Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag upprepar det, det är J, Mina Hrr! och regeringen, som då skolén ensamt uppbära detta dryga ansvar, och då egen J ingen rätt, att åter upptaga skaldens ord, der Frih.
Gripenstedt nödgades afbryta dem.
Då är det endast vi, som förkastat förslaget, hvilka ega denna sorgliga företrädesrätt att med glödande fosterlandskärlek, ännu kämpande om landets väl eller ve, utbrista: »Icke vi ha härjat fälten, ej hvälft södern upp mot norden, det hör andra makter till.» Hr af Forselles, Adam Magnus Philip:
Jag ber att för några ögonblick få taga R. o. Ad:s uppmärksamhet i anspråk.
Ögonblicket är för mig icke gynnsamt, då jag känner min egen oförmåga och ser, att Hrr:ne äro uttröttade af den långvariga diskussionen; men som jag icke sedan 1823 års riksdag begärt ordet, torde mitt uppträdande i dag ursäktas mig.
Sednaste gången jag uppträdde här, ordade jag om stora anslag och deras följder; följderna hafva redan någorlunda visat sig.
I dag begär jag ordet för att vördsamt påminna om, att detta är det vigtigaste ögonblick, hvari vårt fädernesland någonsin befunnit sig.
Jag är en reformvän, så varm som någon annan, och känner af erfarenheten det närvarandes brister, men det är likasom skulle vi, hvilka varit lyckligare än något annat folk, blifvit öfvermodiga öfver vår lyckas fortfarande bestånd, och velat bygga ett splitter nytt hus på en grund af förhoppningar.
Jag känner icke något land i Europa, der sådana försök blifvit
Den 7 December. 381 gjorda, utan att de efterföljts af skakningar, oro och krig.
Så har det gått i Portugal, Spanien oell Frankrike, men i England, detta efterföljansvärda land, har man väl aktat sig för att nedrifva de sekelgamla grundpelare, som blifvit nedlagde i statsförfattningen, väl velande att, i stället för att nedrifva desamma, man borde göra de tillbyggnader, som erfordrades för att afhjelpa bristerna.
Jag ber i allas vårt kära fosterlands namn, att man må utvidga, inreda och inrymma, men icke nedrifva, ty då står faran för dörren.
Vår älskade Konung, den vi alla hafva så kär, har efter noggrannt öfvervägande genom sin regering framlagt ett representationsförslag, hvilket jag efter strängaste pröfning oell enligt min fulla öfvertygelse icke vågar antaga.
Mitt enda, men svaga hopp är, att den för ögonblicket så högt stående regeringen skall, om förslaget laller, lemna oss det tillbaka med de modifikationer, som regeringens vishet säger der böra vidtagas med anledning af de anmärkningar, som inom denna församling blifvit mot förslaget gjorda.
Jag vågar ock påminna om, att popularitetsvinden i dag blåser från öster; men kan i morgon blåsa från vester.
Det är alltid politiskt klokt alt söka förena politiskt skiljda opinioner och icke utan trångmål stöta för hufvudet den stora fraktion, sorn finnes inom Sveriges gamla Riddarhus.
Jag förbigår de brister, som vidlåda förslaget, men jag vill med några få ord beröra agitationen, denna agitation, som kommer från alla landsändar och går nära laglighetens gräns; denna agitation fruktar jag icke, ty jag känner och har lelvat länge nog bland det Svenska folket för att veta, att detta urgamla, fria folk förbinder den från hedenhös ärfda friheten med fullt erkännande af andras lagliga rätt; jag fruktar den icke, och ehuru jag vet, att deras namn, som röstat mot förslaget, skall i tidningsspalterna spridas kring land och rike, är jag fullt ölvertygad, att det trogna Svenska folket skall skänka oss sin högaktning, för det vi följt vår öfvertygelse.
Ett vet jag äfven, och det är, att, om någon eller några inom detta hus skulle dagtinga med sin öfvertygelse, så skola dock jag och mina vänner icke göra det.
Jag röstar mot för slaget.
Jag hade ej tänkt taga R. o. Ad:s uppmärksamhet i anspråk med ytterligare ett anförande efter de många, som här blifvit hållna, om ej en talare i gårdagens plenum framkastat den beskyllningen emot de med mig liktänkande, att de fleste af dem ej utaf frimodig öfvertygelse afgåfvo sin röst till förslagets antagande.
En sådan beskyllning måste jag på det bestämdaste tillbakavisa.
Den värde talaren måtte ej kunna skilja mellan hvad det vill säga att göra åtskilliga detaljanmärkningar mot ett förslag och att af varm och innerlig öfvertygelse antaga detsamma, emedan det är bygdt på de grunder, som icke allenast vi, utan flere af förslagets motståndare, anse såsom de enda riktiga, och emedan vi ej anse dessa anmärkningar af den vigt, att de böra föranleda till för - 382 Den 7 December. slagets förkastande, .lag för min del förklarar, att jag af bestämd öfvertygelse om den nya representations-förändringens nytta och gagn för fosterlandet röstar för detsamma.
— En annan talare från första grefvebänken har för ett par dagar sedan yttrat, att af de 25 år, representationsfrågan stått på dagordningen, 10 år kunna utstrvkas, såsom endast upptagna af jernvägsstrider.
Emot detta yttrande måste jag på det bestämdaste protestera, och jag är öfvertygad, att hela Svenska folket protesterar emot att 10 år hafva varit så likgiltigt för sin vigtigaste fråga, som Hr Gr:n vill göra troligt.
Ej kan det vara honom, och ej kan det vara någon af oss, Mina Hrr! obekant, att just dessa 10 år bragt representationsförändringen till en nödvändighet och till en möjlighet.
Till en nödvändighet, emedan under dessa år Borgare- och Bonde-Stånden erhållit sådana förstärkningar i sina led, att de för hvarje dag allt mer och mer få öfvervigt i representationen.
Och huru kan väl den byggnad bestå, hvars gaflar man oupphörligen reparerar och påbygger, så att de till slut skjuta högt öfver hela byggnaden, under det man låter långsidorna förfalla, endast af vördnad för deras ornamenter.
I)e 10 åren hafva äfven gjort representations-förändringen till både en nödvändighet och en möjlighet derför, att den nya kommunal-förfaltningen under denna tid blifvit utarbetad, antagen och har trädt i verksamhet.
Hvarför föllo de första representations-förslagen, och hvarföre måste de falla, om ej derför att man ej hade någon fast grund att bygga på, utan grund och väggar sökte man uppföra samtidigt, och detta var omöj ligt.
Nu är deremot en fast grund redan lagd genom kommunalförfattningen, och, man må tycka om den eller ej, den kan ej raseras, om än en och annan sten deruti kan rättas ; och på denna grund kan och måste den nya representations-förändringen byggas, ty genom kommunal-författningen har det för Svenska folket blifvit till fullo klart, att endast medborgares förtroende, grundadt på individernes förmåga, deras nit och sträfvan till det allmännas bästa, kan skänka verklig rätt att öfver dem lagstifta; och derigenom har äfven till fullo blifvit klart, att all sjelfskrifvenhet till lagstiftarekallet måste upphöra.
Och med uppgifvandet af denna sjelfskrifvenhet nedstiger ingalunda R. o. Ad. i sin graf, såsom några talare hafva påstått.
Nej, från skyddet af de gamla riddargrafvarnes troféer, som längesedan börjat multna och falla sönder, träder B. o. Ad. ut bland Svenska folket till fri täflan om hedersplatserna att föra det fram till lycka och välsignelse!
Talrika och ihållande rop på propos. följde på detta anförande, så att Hr Gr. o. Landtm, nödgades medelst klubbslag äska tystnad.
Väl förstår jag att R. o. Ad. snart önskar afsluta en öfverläggning, som redan fortgår på fjerde Den 7 December.
383 dagen, och det är med så mycken större ledsnad jag uppskjuter afgörandets stund, som jag redan förut i denna fråga tagit Ståndets tid oell uppmärksamhet i anspråk.
Jag tror likväl, att några få ord icke äro alldeles onyttigt använda, om det kunde lyckas mig visa, att R. o. Ad., enigt i sin kärlek till fosterlandet, icke hyser fullkomligt oförenliga åsigter i afseende på sättet att uppnå det mål, vi alla söka.
Emedlertid skall jag fatta mig så kort, som ämnets vigt medgilver.
Innan jag öfvergår till sjelfva saken, måste jag först säga några få ord i ani. af några här i dag fällda yttranden.
Jag framställde i mitt förra anförande en liknelse, och II.
Hr Just.-Stats-Ministern har i dag förklarat sig hafva fattat denna sålunda, som örn jag skulle velat likna honom vid en mordbrännare.
Det har djupt smärtat mig, att ett sådant ord kunnat falla oss emellan, och jag tror icke att jag dertill gifvit anledning.
Jag har talat om en vådeld; jag har antydt, hvilken, enligt min tanke, vore dertill vållande; men, Mina Hrr! om de flesta eldsvådor kan man säga, att någon är dertill vållande, utan att han derföre nödvändigt måste hafva varit det frivilligt eller med afsigt alt åstadkomma skada; och att H.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern förutsett eller önskat den på sidan om grundlagen gående rörelse, som af hans representations-förslag blilvit framkallad, har jag aldrig sagt.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern har vidare yttrat, att han funne besynnerligt, det jag, som så ifrigt motsatt mig ett af honom framlagdt förslag, likväl uttalat en önskan om, att han, såsom fortfarande ledamot af Konungens råd, skulle ytterligare taga frågan om hand och möjligen framlägga ett nytt förslag,, samt förklarat, att pligten härutinnan i främsta rummet måste tillhöra mig och de med mig liktänkande.
Intrycket af detta Hr
Frihms yttrande har varit mig så mycket mera oangenämt, som det endast är ett upprepande af hvad jag i går läste i Aftonbladet, och jag ber derföre, att nu, ehuru mina enskilda tänkesätt kun na vara för R. o. Ad. likgiltiga, få alldeles bestämdt angifva min ståndpunkt i denna fråga, och den åsigt, som legat till grund för mitt deltagande i dessa dagars strider.
Då jag först kom till riksdagen, var vet temligen ovisst, huru tänkesätten inom R. o. Ad. och Preste-St, i representations-frågan vid en blifvande votering skulle gestalta sig; man kunde förutse, att det hvilande förslaget skulle godkännas med en högst öfvervägande majoritet inom Borgare- och Bonde-St:n, hvilket ock redan inträffat, men det var dock möjligt, att förslaget skulle af en jemförelsevis lika stark majoritet förkastas inom de båda andra Stånden.
För detta fall, eller att R. o. Ad. och Preste-St. med en mycket stark majoritet förkastade K.
M:ts förslag, tänkte jag mig såsom möjligt, att Konungens rådgifvare deri skulle finna anledning att åtminstone öfverväga frågan, huruvida det icke vore skäl att åt andra rådgifvare öfverlemna försöket att åvägabringa ett förslag, som kunde förena de stridiga tänkesätten inom Stånden.
Jag var då ytterst tveksam, om jag kunde och borde deltaga med större ifver i frågans behandling, och flera af mina vänner, med hvilka 384 Den 7 December. jag då i ämnet samtalade, kunna intyga, att det då var min afsigt, att helt tyst lägga min röst i urnan.
Men det visade sig snart, att den förutsättning jag gjort, eller att skilnaden mellan majoriteten och minoriteten inom de båda första Stånden skulle blifva betydlig, var felaktig, och att, om också förslaget på Riddarhuset skulle falla, den minoritet, som der kommer att rösta för detsamma, skall blifva i hög grad aktningsbjudande.
Likartadt visade sig förhållandet inom Preste-St.
Romme sådant att inträffa, folie förslaget, men med en betydlig minoritet för sig,lanns efter mitt förmenande icke någon anledning för Konungens rådgifvare att tänka på ett återtåg, och dermed var också min ställning klar.
Jag hyste ej vidare några betänkligheter vid att efter mina krafter verka mot förslaget.
Men, säger Frih. J)e Geer, huru kan någon, som så ogillar mitt förslag, önska, att jag skall bibehålla min plats och framlägga ett annat förslag?
Detta är likväl alldeles klart.
Der finnes mellan Hr Frih:n och mig vissa principiella olikheter i åsigter.
Vi tänka olika om det rättaste och bästa sättet att genomföra en reform.
1 förevarande fall äro också våra åsigter olika om bristerna i det, som skall förändras, om de ändamålsenligaste medlen att afhjelpa dem, och om hvad, som är det välgrundade och allmänna tänkesättet inom landet.
Mina åsigter i dessa hänseenden torde dock vara föråldrade.
Hr Frih:n har väsendtligen bättre än jag följt med sin tid i frågan om vilkoren för statens bestånd och samhällets fria och lugna utveckling, — hvilket kan vara naturligt, då han är betydligt yngre än jag.
Då jag således vet, att jag och de, som härutinnan tänka lika med mig, äro i minoriteten, är det ju ganska naturligt, att jag kan önska att i Konungens råd se män, som hylla den åsigt, hvilken slutligen skall göra sig gällande, och att jag företrädesvis önskar der se den man, om hvars fosterlandskärlek och redbarhet i vilja och sträfvande jag hyser så höga tankar.
Detta är den enkla och naturliga förklaringen, hvarföre jag måste önska, alt det beslut, som R. o. Ad. kan fatta i representations-frågan, äfven om detta skulle blifva i öfverensstämmelse med min åsigt om det för fäderneslandet lyckligaste, icke måtte förorsaka någon förändring i Just.-Stats-Ministerns och hans kollegers ställning.
En talare ställde till mig och till dem, som dela mina åsigter, en varning, att vi moget borde betänka följderna af ett afslag.
Jag har betänkt dem, och trott mig se dem klart i alla afseenden, utom i ett, nemligen i fråga om den ställning rege ringen skulle intaga till representations-frågan, i händelse det hvilande förslaget faller; och, besynnerligt nog, oaktadt flera af Konungens rådgifvare derom yttrat sig, är denna fråga ännu icke för mig fullt klar.
En af dessa rådgifvare har visserligen förklarat, att han för sin del aldrig kan tillstyrka något annat förslag, än just detta, men han är i denna sin lörklaring ensam; de öfriga hafva, så vidt jag rätt uppfattat deras yttranden, ansett, att man under nuv:de omständigheter icke kan frångå ett förslag, som biträdts af en så öfvervägande majoritet inom tvenne Stånd, Deu 7 December. 385 Stånd, och att derföre K.
M. ej vill framlägga till R.
St:r ett nytt förslag, innefattande modifikationer af det nu hvilande.
Detta har blifvit oss klart och är väl också möjligt, men med allt detta är dock icke bevisadt, att icke möjligen ett förslag, innehållande modifikationer, som kunde tillfredsställa olika tänkande, skulle, om det från ett annat håll inkomme, vinna K. M:S Nåd. sanktion.
Ar det så, finner jag mig, åtminstone af regeringens ställning till lrågan, alldeles oförhindrad att förfäkta den mening jag hyser, och hvilken jag icke i någon måtto har öfvergifvit.
Hvad följderna i öfrigt vidkommer, så har jag, så vidt jag kunnat, beräknat dem, men jag får dock erkänna, att dessa beräkningar kunna i någon mån slå felt, och i det fallet har man ingenting annat att göra, än att öfverlemna följderna i en mild Försyns hand.
Då man har ställt till oss denna varning, ber jag alt få besvara den med en annan.
En talare yttrade här i går, att statsklokheten hviskat i hans öra, att han borde rösta ja.
Jag varnar för sådana rådgifvare, som hviska sina råd.
Också jag har en rådgifvare, efter hvilken jag rättar min öfvertygelse, mitt samvete; men det hviskar icke, det ropar högt: lägg nej, och jag skall ej tveka att följa dess maning.
En annan ung talare, hvars röst jag med så mycken större glädje hörde, som den erinrade mig om min ungdom, då hans aflidne fader var en af mina varmaste vänner, liar till mig och de med mig liktänkande ställt en vigtig fråga, i det han sagt: kan man väl tro, att ett förslag, som blifvit af regeringen framlagdt och al hela Svenska folket enhälligt förordadt, skulle vara så olycksbringande, som det blifvit frarnstäldt, eller att regering och folk skulle vilja sitt eget förderf; och han har sjelf svarat att detta vore omöjligt.
Härtill måste jag lika obetingat svara: det är omöjligt, att regeringen och återstoden af Svenska folket knnna vilja landets förderf, men det är icke omöjligt, att regeringen och större delen af Svenska folket kunna med mig hafva olika åsigter om hvad för Sverige är bäst och nyttigast.
Deri ligger hela saken; vi behöfva icke taga den så häftigt.
Vi böra tänka oss, att allt detta är blott olika åsigter, olika uppfattning af sättet att komma till det mål, alla med samma värma söka, vi må rösta ja eller nej.
Det är icke heller efter min öfvertygelse så alldeles klart, hvilken- åsigt detta stora Svenska folk omfattat i representations-frågan.
Man skulle tro, att, då Hederv.
BondeSt. enhälligt antagit det hvilande förslaget, hela Svenska bondeståndet vore enigt derom, att detta förslag befrämjade fäderneslandets verkliga lycka.
Enstaka exempel i motsatt rigtning bevisa naturligtvis löga mot ett så kraftigt vittnesbörd, som hela BondeSt:s bifall, men jag ber dock alt få anföra ett, emedan det är i hög grad karakteriserande.
Då vid ett reformmöte i södra delen af landet fråga uppstod om aflålande af en adress i öfverensstämmelse med reforinkorniléns anvisning, förklarade en bonde, som vid flera riksdagar varit ortens representant, att han mycket väl insåg, det all makt genom det hvilande förslaget H. I. 25 SS6
Den 7 December. egentligen lades i Bonde-St:s händer, emedan det berodde på detta att tillsätta majoriteten i båda kamrarne, men att han var fast öfvertygad, att det icke kunde väl och till fäderneslandets nytta begagna en sådan makt, ty, tilläde han, »när vi välja inom ett härad, veta vi icke, huru valet skall utfalla inom ett annat; vi välja en af de våra, emedan vi för honom ega aktning, tänkande, att man i ett annat härad tager en herreman med större förmåga, och, när så går i alla härader, komma ju kamrarne att bestå af bara bönder, hvilka dock ej allena kunna rätt väl sköta statens vigtigaste angelägenheter.»
Det finnes således medlemmar af Bonde-St., som känna hela den makt, förslaget gifver dem, men frukta att icke kunna rätt begagna den till fäderneslandets tjenst.
Detta jemte flera andra exempel hafva gifvit mig anledning betvifla, att det är så fullt säkert med den kompakta majoriteten inom landet, ehuru jag erkänner, att den nu uttalat sig långt kraftigare, än man för några månader sedan kunde förvänta.
En af mina vänner och motståndare härstädes ställde i går till förslagets vedersakare icke blott en önskan, utan förklarade derjemte det vara deras pligt att framlägga ett nytt förslag.
Jag har dock för mycken aktning för den klubba, hvilken jag sjelf vid trenne särskilda riksdagar fört, för att våga här framställa till öfverläggning ett förslag till förändring i rikets grundlagar, hvilket endast kan till Konst.-Utsk:t inlemnas, och jag djerfves ej taga Hr Gr:s o. Landtmis långmodighet i anspråk, genom att ens draga under diskussionen något annat förslag, än det som utgör föremål för Ståndets öfverläggning och K. M:ts Propos.
En annan talare, en af Konungens rådgifvare, modifierade samma framställning på sådant sätt, att jag tror mig kunna efterkomma hans önskan; han yttrade nemi.: J, som fordren förändring i förslaget, J håfven ju icke sjelfva kunnat komma öfver ens, I håfven arbetat, men icke blifvit eniga, och det skulle vara mig kärt att få veta de positiva ändringar i K, M:ts förslag, J åstunden, innan man kan fästa något afseende vid edra anspråk.
Huru den värde talaren känner i hvad mån vi kunnat blifva eniga om ett förslag, vet jag icke, men jag erkänner, att han har rätt.
I en församling af 279 ledamöter funnos verkligen 2, som icke kunde förena sig med de öfriga, och vi voro således onekligen icke fullt eniga; det är äfven möjligt, att några flera bland dessa 279 voro af afvikande mening, men åtminstone yttrade icke flere än nämnde två betänkligheter mot att ingå på de andras förslag, och den ene af dessa förklarade dessutom skälet dertill vara, att han ej trodde på möjligheten att genomdrifva förslaget, men ej det, att han bestred rigtigheten af våra åsigter.
Härmed må nu vara huru som helst; i det af oss uppgjorda förslaget finnas emellertid vissa stadganden, hvilka jag kan formulera såsom svar på Gr. von Plåtens uppmaning i ämnet, och skall jag i sammanhang dermed angifva de ändringar, jag önskar måtte vidtagas i det Kongl, förslaget, innan jag för bifall ben 7 December.
387 dertill kan afgifva min röst.
Jag tiar redan förut i korthet framställt en anmärkning mot förslagets 2:dra §, i afseende å årliga riksdagar, och vill derföre nu endast förklara, att årligen återkommande riksdagar efter mitt förmenande icke äro nödvändiga, samt att de, äfven om de icke medföra några politiska olägenheter, hvarom jag nu icke vill yttra mig, likväl lemna regeringen alltför liten tid att sjelfständigt verka till fäderneslandets väl; men, om de ock äro nödvändiga, så bör man enligt min tanke icke göra dem alla lika vigtiga, utan fastställa budgeten för (lera år samt stadga att grundlagsändringar endast kunna föreslås på den första riksdagen efter det nya val egt rum, för att sedan afgöras på första riksdag efter derpå följande nya val.
Hittills har jag förbigått alla anmärkningar mot det hvilande förslagets redaktion, och vill visst icke upptaga tiden med sådane, men, då här är fråga om att framställa vördsamma önskningar i ämnet, så torde jag såsom en generel sådan få uttala den, att, om förslaget faller och blir föremål för omarbetning, någon uppmärksamhet måtte lästas dervid, att en och annan punkt i redaktionen verkligen behöfver ändring.
Jag vill härvid exempelvis blott anföra den första § jag möter, dervid dock uttryckligen tillkännagilvande, att sådana anmärkningar icke kunna motivera ett afslag, utan har jag blott velat göra dem, derför, att man frågat oss, hvad vi önska.
I 5:te §:n säges, att »lagtima riksdag kan ej utan egen begäran upplösas etc.»
Hvad menas der med ordet »upplösas»?
Vanligen förstås dermed att vädja till nya val, ty endast då sådant sker, kan en riksdag kallas upplöst.
Den nya grundlagens författare har dock häri inlagt en annan betydelse, ty af samma §:s 2:dra mom. synes att med »upplösa» menas »åtskilja», och detta är en oegentlighet, som icke borde få finnas i en grundlag.
Men, som sagdt, detta är en anmärkning, som icke kan föranleda till förslagets förkastande, utan blott är anförd för fullständighetens skull.
Jag öfvergår nu till vigtigare frågor och främst till den om kamrarnes bildande, i afseende å hvilken jag får hänvisa till hvad H.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern derom i Stats-Råds-prot:t yttrat, nemi.:
«För att gifva dessa kamrar sins emellan lika inre styrka, hvilket är ett väsendtligt vilkor för vinnandet af det med tvåkammarsystemet afsedda ändamål, och för att undvika, det båda kamrarna skulle redan till följd af sitt ursprung komma till hvarandra i en fiendtlig ställning, som kunde blifva vådlig för samhällsordningen, Utgå, enligt förslaget, kamrarna från hela lolket, under det en nödig karaktersskilnad emellan kamrarna blifvit sökt genom stadgande af olika förfaringssätt för hvardera kammarens bildande.»
Jag fäster mig icke härvid vid uttrycket »hela folket», ty naturligtvis måste dermed förstås den politiskt berättigade delen af folket, men jag önskar, att kamrarna måtte verkligen bildas på det sätt, att de uppfylla det vilkor, som här blifvit framställdt, att de således i lika mån utgå från hela folket, och att ej, som i det Kongl, förslaget skett, den ena kammaren utgår från en större del af folket än den ancjra, ty jag 385 Den 7 December. tror, att denna jemnvigt mellan kamrarna är nödvändig.
Det olika förfaringssättet vid deras bildande åstadkommer ej heller någon skillnad dem emellan, ty, likasom man kan behandla en malm på tvenne olika sätt, men likväl i båda fallen erhåller samma metall, så förhåller det sig med det hvilande förslaget; ehuru man iakttagit olika förfaringssätt vid hvardera kammarens bildande, är dock ej skillnaden dem emellan sådan, att derigenom framkallas olika produkter, utan sannolikt en likartad och homogen massa i båda kamrarna.
Huru en jemnvigt mellan de båda kamrarna skulle kunna åstadkommas, vill jag icke nu formulera, emedan jag icke bör framställa positiva förslag, men jag ber att få påpeka en omständighet, som blifvit i går med skicklighet framhållen af en talare, hvilken förklarade sig ämna rösta för förslaget.
Jag sade nemligen förra gången jag hade ordet, att ett folk icke är verkligen fritt, då icke majoriteten också medgifver minoriteten att föra sin talan, och detta bevisades, som jag tyckte, fullt tillfredsställande af den talare, jag nyss åsyftade.
Då vi nu önska, att Svenska folket, som varit och är fritt, — ehuru enligt mitt förmenande minoriteten nu har för mycket att säga, — äfven må fortfarande förblifva fritt, böra vi icke slå in på en annan ytterlighet och göra dagens majoritet till den enda makt, som har ett ord i samhällets angelägenheter.