Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och det är ur denna synpunkt som församlingen och dess bekännelse för den lutherska kyrkan är af vigt.
Derföre kan och bör denna kyrka, stödjande sig i detta ofs:de på aposteln Pauli och Luthers auktoritet, antaga såsom grundsats: all kyrkan bör från sig skilja de villfarande.
Dertill finns också en ganska naturlig orsak.
Eller är det icke en sanning, att jag känner mig mera upbyggd genom en gemensam andakt än genom den enskilda, att jag känner mig mera tillfredsställd, då jag ser omkring mig liktänkande, samstämmiga med mig upsända sina böner.
Förökas icke min andakt, blir jag icke starkare i min tro om jag vet alt denna andakt och denna tro delas af mina grannar, af min omgifning?
Men deremot om jag vet, att vid min sida sitter en tviflare, som tror, att den bekännelse jag hyser, är en dårskap, som förnekar sanningen af de« 166
Den 3 Februari f. m. lära jag bekänner, skall icke detta älven hos mig upväcka tvifvel, den sämsta af all religiositet?
Dessa klyftiga spörsmål och tvister, ang:de troslärans dogmer, leda ingalunda till en förökad andakt, utan tvertom motverka densamma, och ju mera de vinna insteg inom kyrkan, desto mera försvagas hon.
Styrka vinner hon deremot, om hon fastare sammansluter kretsen af sina bekännare och från sig skiljer dem, som med dessa icke kunna dela öfvertygelse.
Om man i detta afsido skulle fordra något exempel, så kan jag äfven anföra ett sådant.
England, ett land der den reformerta bekännelsen varit förherrskande, har medgifvit religionsfrihet, utan att från kyrkan skilja separatister och dissenter.
Jo, vid den sista statistiska folkräkning, som blifvit gjord i England, jag tror det var 1851, befanns det att icke mer än ,j-:del af befolkningen tillhörde Statskyrkan och att de öfriga fudelarne antingen voro separatister eller dissenter.
Böra vi med ett sådant föredöme underlåta att från kyrkan skilja de söndersprängande och söndersplittrande elementar, som nu finnas inom densamma?
Vi hafva sett med hvilken fart oroligheterna spridt sig under de nuvide förhållandena, böra vi då låta dessa förhållanden fortfara, synnerligen sedan det enda hejdande band som funnits, landsförvisningsstraffet, blifvit af representationen utdömdt?
Den religiösa rörelse, som för närv:de genomgår icke allenast Sverige utan hela Europa, är onekligen af beskaffenhet att förtjena den lagstiftande maktens upmärksamhet.
Det är eget med dessa religiösa rörelser inom det Europeiska samhället.
Sedan det 15:de århundradet se vi dessa rörelser återkomma, nästan en gång under hvarje århundrade.
Under det 15:do upträdde Huss och Wullf, under det 16:de Luther, under det 17:de trettiåriga kriget och dess oroligheter, under det 18:de Spener och slutligen upkom under sista delen af 18:de århundradet Atheismen, hvilken från Frankrike spridde sig öfver nästan hela Europa.
Uti 19:de seklets religiösa rörelse befinna vi oss nu, och då den mänskliga samhällsutvecklingen i allmänhet, i öfverensstämmelse med naturlagarne, befinner sig uti en ständig balansering mellan ytterligheter, så är det en tillfredsställelse att den närv:de rörelsen icke kan betraktas annat än som en reaktion af den atheism och indifferentism, som under slutet af förra århundradet gjorde sig gällande.
Under sådana rörelser är det likväl naturligt, att åtskilliga abderationer måste ske, såsom en följd af den menskliga frihetens natur.
Denna reaktion går icke rakt på målet, utan gör åtskilliga omvägar, den förirrar sig till följd af den menskliga svagheten.
Det finns uti dessa läsare-oroligheter mycket som är stötande och obehagligt, men vi böra icke förbise att det, oaktadt alla abderationer, ligger en god tendens i det hela, och lagstiftaren åligger det att söka rätta dessa abderationer.
I den rörelse, som spridt sig i vårt land, kunna vi spåra en koalition af sinsemellan stridiga elementar, det är dels detta fromma, religiösa element, som onekligen .sträfvar till något godt, men dermed är äfven förenadt ett annat • element, som hyllar dessa samhälls-uprörande läror, som vi i allmänhet, mine Hrr, på detta rum bekämpa.
Det är enligt min Den 3 Februari f. m. 167 öfvertygelse en ytterst farlig koalition.
Vi hafva sett, huru ofta religionen blifvit missbrukad för att åstadkomma folkrörelser, och vi kunna vara öfvertygade, att de socialistiska sträfvanden, som onekligen glimma under askan, icke vanta annat än ett lägligt tillfälle för att bilda en propaganda.
Jag har sjelf i Paris hört dessa Fourrieristiska läror, jag har sjelf besökt deras samqväm, och sett med hvilken skicklighet de veta begagna religionen till täckmantel för sina läror.
Om en förening upstod mellan dem, hvars driffjedrar äro materiela intressen, egennytta och afund, och dem som drifvas af religiöst grubbleri, så tror jag att stor våda skulle upkomma för samhället under dessa kritiska tider.
Och derföre bjuder klokheten lagstiftaren att förekomma en sådan förening.
Det enda band mot affall, som f. n. finnes, är landsförvisningsstraffet, men då både
Regering och representation förklarat detta straff vara olämpligt, då det icke är möjligt att i stället införa fängelsestraff, så hir man icke annat att göra, om man vill omhägna Statskyrkan, än att gifva henne rättighet att från sig skilja de söndersplittrande elemenler, som nu finnas inom densamma, och ett sådant förfaringssätt anser jag för min del öfverensstämma roed vår Lutherska läras bekännelse och grundtanke.
Alen, säger man, i alla fall qvarstår, lika mycket som hittills, faran för proselytmakeri.
Ja — men också icke mera än hittills.
Jag vill söka bevisa, att faran aldrig kan blifva större än under nuv:de förhållanden, men väl, som jag vill hoppas, mindre.
Om man vet att, i samma församling man sjelf tillhör, personer finnas, som le åt de satser som predikas, som tvifla på den lära som bekännes, så kan väl detta aldrig bidraga till att stärka min tro.
Alen proselvtmakaren förlorar i inflytande om hon är utmärkt såsom en affälling, han är vida mindre förledande då hela verlden vet att han är skiljd från kvillan, att han omfattat en främmande lära, än då han qvarstår i församlingen och inkastar tvifvel i min själ.
Det finns en institution, egen för den Svenska kyrkan, nemi. busförhören.
Jag har sjelf som domare behandlat sådana mål, hvari personer varit anklagade för att vid husförhör hafva afbrutit prosten, börjat en dispyt med honom, bekämpat hans åsigter, förklarat dem för falska.
Hvad verkar sådant annat än förargelse hos några och tvifvel hos andra som äro svagare.
Hvarföre då tvinga dylika personer att gå till husförhören.
Låt dem gå till sina trosförvandter, men låt dem icke sprida oro och tvifvel bland dem, som vilja blifva qvar i kyrkan.
Dessutom, då vi f. n. icke hafva annat straff mot proselytmakeri än landsflykt, och då detta straff icke kan tillämpas, vore det ju bra om man kunde få ett annat straff i stället.
Den af Utsk. föreslagna författningen stadgar böter och fängelse.
Dessa straff kunna tillämpas, och jag är öfvertygad att de äfven komma att tillämpas.
Vi hafva redan f. n. religionsfrihet, en laglig, oss tillförsäkrad genom plakatet af 1781 och en olaglig på sidan om denna, och det är denna sednare som är farlig och som måste inskränkas, och det är detta som den af Utsk. föreslagna lagen afser.
Till följd af det nu gällande straffets otillämplighet har det gått så långt, att då någon tilltalas för 168 Den 3 Februari f. m. brott mot religionen, säger han: »ja, det är sannt, men jag har gjort mera, jag har affallit från kyrkan, tilltala mig för affall, jag skall landsförvisas.»
Jag har sjelf, mine Hrr, erfarenhet i detta fall.
Detta förakt, som lagen ådragit sig i ett alside, sprider sig till religions-stadgarne i allmänhet.
Den allmänna meningen föraktar en sådan lag, den föraktar äfven en kyrka, som icke vill, icke kan skydda sig sjelf.
Jag tror att den väg Utsk. här betriidt icke endast är principenlig, öfverensstämmande med den EvangelisktLutherska läran, utan äfven att den är politiskt klok, och jag tror att detta förslag är vida bättre än K. M:s Propos., enligt hvilken ingen skulle få utträda ur kyrkan, som ej öfvergick till annat kristligt religions-samfund.
Hvad betyder detta, hvad blir resultatet häraf annat än att Statskyrkan måste behålla alla som icke kunna komma in i något annat samfund.
De mest moraliskt förderfvade, de som hylla så osedliga grundsatser, att intet annat religions-samfund vill emottaga dem, dessa skulle blifva qvar i kyrkan.
Men hvad blefve då denna Statskyrka för ett afskrap?
Månne icke de frommaste och mest rättrogna skulle få leda för denna kyrka, skulle de icke vämjas vid att besöka Guds hus. om de vid sitt inträde der skulle få se de uslaste och mest förderfvade personer?
Är det icke sannolikt att de, som i annat fall skulle blifvit en prydnad för vår kyrka, skulle utgå derur blott för att slippa umgänge med dessa menniskor, som de i moraliskt hänseende måste afsky.
Hvad nytta kan jag hafva af att bålla sådana personer qvar i kyrkan, som sprida afsky och förbannelse öfver densamma.
Må man skilja ifrån sig dessa menniskor, och om de sedan i politiskt hänseende skulle blifva farliga, så må man sätta dem under polis-upsigt.
Sätt hvilka stränga stadgar som helst för dem, men tvinga dem icke att stanna qvar i en kyrka, som de icke kunna annat än skada.
Jag tror således, att detta tillägg till den Kongl. Propos. var i högsta måtto förderfligt, och det anmärktes af flera af kyrkans representanter.
Man har sagt, att lagen icke innehåller allt hvad den borde innehålla, och att roan icke borde åt K.
M. öfverlemna att komplettera densamma.
Men, mine Hrr, låtom oss tillse hvad denna lag innefia11er.
Det är en kyrklig författning som stadgar, att den som icke vill tillböra Statskyrkan skall derur skiljas, hvarigenom han blir förlustig all talan i kyrkliga angelägenheter.
Man har lagt Utsk. till last, att Utsk. icke förklarat dessa personer förlusliga alla medborgerliga rättigheter, men det är en sak som icke tillkommer Utsk. att bestämma, det är en grundlagsfråga och Utsk. bar icke lagstiftningsrätt i dylika frågor.
Deremot bör, enligt min upfattning, Konungen, med afs:de på sådana affällingar, använda den lagstiftningsmakt Konungen eger, nemi. den ekonomiska lagstiftningen.
Den bör isynnerhet tillämpas med afs:de på polis- och administrativa angelägenheter, och de stadganden som här äro i fråga kunna väl till en stor del hänföras till det förra slaget.
Om Staten anser att dess medlemmar, såsom medlemmar af Statskyrkan, hafva kunnat alla de garantier, som Staten af sina medborgare kan forska, «å följet deraf att de, som icke lemnat dessa moraliska ga - Den 3 Februari t. m. 169 rantier, icke befinna sig under denna kontroll, de bora icke vara i åtnjutande af dessa rättigheter.
Men i samma mån som de erbjuda sådana garantier, som de öfverlemna åt Regeringen att kontrollera beskaffenheten af deras lära och kyrkliga institutioner, i samma mån böra de icke längre förvägras åtnjutandet af dessa rättigheter.
Detta är likväl allt omständigheter, som det tillkommer Konungen att afgöra.
Konungen tillkommer det att stifta lag angtde försvarslösa personer, och om Han skulle anse några personer i kyrkligt hänseende sakna den garanti som Staten fordrar, i andligt hänseende vara försvarslösa, så är
Han i tillfälle alt, med afs:de på dem, vidtaga alla de försigtighetsmått
Han kan finna nödiga.
Redan nu är stadgadt i en författning, angide Handels- och HandlverksOrdnin, som Konungen utan Ständernas hörande utfärdat, att den som vili utöfva borgerligt bandtverk eller drifva handel skall hafva gått till Nattvarden.
Konungen kan således alltid bestämma, under hvilka vilkor de särskilda religions-samfunden skulle få utöfva dylika medborgerliga rättigheter, och oin Konungen i någon fråga skulle behöfva inhemta Ständernas tanka, så är det icke mer än år till nästa Riksdag.
För min del tror jag att den andliga rörelse, som nu existerar, skall lägga sig och uphöra, om separatislerna icke längre få tillfälle att blifva martyrer, utan i stället skiljas från kyrkan, och om deras proselyt-verksamhet i möjligaste måtto inskränkes.
Man har sagt, att vi skulle kunna komma från saken genom att till K.
M. aflåta en underd. skrifvelse.
Ja, det är ett sätt att komma från saken, men jag frågar: är det väl representationen värdigt, att sedan representationen afslagit en från Regeringen i ämnet aflåten propos., och öfverlemnat frågan att lösas åt sina delegerade, slutligen ånyo vända sig till Regeringen och anhålla om ny propos.?
Jag anhåller, att få fästa eder upmärksamhet på en sak, mine Hrr!
Under min korta Riksdagsmannaperiod har den religiösa frågan på ett märkvärdigt sätt vunnit terräng.
För några år sedan var det blott fråga om religionsplakatels uphäfvande, nu säger man: arlet är för senta — samma ord som vunnit en sådan Europeisk ryktbarhet.
För några år sedan begärdes äfven, ehuru förgäfves, alt få begagna gamla handboken, nu medgifver man det, men nu säger man: »det är för sent».
De medgifvanden LagUtsk. föreslagit skulle kanske f. n. kunna tillfredsställa dissenters, men aktom oss att skjuta upp frågan till nästa Riksdag; det skulle då kunna hända att, om man också erbjöd samma friheter, man finge till svar: »det är för sent».
Om man genast vidtager några åtgärder, tror jag att man skall kunna göra sig till mästare öfver rörelsen och leda den till ett för alla önskvärdt mål, nemi. ökad religiositet, men det kan icke verka annat än skadligt, om man fortfarande låter den upträda i trots emot lagarne, med intet annat band än en lag, som båda statsmakterna utdömt.
Jag bar ännu icke hört några anmärkn:r göras mot detaljerna af förslaget, men om några sådana skulle göras, anhåller jag att få uptaga dern till besvarande.
Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. 170 Den 3 Februari f. m.
Det föreliggande ämnets rikedom, mångfald och vigt må visserligen synas lämpa sig ganska väl till ut(lygter på historiens, theologiens, känslans och fantasiens områden; men då ii. o. Ad. redan i detta alside fått så mycket till lifs, blir det för mig en pligt, att, väl kännande ringheten af mina inre resurser till så mångsidiga betraktelsers anställande, afhålla mig från dylika fantastiska utflygter.
Jag ämnar således hvarken släpa E ler med mig till Mekka eller till Medina.
Jag önskar blott, att i största korthet f<atnhålia de 2:ne skäl, på grund af hvilka jag anser, att It. o. Ad. hvarken kan eller bör antaga LagUtslcs nu afgifna förslag.
För det första anser jag det icke vara tillständigt, att, då !{. o.
Ad. nyligen afslagit en K.
Piopos. i detta ämne, antaga ett annat förslag, som till siri grund är temligen identiskt med den utslagna Piopos., och sorn till sina detaljer är behäftadt med en mängd svåra lyten på hvilka lt. o. Ad:ns upmärksamhet redan blifvit fästad.
För det andra måste ttpslällas riktiga premisser, så vida man vill få antagliga konklusioner.
Utsi;, yttrar i sin motivering pag. 7 en sak, sorn LagUtsk:s ordfide bär sökt ytterligare inskärpa, att R.
St:r bestämdt uttalat sig emot bibehållande af landsförvisningsstraffet, såsom påföljd för affall.
Så är likväl icke förhållandet, ty förra gången frågan var före, fattades ingalunda något definitivt beslut, utan 3
Stånd förklarade endast att de icke voro nöjda med LagUtslcs då afgifna förslag, samt återremitterade följaktligen detsamma.
Något vidare beslut fattades då icke, och delta är så mycket säkrare, som någon skrifvelse ännu icke kunnat afgå med underrättelse, alt den K.
Proposrn blifvit afslagen.
Den grund, hvarpå och hållet skapad på fri hand, af Utsk. sjelf.
För min del anser jag det högst vådligt, att medgifva en oinskränkt rättighet alt affalla från kyrkan, isynnerhet innan ännu någon dissenter-lag, derest affall skola blifva tillåtliga, är promulgerad.
En reservant, Hr Hasselrot, med hvilken jag för öfrigt i det hela af detta ämne icke delar åsigter, yttrar likväl i delta afsrde ganska riktigt och välbetänkt: »Enligt Utsk:s förslag blir en villfarande utstött ur kyrkan, utan att Staten sedan i religiöst hänseende vårdar sig om honom. lian må öfvergå till mormonernas eller Mahomeds lära, eller till ren hedendom, det, qvitter Slaten lika, endast lian blir från vår kyrka utkastad.
En sådan åsigt står ej väl tillsamman hvarken med kyrkans idé eller det mål, hvartill en kristen kyrka bör sträfva, och ej heller med den pligt- en kristen Stat har att vårda sig om sina medlemmars religiösa lif.» Gr.
Sparre har yttrat många farhågor för att kyrkan skulle kunna komma alt i silt sköte uptaga allt möjligt »afskrap.»
Det ser icke ut, som om
Hr Gr:n tillräknade kyrkans gudstjenst och undervisning någon särdeles inverkan på medlemmarnes moralitet, ehuru Gr:n i likhet mod Utsk, ansett kyrkan nog skyddad genom två simpla varningsgrader, med en månads mellantid mellan hvardera.
Man måste likväl antaga, att dessa förhärdade syndare, hvilka Utsk. med sådan otålighet vill utstöta ur kyrkan, snarare skola omvändas till det rätta, om de få qvarstanna i kyrkan och njuta Den 3 Februari f. m. 171 dass tjenares handledning, än om de helt enkelt utköras ur densamma.
Orsaken, hvarföre R.
Sl:r afslogo den K. Propos:n, var, enligt min upfattning, hufvudsakligen det i min tanke högst aktningsvärda hetraktelsesiitt, sorn ledt R.
St:r att ännu anse Svenska Statens lif och den Evangeliskt-Lutherska kyrkan vara så nära förenade, att deras våldsamma skiljande från hvarandra icke kan ske utan beggederas stora skada.
Samma åsigt hör hindra oss att nu antaga den af förslaget.
För min del anser jäg således, att jemväl det nu framlagda förslaget hör förkastas, llr Nils Tersmeden, med hvilken jag i denna fråga i det närmaste delar åsigler och tänkesätt, har ansett att R. o. Ad. borde lägga förslaget till handlingarne, såsom varande fullkomligt identiskt med K. M:s Propos. ang:de hvilken R. o. Ad. redan fattat beslut.
Jag anser likväl denna mening, ehuru ej utan föranledning af begge förslagens innehåll, dock, i anseende till ordalydelsens skiljaktighet, icke äga tillräcklig grund, och anhåller derföre, och såsom ofvan är sagdt, nu hos Hr Gr. o.
Landtm, om propos. på afslag af förslaget.
IIr Tersmeden förordade, i sammanhang med LagUtskis-förslagets läggande till handlingarne, ett antagande af det i Domprosten Brings reservation framstälda förslag.
Jag har icke hört någon biträda denna mening; jag har ingenting emot dess antagande, helst den i alla fall säkerligen har företräde framför LagUtskrs i 10 § framställda förslag.
Slutligen anser jag Gr.
Sparre hafva något för skarpt fördömt proselvtmakeriet, i jemförelse med den fullkomliga ansvarighet, han vill tillskynda lättsinnigheten att affalla från sin tro och antaga en villfarande.
Jag anser åtminstone skillnaden ej vara så betydlig, som Hr Gr:n sett den.
Om jag nu upträder för alt förorda antagande af LagUtsk:s Betänk., så gör jag det visserligen icke derföre att jag anser det sakna alla brister, ty sådana kunna visst anmärkas och exempelvis vill jag nämna 5:te och lO:de §§, utan jag gör det derföre att detta Betänk, uttalar en stor och vigtig grundsanning, hvilket härvid är hufvudsaken.
Jag har i dag likasom ofta tillförene med bedröfvelse hört en talare, för hvars person jag i öfrigt hyser den största högaktning, upträda med vanlig häftighet mot hvarje förändring uti ifrågavrde hänseende, der just lagstiftningen är af den ömtåligaste beskaffenhet.
Denne talare har nu liksom hvarje föreg:de gång, denna fråga varit å bane, framhållit den stora oro, som K. M:s Propos. enligt hans förmenande skulle hafva upväckt i landet.
Jag lemnar derhän om han kan bevisa denna oros verkliga tillvaro, men om så skulle vara, så ligger deri icke något underligt; ty här som i andra länder upkommer lätt oro i sinnena då något ovanligt är å färde, och en sådan oro kan ofta framkallas af den aldra lumpnaste anledn.
Jag har hört aktade och fördomsfria män inom detta Hus mot den K. Propos:n anmärka, att den liksom upmanade till affall, octi jag måste medge att uti ordställningen icke nog vigt lades på det föga 172 Den 3 Februari f. m. önskvärda deruti alt affall egde rum.
Då en sådan oro kan upkomma hos uplysta och bildade personer, kan den desto lättare upstå hos dem, som icke äro i tillfälle att upfatta frågans vigt.
Men detta innebär ingalunda ett bevis mot sjelfva sakens nytta eller behöflighet.
Samme talare yttrade att öfvertygelsen i allmänhet icke vore nog stadgad med afs:de på denna fråga.
Jag nemställer till den värde talaren, om historien framvisar något exempel på att förändringar, sådana som den nu ifrågav:de, blifvit tillvägabragta på öfvertygelsens väg.
Det ligger derjemte ingalunda i de maktegandes intresse att godvilligt ändra religiösa institutioner.
Man har också icke hört att någon mera omfattande förändring i religiöst hänseende inträffat, utom vid tillfälle af revolutioner.
Jag räknar icke Tolerans-akten af år 1689 i England; ty det framkallades af en påtryckning utifrån, och de styrandes öfvertygelse hade dermed intet att skaffa, hvilket bevisas bäst deraf att i England ännu i denna stund ingen annan kyrka är erkänd än den Episkopala.
Frukten af detta sätt att gå tillväga är emellertid den att, på sätt en föregule talare här uplyst, f. n. endast ^:del af Engelska folket bekänner sig till hög-kyrkan.
Den enda väsendtliga anmärkn. som blifvit gjord mot Betänk, är den ang:de »utstötandet ur kyrkan.»
Men det är ju ett namn, som icke gör något till saken; ty om en individ efter förutgångna varningsgrader blir skiljd från kyrkan, så är det ju individen sjelf som är orsaken till detta skiljande.
Det är kyrkan som af individen blifvit föikastad, och då är det väl ej underligt om hon utstöter en sådan individ ur sitt sköte.
Domprosten
Bring har framhållit olämpligheten af att kyrkan skulle vara den auktoritet som verkställde skiljsmessan, men så snart effa 11 ingen icke skall erhålla varningsgraderna af verldslig domstol, så måste kyrkan blifva den myndighet som, om varningarne varit fruktlösa, förklarar att skilsmessa egt rum.
Man har här hakat sig fast vid ett ord, hvilket om också olämpligt, dock i sjelfva verket är af ingen betydelse.
Jag vill nu komma till sjelfva hufvudfrågan: nemi. är det af någon vigt att en förändring i det nuv:de tillståndet eger rum, eller är det likgiltigt?
Detta är väl den första fråga som hvar och en bör söka få för sig utredd.
Svaret på denna fråga beror af de olika ståndpunkter, hvarpå man ställer sig.
För det kristliga lifvet är det af ingen vigt om frågan blir afgjord eller icke; tyden sanne kristne har utrymme nog att lefva efter som hans öfvertygelse bjuder honom; för affällingen är det ännu mindre af vigt ty han har f. n. all den frihet han kan önska sig.
För affällingen blir det en förlust, om den här föreslagna lagen blir antagen; ty, såsom en föreg.-de talare redan anmärkt, han får icke längre tillfälle att göra sig bemärkt, såsom den der upträder i strid med bestående kyrkan.
Det menskliga högmodet är alltid fallet för att upträda i opposition mot en makt som det anser vara förtryckande, och då det alltid måste vara ett tvång att ej få länka och tro, hvad man anser vara rätt, så retas derigenom en mängd personer till affall från kyrkan.
Om de nuv:de stadgandena mot affall uphäfvas, tror jag icke allenast att för framtiden affällingarnes antal I>en 3 Februari f. m. 173 skall blifva mycket litet, utan jag tror äfven att många af dem som affallit skulle återvända i kyrkans sköte.
Ser jag åter saken från samhällets och kyrkans synpunkt, då blir förhållandet annorlunda.
Ingen som tänkt i delta ämne lär kunna bestrida, att det är en omätlig fördel för ett samhälle, om alla dess medlemmar dela samma tro, så vida dermed är förenadt ett kristligt lif, och så 'vida ett sådant förhållande icke förorsakar likgiltighet.
Hvad som kan göras för detta ändamål bör således göras och sorn jag nämnt, så tror jag, att medgifvanden från kyrkans sida iångt från att föröka splittringen, tvärtom skulle befordra en större enighet.
Afven om religionsfrihet medgifvos kommer den icke att i någon högre grad begagnas; ty utom den garanti som ligger i en ren och sann lära, skulle affallingarne alltid gå miste om vissa medborgerliga rättigheter, och de skulle alltid, med de tänkesätt som äro rådande i vårt land, blifva mer eller mindre föraktade.
Jag tror således att man i detta afs:de hyser farhågor som icke äro grundade, och att man förbiser faror som verkligen finnas.
Sist mine Hrr! vill jag framhålla den vigtiga satsen att saken är till sin princip riktig.