Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad sade han, då han reste?
– Att han måste resa för affärers skull ...
– Magda!
Säg nu precis hur betjenten sade.
Försök inte, att narras; ty jag ser så väl på dig då du gör det.
Hvad sade han?
– Om fröken ändtligen vill det så ...!
Herr Felix sade, att han ej kunde säga, när han kom tillbaka; men ...
– Men?
– Men så snart skulle han ej komma.
Om några månader kanske.
Nora gaf till ett utrop af förtviflan.
– Tack Magda, sade hon, det var detta jag ville veta.
Du ser att jag redan är lugn igen.
Jag är verkligen starkare än du trodde.
– Och dessutom, så kan jag väl vänta några månader.
Jag får inte vara så pjoskig utaf mig.
– Oron tär på skönheten, säger man.
Och han måste finna mig skönare än någonsin, när han kommer hem.
– – – – Se så, nu kan du duka åt mig.
Nora reste sig för att gå in i matrummet.
Hon kände huru benen svigtade.
Allt i rummet dansade rundt för hennes ögon.
I nästa minut föll hon medvetslös till golfvet.
Konsul Brauners giftermål.
Som redan nämts voro vid denna tidpunkt Felix Brauners affärer betydligt derangerade.
Inte ens den allra skickligaste ekonom skulle hafva kunnat upptäckt någon utväg till räddning ur den kinkiga situationen med bibehållande af det yttre skenet.
Och skulle han förlorat detta, då gjorde det Brauner alldeles detsamma hvad som sedan hände.
Oturen hade förföljt honom på sista tiden.
De djerfva försök han gjort att betvinga den nyckfulla lyckan hade slagit högst illa ut, de hade, i stället för att rädda honom, fört honom ända fram till randen af en oundviklig ruin.
Allt hvad han egde hade han gifvit ut.
De hemliga fonderna voro uttömda.
Ja, han hade till och med måst anlita den nedsättande utvägen att, för att kunna på utsatt tid liqvidera den senaste hedersskulden, vända sig till en af dessa diskreta bulvaner, som förmedla penningelån.
Det var hans eleganta bo som stod i pant för ett lån till tredjedelen af dess värde.
Och under allt detta måste han bära hufvudet högt, slösa som förut, representera som förut på det att verlden ej skulle få en aning om hans fallfärdiga ställning.
Det kostade honom otroliga ansträngningar, hvilka dock med all säkerhet skulle misslyckats, om han ej uthärdat dem med en beundransvärd resignation.
Han gjorde sjelfva svårigheterna till en ny njutning för sig; det låg i dem en viss retelse, som nästan kunde jemföras med den vid spelbordet eller på börsen.
Han fattade att martyrerna kunde erfara en känsla af välbehag midt under den gräsliga tortyr de underkastades.
Spelets retelse hade emellertid den ovärderliga fördelen, att möjligen kunna resultera i en förmögenhet, medan affärssvårigheternas retelse deremot oundvikligt måste sluta med hans undergång.
Naturligtvis gingo alla hans ansträngningar ut på att finna en ljus punkt i mörkret, en strimma, han kunde vägleda sig efter, till dess han åter vore framme i det klara dagsljuset.
Men de enda ljuspunkter han såg, kunde jemföras med dessa små, mångfärgade dansande gnistor man ser, då man hårdt tillsluter sina ögonlock.
De endast öfvertyga om att mörkret är fullständigt.
En sådan gnista var konkursen.
Ackord vore otänkbart, då han ej kunde erbjuda någon utdelning alls.
Ur moralisk synpunkt hade han ingenting att invända emot, att, sedan han i rikaste mån ockrat på borgenärernas godtrogenhet och frikostighet, helt enkelt förklara, att de nu fingo se sig om efter någon godtgörelse.
Men ur konventionell högre sällskapssynpunkt tedde sig en konkurs något annorlunda.
Han fruktade att nödgas göra en kälkborgerlig konkurs, att behöfva uppvisa en stat balanserande på hundratusenden, der man efter hans lysande lif väntat att finna millioner.
Antingen skulle han egt en outtömlig rikedom eller också haft förmågan att bringa upp krediten till en hittills oerhörd höjd.
En konkurs nu!
En konkurs sådan som nästan dagligen förekommer!
Fi donc!
Hellre ett skott än att öfverlefva en dylik skandal!
Skottet var också en sådan gnista.
Men det föreföll honom så motbjudande, att lemna ett så eklatant bevis på sin oförmåga att reda sig ur en tillfällig penningförlägenhet, att han genast slog alla tankar i denna riktning ur hågen.
En tredje gnista var vexlarna.
Utan svårighet skulle han kunna skaffa sig några hundratusen på detta sätt.
Likväl förekommer härvid ett par »men».
Sina vänner hade han redan engagerat till så höga belopp, att han vore säker på, att de ej frivilligt skulle lemna honom sina namn vidare.
Att mot deras vilja använda dem till borgesmän vore väl inte så farligt, om han haft en större summa i perspektiv till förfallodagen.
Han gjorde sig ett heligt löfte för framtiden att ställa sina affärer så, att han alltid i händelse af behof kunde räkna på ett större, bestämdt belopp.
Nu såg han hvarthän hans bristande omtänksamhet ledde.
Den säkra utvägen till ögonblicklig räddning, som låg i ett »pro forma»-papper, måste han låta fara, emedan han ej visste hvilka resurser han vid förfallotiden kunde påräkna.
En gnista, som lyste något klarare än de andra, var en plötslig rymning.
Att resa från alltsammans!
Detta förtjenade att tänka på.
Han riskerade ingenting.
Han hade ej begått något brott, som var åtkomligt för rättvisan och behöfde sålunda ej frukta någon efterlysning.
Han var skyldig en enorm summa till sina vänner.
De skulle vara de första att maskera hans rymning med de antagligaste, de mest honetta förklaringsgrunder.
Och det stode honom fritt att som en glänsande meteor falla ned på en ny ort och der spela samma framstående rol som han gjort i Stockholm.
Ingenting hindrade honom.
Nora, som han älskade, skulle följa honom.
Hon skulle fortfarande få vara det förnämsta och dyrbaraste af hans nöjen.
Kanske hon till och med kunde vara honom till nytta.
Han hade redan bestämdt sig för att följa den sistnämda gnistans svaga sken, då ödet begagnade sig af en obetydlig omständighet för att helt och hållet förändra hans beslut.
Då han gick igenom sina bref, i afsigt att förstöra dem, som voro af mera komprometterande beskaffenhet, föllo hans blickar på ett kuvert, hvars format sade honom, att det ej kunde innehålla något affärsmeddelande.
Han såg på stilen och frimärket.
Båda voro tyska.
När hade han fått det?
Utan tvifvel för många år sedan, fast det råkat i glömska och af misstag kommit bland de torra affärsbrefven.
Kanske han till och med lemnadt det obesvaradt!
Han öppnade det med stor nyfikenhet.
Det var ett minne från den tiden, då han ännu lefvat i den oberoende privatmannens mindre bemärkta ställning.
»Hainsdorff!» Herre Gud!
Hur var det väl möjligt, att han kunnat lefva nära på ett helt år i den lilla staden!
En ort på högst tjugo tusen menniskor, utan nöjen, utan societet, utan spelklubbar, utan börs!
Endast en liten garnison, som skulle motväga allt det storstadsmessiga man der måste försaka, fans.
Landsortsofficerare!
Icke var det för deras skull den unge, rike, bildsköne Felix Brauner helt plötsligt lemnat det glada Berlin för att på obestämd tid slå sig ned i en så liten håla som Hainsdorff?
– Nej, det var verkligen inte för landsortsofficerarnes skull.
Ett fotografikort gömdes i brefvet, och detta porträtt förklarade ganska mycket.
Brauner skrattade högt, då han nu återsåg detta kort.
Han skrattade som om han redan glömt den allvarsamma orsak han hade att genomse sina bref.
– Adèle, mumlade han, du var ett vackert barn!
Porträttet visade en ung qvinna, knappast hunnen förbi barnaåren, med ett bedårande skönt ansigte.
Hennes drag voro ovanligt fina och regelbundna, ögonen stora och uttrycksfulla.
Håret var rikt och mörkt att döma efter porträttet.
Proportionerna utvisade att hon var liten till växten, samt mängden af smycken att hon tillhörde den förmögnare samhällsklassen.
Hennes namn återförde till hans minne en hel, nätt kärlekssaga.
Han hade lärt känna Adèle von Elmenfeld i Berlin.
Hur de blifvit bekanta kunde han ej påminna sig, han erinrade sig blott, att han en sommar åkt ovanligt mycket mellan Berlin och Potzdam, der Elmenfelds bodde.
Hennes fader hade sedermera kommenderats till chef för garnisonen i Hainsdorff, han var major.
Felix Brauner hade med familjens samtycke följt med och för en tid bosatt sig i samma stad.
Hans giftermål med Adèle var en afgjord sak, såsom man brukar uttrycka sig.
Hon var ung, nästan för ung till och med, skön och rik.
Genom en nära slägtinges testamente hade hon blifvit egarinna af omkring en half million, af hvilken förmögenhet dock en del skulle tillfalla andra slägtingar vid hennes giftermål.
Likväl hade partiet ej blifvit af.
Efter en förtjusande sejour i Hainsdorff hade Brauners ombytliga sinne tröttnat på kärlekssvärmeriet.
Storstadens omvexlande nöjen lockade honom oemotståndligt tillbaka till det glada lif han lemnat, och en vacker dag lemnade han Hainsdorff för att ej mera återvända dit.
Han brefvexlade en tid med Adèle; men då han flyttade från Berlin upphörde äfven brefvexlingen.
– Hur hade det varit, om jag gift mig med henne? tänkte Brauner.
Hon hade blifvit en hängifven, trogen och lydig hustru, som älskat honom och skänkt honom en till afguderi gränsande beundran.
Men annars hade hon ej varit någonting för honom; ty oaktadt de uttrycksfulla ögonen hade hos Adèle förståndets utveckling stått i oförlåtligt disproportionerligt förhållande till känslans.
Brauner stälde sjelfva okunnigheten framför den öfverallt defecta pensionsuppfostran hon intresselöst inhemtat, och hvilken fullbordats på det mest förvända sätt.
Hela hennes erfarenhet inskränkte sig till de rikare klassernas nöjen.
Balsalongerna, teatrarne och de lysande familjefesterna hade varit den »lifvets skola», hon gått i.
Läroämnena i pensionen hade utbytts mot Hainsdorffsofficerarnes äckliga, betydelselösa smicker.
Rik och bortskämd från sin tidigaste barndom skulle hon som hustru blifva en fin och dyrbar prydnad för en luxuös våning, en dekoration af oändligt behag för Societetens fester; men hon skulle ej heller blifva något annat.
– Åh, om hon ändå egt Noras hufvud! utropade Brauner, sedan han dragit sig till minnes allt hvad han kände om Adèle von Elmenfeld.
Dock, hon vore ett godt parti!
Kanske vore hon ännu ogift.
Hon vore nu omkring tjugofyra år gammal, och det hände ju ibland – om än mycket sällan – att rika och vackra flickor vid den åldern ännu voro lediga.
Hainsdorffsofficerarne voro ej synnerligt farliga rivaler; men det kunde hafva inträffat, att hennes fader blifvit befordrad och i så fall redan lemnat garnisonen i Hainsdorff.
– Om jag skulle gifta mig!
Lyckades han återeröfra Adèle, så vore han räddad och kunde med ny glans återvända till Stockholm.
Den sköna Adèle Brauner, dotter till – sannolikt nu – öfverste von Elmenfeld, rik och af börd skulle blifva en ny värdefull acqvisition för Stockholmssalongerna.
Och misslyckades han ... så hade han ju redan satt sin rymning i verket!
Brauner reste.
Han hade fattat sitt beslut så hastigt, och satt det så omedelbart i verket, att han under ifvern och med sina giftermålsplaner i hufvudet ej kommit att tänka på Nora.
Först då han landstigit på tysk mark erinrade han sig sin försumlighet.
Yttringarna hos denna egendomliga natur voro så plötsliga, nyckfulla och häftiga.
Nyss hade han fullständigt glömt henne för ett praktiskt, nyktert giftermålsprojekt, som stod alldeles i strid mot hans njutningslystnad och raffinerade smak.
Nu åter glömde han sina planer för den hastigt uppflammande längtan efter Nora.
Han kände ånger, och hade nästan återvändt till henne med första lägenhet.
Det fordrades verkligen hela medvetenheten om, att han vore ohjelpligt förlorad i samma stund han kom tillbaka till Sverige, för att förmå honom att fortsätta resan.
Han måste nöja sig med att sända Nora ett långt, passioneradt bref, hvari han på det mest bevekande sätt bad henne troget vänta honom.
För sitt underhåll behöfde hon ej sörja, han skulle, om än frånvarande för någon tid, likväl hvarje dag gifva henne oemotsägliga bevis på sin kärlek till henne.
Brauner ljög icke i detta bref. Hvad han lofvat höll han.
Under den tid han var frånvarande, korresponderade han flitigt med Nora, och sände henne såväl penningar som presenter.
Felix Brauner hade tur.
Han återfann Elmenfelds i Hainsdorff. Majoren hade verkligen befordrats till öfverste; men ännu ej lemnat sin garnison.
Adèle var ännu ogift, fast hon var vackrare än någonsin.
Brauner hade knappast några svårigheter att öfvervinna.
Man lefde i Hainsdorff i lycklig okunnighet om ondskan i verlden utanför den lilla stadens råmärken.
Ja, man hade till och med goda anlag för tron på det underbara.
Felix Brauner hade ej svårt att förklara sin långa frånvaro och tystnad såväl inför Adèle som inför hennes föräldrar, och han fick dem att tro det underbara.
De trodde att han för sin kärleks skull sökt lyckan, som han nu ändtligen funnit derborta i professor Nordenskiölds land vid Nordpolen, de trodde, och de gräto dervid, att han under motgångarnes och pröfningarnas tid ej låtit höra af sig, endast derför, att han ädelmodigt ville lemna Adèle fria händer, om någon annan gjorde henne sitt anbud.
De trodde honom, då han försäkrade dem, att han nu framträdde i de lyckliga omständigheterna att vara fullkomligt fri från förtalets hviskningar, att Adèles förmögenhet skulle haft det ringaste inflytande på hans val.
De trodde honom.
Två månader efter Brauners ankomst till
Hainsdorff firades med stora högtidligheter hans och Adèle von Elmenfelds bröllop.
Brauner inkasserade hemgiften.
Och så anträddes bröllopsresan.
Till professor Nordenskiölds land vid Nordpolen.
Till Sverige!
Och hade de goda svärföräldrarne följt med från Hainsdorff skulle de fått skäl att göra stora ögon, då de sett hvilken karl de fått till måg.
Storartadt som när han första gången gjorde sin entré i hufvudstaden gjorde Felix Brauner sitt återinträde med sin unga, sköna brud.
Det var en tilldragelse, hvarom alla talade och hvarom tidningarna skrefvo.
Mulna dagar.
Konsul Felix Brauner var sålunda räddad.
Den »finansiella kuppen» hade lyckats öfver förväntan väl.
Han var åter rik, kunde åter låta de »hemliga fonderna» stå, på tillväxt.
Dessa hade nått den höjd han önskat.
De uppgingo till femtio tusen kronor om året.
Han var särdeles nöjd med den medhjelpare han funnit i Arnold Lindqvist.
Efter blott ett par års verksamhet hade denne fört den afdelning af Brauners affär, som anförtrotts honom så väl framåt, att den redan afkastade de beräknade femton tusen kronorna.
Dess existens hade dock varit hotad på allvarsammaste sätt, då Brauner i sin penningförlägenhet före giftermålet äfven varit nödsakad att använda det för fabriken afsedda rörelsekapitalet.
Men situationen hade räddats genom en operation, hvilken om den blifvit allmänt bekant ohjelpligt störtat Brauner för all framtid.
Den blef emellertid icke bekant, om den än visade sig temligen onödig, då dess resultat ej utföllo förr än Brauner genom sitt giftermål blifvit i stånd att ändå bisträcka med de erforderliga medlen.
Felix hade skäl att ångra denna finansoperation, som på sätt och vis gifvit Arnold Lindqvist ett öfvertag öfver honom.
Men den hade emellertid haft sin stora nytta med sig.
Den hade nemligen öfvertygat
Brauner om att hans marionett lydde trådarne ordentligt, att denna ej skulle strejka, när behofven kräfde en ny »finansiell kupp».
Ty om
Brauner än för tillfället kunde glädja sig åt en ganska ansenlig förmögenhet, så kände han af egen erfarenhet till spellyckans föränderlighet.
Som yrkesspelare var Brauner visserligen ytterligt sangvinisk.
Han hoppades allt, då han vågade allt.
Men trots sin förhoppningsfullhet var han alltid beredd på att förlora och behöfde derför alltid en förmögenhet i reserv för den bortspelade.
Giftermålet förändrade naturligtvis mycket i hans lif och vanor.
Men billigare blefvo de icke; tvärtom.
En stor del af hans nöjen måste för att tillfredsställa de konventionella fordringarna flyttas till hans hem.
Eller som han uttryckte sig, de förvandlades från nöjen till familjefester.
De blefvo dyrbara dessa fester.
Herr konsuln måste representera och hans charmanta fru förstod att depensera, om hon också måste lemna åt legda krafter konsten att arrangera.
Helt säkert skulle suveränen i den lilla stat, Brauner representerade, känt sig mycket belåten om hans trogna undersåtar beviljat honom en civillista till samma storlek som hans generalkonsuls årliga utgiftsstat.
Det gick storslaget, furstligt, till hos herr konsulns.
Men en sådan praktklenod som
Adèle måste hafva en dyrbar infattning; ensamt hennes toaletter och smycken slukade dubbla räntan på den hemgift hon fört med sig.
Den fina våningen kräfde en slottslik inredning och möblering.
Det nobla umgänget måste underhållas med baler, middagar och supéer.
Promenaderna fordrade dyrbara racehästar och eleganta ekipager.
Välgörenhetstillställningarne måste matas med hundrakronesedlar; och så vidare i oändlighet.
Det lilla hushållet, två personer blott, hade förverkligat drömmen om »en koja och ett hjerta».
Kojan var en praktvåning om aderton rum, en expositionslokal för det yppersta konsten och konstindustrien hade att uppvisa, en mönstervåning, afsedd att studeras och begripas endast af rikedomen.
Och hjertat?
Åh jo, det fans äfven litet af detta, så litet som kan trifvas i en praktvåning om aderton rum, så litet som kan våga visa sig i det lilla trånga rum, crème de la crème lemnat qvar, sedan dess kodex »comme il faut» kungjordes till efterlefnad, så mycket som utan att göra sig löjligt kunde läggas i dagen inför denna svärm af lyssnande tjenstfolk från sällskapsdamen ända ned till kökspigan, från kammartjenaren Kristian ända ned till stallpojken.
Det var mycket, mycket litet.
Adèle älskade Brauner af hela sitt hjerta.
Han hade alldeles riktigt bedömt hennes kärlek.
Men hon hade så liten tid öfrig att egna åt sina känslor.
De nya bekantskaperna, festerna, nöjena, promenaderna lade ständigt beslag på hennes tid.
Och hennes hem och toalettbestyr sedan!
Då hon ändtligen hade någon ledig stund från allt detta, då, ja då hade inte hennes man tid igen.
Och så gingo dagarne och känslorna trängdes tillbaka, formade sig efter aristokratiens comme il faut, och svalnade.
Tomheten i själen fyldes med nöjen, toaletter, juveler och konfekt.
Och Adèle var nöjd.
Hon begärde ingenting mera af detta lifvets goda.
Hon hade ju allt.
Brauner egnade sin unga hustru en mönstergill salongskärlek.
Han var artig och förekommande mot henne.
Behandlade henne som en ömtålig leksak och komplimenterade henne för det hon så väl stod i harmoni med våningens elegans.
Han lät henne sköta sina toaletter och öfriga nöjen efter eget godtfinnande.
Och han tillät henne att beundra honom, hans skönhet, hans bildning, smak och på alla områden henne öfverlägsna själsegenskaper.
Detta var hjertat i kojan.
Brauner fann inom kort, att han köpt sin räddning dyrare än han först trott.
Den smula sympati, han känt för Adèle, då han i Hainsdorff återsett henne, försvann så småningom, när han mer och mer kom underfund med huru litet det i sjelfva verket fans bakom hennes förtjusande utseende, huru inskränkt hon var.
Deras äktenskap blef redan från första början ett sådant som flertalet äktenskap inom de högre klasserna.
Till skenet ett det lyckligaste, i verkligheten olyckligt, men dock förskonadt från några afbrytande eller upphäfvande dissonanser genom den ytterlighet af konvenans, som båda makarne iakttogo i sin samlefnad, hon af uppfostran, han af vana.
Och Nora!
Nora, som älskade honom så varmt, så hängifvet!
Det säger sig sjelft, att hon tog sig djupt af underrättelsen om Brauners giftermål.
I sin öfversvallande lycka hade hon aldrig tänkt på möjligheten att han kunde gifta sig, att hon skulle få en rival i hans hustru.
Hans bref hade förberedt henne på att han nödgades göra ett affärsparti, men hon hade ändå tviflat, tviflat till dess sanningen stod lefvande inför hennes ögon.
Passionerad i girigheten, njutningslystnaden och i kärleken, när hon ändtligen fattat denna känsla i dess stora djup och outgrundliga kraft, blef hennes smärta förfärlig.
Hvad hon led, vet dock ingen, ty hon stängde sig inne med sin sorg, endast de förtviflade snyftningarna nådde Magda, som vakade utanför sin matmoders dörr.
Men kammarjungfrun höll blott ut att vaka i tvänne nätter.
Nora grät mycket under en tid; Magda fann om morgnarne kuddar och soffdynor fuktiga af tårar.
Mycket slog hon också sönder.
De dyrbara Sêvrevaserna, den nakne bronsfaunen och många andra saker gingo sin förgängelse till mötes under Noras paroxysmer.
Slutligen talade hon till Magda.
Rösten vibrerade ej mera.
Nora var förfärligt blek, ögonen voro röda af tårar och nattvak; men hon var lugn, talade och handlade med samma säkerhet, som då hon ännu kände sig outsägligt lyckligt.
– Det är öfver nu, Magda, sade hon.
När konsul
Brauner kommer – och han skall snart komma – så släpp in honom som förut.
Skulle han fråga dig något, så mister du din plats, om du med ett enda ord låter honom förstå, att jag gråtit.
Nu måste du skaffa mig carmin och tusch.
Jag trodde inte, att jag skulle behöfva sminka mig; men gunås så visst, jag är afskräckande ful.
Och Nora sminkade sig.
Hon åt med god aptit, hon gick på teatern och skrattade sitt vanliga silfverklingande skratt, hon läste den senast utkomna pikanta kärleksromanen och hennes ögon fingo som förut den undertryckta lystnadens fuktiga glansdager.
Hennes förstånd hade segrat.
En fruktansvärd strid hade utkämpats mellan hennes hjerta och hufvud.
I hjertat hade hatet utträngt kärleken.
Medan den senare känslan uppträdde med pretention på en total förintelse af både hjerta och kropp, hade hatet öfverljudt ropat på hämd, vansinnig rasande hämd på Adèle och på Felix.
Hatet ligger förståndet närmare än kärleken.
Också deltog förståndet som hatets allierade i striden.
Det mäklade fred, tills vidare åtminstone, det inblandade de verldsliga behofvens prosa i känslostridens poesi, det ref upp gamla minnen om fattigdomen och eländet i vindskuporna vid Norra Smedjegatan.
Och det segrade.
Naturligtvis kostade det på Nora; men till belöning för att hon underkastat sig förståndets röst, lärde detta henne att blifva hycklerska.
– Se nu, sade det.
Hvad nytta har du eller hvad skada har han af att dessa dyrbara Sèvre-vaser nu ligga i bitar.
Hvarför skall du inte roa dig som förr?
Han betalar och han är väl ändå fortfarande bättre än någon annan.
Tag i stället emot honom, kyss och smek honom som förut, men haf mig i dina tankar.
Bed honom om pengar till ett par nya vaser, tio gånger dyrare än de der.
Köp ett par billiga.
Resten är ditt!
Du har ännu en lång framtid, Nora!
Den der rösten och orden kände hon igen.
Ja, den tillhörde hennes gamle, trofaste vän förståndet, som hon ej rådfrågat på så länge.
Hvad hade hon för tack för att lyssna till känslans röst; den var visserligen ljufvare att höra, men den ljög, den bedrog henne, den gjorde henne illa.
Nora var icke hvad man kallar omskapad.
Åtta – eller kanske det var flera – sömnlösa, förtviflade nätter hade under gränslösa qval återfört henne till det forna jag’et, slagit de båda jernbanden om hennes hjerta, sedan passionerna pressats in igen i sitt gamla obeqväma fängelse.
De skulle ej få slippa ut mera.
Förståndet höll en omsorgsfull vakt.
Och Felix kom som Nora väntat.
Han visste inte hvad hon lidit. »Stackars liten, hvad skall hon säga?
Hvad skall jag säga henne?» tänkte han, då han gick till henne.
Han fann henne skönare än någonsin, skönare än Adèle, skönare än någon qvinna han förut skådat.
Inte en tår, inte en förebråelse undslapp henne.
Hon störtade i hans famn, ömt, hängifvet som förut, som ett älskligt barn, som inte förstod, att han gjort henne någon orätt med att taga en annan qvinna till hustru.
Felix Brauner kände sig hänförd.
– Om jag kunnat taga henne i stället! tänkte han.
Han märkte inte, att hon upphört att älska honom.
Han tänkte inte på, att hon redan vid detta första möte aflockade honom tio gånger hvad de dyrbara Sêvre-vaserna kostat.
Ty han älskade och kärleken är blind.
Magda kunde ej tro sina ögon.
Åter frågade Nora som förut kammarjungfrun om sitt utseende, och åter frågade hon:
– Inte sant, Magda, jag är ändå bra lycklig?
– O, ja! svarade flickan, ty nu trodde hon det åter.
Utan känslor!
Med kärleken är det emellertid ett eget förhållande.
Man kan alldeles undgå att märka dess tillvaro, der den finnes; men man saknar den der den försvunnit.
Om kärleken möter hyckleriet, så kan den väl låta dupera sig en gång, ja kanske flera gånger, men icke i längden.