Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kände på sig, att det skulle bli en hel seger eller ett helt nederlag.
Våga vinna, våga tappa!
Det var söqdag.
Dahlman satt och skref bref, under det han rökte sin cigarr.
Söndagen brukade han annars egna åt sitt författareskap, men i dag kunde han icke arbeta, han var ej upplagd.
Han hade ådragit sig en stark förkylning den aftonen boken kom ut, troligen hade hari den kyliga novemberaftonen stått längre utanför boklådsfönstret, än han själf vetat af, och han hade svagt bröst.
Sedan den kvällen hade han ej varit ute, hvarken på sitt ämbetsrum eller i sällskapslifvet, så något enskildt omdöme öfver sitt förstlingsverk .hade han ej hört och någon tidningskritik hade ännu • ej varit synlig.
Det skulle bli eget att fa se, hur det skulle gå!
Se där kom Röning öfver torget.
Ämnade han sig till honom * det såg så ut.
Ja, nu stoflade han uppför trappan och ringde på.
Dahlman gick och öppnade, det var roligt, tyckte han, att råka någon och få höra litet från den yttre världen efter dessa (dagars cell-lif.
Röning kom in.
Han hade ett ungdomligt, jovialiskt utseende och brukade vara mycket talför, men det var han ej i dag.
Sedan han frågat: » hur står det till? » och sett ut, som om ej svaret vidare intresserade honom, slog han sig ner i gungstolen, tog en bok från bordet och bläddrade i den.
Det blef en ganska lång paus.
Slutligen sade Röning: — nå, och du, som har slagit dig på författareskap och ger ut böcker!
— Ja-
— Det var då en riktig öfverraskning för alla!
Dahlman gick fram till kakelugnen och började röra om i glöden.
Han kände en o öfvervinnelig blyghet att tala om sin bok, på samma gång han ej önskade något högre, än att få höra talas om den.
— Ja, sådant pratar man väl inte om för kreti och pleti.
— Nej, det var allt klokast att låta bli.
Här har du en cigarr!
Nå, hur lefver världen med dig själf då?
— Bra, fast man har sina förargelser.
— Är det något särskildt, något som jag kan hjälpa dig med?
— Det hade förefallit Dahlman från första ögonblicket, Röning kommit inom dörren, som om denne hade något på hjärtat.26
— Nej tack, du har gjort tillräckligt!
Det var inte svårt att förstå, hvem du ville åt i den där berättelsen!
I » Tvenne Öden »?
— Nej, den har jag inte läst.
Spela inte komedi, du förstår mycket väl, att jag menar » Balluft »; jag tittade i den, därför att jag hörde, att den skulle handla om personer och förhållanden här i staden och det gör den också på ett väl ogeneradt sätt.
Det är inte tillräcklig * qmklädnad att förflytta en person från hofrätten till tullen, skall jag tala om för dig, man fredar inte sitt samvete med så litet.
— Hvad är det för dumt snack, skulle » Bàlluft » röra sig om lokala förhållanden!
Den där historien är skrifven för fyra år sedan, innan jag någonsin satt min fot i den här skvallerhålan.
Är det flera än du, som känna sig pikerade?
Ha, ha, ha,-det är sannerligen komiskt!
— Det skulle du inte skratta åt.
Det kan aldrig vara korrekt af en vän och kamrat; det hade jag verkligen inte trott dig om.
— Har du råkat ■öfverstinnan nyligen?
— Nej, men jag träffar henne väl hos Vallins i morgon, jag är bjuden dit på middag, och jag tror nog jag går.
— Hon mår bra, hvarför skulle hon inte göra det?
— Jag frågar, därför att du ser så mystisk ut.
— Nej bevars, jag är visst inte mystisk.
Det ligger inte i min natur.
Fel har jag väl, som alla andra, men ^iriig är jag.
Du har också dina svagheter, käre bror, det kan du lita på,, och om någon skulle dra fram " dem och låta dig schavottera på Öppet torg, så tror jag inte du häller skulle vara så vidare förtjust.
Adjö med dig, jag har inte tid längre.
— Sannerligen, jag begriper ett ord af det här.
Dahlman stängde dörren efter Röning och gick ett par hvarf upp och m ner i rummet.
Hvad menade karlen?
Fanns det något i » Balluft », som Röning kunde taga åt sig.
Tullförvaltaren?
Ja, men han var ju » fruns man », och Röning var ogift.
Oj, oj, nu hade han det!
Vigilanshistorien!
han hade kännt sig träffad af vigilanshistorien!
Nå ja, visserligen hade Röning dålig ekonomi, men kunde han ej, om han läste med förstånd, se att den där lånetransaktionen var särskildt karaktäristisk för tullförvaltaren och aldrig, kunde passa in på någon annan, än en dylik toffelhjälte!
Skulle man inte få skrifva om dåliga affärer, därför att somliga af ens bekanta ledo af kronisk kassabrist.
Sådant där kunde bara hända i en småstad!
Hvad han varit naiv, som hade trott, att han skulle behöfva väpna sig emot en värld — beredt sig på klubbslag och värjstyng.
Åhnej, man skulle pricka ihjäl honom me (J knappnålar, och för hvad?
För » Balluft » till på köpet!
Han höjde föraktligt på axlarne.
När Dahlman trädde in i det Vallinska förmaket, voro de andra gästerna redan komna.
- Det blef dödstyst i rummet, när han gick fram och hälsade på värdinnan, och han märkte, att man uppmärksamt iakttog honom.
Nå, de flesta hade väl läst hans » Stämningsbilder » och tyckte, att han var en bra samhälls vådlig individ.
Han försökte se så ogenerad ut, som om han .aldrig skrifvit en bok, när han gick fram till unga fru Borg och bjöd * henne armen för att föra henne till bordet.
Dahlman var glad, att hon just fallit på hans lott.
Han tyckte särdeles mycket om henne, det var något så friskt och ursprungligt i hennes väsen och sätt.KRITIK.
Han hade Öfverstinnan på andra sidan.
Hvad gick det åt henne, hon vår sig så olik, talade ej med honom, såg knappt åt honom, han som brukade vara hennes förklarade favorit.
— Hur står det till sedan sist, fru öfverstinna?
Är hufvudvärken bättre?
— Jag tackar för intresset.
— Det var det hela.
Dahlman såg på fru Borg och höjde frågande på ögonbrynen.
Hon svarade med så låg röst, att han snarare läste orden från läpparne än hörde dem:.
— Sedan, inte nu!
Som fru öfverstinnan var känd för sitt minst sagdt ombytliga lynne, funderade Dahlman just ej vidare på orsaken, hvarför hon under middagens lopp nästan uteslutande vände den breda ryggen med den penséfärgade sidenkläd-ningen mot honom.
Det var först, då han fört in sin dam i det lilla blå kabinettet i afvaktan på kaffet, som det föll honom in att forska.
- — Hör ni, fru Borg, vet ni hvad som gick åt " Öfverstinnan?
Var lion vid dåligt humör?
— Är ni så litet människokännare, att ni behöfver fråga det!
— Nej det var ju det jag tyckte, var hon ond på er eller mig?
— Naturligtvis på er — efter » Balluft ».
Hon tar ju fru Trude åt sig.
— Nej, det här går Öfver ' mänskligt förstånd!
Fru Trude i min novell lefver ju inte alis i liknande förhållanden som öfverstinnan, hon har ju bland annat fyra döttrar, under det öfverstinnan bara har en son.
— Det är ju en oväsentlig sak.
— Modren i » Balluft » beskrifves som liten, torr och mager, och vår bordsgranne är minst sagdt ståtlig i höjd och dimensioner, hon kan väl.
ej vara mer än djupt inne i fyrtitalet, under det fru Trude är Öfver sexti.
— Ja, det kan heller inte vara roligt för öfverstinnan.
Hon hade snarare förlåtit er, om fru Trude varit tjugofem.
För resten är ju sådant bara ' författareknep för att få fram olikheterna.
— Nå, men likheterna då, hur kan rii få fram dem, utbrast Dahlman, i det han stälde kaffekoppen på det lilla plyschbordet framför sig.
— Konversationen, till exempel med respekt till sägandes det dråpliga pigskval] ret i » Balluft ».
Gör er nu inte oskyldig, det där om Lenas förlofning har ni hört Öfverstinnan säga!
— Ja, den enda repliken, den hörde jag henne verkligen yttfà, och som den var " så ofantligt betecknande, satte jag in den, då jag genomsåg manuskriptet, som föröfrigt är fyra år gammalt.
— Ser ni, att jag hade rätt.
Det skulle ni ha låtit bli!
Det är genom det yttrandet, man kommer att tänka på Öfverstinnan, och sedan är det ej svårt att finna mer eller mindre smickrande liknelser, när man nödvändigt vill.
Och nil sky alla damerna er som pesten, de äro rädda, att ni studerar dem och tar dem till er nästa bok.
— Hälsa ni dem, att jag inte vill ha dem till skänks, inte till skänks, säger jag.
Ni är inte rädd, ni?
; — Åh nej, jag inbillar mig, att ni låter mig gå fri!
— Ja, det har ni rätt i.
Det går minsann inte så brutalt till väga.
Man studerar lifvet, men man tar inte sina vänner och bekanta och flyttar dem, som de gå och stå, in i sin bok.
Gör man det, är man skandalskrifvare — v och inte " författare.
Och det tror man mig väl ändå icke kapabel till.
— Nej, jag har då hela tiden sagt, att det vore alldeles olikt er, att ha lånat Röning pängar och så låta honom betala dem på det viset.
Jag har28
läst igenom skizzen mycket uppmärksamt och finner ingenting särskildt personligt i den, naturligtvis undantagandes presidenten.
— Hvad befalls!
Finnes det nu också någon i den berättelsen, som talar som presidenten?
— Nej, men Hägersköld då, som alltid tiger.
Tiger och spelar kort!
— Nej, vet ni, fru Borg!
— Ja, det var det enda, utom det där med Lena, som ni ju själf erkänner, och så hade ni inte behöft låta fru Trude uppträda i gredelint; _Öf-verstinnans gamla, penséfärgade moaré har ju nästan blifvit till ett ordspråk här i staden.
— Hur kan ni begära, att jag skall ha reda på det?
Jag har alltid inbillat mig, att äldre, jag tänker nu .på fru Trude, jag menar medelålders damer, uppträda i gredelint, när de inte förekomma svartklädda, och det kunde fruntimret inte vara, af rent novellistiska skäl, den intriganta enkan i » Balluft » måste ju vara svartklädd.
— Ja, jag tycker ju inte, att den är så farlig, och landshöfdingen behöfde då alis inte ta så förfärligt illa vid sig.
— Landshöfdingens!
— Ja, de äro stötta, därför att ni förlagt scenen hos dem och skildrar deras bal förlidet år.
De hålla strängt på, att man har vissa förpliktelser, när man är gäst.
— Jag förstår inte — — •
— ■ Nå, beskrifningen på balsalen slår naturligtvis in.
Tänk bara efter: de röda sidengardinerna, de fyra dörrarne och hörnfönstret --
— Och damerna kring väggarne och de utburna stolarne, glöm för ali del inte dem.
— Ja, det ena med det andra, och landshöfdingen, som är så tillbakadragen och fin, kan naturligtvis icke särskildt goutera, att hans tillställningar bli persifflerade ....
— Men, när den skizzen var skrifven, långt innan jag någonsin kom hit!
Jag är väl ingen fjärrskådare heller!
Ni tror mig väl på mitt ord?
— Ja, men ni kan inte begära, att landshöfdingen ....
— Jo, det kan jag visst — och det gör jag.
— För öfrigt är det en ofantligt kvick, fast elak skildring.
Det är då riktigt er genre, lifsbilder ur det högre sällskapslifvet.
— Nej, det är det icke, det är ej alis min genre, den skizzen kom med nästan på slump.
— Ni försvarar er ju så ifrigt, som om jag klandrat i stället för berömt den!
— Men det är inte för den jag trodde, jag skulle bli berömd och bedömd!
— Det måtte väl göra en författare alldeles det samma, bara han slår igenom!
Somligt beröm kommer en nästan att tänka på, om man inte bättre duger till gatsopare än till författare!
Men har ni inte läst de andra novellerna?
Ni blir ju inte stött, om jag uppriktigt säger min mening.
Nå då!
jag tycker nog de äro bra skrifna, som man säger » nätt gjorda » och verka tilltalande som stämningsbilder, men nog äro de bra öfverdrifna och1 konstruerade.
Ni får väl medge, herr Dahlman, att ni aldrig råkat någon, som är så exalterad, att han handlar på det viset som Falk i » Tvenne öden » och hvad » Ett misstag » angår, så hvem.
bryter sin förlofning för en sådan småsaks skull!
Dem har ni inte tagit ur lifvet.
Han såg hastigt upp på henne.
Ja, hon menade det verkligen, det var hvarken sagdt på ironi eller elakhet.
Hon menade det !KRITIK.
I ett nu såg han sig stå framför det upplysta boklådsfönstret och tänka det han tänkt för några dagar sedan.
Han^kände en obeskriflig tomhet och nedslagenhet.
Det varmaste, det bästa han kännt och drömt, det han själf erfarit och genomgått — ty Falks historia var hans, och hans egen förlofning hade gått om intet för en liknande » småsaks » skull — de åsikter han under strider och ångest kämpat sig till, de skulle icke vara verklighet, för dem skulle han kanske ej få bryta en lans, slå ett slag.
Det, som var-verkligt, och för hvilket han skulle lida, var Rönings vigilanshistoria, presidentens ordkarghet och öfverstinnans penséfärgade klädning!
— Ni är väl inte ond, herr Dahlman, en författare får ju underkasta sig lite kritik, och min har ju varit af det aldra välvilligaste slaget.
Då skulle ni höra de andra, tillade hon med ett skälmaktigt leende.
- — Nej tack, jag är alldeles nöjd för i dag med hvad jag fått!
Man vet aldrig, innan man haft någon erfarenhet, hur mycket privatkritik man tål för att få mod att fortsätta.
— Dahlman hade rest sig upp.
— Jo visst skall ni fortsätta, det vore väl synd annars.
Jag för min del tycker, att det borde vara ofantligt smickrande, att man genast känner igen edra personer, att de äro så väl träffade, att man ej kan misstaga sig.
, — Ja, fru Borg, det är onekligen det mest snickrande, man kan säga --- en fotograf.
God afton!
Fru Borg satt och stirrade förvånad efter Dahlman, som med en bugning försvann genom dörren.
Hvad i Herrans namn gick det åt honom!
Sånger i Vintern.
Aralian.
Snön därute öfvertäcker allt, tung är himlen och det blåser kallt.
Och mitt hjärta, hårda hjärta, du tviflar likväl på en vår ännu?
Men aralian, som härinne står
vid mitt fönster, drömmer re ' n om vår.
en växtsjäl, närd i hägnad ro, kan på vår och solsken hoppfullt tro.
Ty ur länge tom och lifl^ topp stiger glad en yfvig bladkrans opp.
Men förödd i världens köld och larm, gror ej vårtron mer i härjad barm.
Bernhard Risberg.
- Literära notiser.
“ Nordisk Familjebok “, den på Gernandts förlag utgifna stora realencyklopedien, har nu fortskridit ett stycke in på bokstafven S, och 14 digra band däraf föreligga redan afslutade.
Genom sin rikhaltighet och pålitlighet har detta » konversationslexikon » med rätta förvärfvat sig stort anseende.
Och med stolthet hafva vi svenskar kunnat räkna det såsom ett literärt nationalverk, hvartill icke ens de stora kulturländernas literaturer kunna uppvisa någon, fullständig motsvarighet, särskildt i det hänseendet, att samtliga det svenska verkets viktigare artiklar enligt regeln författats och signerats af erkända fackmän.
Först på allra sista tiden hafva i pressen några kritiska invändningar framträdt mot det sätt, hvarpå Familjeboken redigerats.
Det var först tidningen » Vårt Land », som framställde några anmärkningar särskildt mot redaktionen af bokstafven S, hvilken afdelning af lexikonet ställts under ledning af en ny redaktör, doktor Bernhard Meijer.
Inom den af honom redigerade delen af arbetet hafva flera af de vetenskapsmän, som från början bidragit hvar inom sitt fack, ersatts af nya medarbetare.
Mot valet af några bland dessa var det, som den nämnda tidningen riktade en beskyllning för bristande opartiskhet — en beskyllning, som väl ej var alldeles obefogad, då t. ex. artikeln om socialismen i Familjeboken signerats af den kände partimannen och agitatorn Hjalmar Branting.
Detta kan ej försvaras därmed, att redogörelsen för sekter och partier lämpligast lemnas af deras egna anhängare, hvilka naturligen i egen sak hafva den största sakkännedomen, — ty den regeln har red.
själf drifvit » in absurdum » genom exemplet spiritismen, hvilken fantastiska tidsrörelse sannerligen tarfvar en kritisk skildrare.
För öfrigt har ju red.
på det mest drastiska sätt afvikit från regeln, då den låtit den bekante fritänkaren A. F. Åkerberg skrifva artiklar tillhörande den lutherska dogmatiken.
Äfven sakkunskapen hos en del bland de nya medarbetarna kunde dragas i tvifvelsmål, om man t. ex. får döma efter artikeln Sigurd Ring m. fl.
Ännu mera graverande äro de anmärkningar, som Upsala-tidningen » Fyris » i en följd uppsatser riktat särskildt mot de osignerade artiklarna under samma bokstaf.
De fel, som därvid påpekats äro så många och så grofva, att ingen som tagit kännedom om nämnda kritik lär kunna undgå att instämma i tidningens fordran, att Familjebokens utgifvare måtte vidtaga någon åtgärd för att hålla prenumeranterna å det dyrbara verket härför skadeslösa, så vidt detta nu efteråt låter sig göra.
Lämpligast vore väl att låta de sakkunniga medarbetare, hvilkas namn fortfarande pryda häftenas omslag, hvar och en på sitt område underkasta den ifrågavarande delen af Familjeboken en granskning och sedan låta på deras utlåtande bero omfånget af de tillägg och rättelser, som redaktionen ej bör underlåta att publicera.
Familjeboken åtnjuter som bekant statsunderstöd, och däri bör ju för dess utgifvare ligga en ytterligare maning till noggrannhet.
LITERARA NOTISER.
Det goda anseende, som vi skandinaver hittills åtnjutit i utlandet, sättes för närvarande i hög grad på spel genom det sätt, hvarpå en del nordiska författare skildra personer och förhållanden hos oss.
Så yttrade nyligen världs- ' bladet Times i en kritik Öfver Ibsens nyligen äfven på engelska publicerade » Hedda Gabler », att » trots allt hvad vi veta tala däremot, det ju är möjligt att den norska medelklassen är lika hvardaglig, vulgär och osedlig som Ibsen framställer den ».
Och Strindbergs nyare skådespel, som uppförts å » fria » teatrar både i Tyskland och Frankrike, äro egnade att ingifva ännu mera nedsättande föreställningar om de svenska kvinnorna.
Och liksom på det att ingen måtte underlåta att taga Strindberg på orden, har en annan » europeisk » författare af svensk börd, Ola Hansson, skyndat att förena sin röst med hans.
Denne har i ett oktoberhäfte af den vidt spridda tidskriften » Das Magazin für Literatur » infört en uppsats, hvari han bl.
a. försäkrar, att i Strindbergs hemland har hans kvinnoskildringar full motsvarighet, tack vare kvinnoemancipationens och andra moderna ideers inverkan.
» Det första steget var », säger förf., » befrielse,, det andra tyranni.
Särskildt i Sverge hafva kvinnorna under under de sista tio åren bokstafligen regerat, i politiskt så väl som i andligt hänseende, och landet är i detta ögonblick fullt af förvridna hermaphroditformer, mankvinnorr som hålla hela kulturen nedtryckt på deras egen, låga nivå, göra hemmet till diskussionsklubb öfver könens rättigheter och förvandla de förälskade, unge männen i preparat för erotisk-vetenskapliga undersökningar. » - — Skulle icke slika smädeord, som läsas rundt hela Europa, förtjäna ett genmäle?
» Hedda Gabler » har nu uppförts i München och gjort en afgjord succés.
Författaren inropades upprepade gånger och mottog med ett godmodigt leende publikens hyllning.
Stycket vinner naturligen på sceniskt utförande,, hvilket särskildt kan gifva hufvudpersonen däri en mera påtaglig verklighet, än läsarens fantasi förmår.
Dock anmärkes från Münchenl att där åtminstone kulminerade intresset i tredje akten och slutakten föreföll därefter svagaré.
Såväl engelska som tyska recensenter — t. ex. J.
T. Bealby i tidskriften » The Ladder » och Fritz Mauthner i » Deutschland » — kritisera Ibsens nyaste drama ganska skarpt.
Den sistnämnde fäster uppmärksamheten därvid, att problem och.
hufvudpersoner ytterst äro de samma i detta realistiska nutidsskådespel som i det gamla sagoämne som Ibsen redan på 50-talet behandlade i romantisk forrn^i » Hærmændene på Helgéland ».
Liksom Völsungasagans Bryn-hild (Hjördis) har Hedda Gabler äktat en man, som sedan visar sig ej hafva utfört det stordåd, " med hvars sken han vann hennes hand.
Öch äfven hennes hämd och stycketsjslut erinra om den gamla sagan.
De egendomliga parallellerna Hedda-Hjördis, Eilert-Sigurd, Tesman-Gunnar, fru Elvsted-Dagny äro en händelse, som verkligen se ut som en tanke — af den gamle mystifikatören
Leo Tolstoj hör fortfarande till de författarenamn, som oftast^ förekomma på förteckningarna Öfver bpknyheter, ej blott i hans hemland och hos oss, utan i hela Europa.
Nyligen har en framställning af hans egendomliga tolkning af kristendomen införlifvats med vår literatur under titeln: » Anden af Kristi lära * En kommentàrie öfver evangeliets mening ».
Den innehåller emellertid föga nytt för den, ' som känner hans äldre skrift » Hvari min tro består ».
— Ett nytt längre drama af samme ryske reformator hafva vi nyligen sett både i tysk och fransk öfversättning.
Dess titel är » Bildningens frukter ».
Dessa målar Tolstoj naturligen i ännu mörkare färger än själfve Rousseau.
Men hans gamla poetiska kraft och beundransvärda skärpa i den psykologiska karaktäri-32
LITERÄRA NOTISER.
etiken förneka sig heller icke i detta hans arbete.
— Sina sociala idéer framställer han ånyo i en broskyr om » Pengar », som finnes tillgänglig i en tysk godtköpsupplaga: » Das Geld », übers.
v. L.
A. Hauff (Collection Otto Janke, Berlin, i M.
Huru långt Tolstoj är villig att ' utdraga konsekvenserna af sina paradoxer, därpå lemnar en till sistnämda bok fogad efterskrift häpnadsväckande exempel.
Som bekant tyder Tolstoj kristendomens bud därhän, att intet våld någonsin är berättigadt, ej ens till det oundgängligaste själfförsvar.
Han yttrar på ett ställe uti nämnda skrift: » Alla människor äro bröder och hvarandra lika, och - om zuluerna skulle komma för att steka mina barn, så vore det enda, jag kunde göra, att jag bemödade mig att öfvertyga zuluen, att hans uppsåt icke vore honom godt och nyttigt, under det att jag skulle underkasta mig honom, så mycket mer, som jag icke kan hafva någon nytta af att kämpa mot honom.
Antingen skulle han besegra mig och än mer steka mina barn, eller skulle jag besegra honom och mina barn kanske i morgon insjukna och dö under ännu värre kval.
Det skulle alltså icke vara af någon nytta för mig, utan i själfva verket gör jag bättre uti att underkasta mig. » —
Tolstojs asketiska inlägg i äktenskapsfrågan, » Kreuzersonaten », har gjorts till föremål för en egendomlig studie af en praktiserande tysk läkare, dr. H.
Hans broskyr » Des Grafen Leo Tolstoj Kreuzersonate vom Ståndpunkt des Irrenarztes » (Leipzig, Rauert &amp; Rocco) föreligger redan i andra upplagan.
Han underkastar det Tolstojska arbetets hufvudperson, Posdnyschew, en närgången undersökning och konstaterar hans nevropatiska konstitution och den särskilda art af genom sexuell anomali orsakad » paranoia », som från psykiatriens ståndpunkt måste anses utgöra förklaringen både af hans våldsamma handlingar och hans.
underliga teorier.
Då ju Tolstoj själf adopterar dessa sistnämnda, ligger tydligen åtminstone från den tyske dårhusläkarens synpunkt slutsatsen nära till hands med afseende på Tolstojs eget sinnestillstånd.
Han slutar också sin uppsats med att hänvisa till Marie Herzfelds yttrande i » Gesell-schaft » (1890, Heft.
10), att man borde upphänga Kreuzersonaten till tillbedjan någonstädes i en kyrka, t. ex. i Nishnij-Nowgorod, men förskona oss från den; och han instämmer i det sist nämnda af fullaste hjärta, men kännetecknar Tolstojs ifrågavarande arbete först och främst såsom » ett utflöde af en sjuk hjärna, af en degenererad själ ».
Omdömet må synas strängt gent emot ett snille, som Leo Nicolajevitsch, och det må väl ock delvis vara öfverdrifvet och alltför ensidigt.
Men månne ej någon sanning torde ligga däri?
Geni och vansinne stå hvarandra långt närmare, än de flesta föreställa sig.
Tolstojs föregångare på så många områden, Jean Jaques Rousseau, led otvifvelaktigt under sina senare år af en ganska långt utvecklad sinnessjukdom.
Och det torde därför ej vara en alltför förmäten misstanke, om man vill förklara genom psykiatriens tillhjälp en del af Tolstojs underligheter.
Därmed förnekas hvarken hans oförnekliga snilles konstnärliga rang eller dess ideala syftning.
— Må vi värmas af det ädla i han entusiasm, men med nyktert öga vakta oss för det abnorma i många bland hans idéer.
Om den bulgariske frihetsskalden och frihetskämpen KristO Botjov kommet en monografi att inom kort utgifvas af Alfred Jensen, hvilken redan förut ' skaffat sig ett namn såsom kännare af den slaviska vitterheten och hvars förmåga att återgifva dess alster på- vårt språk ådagalagts framför allt genom öfversättningen af Pusjkins » Onegin » och äfven, som bekant, nyligen vunnit erkännande af Svenska Akademien.
Vi skola i vårt hästa häfte meddela några diktprof ur denna monografi.Ett fältslag.
» Det viktigaste i krigföringen är och blir slaget », säger en af Tysklands förnämsta yngre militärförfattare — von der Goltz i » Das Volk in Waffen ».
» Det utgör den kris, ur hvilken afgörandet af alla för tillfället sväfvande frågor omedelbart framgår.
Det är Alexanders svärd, som löser den gordiska knuten.
Med hvarje slag börjar en ny del af fälttåget.
Ofta har ett enda stort slag afgjort hela kriget, såsom fallet var vid Königgrätz 1866.