Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är också möjligt, att jag aldrig kommer att göra det.
Men så mycket är säkert, att blir det så, så är det inte bara mitt fel.
För litet mer skulle jag kunnat göra, om det inte funnes så många idioter, som embeterat mig genom hela lifvet.
Och om folk bara inte hade så stor beundran för alt, som är dåligt, så skulle de gärna få skälla ner mig också, och jag skulle själf hjälpa dem.
Han stannade framför skissen och betraktade den ånyo.
Egentligen borde man aldrig måla annat än för sig och sina vänner, om man är så lycklig att ha några.
Hvarför ska’ man utställa sina taflor?
För att en okunnig hop ska’ stå och gapa på dem och rycka på axlarna eller skratta, när man gjort något bra, men bli belåtna, som om man hade kommit dem närmare, så fort man åstadkommit något underhaltigt.
Då får man beröm, si!
Skulle det vara nå’n konst att få den där skissen till en tafla, som ginge i folk!
Det vore bara att måla pavoerna litet tydligare, som de inte äro på afstånd i naturen, t. ex. måla ut blombladen på de bortersta.
Det skulle alt vara läckert!
Så skulle jag ta bort det blåa omkring popplarna och utföra dem, som det heter, så att man kunde räkna löfvena på en half mil.
Och så skulle jag midt i åkern måla en ren och snygg bondflicka, som stod med en vallmo i hand och plockade på bladena, som om det vore en prestkrage.
Si, då skulle man kunna få sälja och få pängar och lefva bon och bjudas på middagar och kallas för en stor artist, ända tills man vore död.
Och det är knappt, att man skulle få heta annat se’n häller.
– Men jag kallar inte en så’n person för en artist, fortfor han högt.
Jag kallar en så’n individ helt enkelt för en fähund, en falskmyntare, en bedragare, en usling.
Det är mycket hederligare att skrifva falska vexlar än att stå med berådt mod och ljuga naturen midt i ansigtet.
Ta mig fan, är det inte det.
Han ryckte ned den lilla träskifvan från stolen, slungade den häftigt bort i ett hörn och återtog sin promenad.
Med en ytterlig nervositet, som afspeglade sig i ansigtets ryckningar, i händernas rörelser, i själfva gången, fortsatte han att planlöst gå fram och tillbaka på golfvet, altid i samma linie, från fönstersmygen, där han regelbundet stötte emot den öppna luckan, till hörnet, där den påbörjade taflan stod på sitt staffli, vänd emot väggen.
Om man ändå skulle måla en sådan tafla, tänkte han, så man kunde få pängar!
Den tanken hade ofta kommit öfver honom.
Men så stark var hans natur, så intensivt hans begär att måla, just så som han själf såg, så fullkomligt hade hans konst för honom blifvit detsamma som hans lif, att denna tanke icke ens innebar någon frestelse.
Men detta hindrade icke, att tanken sysselsatte honom.
Den förföljde honom under plågsamma stunder, och när han tänkte på, hvad han frivilligt offrade, kände han en verklig antipati mot sin egen hederlighet.
Den irriterade honom som ett lyte, hvilket han ej kunde blifva kvitt, och han kallade sig själf för en svag stackare, därför att han själfvaldt påtog sig ett martyrskap, som endast ökade hans högmod.
Han afbröts i sina funderingar af en knackning på dörren.
Förvånad stannade han, och en plötslig förhoppning kom hans drag att klarna upp.
Det föll honom in, att den besökande, hvilken det nu vore, kanske kunde föra med sig och lämna kvar något, af hvad han behöfde, och han fick en plötslig och stark hjertklappning, som kändes ända upp i halsen.
Med en ansträngd röst, som lät lugn, ropade han: »Entrez!»
Men när dörren öppnades, och den inträdande visade sig, fick han ett anfall af äckel, blandadt med pänningförhoppningar, så starkt att han var nära att förlora sin själfbeherskning.
Den inträdande var en svensk och hörde till dem, hvilka på sätt och vis köpa taflor.
Det vill säga, när han var på besök i Paris, brukade han ha ett särdeles godt väderkorn på artister med talang, hvilka för tillfället eller permanent befunno sig i pänningförlägenhet.
Hos sådana gjorde han då små atelierbesök, och han lämnade dem sällan, utan att ha köpt en eller annan godbit, som han betalade med ett pris, varierande mellan tio och femtio francs.
Melin mottog honom med en min af vämjelse, som han inte gjorde sig mödan att dölja, och bad honom sitta ned.
Den inträdande satte sig med den anmärkningen, att det var förfärligt hett, och började torka sitt perlande ansigte.
Han var en liten krokryggig gubbe, som hade en affär i Stockholm och tyckte om att pryda sina väggar med billiga taflor.
Hans ansigte förrådde ingen bestämd nationalitet.
Det var nästan öfverväxt af ett kort, stubbigt skägg, ögonen lyste liksom försigtigt fram under ett par ögonbryn af obestämd färg, och när han rörde näsduken fram och åter öfver sitt ansigte, liknade de krokiga, långa fingrarna klorna på en gam, som inte är så noga om, hvad han kan fånga.
Pänningmannen såg upp med en familiär min, hvilken stack artisten, nickade och log med ett besynnerligt leende, som skulle uttrycka välvilja, i det han frågade:
– Nå, hur har man det i värmen?
Melin gaf honom en misstänksam blick och svarade säkert:
– Utmärkt!
– Godt om kunder, stora beställningar, hvasa?
Melin såg bort med en lång blick, som tycktes träffa något intressant föremål, vid hvilket den stannade, spottade och svarade, under det att hans misstämning växte:
– Jo, afsättningen är inte att klaga på.
– Så mycket bättre, sade grosshandlaren, och hans ögon fingo ett uttryck af sviken väntan, medan han misstroget betraktade den andre, för att utröna, om han talade sanning.
Herr Melin har visserligen inte fått medalj än.
Men herr Melin har redan börjat skaffa sig ett namn, och det är ju vackert vid så unga år.
Artisten svarade inte ett ord.
Han bara spottade framför sig.
Och han kände, hur blodet steg honom åt hufvudet.
Denna outsägligt lumpna människa, som inte hade något framför honom utom pängarna, satt här i hans eget rum och förolämpade honom, därför att han inte fått medalj.
Det skedde för att förödmjuka honom, så att han skulle bli billig.
Han visste det mycket väl, och han fick en plötslig lust att stiga upp, bli brutal, kasta ut den där lille pänningmannen, som ville begagna sig af hans nöd och stjäla hans arbete för en spottstyfver.
Men han hade en känsla af egen ringhet, som låg just i saknaden af dessa pänningar, hvilka han föraktade.
Denna känsla gjorde honom maktlös, och han beslöt sig för att tåla hvad som hälst, smälta alla dessa små obehagliga piller, hvilka den andre bjöd honom, utan att ens ana sin egen grofhet, alt, bara för att komma i besittning af en tjugo, trettio francs, ty längre visste han af erfarenhet, att han inte kunde komma.
Den andre förstod artistens sinnesstämning fullkomligt, och då han hade den underlägsna individens hela hat mot andlig öfverlägsenhet, njöt han af att kunna vara så närgången som möjligt.
Men han ville i alla händelser inte såra för mycket, ty han hade en obehaglig erfarenhet af, att artister understundom kunde sparka både honom och hans pängar utför trapporna.
Och för att säga en försonande vänlighet, yttrade han efter en paus:
– Det är ju för rästen mycket svårt att få medaljer.
Att det skulle vara en vänlighet, var Melin emellertid aldeles ur stånd att fatta.
Han kastade en ursinnig blick på pänningmannen, hvilken, som han tyckte, satt där, trygg i medvetandet af att äga en plånbok i innanfickan, och sade honom obehagligheter midt i ansigtet.
Han såg barskt på den lille mannen och svarade kärft:
– Är det svårt?
Jag tycker, det är nästan svårare att inte få dem.
Grosshandlaren uppfattade detta som ett godt skämt.
Han trodde, att det var en witz, och den barska minen skref han på räkningen af, att artister som bekant altid äro något bizarra i sitt sätt.
Med en gammal väns förtrolighet klappade han målaren på knä’t och skrattade, så att han visade en lång, förstörd tandrad.
– Jaja, sade han, visst är det svårt att inte få medaljerna.
Men när man en gång har fått dem, så får man också betaldt därefter.
Melin förstod, att om han efter detta skulle få sälja, skulle det inte bli mer än för tio francs.
I sin hjärna kände han en matthet, hvars betydelse icke var honom obekant.
Han saknade energi att hålla den andre på afstånd, önskade bara, att han måtte utvälja någon skiss, köpa den och gå sin väg, om han också inte ville betala den med mer än fem.
Men den lille grosshandlaren satt kvar på stolen och såg sig omkring, betraktande de taflor, som hängde kring väggarna.
Och med en pinsam förnimmelse af fruktan, märkte Melin, att ingenting, af hvad som fans, väckte köparens intresse.
Hans arbeten sjönko plötsligt i hans egna ögon, alt som han granskande sökte ibland dem, för att finna något, som kunde mätas i pängar.
Tomma, fattiga, värdelösa och utan ramar hängde dessa ljusa stycken omkring hans väggar, och alla hans arbeten voro inte värda ens en fråga efter priset, när de skulle skaffa sin upphofsman mynt.
Den lilla rest af motståndskraft och själfkänsla, som ännu fans kvar, liksom förintades under denna intresselösa likgiltighet, hvilken från de kalla, undersökande ögonen bredde sig ut öfver hela rummet.
Melin satt fullkomligt passiv och hade bara en enda tanke, den, att han åtminstone inte skulle bjuda ut sina taflor, om den andre icke själf gjorde någon min af att vilja köpa.
Grosshandlaren satt där och pratade om ditt och om datt, om herr X., som hade gift sig, herr Y., som hade flyttat tillbaka till Sverige, om årets salong och om impressionismen.
Han blef alt mera hemmastadd och alt mera förtrolig.
Melin hörde på honom, som om han hört en stämma på afstånd, hvilken plågade honom med att upprepa gamla bekanta historier och resonnemang, som det äcklade honom bara att tänka på.
Han svarade enstafvigt och förströdt, endast därför, att så fort den andre tystnade, öfverfölls han af fruktan, att mannen skulle stiga upp och gå.
Som om han saknat förmågan att röra sig, satt han stilla på stolen, förlamad af den skrämmande tanken, som för honom var betydelsefull, att besöket kanske var föranledt af en nyck, en fantasi, en tillfällighet.
Kanske hade den andre gått förbi och bara velat hvila sig en stund, därför att junihettan på boulevarderna plågade honom.
»Spelet är förloradt», tänkte Melin, och instinktlikt lät han sina ögon irra omkring rummet, sökande efter ett föremål, vid hvilket de kunde stanna.
Då fick han se en fluga, som kröp på golfvet, och med sina svarta ben strök sig omkring det rörliga hufvudet, så ofta hon stannade.
Målaren lade märke till, att hon försigtigt gick öfver de mörka ränder, som bildades af skuggan från persiennerna, men stannade, där solen sipprade fram öfver golfvet, och strök sitt hufvud.
Han såg, hur solen glänste genom de ådriga vingarna, och han märkte, att den ena vingen måtte blifvit skadad.
Ty flugan gjorde ett par rörelser som för att flyga, men fortfor sedan att krypa, medan hon oupphörligt gned hufvudet med framfötterna.
Flugan intresserade honom, och han fortfor att stirra på henne, medan pänningmannen bredvid upptog nya trådar i det enformiga samtalet, uppenbarligen i afsigt att få artisten mera meddelsam.
Melin satt och funderade på, om det inte möjligen fans någon likhet mellan honom själf och flugan.
Han kom till det intressanta resultatet, att de båda hade litet svårt för att röra sig fritt, förmodligen därför att det var någon skavank på vingarna.
Han väcktes ur sina fantasier, vid att han hörde, hur den andre frågade honom, om han inte hade något att visa, och han reste sig från stolen med en häftighet, som retade honom själf.
I detsamma såg han, hur flugan lyfte vingarna och surrande flög bort genom rummet.
Det gjorde ett intryck på honom, som om han trott på varsel, och han öfverfölls af samma hjärtklappning som nyss, medan han reste sig upp för att i den oordnade massan af studier söka efter något, som kunde lämpa sig för en köpare.
Alla hans gamla studier togos fram och beskådades, stäldes i dagern, vändes och lades bort igen.
Nya aflöste dem, som redan voro undersökta, en hel svärm af gamla bilder genombläddrades, framlades och bedömdes utan att ett ord yttrades.
Grosshandlaren satt och såg på alla dessa bidrag till en konstnärs historia, studier, som väckt mästares beundran, men som för hans ovana öga endast syntes som extravaganta försök i en smak, hvilken han inte begrep, förrän det almänna erkännandet satt sin prägel på det, som på ett mynt, hvilket äger kurs i den almänna marknaden.
När han sett alt, hvad som fans att se, steg grosshandlaren upp och gjorde med blicken ännu en rund omkring rummet, som om han stått på en utstälning, där han ville se efter, ifall det händelsevis var något, han glömt, innan han gick sin väg.
Därefter tog han artistens hand och gjorde ett slags bugning, medan han tackade för det nöje, han haft af att se på de små utkasten, som han uttryckte sig.
Melin kände, att han blef blek, och han sade ett par ord som för att hålla den andre kvar.
Grosshandlaren stod vid dörren med hatten i hand, men ännu en gång började Melin att tala för att förlänga visiten.
Han ville ha tid på sig; att låta pänningmannen gå var att gifva spelet förloradt.
Ett par ord lågo honom på tungan, men dem kunde han icke få fram, och dessa ord skulle, om de någonsin blifvit uttalade, ha innehållit en anmodan om ett tillfälligt lån.
Hans sinnesrörelse var så stark, att musklerna i hans ansigte trotsade hvarje själfbeherskning och började darra, medan hans ben sveko honom, så att han endast med ansträngning kunde hålla sig upprätt.
Pänningmannen såg förvånad på Melin och gick sin väg med den reflexionen, att den sårade fåfängan måtte vara starkare hos artister än hos andra människor.
När Melin blef ensam, dröjde det först en stund, innan han kunde hämta sig från själsspänningen.
Men sedan öfverfölls han af ett våldsamt raseri, som för flere ögonblick betog honom tankekraften.
Han begrep inte, att han inte i första ögonblicket hade kört karlen på porten.
Det skulle ha varit en lisa att få ta den lille karlen i kragen, ruska honom som en vante, säga honom, hur djupt han föraktade ...
Föraktade!
Inte föraktade han dessa pänningar, för hvilkas skull han i nära en timma setat och fördragit denna närgångna främlings förolämpande förtrolighet.
Inte kunde man förakta pängar.
Det var dumt prat att säga, att man föraktade pängar.
Att förakta pängar skulle vara detsamma som att förakta lifvet.
Ty lifvet fick man betala med pängar, fast människorna betalade det mer eller mindre dyrt.
Och han hörde till dem, som betalade det dyrt.
– Men det var detsamma.
Han föraktade i alla händelser denna lilla vämjeliga pänningman, som setat och kväljt honom med sin osmaklighet och sedan glidit honom ur händerna, hal som en ål, hvilken försvinner tillbaka i sitt element, om man inte med ett kraftigt grepp fattar honom om hufvudet.
Men i stället för att visa honom på dörren, hade han fegt böjt sig, beherskat sig, dolt sina känslor, krupit för honom, förödmjukat sig, förrådt sig och till på köpet varit nära att blotta sin nöd för honom och tigga om hjälp.
Af honom!
Hungern gör människan till ett djur, filosoferade han lugnare.
Men han kunde inte en gång längre »svälta med högmod i sitt sinne».
Han var aldeles för mycket hungrig.
Icke den svagaste påminnelse om middagstimmen trängde in till honom här i detta hål, där han hade stängt sig inne, och där han svor, att han icke vidare skulle mottaga någon människa, hvem det vara månde.
Men ändå visste han, att i detta ögonblick började man att äta middag i hela Paris.
Han tänkte på Duvallen vid Boulevard S:t Michel, det stora rummet med dess många afdelningar och trefliga småbord, där de flitiga uppasserskorna sprungo fram och tillbaka mellan borden med talrikar och glas.
En svag doft af det stekta köttet, fransmännens lätta stekta kött, mört och halfblodigt, nätt upplagdt på rena talrikar, trängde till hans näsa, – han tyckte sig känna denna lukt, som om han varit där – och detta gjorde honom orolig, som om han haft det inne i rummet.
Han vädrade efter lukten som en hund, hvilken spårar villebråd.
Och hans fantasi vände detta kött, till dess att det värkte i hans inälfvor, han kände smaken i munnen och den egendomliga tillfredsställelsen hos en uthungrad människa, när maten glider ned och lugnar de otåliga sugtrådarna, hvilka vrida sig efter föda.
Målaren skulle ha kunnat sluka köttet rått, om han bara kunnat komma åt det, och han led så våldsamt, att han ej kunde sitta stilla, och hans kraftiga, välbildade kropp vände sig i smärta.
Han visste ej, hur länge hans fantasi på detta sätt marterat honom.
Det var redan mörkt i rummet, när en mattighet började smyga sig öfver honom.
Förlamningen var så stark, att han blef rädd, för hvad den kunde betyda, och han gjorde ett försök att hålla sig vaken.
Men när han kände, att detta skulle vara honom omöjligt, gaf han själfvilligt tappt, klädde af sig och lade sig till sängs.
Han föll genast i ett slags tung dvala, under hvilken han endast hörde, hur conciergen tittade in genom dörren, men då han icke gaf ett ljud ifrån sig, sakta stängde den igen.
Sedan föll han i en tung sömn och drömde.
Först såg han bara mörker, som ett stort tjockt moln, hvilket vältrade sig omkring honom på alla kanter, men gaf plats, när han rörde på sig.
Sedan öppnades molnen, det blef ljusare, och han kände, hur han flög.
Han såg många landskap, men han kunde ej skilja dem från hvarandra.
Ty de hade icke samma nyktra linier eller bestämda färg som i verkligheten.
Esaias Tegnér Minnesruna
ESAIAS TEGNÉR.
MINNESRUNA.
Herr CARL GUSTAF STRANDBERG,
HÄRADSHÖFDING, ADJ.
LEDAMOT I KONGL. SVEA HOF-RÄTT.
Skrift, som blifvit belönt år 1853.
His saltem accumulem donis, et fungar inani Munere.
Virgilius.
En tid sig hvälfde en Hellenisk himmel
Med purpurskimmer öfver Skandiens berg.
Af sångmör, gratier hvad sydländskt hvimmel!
Hvad blommor skjuta upp med Cyprisk färg!
Kring fjällen strålar en Olympisk dager,
Och ljumma vindar lossa köldens tvång:
Ur nordens mark den tredje Gustaf drager
Med snillets makt en yppig lund af lager,
Der bäckar dansa fram vid näktergalars sång.
Och vidt kring rymden skämtets gnistor spela,
Der geniens fackla svängs af Kellgrens hand;
Och Oxenstjerna bjuder norden dela
Hesperisk guldfrukt ifrån solens land.
Idylliskt ljuf, en näktergal i qvällen,
Hörs Atis’ skald i poppellundens skygd,
När, trollad fram af siaren, ur hällen,
Den gamle ”Oden” reser sig bland fjällen
Och pryder än en gång det gamla Svitiods bygd.
O gyllne tid! den Svenska häfdens under!
I seklers famn du sjunker mer och mer;
Men, som en dröm uti Arkadiens lunder,
Din bild ändock mot efterverlden ler.
Hur sången vexlar, din man dock skall gömma
I tacksamt sinne – och med rättvis röst
En efterverld går din förtjenst att dömma:
Hvad stort du verkat skall ej Minnet glömma,
Så länge hjertan slå i Svenska mannabröst.
Men när den herrliga Gustaviaden
Kring land och rike spred sin aftonglans,
Förr’n ännu fallit bort de friska bladen
Af Svenska sångmöns rika lagerkrans,
Tre ynglingar ifrån Parnassens branter
Mot Sveas dalar riktade sin gång:
Med Roms och Greklands snillen anförvandter,
Hvad jubel helsar dem från alla kanter!
En verld står hänryckt upp och lyss till deras sång.
Som solen bryter fram på fästet höga, –
En Pytonshjelte i triumfens char, –
Och lyser verlden med sitt kungaöga,
Wallin framljungar, ”dityrambens” 1 far.
Hur högt, hur skönt han tolkar himlens lära!
Och hjeltars lof med hvilka ljungeldsdrag!
Hvarhelst han framgår ses han lagrar skära,
Än hjertats djup, än ljusets urhem nära,
En djerf, Pindarisk själ, som slår med åskans slag.
Och Selmas skald, hvars gudalyra klingar
Som lärkans sång en vårblå morgonstund:
Man känner fläkten af en engels vingar
Och man hör jollret af en graties mun.
Så skön, som fordom ifrån Teos sången
Till Hellas flög, till Minnets Panteon,
Från Auras strand till oss för andra gången
Den kom, men mera djupt ur hjertat gången,
Ty nu den kristnad var och döpt Anakreon.
Och sist den väldige, som gaf åt norden
Den nya tidens skönsta Iliad,
Hvars sång på starka vingar flög kring jorden,
Helgjuten, klangfull i hvar skalans grad:
Din fackla, sångmö! sänk vid sarkofagen
Och fäll en tår uppå den stores mull;
Dit, ur din däld af din beundran dragen,
Bär kransen fram – och göm dig se’n för dagen,
Göm hvad du såg: en verld af stora minnen full.
I mossigt kummel sofvo Valhalls gudar,
Förglömd var fädrens höga hjeltestam,
Men siarn kom – och uti rika skrudar
De sprungo plötsligt ibland fjällen fram.
Ett vikingståg de göra än kring verlden
Med segerns kransar omkring gyllne hår:
Bland Minnets stjernor går den djerfva färden,
Fritt ilar skeppet öfver himlafjärden,
Och hög som Asa-Thor vid rodret Frithiof står.
Och häfdens dunkla förlåt sönderremnar,
Uppståndelsen går fram i siarns fjät.
Forntida storhet grafvens mörker lemnar,
Med pannan krönt af kraftens majestät.
Du nordens yngling! mäktigt var det slägte,
Som gick i högen in med sköld och svärd:
Blott egen styrka dess förtröstan väckte,
Dess fria själ ej någon fördom räckte –
Dig närer samma jord: blif dina fäder värd!
Och du, som tyst i våra dalar binder
Den enda boja, som vår själ kan nå,
Du, nordens mö! med dina friska kinder,
Med ljusa lockar och med ögon blå:
Hur mången dygd, som blygsamhetens slöja
För dagen gömde i ditt hjertas borg,
Hur mången suck, som gått din barm att höja,
Hur mången dröm, knappt sjelf du kunnat röja,
Tog skalden ej af dig och gaf åt Ingeborg.
Andromake rycks hän ur Hektors armar:
Hemskt hviska aningar i hennes bröst.
Till fältet, der Pelidens stridsvagn larmar,
Dess make kallas utaf dödens röst.
Ack! mer uppoffrande, mer skön att skåda
Till afsked Ingborg tryckte Frithiofs hand.
Hvart älskadt hopp, hvar barndomsdröm hörs råda:
”Följ med! följ med!
Ellida rymmer båda”
Nej! pligten bjöd: och hon står tårögd qvar på strand.
Ej nordens kärlek dör.
Den krafter vinner,
Fast hjertat blöder utur öppna sår,
Då söderns älskog rasar och förbrinner,
En blomsterö, som på vulkaner står.
Dock – skön är kärleken jemväl i söder:
Med svarta lockar, eld i blick och själ,
Hur ömt Maria för sin ”Axel” glöder,
Som stapplande på hennes arm sig stöder!
Ack! hennes sista suck var kärlek äfvenväl.
O! menskohjertat blir ändock detsamma,
Slår ock dess puls i södern mera varm.
Än samma känslor vexla der och flamma,
Som lågade i flydda slägtens barm.
Men vill du se hvad det kan djupast gömma, –
Och hjertats djup är diktens djup också, –
Se Oskulden, hur tidens böljor strömma,
I skeppet lugnt om sina himlar drömma,
Böj knä vid altaret med ”Nattvardsbarnen” då.
Hur enkel är hvar dikt! hur lätt att följa
Med ögat skalden i hans djerfva gång!
Klar, genomskinlig såsom Vetterns bölja,
Fast djup som den, är öfverallt hans sång.
Som på Olympias ban en ynglingsskara,
Skönbildad, jublande, du förr förnam
Med ohöljd fägring sig till täflan para,
Så ljunga tankar, väldiga och klara
Och plastiskt formade, på skaldens tafla fram.
Hvad paradisisk blomdoft dig berusar
Ur hvarje ros, som i hans lustgård står!
Hur smekande hvar ton ditt öra tjusar,
Lik näktergalens sång i Edens vår!
Men fast du ej ser någon blomma fela,
Fast kring hvar tafla knyts en rosenkrans
Och diktens bilder rikt på duken spela,
En vis dock står bakom och styr det hela
Och leder rörelsen af gratiers lätta dans.
Hvart tidens pulsslag skaldens hjerta kände,
Och derför vexlade der fröjd och harm.
Än ljöd hans sång till ärans lof, än spände
Han Pytonsbågens sträng med väldig arm.
När han såg skönheten med hån förskjuten,
Landsflyktig, irrande förutan stöd,
Otyglad friheten och kraften bruten,
Och äran trodd en drömbild för minuten, –
Då slungades hans pil med Juvenalisk glöd.
Ty ock af skämtet vi den vise röje:
Det glänsande, det fina epigram,
Ett gladt, osläckeligt, Olympiskt löje,
Flög i hans sång på purpurvingar fram.
En vettets blomma löjet är.
Det tvingar
Till tystnad hopen, – är den vises skygd
Emot den myggdans, som kring honom svingar;
Och liksom Febus stäckte Ikars vingar,
Det störtar dåren ned från örnens fria bygd.
Hur mången dygd, förtrampad uti gruset,
Blef ej af honom ställd i rättvis dag!
Hvad mörkt, men ädelt var gaf han åt ljuset,
Åt ögonblicket evighetens drag.
Hvarhelst en högsint tanke lyfte vingen,
Hvar forskningen bredvid sin lampa satt
Med blicken vänd mot djupet utaf tingen,
Der stod han med – och lyran klang i ringen,
Tyrtäiskt eldande till strid mot villors natt.
Med Minosblick han sina domar fällde,
Och mången bild med oförgänglig glans
I Svenska ärans Panteon han ställde
Och band kring den odödlighetens krans.
Ack! minnets sång är hoppets, bragdens moder:
Hur mången skön, af verlden osedd, min
Tog han med afund ej från glömskans floder!
Helgjutna, lefvande som Sergells stoder,