Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
S:s ögon: så äg den, så nyttja den, ifrån denna stund, med oinskränktaste rätt!
Det hedrande steget må ha verkan eller ej!
Det är icke derefter, som jag mäter min förbindelse.
– Rosenstein har visat mig brefvet88 till Kungen.
Det har smickrat mig på det högsta, att der se mitt namn och min sak förenta med Hr K. S:s.
Förlåt mitt slarf.
Jag längtar oändeligen, att få omfamna min vän.
Må väl – och älska mig alltid!
(Utan datum).
Jag skickar i ögonblicket till Lenngren.
Om möjligt är, skall det skickade komma in till i morgon.
I annat fall skall jag strax återsända det.
Men, min bäste vän! låt oss då få det tillbaka i afton eller i morgon bittida, för att införa det om fredag.
Jag menar, att om lördag börja vi med Recensionen.
Gud gifve blott, att mitt hufvud ej så alldeles vore förloradt!
Straffsångs-annoncen har surprenerat mig; men sjuk, instängd som jag är, för hvem skall jag beklaga mig?
Hvad utväg har jag annan, än tåla?
Kanske gör jag ock bäst deri.
Det är till Tit., som allt vettigt, allt hederligt folk ropar:
Tröttna ej!
Ty visst är, att från denna stund, om tystnad börjades från vår sida, vore allt förloradt.
Må väl! och älska mig så högt, som min erkänsla det skall söka förtjena!
Jag har här på mig ett förb–t manuskript för Posten i morgon, som blott tillåter mig att som hastigast genomlöpa de benäget sända papperen, för att ej låta Hr K.
S:s bud vänta för länge.
Hvad jag inhämtar, är, att
Hr K. S. iakttagit ett nytt tillfälle att visa mig vänskap.
Efter de väsendtliga prof jag deraf förut erfarit, var detta mig icke oförväntadt.
Jag önskar, att Hr K. S. kunde läsa i mitt hjerta all min tacksamhet.
Men äfven utan afseende derpå kan Hr K. S. ej annat, än hafva en full tillfredsställelse af sjelfva sitt ädla förhållande häruti.
– Jag har icke läst något blad af ”Democritus”89; men man har sagt mig, att jag skall vara der antastad på nytt med mycken grofhet.
– Min helsa har hela tiden varit usel.
Gud gifve en bättre åt Hr K. S., som så väl vet att använda den till Vitterhetens och Vänskapens fördelar!
Om jag i morgon kan kräla ut, skall jag ha den äran att få mundtligen fullfölja mitt svar.
Jag ser, att Hr K. S. har bekymmer af saker, som inflyta i Extra-Posten emot
Dess vilja och tänkesätt.
Jag har gjort samma trista erfarenhet i fjorton års tid.
– Till frågan, huruvida jag kunde misstycka att offentligen nämnas som auktor till sagan om Ljusets Fiender, har jag svårt att svara.
I fall man i afsigt af något beröm skulle vilja anse mig som författare dertill, kan jag, i följd af den djupt inrotade auktorliga egenkärleken, icke finna mig stött deraf.
– Med innerligaste högaktning och vänskap, och med ständigt förnyade skäl dertill, har jag äran att oupphörligen vara m. m.
Huru man ock i öfrigt må bedömma dessa bref – och visserligen får man vid dem ingalunda påminna sig t. ex.
Goethes och Schillers, der både personförhållandet och sakförhållandet äro så omätligt mera storartade: den vigt för Sveriges litteratur-historia äga de i alla fall, att på det möjligast åskådliga vis måla beskaffenheten af Kellgrens och Leopolds vänskap.
Tryter ännu något i taflans fullständignet, så möter oss det erforderliga tillägget i följande, nyligen i en flerfaldigt märkvärdig samling meddelade, bref ifrån
SCHRÖDERHEIM till GUSTAF III 90.
Stockholm den 23 April 1790.
– – Apollo gaf i går middag åt Olympen.
Det låter som en fabel: men det verkliga är, att Grefve Oxenstjerna 91 öppnat sitt hus; det är monteradt efter hans värdighet och moyens.
Det är alltför anständigt, både i anseende till bord, möbler och betjening; men ingen pretension till magnificence.
Han är en glad värd, gör hedern af sitt hus utan all embarras för sig eller gäster.
I går hade han bjudit af Akademien gräddan och Direktören92, Gyllenborg, Adlerbeth, Rosenstein, Kellgren, Leopold och Lehnberg.
Societeten embellerades af Brodern De Besche, Statssekreterarne Franc och Carlsson, och värdens skjutne bror Riddar St. Göran 93.
Jag placerade mig emellan Lehnberg och Leopold.
Den förre hade uti sin konversation all gravité af Akademiens gamla stock af oss Rosensteinianer.
Den sednare all smak och lätthet af hofvet, och den uppmuntrande tonen af stora verlden och protektören.
Man lade komplimenter hvarftals med maten, och jalousien spillde då och då på bägge delarne en knifsudd salt.
Genierna voro redan förut bröder; och in vino veritas; man explicerade sig med mindre förbehåll under desserten.
Jag hade önskat att kunna föra ett protokoll, och att sända E. M. det i stället för alla tröga ifrån regering, beredning m. m.
Man slog vad om vädret; för att endast hålla bagateller å ömse sidor, satte den ene upp Oden och den andre Birger Jarl.
Man talte om Dalin och Tollstadius, gjorde tillämpningar till skalder och prester, och till slut, med många komplimenter, till sig sjelfva.
En annan scen var mera dramatisk.
Dagligt Allehanda bar i går Holthusens svar på Kellgrens kritik öfver ”Slädpartiet” 94.
Termerna äro starka, och gå nära på både saken och personerna.
Kellgren var ledsen – och kanske arg.
Leopold, icke missnöjd med hans embarras; men döljde all satisfaktion, och tog det ädelmodiga beslut att uppmuntra och förklara.
Jag fick sedan veta att Holthusen, som förblandat snillen och redaktörer, gjort Leopold en elak kompliment.
En gemensam fiende och fara förenade dessa Herrar, som äro gjorda att lysa hvar för sig.
Deras entretien var dem emellan i tysthet; men man trodde sig af vridningar på nacken, af uppspända ögon och deklamerande näfvar kunna tro, att Holthusens undergång blef besluten, och en off- och defensiv allians i Herrans namn sluten emellan Gustaf Vasa och Oden.
Leopold meddelte högt till Kellgren sin sista anmärkning, af detta innehåll:
”Jag bör likväl nämna en sak till Holthusens försvar, som Herr Kongl.
Sekreterarn ej haft tillfälle att känna.
Herr Kongl.
Sekreterarn har ej assisterat vid lecturen hos Kungen om aftnarne.
Jag har flera gånger velat, men – ja, ja, jag förnyar väl mina propositioner.
Jag har flera gånger hört Holthusen läsa der: han läser charmant sina burleska verser, – om det är vers annars; man hör tydligen att han vet hvad han vill säga, fast han icke kan säga det; och det är alltid något”. – –
Stockholm den 9 Mars 1792.
– – På Baron Armfelts tillsägelse, låter jag nu förbjuda någon förnyad edition af Thorilds straffbalk emot de nerveuse poeterne.
Att de båda medtäflarnes föreningsband var – om icke alltigenom, dock nästan alltigenom – långt mera författarnes än personernes: det torde väl nu, efter dessa meddelanden, ej vidare kunna sättas i fråga.
Den litterära sanningen af deras inbördes tillgifvenhet är man af ingenting berättigad att misstänka.
Hammarsköld, i följd af Kellgrens djupare poetiska sinne benägen, att hos honom anse någon verklig aktning för Leopolds skaldegåfvor omöjlig, sträfvar fåfängt att finna en tvetydighet i det ställe af Kellgrens Skrifter 95, der Leopolds talent omtalas med beröm.
Hvad skulle han då sagt, om han fått läsa de loford, med hvilka Kellgren, i de här anförda brefven, upphöjer sin fordne motståndare till en förenare af Propertii och Ovidii snille, till svenska vitterhetens Skaldespiller, – ja, till dess ändtligen ankomne Messias, hvars förebådande Johannes Döpare han sjelf satte sin högsta ära i att vara?
Skulle han velat beskylla sin äfven på karakterens vägnar högt vördade älskling, att i allt detta blott drifva skrymteri?
Näppeligen.
Men han glömde, så väl, att en ärlig beundran för Leopolds ”goda vers” måste (omsider) sjelfnödvändigt framgå ur Kellgrens äldre smaklära, som ock, att dennas tillsist började förändring aldrig hann blifva mer än börjad.
Säkert är dessutom, att äfven i annat fall, eller om Kellgren slutligen hade kunnat betrakta Leopolds författarskap ur en synpunkt ungefär lik vår egen, skulle han dock aldrig upphört att erkänna den berömde medbrodern för en vitter storhet, som i sitt slag var både glänsande och sann.
– Deremot är uppenbart, att det språk, som egentligen kan kallas hjertats, i dessa skrifvelser föga låter höra sig.
Det frambryter först i den (verkligen) vackra, der Kellgren tackar förbundsbrodern för det öppna och kraftiga biståndet mot Thorild; om än den jemväl här (och ända till slutet) bibehållne ”Hr K.
S:en” gör ett störande intryck, och det just på det mest rörande stället.
Svårligen kan nekas, att de föregående brefven esomoftast bära stämpeln af någonting alltförmycket sökt och utpyntadt.
I allmänhet synas här båda två komma då först rigtigt i fart, när de klaga öfver sin ohelsa och sina motståndare.
Äfvenså finner man af Schröderheims berättelse till Konungen om Oxenstjernas poetiska middagsmåltid, att de båda skalderne jemväl af vänner och akademiska medbröder ansågos ”gjorda att lysa hvar för sig”.
Tillika visar sig der, i afseende på deras personliga ställning till Konungen, den – föröfrigt ock medelst andra källor nogsamt kända – åtskillnad, att Leopold ögonskenligen framstår såsom den närmare eller egentlige gunstlingen, den daglige ledamoten af Konungens enskilda umgängskrets.
Är Schröderheims berättelse ord för ord tillförlitlig, så ser det nästan ut, som hade Leopold äfven låtit förnimma, huru det berodde på hans ”propositioner”, att Kellgren skulle kunna bli hugnad med samma förmån.
Innebar hans utlåtelse verkligen en sådan vink, så var det, upprigtigt sagdt, att ej mot Kellgren bete sig särdeles grannlaga; helst när han visste (eller borde veta), att dennes större enskilda aflägsenhet från Gustaf III hade sina grundorsaker i ett lynne, som älskade en beqväm enslighets behag, i en lutning åt mindre strängt monarkiska åsigter, och i en städse mera tilltagande sjuklighet.
– Föröfrigt se vi, af det anförda stycket ur ett sednare Schröderheims bref till Konungen, att man till skydd mot Thorilds anfall verkligen tillgrep den utväg, hvilken Schröderheim sjelf tyckes ansett påkallad endast af de båda poeternes ”nerveusa” tillstånd.
Man begagnade sig dervid af honom, såsom dåvarande Hof- Kansler; och hans beredvillighet synes deraf, att åtgärden verkställdes redan dagen efter sedan Kellgren, i en öfverrumpling af sjukt lynne, hade i en skrifvelse till Leopold föreslagit den såsom ”nyttig”.
Bekännom derjemte: den åsigt, att de båda vittra storheterna voro ”gjorda att lysa hvar för sig”, så ofta de ej ”förenades af någon gemensam fiende och fara”, hystes företrädesvis af personer, som tillhörde Kellgrens närmaste dagliga omgifning.
Ofördöljeligt är, att åtminstone hos en och annan af denna krets var tänkesättet i afseende på Leopold temligen grått.
Särdeles framstående äro de prof deraf, som förete sig i de ej längesedan tryckta brefven från Järta till Höijer.
I berättelsen om Kellgrens död och begrafning förekommer t. ex. en så beskaffad yttring: ”Oxenstjerna har lofvat att skrifva vers; Silfverstolpe både vers och prosa; Leopold vet förmodligen hut; Rosenstein skrifver hans lefverne.
Allt detta bör bli godt”.
I en sednare skrifvelse, daterad ”Stockholm den 16 Oktober” (1798), då man der väntade Drottning Fredrika Dorothea Vilhelminas ankomst, säges om en Prolog, som af Leopold var författad till dess firande och skulle ”till Drottningens tjenst sättas på Franska” af M:r de Chaux, hvilken dervid hade utbedt sig Järtas biträde: ”Du kan ej föreställa dig, huru platt den är.
Vi hafva skrattat oss förderfvade.
I en litteral öfversättning låter den så högrasande, att man ej kan imaginera sig något värre.
Den börjas med en chorus af Sveriges landskaper: ”Lyftom opp (rétroussons) tacksamma händer i fröjden”.
Ett evinnerligt ”lyftande” i hela första arian.
– – – Jag hoppas, att mannen skall blifva litet utskrattad för denna platta produktion”.
Mången af våra läsare vet tvifvelsutan, att ett år sednare, då Leopold hade i anledning af Kronprinsen Gustafs födelse diktat sin ryktbara ode ”Det slutande Århundradet”, utgick deröfver från samma håll och hand en parodi, som kringflög landet i otaliga afskrifter.
Att Järta kunde till Höijer skrifva så, som han skref, låter ana, att Höijer sjelf var mot Leopold stämd till en viss antipathi; och deri bedrager man sig icke.
De, som med
Höijer umgingos, förnummo den ofta utbryta.
Den upphörde aldrig fullt; och det var den, med dess benägenhet att djupt nedsätta Leopold under Kellgren, som hos Höijers lärjunge
Hammarsköld sedermera fortplantades till gränslös öfverdrift.
– Man må likväl ej föreställa sig, att denna synpunkt, som hos Hammarsköld var endast ästhetisk, äfven var det hos Järta och Höijer.
Den förres bevekelsegrunder voro i betydlig mån, och den sednares i ej liten, mindre ästhetiska än politiska.
Leopold hade aldrig svärmat för Fransyska Revolutionen och Republiken.
Ständigt en afgjord (ehuru liberal) Royalist, dels i följd af sin varma personliga vänskap för Gustaf III, dels ock i kraft af ett förstånd, som hvarken af poetiska eller metaphysiska bländsyner kunde bestickas, ansågs han af den tidens svenska demokrater för en vitterlekande slafsjäl, hvars fåfänga, framför äran att vara en ”folkets man”, föredrog hofgunst och de förnämas bifall.
Med Kellgren deremot, fastän sjelf sammalunda bedömd af de ”röda” i landet (Thorild, Enbom, Philipson m. fl.), förhöll det sig olika.
Djupt harmsen och bedröfvad öfver utvecklingen af det stora skådespel, hvars begynnelse hade gifvit så glänsande löften, fortfor han dock att af utvecklingens fortsättning ännu hoppas åtskilligt, som tycktes i större mått, än Leopolds mera varsamma och skeptiska förväntan, öfverensstämma med
Silfverstolparnes och öfverhufvud den upsaliensiska såkallade ”Juntans” förhoppningar.
Om henne mera vid ett annat tillfälle.
Här må blott erinras, att till bemälta Junta hörde så väl Järta, som
Höijer; den sistnämnde var hennes utmärktaste litteratör, och gällde i allmänhet för hennes hufvudman.
Visserligen ser man, både af de i sanning lärorika uppsatser 96, i hvilka han för Silfverstolpes Litteratur-Tidning recenserade en mängd skrifter angående bemälta Revolution, och af de nyligen 97 offentliggjorda bref, dem han under sin utomlands-resa 1798–1802 skref till Friherrinnan (slutligen Ärkebiskopinnan) v.
Rosenstein, att han sjelf icke var – eller, om någonsin, blott flygtigt hade varit – hvad han på skämt ej sällan kallade sig, en ”jakobin”; om än flertalet af nämnda sällskaps medlemmar ej derigenom hindrades, att åtminstone härutinnan öfverträffa sin mästare.
Men ehuru snart han – såsom hans bref ådagalägga – lärde sig att ”förakta”
Fransmännen och inse, att af alla Europas nationer ingen duger till republik så litet som denna, fasthöll han dock länge i sin förkärlek en tankbild af republikansk statsförfattning, såsom ett önskvärdt syftemål, hvars slutliga (fastän sena) uppnående af Europas folk skulle bli en indirekt följd och vinst af Fransmännens galenskaper.
Att Kellgrens tänkesätt starkt lutade åt någonting dylikt, förråder t. ex. hans ”Philosoph på Landsvägen” 98 och mycket annat, – särdeles när man förstår att läsa äfven ”det hvita mellan raderne”; och detta skulle, naturligtvis, göra honom desto högre uppskattad af hela det parti, som ägde – eller trodde sig äga – en Höijer, en Järta till målsmän.
Tilläggom: under den sednare hälften af sin lefnad hördes alltid den sistnämnde, så i vittert afseende som i politiskt, göra fullkomlig rättvisa – kanske till och med något deröfver – åt Leopolds snille och hela personlighet.
Att tillkännagifva detta, är en skyldig gärd både åt Järtas och åt Leopolds minne.
I alla fall anse vi, för vår del, den nu anmärkta skiljaktigheten mellan Kellgrens och Leopolds öfvertygelser ingalunda hafva varit så stor, att den skulle, vid förlängning af Kellgrens lefnadslopp, kunnat hämma eller störa den kort före dess afbrott ögonskenligt började utbildningen af deras vexelförhållande till en i hvarje hänsigt fullständig vänskap.
Att det såsom en sådan framställde sig för Leopolds hågkomst i hans ålderdom, är lätt begripligt.
Derför målade han då, så ofta talet bragtes på Kellgren, den store medtäflarens bild ej mindre med hjertats rörelse, än med ”snillets och smakens” beundran.
Kellgrens författare-verksamhet var, såsom bekant är, tvåfaldig:
Det är egentligen i sednare afseendet, som han qvarlefver hos efterverlden; – särdeles genom några toner, som framklingade mot slutet af hans korta lefnad.
Likväl var det länge just i förra afseendet, som han utöfvade det kraftigaste inflytandet på sin samtids smak och allmänna sinnesodling.
Vid en slutlig öfversigt af hans författarskap torde fördenskull vara lämpligast, att först taga i betraktande hans ställning på detta fält: der han, i mången hänsyn, blef för nationens bildning ganska mycket; om ock enkom för dess vitterhet föga något mera, än en qvickare och roligare fortsättare af de äldre Dalinska Smaklärarnes bemödanden.
Och då detta tidigare skifte af hans bana utmärker sig fastmera genom en kritik, hvars negativa och diminutiva beskaffenhet var ett arf ifrån de närmaste mönstren, än genom en poesi, hvars tvifvelsutan ganska positiva skaplynne först längre fram kom till rigtigt genombrott och utbrott: så ligger i sakens natur, att det förra tidskiftet öfverhufvud företer hans svagare sida, och att den starkare, den förmånligare sidan först under det sednare framstiger med full omisskännlighet.
Men i sakens natur ligger äfven, att den Kellgrenska Stockholms-Posten är till alla delar ett af de litterära föremål, hvilkas rättmätiga uppskattning allramest förutsätter en förmåga att förflytta sig tillbaka in i deras samtid, eller en fullklar insigt af den tidens samtliga bildningsförhållanden.
Bortser man från helbilden af dessa, och utgår man omedelbart från en tillämpning af nutidens fordringar eller önskningar: så känner man sig, vid en genombläddring af den ursprungliga Stockholms-Postens årgångar, och om man der undantager ett och annat skaldestycke af förtjenst, visserligen frestad att med någon förundran efterräkna, huru ofta väl dessa årgångar verkligen röja, att i spetsen stod en ande af högre egenskaper än en qvick bel-esprit, med lifligt nit för voltairisk upplysning, vårdadt språk och rigtig versbyggnad.
Slik förundran minskas då ej heller stort genom det medgifvande, att detta nit tager sig ut häst, så ofta det upplågar af en fosterlandsälskande ifran; ty man önskar i alla fall, att det ”sunda förnuft”, för hvilket så många kritiska härnadståg anställdes och så många satiriska lusteldar afbrändes, hade med sin prisade sundhet förenat litet mera djup, höjd och vidd.
– Vi drista hoppas, att den teckning af förevarande tidnings karakter, som gafs i vår framställning af Thorilds strid mot Kellgren 99, ej med fog kan sägas vara gjord ur synpunkten af någon godtycklig och obillig uppfattning.
Sannt är dock, att också der har uppmärksamheten blifvit fästad mindre utförligt vid förtjensterna än vid bristerna 100.
Men detta var der en oundviklig nödvändighet; emedan just dessa lyten samfäldt innebära den objektiva förklaringsgrunden både till Thorilds polemiska uppträdande och till hela sättet deraf.
Hufvudsumman af Thorilds beskyllningar kommer ock att alltid qvarstå såsom ovederlagd.
Fåfängt skulle man neka, att den kritik, som herrskade i denna ryktbara tidning, var – i det längsta – till sitt omdöme nog mycket snäf, till sin halt nog litet inträngande i tingens inre väsende; att den både tadlade och prisade utan gräns, men i båda fallen med större afseende på stil, vers, rim, än på sak och sammansättning; att den vid utdelandet af beröm plägade nöja sig med några allmänna ordblomster, men deremot nästan aldrig försummade något tillfälle, att med synnerlig gamman specificera sitt klander.
Uppenbart är, att den gerna, och med njutning (ofta äfven med nog lättfunnen satir), begabbade och intill benen hudflängde arma småförfattare, till största delen menlösa tillfällighetsrimmare utan ringaste anspråk på vitter ära; men ogerna – eller åtminstone blott sällan, fåordigt och vanligtvis endast med komplimenter – vidrörde sådana skriftställare, hvilkas upphöjdare plats i snillets verld tycktes kräfva en mera redbar begrundning af både saken och personen.
Kellgrens fiender sågo i allt detta, å ena sidan ett kitsligt öfvermod, å andra sidan partisinne, skråanda och feg försigtighet.
Ofelbarheten och allmakten kunde nämligen (sade de) i tre fall äfventyras: antingen man råkade mot förmodan stöta på och uppreta en oväntad vederlike (såsom kort efter Stockholms-Postens början skedde med den nyss på skaldebanan framstigne Leopold, som då gisslades af Kellgren för bombast och phebuseri); eller ock antasta någon af dessa få jättebåla svärmare, dessa regeltrotsande snillen utan hejd, som, oaktadt alla sina brott mot den ”allmänt godkända smaken” eller den ”erkända skaldekonsten” 101, dock af nationens flertal omfattades med hänryckning; eller ock säga en ovarsam sanning åt de medbröder, hvilka, såsom redan befinnande sig i häfdvunnen besittning af den klassiska lagerns krans, kunde anse sina verk upphöjda öfver all vidare kritisk mönstring.
Också var verkligen skenet emot honom, när ovännerne med skäl funno anmärkningsvärdt, att Sveriges förnämsta kritiska tidningsblad egnade trägen uppmärksamhet åt t. ex. den enfaldige Malmöhandelsmannen Bager, som der framhölls till ideligen förnyade spelöjen, och öfverhufvud ej försmådde att ur de aflägsnaste landsorts-vrår framdraga förbrytare i vers och prosa, som väl aldrig drömt om något rykte i vitterhetens häfder; men deremot gick omkring t. ex. en Lidner ungefär liksom på strumplästen eller kring glödheta kol, – knappt ens nämnande honom; och i allmänhet öfver just sjelfva dignitärerne bland dåtidens vitterhetsmän iakttog en tystnad, som, när den bröts, ändock sällan lät förnimma något annat än ett i förbigående kastadt större eller mindre antal loford.
Säkerligen gjorde man Kellgren helt och hållet orätt, när man förebrådde honom partiskhet och feghet, äfvensom när man misstänkte honom för afund; mera förtjent var beskyllningen dels för en böjelse, att öfver höfvan sysselsätta sin kritiska lagskipning med småförfattare och småverk, dels för en viss undfallenhet mot såkallade ”konsiderationer”, när föremålen voro af den art eller kommo från det håll, som t. ex.
Gyllenborgs hjeltedikt ”Tåget öfver
Bält” eller Leopolds tragedi ”Oden”.
Väl hade man, billigtvis, i sednare hänseendet bort med någon skonsamhet ihågkomma, hvilka egna svårigheter det innebär att med fullkomlig oveld recensera vänners arbeten; och hvad
Lidner beträffar, till hvilken han visserligen stod i förhållande af hvarken vänskap eller ovänskap, så hade man bort finna troligt, att han mot en skald, som på samma gång var ett så stort snille och en så ömklig menniska, helt enkelt ej nändes offentligen yttra, hvad hans smak ägde att invända vid denna olyckliga varelses poetiska själsutgjutelser.
– Såsom en nödvändig följd af allt detta kunde mellertid ej uteblifva, att det, som genom en så beskaffad kritik mest blef bevakadt och gynnadt, var – om än alldeles emot
Kellgrens egen vilja – en täck, men enformig och entonig felfrihet.
Huru småaktig denna felfrihets-lära var, och på hvilka svaga fötter hon sjelf stod, blottar sig tillfyllest i den af oss tillförne102 beskrifna fejden mellan Kellgren och Leopold 103.
Utan tvifvel gjorde hon, längre fram, betydliga framsteg i syftningen åt uppfyllandet af positivare fordringar, än af de logiska, rhetoriska, prosodiska (sammanhang för tanken, språkrigtighet, uttryckens städning, ädelhet, lyftning, rim och rimledighet m. m.)
Men tidig ohelsa och död hämmade, såsom vi sett, fullkomnandet af denna berömliga sträfvan.
Ända till slutet bibehöll sig derföre ett och annat drag af hennes kynne från de år, då Voltaire var hennes Apollo; då, närmast honom, Pope och Locke voro i hennes ögon jordens yppersta snillen; då hon hos Shakspeare fann ”yrsla”, och hos Milton ofta, i stället för ”skaldens ton”, något som ”mera liknar skrålet af en full på gatan” 104; då hon betraktade ”orim” och ”orimlighet” ungefär såsom liktydingar, och öfver bägge afkunnade samma dödsdom, förklarande Rimmet för ”Smakens broder” 105, d. v. s. en rentaf oskiljaktig egenskap från hvarje modernt – och enkom från hvarje svenskt 106 – poem, som vill gälla för fallgodt; då hon syntes, både i vitter granskning och i vitter skapelse, lägga en hufvudvigt på Satiren, Epigrammet, Parodien; och så företrädesvis älska det Lekande, det Nätta, det behagligt Flygtiga, att i smaklärarens egna sånger äfven sjelfva Lyriken, ja sjelfva Erotiken förmärktes oftare och sannare tala deras tungomål, än den egentliga känslans och lidelsens.