Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tillhörde den majoritet, sorn ansåg lån vara fördelaktigast, men hvilken sedan blef minoritet inom Utskotten.
Då jag likväl nu tänker derpå, att följderna af en återremiss möjligen kunde blifva, att
Utlåtandet förändrades till den grad, att ett annat system, motstridande alla förut fattade beslut, antoges, hemställer jag, om icke, enär vinsten af en återremiss möjligen kunde sätta allt på spel, derigenom att Riksdagen kunde slutas innan Utlåtandet återkomme, det vore bättre, att nu genast bifalla berörde Utlåtande.
Jag bar blifvit missförstådd af tvenne Talare, som trott, det min mening kunde vara, att anslag ej borde räcka längre än till dess Rikets Ständer sammanträda.
Alla anslag skola fortfara, intill dess nya Ständer beslutat en ny Statsreglering enligt 61 §.
Nu är bela skilnaden emellan Reservanterne och mig, att de. taga för afgjordt, att någon ny Statsreglering ej skall fastställas förrän i835; och jag åter föreställer mig, att en sådan skall ske 1834i emedan jag ej kan annat förmoda, än att Rikets Ständer skola sammanträda år i833, såsom RegeringsFormen och Riksdagsordningen bestämdt föreskrifva.
Det bar således alldeles icke varit min mening, att göra någon inskränkning i hvad Utskotten föreslagit, utan blott att hindra 42 Den 28 December f. ra. det anslagen ej må utsträckas till år, hvilka icke tillhöra dessa Ständers område.
Grefve Brahej Magnus: Jag förenar mig med de Herrar, som önskat återremiss af Utlåtandet.
Då Försvarsverkets iståndsällande klafver, att de dertill lemnade anslag oafbrutet fortfara att utgå, torde något uppskof i detta afseende ej vara nyttigt, emedan all sådan tidsutdrägt naturligtvis bidrager, att höja kostnaden utöfver den först beräknade summan.
— Vi hafva nyligen sett exempel härpå, hvad Götha Canal vidkommer, som, just till förekommande af onödige kostnader, måste erhålla interimsanslag, och som nu med hvarje dag kostar betydliga summor, i afvaktan på slutliga anslaget af Rikets Ständer.
Herr Printzenskjöldj
I likhet med hvad Reservanterne inom Utskotten, samt Friherre af Nordin nu härstädes, yttrat, anser jag de extra anslagen äfven under nästa Riksdagsår böra fortfara.
Dock tror jag bäst vara, för att undvika förebråelse, alt nu samlade Ständer, vid bestämmande af den för nämnde anslag gällande tid, öfverskrida den gräns Grundlagen i detta fall stadgar, eller intränga på kommande Ständers magtområde, att icke några åratal för ifrågavarande anslags utgående nämnas, utan all stadgandet, rörande tiden för Extra StatsRegleringen, blifver Den 28 December f. m. 43 detsamma, som för den Ordinarie, eller att den skall fortfara intilldess vid nästa Riksdag, utan afseende , på, när den kan infalla, derom annorlunda stadgas.
I anledning af Herr Ribens yttrande, deruti jag instämmer, att, vid den verkställda StatsRegleringen, inkomster och utgifter blifvit så netto upptagna, att nästan säkert kan förutses möjligheten af en Statsbrist, har Herr von Hartmansdorff förment en sådan händelse kunna afhjelpas, genom upplåning, i behofvets stund, af då nödige medel, får jag, enär enligt Grundlagen, StatsLån ej få göras utan Ständernes samtycke, den äran härmed fästa Utskottens uppmärksamhet på denna omständighet, samt föreslå, att Utskotten, vid besvarande af den återremiss, hvarom jag nu vågar anhålla, må till Rikets Ständer hemställa, det Fullmägtige i RiksgäldsContoiret måtte berättigas, att, om och när behofvet påkallar och Kongl.
Maj:t sådant äskar, få emot låg ränta, upptaga lån till fyllande af de brister, som uti de för Statsbehofven anslagne tillgångar innan nästa Lagtima Riksdag kunna inträffa.
Jag anhåller att detta anförande måtte få åtfölja återremissen till Utskotten.
Då de tillgångar, som behöfvas lill fästningsarbete11a 1835, lika väl finnas i RiksgäldsContoiret, antingen året betecknas med ziffror 44 Den 28 December f. in. eller icke, skulle jag ej vara emot Herr Printzenskjölds och Friherre af Nordins föreslagne ordalag; om icke ziffrornas tabellariska uppställning fordrade, att Rikets Ständer bestämdt utsatte hvarje år, för hvilket inkomster och utgifter beräknas. Till svar på hvad Herr Rosenblad anfört om tidens knapphet, får jag nämna, att innan Rikets Ständer hinna afgöra den värde Ledamotens låneförslag, att göra oss gäldskyldiga hos utländningen, torde denna återremiss nog hinna behandlas.
Hans Excellence Herr Grefven och Lan dt Marskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Stats- och BancoUtskottens förevarande
Då de, som önska återremiss, göra det, emedan de frukta, att ett år skall blifva utan anslag; men anslagen i detta Utlåtande äro beviljade till och med år 1834 5 0°h Riksdag ovilkorligen skall börjas år 1833, samt StatsRegleringen således otvifvelaktigt blifva uppgjord år 1834» ser jag ej något hinder, att nu bifalla detta Utlåtande.
Den tranquillité, eller rättare sagt likgiltighet, hvarmed Herr Cederchjöld bestämmer, att Riksdag år i833 Den 28 December f. m. skall hållas, kan jag ej dela, emedan jag tror, att denna fråga är af elt ganska vigtigt inflytande på samhället i det hela, och visserligen ännu icke är afgjord, enär det icke i Grundlagen är uttryckt, om de 5 år, som skola förflyta emellan Rikets Ständers sammankomst, skola räknas från första eller sista dagen af den föregående Riksdagen.
Föregående Rikets Ständer hafva olika heslutat i detta afseende, dock alltid så, att 5 år förflutit emellan hvarje Riksdag.
Denna fråga är helt och hållit främmande för ämnet, och jag inskränker mig derföre till förnyande af min anhållan om återremiss af förevarande Utlåtande, på de af mig förut anförde skäl.
Till stöd för den mening jag yttrat om Grundlagens föreskrift, i afseende på de 5 åren, skulle jag kunna åberopa allmänna språkbruket i Grundlagens tydliga ordalydelse, att Rikets Ständer skola hvart femte år sammankomma.
Men jag behöfver blott vädja till nuvarande ConstitutionsUtskott, som tydligen uttalat, det Grundlagen skall så förstås, att hvarje 5 år skola räknas från Riksdagens början.
Det är blott ett missförstånd, att ett annat förhållande hitintills kunnat äga rum.
Hvad för öfrigt beträffar den fruktan man hyser, att Wanäs fästning ett år skulle blifva utan anslag; så tror jag faran i detta afseende icke vara särdeles stor, i 46 Den 38 December f. m. enär fästningens byggnad är calculerad på 5o år, och ett års afbrott följaktligen ingenting betyder.
Herr Rosettblad:
Då discussioncn nu tagit en annan vändning, hemställer jag, om icke den del af discussioilen, som icke hör till ämnet, utan blott har afseende på tiden för nästa Riksdag, kunde från återremissen åtskiljas.
Det är i anledning af Herr Cederschjölds senaste yttrande, som jag vill erinra derom, att det är befästningen icke allenast af Wanäs, utan äfven af inloppen till Carlskrona och Stockholm, hvarom nu fråga är.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken å nyo framställd proposition, blef Stats- och BancoUtskottens Utlåtande, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, af Ridderskapet och Adeln till Utskotten återremitteradt.
Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan tre qvart lill 2 eftermiddagen.
Herr Crusenstolpe j Magnus Jacob:
Något hvar torde erinra sig det bifall, hvarmed, vid början af detta Riksmöte, ett yttrande på detta rum upptogs, att nemligen man i första rummet borde besluta om fäderneslandets allmänna angelägenheter, och i andra om Götha Canals.
Det är för alt söka göra denna grundsalts gällande, jag nu vågat begära ordet.
Ännu äro ej alla frågor om anslag, och ännu mindre om tillgångarne för dem, slutligen pröfvade.
Jag föreslår derföre vördsamt, att Ridderskapet och Adeln täcktes, på sätt BorgareStåndet redan förordnat, besluta: ”att pröfningen ”af Utlåtandet angående anslag till Götha ”Canal må uppskjutas, intilldess ej blott ”RiksStåndens beslut, rörande extra Stats”regleringen, är fattadt, än äfven Utlåtanden från Utskotten inkommit öfver alla ”vid denna Riksdag begärdta extra anslag ”och dertill beräknade tillgångar.”
Det är mig vid detta tillfälle högst angenämt, att den framställning, jag nu tagit mig friheten göra, hvilar på authoriteten af ett annat RiksStånd, i hvars beslut jag destoheldre hoppas, att Ridderskapet och Adeln lär instämma, som Utlåtandet om extra 48 Den 28 December e. m.
Statsregleringen redan blifvit af Ståndet i Förmiddags-plenum återremitteradt.
BancoUtskottets den g dennes under N:o 87 afgifne, och den 17 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets nnder N:o 71 förut meddeldte Betänkande, i anledning af väckt Motion om ersättning till ÖfversteLieutenanten G. U.
Adlerstam för dess, genom en rättegång med Rikets Ständers Bank , orsakade lidande.
Herr Adlerstam> Gustaf Ulrikj anförde skriftligen:
Med den rättighet våra Grundlagar lemna Representanten, att då inom det Riksstånd, han tillhörer, frågor förekomma, hvilka personligen röra honom såsom enskild man, i öfverläggningarne deltaga, med skyldighet blott, att aflägsna sig vid den stund beslutet skall fattas; anhåller jag vördsammast att få fästa Herr Grefvens och LandtMarskalkens samt Ridderskapets och Adelns synnerliga uppmärksamhet på det BancoUtskottets Utlåtande, som utaf Ridderskapet och Adeln nu kommer att pröfvas och afgöras, och som ensamt angår mina angelägenheter.
Vid Den 28 December e. m. 49
Vid ett tillfälle af så ytterst allvarsam Vigt, då Rikets Ständers beslut går att bestämma min, min hustrus, och mina tio barns timliga välfärd; då så många känslor strida i mitt inre, blir för mig ingenting svårare, än att undvika vidlyftighet.
— Jag skall dock bjuda till, att, så vidt möjligt är, inskränka vidden af mitt anförande, och blott, hvad sakeus historik beträffar, i korthet erinra: alt jag i flere år varit ägare till en icke obetydlig och ganska förmånlig landtegendom; att densamma, år 1824, i anseende till uteblifven betalning på ett Bancolån, anslogs till auction i Bancoliuset; att, vid denna auction, egendomen af mig genom ombud inropades för 8q5o R:dr; att mitt inrop af BancoCommissariatet antogs; att jag inom förelagd tid Inbetalte den fÖrfallne delen af Bancolånet, med upplupen ränta; att jag likaledes erlade losen för det salubref, som till mig borde utfärdas; att jag på 74;de dagen efter auctionen (prescriptionstiden var ^5 dagar), genom autentika handlingar ådagalade, det vid auctionstillfället ingen inteckning fanns i egendomen, utom Bankens, och om andra eller senare tillkomne kunde ju icke rimligtvis fråga uppstå vid auctionsskillingens liqviderande; att jag begärde utfå salubrefvet, som var betaldt, men att jag i det stället, efter 8£ månaders väntan, genom BancoCommissariatels resolution, blef 55 H. 4 5o Den 28 December e. m. underrättad, alt auctionen vore ogild förklarad, på den grund, att jag brustit i en formalitet, den nemligen, att inom ^5:te dagen efter auctionen, genom Konungens Befallningshafvandes laga kraftvundne utslag, hafva bestyrkt, för huru stor del af köpeskillingen jag ägde att vid liqviden njuta minskning i köpeskillingens erläggande; alt egendomen för den skull anslogs till ny auction, dervid jag förbjöds att göra inrop, hvarförutan jag ålades att böta 3 procent af anclions-summan; att, oaktadt jag protesterade emot ett så våldsamt förfarande, och oaktadt jag gjorde min protest gällande genom sakens dragande för vederbörlig
Domstol, den senare auctionen likväl gick för sig den 3o Junii 1825; att egendomen då till annan inropare bortslogs för 43oo R:dr, eller knapt hälften af hvad den gällde vid första auctionen, mindre än tredjedelen af det belopp, hvartill den enligt Banco-metliod var värderad, och ungefärligen sjettedelen af hvad den verkligen var värd; alt jag derefter icke allenast blef våldsammeligen, med hustru och barn, ifrån min egendom utvräkt, utan jemväl måste afträda hela det årets afkastning, som af vederbörande
Kronobetjening och tillkallade värderigsmän blef uppskattad till 2642 R:dr 44sk.; att Kongl. Svea HofRätt, under hvars pröfning jag dragit BancoStyrelsens beslut, lika med mig fann, att ett Konungens BefaUningshafvandes laga kraftvundne utslag
Den 28 December e. m. 5i i skuldfordningsmål icke kunde äga rum, då ingen skuldfordran fanns att domfästa; att HofRätten fördenskull ansåg den försummade formaliteten icke böra leda till någon minskning i min åtkomst-rätt, och att HofRätten således dömde den senare auctionen att återgå; att Kongl. Majrts Nedre JustitiaeRevision i allo tillstyrkte bifall å denna HofRättens dom; men att hos Konungens Högsta Domstol ett alldeles motsatt beslut blef gällande, och att jag, för den påstådda försummelsen, blef förklarad förlustig all talan, samt i och med detsamma beröfvad allt hvad jag ägde och hade.
Den lag eller författning, som togs till grund för BancoStyrelsens numera gillade åtgärder, var således lill den grad illa uppfattad, att af tvänne Domstolar, sora i en och samma fråga ägde att tillämpa densamma, den ena fann den icke förtjena något afseende, såsom icke tillämplig vid detta tillfälle, och den andra deremot fann den så vigtig, att sjelfva domslutet derpå grundades.
Olyckligtvis kom den senare meningen att blifva den höga Domstols, som sist dömde, och ifrån hvilken ingen appell äger rum.
Jag har således, i sjelfva verket (ingen redlig och fördomsfri man skall kunna neka det,) fallit ett oskyldigt offer för of ullständiga 3 felaktiga och tvetydiga la55 IL 4* 5a Den 28 December e. m. gar.
Mitt lika oförtjenta, som oerhörda, lidande är ibland hela Nationen kändt; det har öfverallt väckt en allmän förtrytelse, och det har jemväl, ehvad Utskottet än må säga, i betydlig mohn bidragit så väl till den vid denna Riksdag väckta fråga om de felaktiga BancoFörfattningarnes uppliäfvande, som till det derpå grundade sjelfva upphäfvandet.
Det har visserligen varit en stor hugnad för mig, att uti det allmänna deltagandet finna ett rättfärdigande af mitt handlingssätt; men denna moraliska tröst har dock icke kunnat minska mitt verkliga lidande, icke kunnat mildra min sorgliga, och år ifrån år, svårare blifna belägenhet.
Då alla andra utvägar för mig blifvit stängda, återstod mig blott hoppet på Rikets Ständers ädelmod, hvilka, sjelfve stiftare af de felaktiga befundna författmngarne, jag ansåg äga en stor moralisk förbindelse sig ålagd, att, så vidt sig göra låter, ersätta de förluster en medborgare, genom samma författningars tillämpning, så oskyldigt lidit.
Detta hopp har icke eller slagit mig fel, och det är i dag jag af Rikets första
Stånd förväntar början af dess lyckliga uppfyllelse.
Redan för ett år sedan väcktes på detta rum en formlig Motion om ersättning för mitt lidande, och i arne andra Riks - Den 28 December e, jn. 53 Stånd blef jemväl vid Riksdagens början frågan vidrörd; och till Rikets Ständers BancoUtskott remitterades den mig egentligen angående Motionen.
Uti häröfver afgifvit Betänkande af den 5 Augusti detta år blef af Utskottet anfördt, att som sjelfva rättsfrågan redan vore af Högsta
Domaremagten till min nackdel afgjord, kunde Utskottet icke tillerkänna mig någon rättighet till ersättning; men i anseende till de ömmande omständigheter och de behof, hvaruti mina barn genom mitt iråkade obestånd blifvit försatte, tillstyrkte Utskottet, att en gåfva af 465o R:dr måtte för barnen, till jemn delning dem emellan, anordnas, samt att Idögloflige RiddarhusDirectionen måtte anmodas alt denna summa, som borde utgå af en särskild i Banken stående fond, för barnens räkning förvalta, till dess de hunno lill myndig ålder.
Detta Betänkande möttes af Rikets Ständer med sådan ovilja, att detsamma, utaf alla fyra Stånden återremitleradt, beledsagades vid återremisserne af 3o Ledamöters bland alla Stånden gjorda anmärkningar.
Yid ett sådant förhållande torde det ursäktas mig, om BancoUtskottets senare Utlåtande af den 9 dennes, eller det som i dag skall pröfvas, hos mig väckt den yttersta förundran, enär Utskottet deruti, utan att med verkliga skäl söka vederlägga en 5 4 Den 28 December e. m. enda af de gjorda anmärkningarne, förblifvit vid sina förra påståenden, och dervid blott tillstyrkt den obetydliga leuteration, att, utaf nådegåfvan för mina barn, årliga räntan må af mig och min hustru under vår lifstid få lyftas, för att användas tili barnens uppfostran.
Uti detta märkvärdiga Utlåtande anser jag mig böra anmärka: 1:0 de origtigheter det innehåller; och 2:0 den stora obilligheten af Utskottets tillstyrkande.
Således bar Utskottet påstått, att det icke är författningen j som störtat mig.—
Hvad är det väl då, som gjort det?
Månne BancoStyrelsen eller
Domaremagten?
Jag tror det icke, ty ordalydelsen i den numera upphäfna författningen var desse myndigheters ledning.
Vidare: att jag blifvit underrättad och påmint om hvad jag vid tillfället borde iakttaga.
Sådant är alldeles ogrundadt.
Vid auctionen 1824 vistades jag öfver 5o mil från Hufvudstaden, och mitt Ombud, som för min räkning verkställde inropet, fick dervid ej andra tillsägelser, än att ställa sig författningarne till efterrättelse, — de nu mera upphäfda författningar, nemligen hvilkas otydlighet vållat den olyckliga utgången.
Någon annan vederläggning af de i detta hänseende gjorde reservationer, anser jag vara öfverflödig; hvad åter angår Den 28 December e. m. 55 det reservanterne yttra, såsom skulle jag lia brustit att i rättan tid göra inbetalningen, bevisar ett sådant påstående, att de ej med tillbörlig uppmärksamhet läst handlingarne, som tillfyllest ådagalägga origtigbeten i detta påslående.
Äfven då jag på 74:fle dagen efter Auctionen till BancoCommissariatet lät inlemna mine äganderättshandlingar, och ådagalade, att vid auctionstillfället ingen annan gravation belastat egendomen, än just Bankens egen fordran, sades aldrig ett ord om försummelse, och det var först 8 och en half månader efter auctionen, sorn jag blef underrättad om det förvånande BancoGommissariernes beslut.
Om än Lagen befunnits så obillig, att den bordt ändras, så förmenar dock Utskottet, att en förändring deraf icke bör verka tillbaka.
I en fråga sådan som denna förmodar jag dock med stort skäl, alt Rikets Ständer, hvilka sjelfve stiftat både den nya och gamla Lagen, och hvilka således här, på visst sätt, äro både Domare och Parter, lära finna långt under deras värdighet att, i en så högst grannlaga fråga, begagna en så advocatorisk undflykt.
För min del anser jag det åtminstone alldeles icke rigtigt raisoneradt, alt, om en felaktig
Lagstiftning vållar en stor enskild olycka, den nya Lagen icke skall få godtgöra olyckan, heldst om 56 Den 28 December e. m. denna nya Lag är så uppfattad, att en dylik casus aldrig mera kan uppkomma, och om det t. ex. just vore denna casus, som motiverat Lagförändringen.
Utskottet har funnit, att
Bankens åtgärder vid detta mål blifvit fullkomligen godkända genom det att Högsta
Domstolen i allo stadfästat dessa åtgärder.
Delta ogrundade påstående förekommer något oväntadt.
Ifrån det Herr Gripenstedls motion till Utskottet ankom, och till den dag den nu finnes sista gången besvarad, hafva nära 11 månader förflutit, och på denna tid hade jag trott Utskottet kunnat äga tillfälle inhämta den hufvudsakliga omständighet j att Högsta Domstolen, som väl förkastade mitt anspråk om den sista Auctioinens återgående, likväl befriade mig från de af BancoStyrelsen mig ådömde 3 procents böter af Köpeskillingen, på den grund: att ingen sådan uraktlåtenhet af mig vore begången, att böter ägde rum, och dessa böter NB, voro en ovilkorlig följd af författningen, i händelse jag bestämdt uraktlåtit dess föreskrift, Till obilligheten, på Utskottets sida, räknar jag först det hårda uttrycket, att jag sjelf störtat mig, sorn icke åtljdt en gifven och gällande Lag.
— Efter allt hvad i denna ryktbara sak passerat, och till och med efter tagen kännedom af Högsta Domstolens Utslag, torde något hvar förundra Den 28 December e. m. 57 sig öfver att Rikets Ständers BancoUtskott argumenterar på sådant sätt.
Den största obilligheten ligger dock, klart som dagen, deruti, att då Utskottet, lika mycket af hvad motif, icke kunnat afstyrka all upprättelse, Utskottet tillstyrkt den till ett belopp, som ungefärligen svarar emot ^:del af min i denna stund hafde penningeförlust på olyckshändelserne.
Jag har uppgifvit denna förlust lill nära 3o,5oo R:dr, och i sanning skulle det blifva mera lätt att uppgöra den ännu större, än att visa, det jag öfverdrifvit densamma.
Men min olycka skall dock i en framtid för andra blifva nyttig; och om rättvisa, billighet och mensklighet i allmänhet råda till ersättning åt den förtryckte och lidande; hvar igenfinnes väl då den princip, efter hvilken det skulle vara Nationen värdigt, att vid detta tillfälle godtgöra mina förluster med blott i;del af deras belopp, heldst då derutinnan icke får komma i beräkning den bittra sorg och det lärande bekymmer, som i dessa sist förflulne 5 åren hopat sig på den ålderstigna makan och fadren.
Men likasom vore det ett farligt prejudikat, eller vore det för stor grace att såsom ersättning bevilja denna yrdel af min bortmistade Egendom, har Utskottet ytterligare blott velat föreslå densamma såsom en nådegåfva åt mina barnj och det blott 58 Den 28 December e. m. i den förhoppning, att i det allmänna medlidandet kunna påräkna en ursäkt för denna frikostighet.
Mine barn voro dock blott indirecte och i andra rummet lidande genom mitt missöde.
Mig drabbade olyckans första och bårdaste slag; mig borde väl då också den första lindringen derutinnan tillgodokomma.
Då min belägenhet förbättras, blir äfven deras förbättrad, men så länge jag lider och saknar det nödvändiga, äro de föga belåtne med 28 Rrdrs årlig inkomst hvardera; och denna, nära intill beskymfning gående, hårdhet hos Utskottet blir i sanning föga eller intet lindrad derutaf, att Utskottet ändteligen medgifvit mig hedern och förmånen att få vara den redovisande förvaltaren af mine barns årsräntor.
Jag är öfvertygad, att på detta rum utgå ifrån Makars } Fäders och Söners hjertan så många gensvar på denna min enkla framställning, att jag kan bespara mig allt ytterligare svaromål på Utskottets.
Om jag likväl för länge pröfvat Högloflige Ridderskapets och Adelns tålamod i en fråga, som nu mera blott är af enskildt interesse, hoppas jag att härutinnan ursäktas; och hvad sakens utgång beträffar, öfverlemna!’ jag mig med full tillförsigt åt det ädelmod, som i alla tider bott i Svenska Ädlingars och Medborgares bröst, och som derifrån aldrig skall kunna utplånas.
Jag anhåller vördsammast, att detta milt Den 28 December e. ra. 5g anförande mätte med de öfrige Respective Stånden blifva communiceradt.
Jag ämnar icke tala hvarken för eller emot det gjorda förslaget, att åt Herr Adlerstam skänka en summa penningar; men han har väckt en fråga om orsaken till den olycka, som drabbat honom, och det är i detta afseende jag vill framställa min åsigt.
När man här i Sverige först inrättade Bancolån på fastigheter, ställde på lång återbetalningstid, frångick man derigenom den princip, som är den enda rätta för en Bank, att icke meddela andra än tillfälliga lån, hvilka, om Bancorörelsen så fordrar, kunna indragas eller utvidgas.
För att emellertid söka skaffa Banken all möjlig säkerhet för dessa penningeförsträckningar, uppsökte man alla tillgängliga garantier, och Banken sökte bland annat skaffa sig all möjlig säkerhet i afseende på utsöknings- och lagsökningsåtgärderne.
Det är derifrån man får härleda de stränga föreskrifter, till förmån för Banken i afseende på utsökningen, som igenfinnas i de äldre författningarne.
Man föreskref till en början, att den, som inropade på BancoAuction en egendom, skulle inom 8 dagar erlägga summan, antingen han var ägare deraf eller ej.
Småningom gick man från detta, och förlängde tiden för betalningens erläggande till en månad.
Sedan sade man, att inteckningshafvare skulle få 6o Den 28 December e. m. afkorta hvad de hade intecknadt, och slutligen i8a3 att ägaren skulle få afkorta hvad han sjelf skulle uppbära; men BancoStyrelsen, som icke ville åtaga sig besväret och risquen af att uppgöra liqviden emellan de personer, sorn kunde hafva anspråk på köpeskillingen, förbehöll sig, att vara fri från alla liqvider, och man föreskref att de skulle ske genom LandshöfdingeEmbetet.
Det är således egentligen från de garantier, som man ansett oskiljaktiga från lån på fastigheter, som hela olyckan härledt sig.