Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en sann tvångströja för tankar, som genom sin tomhet borde vara förskonade för allt slags tryck.
Att en dikts skönhet beror på lättheten i öfvervinnandet af metriska svårigheter, är en löjlig grundsats, som flutit ur samma narraktiga källa.
Den franska hexametern, detta rimmade rapande, är mig en verklig skräck.
Fransmännen ha alltid sjelfve haft en känsla af, att den är en vidrig onatur — mycket mera syndig än Sodoms och Gomorrhas vederstyggligheter — och deras gode skådespelare äro hänvisade till att uttala verserna så saccaderadt, som om det vore prosa.
Men hvarför i så fall det öfverflödiga besväret med versifikationen?
Så tänker jag än i dag och så kände jag det redan som gosse; man kan lätt föreställa sig, att det måste komma till öppen fiendskap mellan mig och den bruna peruken, då jag förklarade honom, att det var mig alldeles omöjligt skrifva vers på franska.
Han frånkände mig allt sinne för poesi och kallade mig en barbar från Teutoburger-skogen.
Jag tänker ännu med fasa på, att jag en gång sattes att öfversätta (ur professorns krestomati)
Kaiphas’ hexametriska tal till Sanhédrin i Klopstocks Messiad.
Det var en raffinerad grymhet, som öfverträffade alla Messias’ egna passions-lidanden, och hvilka icke ens han torde kunnat tåligt fördraga.
Gud förlåte mig!
Jag förbannade verlden och de främmande förtryckarne, som ville påbörda oss sin metrik; och det var icke långt ifrån, att jag blifvit en franskätare.
Jag kunde ha dött för Frankrike, men skrifva vers på franska — aldrig i lifvet!
Tvisten bilades genom rektors och min moders ingripande.
Den senare var öfver hufvud taget icke mycket belåten med att jag lärde mig skrifva vers, om det också var blott på franska.
Hon sväfvade nemligen då i en dödlig ångest, att jag en gång skulle bli diktare; hon sade alltid, att det vore det värsta som kunde hända mig.
De begrepp, som då för tiden voro förbundna med namnet diktare, voro icke mycket ärofulla: en poet var en trasig stackars djefvul, som för ett par thaler förfärdigade tillfällighetsdikter och som slutligen dog på hospitalet.
Men min moder hade högtflygande drömmar för min räkning, och hennes uppfostringsplaner hade alltid ett bestämdt mål.
Hon spelade hufvudrollen i min utvecklingshistoria, hon uppgjorde program för mina studier och hon hade sina uppfostringsplaner färdiga redan innan jag var född.
Jag gick alltid som en lydig son hennes önskningar till mötes; men just deri låg skulden till, att mina flesta försök och sträfvanden efter en borgerlig ställning misslyckades, då de aldrig stodo i öfverensstämmelse med min natur.
Och det var min natur, som vida mer än verldshändelserna bestämde mitt öde.
Inom oss sjelfva bor vår lyckas stjerna.
Först var det kejsarrikets prakt, som bländade min moder, och när en af hennes väninnor, dotter till en jernverksegare i vår trakt, blifvit hertiginna och nu försäkrade, att hennes man vunnit en mängd slag och rätt snart skulle komma att avancera till konung — ack, då drömde min mor för min räkning om de mest gyllene epåletter eller de mest utbroderade äreposter vid kejsarens hof; hon hade för afsigt, att helt och hållet egna mig åt hans tjenst.
Med kejsarrikets fall brast också min mors dröm om denna praktfulla lefnadsbana; de studier, som haft detta vitæ genus till mål togo slut och — märkvärdigt nog — de ha icke lemnat ringaste spår i min själ, så främmande hade de varit mig.
Det var blott ett mekaniskt förvärf, som jag kastade af mig likt gamla trasor.
Nu började min mor drömma i annan riktning om en glänsande framtid för mig.
Det Rothschildska huset, med hvars chef min far stod på förtrolig fot, var just vid den tiden i begynnelsen af sitt fabelaktiga uppblomstrande; också andra bankens och industriens furstar hade kommit sig upp från vår närmaste omgifning, och min mor trodde, att nu var stunden inne, då ett betydande hufvud skulle kunna uträtta det mest oerhörda inom det merkantila facket — svinga sig upp till höjdpunkten af verldslig makt.
Hon beslöt derför nu, att jag skulle bli en penningemakt, och nu måste jag studera främmande språk, särskildt engelska; geografi, bokhålleri ... kort sagdt alla vetenskaper, nödvändiga för den, som vill egna sitt lif åt handeln och industrien.
För att lära mig en vexelmäklares och en kolonialvaruhandlares yrken måste jag sedermera besöka kontoret hos en af min fars bankirer och saluboden hos en större specerihandlare.
Det första besöket varade högst tre veckor, det andra fyra veckor; dock lärde jag mig på första stället konsten att utfärda en vexel, och på det andra hur muskatnötter se ut.
En berömd köpman, hos hvilken jag ville bli apprenti millionaire, gaf mig det vitsordet, att jag icke hade något förvärfs-geni, och skrattande tillstod jag, att han troligen hade rätt.
Då det strax derefter inträffade en stor handelskris, vid hvilken min far, liksom flera af våra vänner, förlorade hela sin förmögenhet, brast den merkantila såpbubblan ännu hastigare än den imperiala; och min mor måste åter börja på att drömma en annan lefnadsbana för min räkning.
Hon kom nu till den öfvertygelsen, att jag nödvändigt måste studera juridik.
Hon hade nemligen lagt märke till, att juristerna voro allsmäktiga icke blott i England utan också i Frankrike, ja till och med i det konstitutionella Tyskland, och att särskildt advokaterna genom sin vana att tala inför offentligheten spelade hufvudrollerna, när det gälde att pladdra, hvarigenom de kommo sig upp till statens högsta embeten.
Min mors iakttagelse var fullkomligt riktig.
Då det nya universitetet i Bonn just vid den tiden börjat sin verksamhet, och den juridiska fakulteten derstädes räknade bland sig ett par högst berömda professorer, skickades jag af min mor ofördröjligen till Bonn, der jag snart satt vid Mackeldeys och Welkers fötter och insöp deras visdoms manna.
Af de sju år, jag tillbragte vid tyska universitetet, förslösade jag tre af mitt lifs blomningsår med att studera den romerska kasuistiken, juridiken, denna den mest illiberala af alla vetenskaper.
Hvilken fruktansvärd bok är icke Corpus juris, egoismens bibel!
Det romerska folket såväl som dess rättskodex har alltid varit mig förhatligt.
Dessa röfvare ville bringa sitt rof i säkerhet och sökte derför genom sina lagar skydda det byte, de tagit med svärd i hand; derför var röfvaren samtidigt advokat och soldat, och deraf uppstod en blandning af vedervärdigaste slag.
Det är verkligen de der romerska tjufvarne, som vi ha att tacka för egendomens teori, hvilken förut existerade blott som faktum; och utvecklingen af denna lära i dess snödaste konsekvenser är just den der så lofprisade romerska rätten, som ligger till grund för alla nuvarande lagsystem, ja för alla moderna statsinstitutioner, fastän den strider mot både religion och moral, menniskokänsla och sundt förnuft.
Jag afslutade lyckligt och väl dessa fördömda studier, men jag kunde aldrig besluta mig för att göra något bruk af de sålunda förvärfvade kunskaperna.
Kanske hade jag också en känsla af, att andra lätt skulle öfverflygla mig i advokat- och rabulistknep — nog af, jag hängde min juridiska doktorshatt på väggen.
Min mor satte dervid upp ett ännu mycket allvarligare ansigte än vanligt.
Men jag hade blifvit en ganska vuxen menniska och var i den åldern, då man måste lefva utan föräldravård.
Den kära gamla hade också blifvit äldre; men då hon nu efter så månget fiasko afstod från den högsta bestämmanderätten öfver mitt lif, ångrade hon, att hon icke egnat mig åt det presterliga kallet.
Hon är nu en matrona på 84 år, men hennes själsförmögenheter ha på intet sätt lidit af den höga åldern.
Öfver mina tankar har hon aldrig sökt tillvälla sig något herradöme och hon har i sitt förhållande till mig alltid varit finkänsligheten och kärleken sjelf.
Hennes tro var en sträng deism, som svarade fullkomligt till hennes sinnesriktning, hvars hufvuddrag var ett klart förstånd.
Hon hade läst Rousseaus Emile, hon ammade sjelf sina barn, och uppfostringsväsendet var hennes käpphäst.
Sjelf hade hon fått en lärd uppfostran; hon hade varit studiekamrat åt en bror, som blef en utmärkt läkare, men som dog vid unga år.
Hennes far lät henne föreläsa för sig latinska disputationer och andra lärda skrifter; ofta satte den helt unga flickan sin gamle far i förvåning genom de frågor, hon gjorde.
Hennes förstånd och känsla voro sjelfva helsan; det var icke af henne, jag ärfde min benägenhet för det fantastiska och för romantiken.
Hon hade, som jag redan nämt, en skräck för poesi; hon tog ifrån mig alla romaner, som hon såg i mina händer, tillät mig aldrig att besöka teatern, öfvervakade mitt umgänge, grälade på pigorna, då de i min närvaro berättade spökhistorier — kort sagdt: hon gjorde allt hvad i hennes förmåga stod för att hålla mig fjerran från vidskepelse och poesi.
Hon var sparsam, men endast när det gälde hennes egen person; när det gälde andra kunde hon till och med vara slösaktig; hon älskade icke penningen, men hon förstod dess värde, derför gaf hon med varm hand och satte mig ofta i förvåning genom sin välgörenhet och sin frikostighet.
Hvilka uppoffringar underkastade hon sig icke för sin sons skull!
I bistra tider nöjde hon sig icke med att uppgöra programmet för hans studier, utan skaffade honom också medel till deras bedrifvande.
Då jag låg vid universitetet, voro min fars affärer i ett sorgligt tillstånd, och min mor sålde sina smycken, halsband och öronhängen af stort värde, för att kunna tillförsäkra mig existensmedlen under de fyra första åren af min studenttid.
Jag var för öfrigt icke den ende inom vår familj, som ätit ädelstenar och slukat perlor vid universitetet.
Min mor berättade mig en gång, att hennes far i verlden pröfvat på samma konststycken.
De juveler, som smyckade hans aflidna mors bönbok, måste bestrida kostnaderna för hans vistelse vid akademien, då hans far, den gamle Lazarus von Geldern, genom en arfsprocess med sin gifta syster hade råkat i stort armod — han, som af sin far hade ärft en förmögenhet, om hvars storlek en gammal tant hade berättat mig de otroligaste historier.
Det klingade alltid för gossen som sagor ur tusen och en natt, då den gamla berättade om det stora palatset med de persiska draperierna och de massiva guld- och silfverkärlen, hvilket allt den gamle mannen, som åtnjöt så mycken ära vid kurfurstens och kurfurstinnans hof, på ett så sorgligt sätt förlorade.
Hans boningshus i staden var det stora hotellet vid Rhengatan; det nuvarande lasarettet i nya staden tillhörde honom likaledes, så ock ett slott vid Gravenberg — och mot slutet egde han ingenting att luta sitt gamla hufvud emot.
— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
Utom min moder var det framför allt hennes bror, min onkel
Simon von Geldern, som tog sig af min uppfostran.
Han är nu död sedan 20 år tillbaka.
Han var ett original af ett anspråkslöst, nästan löjligt utseende.
En liten trind figur med ett bleklagdt strängt ansigte, hvars näsa visserligen var grekiskt rätlinig, men tyvärr omkring en tredjedel längre än grekerna brukade bära sina näsor.
Man sade, att denna näsa i hans ungdom hade varit af vanlig storlek och att den dragit sig så otillbörligt ut på längden endast och allenast genom hans dåliga vana, att ständigt klämma den mellan fingrarne.
När vi barn frågade onkel, om detta var sant, förbjöd han oss med mycken öfvertygelse allt sådant mot respekten stridande tal och klämde derpå åter näsan mellan fingrarne.
Han klädde sig på gammalfrankiskt sätt, bar korta benkläder, hvita silkesstrumpor, skor med spännen och, enligt det gamla modet, en temligen lång hårpiska, som flög från den ena skuldran till den andra, då den lilla manspersonen trippade genom gatorna.
Den intog de mest förvånansvärda attityder och tycktes, bakom hans rygg, göra sig lustig på sin egen herres bekostnad.
När den gode onkeln satt försjunken i tankar eller tidningsläsande, kunde det ofta komma öfver mig en tjufpojkaktig lust att hemligen gripa tag i stångpiskan och draga i den som i en klocksträng.
Min onkel blef då alltid mycket ond och utbrast i veklagan öfver den unga generationen, som ingenting respekterade, icke lät sig hålla i band hvarken af mensklig eller gudomlig auktoritet och som till sist nog skulle komma att förgripa sig på det allra heligaste.
Om mannens yttre icke var egnadt att inge respekt, så var hans inre så mycket mer respektabelt — det bästa och ädelmodigaste hjerta, som jag någonsin lärt känna här på jorden.
Det fans hos den mannen en hederskänsla, så sträng att den påminde om de gammalspanska dramerna, hvilkas hjeltar han för öfrigt liknade också i sin trohjertighet.
Han fick aldrig tillfälle att bli »sin äras läkare», men en »ståndaktig prins» var han, fastän han icke deklamerade i fyrfotade trokéer och alldeles icke drömde om några dödspalmer — ja, fastän han i stället för den glänsande riddarmanteln bar en anspråkslös rock, med skört som en sädesärlas stjert.
Han var alldeles ingen sinnesfiendtlig asket, han älskade fester och gästgifvarens vinstuga, der han med synnerlig förkärlek åt kramsfågel med enbär — men alla kramsfåglar i verlden och alla lifvets njutningar offrade han med stolt beslutsamhet, när det gälde en idé, som han ansåg för sann och god.
Och han gjorde detta med en sådan anspråkslöshet och försynthet, att ingen någonsin lade märke till martyren, som egentligen dolde sig under detta löjliga yttre.
I verldens mening var hans lif förfeladt.
Simon von Geldern hade bedrifvit sina humanistiska studier vid Jesuiter-kollegiet, men då föräldrarnes död gaf honom fullständig frihet i väljandet af sin lefnadsbana, valde han att icke välja någon alls, afstod från hvarje brödstudium vid utländska universitet och stannade hemma i Düsseldorf, i »Noaks ark», som det lilla huset kallades, hvilket han ärft af sin far och öfver hvars ingångsport man såg en ganska väl utmejslad och i bjerta färger kolorerad Noaks ark.
Han var en mycket flitig man, och här öfverlemnade han sig nu helt och hållet åt sina lärda vurmerier och petitesser, sin mani för böcker och framför allt åt sitt skriftställarraseri, som han i synnerhet bedref i politiska dagblad och obskyra tidskrifter.
I förbigående sagdt kostade honom icke blott allt skrifvande utan också allt tänkande den största ansträngning.
Uppstod kanske detta skrifraseri af hans längtan att uträtta något i det allmännas tjenst?
Han följde med alla dagens frågor, och läsning i tidningar och broschyrer dref han ända till mani — egentligen icke för sin egen skull, utan derför, att hans far och bror hade varit medicine doktorer.
Och de gamla gummorna kunde icke få ur sina hufvuden, att icke han, en son till den gamle doktorn, som så ofta kurerat dem — att icke han också ärft sin fars läkemedel; och när de blefvo sjuka, kommo de löpande till honom med sina urinflaskor, bedjande honom under tårar, att han måtte se på dem och säga, hvad som fattades dem.
När min stackars onkel på så sätt blef störd i sina studier, kunde han råka i raseri, önska de gamla hexorna med deras flaskor så långt vägen räckte och jaga bort dem.
Denne onkel har haft ett stort inflytande på min andliga utbildning, och jag har i detta fall oändligt mycket att tacka honom för.
Huru olika våra åsigter än voro, och hur ömkliga hans literära sträfvanden än föreföllo, så ha de kanske ändå hos mig väckt lusten till mina första skriftliga försök.
Onkel skref en gammaldags torr kanslistil, sådan man får lära sig att skrifva i jesuiterskolorna, der latinet är hufvudämne.
Han hade svårt att försona sig med mitt sätt att uttrycka mig, hvilket föreföll honom alltför lekande, alltför lätt, alltför oomständligt.
Men af den ifver, hvarmed han anvisade mig medlen till andlig fortkomst, hade jag den största nytta.
Han skänkte gossen dyra och vackra böcker; han stälde sitt eget bibliotek, rikt på klassiska verk och broschyrer i dagens frågor, till mitt förfogande, han tillät mig till och med att rota om i kistorna på Noaks-arkens vind, der salig morfars böcker och papper voro förvarade.
Hvilken hemlighetsfull tjusning jag erfor som barn då jag fick vistas dagen lång på den der vinden, som egentligen var ett stort vindsrum.
Det var just icke någon prydlig tillflyktsort, och den beboddes icke af någon annan än en tjock angorakatt, som just icke höll synnerligen strängt på snyggheten — det var blott sällan, hon med svansen sopade bort en smula dam och spindelväf från det gamla skräpet, som låg samladt här uppe.
Men mitt hjerta var så blomstrande ungt, och solen sken så muntert in genom de små gluggarne, att allt tycktes mig öfvergjutet af ett fantastiskt skimmer; sjelfva den gamla kattan förekom mig vara en förtrollad prinsessa, som nog helt plötsligt, befriad från sin djurhamn, skulle visa sig i all sin ursprungliga skönhet och härlighet, medan vindskammaren förvandlades till ett praktfullt palats — alldeles som det plägar ske i alla gamla sagor.
Dock — den gamla, goda sagotiden är försvunnen, kattor förbli kattor och vindsrummet i Noaks ark förblef en dammig skräpkammare, ett sjukhem för obotliga husgerådssaker, ett hospital för gamla möbler, som nått den högsta möjliga grad af bristfällighet och som man ändå icke vill kasta ut, af ett slags sentimental tillgifvenhet och hänsyn till fromma erinringar, som äro förknippade med dem.
Der stod en murken sönderbruten vagga, hvari min mor en gång i tiden hade vaggats; nu låg min morfars högtidsperuk deri — synbarligen blifven barn på nytt af idel ålder.
På väggen hängde morfars paradvärja, en enarmad eldtång och annat jernskrammel.
Ej långt derifrån stod på en hylla min salig mormors uppstoppade papegoja, numera utan en enda fjäder och icke längre grön utan askgrå; med sitt enda återstående glasöga blängde hon så att man kände sig helt hemsk till mods.
Här stod också en stor, grön mops af ihåligt porslin; bakdelen var afslagen och kattan tycktes hysa stor respekt för detta kinesiska eller japanesiska konstverk; hon gjorde allehanda devota kattreverenser inför denna bild, som hon kanske höll för ett gudomligt väsen — kattor äro så vidskepliga!
I ett hörn låg en gammal flöjt, som en gång i tiden tillhört min mor; hon brukade spela på den som ung flicka, och det var just denna vindskammare, hon brukade välja till konsertsal, för att icke med sin musik störa sin gamle herr far i hans arbete, eller möjligen för att hålla honom i okunnighet om det sentimentala bortkastandet af tid, hvartill hans dotter gjorde sig skyldig.
Kattan hade nu valt flöjten till sin käraste leksak, och hon fick den att rulla af och an på golfvet genom att rycka i dess bleknade sidenband.
Bland vindskammarens antikviteter funnos också jordglober, de underligaste planetbilder, kolfvar och retorter, som ledde tanken hän mot astrologiska och alkemistiska studier.
I kistorna funnos också, under morfars böcker, många handskrifter, som voro förknippade med sådana hemliga vetenskaper.
Men de flesta böckerna voro medicinska luntor.
På filosofi var der icke heller någon brist, men vid sidan om den erkeförnuftige Cartesius fann man fantaster som Paracelsus, van Helmont, ja till och med Agrippa von Netteshelm, hvars Philosophia occulta jag här såg för första gången.
Redan som gosse fann jag mitt stora nöje i dedikationsepisteln till abboten Trithem och dennes svarsskrifvelse — hvilken också var meddelad — och hvari den ene charlatanen med ränta återbetalar den andres bombastiska komplimanger.
Men det bästa och dyrbaraste fynd som jag gjorde i den dammiga kistan, var en anteckningsbok, som tillhört en bror till min morfar — chevalier’en eller österländingen kallad — om hvilken de gamla tanterna alltid hade så mycket att berätta.
Denne onkels onkel, som också hette Simon von Geldern, måste ha varit en märkvärdigt helig man.
Sitt tillnamn »Österländingen» fick han derför, att han företagit vidsträckta resor i Orienten, och efter sin återkomst derifrån alltid gick klädd i orientalisk drägt.
Längsta tiden tyckes han ha stannat i Nordafrikas kuststäder, särskildt i de maroccanska staterna, der han af en portugis lärde sig en vapensmeds yrke, hvilket han sedermera lyckligt bedref.
Han hade gjort en vallfärd till Jerusalem, der han, försjunken i en exalterad bön på berget Moria, hade en syn.
Hvad såg han?
Det uppenbarade han aldrig.
En oafhängig beduinstam, som icke bekände sig till Islams lära utan till ett slags mosaism, och som hade sitt tillfälliga kvarter i en af de nordafrikanska sandöknarnes af européerna okända oaser, valde honom till sin anförare eller scheik.
Detta krigiska lilla folk lefde i fejd med alla grannstammarne och var alla karavaners skräck.
För att tala på europeiska: min onkels salig onkel, den fromme visionären från berget Moria, blef röfvarehöfding.
I dessa sköna nejder var det, han förvärfvade sig de insigter i hästskötsel och ridkonst, hvarmed han efter sin hemkomst till vesterlandet uppväckte så mycken beundran.
Vid de skilda hof, der han länge uppehöll sig, glänste han också genom sin personliga skönhet, sin ståtliga hållning och den orientaliska drägtens prakt, som tycktes utöfva en trolsk dragningskraft särskildt på kvinnorna.
På männen imponerade han troligen mest genom föregifna hemliga kunskaper, och ingen vågade nedsätta den allsmäktige nekromanten hos hans höga gynnare.
Intrigens ande hade respekt för Kabbalas andar.
Blott genom sitt eget öfvermod störtades han i förderfvet — och synnerligen hemlighetsfullt skakade de gamla tanterna sina gråa små hufvuden, då de mumlade något om det galanta förhållandet mellan Österländingen och en mycket högt uppsatt dam — ett förhållande som blef upptäckt och föranledde honom att i största hast lemna både hofvet och landet.
Genom en hastig flykt, med kvarlemnande af alla sina egodelar, undgick han en säker död; och det var just sin pröfvade ryttarkonst, han hade att tacka för sin räddning.
Efter detta äfventyr synes han ha funnit en tryggad men bekymmersam tillflyktsort i England.
Jag sluter mig dertill af en i London tryckt broschyr, som jag tillfälligtvis upptäckte i Düsseldorfs bibliotek en gång då jag klättrade ända upp till de öfversta bokhyllorna.
Det var ett oratorium kalladt »Moses på Horeb», författadt af min onkels onkel på fransk vers; förordet var skrifvet på engelska och dateradt London.
Möjligen innehöll detta oratorium något af hans egen ofvannämda vision.
Verserna voro som all fransk vers, rimmadt ljumt vatten, men i förordets engelska prosa kokade vreden hos en stolt man, som befinner sig i torftiga förhållanden.
Ur innehållet i hans anteckningsbok kunde jag icke tillegna mig mycket; det mesta var, kanske af försigtighet, skrifvet med arabiska, syriska och koptiska bokstäfver, hvaribland, underligt nog, franska citat förekommo; så t. ex. rätt ofta följande vers:
Où l’innocence périt, c’est un crime de vivre.
Jag frapperades emellertid af månget yttrande, som likaledes var skrifvet på franska, det idiom som han i hvardagslag synes ha begagnat.
En gåtfull uppenbarelse, svår att förstå, var denne min onkels onkel.
Han förde en existens, som icke skulle ha varit möjlig vid någon annan tid än midten af det adertonde århundradet.
Han var till hälften en svärmare, som gjorde propaganda för kosmopolitiska, verlds-lyckliggörande utopier, till hälften en lycksökare, som i känslan af sin individuella kraft sönderbryter eller negligerar ett murket sällskapslifs murkna skrankor.
I alla händelser var han i hvarje tum en menniska.
Hans charlataneri var icke af den vulgära sorten.
Han var ingen vanlig charlatan, en sådan som på marknader brukar rycka ut tänder på bönder, nej, han trängde djupt in i de stores palats och ryckte ut deras starkaste kindtänder, liksom salig riddar Hüon från Bourdeaux gjorde med sultanen af Babylon.
Och är icke hvarje betydande man en smula charlatan?
Blygsamhetens charlataner med deras ödmjukhetens inbilskhet äro nästan de värsta af alla.
Hvar och en som vill utöfva något inflytande på massorna, måste vara en charlatan.
Ändamålet helgar medlen.
Sjelfva den käre guden försmådde ju icke att låta åskan blixtra och dundra, då han förkunnade sina lagar på berget Sinai, ehuru dessa lagar voro så förträffliga, så gudomligt goda, att de mycket väl kunnat undvara all den teatraliska apparaten af blixtar och tordönslag.
Men Herren kände sin publik, som stod der vid bergets fot med sina oxar och får och sina uppspärrade munnar — hos den var säkerligen ett fysikaliskt konststycke mycket mer egnadt att uppväcka beundran, än alla den eviga tankens under.
Hur som helst, med denne onkels onkel sysslade min barnsliga inbillningskraft utomordentligt mycket.