Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna årliga tillökning belöper nu, liksom de förutgångna åren, till större delen å antalet af dem, hvilka, såsom vanartade eller försvarslösa, blifvit till allmänna arbetsinrättningarne dömda, och bekräfta sålunda ytterligare befogengenheten af den utaf mig tillförne gjorda erinran emot lagstiftningen i detta ämne och angelägenheten af ändring och rättelse i densamma.
Ett vigtigt steg i detta afseende innebär utan tvifvel det af Kongl. Maj:t under den 8 Augusti 1842 fattade beslut, till följd hvaraf en KronoArbetsCorps i fyra särskilda klasser blifvit inrättad, vid hvilken, i slutet af år 1843, voro anställda, jemte pionnierer å Carlsborgs fästning, andra till allmänna arbetsiorättningarne dömda fångar af mankön, utgörande sammanräknade 1,151 man Jl.
Onibudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 9 man, till större delen likväl ännu under särskild vård och tillsyn qvarhållna, men den öfriga och mindre delen å flera fria arbetsställen förlagd, utan att olägenhet eller äfventyr deraf blifvit förspordt.
Om man på detta sätt småningom, i stället för dem, som i följd af vanart, eller blott för lättja och försvarslöshet, med ständig tillökning fortfarit att befolka korrektionsinrättningarne och sålunda fallit staten till last, under det de sjelfva oftast sett möjligheten för deras återgång till samhället slängd, skulle kunna bilda idoge, skicklige och om eget anseende mone arbetare, hvilka, då de öfvervunnit fordna laster eller fel, finge påräkna deltagande, uppmuntran och, för fullkomlig pålitlighet, den slutliga belöning att såsom frie i samhället åter upptagas, skulle man derigenom icke blott uppställa den säkraste gräns för behofvet att fortfarande i ökadt mått anlita de så kallade korrektionsinrättningarne, utan tilläfventyrs äfven bereda, för framtiden, den förändring, att nämnde inrättningar blefve af nöden endast för personer, om hvilkas förbättrade uppförande man eljest icke kunde göra sig förhoppning, och att, efter sålunda minskadt behof af utrymme, möjligheten visade sig alt åt dessa inrättningar gifva en annan organisation, än den nuvarande, hvilken befunnits föga eller intet motsvara ändamålet.
Denna lika vigtiga som nödvändiga reorganisation återstår ännu att utföra.
Hvad fångvården i öfrigt beträffar, så äro, i fortsättning af hvad jag tillförne ägt tillfälle att derom anföra, upplysningar meddelade uti berättelsen för åren 1842 och 1843 pag.
129 i afseende å de flesta Läns-'och Stadsfängelser i norra delen af riket, af hvilka de försLnämnda, måhända med ett undantag, befunnits, likasom Länsfängelserna i allmänhet, antingen otillräckliga eller åtminstone till deras plan och inredning föga ändamålsenliga.
Af begge Statsmakterna är ock behofvet af ett förändradt fängelsesystem pröfvadt och erkändt.
Förhandlingarne rörande detta ämne vid sistförflutna Riksdag bevittna, att Rikets Höglod.
Ständer, i hvad på dem ankommit, icke blott egnat synnerlig omsorg åt ämnets utredning, utan äfven, för utförande af ett nytt och förbättradt fängelsesystem anslagit vida större summor, än Kongl. Majit i Dess proposition angående
Statsverkets tillgångar och behof i sådant afseende äskat.
I anledning häraf har ock Kongl.
Majit redan under den 14 Augusti 1841, efter föredragning tillika af Kongl.
KainmarKollegii och Styrelsens öfver fängelserna och arbetsinrättningarne år 1840 afgifna underdåniga utlåtanden angående Länsfängelsernes förbättring, genom nådig skrifvelse till nyssbemälda Styrelse förklarat, att, då Kongl. Majit, som den R.
Ombuclsm. Emb.-Berättelse 1844. 2 10 11.
Emb.-Eerättelse den 11 Juli 1844. 30 förutgångna Mars, med bifall till Rikets Ständers derom gjorda hemställan, förordnat, att en Lagberedning (om hvilken här nedan vidare kommer att förmälas) bland annat äfven borde undersöka och uppgöra förslag till de förändringar i fängelsesystemet, som med ett nytt lagverk måste införas, ansett det vara för tidigt att innan Lagberedningen inkommit med dess underdåniga förslag, fatta något definitivt beslut i fråga om den allmänna inrättningen af fängelserna i riket, Kongl. Maj:t velat för det dåvarande inskränka
Sitt yttrande till dels sådana preliminära åtgärder, som syntes nödiga att vidtaga, för att erhålla skyndsam och fullständig kännedom angående alla de särskilda omständigheter, hvilka borde lagas i betraktande vid utförande af denna vigtiga angelägenhet, dels några sådana speciela åtgärder i afseende å fängelsernas förbättrande, som icke utan olägenhet eller våda för den allmänna säkerheten syntes kunna uppskjutas och som, efter all sannolikhet, skulle finnas passande för hvilket system, som vid fängelsernas slutliga ordnande kom me att väljas; varande Kongl. Maj:ts i begge dessa hänse* enden fattade beslut tillika meddelade.
Och har sedermera verkställigheten af de anbefallda preliminära åtgärderna till större delen för sig gått; äfvensom, i följd af Kongl.
Majrts ytterligare gifna förordnanden, nybyggnad af Länsfängelset’ i Hufvudstaden och i städerna Fahlun, Gefle, Carlstad, Linköping och Christianstad blifvit börjad, samt förändring eller utvidgning af sådana fängelser å andra ställen företagen.
Den tidpunkt synes fördenskull vara i annalkande, då många brister och olägenheter i fångvården skola finnas afhulpna.
Regeringsformens i dess 100 § meddelade föreskrift, att Justitieombudsmannen, jemte redogörelse för sin embetsförvaltning, skall ”anmärka lagars och författningars brister och uppgifva förslag till deras förbättring”, utgjorde tvifvelsutan den grund, enligt hvilken Rikets Höglofl.
Ständer, vid sislförlidna Riksdag, då frågan angående det å nyo öfverlemnade, af f. d.
Lagkonnnitteen uppgjorda förslag till allmän civil- och brottmålslag förevar och en nödig ansedd ytterligare granskning af detta förslag beslöts, innan detsamma kunde vidare i grundlagsenlig ordning handläggas, vilie hafva uppdragit åt sitt ombud att i en sådan granskning deltaga.
Sedan Kongl. Maj:t, med bifall lill hvad Rikets Ständer rörande detta ämne beslutat och framställt, förordnat en Lagberedning af fem ständige Ledamöter., för de af R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 11 Rikets
Ständer afsedda ändamål och för att jemväl afgifva underdånigt yttrande öfver förslag till författningar, innan desamma af Kongl.
Maj:t i Statsrådet slutligen blefvo pröfvade, samt att JustitieStatsministern, såsom Ordförande, två Ledamöter af Konungens Högsta Domstol, JustitieKansleren och Justitieombudsmannen voro berättigade att bivista denna Lagberednings sammanträden och deltaga i granskningen af dess arbeten, när dessa Embetmäns öfriga göromål sådant rnedgåfve; har jag fördenskull, i följd af Rikets Iiöglofl.
Ständers ofvannämnda ovilkorliga uppdrag, ansett mig skyldig att oafbrutet och efter förmåga egna mitt deltagande åt denna vigtiga angelägenhet.
Att närmare redogöra för dess behandling och fortgång, torde derföre äfven vara min pligt.
Uti Berättelsen för åren 1840 och 1841 är redan omförmäldt, huruledes, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts den 28 Augusti sistnämnda år slutligen meddelade förordnande, Lagberedningen sedermera blifvit organiserad och med början af år 1842 trädt i verksamhet; likasom uti Berättelsen för åren 1842 och 1843 i korthet är antydt, huru och i hvad mån Lagberedningens arbete blifvit fullföljdt.
Med åberopande häraf öfvergår jag till följande vördsamma framställning af ämnet i allmänhet.
Det af Rikets Högloft.
Ständer fattade och af Kongl. Maj:t gillade beslut, enligt hvilket Lagberedningen förordnades, innehåller, att, innan de förslag lill civil och kriminallag, hvilkas beredning till antagande skulle utgöra föremål för denna Kommittés åliggande, till hufvudsaklig pröfning bos Rikets Ständer förekomme, den ytterligare granskning af dessa förslag borde företagas, som för ändamålets vinnande vore af nöden; hvarföre åt Lagberedningen updrogs att, ”med jemförelse af de vid lagförslagen gjorda anmärkningar, ytterligare granska och genomgå desamma.”
Denna ytterligare granskning borde således, efter Lagberedningens uppfattning af föreskriften, utgöra vilkor och grund för de öfriga åtgärder, som skulle äga rum och gemensamt förutsätta lagförslagets antagande.
Men då lagförslaget ännu icke hos Lagstiftande makten till pröfning förevarit, har man ej heller trott, att den föreskrifna granskningen skulle inskränkas till öfvervägande af redan gjorda anmärkningarne och införande i förslaget af de deri sålunda tillstyrkta förändringar, så vidt de funnos antagliga.
Man har derföre ansett sig förpligtad att undersöka hvar och en af dessa, ej sällan ganska vigtiga anmärkningar, och att, vid deras jemförande med lagförslaget, likaledes undersöka, hvad detta i öfrigt innehåller, för att ej blott välja emellan de förra och 12 i?
Omludsm.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. det sednare, utan oek, der betänklighet mött vid antagande af någotdera, försöka uppställande af något annat, som kunde i stället antagas.
Då man i denna syftning betraktat Lagberedningens åliggande och hunnit blifva något närmare bekant med föremålet för dess arbete, har det visat sig omöjligt att i förväg beräkna, huru mycket af hela detta föremål, förslaget lill civil och kriminallag med alla dervid gjorda anmärkningar, skulle inom den förelagda tiden, eller ”till den lagtima eller urtima Riksdag, som näst efter tre år ifrån den sislförflutna infölle,” kunna hinna vara genomgånget och granskadt.
För att af arbetet, så vidt det inom denna tid medhunnes, förvänta något gagn, har man derföre bort vara omtänkt att börja med den del deraf, som, af heliofvet mest påkallad, tillika vore den, hvilken, utan nödvändigt sammanhang med det öfriga, kunde förekomma till antagande.
Man har således gjort början med Kriminallagen, eller hvad sorn i lagförslaget heter ’'Slraff’balken,” hvars bearbetning också ingått uti fullgörandet af Kongl. Maj:ts, genom nådig remiss, Lagberedningen meddelade befallning att särskildt afgifva underdånigt yttrande om nödiga förändringar i domstolsorganisalionen och fängelsesystemet, hvilka ämnen likaledes uti Rikets Högloft.
Ständers omförmälda beslut särskildt nämnas såsom föremål för Lagberedningens befattning.
Besvarande af nämnde nådiga remiss har icke blott erfordrat öfversigt af den föreslagna, i tvenne delar skiljda ”Rättegångsbalken,” så vidt den angår Domstolarnes inrättning och verksamhet, utan äfven förutsatt bestämmande af Lagberedningens mening i de delar af kriminallagen, som röra straffsättet och användbarheten af ett nytt fängelsesystem, såsom utväg till straffsättets förbättrande, och hvilket äfven på domstolsinrättningen i så måtto har inflytande, som behofvet af fängelsers antal samt följaktligen beräkningen af fängelsereformens kostnader beror af domstolsdistrikternas indelning, och denna åter af sjelfva domstolarnes beskaffenhet.
Yid behandling af dessa ämnen hafva undersökningarne fått en ny utsträckning derigenom, att ett annat straffsystem, än det af Lagkommitteen föreslagna, kommit i fråga.
För bestämmande af omdömet härutinnan har varit nödigt att inhämta alla tillgängliga underrättelser om beskaffenheten och de genom användandet utrönta verkningarne af ena och andra systemet, samt att, efter sorgfällig jemförelse, utveckla begreppen om hvartderas fördelar och olägenheter.
Härförulan har, efter särskild nådig remiss, Lagberedningen ålegat att i underdånighet utlåta sig öfver en af Rikets Högloft.
Ständer, vid ofvannämde Riksdag, väckt och till Kongl. Maj:t hemställd fråga om förliknings-kommitteers inrättande, R.
Emb.-Berättelse d. 11 Juli 1844.
13 hvilken fråga, såsom ägande sammanhang med domstols-organisationen, lämpligen bort gemensamt med denna behandlas.
Varande sålanda, under den 16 December 184-2, affattade och sedermera till Kongl. Maj:t i underdånighet insända Lagberedningens underdåniga utlåtanden l:o angående domstolarnes organisation, 2:o om de straff, som i ny allmän kriminallag böra bestämmas och 3:o rörande Förliknings-kommitteer; hvilka utlåtanden, särskildt till trycket befordrade, härbos vördsamt öfverlemnas.
Handläggningen af omförmälda ämnen har, såsom visadt är, från början af år 1842, då Lagberedningen konstituerades, upptagit dess tid tills slutet af samma år, hvarefter först den speciela granskningen af Straffbalken eller Lagkommitteens förslag till brottmålslag kunnat begynnas.
Dittills hade man varit betänkt uppå att behandla denna samtidigt med den del af lagförslaget, som rörer rättegången i brottmål, så att dessa ämnen måtte till samfäld pröfning bos lagstiftande makten på en gång vara färdiga.
Men då öfverläggningarne genast visade omöjligheten att medhinna båda dessa ämnen inom den förelagda tiden, och de ej heller, efter Lagberedningens tanke, med hvarannan hade det sammanhang, att ju icke sjelfva strafflagen kunde varda pröfvad, antagen och tillämpad, oberoende deraf, huruvida nu gällande rättegångsordning bibehölles eller ändrades, fann man sig nödsakad att inskränka arbetet till brottmåls-lagförslaget allena.
Den speciela granskningen af nämnda lagförslag har ock blifvit fulländad i April månad innevarande år; hvarefter Lagberedningen sysselsatt sig med slutlig justering af förändrade lagtexten, jemte dertill hörande motiver, så att omarbetade förslaget, med motiver och dervid gjorda reservationer, kunnat vid Lagberedningens allmänna sammanträde den 21 nästlidne Juni framläggas och til! protokollet fogas.
Sedan Kongl. Maj:t, enligt den underrättelse Statstidningen meddelat, under den 20 förutgångna
Maj i nåder ytterligare utsett och förordnat till arbetande Ledamöter i Lagberedningen ExpeditionsSekreteraren m. m. J. G. Richert samt Juris Professorerne Doktor C. J.
Schlyter och Doktor P. E. Bergfalk, hafva dessa nya Ledamöter äfven ingått uti Lagberedningen vid dess ofvanberörde sammanträde, då jemväl, med föranledande af hvad Ordföranden, Hans Exellens Herr JustitieStatsministern anfört om Kongl.
Maj:ts nådiga afsigt med bemälde ledamöters tillförordnande, sålunda blifvit förfogadt, att de skulle äga tillfälle att taga kännedom om förrnämnda, redan uppgjorda förslag innan det af Lagberedningen till expedierande afslu - 14 II.
Emb.-Bcrättelse den 11 Juli 1844. tades.
Emedlertid och när det kan vara tvifvelaktigt, huruvida omständigheterna medgifva mitt deltagande i den ytterligare handläggning vid ärendet, som af nämnde förfogande må blifva en följd, har jag för min del ansett tillbörligt att tills vidare åberopa det redan framlagda förslaget, jemte de af mig emot detsamma, angående vissa ämnen, afgifna reservationer.
Ehuru, vid betraktande af dessa förhållanden, det torde vara svårt att med säkerhet bestämma, om någon del af det nya Lagverket må kunna vid innevarande Riksdag till grundlagsenlig behandling förekomma, bör man likväl hysa grundad förhoppning derom, då Kongl. Maj:t, enligt Herr Justitie Statsministerns utsago, tillkännagifvit
Sin nådiga vilja vara, att brottmålslagförslaget, sedan det ifrån Lagberedningen inkommit, skall till företagande i sådant afseende vidare handläggas.
Genom Rikets Höglofl.
Ständers ofvan omförmälda, särskilda uppdrag i afseende på lagstiftningen, har mitt allmänna åliggande härutinnan erhållit en bestämd riktning och ett gifvet föremål af den omfattning och vigt, att, om detta uppdrag tillbörligen iakttoges, ringa tid och tillfälle återstått att för öfrigt fortfara med den närmare granskning af nu gällande lagar, som varit nödig för utförande af speciela anmärkningar emot dessa och uppgörande förslag till ändring i vissa delar deraf.
Hvad brottmålslagstiftningen angår, der, såsom Rikets Höglofl.
Ständer sjelfve i Deras förrnämnda skrifvelse uttalat, beliofvet af förändring blefve med hvarje dag mera bjudande, har jag emedlertid trott mig böra ytterligare fästa uppmärksamhet å några ämnen af större allmänlighet, de flesta deribland redan vid sistförflutna Riksdag väckta; äfvensom, i följd af Rikets Höglofl. Ständers vid samma Riksdag å nyo fattade beslut, frågan om indragning af vissa allmänna domstolar bort ytterligare upptagas.
I den föreställning, att de förra kunna afliandlas och pröfvas, oberoende af ett nytt lagverks antagande, emot hvars grunder de för öfrigt icke strida, och att den sednare destoheldre nu må vinna önskad framgång, som äfven denna instämmer med samma grunder, anser jag mig fördenskull pligtig att till Rikets Höglofl.
Ständers högt upplysta pröfning vördsamt öfverlemna följande Lagstiftningsfrågor.
Ständer, hvilka vid trenne hvar efter annan följande Riksdagar bifallit frågan om indragning af vissa allmänna domstolar, hade vid sistförflutna Riksdagen, rörande denna fråga, stannat i det beslut, att en författning skulle utfärdas, hvari stadgades: • R.
Omluilsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 15 l:o att alla KämnersRätter skulle från en bestämd tid upphöra, och sådana mål och ärenden, som, enligt lag och särskilda författningar, hörde till KämnersRätt, derefter omedelbarligen upptagas af RådslufvuRätt, på sätt redan sker i de städer, der KämnersRätt ej är; börande jemväl de hos KämnersRätt anhängige gjorda mål, hvilka icke voro afslutade när bemälde
Rätt upphörde, öfverlemnas till vederbörande RådstufvuRätt att der vidare handläggas; 2:o att LagmansRätter likaledes skulle upphöra på det sätt, alt vad, som emot HäradsRätts eller HäradssyneRätts beslut erlades eller anmältes sednare än tre veckor före sisla lagtima Lagmanstinget samt ej å det Tinget fullföljdes, borde hänvisas till fullföljd hos vederbörande HofRätt, och att de saker, hvilka, å Lagmansting fullföljda, icke derstädes innan årets slut afgjordes, äfven skulle till HofRätts handläggning öfverlemnas; 3:o att RiddaresyneRätter ock borde afskaifas, och de af HäradssyneRätt afdömda tvister om ägor och bolstada skäl hos vederbörande IIofRätt och derifrån vidare hos Konungen i Dess Högsta Domstol fullföljas.
I sammanhang härmed och såsom följd af detta beslut, förordnades äfven dels upphäfvande och dels ändring af åtskilliga Lagens rum.
Hvarjemte och enär hinder möjligen kunde möta för verkställighet af omförmälda lagförändring vid den tid, Rikets Ständer ville bestämma, samt öfverflyltandet af KämnersRätlernas domsrätt till RådstufvuRätterne torde hafva den följd, att för några bland Rikets Städer flere afdelningar af RådstufvuRälterna blefvo erforderliga och för öfrigt åtskilliga reglementariska föreskrifter rörande deras organisation samt målens och arbetets fördelning kunde finnas af nöden, Rikets Ständer öfverlemnade till Kongl. Maj:t att, efter vederbörandes hörande och i öfverensstämmelse med den föreslagna författningens grund, att endast en Underrätt skulle finnas, så i släderne som å landet, vidtaga de anstalter och åtgärder samt stadga och till efterrättelse kungöra de reglementariska föreskrifter, hvilka pröfvades lämpliga för RådstufvuRätternas organiserande och ordnande.
Sedan detta Rikets Ständers beslut blifvit, genom Deras skrifvelse af den 10 Juni 1840, hos Kongl.
Majit i underdånighet anmäldt, meddelades å rikssalen den 10 Juni 1841 Kongl. Maj:ts nådiga svar, af innehåll, alt, med afseende å särskilda angående LagmansRätterna anförda förhållanden, och enär det nya Lagförslaget icke kunde till slutlig pröfning hos Konungen och Rikets Ständer förekomma, Kongl.
Majit icke funnit tillräckliga skäl att då införa den ifrågavarande förändringen, utan vägrade
Sitt bifall såväl lill forsla - 16 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. get om indragning af LagmansRätterna, som ock till det, i sammanhang dermed, föreslagna afskaffandet af RiddaresyneRätter och KämnersRätter.
Ständers på allmänt kända och erkända skäl grundade, vid trenne Riksmöten stadigt vidhållna mening rörande denna vigtiga fråga, innefattar tvifvelsutan en tillräckligt bjudande anledning att åter upptaga densamma.
Såsom följd häraf och med åberopande tillika af hvad i afseende å samma ämne, uti Lagberedningens ofvannämnde utlåtande angående domstolarnes organisation är anfördt, hemställer jag ock vördsamt, alt meranämnda fråga må hos Rikets Höglofl.
Ständer ånyo till grundlagsenlig handläggning förekomma.
Vid pröfning sistförlidna Riksdag af min då gjorda vördsamma framställning och flera inom de Respektive RiksStånden väckta motioner, beslöto Rikets Höglofl.
Ständer, för deras del, afskaffande af uppenbar kyrkoplikt, på sätt Deras lill Kongl. Maj:t aflåtna underdåniga skrifvelse den 8 December 1840 utvisar.
I nådigt svar härå, meddeladt å rikssalen den 10 Juni 1841, förklarade Kongl. Maj:t
Sig dela den af Rikets Ständer uttryckta åsigt, att kyrkoplikten vore ett föga lämpligt straffmedel, hvarföre Kongl. Maj:t gerna skulle se detsammas utbytande emot något annat mera ändamålsenligt; men i betraktande deraf, att förslaget blifvit utsträckt äfven till tjufnadsbrott och då emot samma förslag blifvit anmärkt, att en betänklig rubbning i nuvarande straffsystem syntes uppkomma, derest tjufnader, första och andra resan föröfvade, endast skulle medföra penningeböler och enskild skrift, ansåge Kongl. Maj:t
Sig förhindrad att förslaget bifalla.
Af dessa förhandlingar vill det synas otvifvelaktigt, att begge Statsmakterna sammanstämt i den mening, att uppenbar kyrkoplikt vore olämplig och öfverflödig i afseende å alla de brott, för hvilka den såsom påföljd, jemte annan bestraffning, blifvit stadgad, endast med undantag af stöld.
Vid sådant förhållande och då icke destomindre den skiljaktighet i meningar, som i sistnämnde del ägt rum, föranledt dertill, att förslaget i det hela kommit att förfalla, och all anledning är, att den i omförmälda del ti 11- kännagifna betänklighet äfven torde blifva undanröjd, om, samtidigt med kyrkopliktens afskaffande, lagens stadgande i fråga öm stöld ändrades sålunda, att detta brott, första och andra gången föröfvadt, icke finge, såsom hittills, försonas med böter, utan skulle ovilkorligen med urbota straff elier kroppsplikt beläggas, lärer ock gällande skäl vara förhanden att ytterligare - JR.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 17 terligare
Inga hela frågan i öfvervägande; och jag hör alltså vördsamt förnya min derom tillförne gjorda framställning:
Till de stadganden, som i brottmålslagskipningen esomoftast vinna tillämpning, kunna hänföras föreskrifterna om sättet, huru förbrytare åter upptagas i den Kristna Församlingens gemenskap, eller de påbud, sorn angå uppenbar Kyrkoplikt samt enskildt Skriftermål och aflöpning.
Icke allenast såsom ett vilkor för brottslingens återförening med kyrkan, utan äfven såsom en oundviklig påföljd vid flera gröfre och jemväl ringare förbrytelser, är den förra, eller så kallade offentliga syndabekännelsen, anbefalld.
Numera användes den dock veterligen icke i andra fall, än då brott är begånget, och i sammanhang med tillika ådömd annan bestraffning, ehuru 1686 års Kyrkolag i 10 Kap. omförmäler två händelser, då uppenbar skrift skulle äga rum, oaktadt något egentligt lagbrott icke blifvit föröfvadt.
Det är nemligen ålagdt både den, som genom den större bannlysningen blifvit skiljd från församlingens gemenskap, och i vissa fall en hvar, som icke undviker den bannlystes umgänge, att på detta sätt försona sig med den förolämpade kyrkan.
Ganska sällan, och tilläfventyrs aldrig, torde bannlysning hädanefter komma i fråga; och nyssberörde, nästan bortglömda föreskrifter, synas följaktligen numera oanvändbara; men de hafva likväl här Loit nämnas, såsom icke uttryckligen upphäfna eller förändrade.
Deremot förekommer uppenbar kyrkoplikt desto oftare, såsom tillägg till straff för lagbrott.
Den är, genom allmänna lagen och särskilda Författningar, stadgad i följande fall: l:o
För den, som, obetänkt och af hastighet, lastar Gud, Hans heliga ord och Sakramenter; 1 Kap. 1 § Missgerningsbalken; 2:o
För den, som efter lag gjort sig skyldig lill dödsstraff, men njuter förskoning derifrån; dock med undantag för ett brott, derom i Kongl. Brefvet den 27 Juni 1765 är särskildt förordnad!; Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, 43 punkten 1 momentet; 3:o För den, som begår stöld eller står tjufsrätt; ibidem, 7 mom. 4:o
Uti tvegiftesbrott, för den förut gifta personen; ibid. 13 mom. 5:o
För den, som föröfvar blodskam eller lägersmål i förbudna leder, derå dödsstraff är utsatt, men af nåd eftergifves; ibid, 14 mom. 6:o
För den, som varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under Gudstjenst; ibid. 16 mom. R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1844. 3 18 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 7:o För elen, som, drucken eller oskriftad, går till Nattvarden, eller gör det, oaktadt han af presten är varnad att afhålla sig derifrån; ibid. 17 morn. 8:o För den, sorn i kyrka, under Gudstjenst, öfverfaller någon med hugg och slag; ibid. 18 mom. 9:o