Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«herr pastor, jag ber om förlåtelse, att jag vågar besvära med ett uppdrag, men jag har i dag hört, att här på godset skall lefva en aktningsvärd familj, som utan eget förvållande råkat i stor fattigdom, – skulle jag få anmoda herr pastorn, att till nämnde familj öfverlemna dessa femhundra riksdaler?»
Han tog upp summan ur plånboken, och lemnade dem till presten, som icke visste om han skulle våga taga emot dem, emedan den familj, hvarom var fråga, var temligen nära beslägtad med baron Stjernfeldts sjelfva, och det naturligtvis måste anses högst indiskret af en främmande, att på sätt och vis så der tränga in i patronens rättigheter.
Presten önskade sig femtio alnar under jorden, och Alexis, som märkte hans förlägenhet, och nu en gång brutit isen, kunde icke hålla sig från att yttra, det han föreställt sig att pastorn, till följe af sitt välsignelserika kall, med nöje skulle begagna ett tillfälle att aftorka en lidande nästas tårar, i stället att, som det tycktes, finna sådant för sig motbjudande.
Baron Stellan, ytterst både flat och ursinnig, gick ut i salongen, och inom några ögonblick var «skandalen» känd af hela sällskapet.
Men hur hade Alexis kommit till så mycket penningar, och hvem var den fattiga familjen, och hur kunde han vara så ohöflig mot sin värd, och – –
En fråga i sender.
Det medgifves gerna, att en någorlunda försedd kassa hos en artist, åtminstone i Sverige, hör till sällsyntheterna, och visserligen var icke Alexis den, som var mästare uti att samla; men nu hade händelsen gjort, att han oförmodadt fått en borgen, den han förut i Stockholm måst utbetala, ersatt, ungefärligen med samma summa som dem han nu skänkte bort, och denna summa hade han genast bestämt till ett välgörande ändamål.
Under sökande efter ett värdigt föremål för sin välgörenhet, fick han höra talas om den nu ifrågavarande fattiga familjen, med hvars historia det kortligen hänger tillsammans på följande sätt.
Tunanäs hade i fordna dagar tillhört ryttmästar P., husfadern i den nämnda fattiga familjen.
Han hade redan i flere år, till följe af ett fideikommisbref, varit i oqvald besittning af egendomen, då en advokat gör baron Stjernfeldt uppmärksam på, att äfven han, till följe af en otydlighet i fideikommissbrefvet, kunde göra anspråk på egendomen.
Det blir en brinnande process, och hur det gick, tilldömdes Tunanäs baron Stjernfeldt, med inventarier och upplupen ränta för de förflutna åren, och ryttmästar P., ruinerad med sin familj, fick af gunst och nåde bo qvar i i ett gammalt torp i skogen.
Familjen var så fattig, att den bokstafligen mången gång ej ägde bröd för dagen, och det oaktadt den genom hvarjehanda små arbeten sökte skaffa sig uppehälle.
Ryttmästaren hade, genom församlingens val, blifvit antagen till skolmästare i socknen, med fem tunnors årlig lön, men han hade elfva barn, och det kunde således ej förslå långt.
Särskildt hade Lydia, den äldsta dottern, (om hvilken vi framdeles få höra talas mera) inrättat ett slags flickskola för allmogens barn, men som man lätt kan föreställa sig, voro inkomsterna af den äfven ganska ringa.
Från herrgården var icke vidare att tänka på något understöd, tacka Gud att familjen ej blef körd ur rucklet.
Alexis hade redan innan sin ankomst till Tunanäs hört talas om detta förhållande, och beslutat att tillställa familjen de femhundra riksdalerna, men icke var det då ämnadt att ske med någon slags eklat, utan tvertom i största hemlighet.
Men nu fogade omständigheterna så, att gåfvan kom fram på ofvanbeskrifna sätt, och om de finnas, som kalla Alexis’ beteende härvid brutalt eller skrytsamt, så tror jag dock att äfven de skola finnas, som ej se det i en så ofördelaktig dager.
För vår del tycka vi att Alexis handlade som en man.
Men hur många bland sällskapet tror läsaren det var, som gillade, eller vågade högt bekänna att de gillade Alexis’ handling?
De äro sannerligen snart räknade:
Albert, det veta vi, Celestine, det veta vi, och Nanna – och när hon hörde händelsen berättas, kom hennes hjerta i en så häftig klappning, att hon tyckte det ville ut och flyga rakt i famnen på Alexis.
Hon blickade sig stolt omkring, och sökte med ögonen den försmädlige grefven, hvars mokanta min, då hans blick nu träffade Nannas, nästan alldeles var borta.
Öfverstinnan kunde ej underlåta att inom sig lemna bifall till Alexis’ handling, men hon tyckte den ändock vara malplacerad, och förråda allt för stor brist på sans och lefnadsvett.
Öfverstens enda reflexion var:
«hvar tusan dj–r har han fått så mycket penningar ifrån?»
Af det öfriga sällskapet blef Alexis ganska omildt bedömd.
Fröknarne Hotten Tott kallade hans handling en «impertinens», fröknarne Benwrangel och von Gåes visste icke hvad de skulle säga, men sågo fruktande på Alexis, som om han varit en missdådare; doktor Swedberg mente att en sådan der gunstig herre vore inte värd bättre än att bli utkörd, kongl. sekreteraren Weklingk påstod att en sådan personage aldrig skulle bli tåld i hans expedition – med ett ord, hela verlden ropade: «korsfäst, korsfäst!»
Men vi få ej förgäta, att kasta en blick i Alexandras själ, för att se hvad som der föregår.
Hvad tror läsaren, instämde hon i anathemerna eller icke?
Alexandra var en fulländad kokett.
Hon hade redan i flera år varit föremål för hyllning inom societén för sin skönhet och en viss öfverlägsenhet, hvarmed hon förstod att behandla sina tillbedjare.
Ehuru hon redan var öfvermätt af de fadda hyllningar, som af otaliga narrar egnades henne, hade hon dock blifvit allt för van dervid, för att helt och hållet kunna umbära dem.
Men det låg en kraftig själ hos henne, och man skall observera på de flesta fulländade koketter, att de i det hela fästa sig mest vid de kraftigare naturerna, ehuru de omgifva sig med de svagare.
Hennes säkra öga upptäckte genast något mindre vanligt hos Alexis, och hennes eröfringslust vaknade.
Men Alexis var ej så god att fånga.
Han var en van kämpe på kärlekens bataljfält.
Inom några ögonblick hade han sonderat terrängen, och Alexandra var ej farlig för honom.
Han hade icke en enda gång låtit sin blick hvila på henne, han hade icke tackat henne för sången, än mindre hade han bjudit upp henne till någon dans.
Det sista kunde nu vara modesti – men om så var, så hade hon ju ännu ett skäl att söka lära känna honom närmare.
Alexandra fann ganska väl, att det var hennes bror, som, vid «uppträdet» haft tort.
Utan att Alexis gjort honom det ringaste för när, hade han ju genom det ena stickordet efter det andra sårat Alexis’ stolthet, och Alexandra, sjelf stolt, kände att det skulle varit fegt af Alexis, om han ej slutligen satt p för hennes brors påflugenhet.
För det goda i gerningen hade hon mindre sinne; hon fäste sig hufvudsakligen vid det manliga deri, och det lugna, värdiga sätt, hvarpå den utfördes, och det var detta, som nu gjorde, att hon fann Alexis fullkomligt värdig att bli hennes undersåte.
Hon hade redan bemärkt, att Nanna intresserade sig för Alexis, och hon beslöt att begagna henne som eröfringsmedel.
För Alexis var ej den emot honom rådande sinnesstämningen oväntad.
Men det var någonting kungligt i hans ställning, ty hvart han gick i rummen, skiljde sig folket åt på begge sidor.
Nu spelades den tredje valsen upp, densamma som Nanna lofvat valsa med honom.
Nannas förarglige grefve hade hört planen med kadetten, denna blef meddelad åt Stellan Stjernfeldt, och det uppgjordes, att kadetten skulle cedera valsen åt honom.
Då, tänkte han, skulle Nanna inte kunna neka, och att hon ej heller ville det, trodde han på det hela, ty om han jemförde sig med Alexis, så hade han ju allt för många företräden, för att någon rivalitet, som grefven påstod, kunde komma i fråga.
Men Nanna stod fast vid sitt löfte till Alexis.
Stellan blef ännu mera förbittrad, och gjorde upp med kadetten, som var en äkta tjufpojke, att denne skulle under valsen sätta foten framför Alexis, för att narra omkull honom och hans dam.
Kadetten var förtjust öfver detta uppdrag, och kände sig stolt att vara vald till verktyg för utkräfvandet af den allmänna hämden.
Vid de första takterna syntes icke Alexis.
Nanna kastade forskande blickar rundt omkring sig, och snart var Alexis hos henne, och de började.
Vid andra hvarfvet stack kadetten, såsom af en händelse, fram sitt ben; men det hade blott den opåräknade effekten, att han sjelf ramlade baklänges, till stor förlustelse för de kringstående, och stor sorg för sin mamma, som befarade att familjens hopp tagit en sådan törn, att det kunde bli fråga om den adliga ättens utslocknande.
Kadetten smög sig linkande och med handen på höften in i ett sidorum, och Alexis fortsatte lungt och obehindradt sin vals med Nanna.
Alexandra var ej blind för den styrka han härvid utvecklade, och beslöt att, hur det gick, skaffa sig en vals med honom.
Alexis, för hvilken den aristokratiska luften nu var mindre tryckande, var glad och skämtsam, och detta kallades af somliga för «fräckhet».
Emedlertid hade den lilla affären med kadetten något tournerat opinionen till fördel för Alexis, ty medgången, äfven den obetydligaste, skaffar anhängare.
När valsen var slut, lät Alexandra sin kavaljer föra sig till samma plats som Nanna hade, och Alexis, som nu en gång brutit isen, vände sig till Alexandra och bad om nästa vals.
Hon var engagerad till den, men lät förstå att det skulle bli kottiljong, och att hon till den vore ledig.
Alexis bad då naturligtvis om den i stället, kom i ett lifligt samtal med Alexandra, och genom sin öfverlägsenhet var han nära att göra henne till sin slaf, i stället att, som hon uträknat, han skulle bli hennes.
Men vi glömma alldeles bort Celestine och Albert.
Äro de försvunna ur sällskapet, eftersom de ej synas till? ja nästan.
De hafva dragit sig undan i en vrå, och tala blott med hvarandra.
Kammarjunkar Jernkrona, som var Celestines deklarerade kurtisör för dagen, hade slagit sig ned vid ett spelbord, helt obekymrad om hvad
Celestine företog sig, emedan han genom sin frånvaro trodde sig platt ingenting riskera, utan tvert om höll han för att han skulle bli så mycket intressantare i hennes ögon, om han ej visade sig så angelägen, utan blott då och då hos Celestine inställde sin franska person.
Och på sätt och vis hade han rätt, ty allra intressantast hade han synts henne, om han icke infunnit sig alls.
Väl voro åtskilliga af de andra ungherrarne, som funno Celestine vacker och behaglig, men de tyckte henne vara så förbehållsam, «kunde ej rätt förstå sig på henne», och höllo sig derföre hellre till fröknarne Hotten Tott, Benwrangel och von Gåes, m. fl., för hvilka de tyckte sig kunna vara mindre «rädda».
Jernkrona kom nu för att bjuda upp Celestine till kottiljong.
Hon hade redan lofvat bort den.
Jernkrona yttrade sin förtviflan, och frågade hvem den lycklige var.
Det var Albert.
«Åh, ingen annan!» utropade Jernkrona, «det skall jag nog kunna arrangera så, att fröken slipper ifrån,» tillade han förtroligt, och under förutsättning att Celestine skulle vara högst belåten med bytet.
Men inom några ögonblick hade Celestine tagit honom ur denna villfarelse – och nu var han Alberts förklarade fiende.
Han kunde icke nog förundra sig öfver Celestines bizarra smak, men tänkte att han nog skulle kurera henne derför.
Ehuru föga geni han för öfrigt ägde, var han dock temligen fintlig, då det kom an på att hitta upp sådant, som kunde lända till förargelse, och om han gick den rätta vägen, få vi se.
Han begaf sig emedlertid direkte till öfverstinnan.
«Ers nåd är verkligen att gratulera, som fått ett par så talangfulla och framför allt belefvade unga män i sitt hus.
Jag har hört, att fröknarne mycket skola profitera af dem.»
Ett sådan der «jag har hört», isynnerhet när det säges med en viss ton, klingar alltid på ett eget vis i en mors öron; men öfverstinnan tydde det dock ej denna gång på den ofördelaktiga sidan, utan medgaf att det förhöll sig som Jernkrona sade.
Då således det första skottet gick bom, måste en ny kula läggas i, med litet mera krut, och Jernkrona fortfor: «jag hörde en reflexion af några fruar här i sällskapet, att hos fröknarne det redan syntes frukter af det poetiska umgänget, och vi, prosaiska menniskor, kunna blott beklaga, att vi derigenom bli ställda så mycket i skuggan.»
Öfverstinnan rodnade till, men fattade sig, och bad blott Jernkrona förklara sig tydligare.
«Det är måhända orätt af mig, att yttra mig i en sådan sak, emedan jag inte förstår den,» sade Jernkrona, «och erkänner derföre rätt gerna att det är mitt fel att jag inte förmår följa med i den sublima flykt, fröknarnes konversation nu tar, emot då jag hade den äran att vara tillsammans med dem sist.
Jag kunde inte emotstå frestelsen att för några ögonblick sedan vara en hemlig åhörare till ett samtal, som föreföll emellan fröken Celestine och herr Albert.
Det var riktadt emot ståndsfördomar, fördomar mot mesallianser, och Gud vet icke allt hvad för slags fördomar, och om jag också må tillstå, att jag inte fann mig öfvertygad, så kom sådant åtminstone ej af brist på vältalighet hos profeterna för de nya lärorna, ty talet hade sannerligen en öfversvinnelig flykt, och fröken Celestines inspirerade utseende tillkännagaf, att hon uppfylldes af sublima tankar.
Det var mycket maladrätt af mig, att i ett sådant ögonblick komma med en så jordisk bön, som den att med fröken Celestine få dansa en kottiljong, men jag fick också plikta derför, ty sedan distraktionerna gått öfver, var ett nej allt hvad jag erhöll.»
«Får jag besvära kammarjunkarn med att bedja min Celestine komma hit,» var allt hvad öfverstinnan svarade, men inom henne grodde harm, och hon tyckte sig redan finna alla matronors blickar riktade på sig, och såg i andanom deras negligéer ristas både hit och dit öfver den förvända uppfostran hon gaf sina döttrar.
Hon, för hvilken det allmänna bifallet var af så mycken vigt, skulle nu, genom ett oförsigtigt val af lärare för sina döttrar, hafva på en gång nedrifvit den byggnad, som hon under så många år med så mycken möda uppfört!
Tusen obehagliga föreställningar korsade sig i hennes hufvud, och hon blef på en gång försatt i ett högst miserabelt lynne.
När Celestine kom, måste hon uppbära en ström af de bittraste förebråelser, och förbjöds att dansa kottiljongen – den enda dans, som numera återstod.
Celestine, som i början alldeles inte kunde begripa hvad som vållat denna plötsliga färändring, blef så illa till mods, att tårarne kommo henne i ögonen; men i det samma fick hon se kammarjunkaren, som stod på ett litet afstånd, med en triumferande min, och då hon tänkte på, att han nyss varit framme och talat med modren, uppgick ett ljus för henne, och hon kände rätta källan till de förebråelser, för hvilka hon nyss varit föremål.
Hon kände emedlertid sin fostermor tillräckligt väl, för att veta, att i detta ögonblick ej var värdt att anföra något till sitt försvar, och bar derföre tyst sitt öde.
När Albert kom för att föra henne i kottiljongen, var det naturligtvis hufvudvärk, som hindrade henne att gå med, och föga tillfredsstäld af denna förklaring, drog han sig misslynt tillbaka.
Hos öfverstinnan uppsteg emedlertid en känsla af tacksamhet för Jernkrona, som fästat hennes uppmärksamhet på Celestines mindre passande skick; och ehuru han visserligen på ett mera grannlaga sätt kunnat framställa de anmärkningar, som fälldes öfver hennes döttrar, ansåg hon sig dock böra visa honom någon erkänsla för att han ej helt och hållet lät henne vara i okunnighet om dem.
Hon hade dessutom så mycket större anledning att tro anmärkningarne gjorda af uppriktig välmening, som hon sett att Jernkrona utmärkt Celestine framför de öfriga flickorna, och då det aldrig kunde falla henne in, att han kunde bli svartsjuk på en så underordnad person, som Albert, så fann hon blott rena motiver, och det var för allt detta, som nu Jernkrona skulle belönas.
Öfverstinnan observerade att Jernkrona ej deltog i kottiljongen, utan blott stod på afstånd, fästande sina blickar på Celestine.
Det var således klart, att det var för hennes skull han ej dansade, och till och med öfverstinnans medlidande togs derigenom i anspråk.
Snart utbytte hon den förtörnade minen emot en vänlig, och hon vinkade Jernkrona till sig.
«Kammarjunkarn deltar inte i kottiljongen?» sade hon, så fryntligt hon kunde.
«Ack, min nådigaste öfverstinna! jag behöfver visst inte för öfverstinnan säga hvarför!
Dessutom,» tillade han med en flyktig blick utåt kottiljongen, «tycker jag inte rätt om chefskapet: det synes mig allt för jakobinskt.» (Man påminner sig, att Alexis bjudit upp Alexandra.
Han dansade nu med henne, och som hon var dotter i huset, så kunde han ej undandraga sig att föra an, det han ock gjorde till allas belåtenhet, emedan han införde en mängd nya, vackra turer, som ej ännu voro kända på landet.)
Öfverstinnan lät emedlertid anmärkningen om chefskapet halka sig förbi, och fortfor:
«Det ser rätt animeradt ut i alla fall.
Kostar det inte på att sitta, min lilla Celestine?» Celestine blott suckade.
«Fröken sitter visst inte, om ej af embarras des richesses – jag kan blott beklaga mitt öde, och vågar ej ens vända mig till en ännu högre makt,» sade han, bugande sig för öfverstinnan, «för att få en bön uppfylld, som jag var nog djerf att nyss våga.»
«Jag hade tänkt att låta Celestine sitta, emedan det blott var en person, som är i vårt hus, hvilken hon lofvat dansa med, – och hon kan rätt väl behöfva att svala af sig lite,» – tillade hon med en betydelsefull blick till Jernkrona.
– «Ers nåd hade tänkt? det kan således ännu vara en skymt af hopp för mig,« – och öfverstinnan bagagnade sin myndighet, för att förmå Celestine att följa Jernkrona i dansen.
Hon gick, men med döden i hjertat, ty hon såg en likfärg i detsamma sprida sig öfver Alberts ansigte.
Men Jernkrona triumferade, och skämtade och skrattade, på det att Albert skulle tro att Celestine var animerad.
Den som verkligen var animerad, var Alexis.
Han varierade kottiljongen med galopad, masurka och allt möjligt, och gjorde Alexandra, som fick tillfälle att briljera, alldeles förtjust.
Att han valde masurka-turen var kanske lite elakt, ty han kunde ganska väl förutse, att blott få par kunde deltaga i den, men han var en gång kommen på trafven med att förödmjuka dem, i hvilkas ögon han förut synts så obetydlig, och då äfven Alexandra omfattade propositionen om masurka med mycken liflighet, så spelades den upp, och sedan Alexis med mycken eclat hade gjort sin pas de deux med Alexandra, hade han sitt innerliga nöje utaf att se huru Stellan, doktorn, Jernkrona m. fl. gjorde mer eller mindre misslyckade försök att imitera deras mönster.
Nanna, som kommit att stå näst intill den «förarglige grefven», hvilken nyss varit framme och trasslat in en tur, så att Alexis måste komma tillstädes, för att reda den, frågade honom lite pikant, om han inte ville vara så god och nu «taga Alexis lite under armarne», och om han trodde att Alexis varit i mera «komplicerade» kretsar, än dem han nu varit framme och utvecklat.
Men emedlertid var Nanna, näst Celestine likväl, måhända den som i det hela var minst animerad.
Det finnes naturer, hvilkas naturer på ett underbart sätt hafva inverkan på andras.
De äro få, men bland deras antal var Alexis.
Elektriskt hade den från honom strömmande glädjen spridt sig öfver de andra dansande, isynnerhet damerna, men på Nanna hade den haft en alldeles motsatt effekt.
Hon kunde ju aldrig föreställa sig annat, än att det var Alexandra, som så hade animerat honom, och det föll henne alls icke in, att det just var hon sjelf.
Nog valde Alexis henne ofta, men det trodde hon kom deraf, att han hade så få fruntimmersbekanta.
Kottiljongen hade den kottiljonger i allmänhet motsatta egenskapen – att icke räcka i evighet.
Den tog verkligen slut, och i lagom tid, ty just då den, på Alexis’ vink till musikanterna, slutade, hade den nått sin kulmination.
Nöjet är alltid grumligt på bottnen, och bäst gör man, att ej tömma dess bägare mer än till hälften.
Äfven Alexandra var, som vi sagt, mycket animerad.
Den på komplimanger eljest så sparsamme Alexis hade sagt henne så många förbindliga saker, och i samma ögonblick som han tillkännagaf sig hafva öppna ögon för hennes företräden, fick hon naturligtvis öppna ögon för hans.
Alldeles förtjust, sprang hon efter kottiljongens slut till Nanna, tog henne med ovanlig hjertlighet i famn, och förklarade att hon nu fullkomligt förlät henne för det lilla humör hon på eftermiddagen för Alexis’ skull visat.
Nanna blef af dessa karesser helt ängslig, och önskade bara att hon vore väl hemma.
Hon tyckte sig göra en så ömklig figur vid sidan af den strålande Alexandra; och då hon kände sig ej mera kunna vara glad, kände hon sig ej heller mera kunna vara vacker.
Hon svepte in sig i sin shawl, sade mamma att hon frös, och frågade om de inte snart skulle fara.
Öfverstinnan hade icke väntat så mycket «förnuft» af henne, och tröstade henne med, att det vore tillsagdt att köra fram, så snart supéen var förbi.
– Supéen kom, och hvar och en for hem till sitt.
Tattat vår lilla nälla Nanna, hul ä’ de mä’ na? – der sitter hon vid sin sybåge så trumpen och allvarsam, som låge hela verldens bekymmer på henne.
Ännu fryser hon likadant, och det fast än solen med hvarje dag stiger allt högre och högre på himlen, och vårvindarne börjat slå sina kullorbyttor öfver berg och dalar.
Öfverstinnan gronderar på Tunanäsfärden, ty det var på den resan, tänkte hon, som Nanna förkylt sig.
Hon visste ej, att Nanna på den tvertom förvärmt sig.
Nanna och Celestine, som eljest ej brukade att ha något fördoldt för hvarandra, hade nu blifvit mera förbehållsamma, och till och med Albert, som annars var den öppnaste själ i naturen, ville ej mera för Alexis yppa hvad som föregick hos honom.
Ehuru blott litet återstod att måla på Cecilia, så fick den i runda åtta dagar stå orörd på staffletten; öfverstinnan iakttog emot de begge artisterna det mest afmätta uppförande, öfversten såg aldrig upp ifrån korten, då han lade sin patience, tant Ulla höll sig envist uppe på sitt rum – med ett ord, disharmoniens demon regerade enväldigt på Sätraholm.
Alexis var den ende, som ännu var vid temligen godt lynne.
Hans förtjusning öfver de uppenbarelser han på Tunanäs fått ifrån Nanna, fortfor ännu, och hennes små frossbrytningar trodde han verkligen hafva sin orsak i en lindrig förkylning; och då läkaren förklarade, att opassligheten alldeles icke var af någon farlig beskaffenhet, så led Alexis’ muntra lynne ej starkt afbräck.
Det förtröt naturligtvis Nanna att se honom så upprymd, och oaktadt han visade henne den mest fina uppmärksamhet, så kunde hon ej bli glad, ty hon fann hans sätt att vara mot Alexandra vida mera intagande.
Det syntes tydligt, mente hon, att då han talade med Alexandra, så var han verkligt animerad, hvaremot, då han talade med henne sjelf, det nästan tycktes som han underkastade sig ett tvång.
Albert, som kände sig så djupt sårad af Celestine, ansåg sig böra taga en liten hämnd på henne, och började underhålla sig mera med Nanna, och hon, som hade samma anledning, visade sig intresserad deraf.
Då nu förtroligheten mellan dem med hvarje dag blef allt större, så blef det också snart förbi med Alexis’ lynne.
Han spelade bara i moll, och sparade icke på förminskade septimackorder, och började åter sina ensliga promenader bort till sitt favoritställe i skogen, hvilket han eljest tycktes hafva börjat glömma utaf.
Han komponerade en romans för Celestine, Albert gjorde utkast till en tafla, som skulle föreställa oskuldens herravälde, och der Nanna var hufvudfiguren, – och allt var upp- och nedvändt.
Nära tre veckor voro förflutna, och ingen krisis syntes vilja inställa sig.
Visiter voro sällsynta.
Ändtligen kom en.
Det var Stellan Stjernfeldt och Jernkrona.
Den förre medförde helsningar från föräldrarne, med många ursäkter, för att de sjelfva måst neka sig nöjet att följa med, men de hoppades kunna ha den äran lite längre fram på sommaren, då det blef «renare luft», sade Stellan, och kastade en betydelsefull blick på Alexis och Albert, som voro sysselsatte med sina lektioner, då de kommo, men naturligtvis då afbröto dem, och aflägsnade sig, emedan de visste att de voro öfverflödige.
Stellans anspelning på «renare luft» hade ej undgått dem, och de började redan tänka på, att, tidigare än som annars var ämnadt, resa.
Stellan och Jernkrona voro nu lyckligare i sin kurtis än förra gången, på balen.
Då de nu framkastade några sarkasmer, för hvilka Alexis eller Albert var föremål, så blefvo de ej tillrättavisade af Nanna eller Celestine, och öfverstinnan gaf dem till och med ett lätt bifall.