Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett sådant främjar produktion, handel och afsättning — främjar nationalförmögenhetens tillväxt, under det att ett sådant som vårt endast föder lättja, lyx, vällefnad, import, skuldsättning och enskild och allmän ruin.
Huru är ock krediten beskaffad i vårt land?
Vår kredit är en skuldsättning, som, så synes man förmena, man knappast har förbindelse att betala.
Lagen har knappast någon arm emot lättingen, bedragaren och vinglaren.
Ingenting liar varit olyckligare för vårt land än denna kreditlagstiftning, emedan folket i följd deraf uppfostrats till slösaktighet och tanklöshet för sina ekonomiska intressen, .lag vältrar också denna anklagelse, icke mot folket, utan mot styrelsen.
1 en klok kreditlagstiftning ingår vexelrörelsen sorn en första nödvändighet, ty industrien kan ej förläggas på annat sätt än genom vexelrörelse.
Den som i vårt iand behöfver förlag för sin industri, lånar uti en bank ett temligen obetydligt belopp.
Hans produktion kan derefter icke öfverstiga detta låns belopp; ty han är icke i tillfälle att upptaga några vidare lån.
Huru olika der vexelrörelsen bedrifves.
A säljer till B varor för 1000 rdr.
A mottager en vexel.
Med samma köper A t. ex. ull till sin fabrik, tillverkar kläde för 2000, afyttrar samma och köper återigen ull för beloppet; säljer klädet, som nu uppgår till 4000, och förlägger sig på delta sätt till hvad belopp som helst han bin ner tillverka.
Huru olika detta förfarande och denna produk" tion med det och den förstnämnde!
En vidare utveckling af krediten förer oss till associationen.
Associationen är industriens största häfstång.
Utomlands, på kontinenten och äfven i England, bilda sig associationer för alla större enskilda företag.
Om man deremot här i landet skulle utan statens medverkan söka gå uti författning om något industrielt företag, — t. ex. en jernväg mellan Norrköping och Linköping, — så skulle t. o. m. ett företag af nämnde ringa omfattning icke låta sig verkställas.
— Uti ett annat land skulle ett bolag bilda sig, söka intressera allmänheten derför, utfärda obligationer för kostnadsbeloppet, sälja dem och utföra företaget. —•
Häraf synes, att i länder med ordnadt kreditsystem man går allt mer och iner framåt i gigantiska företag, som tusendubbla de industriella krafterne, under det man i de länder, som sakna detta system, — till hvilka äfven vårt kära fädernesland hörer, — står och trampar evigt i samma trampverk, utan att komma ur stället.
Men den största associationen är staten; den måste verka för det helas väl.
Dess företagsamhetsanda måste omfatta de stora och gemensamma intressena.
Kriget är ett sådant.
Staten nödgas utrusta sin armé och sin Botta och föra krig.
Omöjligt är, att i ett ögonblick utkräfva all denna kostnad af folket; men penningar måste anskaffas.
— Staten gör som andra stora bolag, den söker vinna allmänhetens intresse för sitt företag, den utkastar ett kost - Den 22 November f. m. 117 nadsförslag, som vinner förtroende, den anlitar sin kredit, utfärdar sina skuldförbindelser, hoc est obligationer, och belånar dem.
Staten förmår härigenom sätta upp och i rörelse en armé, i förhållande (ill sina krafter jemförlig med andra länders.
Ytterligare förekommer att staten vill bygga en oundgängligen nödig jernväg.
Nåväl! staten kan ej genom en direkt beskattning anskaffa alla dertill behofliga medel; men företaget måste dock ofördröjligen utföras.
Hvarför då ej anlita samma utvägar, som andra länders erfarenhet gifva oss vid handen ?
Nu uppstår icke längre den frågan: skall statskrediten vara in hemsk eller utländsk, ty ur den logiska konseqvensen af det sagda framgår att den skall vara inhemsk.
Det inhemska statsskuldssystemet har mångå fördelar.
För det första är en sådan skuld endast en skuld, som staten eger till sig sjelf.
Staten förbereder och främjar i samma mån rörelsekapitalet med densamma, som industrimännen genom sina vexlar, associationen eller bolaget genom sina obligationer.
Alla dessa olika papper bilda industriens nödiga rörelsemedel, på samma sätt och för samma ändamål.
Endast genom sådan kreditlagstiftning kan industrien finna utväg till utveckling.
Helt olika är förhållandet med utländsk statsskuld.
Om densammas skadliga inflytande på våra näringar och våra finanser åberopar jag några inhemska statsekonomers yttranden.
Till en början Gr. M. Björn stjerna.
Han yttrar i en afhandling om statsskuld: »Den theori, »vi nu framställt, uttrycker endast vår tanke i afs. på en stats»skuld inom landet, sådan som Stor-Britanniens; ty hvad en »utländsk statsskuld beträffar, för hvilken räntan går ur lan»det, så är den mycket att klandra, emedan den eger alla de »olägenheter, man tillskrifver inhemsk statsskuld, utan att ega »någon af dess fördelar.»
— Det är i samma rigtning som äfven Agardh i en afhandling om statsskuld yttrar: »Den utländ»ska skulden bildar ett långsamt utsugningssystem.
Landet »blir sorn en hecticus, hvilken afmagrar ju mer han äter, un »der det rosorna blomstra på kinden.
Det är endast på en »blå strimma under ögonen, som man ser att han är sjuk.»
På samina sätt yttra sig ock flera utländska statsekonomer.
Huru olika beträda och fortsätta icke vi statskreditens väg !
Vi fortgå med den utländska skuldsättningen.
Hvilket förderfligt inflytande har den icke på landets rörelse!
Ja, man utsuger landet och gör staten redlös.
Utsugningen synes mindre, så länge man får lefva af föregångna tiders samlade kapital.
Men det är med staten och landet såsom med en jordegare, som utsuger sin egendom.
Alla dessa olika skiften i ett ordnadt jordbruk, delar i ett beräknadt cirkulationssystem, med hvar sitt särskilda nödiga ändamål för gräs, beten, rotfrukter, för ladugården m. in., plöjer han upp för att skörda endast säd och erhålla penningar.
Dan skall ock lyckas några år,, så länge han ockrar på de i bruket nedlagda kapitaler, beffiknade för jordens bördighet.
Kanske skall han erhålla 2 å 3 gånger så stöt afkastning, som den förre egaren.
Men redan inom några få 118 Den 22 November f. m. år skall afkastningen börja minskas och den utkärfvade jorden slutligen neka all afkastning och falla i vanvärde.
At hvilken skänker civilisation och menskligheten sin aktning, åt den vise skördaren elier lystne rofiaren?
Samma inflytande på industrien har vårt utländska statsskuldsystem, som roflarens på jorden.
Det skall uppehålla en i sig sjelf värdelös industri, ställd på svältkur, så länge upplåningen fortfar; den förbereder dess totala undergång och ruin, vid den tidpunkt, då staten förlorat sin kredit och landet siri förmåga att betala.
Man undandrager industrien dessa vexlar, obligationer och statspapper, dessa fonder, som äro nödvändiga för rörelsens utveckling, på samma gång som man oupphörligen frestar på bankens silfverfond.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte få åtfölja min motion till Utskit.
Raabs, Carl Adam, d. 19 d:s bordlagde motion, N:o 35, om införande af fullständig handels- och näringsfrihet.
Härefter förekom till afgörande ett mål, hvaruti undertecknad var jäfvig att föra prot:t, till följd hvaraf särskildt prot. deröfver fördes af Riddar!).-Notarien, Frih.
Ludvig von Platen.
Sedan undertecknad återtagit prot.-föringen, föredrogs Hr Ramsays, And. Henr., d. 19 d:s på bordet lagde Mern., innefattande anhållan att, med bibehållande af sin riksdagsmannarätt, få afsäga sig befattningen att vaia suppleant i Lag-Utsk:t.
Hr von Francken, Georg Wolfg., anförde skriftligen:
Hittills har man varit van, då det lider framåt April och Maj månader, få höra den ena efter den andra af utskottsledamöter afsäga sig sina platser i Utskm, med begäran om bibehållandet af sin riksdagsmannarätt, såsom det heter, på grund af enskildta vigtiga angelägenheter.
Dessa afsägelser hafva alltid bifallits, och följden har varit den, att de qvarvarande ledamöterna nödgats ingå i (lera, ja ända till 4 Utsk., och det har gifvits exempel på att det funnits Utskif - der vid riksdagens slut ej någon ledamot funnits qvar af dem, som varit der vid riksdagens början.
Att sådant icke är lämpligt torde af hvar och en lätt inses.
Den 22 November f. m. 119
Det är visserligen sannt att R. o, Ad:s ledamöter utan ersättning åtaga sig de i Utsk:n förefallande göromål, men hafva de åtagit sig deni, borde de äfven noggrannt uppfylla desamma, cm ock det någon gång skulle ske på bekostnad af enskildta fördelar.
Skulle R. o. Ad. nu, redan innan motionstiden är ute, börja bifalla utsk:s-afsägelser, torde möjligen kunna inträffa, att då det lider framåt sommaren, ej några ledamöter finnas qvar att besada Utslcn med, och, till förekommande af sådant, får jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. ej måtte bifalla Hr Ramsays afsägelse.
Jag anhåller om propos. å afslag.
Det gör mig ledsen, att vid detta tillfälle behöfva komma i strid med min värde vän Hr voa Francken.
Oaktadt tänkvärdheten af de ord, den ärade talaren yttrat, och hvilkas grund jag icke förnekar, kan jag icke förena mig i den af honom uti denna fråga uttalade hemställan. R. o. Ad. har ej allenast vid flera föregående tillfällen under förllutna riksmöten beviljat afsägelser, ur samma anledningar afgifne, sorn denna, utan att invändningar deremot blifvit gjorda; men jag beder att särskildt få erinra derom att Hr Olof af Geijerstam vid innevarande riksdag, och för icke längesedan, erhöll befrielse från sin plats såsom elektor, med bibehållen riksdagsmannarätt.
Det skulle derföre icke synas fullt opartiskt handladt af R. o. Åd., om Höglofl.
Ståndet plötsligen funnes vilja nu beträda en annan bana, och tvert afslå en framställning, som vanligen rönt ett blidare öde.
Hr Ramsay, så torde det möjligen vara ganska svårt för honom, som är tjenstgörande i Hofrätten, att på samma gång fylla den suppleantplats i Lag-Utsk:t, hvilken blifvit honom af R. o. Ad. vid riksdagens början tilldelad.
Obestridligen hade det varit mera öfverensstämmande med grundlagens tydliga föreskrift i detta afseende, ifall han i nästa plenum elter erhållen del af sitt inväljande såsom suppleant i nämnde Utsk. afsagt sig den plats, han icke ansåg sig kunna förena med sina egna tjensteåligganden.
Men då han ännu icke hunnit inkallas till någon tjenstgöring i Utsk:t, kan hans endtledigande ej förorsaka någon rubbning af der påbörjade arbetens gång och rigtning, hvadan den af Hr v. Francken yttrade allmänna farhåga för fluktuation i målens behandling här icke eger tillämplighet.
Skulle man alltid följa Hr von Franckens önskan, att, såsom regel, vägra begärd befrielse, torde det lätteligen kunna inträffa, att personer, hvilka vid riksdagens början kunde mot* taga en Utsk:s-plats, för hvilken de också vore högst lämplige ocli eljest benägne, möjligen befarade att sedermera, af en eller annan giltig orsak, icke kunna ända till riksdagens sista dag oafbrutet bibehålla densamma, — eller tilläfventyrs behöfva någon längre ledighet, än de af R.
O. omnämnda tre veckors 120 Den 22 November f. m. tid; — de begagnade sig af sin grundlagsenliga rätt att, till förekommande af framdeles vägrad afsägelse, genast afsäga sig ett dylikt uppdrag.
Man skulle derigenom icke ens för der kortare tid, som måhända vore tillräcklig, kunna få draga nytta för statens bästa af ganska utmärkta personers verksamhetsförmåga.
Detta enda och vigliga sakförhållande tror jag redan vara ett tillräckligt skäl för afslag å
Ilr von Franckens yrkande; och jag anhåller derföre, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. på bifall till Hr Ramsavs anhållan att, med afsägelse af sin Lag-Utsk:s-suppleantp!ats, få bibehålla sin riksdagsmannarätt.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag på Hr Ramsavs ifrågavrde begäran; framställde Hr Gr. o.
Landtm, propos. på bifall till densamma, och sedan härtill svarats många ja, blandade med nej, förklarades ja haft öfvervigten.
Upplästes och godkändes följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Hr Ramsavs, Anders Henrik, begäran att, med bibehållande af sin riksdagsmannarätt, få afsäga sig befattningen att vara suppleant i Lag-Utsk:t, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna begäran.»
Härefter företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja—79. Nej—54.
Hr Montgomery.
Robert Nils Germund, uppläste en motion, N:o 39, angående statsanslag till uppförande af ett hospital för landskaperne Wermland, Dalarne och Nerike. Gr. af Ugglas, Garl Ludvig:
Icke annat än jag, efter åhörandet af Hr Montgomerys motion, förnummit, funnos vid 1861 års slut å rikets samtlige hospital endast 1,074 platser lör sinnessjuka.
Hr Montgomery yttrade vidare att åtminstone 1,500 sådane platser vore behöfliga.
Således skulle ej genom hans förslag om uppförandet af ett nytt hospital för vissa uppgifna provinser med 200 sjukplatser fullkomligt fyllas den brist, som i', n. förefinnes.
För min del skulle jag önska att StatsUtsk:t, med behjertande af Hr Montgomerys förslag, äfven ville tillse att medel blefve tillgänglige för inrättandet af (lere sjukplatser vid de redan befintlige hospitalen, så att åtminstone de våldsamme måtte der kunna intagas.
I brist af utrymme hafva sinnessjuke ofta icke kunnat intagas på hospital.
Vissa Den 22 November f. m. 121 platser måste nemi. alltid finnas lediga för mottagande af sinnessjuke, hvilka äro för allmänna säkerheten vådliga.
I den församling på landet, der jag bor, har jag haft tillfälle att erfara olägenheterna i detta afseende.
Der fanns en person, som under flere år varit vansinnig.
Allt sedan sin barndom var han upptagen i sin farbrors hus, emedan modren straxt efter barnets födelse atled.
Genom vana vid de personer, som skötte den sinnessjuke, uppförde han sig aldrig så våldsamt att några farliga följder deraf uppstodo.
Då emellertid hans vårdare blefvo gamla och ej orkade om honom taga den vård, han behöfde, måste han återgå till sin fader och stjufmoder.
Dessa voro ovana vid honom och han vid dem; hvaraf följden blef att det ena svårare uppträdet efter det andra inomhus inträffade, och utomhus var förhållandet ingalunda bättre.
Han sprang in här och hvar, roffade åt sig hvad han kom öfver, fick stryk och gaf stryk.
Med ett ord en mängd förhållanden vid hans nyligen inträffade död gaf anledning till den förmodan, att han aflidit till följd af svår behandling.
Under många månaders tid hafva jag och församlingen begärt att få honom intagen på ett hospital; men förgäfves.
Plats har funnits, men derföre att han ej begått någon sådan våld samhet att våda för samhället deraf uppstått, har inträde nekats.
För min del får jag i allo tillstyrka bifall till Hr Montgomerys motion, med det tillägg, jag tagit mig friheten föreslå.
Motionären citerar ur Just.-Ombudsmms embetsberättelse till innevarande riksdag några ord, som gå ut derpå, att en allmän klagan försports öfver bristande utrymme på hospitalerna eller vårdanstalterna för sinnessjuka.
Denna klagan är fullkomligt grundad; men orsaken dertill bör dock icke läggas hospitals-öfverstyrelsen till last.
Det behöfves blott några få upplysningar i denna fråga, på det att denna motion och Gr.
Ugglas’ yttrande icke må föranleda direkta eller indirekta beskyllningar mot nämnde styrelse.
Det är visserligen sannt att, oaktadt K.
St:r vid föregående riksdagar anslagit betydliga summor dels till upprättande af nya hospitaler och dels till de äldres försättande i bättre skick, platsernas antal icke kunnat i samma mån ökas.
År 1842 funnos på alla hospital i riket platser för tillsammans omkring 1000 sinnessjuka, och har sedan dess obetydligt ökats.
Hospitalerna voro nemi. för 20 år sedan i så dåligt skick, att de snarare kunde betraktas såsom dépoter, afsedda för de olyckligas förvarande, än såsom anstalter för deras kurativa behandling.
För att afhjelpa detta, har man inskränkt antalet platser vid de flesta hospital, hvarpå som exempel må anföras, att då å Malmö hospital vid 1842 års slut funnos 224 sinnessjuke, är nu bestämdt att endast omkring 170 få vårdas på en gång; i Upsala nedsattes antalet, som vid slutet af 1848 var 192, till 135 o. s. v. Nya hospitaler hafva blifvit byggda i Upsala, Wexiö, Hernösand, Wadstena och sist här i Stock - 122 Den 22 November f. m. holm.
Man finnér häraf att hospitals-öfverstyrelsen sökt att förbättra desse olyckliges belägenhet, ehuru icke på samma gång större utrymme kunnat beredas.
Det är fullkomligt riktigt att minst ^:del af ett lands sinnessjuka bör vårdas å hospital eller andra inrättningar för sinnessjukas skötsel oell behandling.
Efter denna beräkningsgrund och då de sinnessjukas antal i vårt Iand med sannolikhet torde kunna beräknas till 4,500, skulle 1,500 hospitalsplatser vara behöflige.
Vid 1861 års slut funnos 1,074 platser, men då dessa under detta årets lopp komma att ökas med omkring 120, skulle således nu förefmnas en brist af omkring 300 platser.
Det af motionären framställda förslaget om inrättandet af ett nytt hospital med 200 platser, skulle till en betydlig del afhjelpa de olägenheter, som nu förefinnas, och man måste vara nöjd, om något kan göras.
Helst skulle jag naturligtvis se att Gr.
Ugglas’ förslag kunde bifallas, men då jag fruktar att statens tillgångar ej f. n. medgifva allt för stora anslag, instämmer jag i Hr Montgomerys förslag.
Hvad beträffar uppförandet af ett nytt hospital, afsedt för provinserna Wermland, Nerike och Dalarne, ber jag att äfven la yttra några ord.
Inga provinser hafva i afseende på hospitalsvården varit så vanlottade som de norra och nordvestra provinserna.
För norra Sverige finnes visserligen ett hospital i Hernösand, som vid detta årets slut får 120 sängar, men detta antal blir sannolikt ej tillräckligt för det antal vansinniga, som finnes inom Norr- och Westerbotten, Westernorrlands och Jemtlands län.
Tager man dessutom i betraktande huru svårt det inom dessa län mången gång kan vara, till följd af långa afstånd från närmaste hospital och särdeles under vissa tider af året, att dit föra den sjuke, finner man lätt att inrättandet af ett nytt hospital i något af de nordligaste länen vore särdeles behöfligt.
Men då, enligt hvad motionären anfört, de sinnessjukas antal inom Wermlands, St.
Kopparbergs och Orebro län är så betydligt öfverstigande antalet dylika inom de ofvannämnda norra länen, och dessa norra län nödtorfteligen torde ännu en tid kunna hjelpa sig med det nuvarande platsantalet i Hernösand, instämmer jag med motionären att de nämnde nordvestra länen f. d. n. äro i största behof af att erhålla ökadt tillfälle att få sina sinnessjuka intagna å hospital, helst afstånden från dessa län till närmaste central-hospital i Stockholm, Upsala eller Wadstena (Nyköpings hospital är afsedt uteslutande för Södermanland) äro alltför långa, att under alla årstider tillåta de sjukas transporterande; jag instämmer således ock med motionären i det af honom framställda förslaget att begära R.
St:rs bifall till anslag för uppförande af ett nytt hospital för provinserna Dalarne, Nerike och Wermland, på någon plats inom dessa län, som K. M., efter vederbörande auk toriteters hörande, täckes bestämma.
Med anledning af Hr Gr. af Ugglas’ anm. mot hospitalsöfverstyrelsen, att den ej velat mottaga på hospital en van - Dea 22 November f. m. 123 sinnig från Gr:ns hemort, får jag förklara att jag mycket val erinrar mig förhållandet med detta fall.
Det ansågs nemi. att, alldenstund den sjuke förhållit sig stilla och lugn, så länge han var hos personer, som vårdade honom väl och vänligt, men först blifvit orolig och till någon del våldsam, sedan han blifvit förflyttad till andra vårdare, hvilka behandlade honom illa och hardt, det vore kommunens pligt att förskaffa honom lämpligare vård, då han sannolikt åter Liefve lätt handterlig, och således ej behöfde intagas på hospital, för att der borttaga plats för sådane, som deraf voro bättre i behof.
Detta var orsaken, hvarföre intagningen å hospital af den omförmälde sjuke af hospitals-öfverstyrelsen afslogs.
För öfrigt är Serafimer-QrdensGillet bundet af reglenutet för sinnessjukas vård af den 5 Mars 1858, som bestämmer, hvilka i främsta rummet skola intagas på hospitalen.
Gillet handhafver statens medel och mäste tillse att de användas svnnerligast för dem, som äro mest i behof af vård och skötsel.
Jemte det jag får frambära mina tacksägelser för det bifall, Gr. af Ugglas och Hr Huss lemnat min motion, vill jag nämna, att jag, ehuru önskvärd! det visserligen vore om platserna på hospitalerna kunde uppgå till ett sammanlagdt belopp af 1,500, nu f. n. endast velat begära anslag för afhjelpande af de oundgängligaste behofven.
Och torde i sådant afseende det höga sjukantalet i Wermland, Nerike och Dalarne böra i hög grad förtjena afseende.
Jag ber att få förklara Hr Huss, det jag ingalunda ville framställa några beskyllningar mot hospitalsöfverstyrelsen, utan endast omnämna ett förhållande, för att visa det, till följd af bristande utrymme och med anledning af instruktionen för öfverstyrelsen, plats ej kan lemnäs åt vissa sinnessjuka, oaktadt ledighet på hospital förefinnes.
A sin sida torde Hr
Huss äfven villigt medgifva att det är ganska svårt för kommunen att finna någon lämplig person, som vill åtaga sig att sköta en vansinnig.
Ett ibland de första tecknen till galenskap är en i högsta grad drifven osnygghet, och redan detta afhåller mången.
Hvad särskildt beträffar det fall, jag i mitt första anförande omnämnde, så försöktes att få densamme mannen från sina föräldrar förflyttad till någon, som bättre kunde vårda sig om honom; men detta lyckades ej, och jag är öfvertygad att med undantag af det folk, hos hvilket han från barndomen vistats, och hvilket på sednare tider til! följd af ålder och oförmögenhet att vårda honom icke längre kunde hafva honom i sitt hus, ingen egde de egenskaper, som erfordrades för hans skötande.
Slutligen får jag till de skäl, jag förut anfört för beredande af större utrymme vid hospitalen, tillägga, det jag anser staten vara skyldig att draga försorg örn den sinnessjuke, för att om möjligt återställa densamme till förståndet; ett förhållande, 124 Den 22 November f. m. som nu ofta till följd af bristande utrymme icke kunnat ske.
Ej sällan inträffar, att en person, som under första början af sin sjukdom kanske ganska lätt kunnat återbringas till sina sinnens fulla bruk, måste lemnäs i sämre vård, tills plats på hospitalet blifvit ledig, och att genom denna mindre ändamålsenliga vård sjukdomen blifvit mer elier mindre obotlig.
Af den diskussion, som förevarit mellan Gr. af Ugglas och Hr Huss, skulle man kunna antaga att ett visst antal platser böra vid hospitalen stå vakanta för emottagande af de vansinniga, hvilka kunde komma att anmälas såsom våldsamma och derigenom vådliga för allmänna säkerheten.
Dertill gifver dock icke reglementet för sinnessjukas vård af den 5 Mars 1858 anledning.
Enligt detsamma skola sinnessjuka intagas på hospitalen, så långt utrymmet det medgifver, meri de, som derstädes icke straxt kunna emottagas, vårdas å länets lasarett, tills plats på hospitalet blifver ledig.
Jemte det att jag instämmer i hvad Gr. af Ugglas yttrat, ber jag att få tillägga, det jag i Skåne haft erfarenhet af ett dylikt förhållande, som det af Hr Gr.n omnämnda.
En vansinnig person blef nemligen intagen på Malmö hospital, och var der under 14 dagar eller högst en månad, men blef sedermera återsänd till hemorten, under förklarande att då hans vansinne visserligen vore obotligt, men dock icke af den beskaffenhet att han vore vådlig för allmänna säkerheten, han, till följe af hvad reglementet för sinnessjukas vård och behandling föreskrifver, icke kunde få qvarstadna på hospitalet.
Mot den af Gr.
Mörner föreslagna utvägen att skicka den vansinnige på länslasarettet, till dess att plats på hospitalet blefve beredd, tror jag stora svårigheter skulle uppstå, och jag är fullt öfvertygad om att lasaretts-direktionen skulle i det längsta göra invändningar mot att på lasarettet intaga en vansinnig.
Hr Huss: 1858 års stadga för sinnessjukas vård föreskrifver visserligen den utväg, Gr.
Mörner påpekat, att nemi., i förväntan på plats för den sinnessjuke på hospitalet, sända honom till närmaste länslasarett; men denna utväg är oftast förkastlig, enär lasaretten ej äro så ordnade att sinnessjukes behandling å dem kan, som sig bör, utföras, utan deras sjukdom förvärras ej sällan och kan t. o. m. göras obotlig genom länslasarettsvården.
För öfrigt kan jag icke dela den åsigten, att staten skall åtaga sig vården af alla sinnessjuka.