Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stod » människodjuret » lägre än andra däggdjur i detta afseende?
Le-tourneau säger: » Man vet nu, att hvarje ras ' - och färgs vilda, barbariska, ja äfven civiliserade samhällen hafva börjat med människoätande ».
Nej, det veta vi ingalunda.
Tvärt om, enligt allt hvad vi veta, hafva vi allt skäl antaga, att människoätandet just icke är människans eller människodjurets första ståndpunkt utan frukten af en kultur, hvilken vansläkt at.
Så väl arkeologien som etnografien tala alltså ett helt annat språk än Letourneau om denna sak.
' Vi skola nu öfvergå till kapitlet om äktenskapet.
Ståndpunkten, från hvilken man utan vidare utgår, är här, att de första människorna lefvat i promiscuitet och att kvinnorna gingo från man till man.
Äfven här skulle sålunda » människodjuret » varit sämre än de djur, vi känna.
Ty åtminstone inom den högre djurvärlden är ju hufvud-regeln, att monogama eller polygama » äktenskap » äro rådande.
Bland hof-djuren, rofdjuren och bland aporna finner man monogama förbindelser för helà lifvet.
Ett Öfvergångstillstånd från promiscuiteten skulle man därnäst hafva i punaluafamiljen, så kallad efter en australisk folkstam.
Här skulle ett visst antal bröder (eller rader af bröder) lefva i äktenskap med ett visst antal kvinnor, som äro gemensamma för alla; eller ett antal systrar lefva på samma sätt med ett antal män, hvilka äro gemensamma för alla systrarna.
Därefter kom så parfamiljen, dock med polygamiska rättigheter för mannen.
Allt detta är fantasier med ursprung i ett par vetenskapliga fakta, hvilka måste förklaras på helt annat sätt, nämligen hufvudsakligen ur den ekonomiska ordningens synpunkt.
Amerikanen Morgan har undersökt släktnamnen hos vilda folk.
Inom 139 olika språk från fyra världsdelar fann han, att alla, hvilka ägde samme stamfader eller stammoder och tillhörde samma generation, kallade hvarandra bröder och systrar, medan de kallade den föregående generationen fäder och mödrar.
Häraf sluter han, att ursprungligen hafva alla dessa bröder och systrar inom samma generation lefvat i äktenskaplig förbindelse med hvarandra.
Darwin själf betviflar, att svartsjukan, hvilken spelar en så ofantligt stor roll inom djurvärlden, skulle varit okänd hos den primitiva människan, hvilket dock är förutsättningen för promiscuiteten.
Men dessutom möter man en annan svårighet i denna släktnamnshistoria.
Redan Mac Lennan gjorde den invändningen, att visserligen kunde barnet tänkas kalla mer än en man fader, men då det kallar sin moster för moder, måste ju detta bero af någonting helt annat än blods-släktkap, alltså närmast af det rättsliga förhållandet mellan personerna.
Starcke, som dock är evolutionist, har i sin bok » Die primitive Familie » bekräftat detta
Svensk Tidskrift iSpi.
45°
och påpekar, att de slutsatser, hvilka man velat draga af nomenklaturen, ingenstädes passa, och att densamma ingalunda syftar på äktenskaps- och afstam-ningsförhållanden utan är, punkt för punkt, en trogen spegelbild af de rättsliga förhållanden, hvilka bestodo mellan de närmast besläktade af samma stam.
Han uttalar dessutom angående Morgans bok, att densamma är fullkomligt ovetenskaplig.
Beträffande punaluafamiljen har det äf Mac Lennan och Starcke påvisats, att ordet betyder » kär vän », och att begreppet » punaluafamilj » är helt och hållet uppfunnet för att skaffa ett för teorien nödvändigt övergångsstadium, för hvilket man ej äger spår af bevis.
Därnäst har man åberopat Bachofens märkliga upptäckt af mo der rätten, d. v. s. att alla familjerättigheter ursprungligen härleda sig från modern; att hvarje folkstam ursprungligen haft en tid, då släktskap endast räknades efter om moderns blod rann i ådrorna.
Denna upptäckt förklarar åtskilliga förhållanden i forntiden.
Då man emellertid däraf velat sluta, att promiscuitet varit orsaken, har man gått mycket for långt.
Oscar Peschel har påvisat, att moderrätten finnes bland folk, hos hvilka den största kyskhet råder, medan man påträffar faderlinie hos sådana, där just osedliga förhållanden äro rådande.
Han påpekar, hurusom bestämda bruk visa, att faderskap just betraktas såsom säkert bland folk, där beteckningssättet med gemensamt namn för släktleden finnes, och att dessa ceremoniösa folkslag, för hvilka ålder och plats på stamträdet spela en så stor roll, säkerligen genom dessa beteckningar velat angifva olika steg i värdighet.
Starcke påpekar bl.
a., att då kvinnolinien råder bland åtskilliga amerikanska vildar, så härleder sig detta därifrån, att den gifta kvinnan fortfar att tillhöra sin klan och att bo tillsammans med den.
Hennes äkta man är sålunda en- främmande i klanen.
Moderrätten är ju det fysiskt naturliga, emedan under hvilka som helst förhållanden endast modern är fysiskt på-vislig.
Af denna rätts tillvaro hos ett folk eller en stam kan man därför ej draga någon som helst slutsats beträffande sedlighetstillståndet eller äktenskapsförhållandet; snarare kunde man, som Köhler säger, förvåna sig öfver de primitiva folkslag, bland hvilka faderrätten gäller.
De principer, hvilka den letourneauska riktningen gör gällande på antro-pofagiens och äktenskapets område, kunna alltså ej bestå gentemot en grundlig vetenskaplig granskning.
På intet håll påträffar man verkliga bevis för de många vågade slutsatserna, hvilka gifva sig ut för att vara » Moralens utvecklingshistoria ».
Och så är äfven förhållandet med en mängd andra påståenden i Letourneaus framställning.
Människosläktets primitiva förhållanden äro ännu föga kända, och det material, som samlats, är till en stor del foga pålitligt och tarfvar en förnyad granskning.
Européen, som reser bland vildarne, kommer med föreställningar, hvilka äro helt olika med de senares, och så väl detta som svårigheterna med språket, äro ofta orsaken till missförstånd och felaktigheter, såsom vi redan påpekat.
En europeisk föreställning äger ofta ej något motsvarande uttryck i vildens språk, och å andra sidan betecknar ofta vildens ord en föreställning, som vi ej kunna rätt uppfatta, då vi ej känna en mängd förutsättningar för densamma.
Om detta gäller vår tids primitiva folkslag, så gäller det ej mindre granskningen af de historiska kulturnationernas primitiva förhållanden.
Äfven här håller man ännu på med att bit för bit samla det vetenskapliga materialet, och alla verkligt vetenskapliga forskare äro mycket försiktiga, då det gäller att draga mera omfattande, allmänna slutsatser.
Ett bevis bland många på hur försiktig man måste vara, är den bekanta evolutionistiska » upptäckten » af färgsinnets utveckling inom den historiska tiden.
Man påstod, att förmågan att skilja mellan färgnyanserna varit betydligt mindre hos forntidens folk — äfvensom hos åtskilliga nutidens primitiva folkslag — än hos vår tids kulturnationer.
Hos Homeros fann man endast de ljusrika fär-LETOURNEAU: MORALENS UTVECKLINGSHISTORIA.
gerna omnämnda, och Aristoteles såg i regnbågen endast tre färger, rödt, grönt, blått.
Så hände det emellertid, att Nordenskiöld frös inne bland tschuktscherna.
Dessa kunde mycket väl sortera färgade trådar enligt färgnyanserna, men de ägde endast tre namn på färgerna, nämligen rödt, hvitt och svart.
Samma iakttagelse gjorde senare Virchow med lappar och nubier, som uppehöllo sig i Berlin.
Detta bevisar ju, att, medan människans fysiska förmåga att se tyckes vara alldeles lika öfverallt på jorden, är behöfligheten eller böjelsen att gifva namn ganska olika.
Behöfver man namn, så finner man sådana.
Vissa kafferstammar, hvilkas språk ej kan skilja mellan blått och grönt, äga ej mindre än 31 uttryck för olika färg och teckning på korna.
Den danske kritikern, ur hvars rika förråd vi hämtat de flesta bland ofvanstående anföranden, berör ännu en omständighet, som är af största betydelse, och som är ganska dräpande för en sådan generaliserande framställning som Letourneaus.
» Ett bland de största öfvergreppen är att för människosläktet förutsätta en enda utvecklingsgång.
Talas det ej tusenden olika språk på jorden, och har någon ännu kunnat påvisa, att de utgått från samma rot?
Peka då sederna på en ursprunglig enhet?
Då vi hvarje Ögonblick se, hur samma sed hos olika folk härleder sig från helt olika rot, måste vi då ej erkänna, hur varsamma vi böra vara med denna sortens konstruktioner?
Dr Starcke ' anmärkte mycket riktigt med anledning af försöket att förklara en sed: » Jag kan ej begripa, hvarför vi öfverallt skola förutsätta precis samma orsak ».
Nyligen har en annan vetenskapsman, Bernhöft, varnat för att från alldeles likartade bruk hos många, spridda folk på jorden sluta till en ursprunglig likhet, och han säger: » Det måste tillsvidare lämnas därhän, huruvida det finnes allmängiltiga lagar, enligt hvilka människosläktets utveckling försiggår; säkert är, att sådana lagar ej få postuleras utan måste historiskt påvisas ».
Men jag vill framhålla ett annat uttalande af dr Starcke, hvilket förefaller mig högst träffande: » Som regel kommer hos primitiva människor allting an på den första påstötningen, som deras tänkande far; fantasien arbetar så vidare i denna riktning och förmår ej på någon punkt hålla rätta måttet och rätta gränsen ».
Denna sats är verkligen slående sann, men den innehåller ock för oss en varning att väl passa på våra slutsatser.
Ty visserligen är det nu ganska svårt att se, hvad som för många tusenden år sedan, halft om halft tillfälligt, fört den vilda människans tankegång in i en gifven riktning. »
W.Två konstutställningar.
Året 1891 har ingått under auspicier, som tyda på att det för vårt konst - lif kommer att bli ett ganska betydelsefullt år.
Åtminstone en » brännande fråga », Helgeandsholmens bebyggande, står på dagordningen och dess utveckling följes — med fruktan och bäfvan — af alla estetiskt intresserade hufvudstadsbor.
Bland flere andra viktiga företeelser på samma område, hvilka infalla inom årets första halft, vill jag endast påminna om den Gustavianska utställningen i Konstföreningens gamla lokal, om den förnyade täflingen för väggmålningar i Nationalmuseum och om konst- och industriutställningen i Göteborg.
Den lifaktighet i våra konstförhållanden, hvarpå dessa framtida fakta tyda, har äfven gifvit sig tillkänna däri, att redan under detta års Januari och Februari i hufvudstaden hållits öppna flere konstutställningar än någonsin förr varit fallet.
Den permanenta utställningen i Birger Jarls-bazaren har fortsatt sin tillvaro sedan föregående år, en annan dylik nar öppnats af herr Th. Blanch vid Drottninggatan; tillfälliga utställningar ha hållits af Konstföreningen samt af enskilde konstnärer till förmån för Svenska konstnärernas byggnadskassa.
Dessa två sistnämnda utställningar, af hvilka den senare nu är afslutad,, den förra ännu pågår, hafva hvardera i sin art varit af ojämnförligt intresse, och båda måste anses- såsom synnerligen lyckade försök till ett expositionssätt, hvarvid vi här hemma ännu äro föga vana.
Hvar och en känner de olägenheter, som äro förenade med beskådandet af stora tafvelutställningar och gallerier.
Hur massan af konstverk tröttar Öga och fantasi, hur den ena taflan » slår ihjäl » den andra, hur man kastas ur den ena stämningen i den andra, och hur en » estetisk hufvudvärk » ofta nog blir det föga angenäma minnet af det, som bort vara en oblandad njutning.
Först efter upprepade besök hinner man sätta sig in i de olika mästarnes skaplynnen och teknik, lär man sig skilja det bästa från det mindre goda och förmår man öfverlemna sig åt den njutning, hvilken det är konstens enda legitima mål att väcka.
Hvar och en vet dock också, att dessa olägenheter ofta äro lika många nödvändigheter, då ju å ena sidan en stats konstskatter bäst bevaras och tillgodogöras, då de finnas samlade på ett ställe, å den andra sidan begäret och nödvändigheten att täfla samt det däraf afhängiga expositionsväsendet är ett för vår tid — ej minst i konsten — utmärkande faktum, som ej kan bort-resonneras.
Emellertid har man allt mera börjat anordna specialutställningar af en konstnärs eller ett fåtals arbeten.
I utlandets städer är detta som bekant ganska vanligt, hos oss har det egentligen brukats, då man utställt någon afliden konstnärs arbeten för att sålunda lemna tillfälle att studera ett helt och afslutadt, konstnärsskap och hedra minnet af en död.
En dylik minnes-utställning är den, som Konstföreningen arrangerat i sin nya, eleganta lokal vid Kungsträdgården.
På salens fondvägg äro fästa, om-TVÅ KONSTUTSTÄLLNINGAR,
gifna af sorgflor och palmkvistar, porträtten af de fyra nyligen bortgångne: G. W. Palm, J.
P. Södermark, C.
G. Hellqvist och C. Flodman.
Tvenne generationer ha hunnit åldras sedan den tid, då Palms konst var ung och lifskraftig, och sådan den då var, så förblef den till konstnärens sena ålderdom.
Nya sätt att se och att återgifva naturen hafva uppkommit; men de ha lemnat den gamle mästaren oberörd, han har aldrig öfvergifvit sin ungdoms ideal och såsom han målade då under Italiens soliga himmel, så målade han ännu till det sista.
Det är också med en känsla af vemodsfull vördnad vi betrakta dessa färgrika dukar med motiv från det aldrig glömda Italien eller från Gotland med dess sydländska natur.
En gång ha också de varit resultaten .af en brytning med föråldrade traditioner — djärfva opponentarbeten — • och våra fäder ha beundrat dem såsom sannare och friare tolkningar af en skön natur.
För oss äro de ej mera sanna, och de synas bundna i en konventionel färgskalas fjättrar.
Men detta oaktadt kunna och måste vi beundra dem.
Vi beundra det vackra återgifvandet af det klassiska landskapets ädla linier, de mättade lokalfärgerna, den " säkra teckningen, och vi måste erkänna, att denna härliga italienska natur af Palms konst fick en tolkning, som, om den äfven synes oss konventionel, dock är adlad af en osviklig skönhetskänsla, en brinnande kärlek.
P. Södermark intar såsom porträttmålare en ställning, hvilken något liknar Palms inom landskapsmålning.
Åtskilliga år yngre än denne, tillegnade han sig dock en äldre tids teknik — en teknik, i hvilken hans fars mästarehand skapat konstverk af hög rang, men som för sonen alltid blef ettJiinder för ett sannt återgifvande af den lefvande människans drag.
Hans konst gick ej öfver den aktningsvärda medelmåttans gräns.
Han ägde visserligen förmågan att ganska väl träffa likheten, - han kunde äfven på ett fint sätt gifva förebildens individualitet, men hans karnation är sällan den lefvande människans, hans figurer lida af en tvungen stelhet, och om han äfven genom ständig öfning vann en viss virtuositet såsom stoffmålare, så förmådde han dock aldrig bemästra luftperspektivets svårigheter.
De tre porträtten af generalspersoner äro representativa prof på hans konstnärsskap.
G. Hellqvist bortgick väl en af våra bästa historiemålare.
Arten är i utdöende, ty vår tids människor sakna ju intresse för det förflutna, fullt upptagna som de äro.
af sig själfva, därför äro äfven konstnärerna hänvisade till det närvarande, om de också skulle ha förmåga och tålamod att förvärfva de egenskaper, som fordras för att skildra det förflutna.
Dessa egenskaper innehade som bekant Hellqvist i hög grad.
Fantasi, lärdom, förmåga att sätta sig in i äldre tiders förhållanden, framträda i alla hans historiska taflor.
» Gustaf Adolfs lik i hamnen vid Wolgast » och » Sten Stures död », tvenne härstädes redan förr bekanta taflor, representera konstnären på ett lyckligt sätt såsom historisk kompositör.
En annan Stda af hans talang, hittills föga känd hos oss, .framträder i den mängd små akvarellstiidier, som fylla absidens väggar och som till förmån för konstnärens familj bortlottas.
Det är exteriörer och interiörer från tyska städer, från Italien och Sverige, studier af blommor och djur samt figurstudier, små eleganta stycken, i hvilka Hellqvist visar sig som en fin iakttagare af den omgifvande verkligheten och en akvarellist af rang.
Den yngste af dessa döde, både hvad lefnadsåren och hans konst beträffar, var Carl Flodman.
Ingen af våra yngre landskapsmålare har som han förstått att vinna åskådaren.
Och hvad som åstadkommer detta, hvad som gör att hans taflor ej blott tjusa värt öga, men också sätta vårt hjärtas innersta strängar i dallring, det är det att vi i dem alla blifva medvetna om en älskvärd, sympatisk personlighet.
Flodman älskade det svenska landskapet, särskildt sådant det ter sig på Skånes slätter och kuster.
Det är också en äkta svensk prägel öfver hela hans konst.
Han kom aldrig i tillfälle att lik-54
TVÅ KONSTUTSTÄLLNINGAR, 54
som så många andra af sina medbröder lära sig se vår natur genom utländska glasögon.
Han såg den med sin egen unga oförvillade blick, och han återgaf den enkelt och flärdfritt såsom hans väsen var.
Det är denna omedelbarhet och friskhet i uppfattningen, som så ovillkorligt hänför oss, då vi betrakta Flodmans taflor.
Men i vår glädje åt det sköna han frambragt blandar sig en droppe af bitterhet, då vi tänka på, att han redan vid tjugufem års ålder bortrycktes från en konstnärsbana som börjat så lofvande.
Han ägde alla förutsättningar att bli en mästare inom det svenska landskapsmåleriet.
Det lilla han fick utföra är nog att skaffa honom ett namn som ej skall glömmas.
På denna utställning ser man för första gången ett större antal af hans taflor, skizzer och teckningar exponerade, alla lika många Öfvertygande bevis på halten af hans ädla konstnärskap.
I en ram utställas äfven de få etsningar han utfört, af hvilka trenne redan äro kända för den konstintresserade allmänheten från Föreningens för grafisk konst publikationer.
Samma lyckade expositionssätt som vid denna minnesutställning var äfven använd vid den omedelbart föregående utställningen till förmån för svenska konstnärernas byggnadsfond.
Den omfattade arbeten af fyra våra yngre konstnärer: Prins Eugen, Oskar Björck, Alf Wallander och Bruno Liljefors, och hölls i konstföreningens f. d. lokal.
Då en minnesutställning så vidt möjligt bor innesluta arbeten från olika perioder af en konstnärs lif, för att sålunda gifva en totalbild af hela hans utveckling, så är det största intresset vid en lefvande konstnärs utställning, i synnerhet då han ännu är stadd i sin fulla krafts utveckling, att se hans senaste skapelser och sålunda få en öfverblick af det utvecklingsstadium, hvari han for närvarande befinner sig.
Detta är en sak, som de fyra ofvannämnde unga konstnärerna hade iakttagit, och deras utställda arbeten tillhörde i regeln hvar och ens senaste produktion.
Det ligger i sakens natur, att då en medlem af ett kungahus befattar sig med konstnärlig produktion, allmänheten med särskildt intresse skall följa hans eller hennes försök på " detta område; men det ligger ingalunda i sakens natur att, såsom ofta nog är fallet, samma allmänhet skall behöfva rycka på axlarne åt denna produktion och taga för afgjordt, att dess förtjänster äro mera kungliga än konstnärliga.
Visserligen är det nära till hands, att en furstlig målare ofta endast blir en mer eller mindre skicklig dilettant; men att så icke alltid är fallet, därpå lemnar just denna utställning tillfredsställande bevis.
Prins Eugens taflor: figurer och landskap i olja och pastell, ådagalägga en omisskänneligt konstnärlig begåfning.
Särskildt hans landskap Yisa&gt; att han äger en öppen blick för det pittoreska — denna afundsvärda gåfva, som så mången konstnär med namn aldrig fått; att han besitter en god naturiakttagelse och ett fint färgsinne.
Ett par af hans små oljeskizzer, som äro verkligt stämningsfulla, och en större duk (porträttlandskap) tyda på, att han f. n. framför allt lyckas i återgifvandet af det stora landskapet med vidsträckta lointainer och trots de små måtten kan gifva illusion af vidd och afstånd.
Oskar Björck, af hvilken som bekant Nationalmuseum redan förvarar två flgurtaflor, uppträdde här uteslutande som porträttmålare.
Jämför man, hur han lyckats i de båda arterna af sin konst, måste man ovillkorligen gifva företrädet åt den mera fria genren.
Hans porträtt äro ännu något hårda, och ehuru han i flere af dem på ett verkligt ypperligt sätt gifvit uttryck åt förebildens personlighet, lyckas han dock ej alltid då det gäller anletets rent arkitektoniska likhet.
Ett drag som visar att vi ha en genremålare framför oss är, att han gärna sätter in sina porträtt i en genreartad situation och omgifning — något som ju också i hög grad bidrager att gifva en sann och verklig bild af personen i fråga.
Ett framstående konstverk af denna art är porträttet af konst- /
TVÅ KONSTUTSTÄLLNINGAR, 55
närens hustru, där en förträffligt återgifven solljusverkan skänker ännu en charme åt den behagliga hem-interiören.
Porträttet af Grefvinnan S. visar en praktfull salongsbild, där i synnerhet alla stoffer äro målade med mycken sanning.
Synnerligen fin och elegant är den lilla porträttstudien i pastell » Läsande ung dam », af hvilken tidningen » Jul » i fjor gaf en reproduktion.
Det förefaller som om konstnären såsom porträttor i denna teknik skulle kunna lyckas ännu bättre än i olja.
Den mångsidigaste af våra yngre målare är utan tvifvel f. n. Alf Wallander.
Hans rika och intressanta produktion var utmärkt representerad här.
Han rör sig med samma lätthet på landskaps- som figurmåleriets områden; han använder med lika framgång penna, olja, akvarell, pastell och nu senast äfven etsningen.
Lätthet och snabbhet äro utmärkande drag i hans konstnärskap, man ser att hans skapande aldrig varit något mödosamt arbete.
Men häri ligger också en fara, från hvilken han ej alltid går fri, den åsyftade effekten kommer stundom ej fram så säkert som konstnären velat.
Hans figurer — helst tiggare, sjömän ocn annat pittoreskt folk — äro redan kända för de flesta.
De äro alltid förträffliga verklighetsbilder, och de senast utförda visa, att konstnären lyckas arbeta bort en viss glatthet i stoffbehandlingen, som är på sin plats då det, såsom på en af dessa taflor, gäller att återgifva » oljekläder », men som i allmänhet var störande osann.
Ett stort steg har konstnären tagit genom sina ypperligt återgifna skogsinteriörer och kanske ännu mer sina solbelysta vatten: den präktiga bilden från Nybroviken, inköpt af konungen, var ett verkligt mästerverk i denna art.
Om man om de redan nämnda tre konstnärerna måste säga, att de.
visserligen hvar och en nått en framstående plats i sin art, men dock ha en vidare utveckling att genomgå, innan de nå det möjliga mästerskapet, så måste màn inför Bruno Liljefors ' bilder fråga sig, om det är möjligt att komma längre i den genre som är hans egendomliga.
Hans konst är redan för väl känd för att det skulle behöfvas att här närmare omtala hans senaste skapelser.
Ingen har som han kunnat skildra dessa scener ur de vilda djurens lif i våra svenska • skogar — småfoglarnes lek och kvitter bland buskar och trän, roffoglarnes vilda strider, räfvens listiga krigståg eller högdjurens vandringar i skog och mark.
Det är som om han utlurat naturens intimaste hemligheter, och om vi också aldrig hade sett dessa scener ur djurens lif i verkligheten, så förlänar han åt sina framställningar af dem en så gripande sanning och verklighet att vi aldrig kunna tvifla på, att de äro resultat af ett oaflåtligt och troget natuVstudium.
Man har jämfört Liljefors ' djurbilder med de japanska, och man har därmed gjort honom den största ära, som kan ske en europeisk djurmålare.
Säkert är, att bland desse senare står han redan nu i främsta ledet.
Såsom torde framgå af det ofvan sagda, ha dessa två separatutställningar varit af synnerligt intresse.
Det är att hoppas att andra af våra konstnärer följa dessa fyra sistnämndes exempel och gifva vår konstintresserade allmänhet en fullständigare inblick i deras konstnärskap, innan de behöfva söka den på en minnesutställning.
E, G. F.Teater-revy.
■ — Det stora skådespelet vinner terräng.
— " En midsommarnattsdröm ".
— " Ära " af Hermann Sudermann.
— " Ruy Bias ".
— " Pater Noster " af Coppé.
— " Margot " af Meihac.
När för ett par år sedan några romantiska dramatiseringar af de romaner, som voro våra föräldrars ungdomslektyr, med afgjord framgång uppfördes å Svenska teatern, var det någon kritiker, som i denna framgång ville spåra en längtan hos publiken efter det stora skådespelet.
Hypotesen syntes djärf; mén de allra första tidstecknen äro ju alltid svaga och märkbara endast för ett öfvadt öga.
En sådan längtan har nog länge funnits feos en liten, konstförståndig del af publiken, mera betydande än betydlig, men skulle nu vara på~väg att gripa äfven de djupa leden.
Nåväl, det är ej utan att våra dagars teaterbarometer i Stockholm tyckes visa på, att en dylik vädervexling verkligen ligger i luften.