Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Schana lyssnade, hon urskilde nu vissa ord, såsom »hälsa förfärligt -- bed honom ursäkta min djärfhet» -- »söta beskedliga madam, tusen tack», och så nigningar igen, krus och en mängd komplimenter.
Det svindlade i stackars Schanas hufvud, hon förmådde hvarken gå fram eller tillbaka, hon stod som fastnaglad vid trappafsatsen, det ovanliga i händelserna grep henne, det var som en enda vild dröm, och hon hade af lättsinne kastat sig i allt detta äfventyrliga, nya...
Hvad skulle Katrina säga, om hon fann henne här, och hur skulle hon förklara sig inför denna stränga domare?
Det föll henne intet ögonblick in att hon själf med ungefär samma rätt skulle kunna fordra en förklaring.
Ändtligen stängdes köksdörren, madamens köttiga silhuett försvann och i skymningens dunkel kunde Schana halft gissningsvis urskilja väninnans triumferande leende och förstod af hennes armars vidlyftiga svängningar, att hon var vid allra bästa humör.
Detta gaf henne något mera mod, men nu var hon rädd att göra sig löjlig i Katrinas ögon.
Om hon blott kunde fly!
Och komma bort, långt hem till »Friden».
Men olyckan gjorde att fru Lamströms lustiga lynne inspirerade henne, så att hon icke mer gick utan sprang nedför trapporna.
På långt håll igenkände hon Schana och gaf till ett gapskratt.
Hva', står du här och spökar, ditt spektakel», sade hon.
»Sku' upp till kavaljeren, hva'?
Herre hjärtandes, Schana, hva' går åt dig?»
Schana slog ned ögonen, hon kände det som om hon begått ett brott.
»Jag gick ut ... och så gick jag in, -- hit.»
»Tyst, gumma, och ljug inte», kommenderade frun, »jag gick också ut, och så in.
Vi va' lika galna bägge två ... nå, än se'n ... karlbelätet fick jag inte se ... madamen sa', att han sof middag, den latkrabban.»
Schanas ögon, glänsande och stora nu i skymningen, spärrades ännu mera upp, hon slukade hvart enda ord med största uppmärksamhet.
»Men han kommer nog, det trodde åtminstone hushållerskan, som jag kände från salig
Petreuses tid, du vet, hon var förr köksa hos assessorns, -- tjocka Lovisa, hon, som den tiden gick och slarfva' med bokhållaren.
Men nu är hon minsann både dygdig och anständig.
Schana andades åter.
Tänk att hon kommit undan för så godt pris!
Hon lät glada Katrina prata, medan hennes tankar sväfvade vidare, tillbaka dit, där »han» bodde.
Men sinnesrörelsen hade varit för stark, hon darrade i hela kroppen, som om hon haft feber, och tårarne trillade ned för hennes vissnade kinder.
»Hut! jag tror minsann käringen gråter», snäste Katrina och fäste en sträf blick på väninnans upphettade ansikte, »gråter och vojar sig som en annan pipsill, fy sjutton!
Och för hva'?
Pjoller!»
Hon gick med styfva fjät och högburet hufvud, körde ut läpparne och rynkade sina buskiga, grå ögonbryn. »Pjoller, gamla harpan!
Kan man tänka!
Att lipa som en öfvergifven brud.
Blir det slut snart, hva'?»
»Gräla på bara, Katrina», snyftade den gamla flickan och snöt sig i sin bästa kyrknäsduk, »gräla på bara, själf tycker jag också att jag är så löjlig, så det är en skam.
Jag tänkte, jag ville, jag -- jag vet inte själf.»
Katrina såg på henne en stund, hennes mun drog sig till ett egendomligt vekt leende, hon slog henne på axeln med sin bara och sträfva hand, det var ett slag, som urartade till smekning, och i en blid, nästan höflig ton sade hon till slut:
»Gå hem och lägg sig, Schana!
I morgon klockan fem kommer han.
Herre Gud -- vi ä' ju alla skröpliga, vet jag, och inte annat än människor!
Jag ä' människa, jag också, Schana, jag ä'...»
Det var inte utan att fru Lamströms sträfva stämma darrade en smula, väninnans rörelse hade smittat.
»Adjö, i morgon klockan fem!
Jo, jo, Schana, i morgon klockan fem kommer han.»
Hon gick med raska, karlavulna steg framåt boulevarden till och försvann mellan träden.
Med nedböjdt hufvud och krokig rygg stapplade den gamla flickan sin väg framåt.
Det var mörkt nu, och lykttändaren med sin stång stöflade mellan lyktstolparne och tände gasen.
Han smällde med stöfvelsulorna mot gatan, så att det dånade i den frusna marken.
Det var kallt nu mot natten och det gällde att hålla sig varm.
Men Schana kände ingenting, hon var allt för upprörd.
Klockan hade redan slagit fem på söndagsaftonen, brasan brann, ljusen stodo tända på byrån, och öfver den låga dörren till fru Lamströms kök brann i en gammal vinglig mässingslampett två alltjämt fläktande ljus.
Bordet var dukadt med kringlor, bullar, pepparkakor och äppelkakor för tjugu personer, med socker för tio och grädde för fem, och med tre par djupa storrosiga kaffekoppar omkring kaktusplantan, som med sin stora svällande gråhvita knopp intog hedersplatsen.
Längst in i ena hörnet af soffan satt Schana, skymd bakom blomman och lampan.
Hon hade ny spetsnegligé och under den glänste hennes vackra hår.
Hon stickade med nervös oro, och ett uttryck af blyg ängslan, blandad med glad förväntan, lästes tydligt på hennes gamla fromma ansikte.
Snart skulle ju han komma!
Glada Katrina sprang orolig omkring, fastnade öfver allt med sin styfva ylleklädning och grälade hvart ögonblick på madamen, som ute i köket kokade kaffe, så starkt som den mest koncentrerade dekokt.
»Du ser ut, som om du vore i kyrkan, Schana», sade hon, »men du är för resten tusan så snygg och nätt!
Kommer han inte snart, det långa tabernaklet, så minsann tror jag inte han spricker!
Du begriper jag menar knoppen där.»
Det körde upp för gårdsbacken, bjällrorna från en heltäckt istvoschickssläde klingade vackert i den stilla aftonen, och Katrina rusade till fönstret för att se ut.
Släden stannade utanför dörren, en karl i vaktmästarmössa hoppade från kuskbocken och öppnade dörren till kursläden.
Madamen sprang med en lykta från köket, ställde sig midt i drifvan för att lysa bättre, medan frun själf kom med ett af ljusen.
Nu syntes hans ena ben, så det andra.
Sakta och försiktigt, långsamt och med andakt.
Så, nu stod han på sina bägge ben nere på marken och gick stödd mot vaktmästarens arm uppför den lilla trappans få steg.
Han hasade sig långsamt genom förstugan och var nu ändtligen inne, höljd i sina pälsar, krokig och flämtande.
Två ljusblå ögon tittade ut ur de yfviga halsdukarna med en mera misstänksam än älskvärd nyfikenhet, sågo sig pröfvande omkring och stannade slutligen frågande på värdinnans käcka figur.
Man hjälptes åt att befria honom från pälsar och dukar, skinnhandskar, pulsmuddar och ytterstöflar.
Ändtligen stod han där, en hopsjunken, afmagrad figur med veka och slappa drag, skägglös och tandlös samt med en kalott af sammet täckande det kala hufvudet, som omkring nacken pryddes af en krans ljust, glest hår.
Han sjönk ned på närmaste stol, hostade, putsade sin näsa, flåsade och suckade, allt under det han såg sig omkring med samma hjälplösa och missnöjda min.
Frun hängde med vaktmästarns hjälp upp pälsar och schalar, -- Schana satt i soffan som förstenad.
Var detta »han»?
»De trapporna», stönade ängsligt kamrern, »de trapporna ta' lifvet af mig!
Jag har så klen hälsa, kära fru.
Magen är dålig och bröstet är angripet.
De trapporna!»
Han drog efter andan som en nyss fångad fisk på land, och såg ut att ha tappat koncepterna och humöret dessutom.
»Har ingen fara med trapporna», lugnade frun, »bara man inte pjåskar sig!
Jaså, detta är nu gamla Aspen!
Sade jag inte det, att tiden gör oss inte bättre, skröpligt blir skröpligare, och klent blir sämre!
Herre Gud! när jag tänker, att herrn en gång var ung, aj, aj, den tiden!»
»Det är fasligt långt bort frun bor», anmärkte han, »är här inte farligt för tjufvar och mördare, den här
Rödbergstrakten har alltid haft dåligt rykte om sig?»
»Mördare!»
Fru Lamström slog ihop händerna, så att det knakade i de magra knogarne.
»Jo, di sku' bara våga!
Ja sku' minsann ge dem svar på tal, och den, som ville mörda Katrin på berget, sku' allt få hårdt arbete!
Jag ä' inte af så skröpligt virke jag, som det så kallade starka könet, och någon pultron ä' jag inte heller!»
Kamrern såg upp, hans blick sökte skygg den tappra fruns, men han vände sig fort åter bort, liksom vågade han egentligen icke motsäga eller reta henne.
Försiktigt drog han sin stol närmare bordet, tog fram sin stora, fina näsduk, kramade ihop den, lade den mot stolkarmens hårda stoppning och stödde så sin armbåge emot denna improviserade kudde.
»In med kaffet, Bina», dundrade frun, »och tratta i vaktmästaren allt hvad det går i'n, men stäng för all del dörren, om han vill ha' grogg, för den luktar så förbannadt, när den kommer i varmt, vet hon.»
Kamrern fick en liten förarglig hostattack, som emellertid snart gick öfver.
»Hvar är den omtalade blomman?» frågade han slutligen.
»Kan han inte se på andra sidan om lampan och ljusena, där hvar Schana sitter, midt framför näsan på honom?» sade frun och pekade på bordet.
»Schana, Schana? hvar är Schana?»
Den gamle herrn reste sig långsamt upp, torkade imman från sina brillor och stapplade mot soffan. »Är det, är det...»
Hon hade hela tiden suttit i soffhörnet stel och stum, skymd af den stora tjocka kaktusplantan, lampan och ljusen, men nu steg hon upp och gick emot honom, såg honom lugnt in i ögonen och neg.
»Det är allt jag, snälla Asp», sade hon, »ännu för ett par minuter se'n var jag så rädd för er att jag knappt kunde hålla i de här strumpstickorna, men nu...»
Hon räckte honom sin hand och förde honom beskyddande och vänligt tillbaka till hans plats med en min, som om hon varit en mor och han hennes barn.
»Roligt att få se er, roligt att få se er», sade den gamle herrn, i det han tryckte hennes hand, »jag trodde knappt mamsell Kristiana lefde.
Men jag kan känna igen er, jag tycker nära nog, ni är er lik, bästa vän!
Åh, hvad det var roligt!»
Hon tvang honom att sätta sig bekvämt och bra i stolen samt började pyssla om honom, skaffade honom en pall, soffdynor och schalar.
»Kamrern är sig inte lik», hviskade hon, »men där finns något i blicken, ja och så kring munnen!»
Kaffet kom in, frun sprang omkring och gjorde sig tusen onödiga omsorger, hon slamrade med allt möjligt, pratade i ett, puttrade och bråkade.
Men kamrern hörde henne icke mer, han betraktade sin ungdomsväninna, och med en allt större tillfredsställelse uttryckt i sin blick följde han hennes rörelser, där hon sysslade vid kaffebordet.
Han frågade henne om hennes lif »sedan den tiden» och lyssnade med ett undrande intresse till hennes svar.
Så kom frun, hon slog sig ned på en pinnstol bredvid bordet, man drog sina stolar närmare hvarann och började ett allmännare samtal.
Vid kaffekoppen var »glada Katrin» alltid vid bästa humör och lät icke truga sig till att vara öppenhjärtig.
Männens skröpligheter kommo strax på tapeten, hon knusslade icke med sina förtroenden; stackars Petreus fick sitta emellan, den gamle syndabocken gick igen och slet för sina svagheter, likaså de andra goda vännerna bland det »så kallade starka könet»; frun hade känt en hel hop, hon, och som änka med hus och gård hade hon haft tillfälle att rikta sin erfarenhet.
Hon hade icke så få friare den tiden, en repslagaremästare hade varit »riktigt kär», dessutom en äldre postiljon, som var trött på sitt rörliga ungkarlslif, samt en för detta militär, öfver hvars lefnadssaga ett visst dunkel sväfvade.
»Att inte kusin tog en af dem», anmärkte Schana, inte utan en viss spetsighet i tonen.
»Nej, jag var inte så galen en gång till», svarade hon, »att i onödan dra till huset ett sådant spektakel.
Jag tål inte de oduglingarne, som inte ha en förnuftig tanke i sina hufvuden, nej, tacka vet jag reelt kvinnfolk, di ä' då åtminstone människor.»
Kamrern var af samma tanke, äfven han misstrodde männen.
Hvad hade han icke lidit för deras skull!
Han hade som förmögen ung man gått in i en bank, kort efter det han förlorade sina föräldrar.
Fort nog blef han kamraternas favorit, allas vän, allas förklarade gunstling.
De äldre tjänstemännen täflade med de yngre i att fira honom, att smickra honom, att dra' honom till sig.
Han var lycklig och stolt öfver att vara allas »bienfaiteur», att få låna dem pengar och gå i borgen för dem samt att dessemellan få ställa till små trefliga ungkarlssexor med champagne och ostron.
Han njöt af allt det rökoffer, som man frambar på hans högmods altare, han växte i sina egna tankar och började tro sig vara ärnad till något större, och bättre.
Men tiden gick och han fick icke befordran.
När han sökte en bättre plats, blef han afvisad med en viss ironisk höflighet, hvars tvetydighet han i början icke fäste sig vid, men som senare blef honom allt mer påfallande.
Han började förstå, att man behandlade honom på ett eget sätt, att man gjorde sig löjlig öfver honom och höll honom för narr, i början visserligen fint och maskeradt, men småningom alltmer öppenhjärtigt och hänsynslöst.
Han förstod ändtligen att han allt för länge varit hela etablissementets ekonomiska mjölkko, han förstod, att han saknade ämbetsduglighet och användes till de underordnade göromål, som hvem som helst kunde sköta, men att han hölls kvar med speciel hänsyn till de rent personliga tjänster han gjort kamrater, vänner och vänsvänner som långifvare och borgensman ... med ett ord, han fick ändtligen klart för sig, att han, oaktadt sin avancements-omöjlighet, fick vara kvar på grund af sin egenskap som »god kamrat».
Dessa upptäckter grepo honom djupt.
Han hade varit så upptagen af ungkarlslifvet med vännerna, att han rent af icke kommit sig för att tänka på giftermål.
Nu stod han allena, till hälften ruinerad, med en massa osäkra borgensförbindelser, en förslösad ungdom bakom sig, och ingen framtid.
Så flyttade han till Åbo.
Där var det samma historia, endast med den skillnaden att han nu icke fullt så lätt lät narra sig.
Han blef äfven här purrad, men man fick använda större omsorg på att få honom att åter göra dårskaper.
Hans plats i Åbo var emellertid i alla afseenden bättre.
Men han kom nu in i ett kotteri af gamla öfverliggare, ungkarlar mellan 50 och 60 år, som aldrig gjorde annat efter »arbetstiden» än åto, drucko kaffe med »avec», toddade, spelade och rökte ända till sent på nätterna.
Kamrern berörde helt flyktigt Åbotiden, äfven här hade han märkt, att kamraterna voro egoister och att vänskapen hade sina förbehåll och var tämligen dyrköpt.
En vacker dag fick han betala ut så stora borgenssummor, att de sista resterna af hans förmögenhet gingo åt.
Det gällde nu att lefva af lönen.
Den ene efter den andre af kamraterna dog, ett par af de yngste gifte sig och ville ej mera veta af de alltjämt pokulerande »gamla ungkarlarne», som gingo för sig själfva och hatade äktenskapet, dess bojor och band.
Så fick han ett anbud att komma till hufvudstaden; en af hans yngre kusiner hade kommit sig upp och blifvit senator, nu fanns en kamrersplats ledig, han kunde ju gärna söka den.
Väl var han något gammal, men någon ärligare kunde man i alla fall icke få.
Så kom han till Helsingfors, sökte och fick platsen.
Det var tio år sedan.
Som en sjuklig stackare lefde han nu, en ruin af hvad han förr varit, ensam och öfvergifven af alla dem, som han förr kallat sina vänner.
Allt var kallt och tomt, ingenting äkta.
Alla ville draga nytta af honom; han visste att alla, ända till hans gamla hushållerska, bedrogo och bestulo honom.
Och han där, vaktmästaren, hur dyrt gjorde han sig icke betald för de tjänster, som han mer eller mindre motvilligt gjorde honom!
Nej, lifvet var eländigt, människorna dåliga, föraktliga och onda!
Och det var sorgligt och tröstlöst att sålunda blott vänta på döden, på en dödsbädd i plågor måhända, där han skulle blifva tvungen att på förhand betala den hand, som hjälpte honom.
»Tänk så olika lifvet gestaltar sig för oss, som ingenting har», sade Schana, knappt hörbart, »då ä' det lyckligare att vara fattig.
Jag har för det mesta träffat riktigt snälla, hjälpsamma människor.
Jag skulle kunna räkna upp en hel massa.
Tänk bara på notariens och på häradshöfdingens, och på Glarboms änka och skolmamsellen vår, och kaptenskan!
Mig ha alla hjälpt, ingen har nekat mig sin hjälp, när jag behöft, och ändå har jag aldrig begärt.
Minns inte kusin det året jag var sjuk och låg på klinikum?
Hur goda va' di icke, både läkarne och sköterskorna ... och ändå har ingen ännu haft något att förtjäna på mig här i världen.»
Fru Lamström afbröt med ett svall af ord:
»Har ingen haft nytta af henne, kusin?
Inte det?
Än alla dem hon hjälpt, då?
Hur många fattiga stackars lik har hon svept?
Och hvad har hon fått för det, hva'?
Ofta har hon satt pengar till för att få dem rena och hela i kistan, de gamla tjusvargarne, som i tid och otid gått och dött där i villan och annanstädes i knutarne.
Hur många sjuka uslingar har hon hjälpt utan hvarken lön eller tack?
När har hon frågat efter sig själf, om hon både svultit och vakat ut sig, då det bara gällde att gå och lägga sin näsa i blöt för några odugliga fattighjon, som hvarken Gud eller andra hederliga personer skulle brytt sig om utan skulle låtit dem supa soppan, såsom de kokat den åt sig?
När har hon gjort annat än slitit för andra?
De där galna flickorna, som hon hjälpt med tak öfver hufvud, när ingen annan velat se åt dem en gång, allt medan hon själf lefvat på en kopp kaffe och inte haft så mycket som en bit bröd till, nej, kusin, hör nu, tala inte om, att människorna ä' goda!
Di ä' endera elaka eller dumma.
Endera slå de ifrån sig som jag, eller slita de själfva ondt som ni två.»
Kvällen led.
Vaktmästarn, som satt i köket hos Bina och trakterades med grogg, kom gång på gång och påminte, att det nu var tid att fara, slädan var snart där; ville inte kamrern börja pälsa på sig snart...?
Men kamrern ville inte.
Han trifdes utmärkt, och det blef också allt längre pauser mellan vaktmästarns tittar in i rummet; äfven han tycktes finna sig väl i det varma köket med »knorren» till kaffet och i madamens sällskap.
Hvar gång hans runda ansikte tittade in genom dörren var det rödare och mera skinande, äfven ögonens färg blef efter hand lifligare och klarare.
»Nu är klockan tio, kamrer», sade han till sist med en vänlig nick in till de tre gamla, »jag undrar om icke gamlan hemma blir arg, om vi inte snart pallrar i väg härifrån, hva'?»
Kamrern tyckte kanske, att den eljest korrekte tjänsteanden tog sig en allt för fri ton gent emot sin herre, eller om det nu var att hans eget mod plötsligt blifvit så mycket större, allt nog, han vände sig om och röt med en ovanlig morskhet i rösten:
»Hur kan han tillåta sig en sådan sottise, Bavander, stanna där han är, och längtar han hem, så kan han absentera sig.»
Liksom förvånad öfver sitt eget mod, såg den gamle herrn därefter en stund ned.
Tänk att han förgått sig så!
Om nu vaktmästarn blef ond, hvem skulle han då få i stället?
Kanske det var bäst att han tog afsked nu och började hemfärden.
Men trefligt var här, varmt och godt, det pratades omkring honom så underhållande och otvunget, han blef icke trött och nervös såsom hemma eller i de familjer, där han brukade vara.
Här var behagligt, tiden gick endast allt för fort.
»Nu spricker hon minsann ut», sade glada Katrin och flyttade den stora blomkrukan närmare sig, »ja ha, se, se, nu är hon färdig, se, hur hon öppnar sig!
Titta ni, pass på!»
Kamrern såg ömsom på Schana och ömsom på den svällande blomknoppen.
»Det kommer underliga tankar för mig», sade han.
»Jag minns väl hur varmt och vackert jag tänkte den gången på hjärtanskär.
Men jag var en sådan mes då.
Om jag hade gift mig mot fars vilja, så hade jag haft det bättre nu.
Det var ärelystnaden och högfärden och fördomen, som satt i mig, och det var dem jag lydde.
Det är en olycka, att unga män bli tvungna att vänta och vänta med att gifta sig, tills de bli gamla och inte mer duga till det.
Det är en olycka, att fäderna tvinga dem att gå och vänta tills de kunna göra partier».
De skulle i stället ha' sina pojkar till att gifta sig med sin första riktiga kärlek, så blef det en ordentlig generation och icke sådana oting som nutidens ungdomar.»
»Se, hur den blir stor och tjock upptill, rätt nu smäller det, pass på, kusin!» Fru Lamström andades på sin kaktusknopp och vände den sakta på alla sidor.
»När jag tänker på, hur bra jag skulle haft med er, ni goda människor», sade kamrern och såg vänligt upp, »så blir jag helt ledsen på mig själf.
Säg, vill ni inte lofva att komma och vårda mig, om jag blir sjuk, Kristiana, och stanna hos mig tills jag dör?»
Kamrerns ton var helt högtidlig och allvarlig, han tog den gamla flickans hand, kysste den sakta och sade efter en stund:
»Jag är så rädd för att dö ensam.»
»Hon kommer nog gärna, det sjåpet», svarade frun, »ty för lik är hon inte en smul rädd.
Se upp nu, Schana, och stå inte där och se fånig ut, utan när du vid dina sjutti år får en friare, om han också är skröplig, så pass på!
Nu slår den ut, nu, hör hur det smäller!
Så vacker, herre Gud, så vacker!
Se, så hvit, och känn så den doftar!
Tänk, tänk, den blommar efter femti år, och så hvit, så grann, så fin!»
»Den blommar efter femti år», upprepade kamrern, »så hvit och grann och fin!
Säg, Kristiana, om ni vill komma till mig, när jag snart måste bort?
Eller förr, säg att ni inte mer vill öfverge mig!»
»Den vissnar igen om en half timme, pass nu på allesammans!»
Frun öppnade dörren till köket och bjöd vaktmästaren in med gamla Bina. »Kom och se, den här blommar blott hvart femtionde år, men är då så vacker som världens skönaste ros, se, se!»
De stodo allesammans omkring den blomma, som blott slog ut hvart femtionde år.
Men blott ett par ögon sågo in i det hjärta, hvarest också endast hvart femtionde år en knopp sprang fram ur den torra, njugga jordmån, som eljest alstrade taggiga och misslyckade saftlösa skott.
Blott ett par ögon sågo den hjärtats sällsynta blomma, som nu i matta färger förmådde utveckla sig för lifvets sista korta, flyende halftimme.
Blott en såg det och tryckte den stackars blomman tacksam till sina läppar.
Mot afton.
Man kunde icke längre se på Långträsket att det blåst på dagen.
Sjön låg alldeles stilla nu på aftonsidan, och mellan träden sken solen gul och matt, den orkade nu icke elda på så varmt, utan glödde endast borta i väster, luften var redan en smula afkyld och i dalen började en fin, genomskinlig dimma sakta stiga upp ... man var redan långt framme i augusti.
Inne på en liten gård vid åns utlopp i träsket stod Lotta vid brunnen; hon hade sköljt alla kärlen, ställt dem på kant i rad och stod nu och såg bortåt sjön; där for en liten båt in mellan holmarne och hon undrade om det var Ossi, som skulle ut och fiska eller om han bara skulle öfver till Agreens för att ta sig en liten aftonsnaps.
Så satte hon sig på en liten packlår ... hon var trött efter dagens arbete och behöfde hvila.
Det var eljest icke just hennes sak att sitta stilla och fundera.
Men i dag kom det af sig själft; tankarne togo henne med våld, hon förmådde icke slita sig lös, och nu kunde hon ej hjälpa det, hon måste sitta här och vänta, tills det gick öfver.
Den lilla gården var tom och öfvergifven; Agreens piga hade gått med mjölken, hunden låg på ängen hos fåren, hon var ensam hemma.
I stugan sofvo barnen ... och far var som alltid i staden hos frun.
Det var Lotta, som skulle sköta gården, när far var borta, skulle se till att herrskapets rum alltid stodo i ordning, skulle göra alltsammans både ute och inne, och det kunde hon också.
Det var bara i dag, som det föreföll litet tröttsamt.
Lotta såg sig omkring.
Jo, allt var färdigt, de kunde få komma hvilket ögonblick som helst.
Dörren till herrskapets lilla hus stod öppen, friskt granris låg framför trappan och hon kunde se in i »salongen» där allt såg rent och putsadt ut.
Till och med gården var städad, rishögen buren bort till vedtrafven och nässelbusken vid stenröset afmejad, gräset växte vackert både under björkarna och vid liderväggen, det var alls ingenting att anmärka, de kunde verkligen komma när som helst.
Också i fruns rum stod fönstret öppet.
Lotta hade tvättat upp de blårosiga kattunsgardinerna och ställt sin egen myrtenkruka i fönstret bredvid vattenkaraffin, sykorgen och Topelii »Ljungblommor», allt var som det skulle, färskbrödet bakadt, smöret kärnadt och filbunken i ordning ... bara de nu komme!
Lasse, hennes man, var aldrig hemma.
Men det var nu hans tjänst och kunde inte hjälpas.
Han var på en gång fruns kusk, när hon behöfde honom i staden, och den lilla förfallna gårdens »förvaltare», när hon kunde undvara honom och han fick vara hemma på landet.
Just ingenting att förvalta för resten.
En smula fiske -- det kunde Lotta sköta om, en bit åker, det kunde hon också rå med med hjälp af Agreens --, potatislandet, rofåkern och ett par bänkar grönsaker, allt detta kunde en vanlig kvinna mycket väl sköta.