Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När afgörandet af så många menniskors rätt, som här ifrågakommer, skall bero på denna markegångssättning och de medelpris, som dervid läggas till grund, så lärer det vara nödigt att veta, när hösten börjar, om det är från det ögonblick, då rågen skäres, hvilket i olika landskap sker olika, eller från d. i Sept.
Sedan säges, att medelprisen skola tagas till hufvudsaklig ledning för markegångsprisens utsättande och att committerade ej må afvika derifrån, ulan att noga uppgifva skälen till en sådan afvikelse.
De nuvar. författningarna tillåta, på sätt R. o. Ad. vet, att committerade ej allenast må taga prisen i öfvervägande, utan äfven äga rätt att sjelfva hafva ett omdöme och på grund deraf sätta markegången.
Jag tror detta vara rätt, emedan denna committé måste anses såsom en compromissrätt, deri man förlitar sig på de mäns redlighet och urskilning, som utgöra rätten.
Skulle man nu endast taga medelprisen lill grund för markegångssättningen, så kunde det hända, att under en tid, då ingen verklig spannmålshandel äger rum, eller då prisen uro alltför låga, såsom förhållandet är om hösten, man uppgjorde falska slut om spannmål, i följd hvaraf de uppgifna medelprisen blefve oriktiga och på dem komme att grundas obilliga markegångspris.
Man ser t. ex., attoni brännvin för det närvar, afslutas hvarjehanda köp, som icke kunna anses för annat än tillställningar, hvarvid det ej är fråga om verklig varuomsättning, utan om ett spel, som bediifves under namn af varuhandel.
Nu kunde ett sådant spel om säd före markegångssättningen hädanefter blifva lönande, ömsom för räntetagare och för räntegifvare.
Man bör derföre ej gifva någon anledning dertill.
Det har blifvit sagdt, att markegången skall sättas d. 8 Jan. hvarje år, och att på en dag skall i alla kyrkor inom samma län den tryckta markegångstaxan kungöras.
Det är klart, alt BondeSt. ej lärer äska tryckning of taxan i de län, hvarest tryckerier 21 II. 22 Den 23 April f. m. ej finnas; men äfven i de län, der tryckningen kan verkställas, är det troligt, att om kungörelsen skall ske på samma söndag, kan den icke uppläsas förrän 8 dagar efter d. 8 Jan.
Sådant kan dock endast gå för sig de år, då d. 8 Jan. inträffar på en lördag eller måndag; men närd.
8 Jan. olyckligtvis inträffar på en onsdag eller thorsdag, hvilket ej af författningar kan förekom mas, så händer ganska säkert, att kungörelsen ej sker förrän io å 12 dagar derefter.
Följden blefve, att kungör, aldrig kunde ske före medlet af Jan., men att den stundom ej kunde ske förrän d. 20 Jan.; och likväl skall besvärstiden, efter BondeStrs beslut, vara 14 dagar.
I första händelsen skulle den tilländagå med den sista Jan. och i sednarfe händelsen icke förrän i Febr. månad.
Likväl har BondeSt sagt, alt uppsägningsdagen skall vara (I. sista Jan.
Räntegifvaren skall således vara skyldig att, på grund af ett faststäldt markegångspris, välja emellan betalande med penningar och naturapraestationen, innan tiden till besvär öfver markegångssättningen ännu gått till ända och troligen en månad förrän hon kan vara afgjord, om besvär anföras hos KammarCoIRm.
På det sätt, som saken nu är ställd, är det under de 7 veckor, som förflyta emellan markegångssättningen i början af Nov. och Thomae dag, d. 21 Dec., möjligt att få anförda besvär afgjorda, samt kungörelsen om deras utgång uppläst före uppsägningsdagen; men såsom BondeSt. uppställt föreskrifterna för framtiden, blifver sådant omöjligt.
I BondeSt:s beslut är sagdt, att första uppbördsstämman skulle inträfFa i Jan.
Om så sker, är det gifvet, alt intet annat än bevillntsmedel kan komma att betalas, men ingen af de utskylder, som utgå efter förvandling, emedan häradsskrifvare!! ännu icke känner markegångspriset och således ej kan derefter förvandla dem i penningar.
Således skulle några sådana debetsedlar ej kunna uppgöras före d. 1 Mars, och den öfriga uppbörden ej kunna derförinnan äga rum.
Hvad följer deraf?
Jo! att den andra uppbördsstämman, som för andra än bevillntsmedel blott vore den första, ej kunde hållas, förrän omkring medlet af Mars månad, då åboflyttningen sker.
Huru mångå bönder och torpare äro då icke hindrade att infinna sig, och hvilken mängd handräckningar skall ej sedermera behöfvas, för att få rätt på de bortflyttade?
Då uppbörden blir så sen, är det äfven fruktansvärdt, att åtskilliga af allmogen dels försålt och dels förtärt, hvad de eljest haft att använda till sina utskylders betalande, och att såväl restantierna sorn afskrifningarna måste blifva större än förut.
Huru skall, med dessa förändrade uppbördstider, redogörelsen kunna äga rum såsom tillförne?
Det är omöjligt, när indrifningen af utskylder måste draga ut långt fram på sommaren.
Hvad verkan detta har på Kronans inkomster, på behofvet för Statscont. att af Riksg.cont. taga ut större summor än förut, och för Riksg.cont. att hafva D c n 2 3 April f. na. 171 större creditiv pä Banken, än som nu är medgifvet, torde man böra betänka, innan man tager sitt beslut.
Hvad verkan det ytterligare skulle hafva pä landtbrukaren förmåga att betala sina utskylder, vidare på tiden för riksbokslutets fullgörande oell slutligen på tiden för revisionen öfver statsverkets räkenskaper, torde också tåla att tagas i betraktande.
Både af H. Ex. Ilr Gr.
Brahe och af mig är dessutom redan anmärkt, att ingenting tillfyllestgörande är uträttadt dermed, att man bestämmer en viss senare dag för markegångssättningen, om man icke tillika gör sammansättningen af committeen mera betryggande än hittills för de ömsesidiga anspråkens iakttagande.
Om committerades antal ej är så fördeladt emellan räntetagare och räntegifvare, att en på rättvisa grundad slutföljd af deras åtgärd up>pkommer, så är ingen säkerhet vunnen.
Vill man deremot tillintetgöra deras pröfningsrätt och förklara, att de blott, skola räkna ut medelpriset efter de pris, som om hösten varit gångbara, så behöfves ingen committé', utan uträkningen kan lika väl göras af en häradsskrifvare eller af landskamereraren.
Detta är en nästan mechanisk åtgärd, hvartill liela besväret med committerades utväljande och sammanträde icke behöfves.
Men om det vore gifvet, såsom jag tager för afgjordt, att committerade skulle få yttra något eget omdöme, så måste committe'en också sammansättas så, att en jemnvigt emellan begge parterna uppkommer.
Att den skulle vinnas derigenom, att man i markegångssättningscommitte'en invalde ledamöter af BorgareSt., som ej hafva något dermed att göra, kan jag ej förstå, med mindre deras antal vore så stort, att räntegifvares och räntetagares meningar derigenom blefve utan inflytande på utgången, hvilket ej lärer vara meningen.
Valdes till ledamöter blott räntetagare och räntegifvare, lika många af hvardera slaget, då återstår likväl svårigheten att få en opartisk ordförande.
Är han blott löntagare, så har han samma interesse som räntetagarne; men i fall han tillika äger någon stor landtegendom, har han kanske ändå större vinst af markegångsprisets nedsättande än höjande.
Om derföre en rättelse i committéens sammansättning behöfves, så är ingenting vunnet dermed , att R. o. Ad. förenar sig med BondeSt om en annan markegångssättningsdag; ty 75 § Reg.F. säger, att deputerade till markegångens bestämmande skola nämnas, på sätt hvarje
Stånd särskildt för sig föreskrifver; och skola de väljas på annat sätt än hittills, så fordras dertill en förändring i grundlagen, som icke kan beslutas förrän vid nästa riksdag.
Jag tror mig sålunda hafva, åtminstone för några afl!, o. Ad:s ledamöter, bevisat, att här möta svårigheter, sorn icke kunna för ögonblicket lösas.
Med denna öfvertygelse skulle jag hafva mycket orätt, om jag, såsom riksdagsman, från min bänk stillatigande hörde yrkas ett beslut, hvilket jag sedermera såsom Konungens rådgifvare nödgades inför *7* D e n a3 A p r 11 f. m. thronen förklara för overlstälIbart.
Cederström och H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt anser jag nödvändigt, att frågan först till alla sina delar utredes i StatsUtsk. och, såsom jag tror, Ufven i LagUtsk., oaktadt hvad Frih.
Boye deremot yttrat.
Det står nemi. i 17 cap. 1 § Jordab:n: "Hatter afradsdag är Thomae dag före Jul: tå skall bonde, ehvad jord han åbor, afrad utgifva.”
Om jag ej hört orätt, så har en ledamot påstått, att detta stadgande endast anginge arrendatorer, men icke dem, som äro innehafvare af kronohemman och skyldiga att derför betala afrad.
Jag tror dock, att föreskriften angår såväl det ena som det andra slaget af bönder, emedan det står: ehvad jord han åbor.
Denna mening har äfven stöd af den s. k. lagsamlingen, hvilken plägar äga vitsord både för jurister och andra.
Der är det just under den åberopade § i Jordab:n, som i8o3 års författning om afrads-och kronotiondespannmåls utgörande är införd, samt i sammanhang hvarmed nämnde författning blifvit utfärdad.
Om nu således en ytterligare utredn. af ämnet är nödig, så tror jag icke, att 11. o. Ad. bör, såsom en värd ledamot föreslagit, helt enkelt bifalla BondeStts inbjudn. och öfverlemna till K.
M. att, efter vederbörande embetsverks hörande, pröfva beslutets verkställbarhet.
Om ett RiksSt., efter att hafva fattat ett overkställbar! beslut, kunde anses äga lika anseende förmögen öfverläggning och eftertanka, som före ett dylikt steg, så kunde beslutet vågas; men jag befarar, att detta anseende skulle derigenom nog mycket förringas, hvadan R. o. Ad. torde böra i detta fall gå till väga med mera försigtighet.
Man synes befara, att StatsXJtsk. ej skall kunna befatta sig med en närmare utredning af frågan, om ej R. o. Ad. instämmer med BondeSt.
Jag kan icke vara af denna mening, utan instämmer i hvad Frih.
Cederström derom sagt. R. o.
Ad- finner lätteligen, att i frågans närvar, skick hafva alla 4 LkiksStrn redan fattat sina beslut, ang:de tiden för markegångssättningen; PresteSt., som afslagit StatsUtsk:s betänk., har vidbiifvit den förut bestämda tiden i början af Nov.; BorgareSt., som antagit StatsUtskrs betänk., har utsatt tiden till början af Dec.; R. o.
Ad. har gjort likaså, och BondeSt. har antagit d, 8 Jan.
Således hafva 2:ne
Stånd beslutat markegångssättning i Dec., ett i Nov. och ett i Jan. månad.
Följden deraf är, att StatsUtsk. ovilkorligen måste inkomma med förslag till jemnkning och med inbjudning antingen till instämmande med StatsUtskts förslag eller något af de derifrån skiljaktiga besluten.
När det skett, så får man se, hvad R.
St. i detta fall göra; och sedan dagen sålunda blifvit bestämd, kan jag icke föreställa mig, huruledes StatsUtsk. kan undandraga sig att besvara H. Ex. Ilr Gr. af Wettersledts motion och Frih.
Cederströms i sammanhang dermed gjorda framställning.
Om äfven StalsUtsk. skulle vilja undandraga sig det på den grund, att dess Den a3 April f. m. i^S förra betänk. blifvit lagdt till handl:na, sä befinnes i alla fall And.
Danielssons motion i StatsUtsk., öfver hvilken det val måste yttra sig, och då får man saken ändock behandlad.
Hvarföre skulle då 11. o.
Ad. äfventyra att nu fatta ett annat beslut än det, hvaruti Ståndet" redan stadnat, då det förklarat sig icke kunna i Sakens närvar, skick antaga hvarken StatsUtsk.'s förslag eller BondeSt:s inbjuda.?
Slutligen bör jag säga, att om också det kommer dertill, att StatsUtsk. ingifver ett förslag, som vinner B.
St:s bifall, eller om B. St., i fall detta förslag ej kan antagas, till K.
M. öfverlemna att låta utarbeta ett sådant, så blir af allt detta, efter min tanke, likväl ej annat än palliativer.
Den enda åtgärd, som kunde föra till någon verklig påföljd, vore det afgörande steget alt förklara, det räntornas utgörande in natura skall upphöra, och att de skola betalas med penningar.
Men vågar man icke detta steg, som måste hafva sina stora betänkligheter, så befarar jag för min del, att man blott kommer att göra sig mycket besvär för att få en författning, som årligen föranleder ett slags inbördes krig i hvarje län emellan räntetagare och räntegifvare.
Man säger, att denna strid redan är för handen; men den skulle efter det nu gjorda förslaget blifva mycket starkare.
Jag har velat nu uttala denna mening och tillstyrka B. o.
Ad. att vid-^ blifva sitt beslut, emedan jag tror mig förutse så många olägenheter af en annan åtgärd, att det synes mig bäst för hvar och en, som har eller kan komma att hafva med den saken alt göra, att på förhand hafva varnat för hvad som troligen förestår.
Den siste värde talaren har sagt, att B. o. Ad. icke borde anse sig bundna af det vilkorliga beslut, B. o. Ad. sednast i denna fråga fattat, och han har ledt sig till detta resultat från den förutsättningen, att i annat fall all öfverläggning i denna fråga vore öfverflödig.
Jag kan icke godkänna denna argumentation.
Jag bestrider lika litet den värde talarens rättighet att här söka upphäfva B. o. Ad:s föregående beslut, som jag kan medgifva, att ett sådant upphäfvande kan ske, utan att B. o. Ad. derigenom i ganska märklig mån skulle brista i ordhållighet; ty då Ståndet uttryckligen sagt, att intet annat hinder låg i vägen för antagande af BondeStrs förra inbjudn., än det att markegångssältningen ej blifvit framflyttad till Jan. månad, och BondeSt. gått B. o.
Ad:s önskan till mötes, i det BondeSt. undanrödjt detta hinder, så begriper jag icke, hulu det är möjligt påstå, att B. o.
Ad. ej skulle handla inconsequent och i strid med sitt förra beslut, om B. o. Ad. skulle draga i betänkande att bifalla BondeStls nu gjorda inbjudn.
Den värde talaren har vid detta tillfälle icke yttrat sig i sjelfva saken, utan endast uppehållit sig vid sättet för verkställigheten.
Jag skulle likväl tro, att om den värde ta - 1) c n ii A p r i 1 f. m. laren funnit sig af de många skäl, sorn i saken blifvit anförda, öfvertygad derom, alt saken är nyttig och att hvarken läntetagares eller räntegifvares interessen komma att lida genom förändringen.
Jag skulle tro, säger jag, att han i sådant fall bort låta de minutiösa betänkligheter förfalla, som han i afseende på verkställigheten framställt.
Det har dessutom af en ledamot, hvars sakkännedom och erfarenhet i detta fall ej lärer tåla någon jemnförelse med Hr Statssecret:s för ecclesiastikärenderna, nemi. af Hr af Billbergh , sorn varit ledamot af KammarColkm och för närvar. förestår presidentsplatsen i Kammarrätten, blifvit upplyst, att förändringen icke uti verkställigheten möler några väsendtliga svårigheter, och jag skulle säkerligen mycket irra mig, om jag ej vore öfvertygad, att B. o. Ad. sätter mera tillit till hvad den sistnämnde, på grund af erfarenhet, yttrat, än till Hr v. Hartmansdorffs godtyckliga eonclusioner.
Samme värde talare har äfven förespeglat oss den obehagligheten, att han kunde blifva den, som inför Konungathronen komme att framställa detta ämne.
Jag hoppas likväl, att frågan måtte få föredragas genom den expedition, deri Hr v. HartmansdoriF icke har någon röst, och att således K.
M:s åsigt ej skall komma att rubbas af Hr v.
Hartmansdorffs sophistiska argumenter, utan förblifva densamma som vid början af detta riksmöte, då K.
M. afgaf den nåd. propos. i detta ämne, som man nu, oväntadt nog, hört en af Konungens egna rådgifvare här så ifrigt motsäga och förklara både såsom onyttig och overkställbar.
Jag vet väl, att den värde talaren velat förklara den nåd. propos:ns mening annorlunda; men jag känner genom personer, som handlagt ärendet och hört debatterna deröfver, då det i ConseilJen afgjördes, att K.
M:s åsigt verkligen varit den, som propos:n innehåller och ordalagen deri tydligen tillkännagifva.
Jag skulle derföre tro, att R.
St. icke lära befara, att Regeringen skall med missnöje se Representationen besluta en förändring, som Regeringen sjelf föreslagit, helst då BondeSt. gått R. o.
Ad. tillmötes med en concession, som icke lärer för detta Stånd vara af så liten betydenhet.
Det har blifvit sagdt, att R. o. Ad:s anseende skulle äfventyras derigenom, att R. o. Ad. fattade ett beslut, som tilläfventyrs ej blefve verkställbar!.
Jag skulle önska, att R. o. Ad. icke vid något tillfälle äfventyrat eller må komma att äfventyra sitt anseende, mera än R. o.
Ad. skulle göra det genom vidblifvande af ett på billighet och rättvisa till den grad grundadt beslut som den ifrågavar.
Hartmansdorff har vidare sagt, att StatsUtsk., på grund af de beslut, som redan i detta ämne af RiksSt:n blifvit fattade, vore förpligtadt att ens i komma med jemnkmsförslag.
Jag skulle tro, att StatsUtsk:s förbindelse i detta afseende icke på något vis förändras derigenom, att R. o. Ad. bestämmer en annan dag för markegångssättningen.
Hr v. Hartmansdorff har sjelf medgifvil, Den 23 A p r i 1 f. m. att d. 8 Jan. är cn billigare dag för markegångssättning, än den dag StatsUtsk. föreslagit, ocb jag förstår således icke consequensen i hans motstånd.
Detta motstånd kan således icke hafva sin grund i förändringen af dagen, utan afsigten måtte blott vara att tillintetgöra liela förslaget.
Jag anhåller, att R. o. Ad. måtte fästa sin uppmärksamhet på beskaffenheten af sådana argumentationer, hvilka ligga på sidan om saken och icke ärligt leda till det mål, hvilket man vill framställa såsom argumentationens resultat.
Jag tillstyrker, att R. o. Ad. matte gå BondeSt» önskan till mötes, och jag ber R. o. Ad. ihågkomma, vid huru många tillfällen detta Stånd fogat sig efter R. o. Ad:s önskningar, samt att det dock ytterst är på detta Stånd, som R. o. Ad.s, ja, liela landets sjelfbestånd beror.
Ilr Stuart, Carl Gust.:
Detta ämne har redan så många gånger och så omständligt, under denna riksdag, blifvit inför R. o. Ad. discuteradt, att jag nästan hade föresatt mig att icke ytterligare deltaga i denna discussion.
Hr v. Hartmansdorffs i dag afgifna vidlyftiga anförande innehåller dock några omständigheter, hvilka jag funnit vara af den beskaffenhet, att jag ej kan underlåta att till besvarande upptaga en del deraf.
Bemälde talare har bland annat uppgifvit, att allm. lagen skulle lägga hinder i vägen för det beslut, BondeSt. fattat och nu afven inbjudit de öfriga Stånden att fatta.
Jag kan för min del icke inse något sådant hinder.
Jag tror icke, att allm. lagens åberopade stadgande rimligtvis bör kunna erhålla en så vidsträckt tydning, att detsamma skulle hindra statsmagterna att medgifva ägarne af den hårdast skattlagda jorden en sådan concession soin den, hvarom nu är fråga.
På samma grund kunde man ju äfven påstå, att allm. lagens föreskrift hade varit ett hiuder för R.
St. att fatta det beslut, i följd hvaraf den uppsägningsrätt å statens sida, som tillförene ägt rum, numera upphört.
Härstädes har vidare blifvit yttradt, att, äfven örn R. o. Ad. skulle antaga BondeStrs inbjudn., frågan dock skulle förblifva i oafgjordt skick, enär PresteSt. redan långt för detta afslagit StatsUtsk:s i ämnet afgifna betänk., hvilket BorgareSt. deremot bifallit, samt att följaktligen i allt fall endast R. o.
Ad. och BondeSt. skulle komma att utsätta tiden för markegångssättningen till d. 8 Jan.
Jag anser mig likväl icke äga den ringaste anledn. att betvifla, det BorgareSt. i detta fall skall gå BondeStts önskan till mötes; ty inom BorgareSt. finnas i afseende på denna fråga icke några skilda interessen, som kunna, med hopp om framgång, söka afhålla detta Stånd från fattandet af det beslut, som Ståndet linner vara för det allmänna och mängden af Rikets skattskyldiga inbyggare mest nyttigt och lämpligt.
Hr af Dalström har anslagit ett ett therna, som inom R. o. Ad. ej kunde underlåta att göra effect. lian har nemi. sagt, att ett ,76 Den a3 April f. m. förnärmande af arméens fördelar nu vore i fråga.
Vid de flera tillfallen, då yttranden blifvit afgifna öfver förevar, ämne, har man redan sökt ådagalägga, att de föreslagna förändringarna i afseende på räntornas uppsägning icke skulle medföra någon förlust för räntetagarne; tvärtom äger jag den öfvertygelsen, att de räntetagare, hvilka tillhöra armeen, i allmänhet skulle komma att erhålla en bestämd vinst genom den jemnhet i lönebeloppen, som blefve en ovilkorlig följd af räntornas erläggande efter medlet af io års markegångspris.
Dessutom har en särskild ersättning blifvit föreslagen för räntetagarne i stället för deras nu ägande uppsägningsrätt till leverering in natura, hvarförutan en ökad löneinkomst skulle dem beredas derigenom, att, enligt BondeSt:s beslut, markegångspriset komrne att bestämmas viden tid, då spannmålens allm. pris vanligen är mycket högre, än vid den hittills stadgade tiden för markegångssättningarna.
Det lärer för öfrigt icke vara många af armeens löntagare, som äro i tillfälle att in natura upptaga sina små, från spridda orter utgående räntespannmålsposter.
Räntetagarne måste derföre merendels äfven under nuvar. förhållanden åtnöja sig med det lösningspris, markegångstaxan bestämmer, hvilket pris, enligt hvad ej lärer kunna bestridas, framdeles i allmänhet kommer att blifva högre, än det förut varit.
Hvad verkslällbarheten af de ifrågavar. förändringarna beträffar, så har jag icke af de flera deremot af Hr v. Hartmansdorff framställda anmärkningar kunnat öfvertygas, att förslaget i någon enda del vore overkställbart.
För riktigheten af min åsigt i detta afseende hemtar jag ett ytterligare stöd af hvad Hr af Billbergh härom yttrat, och ehuru detta yttrande blifvit bestridt af Hr Presidenten i KammarColl:m, så torde dock sistbemälde President benäget ursägta mig, om jag i denna fråga anser f. d. ledamotens i KammarColhm, numera Presidentens i Kammarrätten mångåriga erfarenhet och noggranna kännedom om uppbördsverket förtjena större förtroende, än Hr Frih.
Cederströms framställning.
Man har ytterligare uppgifvit, att flera nya stadganden skulle, i följd af det ifrågaställda beslutet, blifva behöfliga.
Delta är också min tanke; men jag tror dessa stadganden hufvudsakligen vara af ceconomisk och administrativ natur samt följaktligen både kunna och böra af K.
M. ensamt beslutas och utfärdas.
I alla fall lärer den tid icke vara särdeles aflägsen, då K.
M. kommer i tillfälle att, gemensamt med R.
St., bestämma de ytterligare föreskrifter, sorn kunna finnas erforderliga för det åsyftade ändamålets uppnående.
I anledn. af de scrupler, som hos Hr v. Hartmansdorff uppstått rörtde svårigheten att bestämma, när hösten börjar, och att med nödig skyndsamhet få markegångstaxorne till allm. efterrättelse kungjorda, tvekar jag icke att D« * A p ri 1 f. tu. <7? öppet förklara, det jag icke äger någon anledn. befara,' att dylika scrupler hos den verkställande magten skola uppkomma.
Hr v. Hartmansdorff har äfven funnit klandervärd!, att commitlerade för markegångssättningarna hädanefter skulle blifva tvungna att rätta sig efter de dem meddelade prisuppgifter.
Jag vågar deremot påstå, att denna omständighet är en väsendtlig förbättring i nuvar. förhållanden,— en förbättring, som t. o. m.
Hr v. Hartmansdorff sjelf synes hafva meögifvit, då han erinrat derom, att de hittintills fastställda markegångsprisen icke varit öfverensstämmande med de allmänt gångbara, af den orsak, att committerade som hufvudsakligast bestå af räntegifvare, vid prisbestämmelserna göra föga afseende å räntetagarnes interesse.
Hvad Ater angår Hr v. Ilartmansdorffs yttrande, att han komme att inför thronen afstyrka bifall lill ifrågavar. förslag, så hoppas jag , att denna fråga måtte blifva af Regeringen afgjord, innan Hr v. Hartmansdorff erhåller en sådan plats, som berättigar honom att deltaga i densammas afgörande.
Slutligen ber jag att, i anledn. af hvad här blifvit sagdt om beslutets inverkan på R. o. Ad:s anseende, få förklara, att 'jag äfven finner R. o. Ad:s anseende kunna genom detsamma blifva i hög grad comprometterådt; dock endast i det fall, att Ståndet nu skulle vägra bifalla en framställning, som
Ståndet förra gången afslog under uttryckligt förklarande, att detta afslag allenast föranleddes af det hinder, som RondeSt. nu undanrödjt.
Det skulle i sanning förundra mig (om något af tilldragelserna vid denna riksdag numera kunde hos mig väcka någon förundran), att personer, som alltid i sina yttranden ådagalägga den största värma, kärlek och vördnad för den historiska principen och dess bibehållande i helgd, söka på allt sätt genomdrifva ett för R. o. Ad:s anseende så förnärmande och med andan af denna institution så oförenligt beslut, som det af dem nu yrkade, hvarigenom R. o. Ad. skulle förverka alla anspråk på förtroende till sin ordhållighet, och sålunda ett bland de mest utmärkande historiska karaktersdragen hos detta Stånd för framtiden utplånas.
Det förekommer således mig, som R. o. Ad. icke, utan uppoffring af sitt anseende, kan underlåta att antaga förevar, inbjudn.