Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 53. 21 Reservationer:
Af herr friherre Ahlströmer, C. J. 0. »DS jag icke kan biträda den åsigt, som inom de förenade Utskotten gjort sig gällande, att i Kongl, förordningen angående fattigvården i riket, hvilken, vid den tidpunkt, då de af Utskotten behandlade motioner blifvit gjorda, icke vunnit någon allmännare tillämpning och hvars verkningar derefter i högst få fall kunnat visa sig, tillstyrka andra förändringar än sådane, som antingen afse förtydligande deraf eller som, utan rubbning af de principer, hvilka för densamma legat till grund, kunna vidtagas; och då jag anser den från begreppet om medborgerlig rättighet oskiljaktiga grundsats, som i den Kongl, förordningens 13 § blifvit uttryckt: »att ingen må, i och för »äfventyret af framtida lättigvårdstunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelse»ort, der honom sådant af andra skäl ej lagligen kan förmenas,» blifva alltför nära trädd, genom antagande i sin helhet af de förslag till förändrad lydelse af 14, 13, 16 och 17 §§ i den Kongl, förordningen, hvilka Utskotten tillstyrkt, finnér jag mig föranlåten att mot Utskottens beslut i denna del mig reservera, likväl utan att derigenom hafva uttalat någon mening om företrädet i alla andra afseenden af de bestämmelser, nämnde §§ innehålla, framför dem, som i Utskottens förslag innefattas.»
Af herr v. Hohenhausen, som ansåg, dels att ett stadgande om skyldighet för anhörige i rätt upp- och nedstigande led, att, i mon af behof, å ena, och förmåga, å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning till det belopp och efter de grunder, som uti samhällets faltigvårds-reglemente i allmänhet äro bestämda, hafva bort uti 1 § intagas; dels ock att församlingens kyrkoherde bort till ständig ordförande i fattigvårds-styreisen bestämmas, hvarigenom, bland annat, det anmärkta behofvet af en, vid behandling af fattigvårds-ärenden, ansvarig protokollsförande, enligt reservantens tanka, skulle hafva blifvit afhulpet.
Af herr doktor Annerstedt: »Emot Utskottets förslag till förändringar i nu gällande nåd. stadga, angående fattigvården i riket, får jag mig i följande afseenden reservera. 4:o.
Det har blifvit föreslaget, att i fattigstadgan borde bestämdt föreskrifvas skyldighet för närmaste anförvandter att, i händelse af behof, efter förmåga bidraga till de sinas understöd.
För min del anser jag de sammansatta Utskotten hafva bort härvid fästa afseende, och vid början af 3 § införa ett så lydande tillägg: »För lehöfvandes understöd ansvarar närmaste anhörig i rätt upp- eller nedstigande linea, utom för den tid, bestämmelsen i nästföljande mom. angifver.»
I sådant fall skulle föreskriften om husbondes ansvarsskyldighet för tjenares under - 22 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JS:o 35. håll utgöra §:s andra morn. och i det följande af samma § ordet husbonde utbytas mot ansvarsskyldig.
Utskottens förmenande att, »religionens och en allmännare upplysnings verkningar på menniskohjertat och skyldskapskänslan skulle göra ett sådant stadgande öfverflödigt», jäfvas beklagligen, synnerligen hvad barnens pligt i delta fall angår, af en alltför ofta upprepad erfarenhet.
Ville man fasthålla vid Utskottens ljusa förhoppning, så skulle man följdriktigt kunna sluta till obehödigheten af all fattigvårds—lagstiftning.
Deu förändring i fattigstadgans 3 §, Utskotten föreslagit, att pastor skall vara ständig ledamot i fattigstyrelsen, är till sin princip riktig; skada blott, att icke steget tagits fullt ut och han, i enlighet med flere motionärers yrkande, blifvit förklarad sjelfskrifven ordförande.
Alldeles samma skäl, som blifvit i betänkandet anförda för kyrkoherdes ständiga ledamotskap, kunna med alldeles lika giltighet anföras för hans ordförandeskap.
De skäl, som kunna anföras emot det sednare, äro fullkomligt lika tillämplige emot det förra.
Endast såsom ordförande kan kyrkoherden till fullo utöfva det inflytande, som anses önskvärdt, och de anledningar till förlamande af hans inflytande, som Utskotten med skäl anmärka i nu gällande författning, äro visserligen minskade, men ingalunda ur vägen röjda genom närvarande förslag.
Hade pastor förklarats sjelfskrifven ordförande, så hade ännu gällande kyrkolags förbindelse för biskop och konsistorium samt kontraktsprost att hafva uppsigt öfver socknarnes fattigväsende kunnat fortfarande utöfvas och nödig kontroll öfver kassornas förvaltning af offentliga myndigheter utöfvas, hvilket allt genom nu gällande stadga med derå gifven förklaring är omöjligt.
En för sina åtgöranden fortfarande ansvarig embetsman hade i främsta rummet varit ansvarig äfven för fattigvården, och större säkerhet för dennas jemna och noggranna besörjande vunnits, än som på många orter nu kan blifva fallet med en ambulatorisk styrelse.
Då Utskottens pluralitet varit af en annan åsigt, så finner jag tillägget, att kyrkoherden kan, för bestämd eller obestämd lid, af socknestämma väljas till ordförande i fattigvårdsstyrelsen, alldeles olämpligt.
Skall ordförandebestyret icke vara en gifven embetspligt, utan ett fritt lemnadt förtroende, så är hvarje påpekande, hvart detta kan vända sig, en inconsequens.
Då det onekligen kan inträffa, att annan person än ordförande i sockneniimnd kan finnas lämpligare att förestå de egentliga fattigvårdsbestyren, borde bestämningen inskränkt sig dertill, att socknestämma är berättigad att utvälja serskild ordförande för fattigvårdsstyrelsen. 5:o.
Enär nu gällande fattigstadga icke bestämmer någon annan kontroll öfver fattigvårdsstyrelsens åtgöranden, än den socknestämma årligen utöfvar och denna, på många ställen, icke kan till fyllest handhafvas, af skäl, att de ende lill Lag-» och Ekonomi-Utskottens Velänkande, N:o 33. ett sådant värf tjenlige personer sjelfve äro ledamöter i styrelsen och således redovisande, borde
Utskotten hafva varit betänkte att föreslå något medel att uppfylla denna brist, hvartill äfven ingifne motioner gifvit full anledning.
Samhället har en oeftergiflig pligt att vaka deröfver, att icke medel, under längre tid samlade för vigtiga ändamål, tillgripas för att lindra ögonblickets tunga; dess styrelse skall i detta fall vara medlare mellan samtid och framtid, att icke kortsyntheten eller egennyttan, för att lätta sin egen börda, vältrar den med fördubblad tyngd på efterkommande.» 1 denna reservation instämde herr Hedenstjerna öch herr prosten Tellbom, den förre likväl endast hvad angick sista punkten deraf.
Af herr Indebetou: »Emot Utskottens beslut får jag i följande punkter mig reservera: l:o I afseende på organisationen af fattigvårds—styrelse på landet, hafva af åtskillige motionärer förändringar blifvit föreslagne.
Enligt nu gällande författning utgöres denna styrelse af sockennämnden, och för att vara valbar till ledamot i sådan nämnd, erfordras det att ega rösträtt i sockenstämma.
Härigenom inträffar det i sådana församlingar, der större delen af fastigheterna äro uti en mans hand, att högst få personer blifva valbara till ledamöter i sockennämnd och fattigvårds-styrelse.
På dessa få personer samlas hela bördan af bestyret med fattigvården, hvilket ofta kan vara ganska betungande.
Jag anser derföre de motionärers mening hafva förtjent afseende, hvilka yrkat, att äfven andra personer må kunna i fattigvårds-styrelse inväljas, än de, som i sockenstämma ega rösträtt, och jag föreslår på sådan grund, samt i öfverensstämmelse med hvad riksdagsfullmäktigen Slrindlunds motion i detta afseende innehåller, den ändring i § 3 mom. 2 af nu gällande författning, att orden: »å landet utgöres denna styrelse af socken-nämnden», utbytas mot följande stadgande: nä landet väljes denna styrelse -på sockenstämman.
Någon närmare bestämmelse i afseende på de personer, hvilka böra utses till ledamöter i styrelsen, lärer icke vara behöfligt, då valet beror af kommunens röstegande medlemmar, och dessa icke lära i fattigvårds-styre|sen insätta andra personer än sådana, till hvilka de hysa förtroende.
Det har blifvit föreslaget, att anhöriges ansvarighet, hvarom i slutet of § 4 är nämndt, borde så bestämmas, att »föräldrar och barn samt syskon mu til/förbindas att, i mån af behof, å ena, samt förmåga, å andra sidan, bidraga till hvarandras underhåll.»
En bestämmelse i detta hänseende synes vara af behofvet påkallad, så mycket hellre som allmänna lagen icke derom innehåller något allmänt tillämpligt stadgande.
Hvad § 4 af fattigvårds-förordningen härom nämner, lärer under närvarande förhållanden blifva utan all påföljd, enär anhörige 24 Lag- och Ekonomi-Ulskottens Betänkande, N:o' 33. icke kunna åläggas någon ansvarighet, så länge lagbud derom saknas.
Yäl förmena Utskotten, att ett vädjande till menniskohjerta!, skyldskaps-känslan och den kristliga kärleken skall göra lagbud umbärliga; men då erfarenheten, tyvärr! ofta vitsordar ett motsatt förhållande, så kan jag icke i detta fall dela Utskottens förhoppningar.
Jag finnér mig derföre föranlåten att påyrka ett sådant tillägg i författningen, som ofvan blifvit anfördt; men då motionären ansett, att detta tilllägg borde få sin plats uti § 1, så är jag deremot af den mening, att det lämpligare kunde inrymmas i § 5 och der utgöra ett serskildt moment.
Denna sistnämnde paragraf afhandlar nemligen ett undantag från den i g 1 kommunen ålagda allmänna skyldighet att försörja sina behöfvande medlemmar, då den bestämmer husbondes förpligtelse mot tjenstehjon; anhöriges förbindelse utgör ett annat undantag från den allmänna regeln och saknar icke analogi med förenämnde i § 5 afhandlade fall.
Det synes derföre vara lämpligt, att båda undantagen sammanföras i en paragraf, men afhandlas uti serskilda momenter. 5:o. I §§ 14, 15, 16 och 17 hafva Utskotten helt och hållet frånträdt de grundsatser, som i nu gällande författning blifvit antagne, i afseende på så väl rättigheten att välja vistelseort, som åliggandet för kommuner att försörja inflyttade personer, och vilkoren för deras befrielse från sådan skyldighet.
Kongl, förordningen den 25 Maj 1847, hvilken nu tjenar till efterrättelse, medgifver nemligen i allmänhet frihet att välja vistelseort, med undantag endast för försvarslöse personer, men ålägger icke fattigvårds-samhälle skyldighet att försörja den inflyttade, förr än denne under trenne på hvarandra följande år vistats inom kommunen, ocb icke ens då, ifall samma person under tiden åtnjutit fattigunderstöd , och i öfrigt de föreskrifter blifvit iakttagne, hvilka författningen innehåller.
Utskotten hafva deremot antagit, att fattigvårds-samhälle skall hafva åliggandet att försörja inflyttad person, så snart densamme blifvit derstädes en gång mantalsskrifven, men medgifver deremot fattigvårds—styrelse rättighet att i vissa uppgifna fall neka anteckning i mantalslängd för inflyttad person, och inskränker sålunda den fria flyttningsrätten.
Såsom hufvudsakligt skäl för sitt förfarande hafva Utskotten anfört, att den fria flyttningsrätten skulle förorsaka ett obilligt intrång för de församlingar, hvilka ändamålsenligt ordnat sin fattigvård.
Det kan likväl efter mitt förmenande icke bestridas, att kommunerne blifva i högre grad utsatte för ett sådant intrång, om ett enda års mantalsskrifning medförer försörjningsskyldighet, än om dertill fordras 5:ne års stadig vistelse inom fattigvårdssamhället.
Detta blifver så mycket mera ögonskenligt, då mun erinrar sig, att kommunen i de aldraflesta fall icke Lag- och Ekonomi-Ulslcotlens Betänkande, N:o 53.
23 eger rätt att vägra mantalsskrifning, så vidt den inflyttade personen endast vidtagit den åtgärd, att för det första året förskaffa sig husbonde, hvilket icke bör blifva honom synnerligen svårt, enär husbonde efter tjensteårets utgång är fri från all enskild ansvarighet för hjonets försörjning.
Jag tror derföre, att Utskottens förslag skall komma att medföra en verkan, helt och hållet motsatt den, hvilken blifvit åsyftad, och att kommunerne genom antagandet af detta förslag skola komma att lida ett intrång, som man i nu gällande författning bemödat sig att i möjligaste mån afvärja.
Företager man en närmare granskning af Utskottens § 13, som afhandlar den åt fattigvårdsstyrelse lemnade rättighet att vägra anteckning i mantalslängd, och uppräknar de fall, då en sådan vägran kan ega rum, så finnér man först, att Utskotten icke yttrat sig deröfver, huruvida den kommun, hvarifrån en person utflyttat, skall vara pligtig att fortfarande anteckna densamma uti sin mantalslängd, ifall sådan anteckning vägras på den nya vistelseorten.
Då likväl gällande författningar innehålla, att hvarje person skall i mantal uppföras på den ort, der han bosatt är eller största delen af året vistas, så lärer det svårligen kunna åläggas någon församling att, i strid häremot, på sin mantalslista låta anteckna en afllyttad person, helst då serskildt stadgande derom för nu anförde fall saknas.
Härtill kommer, att någon underrättelse om vägrad mantalsskrifning icke förr än sex månader efter inflyttningen behöfver meddelas, enligt hvad Utskottens § 16 innehåller, hvaraf otvifvelaktigt den följd måste uppkomma, att ifrågavarande person icke någorstädes blifver skattskrifven, utan kommer att föröka det redan alltför stora antalet af försvarslösa, hvilka med få undantag inom närmare eller fjermare tid slutligen falla staten till last.
Det är likväl ett af faltigvårdsstadgans hufvudsakliga ändamål att förminska antalet af sådane personer.
De vilkor, som af Utskotten blifvit fästade vid rättigheten att neka anteckning i mantalslängd, äro för öfrigt så beskaffade, att de måste gifva anledning till tvister mellan kommunerne.
Det lärer t. ex. blifva svårt att bestämdt afgöra, huruvida ett tjenstehjon eger full arbetsförmåga eller icke, huruvida en qvinna varit vid inflyttningstiden synbarligen hafvande eller ej, o. s. v., och det kan med visshet förutses, att styrelserne i olika fattigvårdssamhällen skola derom hysa skiljaktiga meningar, då skyldigheten att försörja hjonet jemte dess afföda är härpå beroende.
Sannolikt lärer det blifva en följd af de mindre noggrant begränsade bestämmelserne för rättigheten att vägra mantalsskrifning, att fattigvårdsstyrelserne söka alltför långt utsträcka denna rätt; och då det enligt
Utskottens stadgande i § 16 ankommer på styrelsen i det samhälle, från hvilket en person utflyttat, att Bih. lill R.
Prot. 1847 och 1848. 7 Sami. 2 Afd. 8 Baft. 4 26 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 33. anställa talan om hans mantalsskrifning i vistelseorten, så lärer den förmodan hafva mycken sannolikhet för sig, att Utskottens förslag, om det blifver antaget till efterlefnad, skall komma att förorsaka en mängd rättegångar rörande skyldigheten att försörja personer, som från ett fattigvårdssamhälle utflyttat, men icke af något annat blifvit emottagne.
Ehuruväl det icke vore svårt att uppräkna ännu flere olägenheter, hvilka af Utskottens förslag skulle komma att härflyta, så inskränker jag mig dock till dem, jag redan antydt, för att undvika en alltför tröttande vidlyftighet.
Jag håller före, att man icke bör vidtaga någon förändring, som icke tillika innefattar en förbättring.
Då likväl en förändring, behäftad med så många olägenheter, som Utskottens förslag onekligen skulle medföra, icke kan kallas eller anses såsom en förbättring, så yrkar jag på bibehållandet af §§ 14, 15, 16 och 17 uti nu gällande förordning angående fattigvården i liket, och hoppas, att Utskottens förslag till förändring af desse paragrafer blifver af Rikets Ständer underkändt.» af herr Wetterberg: »Utskottens förslag till upphäfvande och förändring af 14, 15, 16 och 17 §§ i Kongl, förordningen den 25 Maj 1845, angående fat tigvården i riket, har jag icke kunnat biträda.»
Jag har föreställt mig att, då regeringen, oaktadt Rikets Ständers hemställan vid 1840 och 1841 årens riksdag, stadgadt den princip att ingen borde, för äfventyret af framtida fattigvårdstunga, förmenas inflyttning och mantalsskrifning, regeringen dertill haft giltiga skäl.
Såsom sådana framstå helt naturligt följande:
Då bristen på materiell förmögenhet icke i allmänhet är ett fel, som får sökas hos individerna sjelfva, utan snarare i deras samhällsställning, är det en orättvisa att öka deras betryck med fängsel på deras personliga frihet, hvilket åstadkommes derigenom att man lemnar kommunerna rättighet att medelst nekad skattskrifning landsförvisa verkligt eller skenbart fattiga, — i alla fall medlemmar af samhället i det hela.
Denna rättighet har egt en lång praktisk tillvaro, och följderna af den äro kända.
Den klass, den genom sin onaturlighet tillskapade, blef sjelf onaturlig, och bodde derföre först i allmänna förvaringsrum och, sedan dessa blifvit öfverfulla, öfverallt der brotten föröfvades, men ingenstädes der den lagliga ordningen sökte dem.
Staten hotades härigenom på en gång med det alltjemt växande antalet af från kommunerne utstötte, på samhällets allmänning moraliskt förderfvade, personer, och med de stora ekonomiska förluster, som den fick vidkännas för upprätthållandet af det system, som blifvit kalladt försvarslöshetens.
Att regeringen, vid öfvervägande häraf och med aktgifvande på tidens sträf - Lag- och Ekonomi-Ulskotlcns Betänkande, N:o 53 27 van efter frihet i näringar, genom en kraftig handling afskaffade det gamla systemet, med hvilket fästningsvallarne vid socknegränsorna äfven folio, tycks förtjena allt bifall.
Yäl heter det i Utskottens förslag till 16 <§, att ingen må, i och för äfventyret af framtida fattigvårdstunga, inskränkas i rättigheten att yälja vistelseort; men jemför man härmed föreskrifterne i 15 § och tillika tager i betraktande den svårighet, som skall möta de der omnämnde personers skattskrifning, så snart denna aktus betyder detsamma som en invisning på församlingens fattigkassa, så visar det sig uppenbart att Utskottens förslag likaväl som 1788 års förordning frambringar försvarslösheten.
Att Utskottens förslag uppgjorts i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid 1840 och 1841 årens riksdag, kan gifva dem ökadt hopp om bifall inom Stånden ; men om vid nämde tid förslaget kunde bildat en öfvergång från ett förkastadt till ett bättre system, torde nu, efter 8 års förlopp, med den utveckling i idéer och erfarenhet, som tiden alltid lemnar, nu, sedan Kongl. Maj:t för icke mera än 3 år tillbaka funnit
Sig icke kunna antaga förslaget, nu, efter det nya fattigvårdsstadgan redan så inträdt i verkställighet, att de fleste församlingar, tvifvelsutan, i enlighet med den inrättat sin fattigvård, det vara serdeles olämpligt att gå tillbaka för att begynna en öfvergång.
För denna reservation är icke utrymme att i detaljer jemföra Utskottens förslag med nu gällande stadganden, och söka visa hvar företrädet ligger; men i korthet kan anföras; att 3:ne års vistelse inom församlingen synes vara ett tjenligare vilkor för fattigunderstöd, än några dagars vistande efter skedd skattskrifning; att det icke bör möta större svårighet att upptäcka hvarest en person sist uppehållit sig 3 år, än att taga reda på, hvarest en person, som några år i egenskap af försvarslös, drifvit omkring i landet, sist varit mantalsskrifven; att hvad fattigvårdssamhället vinner på rättigheten alt neka skattskrifning, det förlorar staten på skyldigheten att i korrektionshus och fängelser underhålla dem, som kommunen icke velat emottaga; och att, då fattigvårdsstadgan gäller för hela riket, de anmärkte olägenheterne af större kostnader för en socken än en annan nödvändigt måste minskas med tiden och i den mån hvarje samhälle vänjes att uppfylla sin pligt.» Herr Westfeldt och herr prosten Melander hafva jemväl emot serskilda punkter af omförmäldta betänkande sig reserverat. 28 Lag- och Ekonomi-Utskottens Memorial, N:o 56.
M 36.
Memorial, i anledning af återremiss utaf och anmärkningar vid vissa punkter af sammansatta Utskottens betänkande J\° 19 öfver väckta frågor om ändring uti nu gällande bestämmelser, rörande stängselskyldigheten.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskotten hafva uti berörda betänkande, bland annat, tillstyrkt i l:sta punkten: »att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas att, der delegare i hemman eller bylag, ett eller flera, enhälligt öfverenskomma att stängsel emellan deras egor, eller viss del deraf, ej upprättas eller hållas skall, sådana föreningar skola för giltiga anses; i hvilket fall hvarje jordegare skall ansvara för vården af dess kreatur och gälda den skada, som å de under öfverenskommelsen inbegripna egor af dess kreatur kunna göras; samt att en sådan öfverenskommelse icke må brytas, utan alt minst tvåtredjedelar af delegarne samtycka till dess förändring eller upphäfvande; delegare dock ej förment att sina egor serskildt instänga, der han stängseln ensam hålla vill.» i den 2: dr a punkten: »att hittills gällande stängsel-delningsgrund må jemväl hädanefter bibehållas; samt att, i följd häraf, herr friherre
Raabs framställning i denna del må förfalla»; samt i örte och 7:de punkterna: att uti underdånig skrifvelse anhålla om förändring af 5 och 7 <§§ ' 1802 års stängsel-förordning till följande lydelse: 3 §.
»Der skog och utmark, som gränsar intill åker och äng, blifver uppodlad, vare egaren af den nyodlade utmarken pligtig att uti hägnaden emellan densamma samt åkern och ängen deltaga efter förmedladt hemmantal»; och 7 §.
»Utjord eller urfjäll eller lägenhet, som ej sjelfständig är, förty att den under annan fast egendom lyder, håfve stängselvitsord i de fall, att dylik jord eller att annan jord, som möter, förut tagit i stängsel del.»
Vid föredragning af samma betänkande, hafva, utom högvördiga Preste ståndet, som betänkandet i sin helhet godkänt, öfrige Riks-stånd, med bifall dertill Lag- och Ekonomi-Utskottens Memorial, N:o 56.
29 i andra delar, stannat, hvad nyssomförmälde punkter vidkommer, i skiljaktiga beslut.
Ridderskapet och Adeln nemligen har vid lista punkten beslutat den förändring, »att enhällig öfverenskommelse om upphörande af stängselskyldighet ej må brytas, utan att minst tvåtredjedelar af delegarne, tillsammans egande minst tvåtredjedelar af den jordrymd, för hvilken öfverenskommelsen blifvit ingången, samtycka till dess förändring eller upphäfvande», hvaremot denna punkt blifvit af hederv.
Bonde-ståndet afslagen, men återremitterad af vällofl.
Borgare-ståndet, der den åsigt gjort sig gällande, som uti den betänkandet vidfogade reservation af herr Berg von Linde finnes uttryckt, eller att samma enhällighet, som vid afslutade öfverenskommelser om stängsels borttagande erfordras för att åt dylika beslut gifva giltighet, äfven bör vara ett nödvändigt vilkor, derest sådana öfverenskommelser skola kunna brytas.
Då således Riks-stånden, i deras beslut öfver denna fråga, stannat i olika meningar, få Utskotten, som, för tillvägabringande af det i 75 § Riksdags-ordningen stadgade jemkningsförslag, ansett det hos Ridderskapet och Adeln i ämnet fattade beslut lämpligast kunna i sådant afseende antagas, såsom utgörande en tjenlig förening af de hvarannan motsatta åsigter, som i denna fråga uttalat sig, vördsamt inbjuda Preste- och B or g are-st änden att med Ridderskapet och Adeln i dess beslut om betänkandets lista punkt sig förena.
Vidare hafva Ridderskapet och Adeln samt
Borgare-ståndet återremitterat betänkandets 6:te punkt, innefattande förslag lill förändrad lydelse af stängsel-förordningens 5:te §, hufvudsakligen pä det Utskotten måtte komma i tillfälle att afhjelpa den ofullständighet, som i det framlagda förslaget skulle förefinnas dels deruti, att någon tid icke funnes bestämd, hvarifrån stängsel-skyldigheten för den uppodlade marken skall taga sin början, dels ock deruti, att föreskrift saknades, huruledes stängsel-skyldigheten borde fullgöras i den händelse att åker eller äng blefve till skog, utmark eller beteshage utlagd.