Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag torde således kunna förbigå all bevisning i detta hänseende, så mycket heldre, som den värde talaren ej förnekat nämnde behof.
Antager man nu befintligheten af detta behof och sålunda måste tillse huru detsamma bäst må kunna fyllas, får man ej, på sätt Hr Silfverstolpe gjort med kavalleriet, uteslutande till ögonmärke företaga pröfningen häraf.
Tvärtom måste man tillse att den nya organisationen af kavalleriet väl med de öfriga vapnen sammanslår, och detta icke allenast med en organisation på fredsfot, utan äfven vid en mobilisering för att på krigsfot öfvergå.
Utan att i denna fråga allt för djupt vilja ingå, måste jag härvid påpeka ett förhållande, enär detta till betydlig del bestämt komitéens besut och torde för R. o.
Ad. förklara det - 420 Den 20 Maj. samma.
Såsom kändt är, befinner sig vårt indelta infanteri organiseradt dels på regementer af 2 bataljoner, dels på korpser, som utgöra endast en bataljon.
Denna olikhet medförer ej obetydliga svårigheter vid en blifvande mobilisering.
Vid en öfvergång på krigsfot, då beväringen med stammen måste införlifvas, kan nemi. detta ej ske genom att belt enkelt insticka denna beväring uti de redan befintliga bataljonerna — enär dessa i så fall blefvo större än taktiska reglor medgifva — titan måste med stam utur de gamla bataljonerna nya uppsättas, på hvilka alla sedan beväringen fördelas.
Frågan blifver nu: huru stort antal nya bataljoner kunna sålunda organiseras?
Kan en bataljon växa ut till 2:ne, eller af 2 gamla endast en tredje bildas.
Svaret häruppå kunna i sista hand endast R.
St:r gifva, ty detta svar beror uppå huruvida medel kunna erhållas för en nödvändig tillökning af befäl, uti hvilkets antal nu en ej obetydlig brist förefinnes, äfven om endast af 2:ne en ny bataljon (och oundgängliga depot-bataljoner) skulle organiseras.
Tager man nu detta i betraktande, skall man finna att öfvergången —alltid med fel behäftad, om utgångs-cadrerna äro ojemna — blefve särdeles försvårad, om för hvarje bataljon blott en half bataljon skulle tillkomma, uti hvilket fall — då bataljonen är infanteriets taktiska enhet—man, för att skapa denna bataljon, måste sammansätta den genom kontingenter utur 2:ne olika korpser.
Att ett sådant sammanförande utaf för hvarandra främmande, så väl befäl som manskap, måste medföra stora olägenheter, lärer endast behöfva påpekas.
Hr Silfverstolpe torde vilja fråga: hvad rörer allt detta kavalleriets organisation?
För kavalleriet, som aldrig på en gång kan komma att uti sina leder upptaga ett större antal beväring, är ju organisationen på särskilda bataljoner tvertom ganska lämplig?
.lag vil hemta svaret oell tillämpningen utaf hvad jag sagt utur Hr Silfverstolpes eget anförande.
Den värde talaren föreslog nemi., såsom ett bättre sätt att öka kavalleriets styrka, att, med bibehållande af Smålands Husarer, uppsätta en bataljon af Westgötha reg:te.
Om så skedde, skapades icke då en ny korps af den återstående infanteri-bataljonen; och ökades icke derigenom de olägenheter för infanteri-vapnet, jag ofvan framhållit?
Komitéen har visserligen icke varit blind hvarken för den duglighet Smålands Husarer besitta, ej heller för de svårigheter, bildande af nya kavalleri-korpser förete, eller för den tid, som föregår innan ett nytt kavalleri kan lörvärfva nöjaktig skicklighet, ehuru, enligt min tanka, Hr Silfverstolpe allt för långt torde utsträckt den sednare.
Men, Mina Hrr! det arbete och de förslag, komitéen fått uti uppdrag att göra och framställa, hafva icke haft afseende på dagen, utan på framtiden, och då så är, bar komitéen icke kunnat, icke bort, för öfvergående olägenheter uppoffra hvad för denna framtid synes gagnande.
Det hade visserligen funnits ett sätt att åt Svenska kavalleriet bevara Smålands Husarers erkända duglighet, och dock
Den 20 Maj. verkställa en ökning utaf kavalleriets styrka, utan melin, ja till och med med fördel, för infanteriets organisation.
Denna hade varit att anbefalla Smålands Grenadierers uppsättande.
En utaf de olämpliga enstaka infanteri-bataljonerna hade då försvunnit.
Men, då kändt är att riksdag efter riksdag förslag framställts derom att Smålands Husarer skulle afsitta — dessa förslag grundade på svårigheten för provinsen att underhålla till och med blott en bataljon kavalleri — lärer komitéen näppeligen kunnat vänta framgång åt ett dylikt förslag.
Måste åter all tanke häruppå ölvergifvas, då vågar jag påstå, att förslaget att åter uppsätta Westgötha reg:te är det bästa möjliga; synnerligen när man tager i betraktande att inom ingen af Sveriges provinser törhända hästafveln på sednare år gjort så stora framsteg som uti Westergötland, till följd hvarutaf den för kavalleriet vigtigaste materiel med lätthet kan inom orten anskaffas.
Jag vill nu endast med ett par ord bemöta några mindre å hufvudsak gående inkast af Hr Silfverstolpe.
Den värde talaren har förmenat att utur strategisk synpunkt det lage vigt uppå att icke blotta Småland pä kavalleri.
Jag lemnar denna åsigt i sitt värde.
Jag vill icke ingå uti pröfning af huruvida uti Smålands brutna bygd någon större styrka kavalleri kan användas; meri jag frågar honom, huruvida väl kan förutsättas, att ett fredsbrott så hastigt kan påkomma att tiden icke medgifver att till försvar för vår sydliga östra kust sammandraga en styrka af olika vapen, lämpligt sammansatt.
Ytterligare har framhållits den stora utgift, Smålands Husarers afsittande skulle tillskynda staten uti pensioner åt, dess befäl.
Jag vill ej uttala ett omdöme deröfver, huruvida detta befäl, då regitet afsitter, eger rätt att fordra att på indragningsstat blifva uppförd.
Skäl kunna tala härför; skäl åter emot.
Att dessa sednare dock hittills ansetts mest gällande, bevisas derutaf att vid så väl Smålands 2:dra Husar-bataljons, som ock vid Östgötha-, Westgötha- m. fl. reg:ters afsittande, dylik pensionering icke ifrågakomma, utan befälet öfvergått på infanteristat.
1 hvilket fall som heldst torde dock den ifrågasatta utgiften komma att -- möjligen ej så obetydligt — inskränkas derigenom att ett större eller mindre antal af Smålands Husarers nuvide befäl, åtminstone inom lägre grader, skulle, lockade af de förmåner befordran medförer, öfvergå till det under bildning varande reg:tet.
Härom — och att dymedelst det nya reg: te t skulle tillgodokomma någon del af den erfarenhet och skicklighet, befälet vid Smålands
Husarer besitter —har komitéen för sin del åtminstone gjort sig förhoppning.
1 hvad slutligen beträffar de stora kostnader — och den förlust uti materiel — förändringen skulle medföra, får jag hänvisa Hr Silfverstolpe till det kostnadsförslag, komitéen uppgjort, af hvilket han icke synes hafva tagit närmare kännedom.
Af detta inhemtas, att sagde kostnader temligen torde betäckas af de vacance-medel, som för närv:de från Westgötha reg-.te till statsverket ingå och hvilka lämpligen synas böra kunna påräk - 422 Den 20 Maj. nas för fyllandet af reg:tets egna behof.
Hvad särskildt materielen beträffar, har kornitéen (öreslagit att —der denna befinnes duglig — staten skulle förmedla ett utbyte af vapen regina emellan.
Hade Hr Silfverstolpe behagat aktgifva på detta, skulle troligen anmärkningen uteblifvit.
Jag har intet vidare att tillägga, utan anhåller endast att hvad jag nu sagt, må få till Utsk:t remitteras.
För min del anser jag förslaget om Smålands Husarers alsittande var ganska riktigt, då hvarken Småland är en ort, der hästkulturen långt framskidit, ej heller befolkningen är just passande till kavallerister.
En annan fråga är, huruvida det är skäl att öka kavalleriet genom alt låta Westgöta reg:te sitta upp.
Enligt min tanke är det indelta kavalleriet icke tidsenligt.
Först och främst har karlen ingen öfning och sedermera blir hästen, genom att större delen af året ridas af personer, som ej förstå sig derpå, alldeles förderfvad.
Då indelningsverket stiftades, tror jag att denna institution var af mycken vigt.
Kriget fördes då på helt annat sätt än nu.
Då man deri tiden kunde använda stora massor af kavalleri, hvarvid såväl obetydlig öfning lör karlen som ofullständig dressyr för hästen behöfdes, så äro förhållandena nu för tiden helt annorlunda.
Gå vi till de sednaste krigen, så se vi hvilken obetydlig röle kavalleriet der spelat, och orsaken är lätt (unnen.
Skjutvapnen hafva nemi. på sednare tider utvecklat sig till en otrolig grad, hvarigenom större svårigheter nu än fordom möta kavalleriet.
Om vi t. ex. antaga att en kavalleri-trupp skall anfalla ett infanteri, så, i stället för att det fordom blott riskerade en salfva, riskerar det nu 2:ne.
En annan orsak, hvarföre kavalleriet numera icke kan användas så lätt, är, att det fordom lanns så många oodlade fält, hvarest kavalleriet kunde manövrera, då deremot nu knappt en sqvadron kan komma fram, der fordom 1000 man med lätthet kunde röra sig.
Om vi se huru förhållandena, i detta fall, äro i Skåne, hvilket, såsom slättland, skulle vara en provins särdeles passande lör kavalleri, så finna vi, att, med undantag af de vanliga exercisplatserna, det icke finnes något enda ställe, der man med fördel skulle kunna använda kavalleri.
Huru vore förhållandena under Danska kriget 1848?
Jag tror knappast det förekom någon enda större kavallerifäktning under hela kriget, ehuruväl kavalleriet utgjorde kanske den bäst exercerande delen af Danska trupperna.
Det är visserligen sannt, att kavalleriet under det sista upprorskriget i Ungern spelade en ganska stor röle, men det var aldrig i sluten ordning, i massa.
Deremot förekommo nästan dagligen mindre kavalleri-strider, ofta man emot man, deri Ungrarne nästan alltid blefvo segrare genom sin skicklighet att rida och föra sina vapen.
Jag har hört sjelf al
Österrikiska officerare, att man såg nemi. ofta en Ungrare omgifven af 3 Den 20 Maj. 423 å 4 Österrikiska kyrassierer, och lian gick ofta fri, enär de ej kunde taga honom.
Den enda större kavalleri-strid i sluten trupp, som i sednare tider blifvit utkämpad, var det Engelska lätta kavalleriets på Krim.
Dess olyckliga utgång är af alia känd.
Jag kan således icke komma till något annat resultat, än att med fördel bruka kavalleri i större sluten trupp, isynnerhet här i Sverige, icke kan komma i fråua, och att, hvad som fordras för oss, är kavalleri till förpost-tjenstgöring, rekognoscering etc.; men dertill fordras ryttare, som kunna rida, och hästar, som äro dresserade.
Att detta sednare icke är fallet med vårt indelta kavalleri, det tror jag ingen vill bestrida.
Jag vädjar till hvilken kavalleri-officer som hellst i det fallet, om han tror sig kunna rida en häst, som sig bör, hvilken större delen af året rides af främmande personer, sorn ofta ej förstå att rida; hvad bans tanka är om en häst, på hvilken han skall rida en månad, men hvilken rides af andra under elfva.
Att denna organisation var för gammal, var redan insedt för 30 år sedan, då jag tjenade vid kavalleriet.
För min del anser jag derföre det vara olämpligt att föröka en trupp, som icke kan användas i krig, utan blott tjena såsom eskort vid transporter.
En föregale talare har yttrat, itt en liten väl öfvad trupp är bättre än en större oöfvad.
Då detta är en sats, hvilken jag fullkomligt instämmer uti, skulle jag vilja hafva den applicerad på vårt kavalleri.
Såsom jag förut nämnt, anser jag det vara fullkomligt i sin ordning att Smålands Husarer göras till Infanteri, ithy att detta reg:te är ett ganska medelmåttigt kavalleri; och då, såsom jag hört af Gr.
Ugglas, Westergöthland under de sednare åren gått framåt i afseende på hästafvel!), samt befolkningen derstädes i allmänhet, i likhet med Skåningarne, äro mera hästfolk än Smålänningarne, tror jag, att, derest slutet blir att Westgöta reg:te skall sitta upp, Landtförsvars-komitéen gjort mycket rätt i den föreslagna förändringen.
1 sammanhang med hvad jag nämnt om Småland, skulle jag vilja omtala, hurusom, när jag var i tjenst vid Skånska Husarerna, man vid vårt regemente ej ville taga till rekryter Skåningar från Smålandsgränsen, såsom varande de sämsta till ryttare.
Jag anhåller, att detta mitt yttrande må få åtfölja den K.
Proposm vid dess remitterande till vederbörligt Utsk.
Då det i allmänhet icke tjenar till någonting att yttra sig vid remisser till Utskm, skulle jag icke nu hafva upptagit R. o. Ad:s tid, om icke här blifvit uttalade några besynnerliga satser, rörande såväl kavalleriet som infanteriet.
Gr. af Ugglas har uttryckt en viss fruktan för infanteriets indelning på bataljoner och ansett att denna indelning ej vore 424 Den 20 MsJ. nyttig; jag får då erinra att, enligt vårt reglemente, just bataljonen utgör enheten för vårt infanteris taktiska uppställning.
Bennet har sagt att det vore olämpligt att föriika en trupp, hvars oanvändbarhet numera i krig är temligen konstaterad.
1 och för detta sitt påstående tiar han citerat åtskilliga krig, hvaribland äfven det Danska.
Hvad just delta sistnämnde beträffar, vill jag nämna, att bland andra exempel, hvarigenom detta påstående åtminstone till någon del torde vederläggas, den 28 Maj 1849 det Danska kavalleriet hade en, jemförelsevis med numerären, ganska betydlig träffning vid Aarhus, hvilket ännu lefvande Svenska officerare, som voro med i Danska kriget, kunna intyga.
Det skulle i sanning också roa mig att få höra, huru en förposttjenslgöring skulle kunna verkställas utan kavalleri.
Hvad frågan beträffar hvarest vi här i Sverige böra hafva kavalleri, då föreslaget är att öka detsamma, så vore väl Norrland, hvilket, inom Wester- och Norrbottens län, utmed kusten utgör ett slättland, och hvarest ej så mycket kavalleri finnes, att ens en enda rapportkarl vid förefallande behof der är att tillgå, en trakt, som i första rummet borde ihågkommas.
Man kan visserligen svara att tvenne sqvadroner finnas i Jemtland, men det kan möta ganska stora svårigheter att hastigt nog få en sqvadron ned den långa vägen derifrån till kusten.
Angående lämpligheten af Smålands Husarers afsittande, så har jag redan, då denna fråga förra gången var före, tagit mig friheten göra några invändningar deremot, hvilka jag äfven tänker vidhålla, när Proposm kommer tillbaka från Utsk:t.
Jag vill således nu ej vidare trötta R. o. Ad., utan anhåller jag blott att dessa mina ord måtte få åtfölja den K.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framstäld propos., remitterades den K.
Proposm jemte yttranderne till Stats-Utsk:t.
Föredrogos och remitterades till Stats-Utsk:t K. M:s d. 16 dennes på bordet lagde Nåd.
Proposm: ang:de Krigs-Colkii ombildning till en armé-förvaltning; ang:de anslags beviljande dels till betäckande af en uti Svenska Spetsbergs-expeditionens räkenskaper befintlig brist, dels till fortsättning af rekognoscerings arbetena på Spetsbergen med afseende på utförbarheten af en gradmätning derstädes; ang:de afsöndring af jord från häradshöfdinge-bostället Hvetlanda Thomas- och Kullagården i Ostra härad, Jönköpings län; samt ang:de penision från allmänna indragnings-staten åt chefen för kamera!-dep:t i fångvårdsstyrelsen, Carl Mauritz Kruskopf.
'Den 20 Maj. 425 Föredrogs Hederv.
Bonde-St:s den 1(5 dennes bordlagde prot.-utdrag N:o 283, med inbjudning lill II. o. Ad. samt PresteSt. att lorena sig i Borgare- och Bonde-St:ns i afseende å lt:te punkten af Stats-Utsk:ls Utlåt.
N:o 87, fattade beslut, i fråga om anvisande af medel för norra stambanans fortsättning från Upsala till Sala.
Sedan detta prot.-utdrag blifvit, på flere ledamöters begäran, ånyo bordlagdt, anmälte sig och yttrade Gr.
Jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, täcktes till Ståndet framställa, huruvida icke det behagade besluta, att denna ifrågav:de inbjudning måtte få afgöras och diskuteras i sammanhang med den från Borgare-St/ redan förut ankomna och bordlagda inbjudning.
Liljencrants föreslagit, behagade besluta, att Bonde-St:s ifrågav:de inbjudning skulle företagas till behandling och afgörande i sammanhang med Borgare-St:s denna dag ankomna inbjudning i samma ämne.
Fortsattes pröfningen af Sammansatta Stats-, Lag- samt Allrn.- Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 29, i ani. af väckta motioner om ändring eller omarbetande dels af landtmäteri-instruktionen, dels af skiftes-stadgan och dels af arfvodes-taxan för landtmäteriförrättningar; och förekommo nu i ordningen: ll:te och 12:te punkterna (sid. 15 och 16).
Utskits hemställanden biföllos. 13:de punkten (sid. 18).
Jag får anhålla om upp lysning, huruvida denna del af Betänk:t är af de öfriga Stånden bifallen eller icke.
I anledning häraf tillkännagaf undertecknad, att prot.-utdrag i ämnet ankommit endast från Borgare-St., som bifallit den nu förev:de punkten.
Då således det ännu förefinnes en möjlighet att frågan icke är afgjord, torde det löna mödan att yttra mina tankar härutinnan.
Jag anser denna del, som afser egodelnirigsrätten, vara den vigtigaste af hela skiftesfrågan, och i afseende å denna skiftesrätts sammansättning har jag hufvudsakligen 3:ne anmärkningar att göra.
För det första kan nemi. det hända ganska ofta, att 426
Den 20 Maj. en ung domare, som ej har den minsta erfarenhet i jordbruket, och som tillfölje deraf ej har det ringaste omdöme i dylika frågor, blir ordförande i egodelningsrätten.
För det andra kan man icke, på det sätt nuv:de ledamöter i egodelningsrätten tillsättas, af dem fordra större kännedom om de ärenden, hvilka de behandla, än hvad som redan förefinnes hos gode män.
Slutligen kan domaren tillkalla hvilken landtmätare som helst, hvarigenom det kan hända, att deri sednare ej heller förstår sig på ärendets handläggning.
Under sådane förhållanden tror jag för min del, att Gr.
Anckarsvärds yrkande, att ändring härutinnan borde ega rum, varit ganska väl grundadt.
Jag vill likväl icke instämma med honom i det förslag, som han förslagsvis har uppgjort; men jag tror, att man skulle kunna åstadkomma en bättre sammansatt egodelningsrätt än den nuv:de, om man föreskrelve, att ledamöterne skulle väljas af landstingen, såsom en motionär har föreslagit, eller om man finge säkerhet derom, att dessa ledamöter utgjordes af personer med allmänt förtroende; äfvensom jag tror att den blifvande organisationen skulle vara ganska bra, om förste landtmätaren ålades att vara tillstädes för att granska de underordnade landtinätarnes åtgöranden.
Derigenom skulle egodelningsrätten vinna mycket i anseende.
Kunde man derjemte på något sätt blifva försäkrad derom, att endast äldre domare, som voro hemmastadde i jordbruket, blefve ordförande i egodelningsrätten, tror jag det vore lyckligare som det nu är.
Då flere punkter af detta Betänk, förut blifvit återremitterade, anser jag äfven den ifrågav:de deraf vara förtjent, på det att
Utskits uppmärksamhet måtte fästas derpå, huruvida icke något vid denna punkt kunde åtgöras.
Min erfarenhet i denna sak talar icke om några stora olägenheter af egodelningsrätten i dess nuv:de skick; och ej heller har jag hört någon allmän klagan deröfver, att genom egodelningsrättens åtgöranden några lidanden skulle vara allmänheten tillskyndade.
Jag anser derföre icke några så stora skäl, som motionären anfört, förefinnas, som skulle gifva en rättmätig anledning till någon förändring i detta fall.
Hvad den siste värde talaren nämnde såsom en möjlighet, att stundom unga tillförordnade domare, som ej hade någon erfarenhet alls i jordbruket, stödja sitt omdöme på gode männens och landtmätaren, måste väl vara ett ganska sällsamt undantag, ty det vanliga är, att, då en domare begär tjenstledighet, det undantag plägar göras, att domaren är ordförande i egodelningsrätten; och inträffar detta vanligtvis alltid, såvida han icke genom sjuklighet är urståndsalt att göra denna tjenst.
Baab påpekade omständigheten, att unga landtmätare kunna af domaren til kallas, hvarigenom våda kunde uppkomma, så får jag säga att åtminstone i min D«n 20 Maj.
427 ort bruket ej är sådant; ty i de liesta fall blir förste landtmätaren förordnad att vara biträde vid egodelningsratten.
På grund af hvad jag anfört, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts Betänk.
Det är visserligen sannt att det oftast in träffar så som den siste värde talaren nämnde, att äldre domare förbehålla sig sjelfve skiftesärenden, då de begära förordnanden; men det sker icke alltid, utan beror på hans eget arbitrium.
Hvad åter vidkommer att det i allmänhet är förste landtmätaren, som användes såsom biträdande landtmätare, så har jag åtminstone i afseende på den ort, der jag bott, en motsatt erfarenhet.
Der var det ej förste landtmätaren, som tillkallades, utan vanligen en yngre, som domaren lärt känna.
Den siste talaren har icke yttrat sig derom, att ett annat sätt för utseende af egodelningsrättens ledamöter vore önskligt, hvarigenom man kunde hoppas att få utsedde män med mera förtroende än de som nu utses på sockenstämma.
Jag vidblifver mitt yrkande, att denna punkt, i likhet med så många löreg:de, måtte blifva återremitterad, på det att Utsk:t måtte taga i betraktande de af mig framställda anmärkningar; och jag vidblifver det så mycket mera, som ingen tidsutdrägt gerna kan komma i fråga.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bilall till och dels återremiss af Utsk:ts ifrågav:de hemställan, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till- densamma och, då dertill svarades (lere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
14:de — 18:de punkterna (sid. 19, 20 och 21).
Utsk:ts hemställanden biföllos. 19:de punkten (sid. 22).
Taube, H. A.:
Då jag anser, att en förändring såväl i skiftesstadgan som i hela organisationen af vårt landtmäteri är alldeles nödvändig, såvida landtmäteriet skall kunna uppfylla sitt ändamål, tror jag ej det sätt, man hittills följt, att nemi. riksdag från riksdag det ena förslaget efter det andra blifvit väckt i och för partiela förändringar, vara särdeles lämpligt.
1 likhet med motionären, tror jag att, när man måste gå i grunden med den erforderliga förändringen, sådant lämpligast och lättast kan vinnas genom en komilés nedsättande.
Jag får derföre anhålla om afslag å ifrågav:de punkt af Betänk:t och yrka återremiss af densamma.
Frih. Armfelt, Magnus: 1 allmänhet äro yrkanden på återremiss, i ändamål att ernå en komités nedsättande, önsknin - 428 Den 20 Maj. gar, sorn nästan alltid vinna bifall.
Jag vet det ganska väl; och torde det derföre anses öfverflödigt, att jag här uppträder emot den framställda begäran i det afseendet.
Men jag tror, för min del, att de skäl, Utsk:t nu anfört, och de, som upprepade gånger under flere riksdagar blifvit åberopade mot ett omarbetande af skiftesstadgan, äro så väl öfverlagda, att tillräckligt kunde vara att till dem hänvisa, och att nu, såsom förut, det lämpligaste vore, otn man till Utsk:ts förslag lemnade bifall.
Det är visserligen beklagligt att, på sättsom den siste värde talaren nämnde, en återremiss i denna fråga icke skulle hafva någon påföljd.
Jag tror likväl icke att detta bör inverka på R. o. Ad:s beslut i denna fråga, ly, om R. o. Ad. för sin del anser att en remiss kan vara nödig, vet jag icke hvarföre densamma icke skulle kunna beviljas.
Jag vet icke, hvarföre icke R.
Skr med nöje skulle omfatta ett tillfälle, hvarigenom man för framtiden möjligen skulle kunna undgå den massa motioner till förändringar i skiftesstadgan, som hvarenda riksdag uppstått.
Det är ju alldeles gifvet att, när en sådan mängd motioner framkomma, det måste förefinnas några skäl härtill.
Jag ber dessutom att få upplysa R. o. Ad. derom, att, då inom landtmäterikorpsen den tanken allmänt gjort sig gällande, att förändringar i flere fall måste göras, på det att landtmäteriet må kunna ordnas så att det kan gagna sitt fädernesland, sammankomster hållits, hvarest man öfverlagt om, hvilka förändringar, som borde ega rum, likasom att vid en sådan sammankomst förliden sommar här i Stockhom det beslöts att man skulle ingå med en und. skrifvelse, åtföljd af ett förslag till K, M. med begäran om en förändring.
Taube anfört, hurusom åtskilliga landtmätare halt sammankomster, och att på en dylik förliden sommar här i Stokholm beslöts att man skulle ingå tili K.
M. med ett underd. förslag till omarbetande af landtmäteri-författningar och skiftesstadga, får jag anmärka, att just detta sättär den rätta vägen, hvarpå man bör söka en förändring.
Jag är ock fullkomligt ölvertygad derom, att, om denna landtmäteriförening, som är till större delen sammansatt af personer, hvilka hafva handläggning af landtmäteri-göromål till sitt åliggande, och hvilka således bäst kunna känna felaktigheterna i skiftesstadgan, till K.