Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Archibald Sewell stod och tuggade och blinkade med ett snälltågs fart och lät hatten skrida allt längre bakut.
— Idén är inte oäfven.
Vill du taga mig med i båten?
— Very well.
— Topp — afslöt mr Sewell och skakade kraftigt sin väns hand.
Han hvisslade belåtet.
Sedan for han in till åttonde gatan, realiserade sitt lager, köpte ett nät, ett fotogénkök, en liter whisky, cigarrer och en sydväst.
Så rustad flyttade han, i afvaktan på revolutionen, ut i fiskarhuset vid Delaware.
Stenbelätet på Wisahickon.
En amerikansk legend.
Delawares oändliga vassfält hvilade ett lätt morgontöcken, redan guldfärgadt af den uppgående solen bakom.
Så hög var den sakta vaggande rörskogen, att fjädern på Röda Örnens hufvud, där han och hans son, Bidande Hjorten, suto i en kanot och fiskade, knapt nådde till toppen däraf.
Men nu släppte Bidande Hjorten snaran och reste sig för att spana efter gryningen.
Han såg dimman småningom sjunka och uppsugas af vasslätten, ur hvilkens sköte tusen och tusentals sjöfoglar flaxade upp.
Deras vresiga snatter och klappet af deras vingar fylde rymden, och där de lågt och lättjefullt sväfvade fram breddes ofantliga skuggor öfver det morgonhvita stråfältet.
Bakom Jerseylandets flata skifva stack solklotet upp, lågande af röd eld.
Men nedåt floden aftäcktes i den klara luften, glittrande som källans vatten, först en flock bruna och röda segel, därpå skrofven af flere skepp med bukig förstäf och aktern lik den stora wigwam med platt tak och många gluggar, som de hvita männen byggt på strandens kulle.
Bidande Hjortens falkögon iakttogo alltsammans.
— Hur högt står solen på fästet? frågade Örnen, nedhukad öfver kanotens reling.
Sonen svarade icke på frågan.
— Jag ser skepp liknande dem, som förde blekansikten till vår strand, sade han.
De sätta ut båtar och ro hitåt.
— Blekansiktet är god vän.
De hafva väl gjort en färd ut på det stora vattnet och återvända nu — talade den gamle från djupet, där han knöt samman nätet om sin glänsande fångst.
— Vi skola bjuda dem fisk och tillbyta oss skarpa knifvar och pärlor, genom hvilka man ser träden och himmelen.
För den största fisken kan du förära Solros en skön halsring.
— Eller eldvapen — jag längtar efter eldvapen, våra bågar gifva intet ljud, och pilen dödar icke så väl — sade Hjorten, som med stirrande blick följde den främmande farkostens rörelser.
Röda Örnen skakade sitt hufvud.
— Eldvapnet är ondt, det varnar fienden och skrämmer foglarna till flykt.
Bågens pil susar skönt likt vinden och träffar snabbt som himlaljuset.
Sägande detta reste äfven han sig till sin fulla höjd.
Men i detsamma smälde ett skott, och den gamle föll framåt mot vassen, som böjdes för hans tyngd.
Med ett utdraget, dämpadt tjut slog Bidande Hjorten armarna om honom och kastade sig med sin börda till bottnen af kanoten, som i nästa sekund gled in i den täta säfven och likt en rädd ål slingrade ett stycke upp för floden.
Först nedom skogsbrynet bortom kullen sköt den i land.
Indianen tog sin döde fader på ryggen och smög uppåt skogen.
Lutad, stark och vig som en panter ilade han stigen fram genom blommande gräs, men under hans sänkta panna stodo ögonen fulla af ett hårdt ljus och näsborrarna drogos skarpt samman för att åter hastigt vidgas.
Då han nalkades rödskinnens läger kommo män och kvinnor till hans möte, de hade hört eldvapnet smälla från floden, och när de varsnade hvem Bidande Hjorten bar på sin rygg. upphäfde kvinnorna långa, entoniga klagorop och sleto sitt hår och männen hämtade från barktälten sina mantlar, i hvilka de med stor värdighet svepte sig, men stammens medicinman skyndade fram, vände ut och in på ögonen och ropade, lyftande sina armar mot löfträdens yfviga kronor:
— Hvad spådde jag eder, när stormen tre gånger släckte elden, där de heliga örterna sjödo i grytan!
Den store Anden varnar för en fara och ve eder, om I icke lyssnen till rösten, som aldrig bedrager.
Ingen gaf honom svar, blott hundarna tjöto långdraget.
Stela och orörliga blickade männen mot jorden, medan kvinnorna under fortsatt klagan uppsamlade ved, som de buro ett stycke bort och staplade upp till ett läger, på hvilket den döde lades.
När detta var gjordt, lyfte männen sina ögon i jämnhöjd med trädens grenar, och den äldste yttrade afmätt:
— Tala, min son.
Bidande Hjorten hade fattat sin båge, nu spände han den och lade ögat till rännan, siktande nedåt mot floddalens kulle, där det grusfylda pålvärnet kring de hvitas fyrkantiga wigwam lyste i solglans genom kastanjernas löfverk.
— Blekansiktet är falskt och fiende till vårt folk — sade han — jag vill hämnas min fader, de sköto på honom, den välvillige, som intet ondt anade, låt oss öfverfalla deras wigwam och rispa deras inälfvor med giftiga pilar.
Detta var så nytt, att tid fordrades till att förstå det.
Listiga och spörjande korsade männens blickar hvarandra.
Städse hade blekansiktet visat sig som deras vän, frikostigt hade det bytt glaspärlor och huggvapen mot djurskinn och skogsvillebråd, och fredligt hade man delat rätten till fiskevatten.
Så hade det fortgått länge.
— Hör hvad den store Anden talar — ropade åter medicinmannen.
— Han säger: fly uppåt de höga bärgen och de djupa skogarna, där örterna växa tätt som moskitos och villebrådet förökat sig ostördt i tusen mansåldrar och där den store Anden trifves i tystnadens dunkel.
Fly dit, där vårt folk kan lefva lyckligt och sällt.
Bidande Hjorten, som full af harm och hån lyssnat till den föraktades tal, beredde sig att svara, då luften ånyo genljöd af eldkulornas dofva knallar.
Männen skyndade bort till skogens bryn.
Med häpnad varseblefvo de stranden fyllas af främmande folk, som närmade sig de hvites wigwam och besköto pålverket, tills detta vacklade och sten och grus yrde i luften.
Men när turen kom till wigwamens hvita murar, hördes ett skärande skri, portarna sprungo upp, och ut strömmade män, kvinnor och barn.
Några föllo på knä och sträckte armarna mot den hvitglödande himmelen, andra störtade ned till båtarna och försvunno i vassen eller flydde norrut öfver fälten.
Indianerna ryggade obeslutsamt tillbaka.
— De hvita bekriga de hvita, sade någon betänksamt.
En man sågs komma springande stigen uppåt.
Hans svarta klädnad fladdrade för vinden, rundt halsen stod ett hvitt vippande tyg ut likt strålar från solen, och hans händer, höjda öfver det gulhåriga hufvudet, tecknade åt dem.
Det var de hvites medicinman, han som helade sår och en afton från stranden talat ut till dem på floden om blekansiktets store Ande.
— Fly — flämtade mannen — holländarne hafva eröfrat Kristineborg, de skola nedskjuta eder liksom de dödat svenske män.
I ett ögonblick förvandlades stammens hållning.
Kvicka, glidande och smidiga som ormar rörde sig männen mellan de skymmande träden, och efter en kort rådplägning beslöts, att man skulle draga bort till de höga bärgen, klädda af evigt grön skog.
Skyndsamt lossade kvinnorna hyddornas stockar och kastade dem på låga fordon, förspända med hundar.
Och medan ännu segerskränet från dalen fylde den doftande morgonluften och ekade mellan lundens snår, bröto rödskinnen upp, ledde dragarna ljudlöst skogsstigen fram och kommo ut på de obanade fälten i väster.
Här följdes den buktande Shougkillflodens strand i stigning mot flodens aflägsna källor.
Endast Bidande Hjorten hade bibehållit sin stolta, hånande uppsyn.
Hans röst var för ung, att någon skulle lyssnat därtill, men hans sinne sjöd af bittert trots.
Och oberörd af den vilda brådskan gick han långsamt utom lägret och stälde sig med korslagda armar tätt vid dödslägret.
Döda voro äfven hans moder och broder och nu skulle himlens foglar hacka sönder hans faders anlete, utan att ende sonen finge sända pilen i banemannens hjärta.
Hvarför kunde han icke stanna här allena?
Om dagarna ville han dölja sig bland skogens hemlighetsfulla snår och om nätterna smyga ned i dalen för att skicka pilar, doppade i ormaetter, in genom den hvita wigwams gluggar.
Redan hördes hundarna kring Röda Örnens öfvergifna tält gläfsa oroligt.
I skogen blef stilla.
Men i stillheten steg segerjublet lik en våg, som växte i höjden med solen och blandade sitt skum med bladens och örternas rusande ångor och med biens och myggornas söfvande sång.
Bidande Hjorten erfor i bröstet ett underligt kval, som sved likt såret af en pil, men hans håg brände af lust till dåd.
Då prasslade det hastigt i grenvärket och en flicka nalkades ljudlöst och stannade med sänkt hufvud och korslagda armar framför honom.
— Hvarför dröjer Bidande Hjorten? hviskade hon med en röst, len som sommarvinden.
Hennes hår svallade om midjan och hennes ögon glittrade oroligt likt flodvågen.
Dotter af en besegrad stam hade Solros vuxit upp i Röda Örnens hydda och skulle snart gifvas hans son till hustru.
Ynglingen trådde till henne som hjorten trängtar till källans vatten.
Nu blickade han dock mörkt.
Åter talade hon:
— Jag har allt redo och skall tjäna dig under vägen.
— Bidande Hjorten stannar vid sin faders sida, kom svaret kort.
— Blekansiktets eldvapen skall döda dig liksom det dödade honom — fly.
— Bidande Hjorten fruktar icke eldkulor — han vill se de hvita hundarnas blod.
Då förde Solros hastigt sina händer samman i nacken under det långa håret, slöt ögonen och böjde sig tillbaka, så att den unga barmen framhäfdes skönt.
— Ve ve — susade det klagande — Solros lämnar icke sin älskade, och en dag när Bidande Hjorten jagar efter villebråd, skall blekansiktet genomströfva lunden och föra henne till sin stora wigwam och taga henne till hustru.
Med ett språng, vigt som vilddjurets, grep ynglingen om hennes arm.
I hans bröst kändes ånyo den skarpa svedan.
— Kom, hväste han, och hans näsborrar flämtade, spänn hundarna för skacklorna.
Men Solros gled ur hans hand, och hennes ögon dansade under de sänkta ögonlocken.
Solen lågade rätt öfver den hvita floden, krigarnas segerdruckna larm mattades och i allt trängre kretsar närmade sig roffoglarna Röda Örnens döda kropp.
Där Bidande Hjorten ledde hundarna genom dungen, hörde han ljudet af däras vällustiga skrin.
Framför banade Solros väg, lyssnande spändt efter ormens skallra.
Hennes mörka, smidiga lemmar glänste mellan löfven, med starka händer sönderslet hon snårens giftiga lianer och nedbröt grenar.
Under tystnad nådde de fältens manshöga gräs, slaget till jorden af flyktingarnas tältstockar, de bestego kullar, lockande i fjärran mjuka och blå som hafsvågor och hunno slutligen till Shougkillfloden.
Alltjämt tigande och med sänkt blick vadade Bidande Hjorten i kärestans spår genom strandstigens säf, och hans djurskinnsklädda fötter trampade hårdt dess bleka blomster.
Uppåt, ständigt uppåt bar vägen, allt starkare förnams dånet från fallen, rymden mörknade och ljuset dog bort.
Luften kändes kylig som vinterrägn och stänk från forsen vätte redan hans panna.
Plötsligt stannade
Solros och ropade lustigt genom bruset:
— Aldrig mer ser Bidande Hjorten den heta slätten, nu svänger floden in mot de svala skogarna.
Ynglingen såg upp.
Höga träd med uddhvassa barr skymde solen.
Långsamt släppte han hundarnas grimma och gick fram på klippan, där Solros stod pekande ned mot den krökta flodarmen, hur den försvann långt inne i furornas dunkla natt.
Öfver vågdönet ljöd örnens mäktiga vingslag och i djupet gnistrade skumvirfveln svart.
Bidande Hjorten korsade armarna på bröstet och vände sitt anlete mot öster.
Därnere, trampade under foten af krönets taggiga vidunder, bredde sig oändligt de aftonlysta fälten, prunkande blå och röda likt kvinnornas brokiga väfnader och höljda af lätta dimmor, vinkande som luftiga väsen.
Och i fjärran glänste Delawares guldklara flod.
Tiden förrann.
På fälten kröp ljuset ihop och blef till kallt dunkel.
Men Bidande Hjorten rörde sig icke.
Skyggt kom Solros närmare.
— Hundarna frysa och mörkret är här, sade hon.
Blott örnens skri skar genom fallets dunkande sorl.
Det var som om den älskades tankar i en mörk ström af eld nått flickan.
Hon lade plötsligt händerna på hans axlar.
Med sin kropp skymde hon dalen för hans åsyn.
— Skogen är full af villebråd och mångahanda nya rötter, sade hon och skalf.
Ynglingen hade sänkt sin blick till marken.
— Bidande Hjorten älskar mer att snärja den sprattlande fisken.
— Att slåss med björnen och den vilda galten — att fånga örnens ungar och fälla den snabbt ilande hjorten — sådant lockar män.
— I skogen är trångt att andas, där slocknar solen och ufven skriar.
Dalen är full af gyllene ljus, där skådar ögat fjärran och pilen siktar ofvan molnen.
— I granarnas skygd står wigwam trygg.
Jag skall täcka Bidande Hjortens hydda med ljufliga väfnader och mjuka hudar, svalt skall där vara om sommaren och torrt om vintern, af mångahanda örter vill jag bereda en kostelig rätt, och oset af det läckra fläsket skall fröjda din själ.
— Dalens blomster är kostligare än kvinnors händers värk.
— Solros tal skall vara som honung, och hennes barm ger lifvet.
— Jag vill eröfra skepp och fara ut på det stora vattnet, eldvapen vill jag äga och allehanda främmande ting.
— I skogarna bor den store Anden — han kallar.
— Min faders ande dväljes under den blå himmelen, vid den vasskrönta floden.
Deras röster hade stigit och fallit entonigt som flodens sång, men deras blickar borrade sig allt mer sällsamt glödande in uti hvarandra.
Långsamt gled flickans händer ned och med bortvänd blick hviskade hon:
— Nu lämnar Bidande Hjorten Solros att blifva en annans hustru.
Då utstötte ynglingen ett ljud likt det sårade djurets läte.
Han lyfte henne plötsligt i sina armar och ropade:
— Försåtligt är kvinnans lock och lågt hennes sinne.
Bidande Hjortens håg står till sol och vind, han vill eröfra åter sin faders land.
För hans ögon lyser ett dåd, rödt af blod.
Han springer ut på branten och slungar utan besinning den unga kvinnan i floden, där hennes vilda skri slukas af forsens larm.
Frigjord vänder han sig om.
Han flämtar och hans ögon glöda af hat och lust.
Hotande och stark som vårfloden står han färdig att störta ned i dalen ...
Men se — foten i språng stelnar i krampsot, munnen som öppnats till rop, kan icke mer slutas, ögonen häftas i fjärrsyn.
Och långsamt hårdnar hans kropp till ett beläte af sten:
Ve, ve, aldrig når han sin dal, aldrig rinner hämdens dag.
Men under klippans stup växer fram ur den skummande floden en underbar ö.
Och på ön skjuter upp en härrlig sykomor, hvilkens lummiga grenar sträckas i evig längtan mot det bortvända stenansiktet på Wisahickons dystra tinne.
À quarante ans.
En afton.
Hvarifrån komma drömmarna?
Någon har sagt, att kvinnan vid 30 år har sin rätta tid, sin intressantaste period, men icke förnam jag den tiden något särskildt.
Inga känslor, inga tankar kvarstå som märken i mitt minne.
Allt hade ungefär samma färg.
Åren sprungo åstad, och jag blef 40 år — — 40!
I min ungdom — för så vidt jag då alls om alls trodde mig i stånd att uppnå en så hisklig ålder — i min ungdom var jag viss på, att vid den tiden allt skulle vara slut, sagan för länge sedan ändad, det underbara, som naturligtvis måste inträffa, upplefvadt, tillvaron en torr, skrämmande öken.
Jag tyckte, jag då rent af måste blygas för att gå och skräpa bland folk, som ännu ägde rättighet till lifvet.
Och det är väl så ock — sagan är slut.
Men — hvarifrån komma drömmarna?
Är det ett ålderdomstecken?
Kommer möjligen för alla kvinnor en sådan lönlig tid — en hägring, en dröm, lefvande som lifvet själft ...?
Ehuru de tiga, dölja — —
Här sitter jag, som aldrig skrifvit en dagbok, som hatat allt det där, som sträckt mig blott efter lifvet, och talar till ingen, till ett dumt papper, till mig själf.
Men jag måste — detta ovärkliga, som kommit öfver mig, sannare, hungrigare än värkligheten, förtär min själ.
Hvem skulle förstå den fyrtioåriga med lifvet bakom sig, ett fylligt lif till och med, och som känner lifsångest, som skriar efter lif, hon aldrig lefvat!
Icke ett snille, icke ens en god människa skulle fatta det, endast jag själf känner, hvad jag mist.
Morgonen därpå.
Återigen har jag drömt — drömt ...
Jag vet icke, hur jag blef klädd.
I spegeln mötte mig ett ungt ansikte, mjuka drag, fuktiga ögon — du Louise!
— Jag kastade mig öfver toalettbordet och gömde ansiktet i händerna.
Med tio ögon såg jag, med tio öron hörde jag de smygande fjäten, de lätta glidande konturerna af honom — min drömbild.
En ljuf, förintande känsla steg upp i bröstet, beröfvade mig andedräkten.
Jag ville resa mig, gå ut i solljuset — till nyttig id, till mina barn — skrifva till min make, som färdas långt borta.
Men jag låg kvar.
En vällustig smärta ... en gnagande smärta — den brann som eld, men den var ljuf.
Åh, icke ville jag ... jag var rädd för att göra det — men ändock skedde det.
Jag gick fram till skrifbordet, slet nervöst upp några gamla brefbundtar och letade fram det gula, sköra arket.
Hvad det frasade tunnt och sprödt i min hand.
Gud — när jag för tjugo år tillbaka läste det för första gången!
»Kära Louise — ett kan du vara glad för, han har sagt till mig: ’Fröken
Bernt hyste aldrig någon varmare känsla för mig, därför kan jag glömma’.
— Du lilla stackare slipper således den fatala rollen af öfvergifven.
Så skref hon till mig, min förtrogna vän, hans syster!
På kvällen af en lång dag.
»Förlorat», »mist» ringer det i mina öron.
Jag har ju aldrig ägt det!
Nej, men jag kunde hafva ägt det ...
Jag tror icke mer på förutbestämmelse, på att det skedde, som skulle ske, på att jag handlade, som allenast jag kunde handla eller att hans känsla var för svag till att fylla ett lif, därför att den icke öfvervann mig.
— Åh dårskap, begränsning!
En eller annan gång ligger vårt lif med alla chancer i vår hand, då gäller att hafva mod, att handla och ej vänta — aldrig bygga upp, hvad som ej finnes, aldrig svika naturen.
Ödet väntar, att vi skola fatta dessa minuter, det dröjer i det längsta, står dödsstilla, hjälper oss icke, det bidar att se, hvartåt vår kraft ligger.
Därefter vänder det om, styr ut i andra farvatten, och bakom oss förändrar allt karaktär.
Vi kunna icke mer vända åter och ångerfullt gripa in, ty förutsättningarna finnas icke mer.
Hvad jag talar vist — och inuti mig gråter min själ!
Jag känner förtviflans raseri öfver det dåraktiga flickebarn, som en gång på sin älskades läppar såg det ömma skälfvande leende, som aldrig ljuger — och dock icke vågade tro på sin kärleks makt, icke vågade lämna eftertanken och följa instinkten — springa blindt i naturens famn.
Man kallade det blygsamhet, att jag icke visade mina känslor.
Var detta underliga band, som jag ej kunde rifva itu, var det min bästa natur, ömtålig jungfrulighet?
Det var början till den lek med kärleken, som sedan väft sig in i mitt långa lif, lekts på allvar utan skämt, lekts under det innerst något sutit fruset till is, som aldrig tinat upp.
Den tid kommer, då man vågar språnget — ack, hvad är det sedan värdt?
Nu känner jag kärleken, nu vet jag, hur jag kunnat lära honom älska.
Åh Gud, nu vet jag, att honom älskade jag, sedan har jag blott älskat kärleken.
Det fanns ingen nyfikenhet, ingen undran, ingen jämförelse, ingen klarhet — när han var i rummet, stod tiden stilla och rymden fyldes af het, skälfvande luft, som stod stilla också den, och äfven min själ stillnade i lyckosmärta utan namn.
Ingenting hade konturer, allt var en vibrerande, tonfull massa, och jag gled — gled emot min älskade.
Hvem såg det icke på mig!
Att icke äfven han?! — men han vågade väl ej — hvarför vet jag icke, jag vet ju intet.
Kanske såg han det icke ens, ty då aningen om lycka grep mig, hisnade jag och började leken, som af människorna fått så många upphöjda namn, förstod ej det allvar, som bjöd mig skynda att räcka ut mina händer, innan tiden runnit ut.
Hvem mäter allvarsdjupet af att vi två skildes i stället för möttes — allvaret människoåldrar framåt?
En middag.
När jag hörde andra tala om hans person, hans lynne, hans utseende, hans karaktär, hans utsikter — då lät det som gatusorlet, vid hvilket jag somnar in.
Det föreföll mig så aflägset.
Från första stunden var du min älskade, älskade — du sådan du var eller icke var.
Hvad band mig?
Jag grubblar därpå med en ångest, som vaknat efter många års glömska.
Aftonen.
Jag har sedan jagat efter kärlek och lycka, jagat med fötter, som törstat och händer, som skriat.
Tomheten har varit min största skräck.
Och jag har mättats, sett, förstått — jag likt millioner kvinnor, hvilka nämnas ärbara som jag ...
Slutligen har jag sjunkit hän i ro med en make, hvars själ jag aktar och tror mig känna.
När jag älskade honom, då jagade jag icke.
Stilla satt jag i vårglans, och till mig kom kärleken, föll ned i mitt sköte som en doftande, full ros.
Intet begärde jag, icke en beröring af hans hand — jag hade icke förmått bära det.
Luften var han, rummet var han, björkdungen och skogsbäcken därute voro han, hvar plats, där han gått fram, var fyld af honom.
Och då jag såg och hörde honom, stodo min dröm och mitt lif stilla i rodnande töcken.
En morgon.
Det är vansinne att skrifva — brott att tänka.
Men jag tänker icke — smygande som sjukdomen komma drömmarna, når mig hans andedräkt.
— Ibland frågar jag mig: är det bud från dig?
Vaknar äfven hos dig ett minne?
Åhnej, jag vet ju, att du glömt för länge, länge sedan ...
Då jag somnat, kommer du så lefvande lik — din röst, ditt leende — men du lutar din kind mot min, du sluter mig intill dig, jag känner din kärlek, som jag aldrig fick känna.
Och öfver allt sammans är en fullkomlighetens, harmoniens renhet, som gör alla andra minnen fula och främmande — det är hvad jag erfar, då jag vaknar.
Det, som varit, blir styggt, endast det, som icke varit, är fagert, Men nu begär jag, jag har lärt att begära, det är icke längre nog för mig att drömma, jag kunde slå mig själf af raseri öfver den lek, som icke vann åt mig ens ett enda uttryck af hans kärlek.
Ty du älskade mig, åh, låt mig hviska det: du älskade mig!
Jag måste sluta — rifva itu dessa blad.
Är min själ en afgrund?
Om några dagar kommer min man hem, jag är rädd att se honom, rädd att han skall läsa min hemlighet i mitt ansikte.
Jag är åter ung, förfärande ung, men det kan ju icke borttaga mina fyrtio år, och andra än han, som är van vid mitt yttre, kunna icke se, hvad jag förnimmer.
När jag i kväll var med dem, de unga, var jag som en af dem, talade och skrattade och följde dem som en ung — i min hjärna fanns icke det minsta, som motsatte sig detta.
Jag var så fyld af värkligheten af min ungdom, att jag icke på länge märkte hur de tystnat — förlägna.
De förstodo mig ej — naturligtvis icke!
Jag vill blott stänga mig inne och spela cittra och sjunga Almkvist.
Jag förstår honom, jag förstår hvarje motsägelse, jag förstår allt.
Sällsamma, främmande vågsvall lyfta min själ till strålande höjder, jag längtar att stiga fjärran öfver mig själf, att förintas i det stora aflägsna ljuset och dock förnimma mitt jag starkt som slagen af ett världshjärta ...
Talar jag blekt nonsens?
Orden strömma till mig — jag är dock icke en kvinna, som älskat luften in’s Blaue ...
Nu ringer telefonen — hvar tionde minut ringer den.
Jag hatar lifvet!
Senare.
Hvar var jag?
Jag vet det ej — allt är åter stumt.
O Gud, gif mig tårarnas lisande flöde!
Jag måste visa min man detta.
Middagen.
Jag vill drömma drömmen till slut.
Ett underligt lugn har fattat mig.
Jag förstår, att en gång är det utsjunget detta farväl till mitt värkliga lif — som aldrig lefvats.
Nej — ångesten börjar åter — jag vill spränga drömmen, jag vill hafva värklighetens lycka, den, som gått —
På kvällen.
Med eld äro de tecknade, de få, små minnena, som bränna mig.
En septemberdag med blåklintshimmel — mins du den?!
Middagssol strålar öfver björkarna och bäcken, som entonigt porlar mellan slippriga stenar.
Vi hade skilt oss från ungdomsskaran, vi två, blifvit efter i hagen — du tog upp din knif och skar mitt namn i den hvita barken, tala kunde vi icke.
Sedan gingo vi på den trädskuggade stigen ned mot bäcken.
Rädd för tystnaden, som blef tung af innehåll, sprang jag ut på stenarna, hoppande från en till en annan.
Jag skrattade som en toka, skämtade, och du följde med, du log, men din bruna kind var het och dina stålblå ögon glänste.
— Då gjorde jag ett öfverdådigt hopp — och nådde en sten långt ute i strömdraget.
Rundt om idel vatten — det såg illa ut för mig.
Du stod på en smal häll ett godt stycke ute ehuru den dock var mig närmast.
Ett ögonblicks bidande stillhet — skämtet fastnade i min hals.
Oändligt mycket genomfor mig, bland annat att jag väl nu hade att taga af mig skor och strumpor och vada — i din åsyn.
Tanken gjorde mig på allvar nervös.
Flätorna föllo ned på axeln, jag stod orörlig och djupt rodnande.