Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Judarne utmärka sig utan tvifvel genom många goda egenskaper: de pryda den rationalistiska filosofiens lärostolar; de innehafva lysande rum inom konstens tempel; de odla med framgång flere praktiska vetenskaper, och de hafva framför allt visat sig såsom stora mästare i konsten att samla penningar.
Men alla dessa egenskaper äro af en företrädesvis kosmopolitisk beskaffenhet, under det att den religion, som utgör den judiska stammens enda föreningsband, hufvudsakligen är stationär.
Den kristna trosbekännelsen är deremot lill sin innersta grund progressiv, och jag tror derföre, att
Svenska folket icke skulle finna sig serdeles väl genom en amalgamering med en nation, hvars böjelser och religiösa rigtning äro så stridande mot detta folks egna lynne och bildning.
Jag anhåller för den skull att, då BondeSt. till de öfrige RiksSt:n aflälit en inbjudning om instämmande i det af förstnämnde
Stånd i frågan fattade beslut, R. o. Ad. måtte, med afslag å förevande Betänk., bifalla berörde inbjudning.
Då den talare, som sist yttrat sig, upläst Hr Bergengtråles reservation, ehuru flera ledamöter bade Betänk, i banden, torde det icke anses öfverflödigt att äfven upläsa Gr.
Wachtmeisters reservation, som icke eller är lång.
Gr. Wachtmeister yttrar sig sålunda: ”Sedan 2:ne RiksSt. genom sina beslut förklarat sig anse att de Mosaiske trosbekännarnes rättigheter i afseende på deras bosättnings-frihet böra utvidgas, Den 17 Maj f. m, 117 samt Högv.
PresteSt., efter en discussion, som icke tvetydigt ådagalagt enahanda tänkesätt, återremitterat Ekon.Utsk:s Betänk, i denna fråga, har Utsk. nu, med afseende på denna återremiss, framlagt ett nytt förslag.
För min del kan jag icke annat än reservera mig emot detta och hade önskat, att Utsk. i dess ställe såsom sitt förslag antagit det beslut, sorn utaf R. o. Ad. blifvit fattadt, att nemi. tillstyrka det rättighet måtte beviljas åt alla i Sverige födde Mosaiske trosbekännare att frill bosätta sig i alla rikets släder.
Jag anser detla såsom det under nårvande förhållanden rikligaste sättet att lösa frågan, enär derigenom, såväl ett måhända nödvändigt afseende fästes på den hos allmogen ännu inrotade fördomen mot Judarne samt på de farhågor, som kunna hysas för införande i landet af främmande Judar, om hvilka man ej har någon tryggande erfarenhet, som på samma gång ett sådant medgifvande är förenligt med den högre moraliska synpunkt, ur hvilken saken bör ses och af hvilken den får sin egentliga vigt, nemi. med bemödandet att i möjligaste måtto ur vår lagstiftning borttaga de för Judarne i så hög grad förödmjukande inskränkningar, hvilka, genom att i viss mån betrakta dem såsom ett slags skadedjur, som böra hållas instängde pä vissa ställen, måste försätta dem uti en mot samhället bilter och fiendtlig sinnesstämning, och att pä detta sätt räcka dem handen till en anslutning lill det kristliga samhället.
Ett sådant mål upnås icke genom att, efter Ulsk:s förslag, såsom en bar/nhertighetsgåfva tillnamnen på de 3 städer, der de nu få vistas, lägga namnen på ytterligare ti eller 7 städer.
Njuggheten af en sådan gäfva’ låter alltför mycket framlysa den misstroende sinnesstämning, hvarmed den gifves, för att den icke skulle förfela sin åsyftade verkan, som ej endast bör vara att bereda Judarne en materiel fördel, utan fastmera att försona dem med samhället, sorn så länge stött dem ifrån sig och derigenom, i öfverensstämmelse med den kristna lärans anda, söka att på öfvertygelsens, rättvisans och kärlekens väg och ej genom en frånstötande behandling, vinna dem till kristendomen, lie betänkligheter, som blifvit yttrade mot Judarnes bosättande i de mindre städerne, synas mig af sä ringa vigt i jemnförelse med detta högre mål, att jag icke hyser något tvifvel, att ju icke Högv.
PresteSt. skall anse sig handla i riktigaste öfverensstämmelse med sitt apostoliska kall, genom att förena sig uti det beslut, som af R. o. Ad. blifvit fattadt”.
Jag tror mig knappast kunna tillägga ett enda ord, som så väl som denna klart och enkelt framställda reservation uttrycker hvad man i detta fall bör besluta.
, Jag ber blott att få framställa en jemnförelse mellan denna och Hr Bergenstråles reservation.
Denna sednare grundar sin önskan om fortfarande inskränkningar i Judarnes rättigheter derpå, att, enl. hans öfvertygelse, svaret på den frågan, om Svenska folket önskar att låta Judarne få bosätta sig öfverallt i Sverige, utfallit nekande; och på grund häraf anser sig reservanten böra rätta sitt votum efter denna önskan.
Nu förekommer likväl, att om man närmare vill följa gången af detta ärendes behandling, så hafva de tvenne 118 Den 17 Maj f. m.
Stånd, sorn i allmänhet anses bäst känna Jndarne, önskat en utvidgning af deras rättigheter, hvaremot en fortfarande inskränkning derutinnan yrkats af de Stånd, hvilka-antingen alldeles icke eller också ganska obetydligt känna dem, nemi.
Preste- och BondeStm, hvilkas ledamöter bo på landet och således icke kunna genom egen erfarenhet förvärfva sig närmare kunskap om ifrågavarrde personer, utan hemta sin kännedom dels af hvad de hört utaf andra, dels också af hvad de läst i en eller annan hok om en eller annan procentare bland Jndarne, hvartill äfven kan läggas, att religiösa fördomar hos åtskilliga torde ligga till grund för deras obenägenhet mot dessa främlingar.
Jag tror för den skull, att Utsk. haft skäl att laga denna omständighet i närmare betraktande än som nu egt rum, och att det bordt mera rätta sig efter de tvenne Stånds beslut, som bättre känna förhållanderna.
Det faller också af sig sjelf, att det ju till en stor del är på erfarenheten om den förflutna tid, under hvilken Jndarne vistats här i landet, som man bör hemta ledning för sitt omdöme i hufvudsaken.
Ut sles här framställda förslag, så förefaller det mig besynnerligt, att Utsk., då det såsom grund för Jndarnes fria bosättningsrätt i vissa af Sveriges städer, hvilkas namn blifvit i förslaget upräknade, angifvit dessa städers till ungefärligen 4000 innevånare upgående folknummer, icke äfven nämnt de städer, som äro lika folkrika, såsom t. ex. Carlshamn, Fahlun m. fl.
För öfrigt tror jag alt frågan är så tillräckligt utvecklad, att jag är öfvertygad derom att då de två Stånd, som minst känna Jndarne, önskat bibehållandet af inskränkningen i deras rättigheter, detta skall för Ii. o. Ad. vara ett tillräckligt skäl att vidblifva sitt förut fattade beslut.
Jag vill visserligen f. n. icke gå längre, ehuru jag för min del eljest gerna skulle vilja biträda hvad Vällofl. BorgareSt. föreslagit.
Att ytterligare ingå i discusion rörande denna fråga, ansåg jag för min del icke lämpligt.
Den är redan inom R. o. Ad. afgjord och heslutet till sin ordalydelse bestämdt.
Jag anser för den skull, att R. o. Ad:s värdighet klöfver att vidblifva det beslut som en gång blifvit fattadt och icke frångå detsamma; ty det kan icke vara värdigt att först gifva ett löfte, men sedermera taga det tillbaka, blott derföre att R. o. Ad:s åsigter icke blifvit så till fullo följda som de bort blifva det af ett Utsk., hvars skyldighet tvifvelsutan det varit att behandla frågan i enlighet med den åsigt majoriteten uttryckt.
Besynnerligt nog har Utsk. äfven nu behandlat detta ärende lika oförsvarligt som förra gången.
Då lemnades ett svar, både löjligt och ofullständigt, enl. hvilket Judarne skulle ega tillåtelse att bosätta sig i städer med en viss folkmängd.
Nu åter griper man handlöst i luften efter sådana städer, som ligga närmast till hands, förmodligen i protokollsförandens minne, och dermed tänker man afspisa R. o. Ad:s majoritet.
Jag tror icke att detta är rätta sättet att behandla ett ämne af denna beskaffenhet, ett ämne, hvilket har sin egentligaste och kraftigaste grund i den krisina lärans
Den 17 Maj f. m. 119 egen princip, och jag tror att det här företrädesvis är om principen, sorn man strider, och icke om de 1,100 Mosaiske trosbekännare, som äro i landet hosatte.
Det är en princip, som gäller vår religions ställning till andra religioner inom den civiliserade verlden; det är principen om den mest omfattande kärleken, och denna utgör just den kristna lärans innersta väsende.
Det är denna princip, som öfverallt vill göra sig gällande, och man kan icke ostraffadt sätta sig deremot.
Då ifrägavande Betänk, förra gången förekom i detta Stånd, motsatte jag mig det förslag Utsk. då framställt.
Man får icke bedömma denna fråga blott pä grund af enskilda åsigter, och jag kunde derföre icke heller gilla den mening, som hos majoriteten gjorde sig gällande.
I korthet får jag nämna, att, så länge man icke med öfriga medborgare i samhället och med samma rättigheter som dessa införlifva!- ifrägavaride trosbekännare, så länge fortfar man också att vända dem emot det samhälle, inom hvilket de lefva.
De kunna icke hafva samma nitälskan för detta samhälles utveckling som andra, och derföre tror jag för min del, att det är af vigt att lossa på de band, som ännu hålla dem fängslade.
Man skall derigenom öppna en utväg för dem att göra sina kunskaper ännu mera fruktbärande för samhällets utveckling, än hittills.
Men detta hör icke hit; hvad jag egentligen nu håller mig vid, är att R. o. Ad. icke måtte frånträda det löfte, som engång blifvit gifvet, och jag anser att detta icke kan ske på bättre sätt, än att B. o. Ad. i likhet med de andra Stånden gör en inbjudning lill dem att föi^na sig i de åsigter, som här gjort sig gällande, eller att genom en underd. skrifvelse hos K.
M. anhålla, alt åt de i landet födde Judar måtte beredas rättighet alt, utan K.
M:s serskilda tillstånd, få bosätta sig i alla rikets städer.
Mot BondeSt:s inbjudning har man anmärkt, att de Ständ, hvilka mest känna Judarne hafva varit dem bevågne, då deremot de som minst känna dera varit dem afvoga.
Tillika har man yttrat, att 'religiösa fördomar möjligtvis förauledt detta förhållande.
Men förklaringen torde hafva varit riktigare,-om man sagt, att tillgifvenheten för vår egen religion föranledt dessa Stånd att icke vara Judarne bevågna.
Ar R. o. Ad. berörde bekännelse icke mindre tillgifvet, än ifrågavar:de Stånd, så böra ock vi fatta vårt beslut, mera med afseende härå, än å de materiella fördelar, som måhända kunna genom en större utvidgning af Judarnes rättigheter tillskyndas oss.
Jag har tillförene fästat upmärksamheten derpå, att det är förgäfves vänta, det Judarne skola med oss sammansmälta till ett folk så, att skilnaden mellan båda icke skall kunna uptäckas.
Sådant har ingenstädes lyckats, äfven om de största fördelar blifvit Judarne beviljade.
Att icke införlifva sig med något annat folk, är hos Judarne en egenhet, hvilken otvifvelagtigt härrörer frän deras bekännelse.
Och huru kan det vara annorlunda, då sjelfva grundåsigten af deras tro är så väsendtligt olik vår.
Hvad kan man för öfrigt vinna pä den föreslagna förändria 120 Den 17 Maj f. m. gen?
Troligen blefve det icke någon fördel, utan tvertora skulle, såsom redan är nämndt, många olägenheter deraf följa.
Jag vill icke uptaga R. o. Ad:s tid med uprepände af hvad .härom förut omständeligen yttrats, utan anhåller blott, del R. o. Ad. måtte antaga BondeSt:s inbjudning.
Vill man göra afseende på det allmänna tänkesättet: så bör man, vid detta tillfälle, icke vara döf för de nio tiondedelarnes mening i denna fråga.
Det torde derföre ursäktas mig, om jag ännu en gång yrkar bifall å BondeSt:s inbjudning.
I anledn. häraf tillkännagaf Hr Gr. o. Landtm., att hvarken någon inbjudning eller discussion i detta ämne blifvit R. o. Ad. från PresteSt. meddeladt, men att prot.-utdr., innefattande det af PresteSt. fattade beslut, vore tillgängligt, för den händelse Hr von Hartmansdorff önskade upläsning deraf.
Då nu Hr von Hartmansdorff begärde att få höra detta prot.-utdr., blef detsamma upläst och inheratades deraf att PresteSt. bifallit förevar:de Utlät, med den förändring, att uti det framstäldta förslaget till underd. skrifvelse orden ”bosätta sig och ega fastighet i städerne Gelle, Malmö, Calmar, Wisby, Westervik, Uddevalla, Christianstad, Ystad, Jönköping, Halmstad, Helsingborg och Sundsvall”, blifvit utbytte emot orden: bosätta sig och ega fastighet, utom i åt dem redan uplo
Ine städer, äfven uti alla öfrige rikets städer af första, andra och tredje klasserna, som hafva stapelstads-rält; hvarefter Hr von Hartmansdorff yttrade:
Om det förhåller sig med en korporation på samma sätt, som med en materiel kropp, att, när han drages åt olika sidor af tvenne lika starka krafter, så blir han stillastående; då hafva de talare rätt, hvilka yrkat, alt man icke borde göra afseende på de motsatta åsigter, som af tvenne andra Stånd blifvit framställda, utan vidblifva sitt en gång fattade beslut.
Väl har man omförmält en inbjudning från PresteSt.; men vi känna icke dess öfverläggning om ämnet.
Äfvenledes har man nämnt en inbjudning från BondeSt.; men någon sådan har jag icke hört anmälas från Landtmarskalks-bordet.
Då jag således är oviss, huruvida en dylik verkligen finnes, anhåller jag att derom blifva uplyst äfvensom att sedermera återfå ordet.
Hr Dal man, Wilh. Fredr., Achates:
Jag har begärt ordet för att yttra mig i anledn. af BondeSt:s inbjudning.
Jag kan för min del icke finna, alt då tre Stånd redan beslutat att åt Mosaiska trosbekännare inrymma utvidgad bosättningsrätt, denna inbjudning som, om den antogejs, skulle helt och hållet tillintetgöra dessa beslut, kan öfverensstämma med grundlagen, långt mindre att den bör af R. o. Ad. antagas.
Detta Stånd har redan beslutat, alt Mosaiska trosbekännare skola i viss mån erhålla utvidgade rättigheter; och detta är således ett factum, hvilket BondeSt. icke genom någon inbjudning kan öfverändakasta.
Den reservation af Ekon.Utsk:s Ordfule, sorn Frih.
Cederström uppläst
121 lill stöd för sin mening, innehåller, att, enligt reservantens öfvertygelse, Svenska folket icke önskar att bland sig uptaga de Mosaiska trosbekännarne.
För min del vågar jag likväl draga en helt annan slutsats af de beslut, som Svenska folkets representanter hafva i detta ämne fattat vid innevande Riksmöte.
Det må vara att BondeSt., som är bosatt på landet, icke vill hos sig mottaga Judarne; men deremot har den del af samma folk, som representeras af BorgareSt., nemi. städernas innevånare, med stor majoritet förklarat sig alldeles icke hafva något att invända mot Judarnes bosättning derstädes, utan tvertom. R. o. Ad. har häri gått en medelväg, som tyckes mig böra vinna bifall, såväl af Borgare som af PresteSt. II. o.
Ad. har nemi. gifvit BondeSt. rätt i så målto, att R. o. Ad. icke yrkat, att Judarne skulle tillåtas bosätta sig på landet, men jemväl gifvit BorgareSt. rätt, då R.o. Ad. förenat sig i detta Stånds önskan, att Judarne måtte få bosätta sig i städerna.
Jag föreställer mig att någon billigare justemilieu väg svårligen kan väljas, och jag tvekar icke att, då, såsom en föregående talare yttrat, R. o. Ad. redan roedgifvit
Judarne utvidgade rättigheter och förunnat dem förmånen att fä bosätta sig i alla städer inom riket, anhålla att R. o. Ad., vid sådant förhållande, måtte vidblifva sitt engång fattade beslut: hvarjemte jag förenar mig med Hr Adelborg äfven i den önskan, att en inbjudning måtte till Preste- och BorgareStrn afgå att förena sig i detta beslut.
Gr. Wachmeister, Hans:
Jag är hufvudsakligen förekommen af Hrr Dalman och Adelborg, i afseende på den inbjudning, som af BondeSt. blifvit afgifven, och anser att R. o. Ad. bör vidblifva det beslut, som en gång blifvit af Ståndet fattadt.
Jag vill icke ingå i någon pröfning af hvilketdera utaf dessa beslut eger företrädet framför det andra; den saken har redan tillräckligt blifvit delibererad, och min reservation angifver i detta fall den åsigt jag hyser.
Jag vill blott, i likhet med Hr Adelborg hemställa, huruvida R. o. Ad. skulle anse med sin värdighet förenligt, att ensamt bland de öfriga Stånden frångå sitt engång fattade beslut; och jag föreslår för den skull, att R. o. Ad. ville till dessa Stånd ingå med en inbjudning att förena sig i nyssnämnde beslut.
Då detta Ekon.Utsk:s Betänk.
N:o 79 endast afser besvarande af PresteSt:s återremiss med anledn. af samma Utsk:s Betänk.
N:o 37, så hemställer jag, huruvida det icke vore skäl att lägga detsamma till handlingarne; ty 'det kan, efter min öfvertygelse, icke nu blifva föremål för något beslut, då icke något sammanjemknings-förslag blifvit af Ulsk. framställdt.
Jag tror fördenskull att någon discussion ej bordt komma i fråga, enär, såsom jag förut haft äran nämna, Betänk, blott har afseende på hvad PresteSt. i saken beslutat.
På grund häraf anhåller jag vördsamt hos R. o. Ad., att Usk:s ifrågavande Betänk, måtte blifva lagdt till handlingarne, hvarom jag anhåller om propos.
För öfrigt får jag instämma med Hr Adelborg deruti, 122 Den 17 Maj f. m. att R. o. Ad. ville inbjuda Preste- och BorgareSt:n alt förena sig i det beslut R. o. Ad. fattat, förvissad det Höglofl.
St. icke skall frånträda detta sitt en gång fattade beslut.
Det måtte icke vara första gången, som man, på skedd inbjudning, frångår ett redan fattadt beslut, fffr att förena sig med ett Medstånd.
Jag får fästa Hr Dalmans upmärksamhet derå, att här allenast är fråga om ett önskningsmål, och att ännu blott två Stånd fattat något beslut i frågan, hvaremot det tredje återremitterat Betänk.
På grund af den ställning saken sålunda fått och enär olika beslut blifvit fattade, har Ekon.Utsk. inkommit med sitt nu föredragna Utlåt.
Häröfver skola vi nu besluta och jemväl dervid taga i betraktande de inbjudningar, som från de andra Stånden aflålits.
Det måtte således icke förefinnas något verkligt hinder för R. o. Ad., att på det ena eller andra sättet fatta sitt beslut.
Hr Adelborg har visserligen nämnt, att Ståndets värdighet ovillkorligen skulle fordra att vidblifva sitt förra beslut.
Detta förefaller mig ungefär, som när Gustaf IV Adolf förklarade, att Hans värdighet ovilkorligen kräfde att icke sluta fred med Ryssland.
Vi få icke, vid afgörandet af allmänna frågor, låta oss ledas af förutfattade meningar, utan vi böra lyssna till folkets önskningar och behof.
Det är sannt, att BorgareSt. medgifvit en utvidgning af Judarnes rättigheter; men jag anser BondeSt. i detta hähseende icke förthy hafva fullt ut lika mycket att säga som förstnämnde Stånd, hvadan jag också är af den öfvertygelsen att äfven dess åsigter böra beaktas.
Man bör icke förglömma, att landsbygdens befolkning i allmänhet skulle komma i en ofördelakligare belägenhet i hänseende till de derstädes bosatte sluga Judarne, med hvilka de komme att handla, än stadsboerne, med sin större affärsvana och i följd deraf större förmåga att mot dessa personer kunna skydda sig i sina kommerciella förhållanden.
Utgående från den föreställningen, att man icke bör motsätta sig BondeSks sålunda uttalade önskan att få förblifva oamalgamerade med en stam, som i afseende på religiösa bruk, sabbathstider och åsigter i allmänhet är af en så stor skiljaktighet mot oss sjelfva, och som för öfrigt, ehuru utbredd i hela Europa, aldrig kunnat sammansmälta med den nation, med hvilken man velat införlifva densamma, vågar jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. måtte antaga BondeSt:s förbemälde inbjudning.
Mörner, Carl: Såsom ledamot af Ekon.Utsk. bar jag icke deltagit i pröfningen af ifrågavande återremiss, och jag har icke hört någon af Utsk:s här närvande ledamöter i något afseende försvara Utsk:s förslag.
Men då jag anmälde mig, var det för att till vederläggning uptaga ett af en föreg:de talare gjordt inkast i afseende derå, att det skulle varit Ekon.Utsk:s ovilkorliga skyldighet att ställa sig R. o. Ad:s beslut till efterrättelse.
Jag är öfverlygad, att Ekon.Utsk., likasom alla andra Utsk. vid pröfningen af förekommande frågor, alfvarligt öfverväger det beslut, som skall till Stånden öfverlemnas.
Jag anser vis - Det£17 Maj f. m. 123 serligen, att det kan vara en pligt för Utsk. att i möjligaste måtto ställa sig till efterrättelse hvad majoriteten inom ett Riksstånd beslutat.
Men grundlagen bjuder i detta hänseende icke något annat, än att Utsk., efter erhållen del af de mot dess Betänk, framställda anmärkn:r, skall taga ärendet i förnyadt öfvervägande.
Detta anser jag Utsk. hafva gjort, och man borde för den skull, derföre att man är missnöjd med ett beslut, icke tillvita ett Utsk. att hafva försummat att taga frågan i närmare öfvervägande.
Det är blott denna anmärkning jag velat göra mot den talare, som med så mycken bitterhet yttrat sig emot rande för öfrigt att jag i sjelfva saken instämmer i de åsigter han uttalat.
Cederström har nyss anfört, att det icke är första gången R. o. Ad. antager ett annat Stånds inbjudning, och derigenom frångår sitt engång fattade beslut.
Jag ber då att få erinra derom, att då någon sådan inbjudning af R. o. Ad. antagits, har det egentligen varit fråga om en modifikation af ett redan fattadt beslut, men icke att helt och hållet uphäfva detsamma.
Jag ber dessutom att få fästa upmärksamheten derpå, att ett frångående af detta en gång fattade beslut äfven vore ett frångående af R.
Ty af trenne
Stånd är det redan afgjordt, att Judarnes rättigheter skola utvidgas, och det är blott i fråga om huru långt dessa rättigheter skola utsträckas, som något beslut ännu icke blifvit fattadt.
Endast BondeSt. har helt och hållet afslagit all utvidgning af ifrågavande rättigheter, och att R. o. Ad. då skulle visa den inconsequens och brist på granlagenhet mot de Stånd, som önska denna utvidgning, att med frångående af sitt förra beslut instämma i BondeSt:s inbjudning, det kan jag för min del icke förmoda och afstyrker det på det högsta.
Jag har, då frågan förra gången här förevar, biträdt det beslut R. o. Ad. då fattade, och jag är öfvertygad derom, att den medelväg, som detta beslut innebär, är och blir den rätta.
Jag skulle derför tro, att de andra Stånden böra inbjudas att förena sig uti berörde af det Höglofl.
Ståndet fattade beslut.
Vilja de icke ingå härpå, så återstår att i förstärkt Utsk. bringa frågan till sin lösning; men att, på sätt jag . redan nämnt, R. o. Ad. skulle frånträda sitt förra beslut, anser jag vara i högsta grad oriktigt och måste för min del helt och hållet afstyrka en sådan åtgärd.
Jag anser det vara både öfverflödigt och olämpligt att ingå i en debatt öfver en fråga, som en gäng förut varit föremål för en så liflig discussion.
Jag vill derföre endast yttra några ord om frågans närvande ståndpunkt.
Det är obestridligt, att då PresteSt. fattat det beslut, att Judarne skola få bosätta sig i Usta, 2:dra och 3:dje klassernas stapelstäder, då R. o. Ad. beslutat, att de skola få bosätta sig icke allenast i dessa tre klassers städer, utan äfven i alla stapelstäder, och då vidare BorgareSt. medgifvit fri bosältningsrält sä väl i alla stapelstäder sorn pä landet, sä följer deraf att 124 Den 17 Maj f. m. så stor del af dessa beslut, måste vara R.
St:rs beslut, som instämmer med PresteSt:s; mea graden af den utvidgning härutöfver uti ifrågavande rättigheter, som utgör skiljaktigheten mellan det ena eller andra.
Ståndets beslut, den måste bestämmas i förstärkt Utsk., så vida man icke sins emellan kan komma öfverens.
I afseende på inbjudningen, föreställer jag mig att, då, på sätt jag förut antydt, R. o. Ad:s beslut går en medelväg mellan de båda andra Ståndens, det just är detta beslut, som vi böra fasthålla, och alt vi fördenskull böra inbjuda de andra Stånden, som, i likhet med Adeln, önska en utvidgning af Judarnes rättigheter, att uti detta beslut instämma.
Till följd häraf yrkar jag, för min del, läggande till handlingarne af Utsk:s Betänk., vidblifvande af R. o. Ad:s förra beslut, och en inbjudning till de andra Stånden att dermed sig förena.
För öfrigt kan jag icke underlåta att fästa i minnet den åsigt Frih.
Cederström nyligen här uttalat, nemi. alt, när Svenska folket icke önskar en sak, så bör man rätta sig derefter.
Jag ber den ädle Frilän ihågkomma detta, när det blir fråga om skatlernas belopp, sättet för deras utgående o. s. v., och jag hoppas då att vi kunna hafva denna åsigt till godo.
Jag är hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren, och ber endast att få tillägga att, efter min öfvertygelse, så kan BondeStrs inbjudning icke uptagas till afgörande, emedan antagandet deraf skulle leda till ett uprifvande af tre Stånds beslut.
Tre Stånd hafva nemi., såsom nyss är nämndt, beslutat en utvidgning af de rättigheter, Judarne f. n. ega i Sverige, och BondeSt:s inbjudning går derpå ut, alt förvägra dem dessa rättigheter.
Den skillnad, som Frih.