Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ponera att han aldrig med sin metod öfverskridit metafysikens område; ponera att han aldrig, som det heter, lagt sin näsa i blöt i statslära, moral; ponera att han aldrig gifvit ut sin logik för annat än hvad den är, en metafysisk logik; ponera slutligen att han gent emot andra vetenska-all vetande »; nåväl!
min metod är olik er, just deri, att den dqt gör.
Naturvetenskapsmannen.
Ni lofvar omöjligheter.
Bättre en hydda på jorden, än ett slott i molnen, det är vår regeL Era så stora anspråk är er så stora ofor ....
Nåja Ni ar stolt öfver att ega en egen metod, men jag säger er, att vägen till sanningen är en, och endast en.
Lyssna till Helmholtz, ni känner ju honom.
» Naturligtvis », säger han, » äro ytterst tänkandets lagar inga audra för naturvetenskapsmannen än för filosofen ».
Boströmianm.
Hvad bryr jag mig om Helmholtz och alla era stora stoftkrälande kryp!
Min metod är den som ger absolut kunskap.
Min metod är den som gör menskan lik en gud.
Vid den vill jag lefva, vid den vill jag dö.
Sverige är, påstår man, ett fritt laqd, och jag kan derför icke hindra er.
Men jag tycker ändå ni borde kunna fatta det omöjliga i att vinna anhängare för en metod, som aldrig i verlden uträttat någonting.
Hör på.
Låt oss jemföra resultaren af våra respektive metoder.
Först då, hvad har den fysiska metoden uträttat?
Jag tar ordet ur mun på Macaulay.
» Den har förlängt lifvet; den har mildrat smärtan; den har utsläckt sjukdomar; den har förökat jordeus fruktbarhet; den har gifvit sjömannen nya skyddsmedel; den har beredt krigaren nya vapen; den har spänt öfver stora floder och hafsarmar bryggor af form okänd för våra fader; den har ledt blixten.
oskadlig från himmel till jord; den har lyst upp natten med dagens glans; den bar utvidgat menniskosynens omfång; den har mångdubblat menniskomusklernas kraft; den har påskyndat rörelse; den har förintat afstånd; den har underlättat samfärdsel, brefvexling — --.
Dessa äro blott en
del af dess frukter ».
Allt detta har fysiska metoden vunnit, i allt detta har metafysiska metoden ingen del, kan ni förneka det?
Boströmianen.
Nej, min kära vetenskapsidkare, det kan jag icke.
Men, ser ni, filosofien, som Vikner säger, har till uppgift hvarken att fylla bägarn åt den törstige eller att breda en smörgås åt den hungrige.
Filosofien har en högre och andligare uppgift.
Naturv.
Men omedelbart hoppas man ju ej af någon känd vetenskap en smörgås.
Hvad man deremot väntar och fordrar af hvar vetenskap det är, attden skall göra skäl för sin tillvaro genom att i någon mån finna hvad den söker — sanningen!
Har ni med er metod funnit, faststält någon sanning?
Nej, tre gånger så gammal är metafysiken som Methusalem och vet dock ej mer än Methusalem i vaggan.
Bostr.
Åh, det är för fräckt.
Har ej Boström klart och tydligt bevisat att menskan är ett sinligt-förnuftigt väsen, att staten är en person, att Gud är en person, att allting är personligt, att ....
Säger ni, kära boströmian, men hur många metafysiker ha er åsigt?
Fråga platonister, fichtianer och alla de andra — tror ni någon af dem skall ge samma svar som ni?
Ack den långa metafysiska tänkarraden den är för sorglig, evigt tvistande om evigt samma frågor.
I sanning » ett oändligt oväsen om ett oändligt väsen ».
Se Plato först, mannen med dystra » idé » - bebodda pannan; och Leibnitz sen med sina alltförklarande monader; och Fichte
med Ich ' et; och Hegel oqh antitesen och — -- men
tyst, der går en hviskning genom tiden, vara är förnimmas, vara är förnimmas, och se, i aftonsolen af detta » så kallade 19: de sekel » klifver der ej fram af boströmianske vise en liten flock, enslig, envis och vis.
Och fram ur flocken stiger en, ändå visare än alla de andra, och låter upp sin mun för sällsynt obegripliga ord.
Han säger ....
Herre, smäda icke dessa stora andar!
Godt, ni anser dem stora.
Så mycket värre då för metafysiken.
Om store tänkare i hundra generationer slöat sina hjernor ut på frågor som stå lika olösta nu, som då de började, hvad betyder väl det?
Om mensklig-hetens störste i all tid slagit mot berget med sin vishets stafvar och kunskaps vatten kom dock ej fram, hvad betyder väl det?
Om två tusen års oerhörda ansträngningar dunstat bort i » ord, mera ord, och ingenting annat än ord » hvad betyder väl det?
Metafysikens omöjlighet, herr boströmian.
Men hur många frågor har ej naturvetenskapen tvekat om, hur många problem har ej också den fått lemna ifrån sig olösta!
Visserligen, men märk hur vetenskapens grundvalar stå orubbade.
Försök blott tänka er hur verl-den skulle ta sig fram om 2x2
3skoslägtet hölle före att två sidor i en triangel aro mindre än den tredje; eller om det uppstode en sekt inom fysiken som kullbevisade tyngdlagen och började släppa ner tegelstenar på sina grannar.
Tacka ni Gud att det inte står så till med oss, som hos er.
Men jag begriper inte ---
Naturr.
Ni kan inte på något satt begripa att i ett dylikt dilemma är just metafysiken.
Det finnes ju inte en af era grundvalar som står fast, inte en af era satser som är oomtvistad.
Jag vill nu ej tala om den hiskliga verldskoncerten der tusen och en metafysiska skolor spela hvar sin tonart Tusen och en tonarter, min herre, och alla på en gång!
Men var det mer än två än sen, som strid uppstod i sjelfva boströmianska högkvarteret?
Ett boströmianskt underbefäl och en, somliga säga två, boströmianska generalissimussar råkade offentligen i lufven på hvarandra om en 2x2
Är striden sedan bilagd?
Ar tvisteämnet undanröjdt?
logen vet Kanske luggas man i tysthet
Det var en högst allvarlig och an-fltändig diskussion om huruvida menskorna voro absoluta eller relativa väsen i Gud, jag hoppas ni förstår.
Nåh, hvad blef resultatet?
Ja, till full otvetydig visshet har man visserligen ännu ej i alla afseenden hunnit, ty » frågan kan ses från minst två synpunkter ».
Synpunkta mig hit och synpunkta mig dit, men med en sådan fråga omtvistad förklarar jag att boströmianismen förtjenar lika ringa förtroende som geometrien, om Euklides satser befunnes dubiösa.
O fakunnighet, ser ni då icke hur oändligt mycket svårare metafysiken är än alla andra vetenskaper?
Ja metafysiken är helt enkelt för svår.
Omöjlig.
Men nu mitt sista ord.
Om ni kan visa mig att metafysiken gifvit åt menskligheten något annat än ett exempel på två tusen års vanmagt; om ni kan visa mig att metafysiken funnit en enda sanning, faststalt en enda punkt af sitt program; om ni kan visa mig detta vill jag omvända mig och tro att ni och er metafysik dock är till någon nytta på jorden.
Kan ni, eller kan ni inte?
Boströmianen tiger; han kan tydligen inta Slut alltså på dialogen.Sedan vi sålunda granskat metafysikens underliga metod, hans ännu underligare sätt att styrka densamma, och till sist de förunderliga resultat eller rättare icke-resultat som på den vägen erhållits, tillkommer det oss att åt all denna underlighet lemna en antaglig förklaring.
Ty hvar-för är det väl som menskoanden, i sig sjelf ju ej skef, slagit in på dessa irriga vägar?
Hvarför biter sig metafysiken så envist fast vid denna ofruktbara metod, som trotsar allt, bvad ett flertal af millioner menskor mot en hittills funnit rätt och sant?
Spörsmålet är tvåtusen år gammalt och mer.
Ofta blef det utredt, ofta besvaradt Det är det gamla, oförbränneliga, olycksbringande begäret efter absolut kunskap, eller, som Boström har det, efter » del i guds allvetande ».
De störste profeter lärde i alla tider att Gud är obegriplig, kom så Kant och visade hvarför, och från hans tid har naturvetenskapen repat och repat upp, gamma och samma lexa — all mensklig kunskap är relativ.
Men metafysiske boströmianen vill ej lyssna.
Målet är så lockande.
.Och som guldmakaren kastar han i kastrullen hypoteser, abstraktioner, lagar, rör om med konst-erfaren hand, e ter vissa logiska metoder, kanske tillochmed under vissa djupsinniga besväijelseformer, men allt förgäf-ves.
Guldet vill ej synas.
» Del i Guds allvetande » är oss dödlige ej beskärd.
Tyvärr tvingas jag, såväl af bristande utrymme som bristande krafter, att utelemna hvarje, om än aldrig så fåordig, redogörelse för naturvetenskapens bevis mot absolut kunskap.
Jag vill blott påpeka, hur de bevis Kant, i sin dag, lemnade på senare tider blifvit styrkta af den fysio-psykologiska vetenskapen, man läse en Wundt, en Helm-holtz.
Metafysikern känner nogsamt detta.
Den fysiska metoden, det ser han, skall aldrig gifva honom » del i Guds allvetande ».
Men den metafysiska metoden står honom ju alltid åter.
Han tar sitt parti, och under åtskilliga fula tillmälen säger han naturvetenskapen adjö.
Och så äro de för alltid skilda.
Naturvetenskapen predikar nu för honom fåfängt.
Beslutsamt knyter han bindeln för egna ögon; beträder den falska vägen.
Han lyfter sig från sinnenas fasta mark.
Rum och tid bli för honom bisaker.
Fri, obunden sväfvar han upp på förnuftets vingar.
Skrifver, som Boström, ramsor om » Om några det absoluta väsendets attributer — Om de absoluta väsendenas inbördessammanhang och förhallande — Om de absoluta väsendens olika materiela fullkomlighet », om tusen andra superetcri&amp;ka saker.
Och allt högre och högre bär det upp i molnen.
Men naturvetenskapsmannen står nere på jorden och skådar med sorg efter sin djerfve men dåraktige broder.
Kanske tänker han med den gamle chefen från 89: Tout va bien ici, mais le pain manque.
Jag skall nu göra ett kort sammandrag af den förda diskussionen för att så bringa densamma till en spets och ända.
Yi började med att anmärka det vetenskapen var kosmopolit.
Yi antecknade med förundran att boströmia-nismen trots sina femtio år var blott och bart svensk.
Vi sökte en förklaring och funno den enda möjliga vara den, att det boströmska systemet är ett metafysiskt system.
Vi lärde att metafysiken har ett sätt att forska som ej användes och ej gillas af andra vetenskaper.
Vi sågo hur den metafysiska logiken var väsentligen olik såväl vetenskapens som hvardagslifvets logik.
Vi fingo tvifvel om den metafysiska metodens duglighet Vi anstälde en jemförelse mellan hvad den vetenskapliga metoden uträttat och hvad som ernåtts på den metafysiska metodens väg.
Det visade sig att den senare i denna jemförelse ej blott låg under, utan att den till och med bokstafligen uträttat ingenting.
Hvad återstår oss efter allt detta att säga?
Kunna vi dra någon slutsats?
Tydligen den, att den metafysiska filosofien ej är någon vetenskap, att det boströmska systemet ej är något vetenskapligt system.
Men, frågar man, hvad är då det boströmska systemet?
En välvillig betraktare skall möjligen anse det för en skön poetisk dröm, en annan för en högst prosaisk dröm, en tredje skall kanske tala om hjern-spöken, en fjerde — men hvad vet jag.
Hvilken, eller huruvida ens någon af dessa är i sin rätt, det tar jag ej på mig; att afgöra.
Mitt kall har varit negativt.
Jag har för-söEt visa ej hvad boströmska systemet är, utan hvad det icke är — att det, trots sin ålder, sina tidar, sina anspråk, ej är någonting som faller under begreppet vetenskap.
Slutligen har jag att anmärka, om ej läsaren redan sjelf det märkt, att i otvanskrifna finnes knappast någon fullkomligt originel tanke; allt hvad mig tillkommer är formen.
Resonmanget är hemtadt från en Spencer, Lewes, Wundt, Huxley, och andra vetenskapens vidtberömda matadorer, hvilkas skoband jag visserligen ej är värdig upplösa.Icke desto mindre har jag tagit mig friheten köpa, betala, läsa, och delvis studera några deras arbeten, for hvilket jag hoppas förlåtelse af en och annan godhjertad läsare, i betraktande af att denna artikel under andra omständigheter hade förblifvit oskrifven.
Klas Fåhrceus.Svenska Nationalteatrarnes framtid.
» Dödsfall, ofall, onda tider; gudar, tagen er i akt! »
Ja, onda tider stunda nog för våra nationalteatrar.
Annu ha de ett år att lefva på, med säkerhet åtminstone, men framtiden, den är tvifvelaktig nog.
Nästa riksdag far nämligen ta ihop med att ordna dessa teatrars förhållanden för ett eller flere år, och då blir det fråga om hur långt riksdagen vill sträcka sig med understöd.
Det vill ej synas som om förhoppningarna dervidlag skulle vara synnerligen stora.
Den mullrande åska, som ännu ljuder kvar från 1884 års riksdag, lofvar ej synnerligen godt härvidlag.
Visserligen har andra kammarens » stormklocka » tystnat, men der finnas för visso andra klockor, som gärna skulle ringa ett så remarkabelt lik till grafven.
Men har med stormklockan i andra kammaren en af nationalteatrarnes vedersakare för alltid tystnat, ha de ock i första kammaren förlorat en af sina mäktigaste och dugligaste gynnare.
Ty det var A. O. Wallenberg som förra gången betryggade nationalteatrarnes ställning, då han genom-dref den derför nödiga frivilliga insamlingen.
Och hvar finnes den som kan och vill verka hans verk?
Få ha hans energi och hans relationer, och säkerligen kommer det nu att fordras än mer af dessa egenskaper för ett förnyande af denna insamling, ty saken har nu ej längre nyhetens behag, och stockholmames kassor ha nog blifvit strängt anlitade af krisen och den offentliga 8. k. välgörenheten.
Stockholms stadsfullmäktige ha väl knappt någon orsak att ändra det svar de i denna fråga en gång afgifvit, och ej häller torde de vara sinnade att göra detDet blir dock nästan uteslutande på publikens, sär-skildt Stockholmspublikens välvilja, som nationalteatrarne från och med spelåret 1887 — 88 skola existera.
Ty vil-koret om Stockholms stads bidrag lär väl då, som nu, komma att kvarstå såsom vilkor .for riksdagens bidrag, om nämligen riksdagen visar sig benägen att lemna något anslag till teatrarne.
Derom kan man endast hysa misstankar, men ej ha någon som helst vetskap.
Så mycket kan dock sägas, att om teatrarnes ekonomiska ställning visar någon brist, allt hopp om bidrag från riksdagen måste vara for-loradt, och derined hvarje möjlighet att fortsätta dessa teatrar annat än såsom enskilda foretag.
Nationalteatrarnes ekonomiska ställning för närvarande känner jag ej till.
Rykten gå visserligen om att en brist skulle förefinnas, men det torde ej vara mycket att fasta sig vid; åtminstone vågar jag ej anföra några siffror.
Men i den nyligen offentliggjorda öfversigten öfver teatrarnes verksamhet spelåret 1885 — 86 finnas åtskilliga uppgifter, som äro förtjenta af uppmärksamhet Man får der upplysning om recettmedlens belopp och finner deraf, att statens teatrar inspelt nästan på öret samma summa under det nu gångna som under förra spelåret.
Skilnaden är ett par hundra kr.
till favör för senaste spelåret Men för att hinna denna summa ha teatrarne måst öka representationernas antal med 23, ett förhållande som naturligen ökar utgiftsbudgeten ganska betydligt och som i alla händelser gifver vid handen att operans ekonomiska resultat nu är sämre än under föregående spelår.
För dramatiska teatern går det väl något så när an, ty den har genom sina 17 representationer ut-öfver fjorårets antal inspelat nära 7,000 kr.
mer än då, hvilket ju ej kan kallas något dåligt resultat, ehuru det visserligen något (med ungefar 28 kr.
) minskat medelvärdet af hvarje recett, så att detta senaste året utgjorde i rundt tal 776 i stället för förra året 804 kr.
Men för operan ser det vida sämre ut.
Der har visserligen representationernas antal ökats med 6, men i stället ha recettmedlen gått ned med bortåt 7,000 kr.
Detta förhållande har minskat medelvärdet på operans recetter från
1,463 kr., som det förra året utgjorde, till 1,393 kr., eller med 70 kr.
Skulle man gå frågan än närmare på lifvet och, om uppgifter för en sådan beräkning förefunnes, granska recettmedlen för de lyriska representationerna, skulle manotvifvelaktigt fa se att medelvärdet af dessa representationers recetter skulle än ytterligare minskas.
Ty Knut Alm-löfs gästspel, som vid detta års böljan skaffade teatern flere fulla hus, skulle då ej få medtagas.
Det är för öfrigt anmärkningsvärdt att så många gästspel under året förekommit De räknas till ej mindre än 48.
Af dessa torde väl Knut Almlöfs gästspel i böljan af detta år ha lyckats bäst, ekonomiskt taget, intägten af fröken Almatis gästspel torde ej ha varit synnerligen stor, och Rossis gästspel kan väl svårligen ha medfört annat än förlust Oss förefaller det som ett vågadt försök att inkalla Rossi för att konkurrera med våren, utvärdshusen och cirkus.
Och har detta försök gjorts såsom ekonomisk spekulation, och så ser det ut, att döma af tiden för hans gästspel, då torde man häri finna en naturlig förklaringsgrund att teaterdirektionen nu måst tillgripa teatrarnes sista tillgång, om vi få begagna detta uttryck: det af riksdagen beviljade krediti vet å 15,000 kr.
Då man sammanlägger dessa tre fakta: att man behöft flere representationer för att komma till samma recettsumma, som föregående år, att man behöft dyrbara extra medhjelpare, som ibland åtminstone ej kunnat locka folk, och slutligen att man måst tillgripa sista resursen, riksdagens nödfallskreditiv, då kan en vän af svenska teatern, särskildt af operan, nog få ett och annat att fundera på.
Vi talade äfven om en ökning i antalet representationer.
Det var då endast fråga om det föregående året, men går man längre tillbaka, skall man finna, att denna ökning antager ganska betydliga dimensioner.
Sålunda gåfvos spelåret 1882 — 83 på båda nationalteatrarne sammanlagdt 400 representationer, men spelåret 1885 — 86 har man drifvit upp siffran till 461.
Man behöfver ej vara så stor räknemästare för att finna, med hvilken summa dessa ökade representationer tynga ned teaterns budget, men det torde vara nog att nämna att för några år sedan uppgick dagkostnaden för hvaije representation å operan till 240 och å dramatiska teatern till 115 kr.
Det är ju då lätt att finna att ökningen i representationernas antal visserligen ej är, eller åtminstone ej behöfver vara liktydig med någon ökad behållning för teatrarne.
Och som man nu sett, har detta ej heller blifvit förhållandet.
Intägten står qvar vid samma siffra.Men hvad som afgjordt lider på ett dylikt jägtande, ett forcerande af arbetet, är de uppträdande artisternas re-ceptivitet, deras fysiska förmåga att uppträda, deras förmåga att skapå eller som det på konstspråket heter individualisera.
Visserligen medför ett oftare återkommande tillfälle att uppträda en större teknisk säkerhet eller rutin, och mången har blifvit framstående eller till och med efter våra förhållanden stor endast på sin förmåga i den vägen; men vill man vara ärlig, måste man ock erkänna att tekniken ej är den dramatiska konstens a och o, att der äfven behöfves studium, ett studium, som visserligen ej uteslutande far vara skolynglingens af regler och instruktioner stödda försök, utan den fullbildade mannens säkra arbete på att efter sin gåfva lösa en gifven uppgift.
Men hur går det härmed vid ett dylikt forceradt arbete, der den ena uppgiften så att säga tränger ut den andra?
Jo, vi få en mängd half-gångna foster, alstçr af instruktörens (om en sådan finnes) anvisningar och konstnärens teknik, men vi hinna aldrig att fa se konstnärens fina detaljarbete, karaktärens cisele-ring, ty bäst konstnären är sysselsatt dermed kastas han hufvudstupa in i en annan, kanske än mer omfattande uppgift.
Man säger att vår dramatiska scen för närvarande ej kan återgifva Shakespeare.
Det är troligen alldeles riktigt, men den saken torde böra betraktas som ett axiom, åtminstone bör man ej söka bevisen derför från de senast gjorda försöken, under Rossirepresentationerna, ty under en febril verksamhet, sådan som då rådde, måste man ursäkta artisterne, om de inskränka sina framställningar till försök att åtminstone ej bryta mot reglerna i elevskolan.
Redan detta är ju farligt nog.
Men må man ej tro att det stannar härvid.
Arbetsfopceringen har fört med sig ett annat ondt, som tycks antaga högst betänkliga proportioner.
Det är förlusten af de fysiska egenskaper som fordras för uppträdande å scenen.
Vi ha vid vår dramatiska scen haft åtminstone ett par sådana ganska allvarsamma fall, och skall arbetet ökas i samma proportion som hittils, lära nog flere ingalunda uteblifva.
Och dylika fall ha sina vanliga följder: rubbningar och stockningar i repertoaren, förargelse bland publiken och förluster för teatrarne.
Vid operan bli farorna af ett dylikt system än större.
Ty sångrösten är vida ömtåligare än talrösten, och allra helst är detta fallet med röster sådana som hr Odmannseller fröken Eks.
Och dock är det nästan uteslutande på dem, som dagens tunga och hetta livila.
De ha om hand hela den stora operarepertoaren, och hvad som värre är, de äro ensamma om den.
Resultatet har ej heller uteblif-vit Vi fingo höra det från Danmark för ej länge sedan, då det sades, att hr Ödmanns och fröken Eks röster g hade samma klang, samma välljud, som då de en föregående gång läto höra sig.
Och är detta underligt?
Redan 1883 uttalade den dåvarande teaterdirektionen att operan behöfde en tenor och en framstående sångerska till, men hvart ha dessa tagit vägen?
De ha aldrig blifvit synliga, utan hr Ödmapn och fröken Ek ha fått gno på i sitt anletes svett, undantagandes när någon af dem för någon tid varit opass-lig.
På sådant sätt kan det naturligen ej gå i längden.
Men är då vår publik blind och döf?
Ser och hör den ej sådant?
Nej, det gör den icke.
Vår publik är en samling okynniga, jag vågar väl ej sägij okunniga, barn som gå på teatern för att leka med de stora dockorna på scenen, som tycka det är mycket roligare att applådera och kasta blommor än att höra en opera eller en tragedi.
Den väljer sig några gunstlingar, hvilka den förtrycker med hela tyngden af sitt gunstlingsskap.
Och skulle än en af gunstlin-garne låta höra en falsk ton eller bete sig litet tafatt på scenen, så försvinner detta så lätt bland de starka bifallsropen och de rika blomsterskördarne.
Naturligtvis ingen annan än att teaterdirektionen måste använda de sålunda utmärkta artisterne i tid och otid, tvinga dem att forcera sitt arbete och kasta dem in på uppgifter, för hvilka de ej lämpa sig.
Se t ex. på Lohengrin.
Inte kan någon påstå att hr Ödmann är någon tillfredsställande Lohengrin?
Lohengrin är ju ingen pep-parkaksprins, som fruntimmer kunna sluka med ögonen och som jollrar fram sina profetior och sin kärlek.
Mera kraft i både röst och gestalt måste väl finnas hos en sagohjelte från 900-talet.
Hr Ö: s lyriska tenor har ju en rad triumfer att uppvisa, men talet om dess ombildning till hjeltetenor torde nu böra kunna sluta, ty försöken dervidlag ha hvarken gifvit vackra eller helsosamma resultat.
Det förhåller sig med fröken Ek på ungefär samma sätt
Detta gunstlingskap, som visst icke är något utmärkande drag endast för lyriska scenen och till hvilket artisterne naturligen äro fullkomligt oskyldiga, framkallar lätttankar på en oumbärlighet, som ej äro af hälsosammaste slag, ocn som i sin ordning ofta anställa förargelse och oreda.
Man har dessutom svårt att rätt tro på publikens allvarliga intresse för en sak, der dess sympatier ha en sådan rent personlig prägel.
Det är alldeles samma situation som i tredje akten af Ibsens » En Folkefiende », då Hovstad gör Petra sin kärleksförklaring och får till svar: » er det det, som står for Dem som det förste og fremste?
Ikke sagen selv? » Samma ord frukta vi ha sin tillämpning på publikens förhållande till nationalteatrarne.
Ty det lider intet tvifvel att, om dessa teatrar skola och kunna uppehållas, detta endast kan ske genom publikens intresse och deltagande.
Men det ser mörkt ut i både ekonomiskt och konstnärligt afseende.
Publikens blommor äro dåliga bundsför-vandter.
Det är ej längre modernt att anväuda dem på likkistorna,, derför begagnar man dem på teatern.
Vågar operan möta dem med den gamle romarens ord: omen accipio?
Homo.Staten som konstbeskyddare.
Georg Nordensvan,
Statens inköp af konstverk förestår nu * liksom hvaije år vid denna tid.
Samtidigt öppna * opponenterna sin andra utställning i Stockholm.
Några synpunkter angående den metod, enligt hvilken vårt museum riktar sina samlingar af modern konst, torde således ej helt och hållet sakna intresse, lika litet som ett ord om den alltjemt fortgående konstnärs-schismen.
Mer än en röst har höjt sig emot det system, statens inköpsnämd har att följa, då det är fråga om att uppmuntra svensk konst Erfarenheten torde nogsamt ha visat, att det är mindre lämpligt, detta sätt att inbjuda de dertill hågade konstnärerna att på bestämd tid insända till museet de konstverk, de vilja hembjuda till staten.
Det är sällan det händer, att något arbete af verklig betydenhet blir inlemnadt till musei årsinköp.