträdt de andra båda Ståndens beslut, och det kan således visserligen för ärendets framgång vara likgiltigt om R. o. Ad. deri instämmer eller icke; men jag anser dock, för bedömandet af Ståndets egen nitälskan för fornforskningens befrämjande, icke alldeles sakna sin vigt, att, särdeles efter afhörande af de, som jag tror, fullkomligt välgrundade skäl, dem tvenne ansedde vetenskapsmän oss i detta för dem så välbekanta ämne benäget delgifvit, R. o.
Ad. behagade härutinnan uttala, i likhet med öfrige RiksSt:n, en bestämd önskan, i st. f. att endast trygga sig vid K.
M:s visserligen ganska presumabla omsorg om ärendets vidare behandling: hvadan jag vågar hemställa, om icke R. o. Ad. behagade förena sig i det beslut som de andra Stånden fattat.
Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade med frånträdande af sitt förut i afseende på Allm. Besv.- o. Ekon.Utsles Betänk.
N:o 63 fattade beslut, antaga PresteStis Den 20
Maj. 649 förev:de inbjudning, ropades starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit
Justerades 2:ne prot:s-utdr., ang:de de denna dag af R. o. Ad. beslutade remisser till StatsUtsk.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från LagUtsk. inkomne Utlåt, och Memorial: N:o 30, i ani. af gjorda anmärkn:r emot Utsk:s Betänk.
N:o 9 öfver väckt motion om förändring af 13 Kap. 4 §:n GittermålsB:n och N:o 31, i ani. af återremiss utaf vissa punkter i LagUtsk:s Betänk.
N:o 29, om förändring af gällande KonkursLag. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 12 på dagen.
In fidem protoco 11 i, Alberl Munck.
Onsdagen den 20 Maj 1857.
Justerades 2 prot:s-utdr. för d. 16 dennes samt pleni-prot:n för d. 11 och 15 sisth April.
Uplästes ett af Frih. von Vegesach, Achilles, inlemnadt så lydande memorial:
Undertecknad får i anseende till företagande af en utrikes resa, afsäga mig förtroendet att vara supleant i StatsUtsk. äfvensom alt vara Bänkman, med anhållan att få bibehålla min riksdagsmannarätt. R. o.
Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hrr Elektorer af Hr Gr. o. Landtm, blefvo anmodade att vid deras nästa sammanträde utse en supleant i StatsUtsk. i st. f.
Frih. von Vegesach.
Föredrogs LagUtskss d. 16 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 30, i ani. af gjorde anmärkmr emot Ulslcs Betänk.
N;o 9, öfver väckt motion om förändring af 13 Kap. 4 §:n GiftermålsBm. 650 Den 20 Maj.
Frih. Wrede, Casimir:
Mot ifråpav:de Betänk, har jag inom LagUtsk. anmält min reservation.
CJtsk:s förslag öfverflödigt och anser att man vid lagens nuv:de stadgande bör förblifva eller på sin höjd deröfver meddela en förklaring.
Vår nuv:de lag uttalar visserligen den grundsats att äktenskapet till sin idée är ouplösligt, men medgifver att fall kunna inträffa, då dess inre ethiska väsende är förstördt och då dess yttre juridiska form sålunda äfven bör uphöra.
Ett af dessa fal! omnämnes i 13' Kap. 4 § GiftermålsBm eller den g, som är föremål för Utsk:s Betänk.
Den innehåller, såsom bekant är, att om den ena makan af ondska, eller motvilja öfvergifven den andra och reser utrikes, så eger den hemmavarande rättighet att hos domare återkalla den bortreste genom stämning om man vet hvar han sig uppehåller eller i motsatt fall genom allmän efterlysning.
! det sednare fallet är det stadgadt att domare skall förelägga den afvikna makan natt och år, inom hvilken tid han bör återvända; men i det förra fallet åter är icke någon viss tid utsatt, inom hvilken den afvikna efter stämningens delfående skall infinna sig till svaromåls afgifvande.
Gå vi deremot till 1 1 Kap. 4 § RättegångsB:n, så finna vi att en utomlands vistande part skall hafva 6 månaders stämningstid och denna anser jag vara alldeles tillräcklig för att pröfva huruvida den förlupna makan fortfar i sitt upsåt att icke vilja fortsätta äktenskapet.
Motionären, som före slagit antagandet af en motsvarande § af Lagberedningens förslag, har såsom skäl dertill endast anfört att vid åtskilliga domstolar skall så förfaras att sedan den hemmavarande har begärt stämning på den förlupna makan och sådan stämning blifvit af domare utfärdad samt den andra makan helt enkelt inkommet med det förklarande att han icke vill återkomma och fortsätta äktenskapet, så dömer domaren till äktenskapsskillnad.
Ett sådant förfaringssätt öfverensstämmer alldeles icke med lagens mening och derföre har jag, då jag för min del hyser den åsigt att de domare, som sålunda misstyda lagen, böra genom lagens mellankomst tillrättavisas, inom Utsk. framställt ett förslag, som vid anställd votering vara nära att vinna pluralitet.
Detta förslag är af följande lydelse: »1 det fall då domare, med föranledande af stadgandet i 30 Kap. 4 § GiftermålsB:n, genom stämning kallar afviken make till inställelse, tiden derföre ej må utsättas kortare än som med föreskriften i 4 Kap. 11 § RättegångsB.n om instämning af utom
Riket varande part är förenligt samt att till skillnad i äktenskap ej må dömas förr än den i stämningen sålunda föresätta tid t i 11 - änd.alupit.» Jag anhåller att Hr Gr. och Landtm, täcktes framställa propos. å detta förslag.
Då detta ämne första gången i LagUtsk. förevar, deltog jag icke i öfverläggningen derom, emedan jag vid den tiden icke vistades i staden.
Utsk:s förslag blef emellertid af 2:ne
Stånd bifallet och vid den öfverläggning i frågan, som härstädes förevar, upträdde flera talare, hvilka, med vitsordande af det förhållande, som föranledt motionen, ifrigt påyrkade Den 20 Maj 6!51 en förändring af det nu gällande lagstadgandet.
Det blef äfven inom Utsk. uplyst att ganska månsa fall hafva inträffat då äkta makar, som vilja skiljas, vunnit sitt syftemål sålunda, att sedan den ena af deni, enl. öfverenskommelse med den andra rest utotn gränsen, har den andra gått till domstol och begärt stämning om äktenskapsskillnad, hvarefter domaren, sedan han fått mottaga en skriftlig förklaring af den bortresta maken, att han ej ämnar återvända och fortsätta äktenskapet, genast dömer tili äktenskapsskillnad.