Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad i närvarande tid långt vigtigare är, det vore att tillse, det de från akademien utgående läijungame kunde äga utsigt att i framtiden någorlunda ekonomiskt oberoende idka konsten.
Det har med skäl anmärkts, att ej så litet göres från det offentligas sida för att bilda konstnärer, men att dessa sedermera lemnas utan något bistånd, att förhållandet mellan de summor som offras på undervisningen i konstakademien och det lilla belopp som staten anslagit till inköp af konstverk är alt för ojämt.
Mången vill därför, att en jämnare fördelning införes och föreslår i samband därmed, att konstakademien antingen alldeles icke lemnar någon undervisning, utan att denna öfverflyttas helt och hållet till tekniska skolan eller ock att i akademien meddelas endast den undervisning, som tillhör ett statens högre läroverk, såsom t akademiens skolor nu kallas, men ingalunda är o, samt att de summor som därigenom besparas användas till inköp af mera betydande konstverk och till beställningar af offentligar monumentala arbeten.
Detta står i samband med en redan länge och i många land dryftad fråga, huru vida staten bör mellankomma för att underlätta utbildandet af möjligtvis vardande konstnärer eller genombeställningar och inköp af dem som redan visat sig vara sådana.
Det rätta torde väl vara att ingendera alldeles försummas.
Mot förslaget att helt och hållet öfverflytta all konstundervisning till tekniska skolan kunna befogade anmärkningar göras, synnerligen på den grund, att undervisningen i den skolan icke bör dragas från sitt egentliga ändamål som är att grundlägga skickligheten och utbilda smaken hos vardande slöjdidkare.
Emellertid torde frågan nog förtjäna en fullständig utredning, men denna är ej gjord i hast.
Vigtigt är, att staten på något sätt ingriper och ej lemnar de på hans bekostnad utbildade konstnäreme helt och hållet vind för våg.
De bildande konsterna torde i detta afseende hafva lika rätt till omvårdnad som teatern länge haft.
Men lika vigtigt är, att allmänheten ej häller kastar hela omsorgen på staten, utan att hvar och en i sin stad söker främja vår bildande konst.
För att sådant skall kunna ske, fordras dock att intresset lifvas och att smaken utvecklas, och detta vinnes sannerligen icke genom konstföreningar sådana som de - nu varande.
Snarare motarbetas detta genom de små, litet förmående föreningarna som nu finnas på flera ställen i landet och uppmuntra endast dilettantismen, hvilket är likbetydande med ett motverkande af konsten.
Hvad konstakademien i främsta rummet har att göra, det är att genom årliga utställningar hålla intresset för verklig konst vaket.
Alla de ursäkter som man hört från akademien för att inga utställningar anordnats sedan på många år liknar alt för mycket de obotfärdigas förhinder för att man skall kunna fästa något afseende vid dem.
Kan den från Paris utgående stridigheten med akademien uträtta åt minstone detta, har den sannerligen icke gjort så litet.Det är möjligt att akademien finner sig förhindrad att lyssna till de i ofta nämda skrifvelse framstälda förslag, men det är icke gärna möjligt, att akademien ej finner sig uppmanad att själf med dét snaraste vidtaga sådana mått och steg, att hon på ett verksammare sätt ån hittills främjar vår bildande konst .. Solens dotter.
Af Carmen Sylva.
(Originalbidrag till &gt;Dagens krönika », fömenskadt af Herman ▲.
Då vi nu till de bekanta utländska författare och författarinnor, en Angelo De Gubernatis, en Helen Zimmern m.
fl., hvilka under årens lopp hedrat oss med originalbidrag-, äro i tillfälle att räkna ännu en europeisk celebritet, så är det i dubbel egenskap af aktualitet, vi införa detta poem.
Som författarinna af texten till operan » Neaga » har Carmen Sylva nyligen varit föremål för svenska pressens och äfven den stora allmänhetens uppmärksamhet.
Som beslägtad med vårt konungahus, lär drottning Elisabeth af Rumänien, född furstinna af Wied, äfven med det snaraste tillämna ett besök i vår hufvudstad ..
Vi föreställa oss derför att våra läsare skola med intresse taga kännedom om detta nya prof på ett skaldelynne, som går så att säga stick i stäf mot den för tillfallet biåsande vinden.
Utom dramat » Neaga », är förut bland Carmen Sylvas alster sagosamlingen » Leidens Erdengang » införlifvad med svenska literaturen under titeln » lidandets jorde vand ring *, en fantasirik allegorisk skildring af det menskliga lifvets sorger och betryck.
Är » Leidens Erdengang » en representant för den episka diktarten, dock med en underström af varm lyrik, så är » Das Sonnenkind » — såsom titeln på originalspråket lyder på det nya, här meddelade poemet — öfver-vägande lyriskt, om der äio finnas äfven episka oeh dramatiska drag.
Denna dikt är en allt igenom utförd allegori, skildrande lifvets, den strålande Solens dotters kamp med Striden, den i jordens djup tronande anden, och liksom författarinnansflesta skapelser af en mystisk romantisk stämning.
Vi återfinna i den hela nyromantikens natursymbolik, dess från en ideel, fantastisk verld hemtade typer och idéer, hela dess trolska, underbara apparat.
Bet är den gamle fader Rhen, till hvars hemlighetsfulla, om forna tider hviskande sorl prinsessan Elisabeth som barn och ungmö lyssnat, det är de dunkla, yppiga skogarne kring den rumäniska drottningens sommarresidens det åldriga Sinaia, med deras skummande forsar och splittrade berg, der än i dag folktrons mägtiga väsen drifva sitt spel om de månljusa qvällarne eller i ovädersnattens mörker, — hela denna med saga och sång mättade atmosfer, som inspirerat denna dikt.
Och derför är romantiken der frisk och lefvande, man kan tro på den, ty den är framsprungen ur en sjelfständigt tänkande och kännande personlighet, på samma gång som den är en naturlig följd af de yttre forhållanden, under hvilka denna personlighet utvecklats och verkat.
Vi liafva härmed efter bästa förmåga sökt att sätta våra läsare in i situationen.
Skulle ändå några gåtor återstå olösta, så svara vi i allmänhet att det må icke vara den romantiska förf.
af » Das Sonnenkind » mera förmenadt, än t. ex. den realistiske förf.
af » Vildanden » att insvepa sig i ett mystiskt dunkel i afseende på sjelfva andemeningen af sitt stycke.
» Das Sonnenkind » är ännu ej tryckt på originalspråket, utan framträder nu för första gången, på svenska tolkad t efter författarinnans manuskript, som genom professor Hallström blifvit oss delgifvet.
Den torde dock jej vara alldeles obekant för den svenska allmänheten, ty dess första afdel-ning uppfördes med musik af professor Hallström vid musikföreningens konsert i Qor, och med dess program följde då, i en för den musikaliska framställningens skull något förändrad form, originaltexten till denna del deraf.
Och nu låta vi poemet följa.SOLENS DOTTEB.
Kantat
Carmen Sylva.
Första Afdelningen.
Kör.
Och Lifvet var en strålande mö,
En dotter af solen,
Hur ljuf och behagfull,
Hur glad och hur kraftig —
Sin mäktiga moders Lycksaliga barn.
Tenor.
Glänsande stjernor ögonen voro,
Håret som solens skimrande guld,
Blommor ur rosiga händerna föllo,
Sången från läppame klingade huld.
Ur hennes vandrings mogna skördar Blott fröjderop och fågelsång Kring henne sväfvade som källors Små sakta porlelika språng.
Med blomslingor prydd hennes klädnad var, Med finaste spindelnätstrådar betäckt — Dagg gnistrar deri,
Lysmaskar sig sluta kring pannans hvalf Som diadem —
Allt vid hennes åsyn jublar!
Sopran.
Släpet bärs utaf foglar oppKör
På skroflig stig.
Steg på tömen hennes fot, Grönskade ljufligt de,
Hörde handen det kala berg, Täckte det mossor och ljung.
Och Solen gaf åt sitt herrliga bam Den hela, den strålande verld,
Och Lycka och Kärlek hon sände med Ledsagande på hennes färd.
Lif, Kärlek och Lycka.
Vi helsa dig i solens glans Du verld, och all din fröjd,
Der städs för oss i blommors krans Du smyckar dal och höjd!
Med liten ijäril leka vi,
Med blomma, bäck och skog,
Ej minsta frö vi gå förbi,
Vi känna det full nog.
Kör af Solstrålar.
Till dig, o Lif, du sköna sväfva Vi ned från etherns rand,
Din moder bjöd till dig oss väfva Ett gyllne kärleksband —
Låt oss dig kyssa!
Lif vet.
Kommen I alla!
Solstrålar.
Ur hennes hjerta ----
IAfvet.
Bjöd hon er fallaSolstrålar.
Ned öfver jorden hän.
Lifret.
Skullen I leda Nya for hvaije steg?
Lekfullt bereda!
Strömmar.
Du höga mö, vi susa Till dig vår helsning här,
Vid dina fotter brusa Vi öfver jordens sfer.
Långt öfver slätter alla Som dina bud vi gå,
Vi falla och vi svalla För dig o drottning må!
Källor.
I dunklet vi drömma,
Du ropar oss opp
Att gnistra och strömma •
Från klippornas topp;
Vi dansande porla I skogarne fram Och smekande sorla Kring mossig stam.
Kärlek och Lycka.
Små strålar från solen dem fånga vi opp Och gunga uppå.
Oss böljorna bära vidt, vidt i sitt lopp Och svalka oss så,
I blommornas kalkar vi drömma så lätt I rusande doft
De vaggande bladen oss täcka så tätt I luftiga loft.Kör af Blommor.
Din ande väckt oss ur slummer opp Och gripit med underbar trängtan,
Nu darra och glöda och dofta vi blott För din skull du ljufva, af längtan!
Oraname.
Från bergens spets vi skåda Kring jorden vid vår fot,
Yi våra hjessor lyfta Städs högre himlen mot.
Från ömen som i kretsar Så stolt omkring oss slår,
Från mossan vid vår rot blott Ditt lof du ljufva, går!
Det skallar öfver klippor,
Det susar öfver sjö —
Oändlig makt och ära Åt Lifvets sköna mö!
Palmerna.
Yi reda solens strålar En löfrik hamn,
Yi hviska och vi nicka I drömmars famn.
Yi föra trolska sagor Till fogelns bo,
Yi vagga in gazellen Med dem till ro
En Näktergal.
Kär, kär, kär
Är du oss rusande Lif!
Daggdroppar.
Yår perleskatt I stilla natt
Föll ned på blommors skara,
29Vi kysste dem Och smekte dem I deras slummer bara; Solstrålar dock Och vindar ock Ej ville detta lida —
Vår perleskatt Den hela natt
Kring blommors här vi sprida.
Vindar.
Vi fora ton och sång och doft Fram till vår drottning vän,
Med blomsterfrön från henne se ’ n Vi skynda åter hän.
Vi äro hennes viljas bud Vi snabba, endast vi,
Hon hviskar, hvad hon vill, och strax Det måste utfördt bli.
Vi glida och vi dansa Kring blomprydd dal och höjd.
Vi jubla och vi leka Kring drottningen med fröjd.
Tenor-Solo.
På dotterns lekar skådar Den höga modern ned Och ler från fjerran lycklig Till jordens lustgård ned.
Lifvet.
Der står jag höga moder,
Nu med min hela verld Med hvilken fritt jag herskar Af inga hinder snärd.
Dig gylne Sol, jag helsar Nu med min glada sång,Som upp« med strålen svingar Till dig i lätta språng;
Bin är min hela kärlek,
Alt hvad på jord näms mitt.
Mitt verk, min fröjd, min anda Allt moder, allt är ditt!
Kor af hela rerlden.
Hell dig, du Solens dotter hell,
Som ensam ger oss styrka nog,
I dig blott verlden all är säll,
Dig hylla haf och falt och skog!
Hell dig, i doftrik blommas skick Med gylne hår, med vindlätt gång!
Hell dig, du mö, med stråirik blick!
— Mot himlen skalla må vår sång;
Ur hundratusen strupar slår Ett jubelrop för dig allen,
Från jorden all, det till dig går,
Det skallar emot klipphård sten.
Hell dig, som allting alstrat fram,
Du höga underväsen du,
Du ljufva barn af solens stam,
Din hela verld dig hyllar nu !Andra Afdelningen.
Men djupt i jordens sköt En hatfull ande bor
— Strid är hans namn — Bergtrollen bud honom bringade Om verlden den sköna Och dess herskarinna.
Kör af Bergtroll.
Ej såg du sådan prakt I bergets salar här,
Mer ljus än dess flammors glöd En enda solglimt är.
Och ädelsten och guld Derute knappt du ser,
Så skimrande och rik Naturens fägring ler.
Dock herskarinnan sjelf,
Som råder öfver allt,
Mer skön än sol och verld I retande gestalt.
Striden.
Min verlden är — hvem kallas Dess herskarinna då —
En vink af mig, och alltet Skall som en rök förgå.
Dig tillhör jern och koppar Och guld i bergets natt Men icke fältens blommor Och daggens perleskatt.Så skola de det göra —
Dit ut till verlden reden Mig nu en flamrik stig,
Att solen med sitt skimmer,
Sin glans må fröjda mig.
Jag slungar jättestenar Dit upp ur jordens djup,
Som krossa allt — då remnar t Det branta bergets stup.
Bergtrollen.
Det dånar och brakar,
Det gnistrar och gnyr,
Vildt berget skakar,
Dess slummer flyr.
Se blixtarne hväsa Mot himlen opp,
Och flammorna fräsa Omkring dess topp.
En eldflod nu sväller Ur djupet vred,
Den strömmar och väller Kring jorden ned.
I andar, pusten På hvirfvel röd —
Yår herre der stiger På svallande glöd.
Med lågan han stiger ur jorden opp I lysande rustning Med fladdrande lockar Och brinnande blick.
Då för hans fötter breder sig Den sköna verlden ut,
I drömmar snärd, förstenadHan står och ser ditut —
Att se dess herskarinna Af längtan se ’ n han tärs,
Och hän kring jordens rund han På stormens vingar bärs.
Kör af BergtröU.
Hur rusar vår herre Med makt framåt,
Och allt förhäijas Uppå hans stråt.
Uti din väg ej slå I grus vår verld!
Dess drottning söker jag Blott på min fard.
På silfverglittrande blomsterdoft Sväfvar drottningen huld och vän I en snöhvit böljande fotsid drägt Så lätt öfver falten hän.
Uppå handen der fladdrar ett litet bi Och på skuldran ett fogelpar,
Och med blommornas nektar hon sänder opp Till sin moder en lofsång klar.
Kör af Blommor.
Men hur hon förskräckes,
Mot marken hon vacklar För honom den starke Med brännande blick.
Kör af Träd.
En björk henne stöder,
Men sakta mot stammen Hon sjunker på mossiga Klippbranten ner;
Dock stolt hon sig reserMot främlingen åter Den verldssolsalstrade Strålande mö.
Så har jag då slutligt dig funnit Du, som vill täfla med mig;
Säg flicka, hvem är du, som säger Att makten på jord tillhör dig!
Jag Solens dotter är,
Och vidt kring jordens rund Mitt välde sträcker sig Allt från min födslostund.
Min moders skänk det var — Allt lefvande är mitt!
4 Striden.
Men om jag dig betvingar.
Min egendom du blifver Och allt, som nu är ditt.
Försök, jag är starkare än du!
Förvägna mö.
Jag vinkar, och med dunder Sig öppnar bergets prakt,
Och fjell på fjell jag tornar — Så väldig är min makt!
Jag träd och blommor alstrat Och vårsväld k a ta rakt,
Som bryter solens strålar —
Så väldig är min makt !Du vill mig besegra,
Mig väldet förvägra!
Dock pansar och brynja då löser jag opp, Att ej jag må krossa din ljufliga kropp —
Omkring hennes lif Har han armarne tryckta,
Och styrka och mod Då ifrån henne flykta.
Kör af Blommar.
Från gördeln rosor springa Som från en grönskande stam,
Och långa törnen stinga Bland yppiga massorna fram.
Med kraftig hand han fattår I hennes gylne hår,
Snart sjunker hon mot jorden,
Det stolta mod förgår.
Men våra flammors låga I hennes lockar bor.
Och som ett nät af gnistor Omkring hans hand sig snor.
Herre, nu lossa ifrån din hals Gyllene ked vi med trollkraft gjutit,
Bind hennes händer med den, och snart öfver i bön hennes trots har flutit!
Kör af Källor.
0 böj ditt sköna hufvud blott,
Och gylne kedjan skall
Då inom kort Förflykta bort
1 våra böljors svall !Tenor.
Omkring hans jemfasta handled nu Hon sluter späda iingrar,
Han rycker och sliter men fåfängt, ej Från taget lös han sig slingrar.
Kör af Skapelsen.
Nej kraft ej sviker vår drottning visst, Hur än han må rycka och streta.
Du Solens dotter, du skall till sist Den stridsbetvingande heta!
Nu lyfter han henne från marken opp, Men taget det släpper hon icke —
• Och mattas hon, nyfödda krafter och hopp Ur Solens strålar hon dricke.
Drag henne in under träden dn,
Solen allen henne stärker ännu!
Dock vi röja Väg, och böja Bort oss alla,
Att dess lågor liksom vågor
Må med kraft på henne falla.
Snart dagen är förrunnen,
Och Solens makt försvunnen,
Med den all kraft,
Allt mod hon haft —
Då är hon öfvervunnen!
Solstrålame.
Farväl du ljufva dotter,
Nu sjunker Solens bloss!
Nu nalkas natten, herre,
Då tillhör segern oss !Hur dröjer vid synkretsen Solen än, Som ville sin dotter hon skvdda;
• * * * 7 An lågar på mörknande firmament En blodröd glans från den flydda.
O ljufva Lif, o gå ej bort,
Blif evigt du Solens barn!
Han mot henne rusar, den sida drägt Han sliter som dun och flarn —
Nu mister sin styrka det lockiga hår, Då faller på knä hon ned,
Af blygsel hon darrar den kyska mö, Ej nånsin som nu hon led.
Haf nåd!
Förskona mig!
För evigt besegrad!
O, kom mig icke när!
Du velat det sjelf.
O, kom mig icke när,
I Solens skimmer fri Mig lemna, i din natt Jag vill ej fangslad bli.
I berget är ljust Och gnistrande prakt,Och andames sång,
Der tonar med makt.
* Life et.
Jag flyr från dig undan Till sol och till ljus,
• Ej håller mig fangslad Ditt nattliga hus.
Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha!
Bergtrollen (i svällande eko).
Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha!
Af guld och rubiner Din tron lyser grann,
Ej såg du dess make På jordeti försann.
Förringad, betvingad I striden du är,
Du trotsiga, böj dig För herskaren här!
Till marken sakta sjönk hon Så kall och blek,
Och bort från hennes läppar All ande vek.
De sköna lemmar mattats I striden nvss —
Då hennes kropp han höljer Med kyss på kyss,
Och bort på sina armar Han henne för;
Då visna alla blommor,
Och gräset dör.
Allmän kör.
Yår boja han lossat,
Nu storma vi vidtKring klippor och skogar Och sjöar fritt.
Vi skvarne slita Och häck och snår,
Den leende jorden Snart sköflad står.
Du mö, som oss fangslat, I berget försvinn!
Yi tjuta vår helsning Till dig dit in.Tredje Afdelningen.
(I berget.
Bland nattliga skuggor I bergets sal Jag täljer de sorgliga Dagars tal.
Så dystert det flammar Ur fuktigt schakt,
Och liksånger ljuda Till hammarns takt.
Knappt längre jag mins, Derute var —
I sekel min sorg här Jag klagat har.
Bergtroll.
Rastlöst hamra Händer alla,
Rika skatter Ur dem falla
Utan hvila År forrinne,
Att vår herres Gunst vi vinne.
Sjelf han vandrar Jämt och vakar, Aldrig hvilans Ro han smakar.
Ej se ’ n länge Berget gästat — Att vi aldrig Honom frestat!
Två barn jag dock egt i Mitt dystra hus,
Men dem grep min trängtan Till luft och ljus.
Ej stannade de, der Hans bud dem bjöd —
Min dotter näms Lidande,
Min son näms Död!
Som vinden min dotter Kring jorden går,
Och aldrig min son, dig Jag skåda iår.
De späda vi hoppades hylla Som bergets foster rätt;
Nu brås de på mödemet begge Den vekliga solskensätt.
Så bleka de äro båda,
Ej någonsin ler deras mund,
Och sorg blott åt jorden de bringat Alltsedan sin första stund.
Lidandet.
Du har det väsen gifvit mig
O moder,
Hvaröfver verlden grämer sig
O moder!
Mitt eget barn mig förebrår!
Ej nånsin lugn och ro jag får
O moder,Och hvar på jorden fram jag går
Så följer smärtan mina spår
0 moder,
1 blicken skimrar sorgens tår
Är din broder skön?
IÄdandet.
Ja, skön!
Säg älskas han på jorden?
Nej ingen älskar honom mer än jag.
Mig är han kär!
O säg mig här helt sakta,
Nu då oss ingen hör:
Hvarför får min son den ende Jag aldrig, aldrig se?
Lidandet (hemlighetsfullt).
Den han möter blifver blek och kall, Hans öga sluts i ro,
Och under tårar han förs bort Till grafvens trånga bo.
O har jag då åt min egen verld Mer hugnande skänker ej gett!
Den vidriga flamman på dunkel härd Mig dessa sorger beredt.Kärlek och Lycka (utanför).
Se ’ n länge re ’ n vi söka.
Hvem klappar på bergets ' port?
Mina kamrater!
Ett källsprång hör jag,
Då är hon der,
Som lif det klingar.
Hör upp med Er bultning, Den hjelper ej här!
En källa här flödar,
Ja, då är hon der!
Kom hitut o Lif, du ljufva!
Ej bort får du gå,
Vår vredgade herre Han straffar oss då.
KärlekLycka och Lidande.
O kom ut i vår verld!
Hon då blomstrar och ler, Från den dödstunga sömn Henne vakna du ser.
O, väcken ej min herre,
Han nyss slumrat in !Kärlek, Lycka och Lidande (sakta.
Din lustgård ar kall,
Och blek är din mor,
Ditt rike hon höljt I regndimmors flor.
Der dina sista tårar föllo,
Der sköto höstens blommor opp,
Men stormen vrok de blad deröfver,
Som frosten bet från trädens topp.
Det berg hvarpå Striden rustningen lade Täcktes af is till evig tid —
All lifskraft ifrån det flyktat hade.
Kärlek, Lycka och Lidande.
O kom ut efter långlig Och mödofull tid!
Vi väcka vår herre.
Lifvet (utträdande.
Min arma verld!
, Kör af Solstrålar.
O hur du förvandlats,
Så matt och så blek!
O hvi är min moder Så kall och så blek?
Kärlek och Lyclia.
Drag molnens slöjor undan,
Att dig hon åter ser —
3 OSe upp, och genom t&amp;rar Mot dig igen hon ler.
Snöklockor vid hennes första steg,
Vid nästa sticka Violer fram —,
Och lägger hon handen på vissnadt träd, Strax skjuta der grenar från torkad stam.
Kör af Träden.
Hvem rörde vid oss nu?
Lif} Kärlek, Lycka och Lidande.
Jo, Solens barn!
Hvem lockade oss ut?
Lify Kärlek, Lycka och Lidande.
Kör af Strömmar.
Hvem bräckte isens band?
Lifj Kärlek, Lycka och Lidande.
Vak upp, vak upp Du unga verld!
Vak upp, till ljus och fröjd!
Vak upp, vak upp!
En nvfödd vår Nu smyckar dal och höjd.
Kör af hela verldm.
Brusande lifvet Nu är oss gifvet,
Glädjen oss hinner,
Sorgen försvinner.
Verldames under!
I lysen och len!
Dansande vågor,
Strålande lågor Blommornas nektar.Yindames fläktar
Föra med jubel mot himmelen re ' n.
Utaf svalor buren i vindsnabb flygt Sväfva hän genom luftens loft öfver gräs och strå, under himmel blå I den sommarsolångande doft!
Och om svalan tröttnar, en kraftig stork På sin rygg bär dig längre då — Genom skyar svinga, från tak till tak För med lycka de späda små!
Yi väckte vår herre,
Och upp han stod Att söka sin maka Med vredgadt mod.
StrÖmmame (qvartett.
Som slöjors dok vi draga Kring henne dimmor grå.
Ej kan han henne finna Den rädda, späda då.
Träden (qvartett.
1 fogelns gömda näste Bak lummig gren och qvist Yi säkert henne dölja Inför hans blick förvisst.
Kör af Blommor och Foglar.
Bland markens mjuka tufvor Yi gömma henne godt,
Men om trots allt den ljufva Han dock i sigte fått,
En mäktig öm då höjer Till Solen henne opp,
Att se ’ n hon återvänder Med nyfödt mod och hopp.Mitt allt, min maka Ej lemna mig,
0, har så grymt väl Jag plågat dig!
Säg, har du lidit Så bittra qval,
Var det så dystert I bergets sal?
Jag kan ej lefva Ifrån dig skild,
Mitt hjerta bränner,
Min hug blir vild;
Din jord jag sköflar På sol och ljus,
Tills dig jag finner Bland stoft och grus.
Mitt allt, min maka Ej lemna mig!
Der står den ljufva då,
Och sorgsna blickar Så hög och alvarsam Kring jorden hon skickar?
Der re ’ n blomstrar ett nyfödt lif Kring vaknande fält,
Af kärlek och lycka en stråle Ur ögonen q vält.
Då stod med blicken i glöd Framfor henne Striden hög — Hon böjde blott hufvudet tyst, Och blicken tillbaka smög.Du får ej ge dig Uti hans våld;
Om du oss lemnar,
Vår verld är såld!
Vi smida vid klippa af hård diamant Den falska med guldkedja god,
Tills från henne den fåvitska längtan flytt, Tills det kyles det svallande blod.
Befriar ingen mig Från qval och tvång,
Min son, o visa dig En enda gång!
Döden.
Här är jag o min moder!
Ditt öde tungt
Jag sakta från dig lyfter,
Var frigjord, slumra lugnt
Strid, Lidande, Kärlek och Lycka.
Död, död är nu Lifvet!
Skapelsen.
Död hela vår verld!
Strid, Lidande, Kärlek, Lycka och Kör.
Sol, om du det mäktar,
Åter ditt barn oss gif!
Med hennes obevekligt Slocknar all verldens lif.
Solstrålar (sakta.
O skåden med längtan På slumrerskan än!
Vi kyssa den väna Till lifvet igen. (saktare.
Men Solen sig sänker Till skuggors bo,
O jord du arma,
Aftonvindar (som eko.
I ro, i ro, i ro !Miserieordia.
Svensk originalberättelse.
Af Ernst Arpi.
Vid torget i X. ligger ett litet vackert, gulmåladt envåningshus, som tillhör doktor Lundin.
Alla fönstren voro öppnade på vid gafvel för att släppa in den friska vårluften.
I fönstret närmast kyrkan syntes doktorns unga fru.
Hon lutade sig mot karmen och lät blicken sväfva ut öfver torget.
Så trist och öde det låg i halfskymningen.
Till höger bredde sig den kalkrappade kyrkan, trind som en domprost och liksom hotande staden med den klumpiga spiran.
Bakom den hvita mur, som omgaf kyrkogården, kunde en och annan graf, ett och annat kors skymtas.
Hvad hon var rädd för kyrkogården den första tiden hon vistades i X.
När doktorn någon natt var på sjukbesök, låg hon och tänkte på dem, som hvilade derute, och väntade, att döden också skulle komma och bjuda henne handen.
Då hon var en liten flickrf, hade en gång en tattar-qvinna, hvilken påstods kunna spå, sett i hennes hand, att lifstråden skulle afklippas innan hon fylt tjugo år.
Vid denna underrättelse hade hon brustit i så häftig gråt, att hennes mamma knapt förmått lugna henne.
Hon var mycket klen, då hon växte upp, men i stället, för att skicka henne ut på landet satte man henne i en af Stockholms största pensioner, der hon öfverhopades med lexor.
Då hon såg sitt bleka ansigte i spegeln, ryste hon, och tattarqvinnans spådom klang i hennes öron.