Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser nemi., att det är så nyttigt, 314 Den 4 Jali f. m. när bolag kunna bildas uti en stad för öfvertagande af detta bestyr, alt man gerna kan medgifva det någon längre tid.
Jag instämmer så mycket heldre med Frih. af Ugglas i hans önskan, det 10:de punkten målto återremitteras, som det vigtigaste skäl, som Frih.
Alströmer anförde mot mitt förslag, var, alt den korta tiden skulle utgöra ett hinder för dylika bolags bildande i städer.
Hvad den nu ifrågav:de punkten beträffar, anhåller jag fortfarande att It. o. Ad., med afslag å densamma, behagade antaga mitt förslag.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan och dels antagande af Hr von Köchs förslag, att den i 7:de §:n lörekommnde tidsbestämmelsen högst 3 år skulle förändras till högst ett år; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på antagande af Hr von Köchs nyssnämnde förslag, hvilken propos. med ja besvarades. 7:de §:ns text.
Godkändes, med erinran om iakttagande af R. o. Ad:s nyss fattade beslut, §§ 8 och 9 tillkännagåfvos vara oförändrade.
Föredragningen afbröts här genom ankomsten af Hr StatsRådet Lagerstråle, hvilken å K.
M:s höga vägnar öfverlemriade 4 Nåd. Propos:r till R.
Sedan Hr Stats-Rådet afträdt, fortsattes föredragningen med § K».
I öfverensstämmelse med de åsigter jag nyss uttalat, får jag anhålla att denna § måtte blifva till Utsk:t återremitterad.
Jag önskar alt Utsk:t då tager i öfvervägande, huruvida det icke vore skäl att K. i\J:s Beflnde ägde rättighet alt åt sådane bolag, som bilda sig i städer för öfvertagande af all minuthandel med eller utskänkning af bränvin, medgifva något längre tid än den hittills föreskrifna, emedan deri korta tiden ofta utgjort ett hinder för dylika bolags bildande.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till den förev:de §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. § 11 anmältes vara oförändrad.
Den 4 Juli f. m. 315 § 12.
Hr Ribbing: Utsk:t liar framlagt gästgifvarnes privilegier att sälja bränvin ända sedan 1664, för att komma till det resultat, att det vore ett ingrepp i egar.derätten alt fråntaga dem detta privilegium.
Sjunde §:ri i 1766 års förklaring ang:de gästgifvarskjuts in. m. visar dock, att det icke var någon skyldighet för gästgifvare att sälja bränvin, och att rättigheten att sälja bränvin upphörde, när de slutade med gästgifverirörelse.
Utsk:t har jemväl hänvisat till sednare tiders författningar och åberopat, att gästgifvarne, enligt dem, egde rättighet att utminutera bränvin, hvarför Utsk:t hemställt, att dessa personer skulle fortfarande få bibehålla en rättighet, som blifvit deni tillerkänd i gammal Svensk lag och hvari de äfven blifvit stadfästade genom nyare förordningar.
Slutligen liar dock bland skälen, som Utslct anfört, influtit ett, som tycks upphäfva allt hvad (Jtskrt sagt i det föregide.
Utsk:t säger nemi., att det vunnit den upplysning, att för hvarje, år allt flera gästgifvare afsäga sig siri utskänkningsrättighet.
Ar detta förhållandet, så tyckes de icke sätta stort värde på denna rättighet, och jag hemställer då, om det icke vore skäl alt helt och hållet borttaga den.
Jag vet visserligen, att denna rättighet kan annulleras genom den följande §:n och att den 26:te §m stadgar, att man kan fråntaga en person denna rättighet, men jag anser, alt man gerna kan borttaga den helt och hållet från alla gästgifvare på landet, ty vid de ställen, derden är qvar, förekomma alltid stora oordningar, icke allenast på sjelfva gästgifvaregården, utan äfven i trakten deromkring.
Jag anhåller således, att R. o. Ad., med afslag å Utskds hemställan i denna punkt, måtte bifalla det förslag, som Doktor Forssell framställt i sin motion.
För min del beklagar jag, att R.
St:r vid den nyare bränvinslagstiftningen, som faststäldes 1855, icke stadgade något om gästgifvarnes skyldighet att upphöra med bränvinsutskänkning; men nu kan det väl icke nekas, att gästgifvarne hafva genom 1855 års författning fått en slags rättighet att utskänka bränvin, och jag tror icke det vara rätt att, sedan denna nya lagstiftning fortgått i 7 år, nu med ett penndrag upphäfva den.
Så länge krogar skola finnas på landet, hvilket tyvärr nog kommer att ännu i lång lid fortfara, anser jag det vara bättre, att de äro på gästgifvaregårdens än annorstädes.
Den siste värde talaren bar sjelf antydt, att Utsk:t sökt inrymma ett stadgande, som skulle kunna förekomma oordningar på gästuifverierna.
Om nemi. oordningar på ett utskänkningsställe inträffade, kunde den person, som förestod detsamma, icke anses hafva den frejd, som erfordrades, och då vore det K. M:s Refludes skyldighet att, efter vederbörandes hörande, indraga utskänkningsrättigheten på detta ställe.
Detta är enligt min tanke 316
Den i Juli f. m. en alldeles tillräcklig kontroll, och anhåller jag derför om bifall till Utsk:ts förslag.
Jag har redan haft tillfälle att yttra mig i denna fråga, så att jag icke vill vara vidlyftig.
Jag vill endast nämna, att jag i den siste talarens anförande icke kunnat finna något egentligt skäl, hvarför man skall vara så särdeles mån om gästgifvarnes rättigheter, då man, i fråca om bränvinslagstiftningen, har gått inycket mera våldsamt tillväga mot andra personer.
Jag kan så mycket mindre finna skäl härtill, som det, enligt 1855 års författning, icke vidare är gästgifvarnes skyldighet att hålla bränvin.
Som jag icke kan finna, att den siste värde talaren på något sätt vederlagt, hvad jag i mitt sednaste ytt rande hade äran anföra, vågar jag fortfara i min anhållan om bifall till Doktor Forssells motion.
På sätt det blifvit temligen fullständigt ådagalagdt, såväl af Utsk:t, som af motionären, hafva de gästgifveriet som idka utskänkning, fått denna rättighet utvidgad genom 1855 års författning.
Förut hade de icke rättighet att försälja bränvin i minut till andra än resande, men genom 1855 års författning hafva de fått rättighet att sälja till hvem som helst, hvilket privilegium mari tycks vilja sätta lika högt, som ett stånds privilegium.
Jag tror, att det vore billigt, om gäslgifvarne blefve försatta i samma kathegori som andra personer.
På flera ställen har man, för att afskaffa utskänkning på gästgifverierna, sökt ställa så till, att dessa blifvit upptaxerade till så högt belopp, att de icke kunnat gå i iand med utskänkningen.
Vid förra riksdagen var detta redan föremål för debalt, och då anmärktes, hurusom en gästgifvaregård på landet var högre upptaxerad än sjelfva operakällaren.
Härpå svarades, att detta icke bevisade, att gästgifvaregården var för högt taxerad, utan att operakällaren var för lågt.
Ehuru jag skulle önska, att Doktor Forssells motion blifvit bifallen, så och då jag icke tror, att det är att hoppas att så skall ske, anser jag det vara bättre, att man får något, än ingenting, och derför vill jag, ifall icke llere talare yrka bifall till Doktor Forssells motion, för min del icke heller göra det, ulan låta mig nöja med hvad Frih. af Ugglas föreslagit, eller att utskänkningsrätligheten sk (ille kunna fråntagas de gästgifveriet der oordningar uppstå.
Härigenom vore åtminstone ett steg taget i den rätta riktningen.
Jag anhåller, att R. o. Ad. måtte bi falla Utsk:ts hemställan med afseende på Doktor Forssells motion, och ber jag alt till det, som Frih. af Ugglas i detta hänseende yttrat, få bifoga den upplysning, hvilken Ulsk:t redan antydt, nemi. att (lera gästgifvare afsagt sig sin utskänknincsrättighet.
Man finner således, att det mål, Hr Ribbing åsyItat, vinnes på fredlig väg, utan att man behöfver använda någon tvångsåtgärd, hvadan bifall till Utsk:ts förslag synes utan all fara Den 4 Juli f. m. 317 för nykterheten kunna beviljas.
Detta yrkande gör jag så mycket heldre, som, om bränvin vid något tillfälle är hehöfligt, det väl måste vara vid färder, i synnerhet under vissa årstider, då kölden möjligen kan påkalla något stimulerande ämnes tillgodogörande.
I anledning af hvad den siste värde talaren yttrat, nemi. att ändamålet vinnes af sig sjelff, drager jag den slutsats, att liden nu är inne alt borttaga detta så kallade privilegium från gästgilvaregårdarna.
Då jag äfven, i motsats med Hr von Koch, har vunnit den erfarenhet, att Doktor Forssells motion blifvit bifallen i de andra Stånden, kan jag icke annat än vidblifva mitt yrkande att lt. o. Ad. måtte bifalla denna motion.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall lill Utsk:ts lörev:de hemställan och dels alt R. o. Ad., med alslag derå, skulle antaga Doktor Forssells motion, att den rättighet lill bränvinsförsäljning, som för närvule är vissa gästgifverier medgifven, måtte upphäfvas; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till Utsktls hemställan och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller sammansatta Bevilln.-, Lag-, samt Allm. Besv.- o. Iikon.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 4 vid § 12 gjorda första hemställan, röstar Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna hemställan och bifaller Doktor Forssells motion, att den rättighet till bränvinsförsäljning, som för närv:de är vissa gästgifverier medgifven, måtte upphäfvas.
Den det ej vill, röstar Biföils. 12:te §ms text.
Godkändes. 318 Den 4 Juli f. m. § 13.
Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. § 14- Utsk:ts första hemställan.
Då R. o. Ad. vid den 7:de §:n beslutat, att utskänkningstiden i allmänhet skall bestämmas till högst elt år, föreställer jag mig, att älven vid denna § bör göras den förändring, alt »ett år» insättes i stället lör »tre år», hvartill jag anhåller att R. o. Ad. täcktes lemna sitt bifall.
, bilölls Utsk:ts hemställan, utom hvad beträffade den tid, hvarför tillståndsresolution till hränviusutskänkning ålandet finge utfärdas, hvilken tid, i öfverensstämmelse med B. o.
Ad:s förut fattade beslut, bestämdes till högst ett år.
För besparande af besvär, såväl för vederbörande myndigheter, som för utskänkarne, anser jag, att det hade varit vida enklare att bibehålla den löreskrift, som nu finnes, nemi. att, när rättigheten en gång är beviljad, densamma fortfarande anses ega rum, om icke förslag väcks, att den skall upphäfvas.
1 synnerhet under öfvergångsliden skulle borttagandet af denna föreskrift förorsaka stora svårigheter, då innehafvarne af utskänkningsrättigheter icke kunna hafva reda på den fina distinktionen emellan det gamla stadgandet och det nya, så att de i tid kunna göra sin anmälan, utan sålunda förlora sin rättighet, hvilken de först följande år, efter gjord anmälan, kunna återfå.
Jag anhåller derlör, att R. o. Ad. täcktes besluta, det 14:de §:ns 2:dra mom. finge qvarstå, hvarigenom äfven mycket skrifveri och embetsgöromål skulle undvikas. Frih.
Alströmer: I)å Utsk:ts motivering i denna punkt icke är så fullständig, som den bort vara, anhåller jag att få anföra några skäl till bemötande af Hr Fahnehjelms yttrande.
I delta moni. har Utsk:t föreslagit, att en kroglägenhet på landet, som erhållit utskänkningsrättighef, icke må kunna i oändlighet fortfara.
Derigenom kommer utskänkningsrältigheten på landet i samma kategori som i städerna, så att den, då tiden är bestämd till elt år, kommer alt upphöra sedan detta tilländalupit, såvida icke anmälan om dess fortsättande göres.
Att en sådan anmälan skulle medföra så mycket besvär, kan jag Den 4 Juli f. m. 310 icke finna.
Det fordras endast att kommunalstämman och kommunalnämnden skola yttra sig, huruvida de anse, att krogarne böra fortfara eller ej, hvarefter K. M:s Beflude skall fatta sitt beslut.
Dessutom äro utskänkningsställena på landet icke så särdeles många, att de kunna förorsaka något farligt skrifveri.
Den ifrågavule §:n är en bland de svåraste att tolka, ty den innehåller att man skall gå till väga på enahanda salt, när ntskänkningsrältigheten skall upphöra, som när den skall erhållas.
När således K.
M:s Beflude medgifvit en sådan rättighet, skall denna fortfara ad lihitum, ända till dess någon inkommer med ett annat yrkande.
Detta kan väl icke vara meningen, och derför anser jag det vara särdeles välbetänkt, alt utesluta detta stadgande, på sätt Lftsk:t föreslagit.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts förev:de hemställan och dels afslag derå samt bibehållande af 2:dra monnt i 14:de §:n af nu gällande förordning; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till Utsk:ts hemställan och, då dertill svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
14:de §:ns text.
Till följe af de beslut, K. o. Ad. förut fattat, torde äfven vid denna § böra insättas orden »högst ett år», i stället för »högst tre år».
, godkändes texten, med förändring af tidsbestämmelsen högst tre år till högst ett år. § 15.
Jag är visserligen af samma tanke som Utsk:t, att författningen hör så tillämpas, att, när ett gästgifveri flyttas, ntskänkningsrältigheten upphör på samma gång; men å andra sidan fruktar jag, att det icke är så säkert, att den blir 320 Den i Juli f. ra. sä tillämpad.
Hätill har man sä mycket mera anledning, som man sett, att en Landshöfding funnit sig befogad alt göra en motion i denna syftning.
På det man må vara säker om, att författningen tillämpas såsom Ulslct ansett den höra tillämpas, hemställer jag, om icke IL o. Ad. behagade bifalla Gr.
Liljencrants’ motion.
Inom Utsk:t ansåg man, att någon vill rådighet vid tillämpningen af denna § icke skulle kunna uppstå, utan alt det var alldeles klart, alt, när ett. gästgifveri flyttades från en hemmansdel, derdel liirut varit inrätladt, ulskänkningsrätligheten skulle upphöra.
Om någon tvekan i della hänseende finnes och man skulle vilja uttala sig i den syftning.
Liljencrants föreslagit, tror jag, att detta lämpligast kunde ske, om man i 26:te §:n näst efter orden: »hvilka, jemlikt G:le §:n för rättighetens förvärfvande erfordrats» införde orden: »eller om gästgifveri flvllas till annat ställe».
1 så läll tror jag icke, att någon otydlighet i detta afseende kan finnas, hvarför jag anhåller 0111 bifall till Utsk:ts hemställan.
För mig är den nuvarande föreskriften så (vdlig, alt jag icke kan förstå, huru någon tvekan vid tillämpningen kari uppkomma, ty. i och med detsamma ett gästgifveri flyttades från ett ställe till ett annat, måste väl den gamla rörelsen på gästgifveriet upphöra.
Jag anser det icke vara lämpligt att i förtaltningartie inrymma en mängd föreskrifter, som icke tjena något till, hvarför jag anhåller om bifall till Utskits hemställan.
Efter de förklaringar, som nu blifvit af gifna, vill jag icke längre fortfara med mitt yrkande, utan afstår från detsamma.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef Utsk:ts hemställan af K. o. Ad. bifallen.
15:de §:ns text.
Frih. af Ugglas: 1 afseende på texten, ber jag få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på, att, i öfverensstämmelse med Ståndets förut lättade beslut, orden »tre år» böra utbytas mot orden »ett år».
, godkändes texten med förändring af tidsbestämmelsen högst 3 år till högst ett år. §§:na 16—20 tillkännagåfvos vara oförändrade.
Den 4 Juli f. m. 321 § 21.
Bifölls. §§:na 22 och 23 anmältes vara oförändrade. § 24.
Såsom motionär i denna fråga torde det tillåtas mig att yttra några ord.
Jag kan icke annat än beklaga, att Utsk:t så tvärt atTärdat motiverne för de motioner, som blifvit väckta i denna fråga.
Dessa motioner hafva haft det gemensamma syftemålet att undanrödja det stadgande, hvarigenom hvarje stads inkomst är beroende af det belopp bränvin, som i staden afsiittes, hvilket åtminstone icke uppmuntrar städerna till att lägga något hinder i vägen för bränvins försäljning.
Jag tror icke att yrkanden i denna riktning alltid kunna så afvisas; de måste återkomma, frammanade af det sedliga och fosterländska intresset i vårt land.
På samma gång jag måste beklaga, att Utsk:t icke tycks halva erkänt befogenheten af motionärernes yrkande, måste jag å andra sidan medgifva, att en förändring med afseende på städernes inkomster har mycket stora svårigheter emot sig, hvilket jag inser bättre nu, än då jag väckte min motion.
Städernas rättighet till dessa afgifter anses grundad på urgammal häfd.
Älven hafva städerna, till följe af den ökade inkomsten, inlåtit sig i företag, grundade endast på antagandet af ett foitsatt bränvinssupande.
Frågan är således kommen i ett ganska svårlöst skick, hvarför det också icke är min mening alt begära en återremiss i den syftning, att R.
St:r skulle obetingadt antaga någon af de vid denna § väckta motionerna.
Tvärtom har jag ingenting att anmärka mot den fördelning af bränvinsförsäljnings-afgilten, sorn «Utsk:t föreslagit, men jag hemställer, om det icke vore skäi, att en undersökning om städernes rättigheter uti lörevule hänseende egde rum.
Redan vid föreg:de riksdag kom denna sak på tal.
En af Ståndets dåv:de ledamöter, nemi. Gr. Lagerbjelke, yttrade då: »Denna fråga är af ganska invecklad beskaffenhet.
Till en början får man icke tro, att den rättighet till bränvinsutskänkningsafgilten, hvaraf städerna nu äro i besittning, skulle grunda sig uteslutande på den nya hränvins-lagstiftningen, ty de hafva med all säkerhet äfven förut haft inkomst af brärivins försäljningen, ehuru icke i lika vidsträckt mån som nu.
Deremot torde det å andra sidan icke kunna förnekas, att ju denna stora inkomst, och sträfvandet att uppdrifva densamma så högt som möjligt, innefattar en frestelse att snarare befordra än förhindra och hämma superiet.
På många ställen anil.
V. 21 322 Den i Juli f. m. vändas dessa medel till kommunens sanna bästa, till allmännyttiga och nödvändiga ändamål, hvartill eljest tillgångar skulle saknats, men å andra orter tagas de i anspråk hufvudsakligen lör att befria städerna från åtskilliga andra afgifter, hvilka otvifvelakligt borde i alla fall utgå.
Jag anser således visserligen att något bör göras, ehuru icke på det radikala sätt, att man skulle från städerna alldeles borttaga hvad de nu äro i åtnjutande af, och icke heller så att det skulle utdelas på länen, i hvilket fall det, som inom den mindre kommunen visar sig som en olycka, blefve ntspridt öfver hela landet.
Det enda lämpliga och riktiga vore, enligt min öfvertygelse, att staten öfvertoge dessa medel, hvarigenom det enskilda intresset blefve neutraliseradt och man kunde hoppas att kommunerna gjorde hvad de kunde för att motverka superiet.
Så t. ex. vet jag ett län, der den femtedel, som går till hushållnings-sällskapet, bestiger sig till öfver 20,000 rdr; i ett annat uppgår den till 8,000.
Jag tror alltså, att hela afgiften borde ingå tdl staten, som sedermera skulle lemna till städernas disposition någon viss kontant summa, för betackande af åtskilliga deras utgifter, eller ock öfvertaga några, städerna nu åliggande utgifter, hvilka egentligen äro statsutgilter, såsom t. ex. magistrats och rådstufvurätts aflöning m. m.
Af den för staten sedan behållna inkomsten kunde också någon disponeras för hnshållnings-sällskaperna, som i allmänhet visat sig ganska väl använda de medel, som stått till deras förfogande.
På dessa skäl och emedan frågan för närvarande befinner sig i outredt skick, anhåller jag, att denna punkt måtte till Utsk:t återremitteras.
Man vet t. ex. icke till hvad belopp dessa medel uppgå, och förr än man i detta afseende får tillförlitliga statistiska data, torde det vara för tidigt alt i frågan fatta beslut.
Om det också skulle visa sig omöjligt att under loppet af innevme riksdag få ämnet fullt utredt och ett fullständigt förslag utarbetad!; borde åtminstone så mycket kunna göras, alt R.
M. atläte en underd. skrifvelse med anhållan, det täcktes K.
M. till nästa riksdag låta utreda frågan och deröfver till R.
St:r göra nådig framställning.»
Såvidt jag vet, har icke någon sådan utredning sedan sistlidne riksdag egt rum, hvarför jag täger mig friheten hemställa, alt R. o. Ad., med bifall tdl hvad Utslut i afseende å fördelningen af bränvins-försäljnings-algifterna föreslagit, måtte återremittera frågan i öfrigt, på det att (Jtsk:t måtte komma i tillfälle att föreslå aflåtandet af en underd. skrifvelse i den af mig antydda syftning.
I afseende på den siste värde talarens yrkande på återremiss, i den syltning att R.
Sl:r skulle aflåta en underd. skrifvelse till K. M., lör att erhålla en utredning af ämnet, vill jag, i fall det förslag, som han Iramställt, kan innefattas i de motioner, som blifvit väckta, icke mottsätta mig det Den 4 Juli f. m. 323 samma, men jag har egentligen begärt ordet för att yttra mig om det beslut, som borde fattas ang:de den författning, som skall gälla till nästa riksdag.
Med afseende härpå liar jag i den motion, jag vid denna riksdags början väckte, yttrat: »Slutligen lår jag tillkännagifva, att, under förutsättning det vederbörande, hvilkas intressen bero på höga minuterings- och utskänknings-afgifter, icke motsätta sig billiga inskränkningar uti den rätt, städerna hitintills egt framför landet att försälja bränvin jemte åtskilliga andra varor, vill jag icke denna riksdag borttaga från städerna den dem i 24'de §:n af ofvannämnda förordning förunnade särskilda rätt till f:delar af de afgifter, hvilka för minutering och utskänkning i stad utgå, men att jag, i annat fall, ernar understödja och biträda det bär redan väckta förslaget ang:de stads likställighet, redan nästa statsregleringsperiod, med landet i afseende å nämnde aTgilters fördelning.»
Sedan jag afgaf min motion, har Rorgare-St., som representerar städerna, i afseende på näringsrätten gått mina önskningar till mötes på ett sätt, lör hvilket jag vill betyga detta Stånd min tacksamhet, och hvilket, elium det, enligt min öfvertygelse, icke skall lända till annat än städernas fromma, likväl kommer att hos innevånarne i många städer väcka betydliga farhågor och måhända äfven, under öfvergå; gstiden, föranleda partiela lidanden.
Under sådana förhållanden vill jag icke att man vid denna riksdag skall förfara hårdt emot städerna, utan anser jag, att de under denna statsregleringsperiod böra få bibehålla de medel, de hittills åtnjutit.
Jag hemtar ett ytterligare skäl till denna min åsigt derutaf, att jag icke vill grunda ännu en institution på inkomster af bränvin.
Kommunerna lefva redan till betydlig del på sådana inkomster, och till och med staten liar börjat betrakta bränvins-afgiften såsom en nödvändig statsinkomst, så att man kanske snart skulle anse det vara en stor olycka, om folket lade bort att supa.
På grund af hvad jag anfört, får jag anhålla om afslag å Utsk:ts hemställan i denna del och att den nuv:de författningen må bibehållas oförändrad under nästa statsregleringsperiod.
Jag anser det förslag, som Utsk:t framställt, vara ganska fördelaktigt och välbetänkt, men vill dock icke ingå i någon närmare undersökning af detsamma, utan endast fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på ett förbiseende, som Ulsk:t lått komma sig till last. men hvilket lyckligtvis är lätt att afhjelpa.
I 3:dje monut af 2:dra §:n står nemi. föreskrifvet, alt i Slockholm tillfaller hela afgiften staden.
Orsaken härtill kan naturligtvis icke vara någon annan än den, att Stockholm icke deltager i landsting.
Men Utsk:t bar icke observerat att Stockholm icke är den enda stad, med hvilken ett dylikt förhållande eger rum.
Göteborg är i alldeles samma kategori.
Jag skulle derföre vilja anhålla, att R. o. Ad. täcktes besluta, det 3:dje mom:t finge följande lydelse: »1 Stockholm och i annan stad, som icke deltager i landsting, tillfälle hela afgiften staden.» 324 Den 4 Juli f. m.
Jag öfverensstämmer hufvudsakligen med Hr von Koch i de åsi.ter, lian uttalat, och skulle vara böjd för att, lika med honom, begära afslag å Utsk:ts hemställan, om jäg icke vore öfvertvgad om att dermed ingenting kan vinnas, emedan landstingen här hafva så många målsmän.
Jag beklagar visserligen, att man skall grunda sina inkomstberäkningar på bränvins-försäljning, men emelle:tid äro förhållanderne sådane nu, och då sjefva statsverket spekulerar på bränvin, kunna äfven landstingen göra det.
Jag anhåller derför om återremiss i den syltning, att städerna få behålla sina fulelar af algiften, hädanefter, som hittills, men att den återstående 5:te delen fördelas mellan hushållningssällskapen och landstingen.