Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då under dessa bekymmersamma förhållanden den jordbrukande delen af landets befolkning derjemte tungt drabbas af ett å dess näringsalster allt mer sjunkande prisfall, orsakadt af en för lyckligare omständigheter beräknad tullagstiftning, och jag anser det ej blott för en tillbörlig rätt, utan äfven en allvarlig pligt för nationens representanter, att på det enda sätt, som numera står dem till buds, träda medlande emellan, röstar jag alltså för bifall till det af Hr Akerman i denna punkt framställda förslag.
Sedan jag förra gången hade ordet, hafva flere utmärkte talare här uppträdt, för att bekämpa de åsigter, jag uttalat.
Då äfven bland dem en högt aktad ledamot, hvilkens yttranden af detta hus alltid afhöras med spänd uppmärksamhet och hvars snillrika tankar endast kunna finna en medtäflare i hans ovanliga förmåga att gifva desamma uttryck, nu egnat en för mig hedrande uppmärksamhet åt min reservation, den lian gjort till föremål för en utförlig kritik, må det icke lörtänkas mig, om jag är tveksam, huruvida jag skall våga uppträda för att bemöta densamma.
Aktningen för mig sjelf och min innerliga öfvertygelse om riktigheten af de åsigter, jag uttalat, förbjuda mig dock att rygga tillbaka.
Må det emellertid förlåtas mig, om jag, som blott har några smärre anteckningar att tillgå, i motsats mot min värde antagonist, som hade mina tryckta ord framför sig, skulle i uppfattningen af hans yttrande begå några misstag.
Ibland skälen, och kanske hufvudskälet för mitt yrkande om införseltull på jordbruksprodukter, har jag anfört att man borde iakttaga reciprocitet med andra länder, der tull finnes på dessa artiklar.
Då Gr. af Ugglas på f. m. yttrade sig, fäste han sig vid detta mitt påstående och förklarade sig anse, det vi borde göra lefnadsbehofven så billiga, som möjligt, äfven om andra länder till deras skada genom tull fördyrade dem.
Jag vill ej ingå i någon undersökning om hvad i detta hänseende kan för det eria eller andra landet vara nyttigt eller skadligt, men tillåter mig endast fråga, om icke alla handelstraktater, som afslutas stater emellan, utgå från reciprocitetsprincipen?
Den ena staten afsäger sig en fördel, under förbe - Den 27 Maj e. m. 523 håll att den andra alsäger sig en motsvarande; och, så vidt jag vet, är det genomförandet af denna idé, som ligger, till grund för dylika aftals träffande.
Vi hafva sedan några år varit i underhandling för afslufande af en handelstraktat med Frankrike, som vi önska tillvägabrast, på det att vår skeppsfart måtte beredas lättnad i afseende å de dryga afgifter, den måste erlägga i Fransyska hamnar, (^tvifvelaktigt skulle, för detta måls ernående, en betydlig vigt till vår fördel vara att lägga i vågskålen, om
Fransyska fartyg i våra hamnar behandlades på samma sätt; men under vår ifver att gå i spetsen för handelsfrihetens genomförande, hafva vi för ett par riksdagar sedan befriat
Fransyska fartyg från andra afgifter, än dem, som erläggas af våra egna fartyg.
Frankrike har dock icke å sin sida följt detta exempel, och då vi nu söker förmå detta Iand att medgifva nedsättningen, bör man väl tycka att det vo e väl, om vi i reciprocitetsväg hade qvar möjligheten att bjuda motsvarande fördelar.
För min del tror jag ej, att man i Frankrike kominer att skatta särdeles högt ett medgifvande att få hit införa en del af dess produktion mot lindrigare tull, än den nu gällande.
Den förlust, vi måste vidkännas vid export af vår spanmål, i anledning af de i andra länder existerande tullsatser derå, har jag på f. m. sökt visa. dag tillägger endast nu, att vi gjort väl, om vi dröjt med införande af tullfriheten hos oss till dess vi kunnat förmå andra länder att göra sammaledes.
Samme talare har vidare gjort en anmärkning, som fann understöd af en efterföljande, nemi. verkan på den arbetande klassen af tullfrihet å lifsmedel.
Det sades, att det är bland jordbrukets fordringar, och tillika ett säkert sätt att bereda dess framåtgående, att sätta ett lågt pris på lifslörnödenheter.
Hurudan är nu vår egen erfarenhet i detta afseende?
Som vi veta, togs 1856 all tull bort på lifsmedel; men jag frågar eder, Mine Hrr! om arbetslönerna sedan dess blifvit minskade?
Månne icke förhållandet är till den grad motsatsen, att såväl dagsverksprisef, som tjenstehjonslönerna, nu äro 2- å 3-dubbelt högre?
Gripenstedt har t. o. m. i sitt anförande medgifvit, att arbetslönerna stigit; men tillagt, såsom ett bevis på jordbrukets välbefinnande, att efterfrågan å arbetare icke saknats.
Jag medgifver detta förhållande, men icke den deraf dragna konklusionen.
Att jordbrukaren, så länge han kan hålla sig uppe, måste betala hvad som fordras, för ätt få sin åker plöjd och skördad, är ju gifvet, äfven om hans näring icke med fördel kan idkas.
Jag kan således icke finna, att tullfriheten ur någon synpunkt varit till jordbrukets fromma.
Vidare hafva flere talare yttrat sig ang:de mina sifferuppgifter.
Gr. af Ugglas yttrade, att jag härvid gått tillväga på ett ganska besynnerligt vis; Frih.
Gripenstedt benämnde min uppställning ensidig.
Jag beder få hemställa, om jag kunnat gå ärligare tillväga än jag gjort, då jag nemi. från 1856, då spanmålstullen upphäfdes, tagit resultaten af in- och utlörsel 524 Den 27 Maj e. m. för alla de år, sorn sedan dess förflutit.
Derigenom att den värde Grin tagit ett år här och ett der, har han kommit till ett gynsammare resultat, än mina uppgifter utvisa.
Gripenstedt har gått en annan väg.
Han har nemi. gjort beräkningen lör de sistförflutne 10 åren, och således tagit med de båda gynnsamma åren 1853 och 1854, då vi, i följd af goda skördar och lätthet att till höga pris blifva af med dem, hade en stor export; således just de år, som föranledde förutsättnin gen att det aldrig skulle blifva annorlunda, och sorn förledde oss taga bort införseltullarne.
Må man nu jemföra mitt och mine
Hrr antagonisters sätt att uppsätta sifTerkalkyler, och jag frågar, om det är jag, som kan beskyllas för att på ett vilseledande sätt hafva gjort mina beräkningar?
Det har blifvit yttradt ganska riktigt, att, när man vill bedöma jordbrukets ställning, man icke får säga: då min egendom står mig till så och så mycket, och jag icke har i inkomst af densamma mer än det och det, så behölver jag skyddstull.
Hvar och en, som misstagit sig i en egendorns-spekuiation, får naturligtvis skylla sig sjelf.
Jag ber dock lå lästa uppmärksamhet derpå, att jordegendomarnes stegring i pris uppkom under det den gamla tull-lagstiftningen gällde, och att man först efter dess förändring kommit under fund med att man betalt för mycket.
Må man emellertid icke beskylla mig för att hysa den åsigten, alt den dåliga ställning, hvari vårt jordbruk befinner sig, skulle blifva förbättradt derigenom, att man t. ex. satte 10 å 20 proc. tull för införsel al spanmål.
Såsom jag flere gånger nämnt, vill jag hafva tull, för att sätta mitt land i paritet med andra länder.
I den uppgift om export och import, som Frih.
Gripenstedt lemnat, och som gick ut på de 10 sista årens medeltal, nämndes en ganska stor summa såsom överskjutande export.
Men icke heller med tillhjelp af åren 1853 och 1854 har han fått exporten af råg att motsvara importen af detta sädesslag, som i sin helhet varit större än exporten, utan är det hufvudsakligen export af hafre, hvarmed vi briljera.
Ugglas har frågat, huruvida jordbrukets produkter under sednare åren fallit i pris.
Jag bar icke anfört något sådant: men jordbrukarens ställning har i allt läll blifvit under de sednare åren försämrad i följd deraf, att arbetslönernas betydliga höjning i hög grad ökat produktionskostnaden.
Vidare har det sagts, med afseende på vårt jordbruks ställning, att, huru mycket än beskaffenheten af våra varor vore klandrad, vi ändock täflade med andra nationer på främmande marknader.
Så till vida är uppgiften riktig, att vi hafva sålt spanmål på främmande marknader; men huruvida vi kunna sägas täfla, blir en annan sak.
Har jag en vara, sorn jag ej kan magasinera, och är i behof af penningar, måste jag naturligtvis sälja den, äfven om derföre ej kan betingas ett pris, som motsvarar mina rättmätiga anspråk.
Den 27 Maj e. m. 525 Ytterligare har man sagt, att vi hafva åstadkommit en ökad produktion af ladugårdsprodukter, och detta är visserligen sannt; men, säger man, då importen i det närmaste varit densamma eller snarare ökat sig till följe af den större konsumtionen, hvilken sträckt sig ut till många individer inom samhället, sorn förut icke haft råd att skaffa sig denna njutning, vöre detta ett förhållande att glädja sig ät.
Ja, i sanning skulle jag icke glädja mig deråt, att arbetsklasserna vore i stånd att förskaffa sig flere beqvämligheter och i främsta rummet en bättre föda, så vida nemi. sådant tillkommit i följd af en klokare inhemsk hushållning och af sparsamhet.
Så är, ty värr, dock icke fallet, ty det omordade förbättrade lefnadssättet härleder sig derifrån att vi i utlandet hafva upplånat omkring 200, andra säga ända till 300 millioner riksdaler, och med dessa penningar byggt våra jernvägar, hvarigenom efterfrågan på arbete fått en stor utsträckning och arbetspriserna följaktligen i allmänhet stigit.
Se der rätta orsaken, hvarföre arbetsklassen kommit i en bättre ställning; men detta är ej ett naturligt, utan ett konstladt tillstånd, och måste således hafva en öfvergång.
Frågan blir då, huruvida vi böra glädja oss åt något, som icke rimligen kan länge fortfara, och om icke snarare utsigten af ett blifvande tillbakagående bör gifva anledning till bedröfvelse.
I min reservation har jag sagt, det frihandelsmännens påstående, att en skyddstull innefattade en beskattning på konsumenterne till den skyddade näringens förmån, icke höll streck, ty det vore härmed såsom med annan beskattning, att hvad den ene betalade, komme den andre till godo.
Mot detta mitt yttrande invände Frih.
Gripenstedt, att hvad som betalas i skatt, endast komme embetsmän m. fl. till godo.
Jag får då göra honom uppmärksam på, att all beskattning kommer samhället i sin helhet till godo, ty den användes till ordningens upprätthållande, och icke kan man i allmänhetsäga, om t. ex. vid försäljning af en vara säijaren förvärfvar en vinst, som betalas af köparen, att denne sednare derföre förlorar på affären.
Om icke detta antoges, borde all rörelse fördömas.
Såsom jag i min reservation anfört, är det min öfvertygelse att knappast någon enda industri, som i landet idkas, kan bära sig utan en måttlig skyddstull, och jag skulle vilja bedja någon gifva upp hvilken industri-artikel som helst, och jag skall söka visa, det vi ej kunna åstadkomma den till samma pris, som utländningen.
Örn vi t. ex. taga i betraktande tillverkningen af ett par stöflar, så veta vi att de göras af läder.
Hvarifrån kommer detta läder?
Jo, från Sydamerika.
Skomakaren, som nu skall använda lädret, kan icke införskrifva det direkte från produktionsorten, utan köper det, sedan det gått igenom 2, vanligen 3 mellanhänder, om ej flera.
För honom måste också råvaran blifva betydligt dyrare än för hans lyckligare lottade yrkesbröder i Tyskland, Frankrike och England, dit import af hudar i stor skala eger rum, och denne kan dessutom förse 526 Den 27 Maj e. m. sig med hvad han för veckan eller dagen behöfver, samt måste således icke ligga i förlag.
Besinnar man vidare våra besynnerliga kreditlagar, som här föranledt för all rörelse ogynnsamma förhållanden, förlagsräntans dyrhet m. m., så måste man medgifva att den, som hos oss tillverkar ofvannämnda artikel, icke kan åstadkomma den till enahanda pris, som utländningen.
Skulle nu import-tullen för skomakare-arbeten borttagas, blefve den naturliga följden, att vi hemtade våra stöflar från utlandet och att våra inhemska fabrikanter endast skulle få sysselsätta sig med skoflickning.
Likartadt är förhållandet med nära nog all annan inhemsk tillverkning, hvars produkter vi behöfva.
Om vi nu .skulle komma att taga dessa produkter från utlandet, eftersom vi der få dem för billigare pris, måste vi äfven tänka på huru vi skola kunna betala dem, — ty rimligtvis kunna vi val ej förutsätta att utländningen skall skänka oss hvad vi behöfva eller derå lemna ständig kredit, — så frågar jag om vi ej småningom komme att bringas derhän, att ej kunna betala någonting, helst redan under nu existerande förhållanden vår import ej kan betäckas med de varor vi exportera.
Slutliga resultatet skulle, elter mitt förmenande, ej blifva annat än ett återgående till landets första innebyggares enkla seder och betlof, samt sysselsätta oss med jagt och fiske såsom vårt enda näringsfång.
Gripenstedt har jemväl klandrat min åsigt ang:de metalliska kassans betydelse såsom mätare af våra handelsförhållanden med utlandet.
Hans utförliga yttrande i detta hänseende kunde jag vid åhörandet ej fullkomligt fatta, men fästade mig derunder vid ett uttryck, att tillgången på silfver rättar sig efter behofvet, likasom tillgången på andra varor.
Hvad denna sats angår, tillåter jag mig endast anmärka, att jag skulle lyckönska oss om förhållandet vore och varit sådant.
Vår hank skulle ej då, till enskild och allmän skada, varit utsatt för de många bankrutter, hvarom dess historia vet att berätta.
Jag anhåller om propos på bifall till de yrkanden, min reservation innehåller.
Detta anförande framkallade åtskilliga bifallsrop.
Jag ber den siste talaren om ursäkt att jag ännu en gång återkommer till hans reservation, och just till den punkt af densamma, som mest blifvit vidrörd, nemi. hans kalkyler öfver sädesimporten och exporten.
Han har kommit till sitt resultat derigenom, att han fäst sig endast vid de båda artiklarne råg och hvete, meri ej tagit de andra i beräkning.
Jag har ej gjort någon kalkyl för alla de 6 sista åren, enär någon medeltalssiffra ej varit mig tillgänglig, men jag har valt året 1861, och, om man då multiplicerar importen och exporten af alla sädesslagen med medelpriset, enligt markegång för desamma, kommer man till det resultat, att sädesimporten Den 21 Maj e. m. 527 då uppgick till 12,721,507 rdr.
Detta låter visserligen förskräckligt, men gör man samma värdering med hänsigt till exporten, uppgår densamma lill 16,000,000, hvarigenom vi således skulle hafva det året lått en behållning af cirka 3,000,000.
Det torde således icke vära så farligt, orri en artikel gått in, då en annan i stället gått ut; och detta är just en af de stora fördelarne af ett fritt handelssystem i allmänhet, att man håde kan föra ut, hvad man kari, och taga in, hvad man behöfver.
Då vi exportera mera spamnål än vi importera, frågar jag. hvartill en tull på densamma skulle tjena.
Hvad för tull, antingen den af reservanten föreslagna eller någon annan, sorn åsättes, så kan den i alla fall ej komma att höja spanmålspriset ett enda öre, förutsatt att vi exportera mera än vi importera.
Hvad skulle nemi. verkan af tullen vara?
Att stegra priset på spanmål inom landet med så mycket som tullsatsen.
Ingen skulle naturligtvis då vilja sälja sin säd till utlandet, der priset då vöre så mycket lägre som vår tull.
Men jag utgick från förutsättningen, att vi producerade fortfarande mera än vårt eget behof.
Då nu alla likväl vilie sälja inom landet, blefve naturligtvis den inländska marknaden öfverlylid och priset ginge ned, tills det fallit till samma punkt som i utlandet, och verkan af tullsatsen vore ingen!
Angeläget är dessutom i sanning, att ej, så att säga, klema hort denna vår hufvudnäring genom att inbilla den att konstlade högre priser kunna vidmakthållas genom lagstiftningen; ty i min tanke förestår inom en ej långt aflägsen framtid ovilkorligen ytterligare prisfall å spanmål.
Jag hänvisar blott till den ofantliga tillgång af spanmål på verldsmarknaden, som Ryssland, sedan det får en gång sina jernvägar i ordning, kommer att tillföra.
Att en ytterligare betydlig nedsättning i priserna då kommer att inträffa är ju tydligt, likasom att klokheten bjuder oss att derpå vara beredde.
Jag minnes just ett yttrande al
Ryska konsuln härstädes, att nemi. det funnes orter i Ryssland, hvarest en tunna råg såldes för 3 rdr.
Att vi icke här, vare sig till följe af klimatiska förhållanden eller något annat, kunna producera säd till ett pris, hvarigenom vi kunna uthärda konkurrens på verldsmarknaden, hyser jag ingen fruktan lör.
Vi hafva ju ett talande bevis i Finland, sorn alltid exporterat säd, oaktadt sitt nordligare läge.
Kunna vi då ej göra så med?
Det kan visst hända, att de som betalt sin jord för högt, derpå komma att förlora, men detta hör till de stora kreditförhållandena, hvilka ej kan genom någon slags lagstiftning alhjelpas.
Har under en tillfällig penningetillgång jordpriset stigit, kunna likväl icke de personer, som gjort dylika spekulationer, räddas genom åsättande af en spanmålstull.
Man kan visserligen besluta tull på spanmål, och K.
M. sanktionera ett dylikt beslut, men en annan fråga uppstår, huruvida man skall kunna bibehålla en sådan tull.
Det behöfver blott inträffa en missväxt i landet, och säkerligen skulle man då under tryckningen af den allmänna nöden bli tvungen åter aflysa tullen.
Följden skulle, som i gamla tider, bli spanmålshandelns 328 Den 27 M aj e. m. ruin.
I afseende på artikeln mjöl, kan nian säga detsamma som om spanmål.
För smör torde skydd än mindre vara på kalladt af behofvet, emedan livar och en vet att det egentligen är s. k. finnsmör sorn importeras, en så dålig vara, att den ej kan på priset å vårt vida bättre ha något inflytande.
Dessutom behöfver jag val ej påminna om den starka insmugglingen af smör, som existerade under den tid, då vi hade tull å denna artikel åsatt, ett tillstånd, till hvilket man väl ej vill återkomma.
Att Utsk:t frångått sin princip af tullfrihet i afseende på artikeln ost, förefaller mic temligen illa beräknadt, ty af denna vara har just exporten stigit ganska mycket.
Den ost, som införes, eller den s. k. kumminosten, är äfven temligen dålig och erhålles till mycket lågt pris, nemi. 24 rdr pr centner, under det att medelpriset på den inhemska eller sötmjölksosten är 40 rdr pr centner.
Under sådane förhållanden kan jag ej anse sättande af någon tull behöflig!.
.lag torde bär äfven få tillägga några allmänna anmärkningar.
Man har sagt, att det är obilligt, alt bos oss tullfrihet skall finnas, då vi icke få åtnjuta en dylik bos andra nationer.
1 den mycket omtalade reservationen finnas vidrörda en mängd förhållanden i främmande länder i detta afseende; och det ser vid första anblicken ej uppmuntrande ut.
Lil väl, Mina Hrr! torde man böra besinna, att inom handeln pågår en stor rörelse, som inom kort kommer att förändra alla dessa förhållanden.
Genom den handelstraktat, som Frankrike ingått med Belgien, hafva siffrorna inom den Fransyska tulltaxan blifvit h. o. h. förändrade.
På samma sätt är förhållandet äfven i traktaten mellan Frankrike och Tyska tullföreningen, hvarest man förgäfves letar efter någon tull på lifsmedel.
Att, om vi lå någon traktat med Frankrike, hvarom ju underhandlas, samma tullsatser komma att tillämpas på oss, vet hvar och en, som satt sig in i dessa saker; ty det är väl kändt att det är Frankrikes mening att få den mellan Frankrike och Belgien i traktaten antagna taxan till allmän, för alla länder gällande.
Då vi, som sagdt, önska en traktat med Frankrike och detsamma just står i begrepp att afskaffa alla tullar på lifsmedel, vore det just lämpligt för oss att här ånyo upptaga desamma.
Den siste talaren yttrade, att, sedan tullen på lifsmedel afskaffades, arbetslönerna likväl ej sjunkit.
Detta bevisar ingenting, ty de kunde ju hafva stigit ännu mera, ifall man bibehållit tullen på lifsförnödenheterna.
En talare har bär påpekat Bonde-St:S beslut i förevarande fråga, såsom en exponent på det allmänna tänkesättet inom landet.
Hvarföre har man då icke framkommit med samma anmärkning nng:de Bonde-St:ts beslut vid frågan om husbehofsbränningen?
Det vore således i min tanke ekonomiskt oklokt att sätta tull på lifsmedel; men saken har äfven en annan sida.
Hittills ha D«n 27 Maj e. m. 52» ha åtminstone R. o. Ad:s försvarare alltid kunnat åberopa vårt
Stånds frisinnade och upplysta åsigter i all näringslagstiftning.
Genom ett beslut om sagde tullars återinförande skulle R. o.
Ad:s vänners bästa försvarsvapen ryckas ur deras bänder.
Då jag vid sista riksdagen genom R. o. Ad:s förtroende kallades till ledamot af Bevilln.-Utslct, hade jag, vid behandlingen af tullfrågorna, tillfälle att uttala mina åsigter i allmänhet.
Jag nedlade också dessa mina åsigter i R. o.
Ad:s protokoll, hvilket anförande jag här också kunde åberopa; men, då jag vet att R. o. Ad. ej tycker om att höra läsas ur bok, vill jag icke göra det.
Jag vill ej heller upptaga Ståndets tid med något längre mundtligt anförande, utan blott ingå i svaromål på några af de satser, hvilka af vissa talare blifvit framställda i motsatt riktning mot dem jag hyser.
Jag börjar i det fallet med den siste talaren, hvilken, efter en deduktion med afseende på spanmåls export och import, kommit till det resultat, att behållningen genom export allenast utgjorde 3 millioner rdr.
Detta är, efter mitt omdöme, ett beklagligt förhållande, ty det år, som han tog till norm för beräkningen, visar dessutom att vi gått tillbaka i spanmålsproduktion, om jag jemför detta med den qvantitet spanmål, som blef i bränvin förvandlad den tid då vi brände bränvin.
Då användes nemi. mycket mera spanmål utöfver landets behof än för 3 millioner rdr.
Då man dessutom icke föreslagit tull på hvarken korn eller hafre, utan blott på råg och hvete, så har det skett af det erikla skäl, att man vill söka att försätta produktionspriset i ett bättre förhållande till salupriset, hvarigenom skulle åstadkommas ett jordbruk, som mera afsåg odlandet af dessa sädesslag, ett jordbruk, som blefve intensivare och mera vårdadt.
Den samme talaren har ordat om den olycka, som skulle inträffa genom ett missväxtår.
Ja, detta kan jag så mycket hellre medgifva, som jag aldrig tillhört dem, som påstått att vi nu äro på den point, att något sådant ej kan komma i fråga.
Man har vidare framställt såsom en ovedersäglig sats, att tull på lifsförnödenheter är stridande mot civilisationens fordringar; men förut har likväl tydligen blifvit bevisadt, att de, som skulle lida af en sådan förhöjning, mindre skulle taga skada af att betala spanmålen dyrt än af att de ej hafva någonting alls att köpa.
Voro våra arbetare i en bättre ställning förr, då spanmålspriserna stodo lågt?
Jag tror verkligen att förhållandet var motsatsen.
Det finnes för öfrigt en nationalekonomisk sanning, som säger, att i de länder, der priserne äro högre, mår arbetaren bättre.
Då samme talare säger tillika att sättandet af tull på spanmål är ett konstladt medel att höja lifsmedeln, och då H. IV. 34 530
Den 27 Maj e. ra.
Frankrike, Tyskland och Belgien hafva tull, men vi icke, så vill han säga, att vi gå framåt på civilisationens bana, men att alla andra gå tillbaka.
Hr Fåhraeus har omnämnt, att en reservant uppgifvit sina siffror så, att de visserligen icke äro oriktiga, men ej heller bevisa någonting i den skildring, som han gjort.
Detta är verkligen sannt på den grund, att dessa beräkningar utgå från ett år, som i allmänhet varit ganska olyckligt.
Detta förhållande skulle också komma att inträffa, ifall man lade detsamma olyckliga året till de år, som uppgifvits å andra sidan.
Dessutom inträffar eget nog, att samme talare, som gjort denna anmärkning mot Hr Åkermans reservation, i sin egen uppgifvit mycket riktiga, men föga upplysande siffror.
Han har nemi. tagit ut 2 år för att bevisa sin sats.
Hvad bevisar något sådant?
Går jag till Kommers-Colkii berättelse, skall jag med siffror ang:de 2 andra år bevisa ett alldeles motsatt resultat.
•lag har vid denna riksdag kommit till enahanda resultat som Hr Åkerman; och har jag då tagit 20 år, hvaröfver jag gjort min beräkning.
Det visade sig nemi. då, att import och export stannade i det förhållande, att1 salupriset ej motsvarade landtmannens billiga förväntan med hänsigt till produktionspriset.
En talare har på f. m. med sin vanliga talang sökt deducera saker, som lör mig nästan äro omöjliga att fatta.
Då flere talare förut hafva svarat på hvad han yttrat, och enär, ifall man något skulle följa honom i system, man skulle komma allt för vidt och bredt ut, ber jag att endast i några punkter få beröra hans yttrande.
För att dölja svårigheten af att kunna bevisa sina påståenden, har han sökt alt vara stark i sådana argumenter, som dels ingenting bevisa och dels ej höra till ämnet.