Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller dock få tillägga ett par ord med afseende på den gjorda anmärkmn att, genom högsta domstolens förstärkning med flera ledamöter, man skulle blifva exponerad för den i afseende på lagskipningen ofördelaktiga händelse att erhålla olika beslut i lika beskaffade frågor.
Ett sådant förhållande kan inträffa med den sammansättning högsta domstolen nu har.
Reservanten har sjelf i sin reservation fästat uppmärksamheten derpå, att vissa mål kunna afgöras af endast 4 ledamöter.
Vid sådant förhållande inser hvar och en, att då högsta domstolen utgöres af 12 ledamöter, så kan det hända att i frågor, der lagen är tvifvelaktig och så sällan förekommande, att icke vissa bestämda grundsatser hunnit göra sig gällande, det kan hända, att ^ af högsta domstolens ledamöter bedöma en dylik fråga olika emot hvad hvardera af de öfriga -J kunna anse vara rätt i en alldeles lika beskaffad fråga.
Möjligheten af dylika ledsamma förhållanden skulle deremot, efter min förmening, minskas i händelse af cn tillökning i antalet af högsta domstolens ledamöter, ty då skulle högsta domstolen kunna fördelas i 2 särskilta afdelningar, en som sysselsatte sig med civila mål allena, och en som endast handlade brottmål, hvarigenom vore alt förmoda och hoppas att hvardera afdelningen skulle, såsom önskvärdi är, kunna bättre iakttaga likhet uti besluten i likartade mål.
Samme talare har äfven föréspeglat vådan af den minskning i Konungens prerogativ, som skulle uppkomma derigenom att de s. k. besvärsmålen kunde blifva öfverflyttade till bogsta domstolen.
Jag frågar: månne
Konungens makt eller prerogativ bestämmes genom den mängd af mål som man öfverlemna!- till K.
M:s direkta afgörande?
För min del tror jag att, genom att belasta Konungamakten med afgörande af småsaker och detaljer, man riskerar alt minska dess värdighet, i st. f. att öka densamma.
Deremot synas mig fördelarne af förslaget vara gifna.
Man hör ofta klagomål deröfver, alt ärenden, som komma till högsta domsto - 140 Den 10 Januari f. m. len, i följd af ärendenas hvarje år tilltagande mängd, få hvila ofta flera år oafgjorda.
Detta är ett hinder, som icke kan verka fördelaktigt pä förtroendet för lagskipnfngen.
En förändring häruti kan endast vinnas genom tillökning i högsta domstolens ledamöters antal, och den olägenheten skulle således genom ett bifall till förslaget afhjelpas.
Den andra vinsten, som derigenom skulle ernås, är förut påpekad eller att K. M. och
Dess rådgifvare skulle mera få sysselsätta sig med större för riket i sin helhet angelägna frågor och icke behöfva förspilla tiden samt tröttas genom afdömandet af administrativa frågor emellan enskilde, ofta af högst ringa vigt.
Det är således en dubbel vinst för det allmänna, som åsyftas genom det hvilande förslaget, och jag måste derföre för min del på det högsta tillstyrka dess antagande.
Jag får vördsamt tillkännagifva, att jag med min röst ämnar tillstyrka antagandet af det under öfverläggning varande förslaget till ändring i grundlagen.
Lika med den siste värde talaren anser jag att Statens väl kräfver att K.
M. icke belastas af mindre vigtiga mål, hvilka med lika båtnad för landets bästa kunde af annan auktoritet afgöras.
Jag anser att afgörandet af enskildta tvister på grund af ekonomiska författningar icke egentligen tillkommer Regeringen och utan tvifvel försvårar eller fördröjer de öfriga ärendenas handläggning.
Till styrka för denna sats, att K.
M. för närvar, är öfverhopad med en mängd mål, får jag åberopa de officiella uppgifter, som äro införda i Stats-tidningen N:o 30 för år 1841.
Man finner der att de mål, som år 1839 hos K.
M. blifvit föredragna och afgjorda, stiga till ett antal af icke mindre än 4,265.
Vidare finner man på samma ställe upplyst, att under de 7 sista månaderna af år 1840 icke mindre än 1017 juslitiemål blifvit afgjorde.
Öfverhufvud skulle man efter denna beräkning kunna antaga att hvarje depart:t, jag menar landt- och sjöförsvars-, inrikes-, finans- och ecclesiastik-, hafva i medeltal taget ärligen omkring 800 mål att handlägga.
Af dessa böra med allt skäl till annan auktoritet öfverlemnas de mål, hvilka kunna angå rättsförhållandet parter emellan till följe af ekonomiska författningar.
Till ytterligare stöd för detta påstående tager jag mig äfven vördsamt friheten åberopa en annan sats, som inom statsläran blifvit ett slags axiom, nemi. den, att en lagstiftare (och K.
M. är lagstiftare i alla ekonomiska mål) icke bör tillämpa de lagar han sjelf utfärdat.
En lag bör vara så bestämd och klar, att till dess tydning endast behöfves ett upplyst och opartiskt omdöme.
Emellertid torde olika tankar om rätta meningen deraf kunna uppstå, och jag frågar hvar och en: månne man icke sätter Konungens rådgifvare i en ganska obehaglig ställning, om de skola yttra sig öfver och utreda en lag, som de sjelfva utarbetat och skulle ej möjligen den misstanka kunna uppstå hos den tappande parten, att den för honom missgynnande tydningen af lagen i sjelfva verket varit en lex in casu ?
Det är på dessa grunder och på de flere, sora af 2:ne talare här förut blifvit anförda, som jag för min Den 19 Januari f. m. 141 del anser att ilen ifrågavar. förändringen af grundlagen är både nyttig och nödig.
Emot den första invändningen, som jag i min tryckta reservation gjort mot denna grundlagsändring, har Gr.
Posse anmärkt, att infordrande af högsta domstolens utlåt, i grundlagsfrågor hvarken vore anbefaldt ej heller hade varit brukligt.
Härom gäller utan tvifvel den gamla regeln att superjlua non nocent, det öfverflödiga skadar icke.
Men månne det varit öfverflödigt att höra högsta domstolen, enär det angick hans egen sammansättning?
Har fråga varit att förändra collini, ett eller annat underordnadt verk, så har man, åtminstone förr, haft för sed att höra just den myndighet, hvars ombildning blifvit i frågaställd.
Hvad beträffar bruket att höra högsta domstolen, så lärer det vara något hvar bekant att han höres icke blott i rena lagfrågor, utan äfven ronde hvarjehanda andra mål, der K. 31. anser behöfligt att inhemta denna höga myndighets sakkunniga yttrande.
Om än domstolen såsom Gr.
Posse förmodat skulle hafva undandragit sig allt yttrande om sig sjelf, så hade en hvar naturligtvis varit urskuldad om han vid målets afgörande tillstyrkte hvad domstolen i tysthet ansåge för orätt eller afstyrkle hvad domstolen möjligen ansage för rätt.
Nu har man icke denna ursäkt för sina misstag.
Det är följaktligen icke underligt om man då hyser betänkligheter vid en förändring, sorn så djupt ingriper i lagskipningens gång.
Ilr Grefven har för det andra sagt att något stadgande om justitieärendenas fördelning emellan högsta domstolens ledamöter icke influtit af det skäl, att grundlagen redan har allt för mycket reglementerat.
Det är möjligt att grundlagarne i vissa fall gifva allt för noggranna föreskrifter, men om meningen är att afvika ifrån grundlagens gamla tanka, att domstols- likasom statsförvaltningsärenden skola af en myndighet allena i högsta instans afgöras och icke på afdelningar utan af hela rätten såsom en enhet, så borde väl en så väsendtlig förändring i grundlagen uttryckas.
Det vore intressant att få veta, och det känner Hr just.statsministern troligtvis framför oss alla andra, om i något och hvilket land högsta domstolen arbetar på fördelningar och om i sådant fall dessa fördelningars befattning är obestämd.
När emellertid intet förslag till fördelning är uppgjordt, så är det förlåtligt att man icke vet hvad den ena eller andra divisionen af domstolen skall komma att göra.
Ja, man vet icke ens hvilka mål som skola tillhöra domstolen och hvilka som skola hos stats-rådet qvarblifva.
Hr Grefven har yttrat att det borde vara rättsfrågor som afsöndrades till högsta domstolen, och att befordringsärenden icke hörde dit.
Men jag befarar att namnet rättsfrågor icke är tydligt nog för att beteckna saken.
3Iånne icke den som anser sig förnärmad i sin befordringsrätt tror sig yrka sin rätt, och ej begära gunst, när han söker rättelse i ett förslag eller en utnämning ?
I vissa fall t. ex. i ecclesiastika befordringsfrågor, der föreskrifter om lärdomsprofs- och tjenstårsberäkning m. m. äro gifna och förslag på grund deraf upprättade, men någon sökande anser dem icke vara iakttagna; månne icke der verkligen år fråga om den rätt, Ii2 Den 19 Januari f. m. för hvars åtnjutande han tjenat?
Om dylika besvärsmål likväl icke ginge till domstolen, utan till stats-rådet, borde man derföre antaga att de der finge afgöras efter godtycke? ingalunda.
Likväl kunna sådana slutsatser dragas af de obestämda uttrycken.
Det är derför som obestämdheten, hvilken är så äfventyrlig för de rättsökande, bör undvikas i grundlagen.
Man har erkänt riktigheten af min anmärkn. emot det antal ledamöter i domstolen, hvilket behöfves för att fatta beslut, men att det rörde en annan fråga än sorn nu vore för handen.
Skulle, säger man, i fråga om en förändring af grundlagen inblandas alla andra som möjligen kunde behöfvas, sä blefve aldrig någon förändring görlig.
I den sisla anmärkmn har Grefven ofelbart rätt, men jag har icke sträckt mina anmärkmr längre än till den § som är ifråga..
Adil man ändra någon §, så bör man väl icke redan vid beslutet derom erkänna förändringens ©fullständighet på sätt Hr Grefven haft den uppriktigheten att göra.
Hellre än att oupphörligen göra ofullständiga förändringar, hvilkas otillräklighet man erkänner redan vid deras stiftande, bör man väl hellre vänta dermed till dess man lyckats uppgöra ett förslag hvilket man sjelf åtminstone anser fullständigt.
Emot min anmärkn. alt ledamöternes antal i högsta domstolen icke vöre bestämdt, utan berodde pä 3.
Stånds eller på förstärkt StatsUtsk:s beslut, emedan det anginge anslagsfrågor, har Hr Grefven invändi, att deras antal vore sä till vida bestämdt, att det ej finge understiga 12, men för öfrigt skulle man blott antaga så många, som behofvet för tillfället kräfde.
Vid denna fråga, beder jag eder, mine Hrr! fästa uppmärksamhet på en omständighet, hvilken Gr.
Posse sist vidrörde, nemi.
Konungamaktens inskränkning.
Om delta- förslag vore antaget och sålunda intet maximum för antalet af högsta domstolens ledamöter vore bestämdt, om K.
M. funne målens mängd vara så öfverhopande alt de icke kunde medhinnas af stals-rädets ledamöter, utan måste öfverlemnas åt högsta domstolen, om Konungen följaktligen äskade nya anslag för att tillsätta flere justitie-råd, men de sorn , hylla det parlamentariska styrelsesättet möjligen hade öfverhanden bland R.
St. och ville, genom stats-rådens öfverhopande med göromål, förmå dem att taga afsked, hvilket ypperligt tillfälle beredde man ej åt Ständerna, att, genom anslfagsvägran, sätta Regeringen i förlägenhet på Konungamaktens bekostnad?
Det måste således ligga i Regeringens intresse att icke blottställa sig för vidare intrång på ett område, der hon har mycket nog att befara ändock.
I afseende på just.-revisionens borttagande, har Grefven yttrat att det visserligen vore möjligt det hon genom den nu föreslagna förändringen försvunne, emedan hon icke vidare funnes omnämnd i grundlagen, men att det då likväl endast vore namnet som ginge förloradt, när en beredning af ärendena i alla fall vore behöflig.
Men det är klart att då namnet är borta, så försvinner äfven säkerheten om den sak, som dermed betecknas.
Om den beredning, som skulle komma i st. f. justilie-revisionen, säger förslaget att de ärenden, hvilka tillhöra högsta domstolens handläggning, skola beredas och i högsta domstolen föredragas, på sätt derom i allmänna lagen förord - Den 19 Januari f. m. 143 flas eller särskildt stadgas.
Om man åtminstone hade elen säkerheten att derom skulle stadgas i allmänna lagen, så hade man dock fått något i st. f. det uteslutna grundlagsbudet; men när det skall särskildt stadgas utom grundlag, eller allmän lag, så beror det af K.
M. att afgöra sådant allena, utan R.
St:s medverkan, ehuru de för öfrigt deltaga i lagstiftningen.
I mycket ringare omständigheter gifver Rätteg:s-balken hvarjehanda bestämda föreskrifter.
Hvarföre skulle för den sista instansen saknas en så väsendtlig, som ang:de ärendenas beredning till afgörande?
I högsta domstolen hinna ej ledamöterna, såsom i hofrätterna, att sjelfve föredraga, och sällan alt sjelfva läsa handlingarne.
På föredragningens riktighet ligger således en särdeles vigt.
Men den vigtigaste af dessa förändringar ur det inflytande på Konungamakten som antagandet af grundlagsändrings-förslaget skulle medföra.
K. M. kan icke, och bör icke få ifrån Ullonen afsöndra hvad honom för tillfället godt. synes utan samtycke af 11.
Den ena innehafvaren af Konungamakten kan anse henne vara för stor och åtskilligt böra efterskänkas.
En an nan kan anse den för ringa, och åtskilligt böra tilläggas; men i båda fallen böra R.
St. hafva sin andel i frågans afgörande.
Bästa beviset att så förhåller sig, är den K. proposm som gjordes, att Konungen skulle mista sina röster i högsta domstolen.
Konungen ville det väl, men R.
St. funno icke för godt att samtycka till denna minskning af Konungamakten.
Här är anfördt såsom skäl för besvärsmålens afsöndring ifrån K. M. i stats-rådet till K. M. i högsta domstolen, att Konungen icke hinner deltaga i justitie-ärendens afgörande och att omöjligheten för Konungen att i högsta instansen deltaga uti alla ärendens afgörande vore uppenbar.
Jag vet visserligen att Konungen icke hinner deltaga i alla ärenden och alt man derföre nödgats afsöndra en del.
Men då är det väl riktigt alt man afsöndrat endast dem som afgöras enligt författningar, hvilka Konungen och R.
St. gemensamt stadgat, eller den allmänna lagen.
Likväl hafva R. St., af urgammal Konungakärlek i detta land, endast medgifvit, att dessa ärenden kunna afgöras utan Konungens närvaro, men icke velat tillåta att Konungen alldeles skildes från högsta domstolen.
De hafva ansett Honom böra när Han hunne och Honom för godt syntes kunna deruti inträda.
Ett sådant förfarande å R.
St:s sida är visserligen riktigt; ty utan tvifvel vore det för landet ganska nyttigt om Konungen, som deltager i all lagstiftning, äfven hade tillfälle alt genom sjelfva lagskipningen se huru lagstiftningen lyckats och verkar.
SNär detta likväl icke låter sig göra i allt, så böra de ärenden aldraminst afsöndras, der fråga mindre är om bättre rätt, mellan enskilda parter, än förnämligast om bevakandet af samhällets fördel emot enskildes inkräktningar.
Man skall vidare ihågkomma hvad som redan är af Gr. Posse omtaladt, nemi. att Konungen är uti den ekonomiska lagstiftningen enväldig.
Det är således i Sverige efter min tanka nödvändigare än annorstädes, att Konungen genom besvärsmålens afgörande får erfara huru den ekonomiska lagstiftningen verkar.
Om Konungen i stats-rådet blott stiftade ekonomiska författningar, men öfverlemnade tillämpningen åt högsta domstolen, så skulle Konungen icke kunna i stats-rådet vid - 144 Den 19 Januari f. m. taga rättelse för hvarje särskildt mål der underordnade tillämpat författningen i annan mening än Konungen henne stiftat.
Han nödgades då utfärda särskildt förordning till högsta domstolens efterrättelse och, om denna äfven missförstodes, en ytterligare förkla\ ring o. s. v. Ville
Konungen åter begagna en genare utväg och begifva sig till domstolen för att i likartade mål vidtaga rättelse, så blefve
Han troligen öfverröstad, emedan domstolens ledamöter svårligen skulle, utan att anses sakna sjelfständighet, kunna förändra sina förr yttrade meningar derföre att Konungen kommit tillstädes och varit af skiljaktig tanka.
Konungen kunde således icke begifva sig dit, utan att blottställa sig för att öfverröstas eller att lida ett nederlag.
Följden skulle blifva att han icke ginge dit och att han således för alltid och alldeles afhände sig dessa måls afgörande.
Här förekommer jemväl en annan omständighet som bör tagas i öfvervägande.
Man säger att besvärsmålen afsöndras till en domaremakt som är sjelfständig.
Ja det förhåller sig så med underdomare i Sverige, men ingalunda med högsta domstolen, så länge opinionsnämnden finnes.
Om det s. k. parlamentariska styrelsesättet vinner insteg i Sverige, så kan följden blifva att riksdagshjeltar och partichefer förfara så mot högsta domstolens ledamöter genom opinions-nämnden, att dessa icke våga afgöra ärenden emot dem eller deras vänner, eller ock nödgas draga sig undan.
J veten, mine Hrr! om försök på denna väg ägt rum 1840 och hvad följderna deraf blefvo.
Dessa försök kunna förnyas och blifva vidsträcktare.
Nu kan opinionsnämnden icke verka på något annat än den allmänna lagskipningens gång der partifrågor icke så mycket verka.
Men blir det fråga om statsförvaltningsmål, så varder förhållandet helt annat.
Om högsta domstolen skulle försynda sig emot bränvinsbrännarnes intresse eller emot privat-bankernes eller andra mäktiga korporationers, huru ginge det då när opinionsnämnden sammanträdde?
Man säger, att det icke vore så farligt emedan opinionsnämnden icke kunde afsätta mer än 3:ne ledamöter hvarje gäng.
Men om hon afsätter 3:ne de oförskräcktaste, och igenom stänkröster utpekar dem, hvilka nästa gång äro i ordning att utröstas, så får man se om högsta domstolen kan förblifva sjelfständig.
Nej, mine Hrr! afskaffen först opinionsnämnden och talen sedan om domaremaktens sjelfständighet i Sverige!
Hvarföre är det som vår allmoge, som de flesta mindre bildade medborgare i landet så ofta säga, att de vilja gå till Kongs?
Hvarföre åtnöja de sig icke med det besked, som lemnäs dem af en lägre myndighet?
Jo det är derföre att de vilja se sina saker afgjorda af någon, som är mäktig nog för att icke behöfva rädas för någon annan, som med ett ord är starkare än hvarje vederpart, huru mäktig han än må vara.
Ordet gä till Kongs har redan förlorat sin ursprungliga betydelse derigenom, att högsta domstolen afgör i Konungens namn.
Huru litet denna förändring af sak har, så länge namnet står qvar, gått in i folkets tänkesätt, det finner man lätt, när man erinrar sig att då salig Konungen icke längre ville underskrifva högsta domstolens beslut, i hvilka han icke tagit del, utan lät utfärda dem under Konungens - Den 19 Januari f. m. 145 gens sekret d. v. s. försedda med Konungens sigill i st. f. namn, och den föredragande revisions-sekrebs kontrasignation, så undrade menige man högeligen derpå att ett sigill kunde betyda Konungens namn och ville icke längre tro, såsom sanningen var, att saken blifvit Konungen underställd.
Skall man ytterligare, pä samma sätt som i andra saker, gäcka menige mans tro och förhoppning?
Men, mine Herrar! det är nödvändigt att härvid afse icke blott enskildt» intressen, utan vissa allmänna förhållanden som för närvar, äro mäktiga eller möjligen blifva det.
Om det hände att Slånds-representationen afskaffades, att vi lingö samfäldt» val, och att riksdagsmän tillsattes genom bearbetningar af de största lidningarne såsom det skedde för de ofrälse Stånden 1840 och 1844, så skulle, enär någon sjelfskrifvenhet ej vidare funnes, riksdagsmännens tillsättning troligen komma att väsendtligen bero på vissa mäktiga tidningsskrifvare.
Dä blefve det i grunden äfven de, sorn komme att utöfva representationens makt genom opinionsnämnden.
Högsta domstolen blefve då beroende af dem och med detsamma både lagskipnings- och förvaltningsärendens afgörande.
Skola vi blottställa oss äfven för denna olägenhet?
Man säger att stats-rådet hinner icke med ärendena, att de derföre mäste afsöndras: och man klagar öfver den mängd småsaker hvarmed Konungen i stats-rådet besväras.
Det finnas flera sätt alt deruti åstadkomma rättelse.
Det första vore att låta colbne stå qvar, hvarigenom åtskilliga mål stanna hos dem och aldrig komma lill Konungen.
Borttager man deremot dessa centrala embetsverk och låter målen gå omedelbart ifrån landsinne (ill Konungen, så skall en ökad mängd småsaker komma till honom.
Genom de sednaste författningarne har man t. ex. borttagit com.-collegii mellankomst i näringsärenden.
Deraf följer, om dessa ärenden ej skulle mol förmodan ökas efter den nya författningens införande och om man beräknar de lill Konungen fullföljda målen lika sorn förut, att till Konugen komma 4 gånger så många, som tillförene.
Af fattigvårds ärendena stannade förut J hos kam.-colkiu och endast k gick till K. M. Genom borttagande af kam.-collegii mellankomst, lärer Konungen i stats-rådet nödgas afgöra 8 gånger sä manga fattigvärdsärenden som tillförne.
Skulle, såsom jag med visshet tror, flera fattigvärdsärenden än förut uppkomma genom den sednaste författningen, så blefve
Konungen än mera öfverhopad. ålen när man sålunda sjelf drager småsakerna [iä sig, sä får man icke beklaga sig öfver deras mängd.
Ett annat sätt att befria sig ifrån mängden af besvärsmål är äfven möjligt.
Om t. ex. de konsultativa stats-råden vore flera; så ser jag intet hinder för depart:ts-cheferne att, om de så ville, siippa öfvervara hvarandras besvärsmål.
Depart:ts-cheferne kunde föredraga sina besvärsmål inför de konsultativa stats-råden och Konungen allena.
Ett 3:dje afsöndringsmedel vore att icke låta visa småsaker fullföljas längre än till colbne, alldeles sä som ang:de summa appellabilis är stadgadt för fullföljden af vissa civila mål.
Såsom man nu vill se högsta instansen inrättad, så är det icke nog att hafva en K. M. i stats-rådet och en K. M. i högsta domstolen, utan nu skall man 2 H. 10 146 Den 19 Januari f. m. afven hafva en 3:dje K. M. i stats-förvaltningsärenden.
Det förefaller mig sorn ville man i Sveriges 3 kronor ej längre se ett minne af flera rikens förening lill en makt, utan en sinnebild af Konungamaktens söndring inom det ena redan förminskade och derigenom försvagade riket.
Om ingen annan vill motsätta sig en sådan söndring, sä hoppas jag alt Riddarhuset åtminstone måtte göra det och följaktligen förkasta den föreslagna grundlagsändringen.
Grefve Lagerbjelke, Gust.:
Anlednm hvarföre antalet af högsta domstolens ledamöter skulle behöfva förökas, har man uppgifvit vara dels att besvärsmålen borde öfverflyttas ifrån konseljen till högsta domstolen, dels att de ärenden, som nu afgöras af högsta domstolen, vore allt för många emot nuvar. antalet af dess ledamöter.
Men huru man än må betrakta dessa frågor, man må anse ett ökadt antal ledamöter i högsta domstolen af behofvct påkalladt eller icke, sä är likväl det sätt, hvarpå olägenheten genom den här föreslagna förändringen skulle afhjelpas, för mig omöjligt att antaga.
Del stadgas nemi. i den nu föreslagna 17 §: ”Deras antal kan icke ökas utöfver 12 med mindre Konungen och R.
St., de sistnämnde i den ordning, sorn för anslagsfrågors afgörande finnes stadgad, sådant besluta”.
Der är visserligen K.
M. medgifven en sanktionsrätt vid organisationen af högsta domstolen, och K.
M. bör visserligen dervid äga en sådan, men denna sanktionsrätt är medgifven K.
M. vid afgörandet af en anslagsfråga, och jag anser för min del som en synnerligen misslyckad ennovation att medgifva K.
M. sanktionsrätt vid dylika frågors afgörande.
I princip är det äfven orätt att göra högsta domstolens organisation i viss grad till en anslagsfråga som måhända t. o. m. kommer att afgöras i förstärkt StatsUtsk.; om denna organisation icke hädanefter skall vara en grundlagsfråga, bör den väl åtminstone vara beroende pä beslut, fattadt på sätt 87 § Reg.F. föreskrifver.
I den 24 § är grundlagsstadgandet ang:de nedre justitie-revisionen borttaget.
Rorltagandet af denna garanti är i min tanka alltid en stor förlust och blir det särdeles genom det sätt hvarpå det borttagna stadgandet blifvit ersatt.
Det stadgas nemi., enligt förslaget, att ärendena skola föredragas på sätt i allmänna lagen eller särskildt stadgas.
Det är icke i grundlagsförslaget bestämdt hvilka delar skola afgöras såsom allmän lag eller genom särskild stadga.
Men då stiftandet af allmän lag tillhör Konung och Ständer gemensamt, hvaremot en särskild stadga kan utfärdas af Konungen ensam, borde gränsen varit bestämdt uppdragen.
På alla dessa förenade skäl nödgas jag alt hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla om propos. på afslag å förevar, grundlagsändringsförslag.
Cederström, Jakob: Jag bar begärt ordet i anledn. af Hr Åkermans yttrande om den öfverhopande mängd af småsaker, som nu hvilar på K.
M:s handläggning och afgörande och att K. M. för Konungavärdighelens bibehållande borde blifva befriad derifrån för att i stället få sysselsätta sig med större frågor.
Jag frågar eder, mine Herrar! hvad är för småsaker inom samhällets styrelse der fråga är om rätt?