Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man läse endast om mötet i ösregn, då målaren friar, medan det säger klafs om gummigaloscherna, och den unga kvinnan skalar i väg med nedstänkt paletå.
Detta är mer än dikt: det är lefvande lifvet sådant det är!
I sin modiga teckning af don Fuscadoro, som alltid går med sporrar, visar författaren att han genomläst tysken Nietzsches bok om hur den nutida menniskan skall skicka sig för att blifva »en brygga till öfvermenniskan»; men den lata Pepita blir deremot aldrig någon brygga till öfverfruntimret.
Sjelfsvåldigt och icke så litet vågadt synes det oss att författaren versifierat målningen af morgonstämningen, då Pepita med filttoffeln i hand blickar ut från Alhambras fönster.
Vi förlåta dock gerna författaren hans öfverilning, så stämningsfullt friskt, folkligt och äkta spanskt är hans poem.
Det är hållet på versprosa eller kommoditetsvers, d. v. s. vers i hvilken skalden endast besvärar sig med att rimma hvarannan rad.
Hur enkelt och otvunget klingar ej redan den första strofen:
På åkern står ett ax
och bredvid står en kviga
och framför står en kvast
och bakom står en piga!
Snart sagdt hvarje kulturepok har tillegnat sig en särskild versform efter sitt lynne, och den tidssparande kommoditetsversen är ett i högsta grad karaktäristiskt uttryckssätt för vårt praktiska och demokratiska århundrade.
Om Calderon och Lope varit nationalekonomer, skulle de icke offrat så många timmar af sitt lif åt den öfverförfinade lyxmani, som onekligen röjde sig i deras lust att utspöka hvar enda liten versrad med slutrim, ja, med assonanser inne i sjelfva raden.
Behjertansvärd är historien om tandläkaren, som får korgen och förfaller.
Tecknad af en parisisk smutspenna, skulle det i hela Granada icke funnits en gödselstack, som han ej slutligen rullat sig i.
Familjelifvets och hvardaglighetens stilla verld ligger emellertid författaren om hjertat, och han låter tandläkaren sluta som ett trohjertadt gammalt inventarium i don Fuscadoros hus.
Med giktring på fingret och spefullt kallad »trotjenarinnan» ligger den forne tandläkaren på knä och skurar golfvet i Pepitas brudkammare.
Och målaren?
Morgonen efter frieriet vaknar han gladare, rikare än någonsin.
Han utskrattar Velasquez, Murillo och tutti quanti, bränner sina dukar och lofvar att ej längre egna sin hand åt konstens lyx för ett fåtal öfvermätta, men måla för menig man på cigarrlådslocken.
Beslutsamt träder han in på firman Fuscadoros della Fabricas kontor i Comares torn.
Med sin breda arbetsrygg vänd mot väggens bleknande mosaiker stryker han på ett färskt lådlock sin första cigarrskönhet.
Det har kommit lugn öfver honom.
Lifvet har gripit honom med sin mäktiga hand.
Hans artistiska drömmar och fantasterier hafva fallit i ruiner och moderniserats likt detta Alhambra, från hvars bullrande arbetssalar och gårdar hans öra tycker sig uppfatta ett tusenstämmigt brusande:
Tabacos de hojas excogidas de las mas finas ramas!» ― ― ― ― ― ― ― ― ― ― ― ― ― —
Vi ega ett allt för knappt pappersförråd här uppe i vår fjellhydda för att kunna afskrifva hela den berömmande recensionen.
Sedd från en höjd af 6,000 fot öfver hafvet, erbjuder emellertid »Pepitas Bröllop» åtskilliga ensidigheter, som vi kanske icke skulle hafva lagt märke till i läsesalongen vid Tjurfäktarebansgatan.
Måhända är det landskapets fantastiskt skurna bergskedjor, molntomma solhimmel och genomskinliga höglandsluft, som väcker längtan efter skapelser af dristig inbillningskraft samt lust att öfverskrida den hvardagslifvets snögräns, ofvan hvilken allt det der nedanför synes sammanfattadt inom stora imposanta linier.
Kanske det är de franska tidningarnas varsel om en ny smakriktning, som låter oss med en viss motsägelselust genomögna denna moderna hvardagsskildring.
Hade den varit en af de parisiska »smutspennornas» målningar, hade den uppburits af en Zolas förmåga, skulle den till äfventyrs också på oss gjort ett djupare intryck.
Men författaren är ingen stornaturalismens son.
I diktningens Alhambra, der drömmarnes springvatten skimra öfver plastiskt formad marmor och der tankarne resa sina smäckra kolonnader, insmugglar han den andefattiga, tråkiga lillnaturalism, som lik en stark åskskrälls sömniga och matta eko nu börjat sin Eriksgata i samtidens literatur.
Hvar allt det blodfulla, patetiskt storformade, som vi längtat efter?
Hvardagslif, hvardagsmenniskor och hvardaglig form!
Berättelsen anses gripen ur lifvet, men den visar oss icke lifvet som det tedde sig i klassicitetens plastiska solljus eller i romantikens färgbrand, utan så som det säges gestalta sig inför en nykter och modern arbetsmenniska — en europeisk yankeetyp, som dess värre allt mer börjar förhärligas som nutidens rätta frälsare.
»Pepitas Bröllop» är en bok, som alltigenom sammanflätats af verklighetstrogna detaljer, och likafullt gör den icke intryck af att gifva verkligheten hel och hållen.
Hvad är det då som fattas?
Månne icke den lyriska patos, utan hvilken en dikt liknar ett ansigte utan lif, en gipsmask.
Det är stämningen, den må vara hvasst frostig, uppsluppen eller sentimental, som är diktens egentliga kohesionskraft och sammanbinder skildringens atomer till en fristående skapelse.
Det är också denna stämning som först och sist förlänar de framstälda figurerna verklighetens resonansbotten, ty den nakna verkligheten är dock ej så naken, att ej äfven hvardagsmenniskan i tillvarons mest upprörda ögonblick kan fyllas af känslor så starka, att de kanske bäst tolkades på Shakspereska jamber.
Förgäfves letar man i lillnaturalismens böcker efter författareindividualiteter och ett egendomligt personligt sätt att se och uppfatta verlden.
Författarnes fantasi höjer sig endast undantagsvis öfver en bokförande kamrers.
De söka skildra lifvet, men i stället att slå upp portarne på vid gafvel till all tillvarons mångfald och rikedom, låta de läsaren genom ett trångt nyckelhål blicka in i en liten och hvardaglig verld, der trivialitet och småaktighet herska, der allt är bourgeois, reglementeradt, vingklippt och snusförnuftigt som i en smågemytlig familjeverld efter fru Buchholz’ anda.
Det kan tyckas, som vore detta omdöme orättvist och allt för barskt, och det är det kanske äfven; men innehåller det två delar öfverdrift, inrymmer det också tre delar sanning.
Vi vidhålla detta, ehuru man här i de spanska bergen lär sig att högre än klubbpolemik värdera fäktning med den höfligt rispande stickvärjan.
Man får det intrycket, att hvardagsskildringen råkat in i en återvändsgränd, att den blir allt säkrare i sin teknik, men allt tommare till sitt innehåll.
Många af de arbeten, som vi åsyfta, skulle för icke länge sedan troligen gripit oss helt annorlunda.
Är det årens makt som gör sig gällande?
Har man sjelf blifvit gammal och trött samt utan mod att se verkligheten i ögat?
Eller har småningom en rymligare uppfattning af konst väckt kärlek till annat än det, som man fordom älskade högst?
Det är en samvetsfråga full af vemod och svår att besvara.
Man när ej längre samma vidskepliga vördnad för verkligheten och tillropar ej längre hvarje liten framletad detalj af hvardagslifvet sitt: ah!
Åtminstone har en af de två signaturer, som hoptråckla dessa rader, fordom känt en dylik literär samlareförtjusning inför verklighetens alla »småmynt» och med hela petigheten hos en upptäckare, hvilken beskrifver en ny hieracievarietet, skildrat t. ex. en ridhuskarls bedröfliga existens.
Han samlade detaljer, som hattkyparen på Rydberg tioöringar.
Han byggde hus af dominobrickor och försåg dem med en inredning efter nutidens fordringar.
Ett aldrig så outtröttligt uppradande af enskildheter frambringar likväl icke en åskådlig bild; några få raska och konstförståndiga linier återkalla deremot verkligheten oftast vida tydligare.
Det är ju också på denna gamla och tusen gånger påpekade erfarenhet, som impressionismen stöder sig, då den utsofrar allt oväsentligt, hvilket icke gifver en suggestion af motivet.
Hvad lusten att skildra hvardagsmenniskor beträffar, må ju utan en enda invändning medgifvas, att dessa typer ingalunda äro mer oanvändbara för konst än andra.
Hur artistiska sidor kunna afvinnas äfven dylika typer, visar oss, för att taga ett exempel från det gångna årets svenska literatur, Geijerstams talangfulla novell »Snövinter».
Å ena sidan tarfvas dock inga bevis för, att ju trivialare sfer författaren uppsöker, dess trängre blir också det område af tankar, känslor och drömmar, som dock först och sist är diktens egentliga tummelplats.
Å andra sidan hafva äfven hvardagsmenniskor, som vi redan sökt betona, i verkligheten ögonblick af ett starkare patos än en modernt nykter iakttagare vågar gifva.
Om den verklighet, i hvilken vi lefva, är hvardaglig eller ej, beror på huru mycket vi sjelfva äro i stånd att lägga in i denna verklighet.
En rikt utrustad menniskas lif är aldrig hvardagligt, ty äfven i de skenbart mest fattiga företeelser ingjuter hon, antingen hon vill det eller icke, sin patos, sin inbillningskraft, sina tankar och känslor.
Om hon sitter i ett venezianskt palats med silfverfat på sitt bord eller vid en mugg ölost i en vindskupa, det är det samma; om hon heter Byron eller
Lidner, besjälar hon i båda fallen verkligheten omkring sig med sin icke hvardagliga tanke- och känsloverld.
Det är emellertid icke nog, att en rikt utrustad person inlägger något af fest i sitt eget lifs obetydligaste tilldragelse, han uppfattar äfven allt annat på ett särskildt, icke hvardagligt sätt.
Begåfvade skriftställare förringa derför sig sjelfva, när de bemöda sig om att skildra vulgära menniskor så objektivt hvardagligt som möjligt.
I sin ifver att skrifva sant, blifva de ofrivilligt osanna.
Man blir icke sann derför att man företrädesvis framletar förfulande och kärfva detaljer.
Lifvet är ej så flackt som det återspeglas i många moderne iakttagares blyögon.
Det har också sina slöjor och pikanta moucher, sin värme och grace.
Först ett personligt framställningssätt eller en lyrisk kraft sådan som Dostojevskijs höjer hvardagsskildringen till något icke hvardagligt.
Härtill kommer att sjelfva genren allt mer förlorar sin ursprungliga friskhet efter de snart sagdt tallösa upprepanden, som under de sista decennierna åtföljt de tongifvande mästerverken.
Den moderna smakriktningen har småningom omsorgsfullt utbildat en canon lika tryckande för den sjelfskapande individualiteten som någonsin andra tiders estetiska codex.
Man skall vara objektiv och är strängt tillhållen att icke visa sitt eget ansigte bland de figurerande personernas.
Man skall vara vetenskaplig, logisk och konsekvent.
Hvarför och derför skola hakas i hvarandra som bevis i Euklides, till dess det hela mynnar ut i en s. k. behjertansvärd sociologisk slutsats.
Hvarför spelar
Pepita i bokens alla kapitel »kautschukpolkan»?
Icke går det an att rätt och slätt säga:
Pepita struntade i valsmusik, men tyckte om polkor!
Nej, författaren skall bevisa att Pepita i följd af det eller det skälet måste strunta i valsmusik och icke kunde annat än oafbrutet spela »kautschukpolkan».
Att målaren, halfliggande på den obligatoriska gueridonen, utan vidare kysser Pepita redan ute i salongen i stället för att vänta till dess de hunnit förbi etageren och in i kabinettet bakom de obligatoriska portiererna, är fullkomligt motiveradt och fint iakttaget.
En viss obesvärad ledighet är nemligen karaktäristisk för målare.
— Men det är ej tillräckligt med detta, icke på långt när, icke ens tillnärmelsevis.
Ärftlighetslagarne måste äfven respektfullt iakttagas.
Hvarför har Pepitas morbror sura ben?
Kismet!
Hans far var frisk, hans mor var frisk.
Hur kunde alltså, frågar den moderne kriagranskaren, Pepitas morbror, som sjelf dessutom alltid varit frisk, få sura ben?
Atavism! svarar författaren.
Förhistorien utvisar att Pepitas morbrors morfar var lindrigt lastbar och ifrig
Liebhaber af Ratafia.
Låt vara att några af alla dessa fordringar på en modern bok kunna vara berättigade; vår granskning af »Pepitas Bröllop» söker dock måtta sitt hugg mot denna boks allt för monotona framställningsmetod.
Trots alla sammanförda iakttagelser blir en dylik literär syllogism i längden snarare tröttande än intressant.
Den kan vara välbehöflig och uppfriskande till en tid, men upprepanden blifva sällan roliga.
Äfven en af så mycket bagage nedtyngd konst kan ju, som sagdt, likväl ännu göra ett djupt intryck, om den uppbäres af artistisk och personlig stil, ty allt som är talangfullt har i och för sig sitt raison d’être.
Men när den skaldiska kraften sviker och äfven stilen kastar sin festdrägt, pådragande den simpla arbetsblusen, när man icke längre nöjd med innehållets nyktra hvardaglighet äfven ur framställningssättet utgallrar all lyrik och alla prydnader, sökande efter ett kyligt och trivialt språk, då står man inför det, som den upplysta dagskritiken välvilligt kallar: bilder gripna ur lifvet.
Man ser fotografiplåtens färglösa verklighetsreferat.
Hur svårt talangen har att böja sig under objektivitetens lagparagrafer, visar oss bäst Flaubert sjelf.
Han, som väl ifrigast uppstälde objektivitetslagen som all betydande diktnings A och O, förlänar oftast just sina verk intresse genom den starka prägel af subjektivitet, hvilken han icke förmått beröfva dem.
Eller hvad äro »Salammbô» och »Tentation de S:t Antoine» annat än nyckfulla drömmar af en man, som kring menniskoföraktarens bittra lynne sveper en nevropats guld- och blodskimrande fantasiskrud!
Hur våldsamt subjektivt förstoradt allt blir under Zolas hand kan icke ens undgå den ytligaste kännare af hans arbeten.
Äfven inom den yngre generationen möta vi icke många talanger, som bekymra sig om att lyda denna fordran på kallblodigt nedtystande af sitt temperament.
Denna fordran skyltar dock fortfarande i somliga nyliterära lagböcker, emedan den objektiva skildringen alltjemt anses komma verkligheten närmast.
Det är dock gudomligt likgiltigt, om en bok visar oss den exakta verkligheten eller icke, då det just är personlighetens bemedling, som höjer skildringen till konst.
Naturalismens väsentligaste misstag ligger just deri, att den vill göra modellen till hufvudsak och den konstnärliga framställningen till objektiv afgjutning.
Hvarför intresserar emellertid »Garman & Worse» eller »Hemsöborna»?
Emedan författarnes kvickhet och personliga sätt att se intresserar.
Modellerna i sig sjelft äro ingenting kvickt.
Författarnes personliga ingrepp göra dem till det de äro i boken.
Tio författare kunna skrifva romaner om en major, men endast den lyckas, som har något personligt intressant i sitt framställningssätt.
Naturalismen ropar med ett stänk af sentimentalitet:
Fins det något skönare än att skildra menniskan sådan hon är?
En skämtare kunde svara:
Menniskan!
Godt, hvad är det?
En major är en menniska.
Om jag skrifver en roman om en major, kan jag alltså utbrista:
Fins det något skönare än att skildra en major sådan han är?
En hvardagslifsskildring vinner ett helt annat intresse genom ett subjektivt framställningssätt, som låter skildrarens öfverlägsenhet gifva en ersättning för de behandlade sujetternas tomhet, ty hur mycket intressantare är eller bör åtminstone ej en begåfvad skriftställares individualitet vara än en rad hvardagliga modellers.
Hvarför till fromma för den aldrig fullt åtkomliga ytterverld, som man iakttager på afstånd, uppoffra den gifbara verld, hvilken man bär inom sig en half aln ofvan manuskriptet!
Vi mena icke, att författarne uteslutande skola skrifva memoarer eller jag-romaner.
Vi tro endast att om de i hopp att kunna skildra verkligheten sådan den är, eftersträfva ett opersonligt skrifsätts kylande »sjelfbeherskning», beröfva de dikten hennes enda verkliga sanning och största tjuskraft.
»Ingen sammanställning af bokstäfver kan uttrycka» hur absurdt det är att finna en dikt förtjenstfull derför att den förklaras vara en objektiv, till alla delar trogen kopia af verkligheten.
Det är den, för det första, icke och kan aldrig blifva, ty det skall aldrig lyckas att på papperet återgifva »das Ding an sich».
Om det också vore det, blefve, för det andra, dikten derigenom icke mer konst än ett minutiöst vaxkabinett brukar vara det.
Hvad är den då?
En modeartikel.
Med sin kommoditetsvers och lillnaturalism är författaren till »Pepitas bröllop» fullt verklighetstrogen och så objektiv, att han tager en berömd utländing till subjekt och sjelf blir det af denne styrda objektet.
Inom literaturhistorien representerar kritiken vanligen det löjliga, det som trippat fram med lorgnett och peruk, men som, slutligen jagadt på flykten, fått skrattsalvor till grafringning och glömska till bautasten.
Den moderna kritiken har ärft lorgnetten och peruken och fara är, att den därför också får ärfva begrafningsceremonielet.
Den tiden är icke så aflägsen att den just kan kallas glömd, då kritiken med bestörta och patriarkaliskt bekymrade miner helsade den moderna riktningens framträdande.
Ur den tyska estetikens arsenal framletades till försvar för romantikens kringskurna fästen rostiga muskedundrar.
Man ropade pereat, brände in effigie och lekte Bartholomeinatt i tidningsspalterna.
Öfverraskande verkar det att knappt ett decenium efter detta tumult se samma riktning, sedan den börjat förlora sin första arom, stå på god väg att blifva rent af akademisk och allena saliggörande.
Kritiken har sakta men säkert tillegnat sig den nyss så förkastade riktningens lärometod samt skurit nya pennor, hvilka flitigt sammanvirka ett nät af modern dogmatik.
Det gamla tvånget har förvånande hastigt öfvergått i ett nytt.
Anmälaren af »Pepitas Bröllop» tänker till äfventyrs:
Jag skall nog förlika mig med den nya riktningen, kan jag bara från en stridslysten fullblodstjur förvandla den till ett lojt arbetande ök.
Ändtligen börja vi få det reglementeradt och stillastående igen — alldeles som en förståndig kritik önskar.
Nu skall den nya riktningen fira sin middagslur, en lång, lång mannaålderslugn och kärnsund sjusofvarelur.
Tänker han så, förgäter han, att konsten är ett rinnande vatten i beständig rörelse, att smakriktningarna likna folktribunerne: när de komma till makten och fordra disciplin, slocknar glorian kring deras hufvud, och den, hvilken nyss helsade dem som befriare, nedsticker dem som förtryckare.
Ingen smakriktning, hade hon också en Cæsars dygder, skall undgå att då hon närmar sig maktens tinne, möta en Brutus.
Man invänder möjligen, att den nya smakriktningen ingalunda nått denna tinne.
Detta är kanske på sätt och vis sant beträffande stornaturalismen, som ännu alltjemt på många håll bemöts med fruktan; men lillnaturalismen med sitt skolfuxaktiga pedanteri är dagens konung.
Några få kritici tillämpa den nya metodens regler med tankeskarp konsekvens.
De recensera icke böcker utan korrigera dem som krior.
Allt det skaldiskt omedelbara, det lyriska, det personligt otvungna är för dem underordnade faktorer i jemförelse med det exakta och logiska återgifvandet af verkligheten.
De bedöma böcker som man granskar schackspel.
Hur kan hvita löparen lägga an på drottningen, som står på svart, samt slå konungen ur brädet?
Hur kan bonden, hvilken som moderat-liberal blott går stegvis framåt, springa om hästen? o. s. v.
Ett egendomligt intryck göra dessa recensioner, när de behandla prosaarbeten af mer lyrisk natur.
Man tycker sig se ingeniörer, hvilka stå och harmas öfver, att regnbågen icke hvilar på ordentliga bropelare.
Denna grupp af recensenter kunde alltså med ett gemensamt namn kallas: ingeniörerne.
En så ensidig eller om man vill, så genomtänkt ingeniörsnaturalism som den nyss påpekade framträder visserligen endast undantagsvis ur de dagliga recensionerna, men den stora kardinalfrågan för anmälaren af »Pepitas Bröllop» lyder dock alltid: är det skildrade sant eller icke?
Derpå beror diktens vara eller icke vara.
Egendomligt är, att en tid, som är så mättad af tvifvel på naturens ofelbarhet hyser en så nära nog bigott dyrkan för den konkreta verkligheten.
Zola, hvars snille bländar likt sken af glödande lava, om också hans rörelser äro tunga som en dansande verkmästares, kallar sig någonstädes »un bon bourgeois».
Icke ensamt han själf utan samtiden i allmänhet och i all synnerhet den moderna kritiken är också ur vissa synpunkter »un bon bourgeois», detta särskildt i en småförståndig, stundom nästan naiv ömhet om det rent materiella.
Hofmannayrket har icke värre råkat i ogunst än inbillningskraften.
Med sin lilla verklighets tumstock mäter kritikern allt det omätbara, som fyller en dikt.
En lyrisk känslostämning, som han ej sjelf erfarit, ett drag af mer dristig fantasi än han mött hos sina vinstugubröder Pedro och Pablo — och gnatande drager han likt en giktbruten gammal revisor sin blyerts ur nattrocksfickan och ritar en kråka i kanten.
Stundom önskar han nog uppriktigt att slå ett slag för den moderna literaturens fria utveckling, men genom sin brist på känsla för det personliga stryper han den i stället mellan sina oböjliga fingrar.
Han stänger vägen för individualismen, men icke som en smidig florett utan som en träbom.
Han arbetar på att frigöra skalden från allt skaldiskt.
Man får leta efter en rymligare och mer fördomsfri definition på författarskap än Zolas sats: ett hörn af naturen sedt genom ett temperament.
Satsen förtjenar dock endast detta beröm, om ordet natur fattas i sin mest vidsträckta bemärkelse.
Eller äro icke skönhetskänsla och inbillning ett hörn af naturen lika visst som att t. ex.
Swinburne är skald, oaktadt han skrifver verkliga skaldestycken?
Äro icke en diktares fantasier också en form af verklighet?
Sagospelet och féeriet Faust är det ej gripet ur lifvet?
Existera ej Mefistofeles och Per Gynt med lika intensiv realitet som några af de skuggor, med hvilka vi samtalat i gathörnen eller med hvilka vi suttit till bords?
Hvem vill väl bestrida att en af Edgar Allan Poes fantasterier innehåller lika mycket af lifvets väsen som någon inventarieförteckning.
Det är icke ensamt det rent konkreta, som utgör verkligheten.
Om ett skåp vid vårt första uppvaknande ter sig som ett spöke, är denna syn i sig sjelft icke mindre reel än anblicken af sjelfva skåpet vid full dager.
Hellre derför en själfull katolsk dikt om underverken i Lourdes, hellre en individuellt berättad spökhistoria än en träartadt programfast sannsaga utan den personliga stilens sanning.
God personlig konst är lika verklig som verkligheten.
Uttrycken »något sökt», »bizarrt» och »fantastiskt» springa med en sällsamt gäckande klang ur anmälarens penna, då författaren till »Pepitas Bröllop» en gång söker afkasta hvardaglighetens pinsamt välkända godtköpskläder.
Så mycket lenare smeker samma penna vid upptäckten att tandläkarens historia är »behjertansvärd».
Men frågan gäller icke om något är sökt utan om det är funnet, och när tandläkaren, som spefullt kallades »trotjenarinnan », blir »behjertansvärd», måste man utbrista:
Hellre än »behjertansvärd » lillnaturalism en storformad diktning, som visar oss menniskolifvet i festbelysning, denna må komma från en het lidelse eller en spelande fantasi!
Hellre än »trotjenarinnan» med giktring af messing och hjerta af guld en intressant kolerisk personlighet med gyllene käppknapp och hjerta af sten!
Den moderna kritiken vill emellertid till alla pris hafva en närsynt och lillgammalt uppfattad hvardagsbild, vill hafva verkligheten ren, ram, platt och oförfalskad.
Men det är konstens väsen att så förfalska verkligheten, att den icke visar sig sådan den ter sig genom en ofärgad glasruta, utan som den lyser och förmörkas genom en färgad.
Det är alltså ett ytterst minimalt beröm, när en skriftställare prisas derför att hans manuskript endast är ett kalkeringspapper, som absolut korrekt återgifver modellerna utan något af den skapande konstnärens lust att omljuga verlden efter sitt beläte.
Kan man blåsa in sin själ i den magra verkligheten, godt, hvarför icke!
Den konst bör nå högst och verka minst monoton, som hvilar på verklighetens stadiga romaniska hvalf, men det oaktadt äfven har plats för skönhetskänslans lysande mosaiker på guldgrund och inbillningskraftens mot höjden luftigt stigande krön.
Romantiken lät oss ju visserligen ana, till hvilken tomhet föraktet för objektiviteten, verkligheten och hvardagligheten kan föra, men högrenässansen visade oss äfven hvilken konst, som kan framträda, då denna efter tillkämpad kännedom om naturen fattar leda för det hvardagliga och icke längre betraktar verkligheten som ett oförbätterligt mästerverk utan endast som ett stoff, af hvilket individualiteten oförskräckt formar bilder efter sitt skaplynne.