Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den of»van anförda berättelsen förekomma omständighe»ter, som visa, att Eders Maj:t, då sådana förslag till »ändring i rikets heligt besvurna regeringssätt varit »på banen, åsidosatt och förgätit den pligt, som Eders »Kongl.
Maj.t Gud, sin herre och gemål, Hans Maj:t »konungen, sig sjelf och sina efterkommande samt »Sveriges rike skyldig är.
Gud fordrar sina buds »obrottsliga efterlefnad, och att hvar och en i sina »rättigheters besittning må blifva bibehållen: konun»gen vid de förmåner, som folket frivilligt honom »lemnar, samt folket vid de friheter, som det sig för»behåller.
Då häremot handlas, brytes Guds- och »folkalag, samt alla de heligaste förbindelser af ed »och samvete; hvilket Gud flerestädes i sitt ord ho»tat på det svåraste att hämnas.
Då andre dertill »uppretas, kommer jemväl deras synd på anstiftarens »hufvud; äfvensom de nyligen aflidnes blod ropar öf»ver dem, som varit anledning och orsak till deras »brott.
Den Högste har förlänt Eders Kongl.
Maj:t »många höga konungsliga egenskaper.
Han låte sin »sanna fruktan och kärlek mot undersåtarne alltid »vara deribland de yppersta!
Herren, som försett »Eders Maj:t med högt förstånd och vitter kunskap, »han inplante i Eders Maj:ts hjerta, att Herrans »fruktan är den enda sanna visheten, och att fly det »onda, det är förståndighet.
I sådan stil och anda var hela skrifvelsen affattad.
För första gången lade Lovisa Ulrika band på sitt lynne; afhörde med skenbart lugn de utskickades andragande; bemötte dem värdigt, men artigt; lofvade presteståndet ett skriftligt svar, hvarmed hon hoppades de vördige fäderne skulle blifva tillfredsställda, och inneslöt, vid afskedstagandet, sig med gemål och barn i presterskapets vänskap och förböner.
Sedan första uppbrusningen hos Lovisa Ulrika var förbi, öfvertänkte hon sin ställning och började, som det heter på hvardagsspråket, draga öronen åt sig.
Mera snille än hon, har aldrig någon kunglig person i Sverige haft, hvarken före eller efter henne (hennes äldste son ej ens undantagen), och det kunde således ej fela, att när lynnets hetta svalnat, hon skulle veta att skicka sig i de nya brydsamma omständigheter, som inträdt.
Hon hade räknat på sammansvärjningens framgång, och den hade dränkts i de sammansvurnes blod.
Hon hade trott, att hennes brors, den Store Fredriks, namn skulle hänföra en del och skrämma andra; men hotet hade retat till hämnd, i stället att injaga fruktan.
För ögonblicket var ej att tänka på vidare trotts; det måste lemna rum åt förställning, och de herrsklystna planerna under tiden hvila: – det var lejoninnans hvila, som lurar på rof.
I ett samtal mellan fyra ögon med sin gemål gaf hon, som vanligt, sina känslor och tankar fritt lopp.
Derefter satte hon sig ned, att, enligt hans tillstyrkande, skrifva följande svar till presteståndet, en bland de märkvärdigaste handlingar i ett protestantiskt konungadömes annaler.
»Jag kan ej annat, än med särdeles nöje uppta»ga herr erkebiskopens samt det vördiga prestestån»dets nit för Guds ära och mogna föreställningar, »ländande till mitt och rikets väl.
Jag skall i sam»ma ämne hafva all möda ospard, och hoppas med »Guds hjelp och genom hans bistånd vinna mitt syf»temål; hvarjemte jag nu och framdeles betygar ett »särdeles misshag för alla sådana anlaggda, och nu »sist genom Guds nåd upptäckta skadliga stämplingar.
Lovisa Ulrika.«
Hvilken förödmjukelse i denna afbön!
Hvilket skrymteri i denna ånger!
Hvilken harm i detta erkännande!
Hvilken kunglig lögn, med berådt mod, i dessa löften!
(1766.)
Vid Vetterns södra strand, på en smal landttunga, omgifven af detta majestätiska vatten på ena sidan, och på den andra af tvenne mindre drag, Munksjön och Rocksjön, bekransade än af allvarsamma mörka barrskogar, än af ungdomligt grönskande löfträd, och den kringliggande nejden besådd med de vackraste landtställen, ligger en liten stad, hvars snygga och trefliga anblick tyder på välstånd, icke på rikedom, och hvars sällsynt romantiska belägenhet, med sina Schweitziskt förtjusande omgifningar, fängslar den resandes uppmärksamhet och nog skulle vinna läsarens, om vi för några ögonblick finge utbyta vår penna mot författarens till »Blomman på Kinnekulle«, eller mot författarinnans till »Ruinerna vid Brahehus«.
Hvarken Gustafver eller Carlar hafva i stadens uppkallande förevigat sin fåfänga.
Den heter helt anspråkslöst »Jönköping«, af den lilla bäcken June, som straxt invid stadens vestra tullport, nästan obemärkt smyger sig från en däld ut i Vetterns vidöppna famn.
Fastän ingen punkt här kan uppletas, som ej erbjuder en både ypperlig och omvexlande tafla, är det dock ej i samma höjd – rättare ej i samma djup – med staden, man bör välja sin ståndpunkt, för att riktigt njuta en bland naturens skönaste svärmerier.
Det är på den sakta sluttningen, kallad »jordbron«, på södra sidan, der landsvägen löper från Skåne, eller bättre: från de herrliga höjderna i öster och norr, der Stockholmsvägen delar sig åt Eksjö och Grenna, eller bäst:
Vestgöthavägens halsbrytande backar i vester, dessa »Dunkehallar«, som fått sitt namn af danske generalen Dunke, hvilken, i fordna tider, då Jönköping var befästadt, blef, under ett ströftåg för att bemäktiga sig staden, skjuten tvertaf der han satt till häst på det ofvanför belägna berget, hvarefter hans folk gaf eröfringsplanen på båten och drog sig tillbaka, när af den på utkik stadde befälhafvaren endast den vid sadeln qvarhängande undra delen återkom på den flyende, af blod öfverhöljda fålens rygg.
På landsvägen, som slingrar sig mellan dessa klippors branter, vid sidan af buskbeväxta afgrunder, må läsaren någon lugn sommardag, då solen från sidan skiftar ljus och skuggor, i sakta mak, för att kunna iakttaga allt och länge njuta af hvad han ser – tilläggom: för att akta hals och ben – begifva sig ned till stapelstaden, hvilken egentligen borde heta »sjö- eller vattenstaden«, emedan den tyckes simma eller flyta på det våta elementet, hvilket hotar att uppsluka den, ungefär som Vesuvens lava slukat Herculanum och Pompeji.
Från spetsen af Dunkehallar har färden ett ganska vådligt utseende.
Än löper vägen öfver hällar, ur hvilka den slintande hästskon och den slamrande hjulskenan framtvinga dussintals eldgnistor, än häpnar ögat vid åsynen af de närbelägna brådjupen, der, långt under den resandes fötter, en forss, yster och bullrande, hoppar ned mellan bergskrefvorna, tills han, tuktad af konsten och slöjdfliten, blir instängd i en dam, som drifver en myckenhet qvarnar, hvilkas tak den resande ännu ser långt under sig, blandade med träd, som växa i afsatser nedåt brådjupen, medan sorlet af forssen och af qvarnhjulen öfverrösta foglarnas qvitter i skogsdungarna af björk, hägg och andra löfträd, som här och der sluta sig till vägen.
Innan den resande befaller sin själ i Guds hand och sina lemmar i skjutsbondens samt glider utföre vägen, hvilken från den öfversta bland Dunkes hallar synes, lik en ättestupa, leda rakt ned i Vetterns blå afgrunder, lönar det mödan, att dröja något deruppe och öfverskåda nejden.
Jönköpings enda kyrktorn, till höjd och byggnadssätt liknande Stockholms storkyrkas, befinner sig här ännu mycket lägre under den resandes fötter, än tornspirans öfversta prydnad är öfver hans hufvud, när han hunnit inom stadsportarna.
På ömse sidor af staden ligga dess små kapeller, af rödmåladt trä, det i vester försedt med sin klockstapel, emedan den så kallade »Slottsförsamlingen« der firar sin gudstjenst.
Den mörka färgen på de små runda helgedomarna vittnar om en ålder, åtminstone lika hög med upptagandet i Sverige af den regentslägt, om hvars vistande inom våra landamären dessa utkast åsyfta att gifva en föreställning.
En spänstig gördel af lummiga löfträd omgifva begge kapellen.
Nära det i vester sträcka sig, från sidan af landsvägen ett stycke utåt Lillsjön, fornlemningarna af Jönköpings fästningsverk, dessa, med en tät och mjuk gräsmatta öfverväxta, vallar, till hvilkas hvälfda, i långa underjordiska irrgångar löpande kamrar, nedrasade stenar isynnerhet vårtiden vid islossningen, år efter år mera täppa öppningarna.
Mellan dessa vallar, fordom en tummelplats för härdade krigares mördande lekar, tumla sig nu stadens barn, stojande, under ras och skratt, leka med boll, springa kapp, kasta till måls o. s. v.
Snart varda törhända äfven dessa vallar, vid hvilka så många minnen af olika slag och tider äro sammanvuxna, jemnade med jorden, och spåren sedermera förgäfves letade efter platsen, der förfädren, då ännu yra pojkar, drifvit sina upptåg bland gruset efter Jönköpings långt, långt förut förstörda och försvunna borg.
Riktar man nu ögat vidare rakt öfver staden, så träffar man främst på en liten kulle det östra kapellet, likt ett offertempel från hedenhös, i sin romantiska lund af darrande aspar, susande lindar, hängande björkar, gråtande pilar, yfviga lönnar, doftande häggar, balsamiska popplar; – och offren ligga också i oräknelig mängd rundt omkring helgedomen, stadens begrafningsplats, der hög vid hög tyder förgängelse och saknaden ristat sina runor på sten vid sten.
Här lutar en sörjande lilja sitt bleka anlete mot en graf, nyss uppkastad öfver en öm moders förbleknade kinder: der gråter en till hälften utsprucken rosenknopp daggens tårar på en hänsofven älskares sista hvilobädd: här, i aftonvinden, sucka hundratals tusenskönor öfver mistningen af den skönhet, hvars i förtid vissnade fägring maskarna der nere obevekligt härja: der lyfta hela flockar förgätmig-ej sina svärmiska trånblickar öfver griftplanen, bedjande om hågkomst åt den gode husfadern, den ädle medborgaren.
Myriader yrfän uppstämma sina i rymden förklingande liksånger, och fjärilarnas brokiga skaror fladdra lättsinnigt, från torfva till torfva, trotsande och skalkandes med döden derunder, medan de, mystiskt hänsyftande på själavandringen, låna sina skimrande vingar åt hoppet, för att svinga sig ofvan skyn.
Från hvilken sida man än betraktar taflan, utgör östra kapellet en punkt, der ögat lika gerna dröjer, som tankan.
Endast två gånger på året öppnas den invigda rotundan till vanliga andaktsöfningar: midsommarsdagen och Christi Himmelsfärdsdag, då här hålles aftonsång.
Vid det sednare tillfället skulle likväl det lilla templet vara för trångt, om ej lika många oafbrutet voro stadde på utgående från kyrkan, som de inkommande, alldeles som julottan i hufvudstaden.
Christi Himmelsfärdsfesten är en högtid, alldeles egen i sitt slag, för Jönköping.
När klockan slår tolf Himmelsfärdsdagen, uppföres i stadens kyrktorn en instrumentalmusik, som är allt hvad man behagar, utom harmonisk.
Ett par pukor, dito trumpeter, dito pipor – ja, läsare! pipor, om någonsin blåsinstrument gjort skäl för namnet – stundom en basun eller ett valdthorn på köpet: deruti består hela konsertens alla utvägar; och för dess afhörande strömma stora flockar af allmogens söner och döttrar från långt aflägsna socknar i länet, – från gränsorna af Halland, Skaraborgs- och Kronobergs län samt Östergöthland – till staden, aftonen förut, tillbringande natten till större delen under bar himmel, på trappor och i förstugor, emedan dessa gäster, i anseende till sin mängd, ej kunna alla få herberge i boningshusen.
Efter afhörd tornmusik, förfoga de sig åter till sina hemorter, sedan de i förbigående besökt aftonsången i östra kapellet Den mönstring, Smålands vackraste bondflickor undergå vid denna fest, motses der i orten med samma längtan, som trots någon kunglig slottsbal, eller nyårsdagens börsassemblée i hufvudstaden.
Christi Himmelsfärdshögtiden firas sannolikt ej med innerligare glädje på någon punkt i den kristna verlden, än i Jönköping, der den utgör en folkfest af sitt eget ursprungliga, menlösa skaplynne för allmogens ungdom i detta län, och de främmande bondflickorna nämnas i staden med det gemensamma, utmärkande namnet: »Christi Himmelsfärdsflickor«.
Det vore stor skada, om upplysningen stege så högt i den lilla staden, om smaken der blefve så förnämt förfinad, att kattmusiken i kyrktornet inställdes, och med den tilloppet af allmogens vackra och muntra ungdom.
Om hofvets nöjen kan man säga med skalden:
”mister du ett, stå dig tusen åter;”
men de rosor, som växa i folklifvets spår, tåla ej att omflyttas: de dö ut och efterlemna en öde plats, om man försöker inpassa dem under den stora verldens drifhuslagar.
Ett stycke från östra kapellet ligger, vid stranden af ena lilla sjön, i en halfcirkel omsluten af Ljungarumsskogens mörkhåriga tallar, landshöfdingens sammarboställe, det täcka Ryhof, som på en mindre rik tafla skulle företrädesvis fjettra blicken, men här endast sammansmälter med det helas skönhet.
Längst bort i bakgrunden löper ett bredt, hvitt band af silfverskir öfver en mörk klippvägg, och talrika trädflockar, med olika skiftningar af grönska, af olika slag och storlek, som orma sig i sällsamma former vid himlabrynet, hålla vakt i den högt uppsattes granskap, liksom för att hindra hans fall; ... men han faller likväl!
Och just detta fall väcker nyfikenhet och undran på afstånd, förtjusning och beundran på stället samt i afbildning på duken af Fahlcrantz’s mästarpensel.
Det är Husqvarna!
Och en medborgarekrona af lummiga ekar, i de leende ängarna ofvan vattenfallen, fulländar naturkonungens präktiga skrud.
Men, vi måste fortsätta nedresan utför de branta backarna, från hvilkas höjd visserligen mångfaldiga bitar, här icke ens antydda, eljest förtjente att längre och särskilt betraktas, om tiden sådant medgåfve.
Under en oafbruten, men mindre och mindre halsbrytande sluttning nalkas man den lilla staden.
Man reser öfver dess enskilta ägor, – Bymarken – der smärre inhägnade åkerfält, hvilkas gröda i frodiga ax buga för vinden, omvexla med betesmarker, hvimlande af boskap.
Bjellrornas klang, kreaturens råmande eller bräkande, vallhjonens visor erinra om Alpernas herdelif.
Under fortsättningen af färden möter man hela flockar barbenta och barhufda pigor, med en tjock krans af virade bomullsband öfver hjessan och der ofvanpå den hvita, renskurade mjölkbyttan, ej sällan med sina blänkande messingsband, hvilken pigorna blott medelst hufvudets jemvigt der qvarhålla, utan tillhjelp af händerna, dem de i stället under vandringen från och till betesmarken för att mjölka korna, använda att sticka på en strumpa, medan de förkorta vägen genom muntra samtal och skratt eller någon folkvisa, sjungen med klar och böjlig röst och med en känsla, som säkrare än konsten hittar vägen till hjertat.
Imedlertid har man hunnit till vestra hvalfvet.
Kulan af sten i muren skall erinra om någon märklig forntida händelse, och man tror att den tyder på Dackefejderna.
Vagnen rullar öfver en vindbrygga; förstaden är genomfaren och man befinner sig på den långa hufvudgatan.
På norra sidan om staden utsträcker den majestätiska Vettern sin ofantliga spegel, hvars ram utgöres i öster af Smålands skogbeväxta bergshöjder, hvilka löpa tillsammans med Östergöthlands, och i vester af den intagande
Vestgötha kusten åt Guldkroken och Hjo.
I bakgrunden sväfvar, som en blå strimma vid synkretsens slut, Visingsö, hvars hägring, när någon storm är att förvänta, reser sig högt öfver vattenytan och tätt omslutes af himlabågen, ja, stundom till och med företer en hvit, skimrande korall, hvilken, sedd på nära håll, består i fornlemningarna efter öns gamla slott.
Vetterns mot solstrålarna glindrande kristall, i detta ögonblick kanske så jemn, som ytan af glaset, i hvilket läsaren söker uppfånga dem, för att antända sin respipa, så genomskinlig, blå och klar, att hvarje liten sten på den blanka sandbotten, hvarje fisk, svängande sig på djupet, kan skönjas från vattenbrynet; – denna kungligt nyckfulla sjö blir inom en kort stund försatt i så vresigt lynne, att den vräker grågula vågor, höga som hustaken, kastar deras hvita skum högre än kyrktornet, samt med hafvets buller och dess vilda skick sköljer stranden ända upp till boningshusens bakgårdar, och brottas med kyrkmuren.
Längst i söder från staden begränsas synkretsen af det vördnadsbjudande Taberg, hvars dunkla hjessa krönes af himlabågen.
När bergskonungen rynkar ögonbrynen och moln samla sig på hans herrskarepanna, så vet man redan i den några fjerdingsväg bort belägna staden, att oväder och nederbörd förestå, huru klar luften än må vara i öfriga väderstrecken; men då den väldige, med ljusnad uppsyn, skådar ned på sina i stoftet krälande undersåter: tornspiror och skogstoppar, som drista höja endast förstulna och vördnadsfulla blickar upp till majestätet och dess thronhimmel af stjernbeströdd azur; då motser man, midt under störtskurarna, snart vackert väder.
Tabergsgubben är hjelten i alla ortens sagor, det outtömliga ämnet för barnens förvåning och inbillningar.
O!...
»Då jag var liten«.
”Då såg jag månan öfver kullen tåga,
Och tänkte: stod jag nu på kullen der,
Hvem som den gubben uti månan är”.....
Må läsaren ursäkta, att vi fört honom ända ned i den lilla staden, der endast den hvitmenade kyrkan och rådstugan samt det grå hofrättshuset äro af sten, men de öfriga, dels brädfordrade och målade, de flesta röda, andra gula, en del hvita och några gröna, dels reveterade så, att de fullkomligt likna stenhus.
Vi vilja nu återvända ett stycke öfver Bymarken, för att komma till Jönköpings regementes öfversteboställe, vid sidan om Dunkehallar, det täcka, trefliga, af löfskog inneslutna Granbeck, med utsigt tvertöfver Vettern åt höjderna mellan Jönköping och Grenna, der, som en perla i landskapet, det gästfria Rosenlunds hvita byggnad skiner mellan stammarna af de långa rader höga, raka, löfrika träd, som skaparen af detta sköna gods, framlidne friherre Gustaf Mauritz Posse, i lifstiden, – en ny Nestor i både ålder och anseende – under sin mannastyrkas dagar på 80-talet, med egen hand planterat.
Om pennan kunnat återgifva hvad ögat skådat och själen känner, så skulle läsaren ej ångra att hafva gjort oss sällskap på ett flyktigt besök i dessa hänryckande nejder, der menniskovilja småningom torde förändra hvad menniskokraft frambragt; men der naturen, evig i sjelfva sin omvexling, förtjusande äfven i sina nycker – om icke, kanske, just mest i dem – uti hvarje af sina uppenbarelser rest sig ett tempel, der hon – den tillbedjansvärda gudomligheten – njuter en odelad och frivillig dyrkan ....
”Du, som min barndom gaf din omsorg och din stämpel,
Ditt minne lefver än, o, hembygd! i mitt bröst.
Mitt öra längtar än till dina echos röst,
Och fjerran dyrkar jag ditt skogbevuxna tempel,
Der du bland klippor reser opp din bild,
Gigantiskt dristig och poetiskt vild”....
Ja, jettestor och skaldeskön är natur-treenighetens Tabergs, Vetterns och Husqvarnas hembygd!
Af det föregående är läsaren någorlunda hemmastadd i den ort, dit scenen nu någon kort tid förflyttas.
Granbeck beboddes af öfversten vid Jönköpings regemente, den bekante general-majoren Pechlin, friherre von Lövenbach.
Han var kall, som Axel Oxenstjerna, listig som Erik Tegel, beräknande som Adler Salvius, tilltagsen som Jöran Pehrsson, sluten och outforsklig som Arved Horn, åtkomlig som Lindschöld och Piper, hjertlös som Görtz.
Det var, med ett ord, en Talleyrand i svensk öfversättning, eller denne en Pechlin i fransysk upplaga.
Men Fransmannens snille sköt blixtar, åt hvilkas sprakande prakt hela verlden klappade händerna:
Svenskens sköt grundskott åt djupet; de bländade icke; tvertom, verlden vände bort ögonen från den ögonblickliga förvirring, de åstadkommo; med nya trasor lappade man refvorna och fördömde tanklöst deras ursprung, utan att besinna, att då farkosten skall räddas från skeppsbrott under häftig storm i bränningarnas närhet, nödgas man kasta öfver bord allt, utom det oumbärligaste.
I kraft af sin bildning stod Talleyrand alltid på egen botten; icke så Pechlin: han behöfde en högra hand, ett annat jag.
Han fann begge och fann dem just hos sin motsats, hos ett lynne, retligt som en skalds, eldigt som en söderländnings, känslofullt som en ynglings, men obevekligt som en Spartans, stolt som en Spanjors och frihetsälskande som en Romares från republikens första tider.
Det var en civil embetsman i den lilla staden.
Vi vilje kalla honom Curt.
Det kan vara läsaren likgiltigt om namnet är dikt eller sanning, alltnog, att personen, åt hvilken vi här låna det, funnits och lemnat spår efter sin tillvaro.
Gästfrihet låg i Pechlins både vanor och beräkningar.
På Granbeck höll han öppet bord för officerarne vid sitt regemente: i Stockholm öppet hus för riksdagsmän af sitt parti, till och med då han sjelf vistades i landsorten och hans hustru ensam utöfvade värdskapets åligganden i det stora hus vid Blasieholmen, som då tillhörde honom och der Norrske statsministrarne numera bo, gent emot slottet.
En politisk vän var naturligtvis dessutom alltid välkommen på landet, äfvensom en krigskamrat i hufvudstaden.
Carl XI:s statsinrättningar hade åtminstone syfte, plan, sammanhang.
Han ville att öfversten skulle vara sitt regementes far; derföre satte han honom i tillfälle att förse det stora hushållet.
De yngre och obemedlade vunno derpå lindring i lefnadskostnad och ökadt lefnadsvett, genom vanan vid umgänge med förmän.
Man hade på Granbeck en dag nyss slutat middagsmåltiden och generalen språkade, under kaffedrickningen, med sina hvardagsgäster af det yngre befälet, då Curt anlände från staden på besök.
Pechlin läste genast i sin väns otåliga blickar, att något låg honom på hjertat och att han önskade ett samtal utan vittnen.
Pechlin, som aldrig lät tredje man se i sina kort, låtsade likväl ej om någonting, utan fortsatte samtalet angående likgiltiga ämnen, tills officerarne småningom aflägsnat sig och endast generalens adjutant stadnat qvar, hvilken han då skickade på sitt rum att uppsätta och utfärda några order.
Nu fingo de begge vännernas meddelanden helt annan färg och lif.
– «Nå, du reser verkligen till riksdagen?»
– «Ja.»
– «Oaktadt man förra gången voterade ut dig äfven för denna.»
– «Lappri!
I statssaker ser jag endast målet ..
Jag tappade då på en röst: så mycket sannolikare, att jag nu kan vinna med flera.
– «Denna riksdag vore likväl den, jag minst skulle vara frestad att bevista.»
– «Hvarföre det?»
– «Ock du kan fråga det!
Kröpo ej de „maktägande„ ständerna till korsset redan förra gången, och tiggde Sigrid Storråda om hennes bemedling till den lumpna freden med hennes bror, sedan hon, genom sina spionerier åt honom och kabaler för honom, ådragit oss skam, åtlöje, förspillda kostnader och blod under hela kriget.
Och när vi fått den usla freden, kanske mera behöflig för Preussaren, än för oss: huru de lofsjöngo henne!....
Jag kan ej tänka derpå utan förtrytelse ....
Nu får hofpartiet ändå mera vatten på sin qvarn, genom kronprinsens förmälning med Danmarks konungadotter.
Jag tycker just jag ser hofvets triumf, firad på landets, fosterlandsvännernes och frihetens bekostnad.»
– «Det är just det, som kommer att visa sig.
Jag har mina egna tankar om den saken.
Kronprinsessan skall vara skön och högdragen.
Det blir då säkert ett spändt förhållande mellan henne och svärmodern, och derpå är alltid något att vinna, om sakerna riktigt skötas.
– «Icke så länge förmälningsoset räcker.
Hänryckningsfebern är våldsam, fastän snart öfvergående hos våra käre landsmän.
Kronprinsen är invigd i sin moders regeringssjuka planer.
De göra med den svage konungen allt hvad de behaga, och de lära ej underlåta att vända förmälnings-högtidligheternas glädjerus sig till godo.«
– «Jag måste se det der allt med egna ögon och på nära håll.
Denna gången kommer jag kanske blott att bemärka; man handlar sedermera så mycket säkrare.
Jag ville väl höra Sinklaire utbrista i några oöfverlagda förtjusningsutrop öfver den sköna bruden, och se hvad intryck sådant gör på svärmor, som länge haft ett godt öga till honom.
Lyckas man att få henne svartsjuk och bearbetar den upptäckten som sig bör, så är hofpartiet snart sprängdt, ty Sinklaire är dettas driftigaste verktyg.
– «Så länge Mössorna hafva öfvervigten kan Sinklaire ej komma på grön qvist.»
– «Men det är just så länge, han är farligast.
När hans eget parti, Hattarna, (från hvilka hans blott är en utbrytning), hade vind i seglen, blef man knappt varse, att han fanns till.
Hofvet behöfde honom då icke, och han är af det slaget, som ej har nog starka vingar, att flyga på egen hand.»
– «Och du skulle resa till riksdagen för att studera en Sinklaire, för att utröna verkan af ett par vackra fruntimmersögon och för att söka harftråden till några eländiga hofkabaler!
Det felas blott, att du ställde dig i beröring med hofnarren Badin.»
– «Om derigenom något kan uträttas, hvarföre icke?
Din hetta missleder dig någon gång, bror Curt!