Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jo, jag skyndade ned till restauratrisen och gaf henne följande order: ’ Duka för mig och den der mannen, sätt fram den bästa mat ni har, och mycket, mycket mat.
Han skall hädanefter vara min bordskamrat.
Jag skall sätta en ära deri, om han också åte med tårna.
Det Tar festtalaren i dag, det var professor Svedelius från Upsala! ’ »
Se der kaptenens lilla historia.
Jag har återgifvit den så * som ett litet bidrag till karaktäristiken af den nyligen bortgångne gamla Skytteanska professorn, hvars blida väsen, klara undervisning och vältaliga tunga städse skola bevaras i liflig hågkomst af de många, som haft lyckan att lära känna dem.Boknytt.
Anmälningar af A. Haraldson.
Det föreligger na fr&amp;n herr Hedberg fils fyra romaner ooh två novellsamlingar.
Detta materiel torde vara tillräckligt för att ställa hans horoskop sftsom diktare: om han fbr framtiden blir mindre tr&amp;kig än han nu är, kan han vinna rang bland fbr-fattarne af underhällningsliteratur.
Han besitter åtskilliga förutsättningar härför och framförallt i eminent grad den vigtigaste af dem alla, detta alldeles ovan * liga sinne fbr det konventionella, denna medfödda känsla, som saknas hos nästan alla begåfvade män af hans generation, hvilken gör att hela hjorden af romanläsare i hans böcker känna sig pä fast botten.
Allt gär som det skall g&amp; i hans skildringar.
Är det en ung och fager landtflicka, som den rike gamle herremannen vill draga ifrän hennes käresta för att sjelf ega henne, s&amp; kommer det en lyertegod onkel och ställer allt till rätta, s&amp; att de unga tu fU hvarandra; den egoistiske herremannen straffas med en sjukdom i benen, ångrar sig och bekostar sjelf bröllopet samt skänker ytterligare paret en arrendeg&amp;rd, glad att pä bröllopet fä dansa första dansen med bruden.
Är det en ung flicka, som en tyrannisk fader vill tvinga till äktenskap med sin half-gamle vän, så vaknar dennes kärlek och dermed hans ädlare känslor, s&amp; att han sjelfmant afstär från flickan.
Är det en fattig fiskarpojke, som förälskar sig i en rik fiskardotter men hon måste gifta sig med en rik friare, så dör denne snart och den ännu unga enkan friar så sjelf till sin vän, medförande i boet ytterligare hvad hon förvärfvat genom sin man.
Är det en landt-junkare, som begår den galenskapen att gifta sig med en konst-beriderska ooh han med henne har en dotter, så går det naturligtvis dottern illa och hennes barn blir en vindböjtel; men han Ur Dagms Krönika.
34har en tant af ordinärt blod som sörjer far hans uppfostran — hans mor dör tidigt såsom straff för sitt lättsinne — och genom Guds underliga skickelse blir han straffad och varnad, återvänder till sin födelsestad, gifter sig med en fattig, men ärbar flicka, som troget väntat på hans omvändelse, samt blir en präktig karl, som till och med avancerar till hamnfogde.
O. s. v. o. s. v.
Det är alldeles som romanläsarne vilja hafva det: allt vittnar om en nästan underbar instinkt för det passande och moraliska.
Ännu är dock icke herr Hedberg hvad han kan blifVa.
Det kan ej nekas, att historierna äro litet hvardagliga: något upprör-dare känslor, ett och annat lämpligt mord eller åtminstone, om herr H. ryser tillbaka för en sådan ogerning, mordförsök skulle bidraga mycket till ett godt resultat och taga bort den doft af tråkighet, som ännu herskar i skildringarna, öfver hufvud kan sägas, att författaren fcnnu icke lärt sig uppfinna eller rättvisliges värdera det spännande, som icke bör saknas i en roman.
Innan det goda vinner seger, ser det visserligen ut en tid, som om det onda vore det mäktigare och detta ökar ju i hög grad läsarens glä&lt;Jje öfver den slutliga utgången, men hvilken rik källa att röra läsaren det kan ligga i detta motiv, synes dook hr H. ännu icke fullt förstå.
Sålunda i den första novellen, » Ett ömtåligt uppdrag », hvars fabel vi ofvan berättat, är hela uppdraget nästan öfverflödigt, lika öfverflödigt som herrn med uppdraget är oklar och orimlig: den giftaslystne åldringen är så föga fast i sitt beslut, att hans bättre jags slutliga seger inte förefaller märkvärdig alls
— det hela blir en fars, som blott saknar en egenskap, den att vara lustig.
har uppenbarligen gjort sig mycket besvär med formen.
I en samling noveller och skizzer, som utgafs för ett par år sedan, ansträngde han sig för att både i innehåll och form närma sig » modern » literatur.
Med afseende på innehållet har han redan öfvervunnit denna betänkliga frestelse och då det gitt så pass raskt, bör man kunna vänta att han rätt snart äfven skall bli bättre herre öfver formen.
Ännu står emellertid qvar en viss sträfvan efter objektivitet gentemot de skildrade händelserna.
Personligen uttalar förf.
icke på mera än ett enda ställe sin mening och den lyder så, att om man skall diskutera om kärlek — hvilket synes onödigt — så bör det ioke lämpligen ske ur qvasi-literär synpunkt, en mening som låter rätt förnuftig i en litteratörs mun.
I alla andra frågor lemnas vi i ovisshet om förf: s uppfattning, en försigtighet som, då det rör så alldag * liga ting som i denna bok äro före, till och med synes nästanöfverdrifven.
I vigtigare frågor är den emellertid, pä det utvecklingsstadium herr H. du hunnit, olämplig: denna objektivitet är nämligen ingenting annat än ett minne från den nu öfvervunna ståndpunkten att skildra verkligheten sådan den synes författaren, utan hänsyn till om den är god eller ond, ful eller vacker.
Man öppnar ju på denna ståndpunkt poesiens heliga mark för alla en Zolas eller Flauberts gräsligheter: det är naturalismen in nuce!
Och denna ståndpunkt visar sig dock förf.
i öfrigt hafva öfver-vunnit.
Vi hafva härmed endast velat uttala en varning för en fara, men tro gerna, att allt skall gå väl, att på innehållets förbättring skall följa formens.
Kan så tråkigheten ock jagas bort, är målet vunnet.
Vi hafva då alla skäl att med goda förhoppningar lyckönska vår romanläsande allmänhet till en ny författare ooh herr Hedberg till en vacker framtid.
Ur nyare tidens politiska skiften, smärre uppsatser af Mar-cellus.
Af de nio uppsatser, som utgöra innehållet i denna bok, är den sista, » Ett och annat om våra rangförhållanden » i det väsentliga våra läsare bekant från denna tidskrifts femte årgång.
De öfriga äro dels kåserier utan större anspråk, såsom » Interiörer från 1885 års riksdag », dels politiska studier eller små bidrag till vår historia.
Carl XIV Johans planer på franska tronen bebandlas i några fragmentariska utkast, som söka ställa den ärelystne uppkomlingen i så hygglig dager som möjligt.
Ur A. O. Wall en-bergs lif och lefnad lemnas en del lifligt skildrade minnen, belysande mannens karaktär och på grund af hans betydelse för vårt bankväsende erbjudande äfven ett vidsträcktare intresse än det biografiska.
» Milliardregnet » är ett försök att populärt förklara verkan af den väldiga krigsskadeersättning Preussen efter sista kriget utpressade af Frankrike.
I politiskt afseende är af största intresse en studie, kallad » Posseministéren, dess program ooh politiska betydelse för Sverige ».
Man finner deraf att Posseministären icke är det ideal, för hvil-ket Marcellus svärmar, och att landtmannapartiet icke heller har att hos honom påräkna synnerlig nåd.
Att ingen mera än grefve Posse sjelf kallades från landt-mannapartiets led in i denna ministér betecknar Marcellus som ett fattigdomBbevis för partiet.
Han har måhända deri rätt, mendet är onekligen nägot elakt mot det na herskande tull partiet, om man erinrar sig de svåra födslovåndor dess ministér haft, våndor så stora, att den måst nöja sig med en hel del frihandela-barlast ooh att till och med ett statsrådsembete påstås hafva erbjudits åt en bland de minst presentabla af f. d. medlemmarne af landtmannapartiet — Liss Olof Larsson.
Det är på det hela taget det lustigaste med ifrågavarande studie, att den erbjuder så många egendomliga jemförelsepunkter med de nuvarande förhållandena.
Angående tillsättningen af de komitéer som skulle förmedla lösningen af skatte- och härord-ningsfrågorna klandrar Marcellus, att msgoriteten inom dessa komitéer tilldelades anhängare af regeringens program.
Han finner en dylik politik äfven oklok.
» I sjelfva verket kan man, om man ser på partiernas sammansättning, ifrågasätta, huruvida grefve Posse här handlade med sin vanliga klokhet.
Det borde hafva varit af vida mindre vigt att fä landtmannapartiet så talrikt re-presenteradt, som det nu blef, då man ju redan förut visste detta partis ställning till denna fråga.
Vida vigtigare hade det varit att fä första kammaren talrikt representerad, så att man kunnat öfvertyga så många som möjligt af dess mer framstående mån om nyttan och lämpligheten af det förslag, på hvilket den nya härordningen skulle byggas.
Visserligen fingo några ledamöter från första kammaren plats der, men visst icke de mest framstående och inflytelserika. »
Är detta riktigt gentemot dessa komitéer, så blir det en hård dom öfver den nuvarande regeringens komitéer, der minori-teten icke fätt en enda medlem, ooh man står något förvånad, att icke Marcellus vändt sin penna mot de af Dagligt Allehanda m. fl.
protektionistiska tidningar kolporterade lärorna, att minori * teten blott skulle försvåra arbetet och fördröja förslagen, hvarför endast fullt pålitligt folk borde blifva komitéledamöter.
Angående valet af medlemmar i regeringen menar Marcellus, att det » för den högaristokratiske grefven nog skulle vara en syn för gudar att se t. ex. Liss Olof Larsson ståta i statsråds-uniform » och han är icke förvånad öfver att inga statsråd togos ur » den rustikala hopen » — i förbigående sagdt, synes rustikal vara Marcelli älsklingsuttryck vis å vis landtmännen vid riksdagen.
Dessa hade visserligen flertalets opinion bakom sig, men Marcellus anser här liksom förmodligen i tullfrågan opinionen för » en mystisk produkt af fantasi, verklighet och sjelfbedrägeri », vid hvilken man icke behöfver mycket ftsta sig.
Såsom allmänt omdöme om Posseministérens program ochorsaken till dess misslyckande träffar Marcellus säkerligen det riktiga, då han säger, att det otvifVelaktigt är den sparsam hets-tendens, som utmärker landtmannapartiet, hvilken gjorde det omöjligt för detsamma att såsom regeringsparti uppbära en konselj.
Med stöd af 22 » lagliga » stockholmare g&amp;r det deremot numera förträffligt för sig för Liss Olof Larsson ooh A.
P. Danielsson med rustikala konsorter att » uppbära en konselj ».
Den slutsats man häraf kan draga är den gamla, att politiken icke är n&amp;gon vetenskap, den är en » konst ».
Marcellus finner det lyckligt, att andra kammarens beslut med de famösa modifikationerna icke accepterades af den första.
Skälet är värdt att höras: man hade i så fall helt visst f&amp;tt blifva vittne till så många projekt, så många påtryckningar, så många lockelsemedel, så mycket schackrande med löften ooh reelare parter (?
), att vår hela politik inkommit på ett område, der korruption ooh politiskt fronderi blifva alltför hemmastadda.
Hvad var det den gamla romaren sade, då han berättat en historia från föregående dagar?
Han uppmuntrade sina åhörare med orden: de te fabula narratur.
På det hela taget äro Marcelli studier af mycket intresse och deras enkla hvardagston göra ett behagligt afbrott mot de nu på politikens ffelt vanliga deklamationerna, der frasernas uppblåsthet skall täcka intressenas småaktighet.
Huru reaktioner uppstå samt Om yttrande- och tryckfrihet, två föredrag af Ellen Key.
En reaktion är naturlig, då menskligheten i sin utveckling gjort ett framsteg, hvilket då endast kunde vinnas genom uppoffring af ett eller annat berättigadt intresse, en uppoffring som man sedan söker godtgöra.
I andra fall kan en reaktion emellertid på konstlad väg uppkallas ooh det är under en sådan vi för närvarande lefva.
Denna från Tyskland importerade reaktion förklaras nämligen icke af någon föregående ansats framåt.
För att uppsöka orsaken till denna reaktion företager förf.
en granskning af rörelsens arbetsföra medlemmar.
Utom sjelfva Btamtruppen, de födde reaktionäre, utgöras dessa af fyra grupper.
Den första är maktinnehafvarne, de som söka skjuta tidsrörelserna tillbaka för att ej sjelfve bli undanskjutne; de hafva den egendomliga förmågan att alltid göra sina egna intressen gällande såsom samhällets.Den andra gruppen är affällingarne, sorgliga existenser, som förf.
emellertid lätt g&amp;r förbi, måhända derför att det inom denna grupp finnes en del personer, som så lätt framträda för erinringen — ooh nomina sant odiosa.
Carl von Bergen, en bekant spiritistisk teolog, som bland en del fruntimmer i hufvudstaden verkar såsom kolportör, framtvingade emellertid genom ett mot-föredrag än na några ord om denna grupp i ett särskildt genmäle.
Han framhöll i sitt föredrag, att det var han ooh hans tros * förvandter som voro framåtskridandets bärare, medan ungdomen var reaktionär.
Han kom ioke riktigt lyckligt ifrån försöket, alldenstund detta var otidsenligt.
Den gamla metoden att, sedan man lagt bort sitt frisinne, kalla sig » sant frisinnad », är nämligen nu urmodig.
Sjelfva Aftonbladet finner icke längre den terminologien salongsmessig — och när råttorna öfver-gifva ett skepp, är det som bekant ett varningens tecken.
1 genmälet mot herr Bergen yttrades bland annat, att förf.
icke för tjugu år sedan skulle trott, att religionsförtrycket skulle fl Viktor Rydberg till » tyst åskådare ».
För att icke svika sioa traditioner ooh emedan tidningen trodde, att detta sista namn ännu hade nog god klang, att något kunde vinnas genom en batalj om det, riktade Aftonbladet ett indigneradt anfall mot förf.
för detta yttrande.
lemnade denna kontrovers med en artighet åt herr Rydberg.
Åskådaren lemnar den med tanken på det gamla visdomsordet: Låt de döde begrafva sina döde.
De sista grupperna inom reaktionens här utgöras af efter-sägarne och de gammalliberala, en brokig samling individer, som fylla salonger och tidningar med den atmosfer af feghet och ur-kramade tankar, som är karakteristisk för en reaktionsperiod.
Det klagades för några år sedan öfver den öfversvämning af qvinnoliteratur, alltid gående i samma tonart, hvarunder vi ledo.
Den föreställningen, att i denna klagan låg åtminstone något af jalousie de mdtier, tränger sig ovilkorligen på en, då man läser fröken Eeys föredrag.
Är det månne en blott till-fcllighet att denna i all sin korthet bästa utredning vi ega af hvar vi äro och hur vi hunnit dit — att den är författad af en q vinna?
I det korta föredrag om yttrande- och tryckfrihet, som af-slutar häftet, vill förf.
häfda det fria ordets egenskap att vara på en gång medel för och mätare af kulturen.
* 1 den norska tidskriften Nyleende, marshäftet för i år är införd en uppsats om fröken Key såsom lärarinna, hvarur vi anföra följande utdrag: Hya Beräfie / ser ur Bibliska Historien ffor större barn af Tante Malin, lrsta häftet, är titeln pfi ett synnerligt intressant ftrsök att popularisera en del skildringar, som i de vanliga urvalen af bibliska berättelser antingen äro väl torrt framställda
Följ mig en hvardagsformiddag upp till Brunkebergsåsens höjd, der man bygger på ett nytt kärl för gammalt vin, Johannis kyrka.
Tätt invid ligger fröken A. Whitlocks konfessionslösa skola.
Tillfälle till luthersk religionsundervisning finnes dock for de elever, hvilkas målsmän så Önska.
Men tillfälle för en intresserad att iakttaga, hur man öfver hufvnd skulle reda sig utan religionsundervisning i våra skolor, finnes dock ej der.
Denna skola eger nämligen en ovanligt helgjuten samling lärarekrafter, som, utan att föra några trossatser på tungan, veta att påtrycka skolan prägeln af två religionens grundsatser: sanningskärlek och välvilja mot nästan.
En af fröken Keys intelligentaste elever säger särskildt ofta: » Jag kan aldrig tycka annat, än att Tant Ellens lektioner äro religionslektioner. » Och likväl är icke fröken Key den, som åtager sig att belysa kyrkofädernas tillkrånglade gudomsbegrepp, lika litet som det faller henne in att göra eleverna till proselyter af negativa trosläror.
I en sorlande hop af fullvuxna händer det ofta, att öfver fröken Keys väsen hvilar ett företrödt allvar och en viss förstämdhet.
Införde unga är hennes öppenhjertiga leende alltid tillreds.
Man ser, att hon här är i sitt rätta element; och detta är ungdomligheten.
Hon hoppas tydligt på bildbarheten i det råmateHel hon här har under händer; hon nedlägger sin sådd i den unga, mjuka jorden i sangvinisk tro, att mycket skall räddas undan torka, storm och frost.
Hennes undervisning är här lika meningsfull och går i samma riktning som nyss beskrifvits, men lämpad för minderårigheten.
Och ingen vet bättre lämpa sin undervisning derför.
Afven här hållas verkliga föredrag, ehuru hon vet examinera så, att hennes läxjungar äro ovanligt skickliga.
I de högre klasserna ger lektionen lätt anledning till en improviserad diskussion, som eleverna sjelfva öppna och lärarinnan gerna uppmuntrar.
Hon förstår så väl att fä hvar och en att öppet och ärligt säga sin mening.
Hon 1er lika mildt mot de trångbröstade och skumögda, som mot dem, hvilka föra de åsigters talan, som mera stämma med hennes egna.
Och hon rättar icke på annat sätt, än att hon till sist vänligt säger sin egen mening.
Hon tager mycken hänsyn till de ungas naturliga munterhet.
När den någon gång glömmer att lägga lämpligt band på sig under lektionen, händer det att allas » Tant Ellen » blir rigtigt ond, men på det ämnes vägnar, hon liberalt öder sin kraft på att gifva dem till lifs.
Man ångrar sig då lifligt och erkänner, att man varit mycket ovärdig gent emot de perlor, som » Tant Ellen » utstrött.
Sjelf ställer hon sig icke på piedestal fbr sina elever och älskar icke vördnadsbetygelser.
Hennes sätt är naturligt och lifligt.
Deremot är det hennes sträfvan att få dem att blicka upp till alla, som stridit och lidit för sanning och rätt, men framför allt att förbi ideal-menniskor blicka upp till ett stort mensklig-hetens mål.
Den stora makt det sköna på alla områden utöfvar på hennes eget sinne står hos henne på ett glänsande sätt i pedagogiens tjenst.
Och när hon t. ex. för sina läijungar in i Greklands skönhetsverld, finnes ingen i klassen så omogen eller så torr, att hon icke blir fullt entusiasteller ock utelemnade.
Det är förf: a syfte att gifva en framställ - ning, hvari icke n&amp;gra som helst inrymmanden ät den s. k. nyare tidens idéer blifvit gjorda och detta syfte förverkligas med pris * värd konseqvens.
Tendensen i boken framträder tillräckligt tydligt af följande allvarliga maning till de unga eleverna: » Sen eder dock omkring i lifvet, kära barn!
Hvad finnen I?
Hvilka uppstiga väl till samhällets högsta och inflytelserikaste platser, om ej sådana personer, som från sin ungdom varit, eller åtminstone vid mognare ålder blifvit Ordets hörare och görare, Religionens gynnare och vänner?
Ooh detta gäller icke blott om Embetsmän och HOgre officerare; äfven i det enskilda lifvet bland våra stora Affersmän, Grosshandlare och Bankdirektörer påträffas, Gudi vare pris, nu för tiden allt flere dels positivt Christne dels i alla händelser religiöst intresserade personer; medan hos dem, som öppet affallit från Christendomen — hvem spårar icke häri Guds ledning?
— till den moraliska undergången vanligen snart sällar sig äfven ekonomisk misère.
Valet bör då icke kunna vara svårt » — i synnerhet då härtill efter lifvet kommer evig salighet, medan de okristne få gå bort i det ytterstyl mörkret.
Såsom exempel på förf: s sätt att förklara svårlösta ställen ur bibeln må anföras skapelsen af ljuset.
Detta skedde, som bekant, enligt framställningen i första Mosebok flere dagar före skapelsen af solen.
Förf., som samvetsgrant anför de framkomna hypoteserna, att detta första ljus skulle vara det elektriska ljuset eller norrskenet, menar dock saken kunna helt enkelt förklaras så, att det först skapade ljuset var dagsljuset, hvilket som man vet plägar lysa, om än svagare, innan solen ännu uppgått eller när den är höljd af moln.
Kyrkoherden Klipping i Fåhrvalla, som försett boken med en mängd fullständigande noter, fttster uppmärksamheten på det s. k. kristallisationsljuset, som måste hafva uppstått vid bergarternas aflagring.
Man kan naturligtvis hafva olika uppfattning om, i hvad mån det lilla häftet, som kommer att följas af några ooh sextio andra, fyller sin uppgift, och ännu mera, huruvida fortsättningen så kommer att göra, men i hvarje fall kan ej nekas, att det är en sällsynt originalitet och 4jerfhet i tankar hos förf., och häri ligger äfven anledningen till att vi omnämt arbetet i en tidskrift, som annars icke sysslar med teologiska spörsmål.Excellensen Manderström.
Konseljpresidenten Monrad.
Dr Karl Rosenberg.
Bibliotekarien Emil von Qvanten.d&amp;SZMen » Prolog till en Geffkenhistoria », vi meddelade i föregående häfte, fortsattes i detta med den egentliga e) historien, första afdelningen af bibliotekarien Emil v. Qcantens redogörelse för det politiska förslag, som blifcit kändt under namn af Konung Karl X \: s unionsförslag.
/) e, som, i likhet med danska legationen i Stockholm, utrikesministern grefce Ehrensvård, justitieombudsmannen Eskilander-Thomasson, Aftonbladet, Berlingske Tidende rn.
fl., r förvåg antagit, aft redogörelsen förråder ombetrodda st atsunder handling ar, bli hår illa bedragna, r / å r / t?
finna, atf / ir r. Qvanten sjelf jemte den bekante danske skandinaven dr Karl Rosenberg samt en del danska bondevänpartiets ledamöter åro de sanna upphofs-månnen till förslaget.
Det meddelades kung Karl, h vil ken varmt intresserade sig derför och gaf \ sedan det pä ett förberedande stadium strandat, tillstånd till en redogörelse — prof Geffrogs uppsats i Revue des deux Mondes 1H70 — hvilken dock, af skål, för hvilka i kommande afdelning redogöres, icke cardt exakt.
Det år under sådana omständigheter bibliotekarien v. Qvanten funnit sig befogad till sin redogörelse för förhandlingar, hvilka aldrig fortskredo till st atsunder handling ar och omöjligt numera kunna leda till?
missförstånd &gt; med någon främmande makt, men hvilka lemna en målande bild af den upprörda tid, som gaf dem upphof
Det enda dokument, hvars tryckning enligt justitieombudsmannens förklaring synts kunna föranleda vederbörandes ingripande — Kristian IX: s bref till Karl XV — har efter justitieombudsmannens besök hos hr von Qvanten blifcit tryckt i en mängd svenska och danska tidningar, utan att någon anstöt der af väckts.
Den svenska Geffken-historien har emellertid ådragit sig en betydande uppmärksamhet äfven i utlandet, i Tyskland, Holland och Frankrike.
Förutom författare i tidningar, har en prince de Va / oni i Paris — som 18G2 stod i korrespondensmed Karl XV och då skref en broschyr, » Scandinavisme pra-tique » — vändi sig Ull hr von Qvantenf yttrande ett UJligt intresse för ämnet och ställande till förfogande Madame Adams Mouve / fe Revue.
Beträffande de fyra af oss meddelade porträtten, torde ti icke behöfva vara mångordiga i motivering.
Om den jemfb-relsevis mindre bekante dr Rosenberg innehåller hr von Q vantens artikel i förbigående fullständiga meddelanden.
Vår förnämste diplomat i nyare tid, excellensen Manderström, hvilken inlade sitt mäktiga veto i danska såväl som i polska frågan, lär väl ock vara i så lijligt minne, att vi knappt behöfva erinra om t. ex. hans spetsiga fråga: » Hvilket Polenf Polen i våra dagar eller Polen före delningen på 1700-talet f — » då nämligen motionärer i svenska riksdagen under polska upproret 1863 begärt Sveriges diplomatiska ingripande för upprätthållande af Polens gränser.
Äfven den ryktbare danske man, som jemte Manderström utgjorde en af de klippor, på hvilka unionsförslaget strandadef har genom sin märkvärdiga och omvexlande lefnadsbana — biskop, konseljpresident, utvandrare till Nya Seeland, på gamla dagar oppositionel medlem af Folketinget — inskrifvit sitt namn i hela Nordens historia.
Och slutligen hr von Qvanten torde ej behöfva presenteras af red., då han ända från 1852 (i Sohlmans Nordisk tidskrift) varit såsom skriftställare uppmärksammad af den scenska kritiken.
till » Suomis sång » behöfver ej lofordande vitsord som skald.
I den svenska tidningspressen har Emil von Qvanten på jlere områden, bl.
a. såsom mmikkritiker, gjort sig mycket bemärkt.
Inom Publicistklubben i Stockholm har han ock spelat en framstående roll.
Hr von Qvanten har derjemte sett sig om i verlden, vistais ett år i Kap, besökt Indien o. s. v.