Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klingspor tjenar, hvaraf hans anförande öfverflöda!-, ty han har ju sjelf uttalat den satsen, att den man älskar, den agar man; också har han varit ganska frikostig i tillämpningen.
Jag skall ej heller fästa mig vid det betänkliga sätt att liquidera skuld i Westergöthland, som Frih.
Klingspor omtalat och hvarom jag ej hittills haft något begrepp, eller vid den phras örn sportler, som han sammanknutit med lånefrågan.
Jag lemnar derhän, om icke publicitetens klingande sportler kunna vara lika retande sorn de materiella, och jag skall lemna alla dem, sorn äro i behof deraf, i full och oqvald besittning af dessa sportler.
Men jag finner mig i allmänt afseende uppmanad att anhålla hos Frih. Klingspor, 19 II. 14 Den 3 Februari e. m. »Om sjelf önskat, att en annan talare måtte taga steget fullt ut, att han sjelf ville följa detta efterdöme och öppet förklara, hvad mening han faster vid ett af honom på f. m. nyttjadt uttryck, som jag hoppas kunna ordagrannt återgifva, att nemi.
Regeringen genom alla möjliga ansträngningar sökt genomdrifva lånefrågan per fas et ne/as.
Jag hemställer, om detta är ett parlamentariskt språk, och jag uppmanar Frih.
Klingspor att afgifva en förklaring deröfver.
Man behöfver blott stå i medborgarens leder för att begära en sådan förklaring; och om den ej lemnäs klar och tillfredsställande, må dä beskyllningen återfalla i all sin parlamentariska styggelse på den, som yttrat densamma.
Ganska många yttrade härtill deras bifall.
Då detta ämne sednaste gången för icke längesedan förevar, talade jag emot StatsUtsk:s åsigt, och jag anser mig befogad att nu göra sammaledes.
Utsk:s satser bafva emedlertid redan af så många talare, äfvensom utaf Hr af Billbergh i dess reservation, blifvit så fullständigt vederlagda, att jag dervid har intet att tillägga.
Blott öfver hvad lånets motståndare yttrat till inverkande på opinionen kunde ännu återstå något att säga; men för att icke upptaga R. o. Ad:s tid, skall jag äfven i den delen undvika vidlyftighet.
Jag vill således blott i korthet nämna, att resultatet å motståndarnes sida upplöser sig i ett medgifvande, att jordbruket är i en äfventyrlig ställning, och att denna ställning icke kan afhjelpas utan hypotheksföreningar, likasom man sett, att Preussen, Ryssland och Polen derigenom spridt välmåga hos sig.
I sjelfva hufvudfrågan äro vi således alla ense; och hvad lånefrågan angår, bör hvar och en finna, att här icke handlas om statens skuldsättning, utan om en individuel skuldsättning, hvaraf den öfriga nationen ej kommer att lida något.
Men om man antager detta, som måste antagas, skulle jag tro, att de, som äro emot lånet, borde finna, att då ingen uppoffring är i fråga, inga stora svårigheter kunna möta; ty hvad angår det hufvudsakligaste inkastet, hvarvid man fästat sig, att staten ej bör blanda sig i enskildas affärer, låter detta visserligen väl, men om man erinrar sig, liurudant förhållandet en längre tid varit, är det ej tänkbart, att denna inblandning på en gång skall upphöra.
Om man deremot antager, att det fordras omkring 3o år, innan hypotheksföreningarna kunna komma till sin rätta styrka (hvilket just är lagom, eller den tid, som dertill i sjelfva verket erfordras), så skulle jag tro det vara klokt att nu antaga en institution, som framdeles eller efter nämnde tids förlopp kan göra statsbanken umbärlig.
Jag röstar således för lånet, men beklagar, att jag i detaillerna nödgas frångå Hr af Billberghs förslag, och anhåller att få visa dess oanvänd - Den 1 Fcbrnari e. m. 107 barhet.
Jag skall härvid forst vidröra fördelningen.
Man antager lånets belopp till 2 millioner i silfver, och efter Hr af Billberghs förslag skulle de hypotheksföreningar, som blifva först färdiga, deraf erhålla 5oo,ooo r:dr hvardera.
Det är då gifvet, att den hypoteksförening, som redan är till fullo ordnad, nemi. bruksägarnes, skulle först inställa sig, och vidare har Skåne en hypoteksförening, som är nära utbildad.
Dessa 2:ne föreningar skulle således få halfva summan eller 1 million, och hela det öfriga Sverige blott andra hälften, med afdrag derjemte af rabatten å lånet; d. v. s. alla öfriga hypotheksföreningar, som kunna bildas, skulle tillsammans blott få omkring 800,000 r:dr i silfver.
Men sådant är icke enligt med rättvisan.
— Vidare anser jag, att om hypotheksföreningarna sjelfva skola upptaga lånet, blir ingenting utaf.
Jag har sjelf öfvervarit en sammankomst för uppgörande af reglemente för en hypoteksförening, och resultatet vittnar bäst om dylika sammankomsters förmåga att tillvägabringa något ändamålsenligt.
Man behöfver blott erinra om beslutet, att föreningen skulle utgifva sedlar på 2 å 3 r:drs valör.
Men majoriteten bestod också af småbrukare, och hela frågan förföll snart.
Om således några ändamålsenligt organiserade hypotheksföreningar skola komma till stånd, anser jag nödigt, att statsmagterna upptaga lånet.
En annan omständighet talar äfven härför.
Ehvad Riksg.cont., eller de enskilda föreningarna upptaga lånet, skola de aldrig kunna åter utlåna medlen för 5 proc., emedan man mäste vara betänkt på så stor räntevinst, att de särskilda kostnader och förluster, som med en sådan rörelse alltid äro förenade, dermed kunna betäckas.
Men om lånet indrages i Banken, kunna lätteligen alla omkostnader betäckas genom öfverassignering på det sätt, att Banken på denna silfverfond utgifver sedlar utöfver silfret till det belopp, att vinsten deraf betäcker kostnaden och tillfälliga förluster af lånet.
På grund häraf vågar jag föreslå R. o. Ad. att till contrapropostn antaga ett af mig uppgjordt project, som lyder sålunda; 1:0
Att Banken xipptager lånet och utgifver sedlar utöfver silfver, så att räntan för hypotheksföreningarna nedsättes till 5 proc., dock så, att icke det i bancolagen stadgade förhållande rubbas emellan silfver och sedlar, det redan beviljade creditivet inberäknadt (d. v. s. Banken skulle slippa det för hypotheksföreningarna beviljade cassacreditivet å 200,000 rtdr), 2:0 Hypotheksreglemente uppgöres, stäldt på viss octroj (icke med perpetuella utlåningar), allt på sätt mitt afgifna reglemente närmare utvecklar, och utgifver Bankens sedlar emot de obligationer, som hypotheksföreningarna aflemna. 3:o
Att en tid af ett år lemnäs åt hvarje län atl anmäla sig till delägare i länet, som derefter utdelas relativt till länens egendomsvärde.
Högst 5oo,ooo r:dr b:co i sed - Den 3 Februari e, m. lar få derföre till de först blifvande hypotheksföreningarnti utgifvas. 4:o
De hypotheksföreningar, som efter den tiden kunna uppsta, hafya icke vidare anspråk på ifrågavar. medel, men kunna derföre, på satt jag i mitt reglemente antydt, etablera sig, Jag tillstyrker desto hellre antagande af detta förslag, som Hr af Billberghs innefattar en tydlig orättvisa.
Det förutsätter också, att högst 4 hypotheksföreningar skola bilda sig; men jag kan försäkra, att Sverige ej blir belåtet med mindre än 10 eller ia, om de skola rätt sköta sina angelägenheter.
Min contraproposm förutsätter i öfrigt, att man är ense om lånets upptagande.
Vill man emedlertid först afgöra den frågan särskildt och discutera detaillerna sedermera, har jag ingenting deremot; men i ingen händelse anser jag Hr af Billberghs förslag antagligt.
Då jag på f. m. så utförligen yttrade mig i detta ämne, trodde jag ej, att jag skulle behöfva nu ånyo uppträda; säkert är också, att om R. o. Ad. på f. m. hade slutat denna discussion, skulle jag icke hafva upptagit tiden med något ytterligare anförande.
Äfven har jag känt mig återhållen af en annan tvekan, nemi. huruvida en offentlig karakter numera är värd att försvara här i landet, då den anfalles på sätt jag blifvit det i dag.
Men då jag ej vill misströsta om mitt fädernesland, och tiden nu synes medgifva någon liten digression i debatten, anhåller jag att i korthet få Jiquidera med mina motståndare.
Dal man har högtidligen förklarat mig sin onåd, och jag vet väl äfven hvarföre.
Sedan han upplyftat sig på opinionens thron, efter alt hafva derifrån förjagat honom med de 100 ögonen, anser Hr Dalman sig kunna disponera öfver nila opinioner, och på grund häraf har han förklarat, att jag mistat den popularitet,■ jag tillförne ägt.
Jag bekänner, att jag icke vetat af denna popularitet, eller om den ägt rum; men det vet jag, att jag aldrig sökt förvärfva den på samma sätt som Hr Dalman.
Det gifves nemi. två sätt dertill: det ena, att söka uträtta någonting; det andra, att bara predika.
Måhända har äfven jag någon gång i yngre åren varit inne på den sednare banan och trott mig dermed kunna uträtta något; roen detta sätt att förfara har jag år ifrån år funnit allt mera dåraktigt, och jag har i stället sökt att handla, dock utan allt sträfvande efter popularitet.
Huru nu Hr
Dalman härför apostropherat mig och hvilka skäl han anfört, anhåller jag, att Herrarna ville med mig något närmare undersöka.
Han talar om uppoffring af populariteten, der jag talat 0111 uppoffring af sjelfständigheten; han talar om att skilja sak från person, der jag yrkat på skiljande af hufvudsak från tillfällighet; lian förebrår mig att vilja tillegna den ena jtatsmngten en absolut vishet, der jag
Den 3 Februari e. m. 109 sagt, att flen icke finnes på någondera sidan; och sist kommer han till mitt yttrande om vändpunkten, hvilket han från Sverige i allmänhet, hvarom jag talat, vändt på enskilda personer.
En annan talare, som älven i dag gjort sig illustre, har likaledes vändt sig emot mig; men jag beklagar, att jag icke nog tydligt hört, huru hans ord folio, för att kunna fatta, om han velat gifva mig ett sporrhugg med sina klingande sporrar, eller en compliment för att hafva tagit ett raskt steg framåt.
Emedlertid kan jag försäkra honom, att om det skulle falla honom in att vilja recrutera sina leder med personer, sådana som jag, skulle han icke allenast få taga steget fullt ut, utan äfven få svårt att i sin gamla, tunga chevalereska rustning följa med på reformernas bana.
Men jag återkommer till Hr Dalman och hans anmärkntr emot mitt yttrande, att det vacklande numera hos oss nått sin gräns, och att, om jag icke vore öfvertygad härom, jag skulle anse det icke löna mödan att ifra för någonting bär i landet.
Jag frågarHr
Dalman, om han ej tror, att en sådan gräns finnes?
Jag kan blott beklaga don, som ej tror det; men till Hr Dalman, med den menniskokännedom, som han icke saknar, då han ej förifrån sig, hemställer jag, om man ej ofta vinner mer genom visadt förtroende, under det man med motsatsen ej vinner något.
Hvad är då meningen med den strid, han förer?
Är meningen att drifva ur styrelsen de personer, som äro oppositionen emot?
Nå väl, låt oss då tillse, hvilka krafter härtill framstå.
Finnes ej annat medel än att attaquera både vän och fiende, så beklagar jag den, som tror sig på ett sådant sätt hinna målet; ty hvar och en, som begrundar ett dylikt förhållande, vill då icke längre ställa sig i en sådan oppositions leder, som Hr Dalmans.
Så vidt jag kunnat fatta ,Hr Dalmans argumentation ronde den nu ifrågavar. saken, har den blott vändt sig kring sannolikheter; men sannolikt kan det vara, både att en god sak misslyckas, och äfven att den lyckas, ty att finna det absolut rätta tillhör ej någon; härvid förblifver jag.
Åkerhjelm, Gust. Fredr.:
Jag skall icke ingå i en vidlyftig utveckling af ett ämne. hvarom redan blifvit så mycket ordadt, att föga återstår; min opinion i hufvudsaken har dessutom redan uttalat sig i mitt tillstyrkande af den K. propostn.
Men här hafva under discussionen dels blifvit gjorda några anmärkn:r emot den personal, som tillstyrkt denna K. propos., dels betänkligheter blifvit framställda emot sjelfva lånet, hvilka jag icke förut hört vara till besvarande upptagna; jag skall derföre i korthet vidröra dessa och sedan yttra min slutmening i sjelfva saken.
En talare har mot .Styrelsen anmärkt, att den icke beredt de garantier i lagen, som ansetts nödiga och ensamt tillräckliga, till bevis hvarpå han sagt, att Styrelsen ej visat något del - It» Den S Februari e. ra. tagande för de tysta förmånsrätternas afskaffande.
Jag får i anledn. häraf erinra, att en K. propos. härom vid denna riksdag blifvit afgifven, men hos B..
St. rönt afslag; det synes då egentligen vara skäl att vända sitt missnöje mot dem, som afslagit, och icke emot den, sorn proponerat saken.
Vidare har man sagt, att inga hypotheksföreningar ännu finnas.
Menar man härmed fullständigt organiserade hypotheksföreningar, som redan trädt i verksamhet, så har man rätt; men om det får anses för något, att sådana föreningar i flera län finnas sammansatta, med derför uppgjorda reglementariska grunder, hvarå de endast afvakta K.
M:s sanction jemte sådana åtgärder å begge statsmagternas sida, som för dessa inrättningar göra möjligt att träda i verksamhet, så har man orätt i påståendet.
Dessa föreningar omtalas afven i den K propos:n.
Här har jemväl blifvit anmärkt, att det skulle vara orätt af Regeringen att söka förmå R.
St. att frångå ett redan fattadt beslut, hvilket, efter talarens mening, skulle väcka misstroende mot Representationen och nedsätta den i opinionen.
Deremot har Styrelsen visserligen icke saknat anmärknrr derför, att den yrkat, att R.
St. icke måtte frångå sitt, vid sista riksdagen, i detta ämne fattade beslut.
Förhållandet lärer då i sjelfva verket vara, att de, som önska lånet, äro nöjda med K. proposm, de andra icke, och att dessa stridiga anmärkningar således utgå från lika stridiga opinioner.
För dem, som ifra för näringarna, tror jag derföre det vara riktigt att qvarstå vid sista riksdagens beslut, dock med en annan tillämpning i afseende på utförandet.
Man har väl fruktat, att ett nytt lån, om det ej kan erhållas, skulle nedsätta statens credit; men för min del kan jag ej tro, att ett sådant skulle kunna inträffa, helst jag af den erfarenhet, jag hade tillfälle att inhemta såsom fullmägtig i Riksg.cont. under den tid förra länet skulle upptagas, tror mig kunna förklara, att hufvudsakliga skälet, hvarföre detta lån icke lyckades, var, att realisationen då ännu icke var gjord.
Utan säkert mynt måste det alltid vara svårt, om ej omöjligt, att äga en större credit, och man torde snarare böra förundra sig, att lånanbud under sådana förhållanden kunnat till Riksg.cont. inkomma och deribland sådana, som voro ganska nära de fastställda vilkoren.
Jag tviflar således ej, att hypotheksföreningarna med Riksg.contrs borgen, gifven å statens vägnar, skola vinna det förtroende, som erfordras, då det grundas på samma säkerhet, som vid sista riksdagen bestämdes, nemi. inteckning i faslighet; och då nu härtill kommer statens förbemälde garanti, drager jag ej i tvifvelsmål, att länet skall kunna erhållas, vare sig genom personlig negociation, eller i correspondanceväg.
I följd häraf tror jag, att Hr af Billberghs förslag, att staten blott lemnar sin garanti för hypotheksföreningarnas egna skuldförbindelser, hvilket äfven instämmer med PresteSt:s redan fattade beslut, ej skall lägga något hinder Den 3 Februari c. ra. in för sakens lyckliga framgående till det mål , som med K. M:s nåd. propos. varit afsedt.
Man har fruktat, att ifrågavar. lån uteslutande skulle blifva ståldt på ulländningen, så alt vinsten deraf icke kunde komma någon inhemsk man till godo; men hvarken i föregående riksdagens beslut eller i den K. proposm finnes nugot, som utmärker, att lånet ovilkorligen skall ställas på utländningen.
Utländska capitaler kunna inkomma genom Svensk man, och då blir icke transactionen directe med utländningen, utan det blir blott ett sätt att hit indraga utländska capitaler med vinst för Svenska industrien i flera afseenden, hvilket i ett så capitalfattigt land som Sverige måste anses vara af både allmän och enskild nytta.
Hvad de föreslagna viikoren för lånet i öfrigt beträffar, behöfver jag icke yttra mig derom, enär det redan blifvit fullständigt ådagalagdt, att lånet med dessa vilkor kan bära sig utan förlust för staten, men ändock med fördel för låntagarne.
Deremot kan jag ej neka, att det förvånat mig att höra så skarpa beskyllningar mot Regeringen som de, hvilka af Frih. Klingspor, i anledn. af denna fråga, här blifvit gjorda.
Hr Gr. af Wetterstedt har redan yttrat sig härom och med detsamma uttryckt alla deras opinion, som ej kunnat undgå att af dessa obevisade, grofva tillmälen känna sig sårade.
Jag upptager således ej hvad som redan blifvit besvaradt, utan fäster mig i afseende på det öfriga isynnerhet vid bemälde Frilus yttrande, att Svenska folket skall i de ständigt tilltagande bördorna se ett nytt bevis på Regeringens omsorger och moderskänsla för dess bästa.
Denna framställning är i sak stridande mot verkliga förhållandet, i anda och syftning öfverskridande grannlagenhelens gränsor.
Jag känner ej, huru en Regerings omsorger kunna anses föranleda till ökade skattebördor, der Representationen ensam har beskattningsrätten; det ligger ju alltid i denna sednares skön att afslå, hvad som begäres, och man har äfven vid denna riksdag sett prof på denna rättighets utöfning, oaktadt inga ökade skatter varit i fråga, utan andra tillgångar för bchofveu blifvit uppgifna.
Väl har det inträffat, att Regeringen måst använda tvenne af de anslagna creditiven, nemi. det för spannmålsundsuttning i missväxtår och det s. k. mindre creditivet af ^ million för särskilda ändamål, hvilket i och för cholerans hejdande blifvit användt, och det är möjligt, att ehuru det förra af dessa creditiv är af den beskaffenhet, att medlen borde åter inflyta, man likväl kanhända nödgas ater fylla det på annat sätt, ehuru det derföre icke är gifvet, att dertill erfordras ökade skatter; men i allt fall hemställer jag, om detta kan åberopas såsom bevis på någon Regeringens afsigt och önskan att öka skatterna och ändock derför blifva prisad.
Må man undersöka, huru medlen blifvit använda och döma derefter.
Om undsättningar, utdelade it dem, sorn sakna brödföda, hjelp åt dero, som äro före - 112 Den 3 Februari e< m. nial för en härjande farsot och sora sjelfva sakna utvägar att bestå den, om allt detta kan blifva ämne för elt gäckadt deltagande, då är sådant ej något godt tecken.
Vid bedömandet af andras gerningar fordras alltid för ett rättvist omdöme, att man sätter sig i den klandrades ställe; ty annars går klandret lätteligen för långt och blir framstäldt utan all bevisning, väl sårande för den klandrade, sorn måhända redligen uppfyllt sin pligt, men också ej upphöjande den, hvarifrån det utgår.
Hvad nu slutligen angår frågan om K.
M:s propos. eller Hr af Billberghs förslag bör antagas, så hänvisar jag till PresteSt:s beslut, som lyder sålunda: ”1:0
Att åt fullmägtige i Riksg.cont. uppdrages att i B.
St:s namn och der as vägnar garantera fullgörandet af skuldförbindelser, som utgifvas af hypolheksföreningar, hvilka äro organiserade enligt stadgade hufvudgrunder ; dock alt sammanräknade beloppet af lånet, som Riksg.cont. får garantera för alla liypotheksföreningar tillsammans, ej må öfverstiga 2,000,000 r:dr silfverspccie eiler 5,333,333-5 r:dr b:co.” "2:0 Att, innan denna garanti meddelas, hypotheksföreningens styrelse bör till Riksg.cont. aflemna en dess förbindelse, hvaruti samma styrelse, å egna och samtliga delägares uti föreningen vägnar, förklarar sig skyldig att gemensamt ansvara Riksg.cont. för all den förlust, som möjligen kan uppkomma genom uraktlåtenhet att fullgöra den garanterade skuldförbindelsens innehåll.”
Jag tror, att detta innefattar allt det hufvudsakliga, som nu bör beslutas.
Det återstår då för StatsUtsk. att sedermera utarbeta förslag rörtde de vilkor, hvarunder Riksg.- cont:s garanti kommer att lemnäs i afseende på säkerheten, som hypotheksföreningarna böra prestera m. m., hvilka förslag derefter lära komma att underkastas RiksStms pröfning.
Med iakttagande häraf anhåller jag altså om Hr Gr. o. Landtm:s propos. på afslag å Utsk:s betänk, och bifall eller instämmande i PresteStts beslut.
Jag har varit olycklig nog att icke vara tillstädes från början af Hr Rosenblads yttrande.
Jag liitkom först då han citerade försatsen i ders K. propostn såsom bevis på oriktigheten af mitt påstående, att propostn stöde i strid med sig sjelf.
Men det är just denna försats, att ingen förlust skall drabba staten, som utgör contradictionen; ty den kan ej förenas med det efterföljande.
Då hypotheksföreningarna icke få mer än ga proc., och icke kunna amortera längre än dess egna låntagare, som fått löfte, att af de 6 proc., som skola årligen erläggas, 4 proc. beräknas som ränta och 2 proc. som capitalafbetalning, är det ju klart, alt Riksg.cont. sjelf måste amortera de återstående 8 proc. af det förskrifna capitalet.
Der - D«n 3 Februari t. m.
Dernäst yttrade samme talare, att coursdifferencen öfver pari skulle komma Riksg.cont. till godo och således vara en fördel.
Men om utländningen icke direcle lefverera»- sjelfva lånet i vexlar, utan skickar dem hit till försäljning och för de erhållna b:cosedlarna uttager silfver i Banken al pari för att lefverera det till Riksg.cont., så är det icke Riksg.cont., utan utländningen, som vinner på den högre coursen, hvaremot Riksg.cont. sedermera vid hvarje ränteliqvid förlorar, så länge coursen står öfver pari.
Vidare har samme talare ifrat emot R.
St., som skola hafva gjort oredan i myntet.
Jag får i anledn. häraf blott erinra, om det icke varit Regeringen, som framkallat såväl riksg.sedlarna och sedelemissionen 1809, sorn indragningen 1817.
En annan talare har påmint om Preussen och de åtgärder, som der blifvit vidtagna i samma syftning, som nu äro i fråga hos oss.
Jag anhåller att härvid få erinra om den stora skillnaden emellan ett land, som undergått sådana calamiteter, som Preussen då bade gjort.
Ej under, om der liehöfdes lån; men väl kan man undra deröfver här.
Samme talare har sagt, att realisationen sannolikt ej skulle bestå utan detta lån.
Har då icke realisationen redan bestått i 3 månader under den mest ofördelaktiga årstid, utan lån?
En annan talare har sagt, att det varit riksg.sedlarna, som odlat våra fält.
Ja, man kan säga detsamma om sedelemissionen 1809; men jag frågar, om sådant visar helsotillstånd och icke snarare ett febertillstånd eller convulsioner.
Samme talare har sagt, att realisationen vid sista riksdagen medgafs under vilkor af lån.
Om ej mitt minne felar, var renlisationsfrågan redan afgjord, då frågan väcktes om lån, som först kom efteråt.
Vidare har samme talare sagt, att om sista riksdagens beslut om lån kunnat rifvas, så kan man äfven upphäfva nuvar. riksdagens beslut att icke upptaga lån.
Det är dock en himmelsvid skillnad emellan att upphäfva en föregående riksdags beslut och en närvarande riksdags, särdeles då grundlagen förbjuder det sednare.
Äfven bar han talat om strypning och den tystnad, som derigenom åstadkommes.
Mig synes i sanning väl, örn så vore; vi skulle då måhända icke få höra talas om så många concurser som nu.
Slutligen har samme talare frågat, hvilka de äro, som tala emot näringarna.
Jag tager icke detta åt mig; ty jag talar endast mot dem, som blott föra näringarna på läpparna.
En annan talare har fästat sig vid ett här fäldt ut* tryck: per fas et nefas.
Detta angår visserligen icke mig; men jag kan icke underlåta att i anledn. häraf anföra ea 19 H. i5 Den 3 Februari e. m. historisk händelse.
När Carl XIII föddes, hölls tal vid Lunds Academi af en adjunct vid namn Bildstein, som var Svedenborgare och i sitt tal omförmälde, att han haft en syn, deri det förekommit honom, som skulle den då födde prinsen, oaktadt han tycktes icke vara ämnad till Svenska thronen, likväl en gång dit uppstiga, om jag rätt minnes de ursprungliga ordalagen, ant per fas aut per nefas.
Saken gjorde vederbörligt uppseende, och talaren uppkallades hit til Stockholm.
Men hela affären slutades med ett förständigande till Bildstein att icke vidare i sina tal omnämna sina syner.
Slutligen får jag förklara, att jag alltid hyllat den regeln, att icke döma om andras motiver, och att jag äfven nu skall bjuda till att ställa mig densamma till efterrättelse; men likväl kan jag ej undgå att anmärka några särskilda förhållanden med den nu förevar, frågan.
Jag har nemi. funnit, att Regeringen så ofta nitälskar för statslån, och detta icke alltid under förebärande, att det sker för landtbrukets bästa, utan stundom för försvarsverket eller andra allm. behof, att, ehuru jag icke vill påstå, att sjelfva skuldsättningen är det egentliga ändamålet, det åtminstone synes klart, att jordbruket icke alltid är förnämsta ögnamärket.