Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då likväl afsigten med de uti Häradsrättens edgångsbeslut meddelade bestämningar, om tiden för Jonas Nilssons inställelse hos själasörjaren och om hans skyldighet att dit återkomma så ofta han påkallades, måste anses vara den, att bereda själaförsörjaren tillräckligt rådrum och tillfälle att meddela Jonas Nilsson den undervisning och förmaning samt vinna den kännedom om hans insigt i salighetsläran, hvarom själasörjaren borde lemna intyg, trodde jag det kunna ifrågasättas, huruvida, efter det själasörjaren, före edgångsdagen, intyg i berörda ämnen meddelat, den omständighet, i hvad mån en hvar af Rättens förutnämnda bestämningar blifvit af Jonas Nilsson fullgjord, bordt blifva föremål för vidare pröfning å Häradsrättens sida och utgjort giltig anledning till vidare uppskof med målet och till föreskriften om ytterligare förhör hos presterskapet; men, i allt fall, syntes det mig vara klart, att Häradsrättens utslag den 30 Juni 1860 icke föranledde Jonas Nilssons förpligtande att utgifva det deruti stadgade vitets dubbla belopp; hvarföre jag ansåg Jonas Nilsson hafva fog till sin klagan och förthy uppdrog åt 54 Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att, för hvad sålunda blifvit anmärkt, lagligen tilltala Häradsrättens tillförordnade Ordförande och, efter det Jonas Nilsson blifvit i målet hörd och fått sin talan vidare utveckla, framställa de ansvarsoch ersättningspåståenden i målet, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Under skriftvexlingen hos Kongl. Hofrätten har den sålunda tilltalade Domhafvanden, till försvar för de amärkta åtgärderne, dels åberopat det i hans härofvan anförda yttrande vidrörda förhållande, att inom
Domsagan praxis af gammalt skall varit att, i fall, som förevarande, uppskjuta edgången och förvisa den edgångspligtige för vidare förhör till vederbörande prestman, samt tillagt, att anledningen till denna lagtillämpning vore att söka ej allenast uti den likgiltighet, hvarmed värjemålsed ofta betraktades, utan äfven i det sätt, hvarpå beredelse till edgång ofta försigginge, dels ock föreburit, att Häradsrätten icke kunnat undgå att, på sätt som skett, tillämpa edgångsbeslutet.
Häremot har Advokatfiskals-Embetet hufvudsakligen andragit, att Häradsrättens tillämpning af edgångsbeslutet öfverensstämde hvarken med lag, i strid mot hvilken någon sådan vana att döma, som kunde få namn af praxis, vore föga tänkbar, ej heller med Rättens eget föregående beslut; att allmänna rättegångsordningen stadgade, det uppskofsdom ej finge meddelas, utan så vore. alt vissa omständigheter det oundgängliga kräfde; att, om i mål, der part blifvit ålagd värjemålsed, Domaren, hvilkens pligt vore att tillse, huruvida sådan part ägde den frejd och kristendomskunskap, att eden kunde honom tillåtas, äfvensom att, der skäl dertill vore, förvisa honom till presterskapet för erhållande af undervisning, i dessa hänseenden fått om samma part emottaga vederbörande presterskaps intyg, utvisande oklandrad frejd och försvarlig kristendomskunskap samt att han derjemte blifvit, med afseende å edgång, särskildt hörd och varnad, Domaren uti sin berörde pligt icke hade vidare anledning att uppskjuta edgången; att Domhafvandens nyssanförda förklaring förrådde, att han missförstode meningen med den uti edgångsbeslut vanligen förekommande tidsbestämmelse, hvilken icke åsyftade att någon kontroll skulle utöfvas öfver det sätt, hvarpå religionsläraren fullgjorde uppdrag af förevarande beskaffenhet, utan endast afsåge att lemna läraren tillräckligt rådrum för uppdragets ändamålsenliga utförande, hvaraf åter följde att, derest läraren icke gjorde anmärkning om motsatsen, han finge antagas hafva fått sådant rådrum åtnjuta och att således, då den edgångsphglige hos domaren företedde i öfrigt tillfyllestgörande bevis från siD själasörjare, saknaden i detta bevis af yttrande i afseende på den för religionsförhören använda tid icke i och för sig utgjorde giltig orsak att ställa parten under nytt så beskaffad! förhör; och att i alla händelser icke ringaste stöd förefunnits för det likaledes anmärkta beslutet att fälla Jonas Nilsson att utgifva vitet, Tjugu Riksdaler, två gånger, nemligen särskildt för ofullständigheten i beviset och särskildt för det han icke skulle hafva begärt eli mera fullständigt.
Hofrätten meddelade utslag den 15 April innevarande år och fann 55 Häradsrätten hafva vid behandlingen af ofvannämnda skuldfordringsmål felaktigt förfarit dels derutinnan att, sedan Jonas Nilsson å den dag af 1860 års hösteting, som varit för fullgörande af den honom ålagda edgång bestämd, vid Häradsrätten sig instält och med betyg från vederbörande prestman ådagalagt, att Jonas Nilsson vore af oklandrad frejd och ägde försvarlig kristendomskunskap samt att han blifvit för mened alfvarligen varnad, Häradsrätten, utan annan orsak, än den, att betyget icke innehölle, att Jonas Nilsson å den tid.
Häradsrätten föreskrifvit, besökt sin själasörjare, förklarat det Jonas Nilsson icke kunde tillåtas att, på sätt han begärt, eden då aflägga, samt, genom utslag vid Tingets slut den 13 Januari 1861, ålagt Jonas Nilsson att ytterligare besöka själasörjaren för emottagande af religionsundervisning och till följd deraf uppskjutit målet till nästföljande Ting, dels ock derigenom alt, ehuru genom edgångbeslutet icke blifvit stadgadt, att Jonas Nilsson gjorde sig förfallen till ingifvande af särskildt vite för åsidosättande af hvar och en af de honom för edgångens fullgörande meddelade föreskrifter, Häradsrätten likväl, genom dess utslag den 30 Januari 1861, på det sätt tillämpat nyssnämnda beslut, att Häradsrätten, som ansett Jonas Nilsson hafva underlåtit att ställa sig detsamma lill efterrättelse, i hvad det stadgade skyldighet för Jonas Nilsson att ej mindre inom viss tid besöka själasörjaren, än äfven om fullgörandet häraf begära dennes bevis, derför fält Jonas Nilsson att utgifva det bestämda vitets dubbla belopp med Fyratio Riksdaler Riksmynt; i anseende hvartill och då Domhafvanden, hvilken förrättat 1860 års Hösteting med Kihls härad, vore för ifrågakomna felaktiga beslut ansvarig, Kongl.
Hofrätten pröfvade rättvist, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla bemälde
Domhafvande att för orätt dom böta Femtio
Daler silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Kihls härad och Advokatfiskalen; men då upplyst vore, att Jonas Nilsson låtit Häradsrättens utslag af den 30 Januari 1861 emot sig vinna laga kraft, fann Kongl. Hofrätten Jonas Nilsson icke kunna tillerkännas ersättning för den skada, honom genom den orikt:ga tillämpningen af edgångsbeslutet tillskyndats; hvarjemte Kongl. Hofrätten, enär Domhafvanden tillåtit sig att, i den förklaring han afgifvit öfver Advokatfiskalens memorial i målet, med förklenligt tillmäle missfirma Jonas Nilsson, enligt 1i kap. 7 §.
Rättegångsbalken, fälde Domhafvanden att derför böta Femtio Daler silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, hvilka böter skulle lika fördelas emellan Kronan och Advokatfiskalen.
Då imedlertid det åberopade lagrum, 1 kap. 12 Rättegångsbalken, enligt hvilket
Domhafvanden blifvit sakfäld, för orätt dom stadgar, utom ansvar, skyllighet för den felande att »fylla all skada» och jag, enär den orätta domens felaktighet vore så uppenbar och af sådan beskaffenhet att den medfört ansvar, icke kunnat anse den förnärmade enskilda partens underlåtenhet att deri söka ändring böra medföra befrielse för Domaren från hans i lag stadgade skyldighet alt fylla 56 den skada, han vållat parten genom dylikt embetsfel, har jag förordnat om anförande af underdåniga besvär hos Kongl. Maj:t öfver Kongl. Hofrättens beslut, i denna del af målet.
Hos mig har blifvit framstäld en angifvelse af enahanda beskaffenhet, som den i sednast afgifna embetsberättelsen (för år 1860 sid 45) omförmälda, eller att Prolokollsföranden vid en af Stockholms Rådstufvurätts afdelningar förvägrat kärandeparten i ett tvistemål att lösa protokollet för en viss dag, med mindre han jemväl löste de för hans räkning utskrifna protokoller i målet för föregående rättegångstillfällen.
I detta fall tillkom den omständighet, att protokollsföranden tillika vägrat återställa en i tvistemålet lill Rätten inlemnad räkenskapsbok.
Sistberörda vägran stödde Protokollsföranden på stadgandet i sista mom. uti 14 § af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Förordning angående expeditionslösen den 30 No vember 1855. hvilket innehåller, att »handling, som till domstol, embetsverk eller expeditionshafvande inlemnas och hvilken vederbörande eger rättighet att återbekomma, varde återstäld, då expeditionen utlemnas, med densamma, men eljest, på sätt och i den ordning, som ofvan (i Förordningen) rörande expeditioners tillhandahållande föreskrefves.»
Detta stadgande tolkade Protokollsföranden så, att en dylik ingifven handling, som skulle till part återställas, icke behöfde, utan tillika med expeditionen, utlemnas.
Protokollsföranden androg nemligen i den honom affordrade förklaring, att i frågavarande protokoll (som innefattade dom i målet), hvilket klaganden icke särskildt begärt, ej heller blifvit honom förvägradt, hvaremot protokollsföranden medgaf, att han nekande besvarat klagandens samtidigt framställda anhållan att utbekomma utslaget och räkenskapsboken förr, än det färdiga protokollet tillika utlöstes, och åberopade, såsom laglig grund för en slik vägran, att den hade stöd i nyss anförda lagrum.
Då jag icke kunde inse, på hvilken giltig grund samtidigheten af begäran om domen och begäran om räkenskapsboken bordt hafva den påföljd, att hvarken domen eller räkenskapsboken utlemnades, och då jag tillika fann det åberopade stadgandet i 14 §. af gällande Expeditionstaxa innebära en bestämd och ovilkorlig föreskrift för domstol, embetsverk eller expeditionshafvande att till vederbörande återställa ingifna handlingar, och att, hvad stadgandet derutöfver innebölle, endast utgjorde anvisning på tiden och sättet för nämnda handlingars återställande, men ingalunda grundade någon detentionsrätt för att uttvinga lösen, den der ej annorlunda, än på sätt derom särskildt vore föreskrifvet, kunde genom exsekutors medverkan utbekommas; förordnade jag, till befordrande af klagandens rätt och till undanrudjande af nämnde missförstånd, emot protokollsföranden laga åtal inför Stockholms samfälda Rådstufvurätt, 5T Rådstufvurätt, söm, efter föregången skriftvexling, genom utslag, afkunnadt den 6 Juni 1862, förklarade att, emedan protokollsföranden, hos hvilken klaganden begärt att dels emot lösen erhålla Rådstuvufrättens protokoller för den dag, då dom i klagandens hustrus sak afsades, dels ock att återbekomma en till domstolen under rättegången ingifven räkenskapsbok, vägrat efterkomma nämnde begäran, endast derföre att klaganden undandragit sig att då jemväl lösa protokollerna för de föregående rättegångsdagarne, samfälda Rådstufvurätten, i förmågo af 19 § i Kongl. Förordningen den 30 November 1855 samt 24 kap. 5 § Rättegångsbalken, pröfvade skäligt att för hvad som protokollsföranden sålunda till last läge, fälla honom att böta Tjugufem
Daler silfvermynt med Tolf Riksdaler 50 öre Riksmynt, Konungens ensak; men emedan klaganden då mera frånträdt sina emot protokollsföranden framstälda ersättmngspåståenden, vore yttrande derom icke erforderligt.
Ändring i detta utslag är ej sökt.
Sedan jag erfarit, att en för stöld häktad och medelst remiss från Öfverståthållare-embetet för Polisärender till ransakning vid Stockholms Rådstufvurätt öfverlemnad person, e. o.
Packhuskarlen G. J. Pang, blifvit af bemälde Rådstufvurätt, vid första ransakmngstillfället på fri fot försatt, i följd deraf, att målsägaren inför Rådstuvurätten förklarat, att han ej njed visshet kunde uppgifva, att den stöld, för hvilken bemälde Pang vore tilltalad, verkligen ägt rum, och förthy icke påfordrade vidare undersökning i målet, samt allmänna åklagaren derefter förmält sig ej heller hafva någon talan i målet att föra, har jag förskaffat mig del af de handlingar i detta mål, som hos Rådstufvurätten funnos att tillgå, äfvensom af Rättens protokoll; och, enär den bland nämnda handlingar befintliga så kallade remissen från öfverståthållare-embetet icke utvisade, huruvida bemälde målsegare varit hos Öfverståthållare-embetet hörd eller icke, innan Pang i häktet inmanades, samt under hvilka omständigheter i öfrigt häktningen försiggått, infordrade jag derjemte, i skrifvelse den 17 Oktober 1861, de vid förhören hos Öfverståthållare-embetet i målet hållna protokoller, hvilka i skrifvelse den 4 påföljande
December till mig insändes, tillika med afskrift af en från Packhus-inspektionen härstädes till Kongl.
General-tullstyrelsen aflåten skrifvelse.
Af dessa handlingar inhämtades hufvudsakligen, alt, sedan Grosshandels-bolaget under firma W. & L.
Rubenson låtit hos Packhusinspektionen här i staden anmäla, att en dag i medlet af Augusti 'månad 1861, vid tullbehandling i Packhuset, för bolagets räkning, af tre lådor så kallade strumpstolsarbeten, en bundt, innehållande sex dukar, bortkommit, och misstanka yppat sig emot Pang, att han olofligen tillgripit nämnde dukar, i anledning hvaraf Packhusinspektionen hos Kongl. GeneralR.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 8 58 tullstyrelsen anhållit, att vederbörlig undersökning om förhållandet måtte äga rum. så hade, uppå föranledande af Advokatfiskal vid Tullverket, den 30 förutnämnda månad hos Öfverståthållare-embetet för Polis-ärender hållits undersökning af ordinarie Polismästaren, dervid, i närvaro af Advokatfiskal vid Tullverket och tillförordnade Packhusinspektoren, ej mindre Pang än ock, såsom vittnen, två Stämpeldrängar tillstädeskommit; och, efter det Pang medgifvit, att lian . den dag, då dukarne skulle olofligen tillgripits, varit inne i Packhuset och, kort förr än han aflägsnat sig, stått vid den colly, i hvilken dukarne legat, men förnekat sig hafva tillgripit dukarne eller ens innehaft dem, eller om det olofliga tillgreppet äga någon kännedom, och de såsom vittnen inkallade Stämpeldrängarne intygat: den ene, att han den 15 Augusti vid middagstiden sett Pang i Packhuset syssla i närheten af den packe, ur hvilken de ifrågavarande dukarne blifvit stulne, och, då han aflägsnade sig, stoppa något inom sin vest, dervid vittnet sett fransar, liknande dem å de stulna dukarne, hänga nedom vesten, och det andra vittnet: att det vid nyssnämnda tillfälle hört förra vittnet yttra att Pang troligen stulit något, som han stuckit under vesten; men deremot Pang, ånyo hörd, förklarat, att, då han den 15 Augusti aflägsnade sig från Packhuset, han under vesten stoppat sin så kallade bärsele och icke något stulet gods; så har Pang förklarats skyldig att träda i häkte; att derefter och sedan ytterligare förhör blifvit hällne, dels den 3 September 1861, dervid tre Packhuskarlar varit hörde, men för klarat, att de om ifrågavarande tillgrepp ej hade någon upplysning att meddela, dels ock den 6 i samma månad, då ännu en packhuskarl blifvit hörd, men förmält sig icke hafva något i saken att upplysa, ransakningens fortsättande, enligt beslut sistnämnda dag, öfverleronats till Stockholms Rådstufvurätt; och att, på sätt ofvan berördt är, vid förhör inför bemälde Rätt, den 19 September, Grosshandlanden Rubenson, å bolaget W. & L.
Rubensons vägnar, förklarat, att väl af det i lakturan ä ofvanberörda gods uppgifna antal dukar sex efter tullbehandlingen saknats, men att, då bolaget icke vore förvissadt, att det i fakturan uppgifna antal verkligen blifvit afsändt, bolaget ej kunde angifva någon att hafva tillgripit de felande dukarne och ej heller äskade någon undersökning i afseende å desamma, hvilkas sammanlagda värde uppginge till vid pass Två Riksdaler Riksmynt; i följd hvaraf Rådstulvurätten bifallit Pangs begäran att varda på fri fot stäld och medelst utslag den 3 påföljande
Ok tober, med afseende å Rubensons ofvanberörda förklarande och då såväl Advokatfiskal i Tullverket som allmänne åklagaren förmält sig icke emot
Pang föra någon talan eller äska vidare undersökning i målet, samt Pang förklarat, att han icke hade något att erinra vid målets nedläggande, låtit dervid bero och afskrifva målet.
Sedan jag infordrat nyssberörda handlingar, här Pang, uti en den 16 November 1861 till mig ingifven skrift, med anförande af ofvannämnda omständigheter, anhållit om min embetsåtgärd för att åt honom utverka upprättelse och ersättning för hans oförskylda lidande.
I anledning af hvad sålunda förekommit, anmodade jag, i skrifvelse den 7
De - 59 cember sistberörda år, Advokatfiskals-embetet i Kongl Svea Hofrätt att emot ordinarie Polismästaren, som, å Öfverståthållare-embetets vägnar, ärendet handlagt, anställa åtal och dervid föra honom till last att hafva ej mindre underlåtit att till de förhör, som inför Öfverståthållare-embetet i målet, höllos, inkalla och höra målsägaren Grosshandelsbolag^ W. & L.
Rubenson, hvarigenom först verkligheten af det brott, om hvilket undersökning påginge, och således nödvändigheten af undersökningens fortsättning med tillförlitlighet kunde utrönas, än ock att Öfverståthållare-embetet, på den ringa anledning till misstanka om Pangs brottslighet, som af vittnenas utsagor jemförda sins emellan och med Pangs förklaring, kunde hämtas, och änskönt värdet af det gods. som förmentes vara tillgripet, befunnits så obetydligt, ansett sig kunna och böra i häkte inmana Pang, hvarigenom denne kommit alt, utan laga skäl, undergå tre veckors fängelse och dermed tillskyndats lidande och vanära.
Uti en till Kongl. Hofrätten ingifven skrift har Pang begärt, att uppgifna vittnen måtte hos Kongl. Hofrätten höras till ådagaläggande, huru olagligt det emot honom anhängiga mål blifvit hos Öfverståthållare-embetet behandladt, hvarjemte han framställt anspråk på ersättning för mistad arbetsförtjenst samt för lidande och skymf.
Under skriftvexlingen i detta mål har Herr Polismästaren till sitt försvar hufvudsakligen andragit, att han, då Packhusinspektionen enligt gällande författningar vore ansvarig för vården af allt det gods, som till tullbehandling intoges i Packhuset, ansett bemälde inspektion vara att betrakta såsom målsägare och Grosshandelsbolag^ Rubensons hörande icke af någon omständighet påkalladt, och att han, med afseende å den bevisning, som vid första förhöret hos Öfverståthållare-embetet för Polisärender emot Pang förekommit, samt med hänsyn jemväl till värdet å de förlorade dukarne, (som Packhusinspektionen uppgifvit till åtta Riksdaler) ansett sig pligtig att förordna om Pangs inmanande i häkte.
Genom utslag den 15 September innevarande år har Kongl. Hofrätten förklarat
Pangs begäran om vittnens hörande icke kunna bifallas, och, vidkommande sjelfva målet, sig utlåtit, att emedan vid undersökningen den 30 Augusti 1861 hos Öfverståthållare-embetet, vid hvilken undersökning icke ens rätte målsägaren.
Handelsbolaget Rubenson, blifvit hörd, laglig anledning till Pangs inmanande i häkte icke förekommit, Kongl.
Hofrätten pröfvade, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist, det Polismästaren, för det han förordnat om Pangs häktande, skulle böta Femtio Riksdaler till treskiftes emellan Kronan, Stockholms stad och Advokatfiskalen i Kongl. Hofrätten; hvarjemte Polismästaren förpligtades ej miudre att^godlgöra Pang för mistad arbetsförtjenst och för hans lidande under^ den tid, han hållits häktad, eller tiden från ocb med den 30 Augusti till och med den 20 September, med Fem Riksdaler för hvar dag, tillsammans Etthundratio Riksdaler, än äfven att gälda kostnaden för Pangs underhåll i häktet med Sju Riksdaler 42 öre, allt Riksmynt. 60
Uti en till Justitie-Ombudsmannen stäld skrift, som den 29 Augusti 1861 inkommit, hade
Drätselkammaren i Carlstad klagat deröfver, att dåvarande Magistratssekreteraren, i olikhet med hans företrädare, vid expedierandet af Magistratens protokoller och beslut, som rört Stadens allmänna angelägenheter samt, i och för verkställighet eller till efterrättelse, delgifvits Drätselkammaren, påfört lösen, hvilken Drätselkammaren måst utbetala.
I klagoskriften, — vid hvilken, till bestyrkande af det öfverklagade förhållandet, voro fogade nio särskilda protokoller, som blifvit lösta, samt en förteckning, upptagande beloppet af den för dylika expeditioner till och med den 3 Juni 1861 utbetalda lösen till 145 R:dr 25 öre Riksmynt, —r- yrkades, att
Magistratssekreteraren måtte förklaras hafva i det anmärkta hänseendet oriktigt förfarit
Och förpligtas att godtgöra
Drätselkammaren den lösen, han på nämnda sätt uppburit.
Häröfver infordrade jag
Magistratssekreterarens förklaring samt utlåtande från Magistraten, hvilka handlingar inkommo.
Masistratssekreteraren anförde, bland annat, att hans rätt icke bestämdes af hans •
T företrädares handlingssätt utan af Kongl. Förordningen om expeditionslösen den 30 November 1855; att då denna i 10 § stadgar, att kärande, klagande eller sökande ar skyldig emot lösen uttaga Rätters och Embetsmyndigheters dom, utslag eller resolution äfvensom protokoll, då beslut utan rubrik utskrifvas, och i 12 § uppräknas så väl de, som äga rätt att utfå expedition utan lösen, sorn ock de expeditioner, hvilka utan sådan skola ullemnas, men ibland dessa hvarken menigheter eller vissa korporationer i stad befrias från lösens erläggande, eller de expeditioner, för hvilka lösen af Magistratssekreteraren uppburits, hemföllo under sådana, som borde den förutan lemnäs, och då staden måste betraktas såsom sökande i alla de mål, som, å dess vägnar, vare sig genom Drätselkammaren eller enskild medlem, till stadens nytta väcktes, Magistratssekreteraren ansett sig berättigad, att, på sätt som skett, beräkna lösen, enligt gällande Expeditionstaxa, för de utlemnade expeditionerna, i afseende på hvilka tillika anmäldes, det någon expedition icke blifvit
Drätselkammaren påtrugad, utan protokoll endast utskrifvits uti de ärenden, der Drätselkammaren fordrat att sådant erhålla, men icke i alla de öfriga; hvarföre ock, då Kongl.
Förordningen om expeditionslösen, tillkommen för att öka embets- och tjenstemäns inkomster, ej gåfve anledning till annan tolkning, Magistratssekreteraren ansåg sig icke hafva brutit emot de i nämnda Kongl. Förordning gifna föreskrifter.
Magistratens utlåtande innehöll, att då ofvanåberopade Kongl. Förordning om expeditionslösen icke innefattade föreskrift derom, att sladsmenigheter eller korporationer ägde alt utan lösen undfå de dem rörande expeditioner, eller att domstols eller Magistrats beslut uti mål, som rörde slika menigheter. skulle utan lösen till dem utlemnas, Magistraten ansåge
Magistratssekreteraren hafva varit berättigad att, såsom skett, beräkna lösen för de protokoller, som uti staden rörande frågor utskrifvits och tillstälts Drätselkammaren. 04 Enär dessa förklaringar syntes mig icke vara tillfredsställande, uppdrog jag, genom skrifvelse den 6
December 4 861, åt Advokat-fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att, i anledning af det sålunda öfverklagade förhållandet, anställa åtal emot ej mindre Magistratssekreteraren än ock Magistratens ledamöter.
Såsom grund för åtalet anförde jag i nämnda min skrifvelse, att den föreställning, som ej mindre Magistratssekreteraren än Magistraten sökt göra antaglig, nemligen att Drätselkammaren skulle vara en korporation i staden eller en representant af stadsmenigbelen, den der å sina egna eller å stadens vägnar, i de angelägenheter, om hvilka fråga vore, uppträdt såsom sökande hos Magistraten, innebure, enligt min tanka, ett missförstånd af rätta förhållandet emellan Drätselkammaren och Magistraten, ty då 4 § af Kongl. Maj:ts Reglemente för