Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det förefaller mig besynnerligt, att så många Statens embetsman, och deribland några af de högst uppsatta, kunna fästa så mycken vigt vid en så ringa sak som den, alt uppbörden skall gå genom kronans embetsman, och icke genom löntagarnes egen försorg, på sätt som hittills skett.
Det är obegripligt att sådana män kunna fästa någon synnerlig vigt dervid, om de icke dermed hafva andra afsigter än dem som utsägas, och hvilka de förtegna äro förstår jag icke.
Det är såsom ett slags bokhållare-enthusiasme hade bemägtigat sig en mängd personer, som man eljest skulle anse för att vara stadigt folk.
Palmstjerna frågar, hvem som skall höras, när intet förslag är uppgjordt.
Jag har förut sagt att förslag äro uppgjorda.
De äro till och med tryckta och så tjocka att de kunna knappt med en hand fattas.
Det är öfver dessa man skulle höra vederbönde.
Att denna fråga göres af Frih.
Palmstjerna förundrar mig aldramest, emedan han var ordftde i StatsUtsk. vid förliden riksdag.
Utsk. föreslog då R.
St. att fatta följande beslut: ”Visserligen kan man antaga att i en betydlig del af riket uti de norra provinserne, äfven - Den 9 September e. m. 213 sora i Bergslagsorterne, lefverering in natura aldrig ifrågakommer; men de provinser, der åkerbruket är mera utvidgadt, spanmåls-produktionen i följd deraf betydlig, och afsättningstillfällen tidtals saknas, skulle möjligen, genom förändringen blifva lidande, och der kunde lätteligen inträtfa, att en och en half tunna spannemål mottoges för alt inbringa lösen för en.
St. äro således af den mening, att ehuru ovilkorlig lösen med penningar, i st. f. räntegifvares rättighet alt, efter eget val, lefverera in natura, vore för statsverket af icke ringa vigt, ett sådant åliggande likväl blefve för läntegifvarne så menligt, att R.
St. icke velat för närvande besluta annat än räntegifvarnes börande i frågan”.
En talare, Hr Akerman, har sagt, att om militären skulle förlora pä delta uppbördssätt, så vore det hans egen skull.
Jag förstår icke hvad detta vill egentligen säga, men hvad som har händt det vet jag.
Utom det exempel frän 1789 års riksdag sorn är anfördt kan jag äfven nämna hvad en officer har sagt för mig, sedan jag talade i förmiddags, nemi. att under 1808 och 1809 årens krig, dä han var anställd vid krigsacademien, sä gick det derhän, att dessa officerare anställda hemma i landel icke en gång fingo ut sina löner, utan fingo blott ett halft qvartal i st. f. det hela och finge till och med vänta på denna hälft.
Var detta deras skuld ?
Hr Akerman har sagt, att det inverkar menligt på civila embetsmäns verksamhet, om de skola sjelfva hafva befattning med sin uppbörd, och han säger sig vara hvad jag icke är, nemi. indeldt löntagare, samt att han för sin del skulle önska, alt han vore befriad från delta bestyr.
Jag torde dä fä till hans upplysning om hvad som troligen väntar hans efterträdare, om det icke drabbar honom, omtala huru det gick med landsh. i Christianstad, äfvensom med landsh. i Malmö.
Under Carl den XI:s tid anhöll landsh. i Christianstad, att ^slippa den besvärliga indelningen.
Han tyckte troligen såsom Hr Akerman, att det var skadligt för tjenstens skötande.
Nu tilldrog det sig så, att ungefärligen 100 år derefter var landshöfdingelönen i Christianstad så nedsjunken att landsh. hade vida mindre inkomster än landssecreteraren och landskamereraren, hvilka hade bibehållit sina indelta löner.
Landsh. måste då vända sig till K. M. och begära löneförbättring.
Hr Akerman har sagt, att om man finner detta förfarande, att besluta ulan vederbör:des hörande, vara ett ingrepp i eganderätten, så vore ju detta endast alt afgöra frågan på samma sätt som beskatt ningsfrågor i allmänhet afgöras, efter man ålägger bevillning äfvenledes ulan vederbör:des hörande.
Det är skillnad emellan dessa förhållanden, emedan Reg.F. uttryckligen skiljer de ordinarie skatterne ifrån bevillningen, likasom serskilda författningar bestämma huru det skall tillgå med de ordinarie skatterna och Reg.F. omtalar serskildt huru det skall förhållas med indelningsverket.
Man har äfvenledes omtalat här, huruledes afstående af jord emot ersättning icke kunde anses vara ett ingrepp i eganderätten.
Skillnaden dervid är den, att den som afstår sin jord får full er sättning och derutöfver.
Kunde arméen eller indelningshafvare i allmänhet påräkna att få, icke allenast fullt, utan äfven mera, så skulle de förmodligen komma alt säga ja.
Jag måste också tillägga
Den 9 September e. m. några ord i afseende på Frih. Tersmeden» yttrande.
Likasom Gr.
Sparre talat pä alla Böndernas vägnar, så tror sig Frih.
Tersmeden kunna tala pä K. beflndes vägnar.
Jag kan likväl icke åtnöja mig med deras utsago.
Tersmeden har ansett det vara nog när de vid riksdagen församlade ledamöterna af BoudeSt. äro för frågan.
Det är likväl många andra i landet än BondeSt:s ledamöter och de hafva också rätt att blifva hörda.
Dessutom har jag hört flera bönder förklara att de skola anse denna förändring rakt stridande mot deras fördel.
Tersmeden velat förhindra mig att dela frågan, och bestridt milt yrkande derutinnan.
Jag tror, att detta bestridande är fruktlöst, emedan det är grundlagsvidrigt. 54 § Riksd.- Ordn. innehåller följande: ”Dä propos. till fattande af ett definitift beslut öfver en Konungens framställan eller ett betänk, eller en af enskild riksdagsman väckt fråga är med ja och nej besvarad, och anmärkn:r i saken under diskurserna gjorda bör propos. inrättas i enlighet med deni; och skulle målet under diskurserna, skiljas uti flera delar, hvaröfver serskilda anmärkmr göras, dä skall, enär sådant äskas, propos. öfver hvardera delen serskildt anställas”.
Det kan således icke förvägras, att göra en sådan delning som jag begärt.
Besynnerligt är det att Frih.
Tersmedan befanns alldeles stum, när Hr Sandströmer begärde delning af en punkt, men då Hr von Hartmansdorff vågade göra framställning om samma rätts åtnjutande som Hr Sandströmer, då sätter sig Frih. Tersmeden deremot.
Jäg fortfar att vördsamt anhålla om afslag ä denna punkt.
Delta ämne har redan, efter hvad mig synes, blifvit sä fullständigt utredt af åtskilliga talare, hvaribland jag i främsta rummet vill nämna Frih. Palmstjerna, Gr.
Lagerbjelke, Hrr Sandströmmer och Akerman, att det skulle vara att missbruka R. o.
Ad:s lid, om jag nu ville närmare ingå i sjelfva ämnet.
Då dertill kommer, att motsidan genom sin förnämsta målsman Hr von Hartmansdorff upptager hvad som blifvit yltradt på ett sådant vanställande sätt att det sorn upptages, är något helt annat än hvad som blifvit sagt, såsom t. ex. då han säger att krigsbefälet skulle hafva yttrat sitt ogillande af hvad som här blifvit föreslaget, dä likväl den värde talaren måste veta att den punkt, hvaröfver krigsbefälet kunde yttra sig var något helt annat äu del som 1111 är under öfverläggning; då han upptager ett yttrande af Frih.
Palmstjerna sålunda, att det helt enkelt oskulle innebära en fråga om hvem sorn skulle höras, och af Hr Akerman, sålunda som skulle han hafva sagt, att det vore arméens eget fel om den förlorade, dä han blott yttrat att det kunde så vara, under den förutsättning som Hr von Hartmansdorff sjelf gjort, nemi. att väld och icke rätt vore gällande, med mera dylikt; så anser jag det verkligen vara utan ändamål att ingå i någon vederläggning af sådana påståenden, ulan tror mig göra rättast, då jag uraktlåter allt vidare ordande i ämnet, och blott yrkar bifall till Frih. Palmstjernas förslag.
Ehuru discussionen redan tillräckligt länge har fortgått, så att R. 0.
Ad. måhända tröttnat vid Den 9 September e. m. 215 att höra lieie talare, vägar jag likväl vördsamt anhålla örn 1$. o. Adis benägna tillgift, om äfven jag i denna del af frågan vågar framställa några anmärknir.
Innan jag likväl inlåter mig i bedömande af Frih.
Palmstjernas förslag, hvilket lärer vara det, som med undanskjutande af StatsUtskis utlåt, kommer att utgöra föremål för K. o.
Adis pröfning, anser jag mig böra upptaga, hvad som hans hufvudsakliga respondenter hafva andragit till försvar för detta förslag.
Jag börjar således med hvad Gr.
Sparre har yttrat.
Grin har uppdragit en mörk målning öfver de räntegifvares ställning, hvilka blifvit indelta på militien.
Han har här förespeglat de förskräckliga svårigheter, ja olyckor tillochmed, som de skulle vara underkastade i thy att de måste lefverera ett lass ved på ett ställe, en kappe säd på ett annat ställe o. s. v. .lag tror t. o. m. det Grin yttrade, att de skulle kunna nödgas att pä ett 3:dje ställe lefverera en gås.
Grin synes likväl i detta fall icke vara serdeles bekant med hvad de ekonomiska lagarne innehålla.
Hr von Hartmansdorff har redan i detta hänseende gifvit Grin några upplysningar, men jag tror mig böra göra desamma ännu fullständigare.
Det är nemi. i nu gällande författningar bestämdt förbudet för en räntetagare, att anvisa sin räntegifvare att föra den ränta han skall erlägga till mer än ett ställe.
Det står i 1748 års författning att ”icke allenast spannemälen utan ock öfriga s. k. hufvudräntor och indelta persedlar skola antingen lösas efter årlig markegång eller i rällan tid affordras, allt på en ort inom lagsagan till bostället eller annorstädes, på det landtmannen ej må med många forsslor betungas”.
K. Mis nåd. förordning af d. 18 October 1815 inskränker räntegifvarnes forslingsskyldighet till 6 mil från deras hemvist inom vissa län och till 8 mil i andra län.
Vidare innehåller denna förordning, att hvad afradsspannemål beträffar, så är det räntegifvarnes ovilkorliga rättighet, i händelse denna spannemål uppsäges, att forssla densamma till indelningstagarens boställe, om han har något sådant, såvida det ligger under de 6 eller 8 milen ifrån räntegifvarcus hemvist.
Och då härtill kommer att 1684 Ars reglemente, jemte K.
M:s nåd. förklaring deröfver af 1685, stadga, att regementsskrifvaren skall uppbära räntan af sådana krono- och skattebönder, som kunna vara anslagne lill angment på 3 å 4 rusthåll eller till mer än en på lön och fördel, så behagade R. och Ad. af detta allt benäget finna, att det icke står så illa lill med vården om räntegifvarnes rätt och bästa, som Gr.
Sparre uppgifvet, äfvensom att den af Grin förespeglade olägenheten för räntegifvare alt pä flera bäll nödgas lefverera sina räntor är alldeles ogrundad.
Lagerbjelke har, sedan han låtit genom Riddarh.-secret. uppläsa det vid sistlidne riksdag fattade beslut i förevaride fråga, åberopat detsamma såsom stöd för den äsigten att R.
St. icke nu skulle kunna, eller ens böra, i afseende på räntegifvares och räntetagares ömsesidiga förhållanden, frångå hvad R.
St. vid ett föregide tillfälle beslutat.
Visserligen kunde det vara önskvärd! om R.
St. alltid handlade så, att man icke behöfde den ena riksdagen göra om hvad man gjort vid den andra; mea att i detta fall, förhällan - 216
Den 9 September e, m. det beklagligtvis är helt annorlunda, det har erfarenheten i århundraden bevisat.
För icke längre tillbaka än vid sistlidne riksdag lyckades man med mycket besvär, och efter mycket bemödande, att genomdrifva LagUtsk;s dä afgifna betänk, om det nya kriminallagförslaget, i hvilket betänk.
LagUtsk. hade godkändt och tillstyrkt R.
St. att antaga de grunder, hvarpå detta lagförslag hvilade.
Gr:n erinrar sig likväl att det icke är längre sedan än i Onsdags, som detta Ständ, utan afseende på det godkännande, som Ståndet förut hade gifvit åt grundsatsen, förkastade hela lagförslaget, just derföre att sjelfva grunderna hvarpå det var byggdt ansågs vara alldeles origtiga och stå i strid med de rättsbegrepp, som voro rådande hos Svenska folket.
När nu R. o. Ad. kunnat vid denna riksdag handla så i denna vigtiga fråga, så ser jag icke något hinder för det H.
Ståndet att kunna uti en annan och dertill icke sä vigtig fråga, handla pä samma sätt.
Vidare har Gnn såsom försvar för Frih, Palmstjernas förslag, anfört, huruledes det vore obilligt att den ena grannen, hvars ränta är kronan behållen, afbördar sig den antingen in natura, om han derom behörigen tillsäger, eller ock med penningar efter markegångspris utan forssellön, under det att den andra grannen, hvars hemmansränta är indelad, icke har samma fördel sig tillaggd.
Man borde således, säger Gr;n, bereda lika rättigheter åt dem båda.
Gnu kan ifrån ett sådant förhållande hemta skäl för räntornas indragning, det är för mig obegripligt.
Det tycks, som skulle Gr:n vilja göra afseende pä den så ryktbar vordne ”K.
Svenska afundsjukan”, ty hvad annat är det än afundsjuka, som ligger till grund derför, att den ena hemmansegaren anser sig vara sämre lottad än den andra?
Inträffär icke denna skillnad t, ex. emellan 2:ne hemman, i samma by, hvaraf det ena är skattefrälse, och det andra är ett kronan behållet räntegifvande hemman.
Frälseskattemannen, sorn är mera onererad än kronans behållne tiondegifvare, skulle då naturligtvis känna afundsjuka emot den senare öfver detta förhållande.
Äfven han skulle önska att blifva qvitt den börda han har framför sin granne och Gr:n torde kanske af samma skäl vilja äfven för frälseräntelagarens räkning, lagstifta så, att han skall vara nödsakad att gifva åt sin frälsebonde samma fördel, som kronan åt sina behållna räntegifvare.
Man kan fullfölja bevisningen ännu längre om man föreställer sig, att ett frälsesäteri råkar att gränsa intill ett skattehemman, och då skulle detta senares ägare kunna fordra, att hans hemman blefve frälse-säleri, för alt vinna en lika fördelaktig ställning med sin granne.
Man ser hvarthän det leder, när man blott tager ögonblickets ingifvelse till stöd för sina förslager.
Skäl duga icke om de icke vid närmare granskning kunna bestå, och om icke den satts man genom dem försvarar, kan till sin riktighet äfven ex absurdo bevisas.
Tersmeden har, såsom ett väsendtligt stöd för sitt tillstyrkande alt antaga Frih.
Palmstjernas förslag, anmärkt huruledes BondeSt. säkerligen skulle godkänna detsamma, eftersom det lemnat sitt bifall till Statsötsk:s första betänk., af hvilket bifall Frih:n draget den slutföljden, att nog BondeSt. i hela landet, skulle med en sådan förändring blifva belåtet.
I anledn. häraf tillåter jag mig på - Dea 9 September e. m. 217 minna Frih. huruledes jast inom BondeSt. vid en föreg:de riksdag, jag minnes icke hvilken, flera motioner väcktes om nödvändigheten af folkskolors inrättande; huruledes då inom BondeSt. en allmän klagan fördes öfver bristande undervisning för allmogens barn: huruledes B.
St. gjort just med afseende på denna klagan för sin del beslöto det folkskolor skulle inrättas, och slutligen K.
M. genom nådig författning gillade delta B.
St:s beslut, och anbefallde verkställighet deraf.
När det nu hade kommit till denna punkt, hvad hände då?
Det torde också Frih.
Tersmeden hafva sig bekant.
En mängd församlingar protesterade emot dessa folkskolor.
De förklarade dem vara fullkomligt öfverflödiga, ja rent af skadliga, så att execuliva makten måste träda emellan, för att bereda verkställighet ät beslutet: och jag har sjelf i egenskap af landsh. endast med stor svårighet lyckats alt i godo förmå en församling att bringa deras folkskola lill ständ, sedan de__i 3:ne år med sin pastor tvistat om anläggningen af densamma.
Annu i denna stund processas i den socknen, der jag har egendom, om folkskolas anläggning, sä att, fastän författningen är 6 eller 8 år gammal, den af BondeSt. så mycket öfverklagade bristen på undervisning för allmogens barn, just genom detta samma BondeSt:s eget vållande, icke blifvit afhulpen.
När man har sådana exempel för ögonen, så tror jag att det icke ligger just särdeles mycken vigt uppå om BondeSt. såsom BiksStänd har bifallit förslaget eller icke.
Hvad nu angår Frih.
Palmstjernas förslag så tillåter jag mig att deremot göra några anmärkmr.
I första punkten af förslaget har Frih. tillstyrkt att "alla till aflönande af embets- och tjenstemän vid militise-staten anslagne indelta räntor och kronotionde, skola uppbäras i samma ordning, som de kronan behållne”.
Alla nu indelta räntegifvare skulle alltså komma i lika categorie med dem, som äro kronan behållne, hvilka senare genom nu gällande författning äro obestridligen berättigade att uppsäga sina räntor till lefverering in natura, och då följaktligen samma rättighet svårligen torde kunna de förre förvägras, så frågar jag Frih.
Palmstjerna, om de också uppsäga sina räntor, skall då kronan nödgas emottaga den i sina magaziner, och låta dem för sin räkning försäljas, men i allt fall ä bestämd tid utgifva kontanta penningelöner till tjenstemännen, utan afseende uppå huru länge räntornes försäljning kan draga ut på tiden?
Hvem skall då förskjuta de betydliga summor, som ligga i dessa räntor medan de äro osålde.
Derom nämner förslaget ingenting.
Jag vet nogsamt alt Statskontoret, vid de tillfällen, då räntor hos kronan uppsägas till lefverering in natura, plägar genom K. beflede låta å offentlig auction försälja dessa räntor, med rättighet för inroparen, att dem directe af räntegifvaren emottaga, men Statskontoret kan icke verkställa en sådan försäljning utan att lemna anstånd med köpeskillingen, om köparen det äskar och ställer nöjaktig säkerhet för sitt inrop, emedan stats-kont. är pligtigt att, så vidt möjligt befrämja K.
M:s och kronans sannskyldiga intresse, bestående deruti att den högsta möjliga köpesumma erhålles, hvilket åter icke kan ske, om man fordrar contant betalning vid varans afhemlande.
218 Den 9 September e. m.
Nästa punkt föreskrifver ”att beloppet, enl. den markegång, hvarefter de skatlskyldige utgöra sina räntor, skall oafkortad!, oell utan afseende på restantier af uppbördsman uti landtränteriet för regementets eller corpsens löningsdirections räkning fullt deponeras, sä att det ovilkorligen den lista April hvarje år, är till vederbönde löningsdirections disposition, med afdrag blott af hvad förut förskottsvis blifvit till regementet eller corpsen utanordnat”.
Om 1111, såsom jag nyss nämnde, dessa räntor blefve uppsagda till lefverering in natura, hvad skall uppbördsmannen dä till löningsdirectionernas disposition deponera?
Dä lärer det blifva K. statsverkets eller riksgtskont:s medel, som komma att den 1 April användas till fyllande af den brist, som till följd af ränteuppsägningen oundvikligen mäste uppstå.
Nu faller det sig likväl så, att statsverket har löpande utgifter, till hvilkas betäckande kronoskatterne, när de inflyta, åro påräknade, och riksg:s-kont. är berättigad! att, genast eiler uppbördsstämmorne erhålla sina medel, emedan alla riksg:s-kont:s utbetalningar, eller åtminstone de flesta af dem äro sä ställda, att de skola, allt efter som uppbörden inflyter, verkställas.
Det torde då blifva svårt för R.
St. att kunna anvisa kronofogdarnes uppbörd till förskotter för dylika ändamål, som det ifrågavar:de.
Dessutom känner Frih:n ganska väl, alt uppbörden icke får levereras i klump, som man säger, utan att det åligger uppbördsmannen att verkställa sina levereringar i ränleriet under de tittlar, som hans summariska räkning skall utvisa, på det landskontoret må kunna iakttaga behörig kontroll å uppbörd, hvilket blefve svårt örn icke omöjligt, i händelse de serskilda uppbördsmedlen finge sammanblandas.
Skall nu uppbördsmannen d. 1 April leverera hela lönebeloppet oafkortadt änskönt t. ex. en tredjedel eller en fjerdedel innestär hos de skattskyldige, sä måste han ju fylla denna brist såsom jag nyss nämnde, roed andra inkomster, dem han uppburit; men dä dessa tillhöra hvar sina tittlar, så skulle en sådan åtgärd leda till en oordning, den Staten så mycket mindre bör tillåta som just derigenom möjlighet skulle öppnas för fogden att ådraga sig balance och att fördölja densamma.
Jag har sjelf, på den tjensteplats jag innehar, sett hvad oreda som uppkommit deraf, att en fogde under längre tid, vid levereringarne till ränteriet, hade sammanblandat uppbördsmedlen så, att det var brist på många titlar men öfverskott på andra.
Hans restantierelationer hade genom de deraf förorsakande upp- och afföringar än (rån en titel än frän en annan, blifvit till den grad invecklade, att man hade yttersta svårighet, alf af dem kunna se om fogden var på balance eller icke.
Jag actionerade honom för detta oskick, med den påföljd, att han måste rätta oordningen; och först dä blef det möjligt att med visshet bedöma hans uppbördsslällning, hvilken, efter en annan serdeles skicklig kronofogdes omdöme, för hvilken jag visade handlingarne, aldrig skulle med full tillförlitlighet kunnat redas, örn det förra redovisningssättet fått än vidare fortfara.
Jag hade icke trott, det Frih.
Palmstjerna skulle tillstyrka ett levereringssätt, som uppenbarligen leder till oordningar af dylik beskaffenhet, hvilka äro just de, sorn hvarje embets - Den 9 September e. m. 219 man, som har med uppbörden att skaffa, bör göra till sitt angelägnaste syftemål, att söka förekomma.
3:dje punkten af samma förslag innehåller: ”hvad af de till militite-boställsstaten indelte räntegifvare ej kunnat i rättan tid utbekommas, skall af kronans behållna uppbördsmedel fyllas, och detta fyllnadsbelopp derefter för kronans räkning indrifvas”.
Detta låter ganska bra, och synes vid första påseendet icke i verkställigheten vara underkastadt någon svårighet; men när man skall göra en förändring i uppbördssättet, så bör man också göra sig ett fullständigt och klart begrepp om, huru denna förändring skall tillvägabringas så alt icke olägenheter af ganska eftertänklig art derigenom må uppkomma.
De resterande räntorne skola naturligtvis i fögderiräkenskapen uppföras såsom restantier, men under hvilka titlar skulle det ske?
l*å indelningsariiklarne kunna de icke balanceras, ty dessa äro ju restfritt levererade; alltså skola resterne göras synliga pä kronans behållna räntor: men ä dem finnas i verkligheten inga rester, emedan dessa tillkommit derigenom att af besagde räntor brislerne ä indelningstitlarne måst fyllas.
Och fogden skulle följaktligen genom en sådan restföring framställa ett förhållande, som strider emot sanningen.
När nu fogden icke kan uppföra ifrågavande rester å indelningstitlarne, eftersom i detta fall ränteriets qvittencer å restfri leverering af dessa titlar, vittna honom emot, och han icke heller kan föra dem på kronans behållna räntor, dä de skattskyldiges qvittenser derföre lägga hinder i vägen; pä hvilka titlar skola dä resterne balanceras, för alt göra fogdens räkenskaper sanningsenliga och instämmande med sina verificationer?
Derom förmäles ingenting i Frih:ns förslag.
Dessutom angår denna punkt endast och allenast de löuingsräntor, som tillfalla embets- och tjenstemän vid regementerne; men Frilen har sig säkerligen bekant att det finnes vid militien andra föremål lill hvilka indelta räntor äro anslagne, såsom, krigsmanshuset, generalförrådskas-an och militiae-bosthllskassan, hvilka räntor också tillhöra reg:ts-skrifvarens uppbörd.
Om dessa räntor har Frilen icke nämnt ett enda ord.
Skola de af reg:ts-skrifvarne fortfarande uppbäras, eller skola de jemväl ingå i den allmänna uppbörden och af kronans uppbördsman sedermera i vederbönde kassor redovisas?
Den sista punkten i Litt.
A. lyder sålunda: ”Sorn förskott på årets löner, ställes af vederbönde K. hellede hvarje är den lasta November, till vederbönde löningsdirectionens disposition uti landtränteriet, ett belopp motsvarande hälften af den summa, hvilken af föreg:de års uppbörd blifvit uti ränteriet för regementets eller corpsens räkning deponerad.
Jag söker förgäfves att göra mig reda för hvar dessa medel skola tagas, efter som ingen uppbördsstämma vid den tiden egt rum, och det icke är mig bekant alt K.. hefh:de äger rättighet att i landtränterierne qvarhålla sä stora penningebelopp som kunna erfordras för att förskottsvis verkställa en sådan utbetalning, som den ifrågavande.
Att reqvirera från statskont. skulle då blifva den enda utvägen, men det är icke sagt att statskont:s kassa vore i den ställning, alf, den kunde medgifva så betydliga förskotten Frih.
Palmstjerna har visserligen anfort, att om en upp - 220 Den 9 September e. m. bördsstämma komme att hållas om hösten, så skulle man derigenom erhålla medel för det ändamål som Frih:n åsyftar; men för det första hafva ännu icke R.
St. beslutat, att någon uppbördsstämma skall hållas hösttiden, och det kan således vara ovisst huru med den saken kommer att ske.