Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström tyckes tro, alt prof. Geijer, om han lefvat och varit ledamot af detta Stånd, skulle varit den första att tillstyrka det den ifrågavar. medaljen måtte beviljas åt prof.
Fryxell.
För min del är jag öfver tygad att den förre i sådant fall skulle, efter hvad som här förevarit, afhållit sig från allt deltagande i denna diskussion, genom att hålla sig aflägsnad från detta rum, och om hän äfven varit närvar.
, hade han verkligen varit den ende af detta Stånd, sorn af grannlagenhet bordt finna sig uppmanad att votera för bifall.
För öfrigt tror jag att vi böra vara den ädla Frilen tacksamhet skyldige för det intressanta historiska föredrag han här behagat hålla för oss, ehuru jag, för min del, icke kan fullt inse att hvad han yttrat hört lill saken, eller lemnar någon ytterligare utredning af nu förevar, fråga; den enda upplysning man derutinnan vinner är att den anmärkta striden verkligen förevarit och att densamma gifvit anledn. till Gr.
Snoilskys motion.
Ur den synpunkten har jag sökt visa olämpligheten af hvad nämnde motion innehåller, och får fortfarande yrka alslag derå.
Vördsammast får jag anhålla att till besvarande upptaga hvad Hr Ehrenborg sednast emot Dea 15 Januari. 115 mig yttrat.
Denne talare har sagt att det var i egenskap af behöfvande enka, som prof.
Geijers efterlcnmade maka blifvit föreslagen till erhållande af en pension och det är i detta hänseende han påstått min jemförelse af förhållandet med den nu förevar, frågan vara haltande, .lag vidgår icke denna hans föreställnings riktighet; och tror mig i få ord kunna bevisa min sats, samt torde blott behöfva erinra att det finnes många ej allenast behöfvande, utan t. o. m. ytterst utarmade enkor här i landet, för hvilka pensioner icke komma alt föreslås och ännu mindre beviljas.
Om, såsom jag hoppas, den för fru professorskan Geijer föreslagna pension, vare sig lill det förordade beloppet, eller till något annat, kommer alt henne tilldelas, så torde en hvar finna alt sådant beror icke endast derpå att hon vore af pensionen i behof, utan fastmera och egentligen derpå all hon är enka efter en man af stora och erkända förtjensler.
Vidare har det blifvit yttradt att det torde finnas flere utmärkta personer inom vårt fädernesland, hvilka lika sä väl som Hr prof.
Fryxell gjort sig förtjente af en belöning, men att då icke alla kunde på föreslaget sätt utmärkas, borde ingen blifva det.
Detta resonnement kan jag icke fatta.
Borman väl af sådane skäl afhålla sig från att, då tillfälle dertill yppar sig, genom en hedersbevisning utmärka en verkligen förtjent man?
Ett annat argument emot saken var, att R. o.
Ad. icke borde befatta sig med en litterär strid, icke upphäfva sig till skiljedomare i densamma.
Men jag frågar då, om detta ämne någonsin kan blifva främmande för detta Ständ, eller af detsamma med likgiltighet anses.
Jag uppträder för att begära afslag å den i frågavar. motionen.
Om fråga hade varit att tilldela prof.
Fryxell en nationalbelöning, derföre att han, på sätt den siste värde talaren yttrade, gjort
Svenska historien känd och älskad samt ur densamma framdragit många exempel värda efterföljd icke blott af detta Riddarhus, utan äfven af Svenska folket i allmänhet; hade frågan varit derom, säger jag, så skulle jag med glädje lemnat min röst till beviljande åt honom af en sådan belöning.
Men här är endast ifrågasatt att ett enskildt
Stånd skulle enskildt belöna detsamma gjorda tjenster.
Uti den skepnad frågan sålunda blifvit väckt och framställd, kan jag icke inse annat än att det skulle vara lika litet öfverensstämmande med R. o.
Ad:s egen värdighet att bevfija ifrågavarande belöning, som det vore för prof.
Fryxell föga smickrande att emottaga densamma.
Jag är långt ifrån att missbilliga den tillfredsställelse, som mången enskild Riddersman herntat af det omdöme Hr Fryxell fällt till fördel för hans frejdade förfäder, och vill således icke heller ogi lla den tacksamhet skänsla, sorn troligen varit orsaken till motionens väckande, och hvilken är sä naturlig.
Men just derifrån, nemi. derifrån att belöningen skulle gifvas derföre att
Fryxell uppträdt till försvar för ålskillige af Adelns förfäder, hemtar jag skäl för min hemställan om afslag å motionen. R. o. Ad. kan icke bifalla densamma utan att deraf den slutsats tydligen skulle kunna dragas, antingen alt R. o. Ad. derigenom er 8* - 116
Den 15 Januari. känt sig hafva varit i behof af det understöd man velat belöna, en svaghet som Ståndet icke bör röja, eller ock skulle det utvisa ett begär hos detsamma att komma i strid med sina Medstånd.
En ädel täflan emellan olika individer inom samhället är visserligen nyttig når den utgör de olika åsigternas fredliga tankeutbyten ur hvilka fosterländskt lyckliga resultater framstå, likt de i degeln sofrade metallerna, men en så beskaffad strid, som här är ifråga emellan särskilda kaster inom landet, kan icke vara annat än högst förderflig.
Jag ber R. o. Ad. att icke genom bifall till motionen utkasta en stridslianske till de andra Stånden.
Jag frågar R. o. Ad. hvarthän det skulle leda ifall hvarje Stånd skulle vilja belöna de män, på hvars auktoritet det åberopar sig vid framhållandet af sina egna kastintressen emot de andra Stånden.
Jag för min del tror att ' det vore en högst farlig bana att beträda, och önskar lifligt alt rikets första
Stånd ej måtte taga första steget derpå.
Jag har äfven sagt, att jag icke vill bifalla motionen för prof.
Fryxells egen skull.
Cederström har ganska riktigt utpekat de sannolika motiverne för proffs uppträdande i merberörde strid emot prof. Geijer.
Vi åro åtminstone skyldige att, så länge motsatsen icke är styrkt, tro och erkänna att han uppträdt icke för att skydda ett särskildt
Stånds enskilda kastintressen, utan för sanningens, för historiens skull.
Då frågar jag eder, mine Hrr! om icke den rätta belöningen derföre bör af honom sökas uti samtidens högaktning och efterverldens vittnesbörd; om icke den belöning som nu är i fråga skulle neddraga honom från den höga ståndpunkt han nu innehar såsom historieskrifvare, till den lägre, för hvilken han blifvit misstänkt, såsom parti-man.
Afven jag är ibland dem som önskat att den nu ifrågavar. motionen uteblifvit, men icke derföre att jag ogillade dess syfte, utan derföre att jag fruktade, att den brandfackla, som sålunda blifvit utkastad bland RiksStm, skulle föranleda en strid lika skadlig för det allmänna, som obehaglig för den person, som deruti blifvit inblandad.
Prof. Fryxells ridderliga och ädla uppträdande emot de orättvisa beskyllningar, som från olika håll blifvit gjorda emot Svenska Adeln, ligger för nära vår tid, för att kunna med sans och partifritt bedömas.
Hvad nämnde proffs förtjenster om historien i öfrigt beträffar, så torde de icke jäfvas af någon, som aldrig så litet har sig bekant hans outtröttliga och fruktbringande forskningar i så väl inhemska som utländska arkiver; och hvilka haft förut okända sanningars uppdagande till påföljd.
Jag är öfvertygad att en hvar Svensk man med bildning hemburit honom sin tacksamhet för det förtjenstfulla och angenäma sätt hvarpå prof.
Fryxell framställt sina ”Berättelser ur Svenska Historien”, och hvarigenom han gjort desamma, i ordets verkliga bemärkelse, till en läsning för folket, och jag tror derföre att ingen så mycket som han bidragit att till en större allmänhet sprida kunskapen om fäderneslandets häfder.
Vid sådant förhållande har det verkligen förefallit mig underligt att proffn icke förut varit af R.
St. ihågkommen med något penningeunderstöd, som ofta tillförene leni - Den 15 Januari. 117 ligen frikostigt blifvit andra historieskrifvare beviljadt.
Men då så ej skedt, hade jag, såsom jag i början af detta anförande yttrade, önskat att motionen uteblifvit.
Då den nn likväl är väckt och derjemte af Ridd.Utsk. blifvit tillstyrkt, kan jag, med afseende å prof.
Fryxells nyssberörde förtjenster, icke annat än på det högsta önska, att densamma äfven måtte af R. o. Ad. bifallas.
Man har påstått att prof:n smickrat och lofordat Svenska Adeln.
Jag har icke funnit det, men deremot har jag trott mig finna, att han gjort Adeln rättvisa, att han framlagt fakta, som förut antingen varit med flit undanhållne eller ock af glömska förbisedde.
För min del tror jag, att under en tid, då man ser så många personer, som söka skaffa sig både ryktbarhet och uppkomst genom att smickra massan och på popularitetens altare kasta sina rökoffer, på en sådan tid tror jag det vara värdigt rikets första
Stånd att lemna en gärd af sin aktning åt den man, som icke tvekat att på historiens fält uppträda till strids emot en numera hädangången utmärkt författare, hvilken förut derstädes var allena herrskande, och som framställt Svenska Adeln under en från sanna förhållandet allt för mycket afvikande synpunkt.
Jag tillstyrker bifall till mern.
Man har fört denna fråga in pä ett område dit hon egentligen icke hörer.
Om sådant skett af missförstånd eller med afsigt, vill jag icke bedöma.
Nog af, man har i samband med motionen och såsom hennes anledn. ställt den förelupna historiska striden emellan profine Fryxell och Geijer.
Jag önskar deremot att R. o. Ad. ville från frågan alldeles afsöndra dessa personers strid med hvarandra.
Läge ej på bottnen af saken något annat, än att afgöra företrädet emellan 2:ne historieskrifvares olika åsigter, så hade R. o. Ad. visserligen icke i dag varit så talrikt församladt eller denna motion rönt så mycket motstånd, som vi nu fått höra.
Men hvarföre dä detta motstånd?
Icke är det för kostnadens skull, — ty den är ringa och drabbar icke någon viss person, utan skulle åtgå af Riddarhuskassan, — icke eller är del för prof.
Fryxels egen skull, — ty hans förtjenster hafva blifvit erkända äfven af dem, som bestridt den utmärkelse, hvilken för honom är föreslagen.
— Nej, mine Hrr! det är den stora frågan om R. o. Ad:s tillintetgörelse såsom Stånd vid en förestående representationsförändring, hvilken ligger på bottnen af alltsammans.
Man synes frukta för en sannfärdig och således trogen framställning af Adelns förtjenster om fäderneslandet, af detta Stånds vigt för Sveriges bestånd, välmakt och ära.
De historiska bevisen skulle naturligtvis blifva mycket besvärliga för dem, som vilja försöka R. o. Ad:s aflägsnande ur representationen för kommande tider.
Hade man väl annars hittat på så många små skäl för att motarbeta den tillämnade utmärkelsen åt prof.
Fryxell?
Att denna min förmodan är riktig, slutar jag äfven deraf, att det isynnerhet är då representationsfrågan förekommer till öfverläggning, som R. o. Ad. förklenas.
Det sker då icke blott i allmänna tidningarne, utan äfven på detta rum uppträda personer, hvilka söka nedsätta Ståndet, så - 118 Den 15 Januari. sorn förhållandet rar d. 28 Äng. 1844. dä 1840—41 årens representationsförslag här förehades.
Huru det dä tillgick, torde de af Eder, mine Hrr! som dii voro närvar, på detta rum, utan tvifvel [tåminna sig.
Med förbigående af allt, som här blifvit anfördt ronde personer, anhåller jag att få fästa mig vid det hufvudsakliga sorn åtskillige talare i ämnet anfört.
Man säger att 11. o. Ad. icke behöfver något försvar.
Detta är till en del sanning, och till en del öfverdrift.
Jag anser det vara sanni i så måtto, som hvarje samhällsinrättning, hvilken, lika med Adeln, till sin grund är riktig, om än tillämpningen må vara bristfällig, icke kan tillintetgöras längre än för tillfället; ty den uppstår snart åter, om ock under förändrad form.
Så har förhållandet visat sig vara i Frankrike, England och annorstädes; Ståndet må hafva blifvit aldrig så mycket belackadt eller förföljdt och dess medlemmar dödade.
Men ofvannämnde sats, alt försvar icke behöfves, innefattar tillika en öfverdrift, då Adeln, lika med hvarje annan samhällsinrättning, kan genom smädelse och vrångvisa svärtas och nndergräfvas.
Det finnes väl ingen samhällsinrättning i Sverige, som i folkets sinne varit heligare, som i grundlagar varit mera befästad än den högsta, eller sjelfva Konungamakten, och likväl har ingen varit värre antastad.
Man ville väl till en början tro att något försvar för henne icke behöfdes; men när smädelsen gick för långt, och man ville försvara Konungamakten, möttes man af upplopp.
Striden höjde sig sedan från tidningarne och gatan, men han fortgår, och Konungamakten behöfver allt det försvar, lion kan få.
När det sä förhåller sig med det högsta i samhället, så kunna vi väl icke vänta att del skall gå bättre med den inrättning, sorn är thronens närmaste stöd.
Vi kämpa icke för våra personer, som äro förgänglige, utan för samhällets skull, hvilket alltid fortlefver.
För dess bästa bör Adeln under någon form bibehållas, samt af sanningens och historiens vittnesbörd understödjas.
Ett annat hufvudskål har varit anfördt, nemi. att man icke borde belöna en författare, som står den närvar, tiden så nära.
Detta gäller om prof.
Fryxel
Is person, men icke om hans historiska arbeten, hvilka endast behandlat tider, sorn frän våra äro aflägsna.
Dessutom borde, om man aldrig finge belöna en lefvande historieskrifvare, man äfven i andra hänseenden vänta med förtjenstens uppmuntran intill dess den förtjente vore död.
Man borde förhålla sig sä, som man här och annorstädes icke sällan gjort med stora män och Konungar, under deras lefnad har man förföljt dem, eller åtminstone klandrat, förringat och hämmat deras verksamhet.
Först efter deras död, har man ändtligen erkänt deras värde.
Men då har det varit för sent att gräfva upp dem igen.
Man säger äfven att prof.
Fryxell behöfver ingen belöning, han skrifver för sanningens skull och finner i sitt eget samvetes vittnesbörd en tillräcklig vedergällning; att R. o. Ad. endast skulle besvära honom med den ifrågasatta utmärkelsen; att lian genom densamma skulle komma att för framtiden anses partisk, eller som den der hädanefter forskade och författade, ej för sanningens skull, utan i ett visst partis åsigter och för att godtgöra sin erhållna utmärkelse.
Hans arbeten skulle derigenom blifva ulan den frukt, de hittills burit.
Uti dessa på - Den 15 Januari.
119 ståenden ligger äfven en sådan blandning af sanning och öfverdrift, att slutledningen blifvit skef.
Det är klart att livar oell en, som nitiskt arbetar för ett högre mål, det må vara vetenskapligt, eller af annan art, alltid, om lian är rättskaffens, förnämligast arbetar för sakens och sanningens skull.
Men dervid mäste lian naturligtvis också såsom menniska förutsättas hafva en känsla för det bemötande, som han sjelf och hans arbete röner.
Derpå bör samtiden också göra tillbörligt afseende.
Vi känna visserligen alla huruledes Tycho Drahe, fastän i sitt land förföljd och derifrån slutligen förvisad, likväl fortfarande arbetade för den vetenskap, sorn han älskade.
Men vi känna också att han dog af längtan efter sitt otacksamma fädernesland.
Vill man nu äfven sä behandla utmärkte män inom vårt land?
Månne den man, som stridt icke blott för sanningen, utan äfven försvarat en obilligt antastad samhällsinrättning, ej skulle vara förtjent att af det Stånd, hvars ära han förfäktat, åtnjuta ett vädermäle af dess erkänsla?
Låtom oss taga ett exempel, som för Eder, mine Hrr! hvilka till största delen ären krigare, torde vara ypplysande.
Krigaren strider utan tvifvel för sin pligt.
Men om härföraren aldrig genom befordran eller annan utmärkelse uppmuntrade dem, som sålunda blottställde sitt lif för fäderneslandet och understundom för anföraren sjelf, så skulle följden otvifvelaktigt blifva att denne antingen öfvergåfves eller råkade ut för myteri bland sina underlydande, så vida han icke förut blifvit afsatt af den som ägde öfver honom befalla.
Månne icke den skulle anses gifva ett dåligt råd, som sade åt härföraren: gif icke någon belöning ät dina soldater eller officerare, ty de skulle då icke mera strida oegennyttigt?
Det var icke på det sättet som våra framfarne stora Konungar förhöllo sig emot dem som försvarade dem och fäderneslandet, det var icke sä som Carl IX förhöll sig emot Henrik Wredes barn, eller Gustaf II Adolf mot den Upländske ryttaren Thomas Larsson, eller hans dotter emot Erik Soop eller mot de store män, som omgåfvo och skyddade hennes thron.
Det vore för vidlyftigt att upprepa alla sådana drag, som vår historia innehåller och som prof.
Fryxell pä ett så förtjenstfull! sätt framställt för samtid och efterverld.
Har då 11. o. Ad. icke skäl att visa sin erkänsla emot den, som icke blott behandlat Svenska historien, på ett sätt, som ingen före honom gjort och som gjort henne kärare för alla folkklasser, utan som äfven tillrättavisat dem, hvilka varit orättvisa emot detta Stånd ?
Vidare säger man, att R. o. Ad. icke borde taga parti uti en litterär strid.
Men jag frågar Eder då, mine Hrr! om det blott är fråga om en litterär strid?
Hvarföre hafva så många, hvilka aldrig befattat sig med litteratur, här uppträdt och yttrat sig i frågan, om icke derunder läge något annat än blott en litterär strid, om det icke gällde en politisk fråga?
Man påstår slutligen att R. o. Ad. icke skulle vara nog oväldigt för att i saken sig utlåta.
Eder dä, mine Hrr! om detta Stånd väl kan gifva ett större bevis på sitt oväld, än dä det i sin tjenst behåller en person, sorn i många år sökt undergräfva dess tillvaro.
Ett Stånd, som i det hela är utsatt för misstydningar från alla håll, och hvars utmärktaste ledamöter varit utsatte för politiska förföljelser, likväl låter en sådan man, som den 120 Den 15 Januari. nyssnämnde, qvarstanna i sin tjenst, det mätte väl hafva gifvit sådana prof på opartiskhet, på aktning för andras olika mening, alt det åtminstone i den delen borde få njuta sin oskuld tillgodo.
Men örn Adeln sålunda låter hvar och cn, som i politiken tänker olika, oqvald behålla sin öfvertygelse, samt låter denna få gälla hvad hon kan, så vore det lika väl för mycket hegardt att
Adeln skulle behandla vänner och fiender lika.
Den sorn så förhåller _sig mot sina vänner, vore värd att förlora dem å den ena sidan.
A den andra år det klart att sådana menniskor, sorn räkna på vinsten för ögonblicket, skulle, om de uppmuntrades af våra fiender, och ej af oss bemöttes annorlunda än våra vänner, kasta sig emot oss, och sådant med rätta.
Jag tror att R. o. Ad. skulle handla både klokt och ädelt om Ståndet bifölle Ridd.Ulsk:s förevar, mern, hvilket jag slutligen vördsammast tillstyrker, utan att vilja vidare upptaga Ståndets tid med vederläggning af de mindre anmärkn:r, som blifvit gjorda mot förslaget.
Då bifalls-sorlet efter den siste värde talarens yttrande ännu knappast hunnit tystna, är det visserligen föga uppmuntrande att höja sin röst till försvar för en åsigt, som diametralt strider emot hans.
Men jag äger stödet af en fast öfvertygelse, grundad på skäl, och detta är nog för mig, för att våga försöket.
Hr Fryxells förtjenster och utmärkta värde såsom Svensk historie-skrifvare torde väl af ingen vilja bestridas, åtminstone icke af mig.
Hans namn är aktadt och kändt af en och hvar, och skall så förblifva, ehvad vi här besluta om en belönings-medalj åt honom eller icke.
Men på samma gång tror jag äfven (och yttrar det frimodigt) att Hr Fryxell icke ovillkorligen innehar det alidia främsta rummet bland Sveriges häfdatecknare.
En af dem är nyligen hädangången, följd af nationens saknad och sorg, hvilken, (likasom en ännu lefvande,) väl måste anses med honom åtminstone fullt jemförlig.
Och om detta medgifves, så följer deraf också, att när det nu föreslås, att åt Hr Fryxell lemna ett utmärkelse-prof af denna särskilta, ovanliga beskaffenhet, så kan detta icke endast hafva afseende pä hans förtjenster om historien i allmänhet, utan något annat måste dermed äfven vara förknippadt.
Hvad detta andra verkligen är, behöfver man icke heller söka på gissningens villsamma väg eller genom forskning i andras bevekelsegrunder, hvilka för mig alltid förblifva ett fridlyst område.
Det finnes ganska tydligt och oförtäckt uttryckt i sjelfva motionen.
Der står nemi., att medaljen skulle lemnäs såsom ett vedermäle af Svenska Adelns aktning och erkänsla för Hr Fryxells ädla handlingssätt, och derigenom ådragna ”svåra strider och personligt obehag”.
Men hvilka strider har Hr Fryxell bestått, eller hvad annat kan dermed åsyftas än tvisten med prof. Geijer?
— Detta är obestridligt; och allt hvad Hr von Hartmansdorff nyss yttrat till R. o.
Ad:s uppbyg - Den 15 Januari. 121 geise derom, att frågan nu vore om representations-förändringcn o. s. v., innefattar således blott ett försök att oförmärkt aflägsna diskussionen ifrån ämnet och ifrån det rälta stridsfältet.
Men jag skall återföra den dit, och vill blott i förbigående anmärka, att hvad repres:s-förändringen beträffar, så har Hr Fryxell derom yttrat sig ganska oförtäckt, och sagt att han önskade och hoppades att R. o. Ad. snart måtte upphöra att representera under dess närvar, form.
Detta hör emellertid icke lill ämnet, utan frågan gäller nu, såsom jag visat, den beryktade striden emellan Geijer och Fryxell om aristokrat-fördömandet i Sverige.
Hvarföre skall då Fryxell belönas?
Ar det såsom segrare?
jag frågar då: med hvad rätt?
Hvem har dömt och afgjort detta? — jag tror tvertom för min del, att ingendera af kämparnc kunde tillräkna sig segren; ty båda ledo de något litet afbräck i striden genom några bevista mindre misstag i uppgifter och stridigheter i sina egna omdömen.
Men detta förekom å ömse sidor, och kunde för öfrigt visserligen icke i den ringaste mån nedsätta förtjensterna hos någondera af de utmärkte männen.
Jag frågar derföre å nyo:
Och viljen J vara uppriktiga, mine Hrr! så skolén J svara:
Emedan han tog Adelns parti.
Men då hemställer jag till eder och beder eder väl besinna, om icke denna belöning, under sådana förhållanden, snarlikt får utseende af en aflöning.
Besinnen det också, att man endast belönar sin advokat men icke sin domare, och såsom sådan måste häfdatecknaren uppträda om han skall vara värdig sitt kall.
Låtom oss dessutom betrakta frågan i sitt förhållande till de båda personligheterna sjelfva.
Kan det verkligen vara angenämt för Hr Fryxell (hvilken, såsom vi alla hoppas, ännu har en lång framtid för sin verksamhet, till Sveriges ära och gagn) att nu mottaga den föreslagna belöningen.
Skall det icke hvarje gång han hädanefter nödgas nedskrifva ett oblidt omdöme om R. o. Ad., vara för honom plågsamt att länka: jag har dock emottagit en belöning af detta Stånd; eller hvarje gång han nedskrifver ett beröm öfver detsamma, skall ej den föreställningen för honom vara smärtsam, att detta omdöme möjligen kunde anses endast som afbördandet af en gammal skuld?
Ingalunda tror jag, att Hr Fryxell (hvilken jag icke känner) härigenom skulle föras en hårsmån från sanningen och sin öfvertygelse, men jag tycker mig likväl ganska klart kunna inse, att denna ställning skall blifva besvärande för ett ädelt sinne, och alltid skall erbjuda en lätt anfallspunkt för illviljan och klandret.
Detta ur synpunkten af Hr Fryxell.
Hvad åter hans store motståndare beträffar, så är det uppenbart att den föreslagne åtgärden skulle innebära ett klander emot honom, en dom öfver hans minne.
Men jag hemställer till eder, mine Hrr! om detta vore rått och ädelt; om det icke vore långt värdigare detta Stånd att, oansedt sin känsla, följa föredömet af den högst utmärkte man, hvilken såsom Geijers efterträdare i Sveriges vittraste samfund, oaktadt sina motsatta politiska åsigter, der nedlade en så välförtjent, men äfven så skön och oförgänglig, minnesblomma på hans graf.
Jag hemställer dessutom Den 15 Januari. om det nu är tidpunkten att visa så ringa aktning för sina stora minnen, just nu, då den ena stjernan efter den andra slocknat på värt ryktes himmel, oell vår nästan enda och sista storhet ligger på sitt sjukläger — kanske på sin dödsbädd.
Nej! jag anser att om R. o. Ad. nödvändigt vill skänka en medalj åt Hr prof. Fryxell, så borde R. o.
Ad. såsom en gärd af rättvisa och aktning för hans frejdade motståndares minne äfven förära en dylik åt författaren till ”Svea Rikes Häfder”, och ”Svenska Folkets Historia”, m. m., åt ”Vikingens” sångare, åt — Erik Gustaf Geijer, att till hans efterlemnade anhöriga öfverlemnas.
Afven härtill hördes många ledamöter yttra bifall. Frih.
Cederström, And.:
Om här vore fråga om en national-belöning ät Hr Fryxell, så skulle jag visserligen vilja medverka till densamma.
Jag anser hans förtjenster om fäderneslandets historia vara af den beskaffenhet, att de icke höra nedsättas genom en belöning sådan som den föreslagna, hvilken är lämplig som belöning åt