Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ovilkorligt dolde hon ansigtet i händerna, och hennes hjerta klappade så våldsamt, att han, lutad mot hennes kropp, kunde höra det.
Det var första gången en man hade talat med henne om kärlek.
Uppmuntrad af hennes förvirring, ville han ännu engång draga händerna från hennes ögon.
Hon höll dem envist kvar.
— Louis, mumlade hon svagt, jag ber dig — gå.
Och med ett vaknande, knapt beräknadt koketteri, i det hon såg ut emellan fingrarne och den mjuka, röda munnen förtrytsamt krökte sig:
Du har varit elak emot mig, du har gjort mig illa.
Ett ögonblick kom frestelsen öfver honom att taga henne i famn och kyssa denna ljufva mun, men han besegrade den — hon var hans brud! — och sprang upp, skrattande, lätt om hjertat.
Hon reste sig också upp och gick mot dörren — ännu med den ena handen för ögonen.
— Säg åtminstone, att du förlåter mig, hviskade han.
— Jag förlåter dig, mumlade hon brådskande och gick hastigt ut genom dörren, han höll öppen för henne.
Un triple printemps — celui de l’année, celui de la vie, celui de la gloire!
Le comte de Ségur.
Edmée tyckte hon hade haft en riktigt treflig eftermiddag.
Först hade hon varit ute med sin faster och Madame de Contades och, i anledning af våren, gjort stora inköp hos Leroi och parfymören Fargeon; på hemvägen hade de velat taga en glace hos Frascati och der träffat ihop med Louis och begge bröderna de Rastignac.
Så hade de allesammans enats om att dinera ute, och när hon ändtligen, trött och varm, i den vackra majaftonen trädde in i sin sängkammare i Rue du Bac, tänkte hon egentligen mera på Louis de Châteauneuf och Hippolyte de Rastignac än på något annat i verlden.
Hon smålog till och med ännu för sig sjelf öfver några tokerier de hade sagt henne.
Det var så sent, att det redan var mörkt, och bullret från staden hade så godt som afstannat.
På gatan, på andra sidan trädgårdsmuren, hörde hon en enstaka nattvandrares steg och skymtade som en smal, rörlig ljusstrimma skenet från hans lykta.
Genom de öppna fönstren, som vette ut åt trädgården, strömmade der in en stark doft af tidiga rosor.
Edmée gick fram till ett af dem och lutade sig ut med armarne på fönsterkarmen.
Så stod hon länge; och småningom, medan hennes ögon vänjde sig vid den blånande nattens mörker och buskarnes skuggor på trädgårdens gångar, vek hela aftonens muntra stämning, och hennes vanliga tankar kommo igen — en efter en — liksom när man lägger en främmande drägt, och, plagg efter plagg, igen drar sina vanliga kläder på.
Hennes själ liksom vidgade ut sig i ensamheten och tystnaden omkring henne, och hon tyckte, att lifvet, naturens stora allmänlif, det, som menniskorna hela den ljusa dagen lång jagade ifrån sig med tusen konster och civilisationens bocksprång, kom henne så nära, så nära ...
Plötsligt grep hon med begge armarne om den gammaldags, bastanta fönsterposten, och med hufvudet lutadt intill de clematis, som klängde sig uppåt den, brast Mademoiselle de La Feuillade ut i häftig gråt.
Sådana stämningar och sådana anfall — hon kunde aldrig ens för sig sjelf ge någon riktigt bestämd grund — kom der ofta öfver henne på senare tiden.
Det var som om den sjudande, spirande våren, Paris’ glada, väntansfulla vår, göt feber i hennes blod och i hennes själ en längtan, som ibland var så våldsam, att hon, då hon var ensam, kunde knyta händerna och skrika högt.
Och emellanåt kunde hon sjunka ihop i en pinsam ängslan, i tvifvel och sorg öfver sig sjelf; ingenstädes fans der tröst att hemta; för kyrkan, för den heliga jungfrun sjelf, blef hon främmande.
Nu, som förr, gick hon naturligtvis i messan, när hon fick tillfälle dertill, men — hon tyckte, hon hade liksom ingenting att bedja om.
Hvad betydde väl kungens återkomst och kyrkans seger?
Hon tänkte ju blott på den gudsförnekande Republikens arméer, och för deras framgång kunde hon väl icke bedja nu — hon, som så ofta förr bedt om deras undergång.
Dessutom: hon hade en hemlig stolt känsla af, att Republikens chef nog skulle veta att hjelpa sig sjelf — hon tyckte, det liksom vore att förringa hans ära, att som en nåd tigga Gud om seger för hans vapen.
Dörren öppnades långsamt, försigtigt — Valentine kom in.
Edmée spratt till och vände sig om, ännu med ansigtet badadt i tårar.
— Hvad vill du? sade hon skarpt.
Jag har ju icke kallat på dig.
— Åh, Mademoiselle, blif icke ond — flickan höjde ödmjukt och liksom afvärjande den krökta armen för pannan — men här har kommit ett bud till Mademoiselle, ett bref ...
Hon drog långsamt och omständligt en väl invirad tingest fram ur lifstycket på sin klädning.
En hemlighetsfull man, jag tror han måste vara något vid polisen — hon hviskade och såg sig ängsligt omkring i rummet — lemnade mig det i dag, då jag stod utanför porten.
Och han lät mig svära en dyr ed på att icke säga ett ord derom eller lemna det till någon annan än Mademoiselle sjelf.
Åh, Gud, nu har det legat som en sten på mitt bröst hela eftermiddagen!
Mademoiselle skall se, vi blir satta i fängelse eller deporterade — de säger, att när man har varit i Vendée, så är man förlorad.
O, Gud, hvad har vi då gjort?
Hon snyftade förtvifladt.
— Seså — seså, Valentine.
Edmée tog brefvet och vägde det litet i handen.
Du kan tro, det är nog en mystifikation af Monsieur Louis för att skrämma mig.
Skynda dig nu blott att få ljus.
Valentine gick och kom strax tillbaka med ett vaxljus i en stor silfverstake.
Hon putsade omsorgsfullt veken med fingrarne, innan hon satte det framför sin fröken.
Edmée synade och vände nyfiket på brefvet.
Så fick hon plötsligt öga på sigillet — ty der var sigill.
Hon rodnade så häftigt, att hon instinktlikt vände sig om och gick bort till fönstret.
— Gå din väg, Valentine, sade hon brådskande, med otydlig, sväfvande röst.
Derpå hastigt — då pigan nästan var utanför dörren:
— Kom hit.
Du — hon gick fram till henne och tog henne hårdt om handleden.
Ifall du säger ett ord till någon, ifall du blott låter någon ana, att jag har fått detta bref — jag skickar dig bort som en hund, och du skall aldrig se les Fougères mera.
— Jag skall tiga, Mademoiselle, snyftade hon.
Jag skall.
Vid Gud — jag lofvar ...
— Så gå.
Edmée stod och väntade, tills Valentine var utanför.
Derpå gick hon långsamt fram till ljuset och såg på brefvet ännu engång.
Med en rörelse af alldeles oreflekterad, öfversvallande tacksamhet, nästan andakt, förde hon det till sina läppar och kysste utanskriften och sigillet.
Det var från honom — från Förste Konsuln sjelf.
Blott ett par ord skrifna i all hast från Martigny den 28 Floréal — dagen innan han sjelf med arrière-gardet ämnade börja öfvergången af stora St.
Det var lidelsefullt, patetiskt, orimligt och oberättigadt dristigt.
Han gaf inga skäl, ingen urskuldning, för det han så våldsamt, så hänsynslöst, trängde in i hennes lif och rättslöst pockade på hennes unga, jungfruliga kärlek.
Der var ingen sentimental ömhet, intet förälskadt smicker i detta bref; det var en man, som vid början af sitt lifs djerfvaste vågspel tillkastade den kvinna, han redan i sin tanke egde och icke för något pris ville mista, ett ord till farväl, en hotelse och ett löfte.
Det såg ut, som om han länge värjt sig för att skrifva detta bref, men som om han i sista minuten, öfverväldigad af svartsjuk fruktan, af ögonblickets och farans exalterade stämning, brutit alla betänkligheter och låtit sin häftiga känsla tala.
«När jag tänkte på er, då ni var borta — hette det på ett ställe i brefvet — märkte jag, att min tanke i samma ögonblick den föddes, redan var lidelse.»
Med bäfvande hjerta och kinder så röda som rosorna på bordet, hade Edmée läst brefvet till slut — en gång, två gånger.
Hon hade all möda att tyda den hastiga, nästan oläsliga skriften, men hennes vilja, hennes ömhet, hennes ångest hjelpte henne — och dessutom: en älskare skrifver alltid så, att hans älskade kan förstå honom!
Långsamt och omsorgsfullt vek hon ändtligen brefvet tillhopa och stoppade det innanför klädningslifvets ringning.
Ett par gånger gick hon med oregelbundna, dröjande steg upp och ned i det halfmörka, djupa rummet, hvars ena hörn blott sparsamt upplystes af ljuset.
Hon stannade vid fönstret — stod litet med hufvudet böjdt mot bröstet — och plötsligt, med en suck, sjönk hon ned på knä med händerna hopknäpta på fönsterbrädet.
Hon bad icke — icke om beskydd, icke om förlåtelse, hon tackade icke.
Hvad hade väl Madonna eller St.
Louis, hennes skyddspatron, att göra med den oändliga, ljufva och heta, på engång rädda och öfvermodiga lycka hon kände?
Hon vågade icke tänka, icke bedja, icke försöka att reda, hvad som nu rörde sig i hennes själ.
Hon var icke konventionel, icke väluppfostrad nog för att betänka, att hon hade all grund att känna sig kränkt öfver hans oerhörda, oberättigade dristighet, hon kände blott hans oemotståndliga, skälfvande, lidelsefulla åtrå.
Den gjorde henne blyg, nästan skamsen — hon blundade, när hon smålog — men hon förnam, att i och med detsamma den iklädde sig ord, hade den förmått att krystallisera till kärlek hennes formlösa längtan, hennes unga lifslust, hennes entusiastiska beundran, de sista dagarnes pinande ängslan.
Hvad hon nekat för sig sjelf, icke vågat att tillstå, skjutit till sidan som något fantastiskt och omöjligt, det hade han nu med ett ord öfverbevisat henne om.
Det blef henne plötsligt den naturligaste sak i verlden, att hon älskade denne främmande man, som hon blott sett två, tre gånger i sitt lif — det kunde icke vara annorlunda, hela hennes lif hade blott varit en förberedelse till denna stund.
Tanklös, och dock liksom med ett stjernetöcken i hjernan af formlösa, nya, sig danande tankar, låg hon stilla, orörlig, med hufvudet hvilande på armarne — ända tills himlen fram på morgonsidan började skina rosig bakom Paris’ tak och mörka kyrkspiror.
Så steg hans kärlek öfver hennes hittils meningslösa tillvaros skymning och töcken.
Strålande ljus, varm och mäktig som majsolen, steg den upp öfver hennes ungdom, mognade henne till kvinna på några timmar.
De hvita och förgylda möblerna med deras perlgrå, glänsande sidenöfverdrag fingo småningom i soluppgången liksom ett nytt, rosigt skär, medan Edmée långsamt klädde sig af, och i sin hvita nattdrägt, med de bara armarne instuckna under hårets broncevågor, ändtligen somnade in, bevakad af de eldförgylda rococoänglarne, som med basuner vända mot alla fyra väderstrecken, uppburo den mäktiga sänghimlen.
Gloire au maître!...
Gloire à ce grand audacieux!
I Paris talade man nu blott om händelserna i Italien och om reservarméens öde.
I de flesta kretsar ansåg man den förlorad, och der var — efter hvad man hviskade — folk, som redan tänkte på att sätta sig i Förste Konsulns plats.
Att Masséna hade måst utrymma Genua den 15 Prairial, och att det då såg förtvifladt ut, så mycket visste man, men sedan dess hade man ej hört något som helst.
Det var sent på aftonen en af de allra första dagarne i Messidor.
Châteauneufs hade tillbragt dagen ute hos några vänner i trakten af Vincennes och reste nu hela vägen hem i öppen vagn.
Madame de Châteauneuf sof med hufvudet mot sin gamla kammarjungfrus skuldra, Edmée satt tillbakalutad på sätet midtemot, insvept i sin ljusa sjal, och med stora, vidöppna ögon, som intet sågo af den verkliga verlden omkring henne, blickade hon tankfullt ut i den milda, skumma juninatten.
Som i en dröm hörde hon de taktfasta hofslagen af Louis de Châteauneufs häst, som trafvade vid sidan af vagnen.
Hon njöt af att ändtligen få vara ensam och slippa att lägga band på sig.
Hela dagen hade hon ej hört talas om annat än arméens öde och general Bonaparte; hon hade hört hans namn, tills det nästan ringde för hennes öron och hon blifvit nästan sjuk af ångest, tills hon blott längtade efter att gå ifrån alla dessa menniskor — så vigtiga och skadeglada — att få tiga och få gråta i fred.
Hon hade i afton träffat en kvinna, som — om än på ett annat sätt — tycktes vara lika upptagen som hon sjelf af den italienska arméen och dess befälhafvare.
Det var den svenska ambassadrisen, Madame de Staël.
Medan det öfriga sällskapet var upptaget af att höra grefven af Sabran deklamera sina berömda fabler, hade Edmée, hvilken var allt annat än litterär och icke «merveilleuse» nog för att låtsa sig vara det, sakta smugit sig ut på terrassen för att hemta frisk luft och några ögonblick bli fri från den söta, kvalmiga parfymdoft de många damerna utbredde i salongen.
Plötsligt hörde hon steg bakom sig, och då hon vände sig om, igenkände hon Madame de Staël och hennes väninna, Madame Récamier.
Edmée — som nästan alla den tidens unga flickor — beundrade lifligt Madame Récamier och ansåg henne för ett nästan ouppnåeligt ideal af grace och älskvärdhet.
Hennes rena, poetiska skönhet, stillsamhet och blygsamma väsen gjorde henne i sällskapslifvet lika lättfattlig som sympatisk, och det var rent af en modesak att vara «tokig i henne».
Om henne var der aldrig några skilda meningar — hon var för alla den «gudomliga, den ojämförliga Juliette».
Edmée, hvilken blott flyktigt blifvit presenterad för henne och ej fått tillfälle att vidare tala med henne, gladde sig nu att vara henne så nära och gick blygt ett par steg fram emot de båda damerna.
Madame de Staël såg ut till att vara mycket echaufferad; hennes klumpiga, groft skurna, men uttrycksfulla ansigte var högrödt under den perlomvirade turbanen, och rodnaden bredde sig ända ned på skuldrorna mot den högblå cachemirssjalen.
Hon såg förnämt pröfvande, en smula kallt på Mademoiselle de La Feuillade och afbröt ett ögonblick samtalet.
Derpå — liksom hon icke fäste någon vigt vid henne — återtog hon plötsligt, vänd till Madame Récamier:
— Jag säger dig, Juliette, jag hatar honom.
Af hela min själ önskar jag, att han nu lede ett afgörande nederlag ...
Hennes ton var så lidelsefullt bitter, att den slog Edmée, och i samma ögonblick trots det, att intet namn var nämndt — förstod hon med en slags intuition, hvem det var Madame de Staël så talade om.
Hon kände, att hon rodnade ända till hårfästet.
Madame Récamier smålog och drog upp sina vackra skuldror med en blid, languissant, liksom förlåtande rörelse, hvilken var henne egen.
Ingen af damerna tycktes fästa något afseende vid Edmée.
De gingo förbi henne utan att stanna, och då de kommit ett par steg längre bort, hörde hon ännu engång Madame de Staëls djupa, lidelsefulla stämma:
— Och du vet, att jag har älskat honom!
Att der var en tid, då det blott hade berott på honom, och jag hade offrat honom allt.
Men han!
Att visa mig — mig — denna förnärmande likgiltighet ...
Det var om Bonaparte hon talade.
Var der väl någon annan man i verlden, man talade så om, utan om honom?
I det hon såg de båda damernas musslinsdraperier försvinna under trädens kulörta lyktor, knöt Mademoiselle de La
Feuillade händerna och bet sig i läppen så hårdt, att blodet sprang fram, blott för icke att brista i gråt.
Hon hade sedan, den stund af aftonen, som var kvar, så mycket som möjligt undvikit sällskapet och skylt på hufvudvärk och värmen för att förklara sitt förstörda utseende.
Nu ändtligen var hon fri för dessa menniskors likgiltiga skämt och hatfulla politiska antydningar, och vreden hon känt emot dem hade efterträdts af en trist modlöshet.
Under hela vägen hade hon icke sagt ett ord; när hon märkte, att Louis såg på henne, slöt hon ögonen för att slippa att tala — hon önskade, att han skulle tro, hon sof.
Nu närmade sig vagnen raskt Paris.
Redan på afstånd hade de gifvit akt på det myckna ljus, som liksom tycktes strömma ut från staden, och undrat, om det kunde vara någon stor eldsvåda.
Men då vagnen nu kom innanför barrièren, urskilde de tydligt flera hundra festbål, som i den lugna sommarnatten brände högt och flammande lyste ut öfver otaliga menniskomassor, hvilka från alla håll strömmade mot den gamla Bastilleplatsen och hänemot Beaumarchais’ hus.
Floden var full med båtar och facklor, och dansen gick på gatorna som på en fettisdag under konungadömet, och — buret af tusen rösters jubel — hörde Edmée ett namn, hon aldrig hade hört förr, men som nu, kedjadt till Förste Konsulns, kom igen och igen på allas läppar — beständigt — Marengo.
Vagnen skred fram fot för fot.
Hon kände det, som fördes hon i triumftåg af detta folk, hon lärt sig att betrakta som sin kasts och sin slägts fiender; och i det hon reste sig upp, med sjalen löst hängande öfver armarne och händerna ovilkorligt framräckta, liksom till helsning och tack, kände hon plötsligt i jublande lycka, hur högt hon älskade sitt Frankrike, hur stolt hon var öfver att vara dess dotter.
— Lefve Republiken!
Lefve arméen!
Lefve Förste Konsuln!
— Lefve Förste Konsuln! återtog
Edmée hviskande, småleende, utan att rätt veta, hvad hon sade.
Och medan luften omkring henne beständigt genljöd af namnen St.
Bernard, Montebello och Marengo — dessa namn, som igår ingen kände, och som plötsligt blifvit det franska folket lika förtroliga och dyrbara som Pyramiderna och Rivoli — ref hon hastigt upp den stora bukett fina rosor, de fått med i vagnen och som låg framför henne på sätet, och i det hon med begge händer kastade blommorna ut bland mängden, ropade hon jublande med sin klara, unga stämma:
Lefve Frankrike!
Louis de Châteauneuf var, utan småaktigt hat till segraren, lika hänryckt och berusad af segern som hon.
Öfver vagnskanten grep han sin kusins hand och tryckte den hårdt, entusiastiskt.
Madame de Châteauneuf hade sett så mycket.
Hon ryckte sin brorsdotter i klädningen och bad kusken, om möjligt, köra fortare till.
Edmées rörelse var så stark, att hon, då de ändtligen nådde hem i Rue du Bac, icke ville profanera denna dags stora händelser genom att byta ord öfver dem.
Hon sade godnatt redan i vestibulen, och företrädd af Valentine, som bar ljuset för henne, gick hon strax upp på sina rum.
Ögonblickligen hon kom in i rummet, såg hon, att der på bordets mörka mosaikskifva låg ett bref.
Hon vände sig om och såg frågande på kammarjungfrun.
— Ja, det har blifvit mig lemnadt af samme man som det förra ...
Jag lade det här, ty jag vågade icke bära det på mig — jag var rädd, någon kunde se det ...
Edmée vinkade otåligt med handen, att hon skulle gå.
Hon hade strax lagt sin ena hand öfver brefvet, liksom för att gömma det eller hålla det fast.
Den andra tryckte hon nu hårdt mot hjertat.
Hon hade icke svarat på hans bref från Martigny — icke vågat, icke velat — och nu sände han henne ett nytt med samme kurir, som bragte segerbudskapet från Marengo!
Han hade alltså tänkt på henne då.
Hans själ, drucken af segerns yrsel och valplatsens smärta, hade i detta ögonblick sökt hennes.
Och med en lyckokänsla så förintande stark, att hon ögonblickligen sjönk ned på knä, der hon stod, mumlade hon som i inspiration:
Han älskar mig!
«En amour comme en guerre, pour conclure, il faut se voir de près!»
Mot de Bonaparte. (à l’époque du Consulat).
Det hade länge varit bestämdt inom familjen de Châteauneuf, att de, när hettan på allvar började, skulle resa till Mademoiselle de La Feuillades egendomar i Normandiet, hvilka de alla längtade att återse.
Edmée gjorde inga invändningar emot att lemna Paris — tvärtom var hon nästan glad öfver att komma derifrån, innan arméen kom igen från Italien; hon visste, att man väntade Förste Konsuln, om icke förr, så till Republikens fest den 25 Messidor (14 Juli).
Taga emot hans bref, det kunde hon väl, läsa dem, älska dem — men se honom igen, höra hans röst, möta hans järnblå ögon!
Blott hon tänkte derpå, var det, som om hjertat stannade.
De reste alltså den första veckan i Messidor.
Edmée hade blott ett svagt minne af Belles-Rives; som helt liten hade hon bott der med sina föräldrar — men sedan — efter revolutionens utbrott — hade hon kommit till mostern, till det dystra Fougères, som hon ej lemnat en dag, förrän abbéen förde henne till Paris.
Belles-Rives var en vacker vidsträckt bygning i graciös, litet sökt rococostil; mot den klarblå julihimlen reste den sin hvita façad och sina breda, solbelysta trappor midt på Normandiets gröna slätter.
Som nästan alla herrgårdar hade den under sansculottregimentet råkat i förfall och först nu under dessa vårmånader blifvit en smula reparerad och satt i stånd att mottaga egarinnan.
De skuggiga alléer hon dunkelt mindes sedan sin barndom, voro nu borthuggna af revolutionens plundringsmän, liksom den vackra parken, men det hela gaf likväl intet trist eller ödelagdt intryck, ty en ny grönska sköt frodigt upp och täckte yppigt de rothuggna stammarne.
Edmée var egentligen glad öfver, att man kunde se så fritt och så långt — längst borta i horisonten skymtade man Rouens kyrktorn — hon hade fått nog af de mörka skogarne kring les Fougères.
De lefde mycket ensamt på Belles-Rives.
Der voro inga grannar i närheten att umgås med, ty adelsslotten stodo ännu öde eller voro bebodda af bönder och revolutionens parvenyer, som för spottpris köpt dem af staten.
Edmées största nöje var, tidigt om morgonen att sätta sig på sin starka, normandiska häst, ge den fria tyglar och så på måfå galoppera öfver de gröna slätterna — jorden låg till största delen ännu i träde.
I bland följdes hon af sin kusin, men han blef snart trött vid detta enformiga nöje, förstod icke, hvilken tjusning det erbjöd henne.
En morgon, just då hon med släpet af sin ridklädning i handen långsamt steg ned för den stora trappan, såg hon en främmande man stå och hålla hennes häst vid betslet.
Det var tidigt på morgonen — knapt mer än fem.
Monsieur och Madame de Châteauneuf sofvo ännu, och der var få folk på gården.
Den gamle Jeanot allena brukade åtfölja henne på dessa morgonpromenader, men honom såg hon icke till idag.
Hon var allena med den främmande.
— Er ridknekt, medborgarinna, är tyvärr förhindrad att följa er, sade han och bugade vördnadsfullt.
Vill ni tillåta mig?
Edmée var icke rädd.
Hon blef stående på trappan och fixerade skarpt den alldeles obekante mannen, idet hon höjde ridpiskan.
Mannen sänkte sin röst:
I Förste Konsulns namn lofvar jag er — ni skall bli beskyddad.
Mademoiselle de La Feuillade gick lugnt nedför trappan, och i det hon kraftigt stödde sin fot mot den främmandes framräckta hand, svängde hon sig raskt upp på hästen:
— Nå, så var min ridknekt då, eftersom Förste Konsuln befallt er det!
Helsa och tacka honom för den omsorg han visar Frankrikes damer.
Edmée var vred.
Hon drog häftigt åt sig hästens tyglar och red i skarpt galopp ut från gården, utan att den främmande mannen, som hon förstod hade bestuckit eller skrämt
Jeanot att hålla sig borta, fick tid att följa henne eller säga henne ett ord.
I den upphetsning, hvari hela denna oväntade scen och nämnandet af Förste Konsulns namn hade försatt henne, betänkte hon ej strax, hvilket vågspel det var för en ung flicka att i denna tidiga morgon rida ut i landet allena.
När hon kommit ett stycke utåt vägen, beslöt hon likväl vända om, men märkte nu, att hon redan var förföljd.
I den stilla, ännu litet disiga, morgonen hörde hon starka, snabba hofslag af en häst i karrière bakom sig.
Hon vände sig icke om, vred af från vägen och slog in på en vidsträckt äng, som bevuxen med högt gräs och markblommor sluttade ned åt floden.
Förföljaren vred också af; i sned linie dref han sin häst öfver ängen.
Edmée insåg, hon hade burit sig öfveriladt åt — dernere flöt redan ån, hon vågade icke försöka att sätta öfver den.
Raskt gjorde hon helt om på hästen och vände sig med ridpiskan lyftad mot förföljaren.
Han red starkt till.
Inom ett par ögonblick var han vid hennes sida.
Han bar tvärsittande, uppviken hatt och grå kappa — Edmée kände honom strax, så snart hon fick öga på honom.
Det var Förste Konsuln sjelf.
Han red tätt upp till henne och höll stilla på hästen.
Ett ögonblick talade ingen af dem — de andades begge häftigt efter den hetsiga ridten.
Han böjde sig ned och klappade mekaniskt hästen på halsen.
Så höjde han hufvudet med en stolt, vredgadt förebrående blick:
— Ni vill alltså icke höra mig, icke ens se mig, Mademoiselle de La Feuillade?
Edmée teg.
Om det gällt hennes lif, kunde hon ej fått fram ett ord.
— Ingen utom min stallmästare vet, att jag är här, jag har blott en knapp half timme på mig, innan jag måste härifrån.
Natten och de tidiga morgontimmarne har jag för er skull stulit från mitt arbete och min hvila.
Jag sänder er bud, att jag i all höfviskhet och respekt ett ögonblick — eftersom tillfälle erbjuder sig — önskar att tala med er.
Och ni — ni!
Han högg i raseri ridspöet genom luften, så att det hven, och hennes häst gjorde skrämd ett hopp till sidan.
Af floden, som här gjorde en krökning, voro de instängda på två håll.
På andra sidan floden var skog.
Bakom dem sluttade ängen starkt uppåt, så att den fullkomligt dolde dem från landsvägen.