Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid var det icke obekant, att denna försummelse — åtminstone betraktades förhållandet af många som en försummelse — jemte åtskilligt annat hos många målsmän för svensk konst väckt ett missnöje, som näppeligen på längden skulle nöja sig med att knorra i tysthet.
Tecken till detta missnöje hade också då och då visat sig, men allmänheten visste ännu icke, vare sig om eller när det skulle taga sig ett gemensamt uttryck.
Explosionen lät emellertid icke länge vänta på sig.
Akademien hade inledt sitt jubelår med löfte att omsider anordna en konstexposition, och genom kunglig resolution voro de för året till inköp af konstverk tillgängliga statsmedlen för denna exposition reserverade, så att de endast kunde användas till inköp af derstädes utstälda konstverk.
Man kunde sålunda anse allting vara väl bestaldt, och de funnos nog som så tyckte, men desse blefvo på ett föga angenämt sätt störde i sin lugna tillvaro, när det stora angreppet på akademien kom, under formen af de 86 konstnärernas bekanta skrifvelse.
Denna skrifvelse var, har det sagts, en krigsförklaring.
Yi skulle emellertid tro, att detta ej är alldeles riktigt Om opponenterna (för korthetens skull må detta uttryck, hvars betydelse är väl känd, begagnas) velat utan vidare förklara krig, hade de väl icke gått tillväga som de gjorde.
Nu begärde de af akademien tillsättandet af en komité, hälften af akademien, hälften af opponenterna, hvilken komité skulle uppgöra förslag till aka-demiens omorganisation.
Till sin anhållan liärom fogade de en promemoria med reformförslag, för att af denna blifvande komité pröfvas.
Här förelåg alltså intet yrkande på, att just dessa förslag skulle godkännas, endast en begäran att de skulle tagas i öfvervägande.
Men, om opponenterna velat utfärda en krigsförklaring, då hade de naturligen endast behöft ingifva denna promemoria och förklara: » vi fordra, att akademien omorganiserar sig på detta och intet annat sätt ».
Detta hade varit att yrka, det akademien skulle gifva sig på nåd och onåd, på en sådan begäran hade aldrig ett jakande svar kunnat väntas, detta hade alltså varit en krigsförklaring.
Men så gingo opponenterna icke till väga.
De framstälde ej utan vidare ett ultimatum, utan de framstälde ett förslag om samverkan, och det kunde svårligen vara deras fel, om man på många håll gjorde sitt bästa att fä detta forslag betraktadt som en krigsförklaring.
Det var pressen som genast — dock endast delvis — tolkade det så.
Det var pressen som, säkert i de mot akademien allra välvilligaste afsigter, gaf den det icke synnerligen goda rådet att lemna opponenternas framställning utan afseende.
För att motivera detta råd begagnade man i regeln den utvägen att haka sig fast, icke vid hufvudsaken — tillsättandet af en komité för att göra förslag till akademiens omorganisation — utan vid en bisak, den ofvannämnda promemorian.
Man sökte gifva saken det skenet, att opponenterna yrkat på, att just denna promemoria skulle följas, hvilket opponenterna såsom redan sagdt är alldeles icke hade gjort.
Och när denna taktik icke befans fyllest-görande, hittade man på den ännu fyndigare utvägen att taga samtliga opponenter för hufvudet på grund af ett par utaf herr Ernst Josephson i Dagens Nyheter införde artiklar i konstfrågan, med hvilka opponenterna veterligen aldrig hade gjort sig solidariska.
Akademien, som måhända från början icke varit alldeles obenägen att träffa en öfverenskommelse med opponenterna, kände sig antagligen stärkt i sina positioner genom att erhålla ett så stort antal frivillige förespråkare.
Med sådana bunds-forvandter vore det måhända icke allt för vågadt att anse skrif-velsen för en krigsförklaring.
En sak fans här emellertid att taga i betraktande.
Den bekanta » Parisutställningeu * i Blanchs salong, der utställame samtlige voro opponenter, hotade synbarligen att, genom det intresse och det bifall, hvarmed den af allmänheten omfattades, mäktigt bidraga att åt oppositionen för-värfva den popularitet, som akademiens devouerade tidningsorgan ifrigt sträfvat att beröfva densamma.
Akademien behöfdealltså en eller flere popularitetstrumf, soin kunde » taga öfver » parisutställningen, och desse trumf trodde den sig förmodligen finna, när den utnämnde två nya professorer, Hellqvist ocli Kronberg, hvilkas namn den helt naturligt förmodade böra uppväga rätt många » parisares ».
I synnerhet måste det vara af vigt att förvärfva Kronbergs mäktiga,hjelp, enär om honom det bevingade ordet » enten med os eller mod os » i hög grad syntes gälla.
Kronberg ansågs nemligen hysa vissa sympatier för opponenterna, men dessa sympatier blefve naturligen kraftlösa i samma stund han mottoge äran att vara professor vid akademien.
Visserligen hade han tvenne gånger förut undanbedt sig denna ära, men om man nu, detta till trots, helt enkelt utnämnde honom, kunde han icke gema vara hjertlös nog att brutalt svara nej.
Sådan var, förmoda vi, beräkningen, och den slog icke fel.
Till stor öfverraskning för många mottog Kronberg den erbjudna utmärkelsen och lade sålunda sitt berömda namn i vågskålen till akademiens förmån, på samma gång han betog opponenterna allt hopp om någon medverkan i den strid, de — det blef allt mera uppenbart — skulle blifva nödsakade att föra.
Efter denna vunna förstärkning kände sig akademien antagligen lättare till sinnes och kunde nu gripa sig an med att besvara opponenternas skrifvelse, och besvara den nekande.
Akademien begagnade sig härvid hufvudsakligen af formela skäl, de i akademiens stadgar befintliga föreskrifter: att förelag om ändring i akademiens stadgar skall behandlas af en utaf akademien utsedd komité; samt att, derest inom akademien förslag väckes om ändring i stadgarne för akademiens läroverk, detta först skall behandlas af akademiens läroverksnämnd.
På grund af dessa stadganden förklarade sig akademien hindrad att tillmötesgå opponenternas anhållan.
Dessutom förklarade sig akademien icke gilla vissa punkter i den ofvannämnda promemorian och anmärkte ett par föga vigtiga oriktigheter i opponenternas skrifvelse.
Uppenbart är emellertid, att om akademien velat visa tillmötesgående, hade den ingalunda behöft finna sig hindrad af dessa stadganden.
Akademien kunde exempelvis hafva förklarat, att den sjelf vore benägen att tillsätta en komité af hälften akademici, hälften opponenter, och begärt att under hand få veta, af hvilka opponenterna önskade att der företrädas.
Det lider föga tvifvel, att opponenterna gema skulle accepterat ett sådant förmedlingsförslag.
Eller akademien kunde erbjudit sig att jemte opponenterna tillsätta en icke offkiel komité, hvarsförslag sedan iinge genomgå den reglementerade behandlingen.
Så formalistiska hafva ej opponenterna * visat sig, att de icke skulle ansett äfven detta förslag tillfyllestgörande.
Det vore lätt att iinna ännu andra sätt, hvarpå det hinder, stadgame före-gåfvos lägga i vägen för ett tillmötesgående, kunnat häfvas, men de anförda exemplen torde vara tillräckliga.
Att akademien sjelf ej betraktade de formela hindren som afgörande synes dessutom framgå äfven deraf, att den — tant bien que mal — dessutom ansåg sig böra bifoga ett par realitetsskäl.
Och man torde alltså trygt kunna säga, att akademien ej visat opponenterna något som helst tillmötesgående.
Opponenterna svarade med sitt beslut att icke vidare mottaga akademiens utmärkelser eller deltaga i hennes utställningar.
Detta var utan tvifvel en krigsförklaring, men den kom ej, förrän man förvissat sig om, att akademien icke ville göra sitt, för att frågan måtte varda löst i godo.
Och detta är icke detsamma, som om opponenterna från böijan begynt med att utfärda krigsförklaringen.
Måhända hade akademien icke väntat sig detta resultat af sitt svar.
Åtminstone vill det förefalla, som borde det hafva kommit temligen olägligt.
Att stå i begrepp att omsider efter långa år anordna en exposition, till på köpet en jubelexposition, och så plötsligen finna sig beröfvad all medverkan från en stor del af landets konstnärer, deribland icke få af dess förnämsta, det är onekligen en situation, som, till och med för en kunglig konstakademi, måste förefalla mindre angenäm.
Nu gälde det att rädda äran, nu gälde det att ändå göra det bästa möjliga af sin exposition.
Nu måste det arbetas och arbeta gjorde man, om också icke alltid på det sätt, som skulle förefallit som det naturligaste.
Men hvar och en valde det satt han ansåg lämpligast, och resultaten, till hvilka vi snart återkomma, visade 8ig, när expositionen öppnades.
Dessförinnan hade emellertid opponenterna hunnit göra akademien den ytterligare förargelsen att tillkännagifva, hurusom de den 15 September ärnade öppna en exposition i Blanchs salong, något som naturligtvis gjorde det än mer angeläget för akademien att af sin utställning göra det mesta möjliga.
En lycklig omständighet var det nog härvidlag, att man hade kungligt beslut på, att endast de å akademiens exposition utstUda konstverk finge för statens räkning inköpas.
Der marknaden är 8å klen som hos oss, var naturligtvis detta en stark trumf, och detta insågo också opponenterna, hvadan de försökte f&amp; beslutetändrad t.
De vände sig emellertid först med sin anhållan till oriktig myndighet, och gåfvo derigenom sina ovänner ännu ett tillfälle att fröjdas åt och beskärma sig öfver deras bristande formkännedom.
Men denna fröjd blef icke särdeles lång, ty snart funno opponenterna det enklast att utan onödiga omvägar vända sig direkt till kunglig majestät, och de inlemnade genom sina ombud underdåniga ansökningar, dels om tillsättande af en komité för akademiens omorganisation, dels om att deras utställning i fråga om inköp för statens räkning måtte likställas med akademiens.
På denna senare anhållan torde man i allmänhet väntat sig ett bifallande svar — åtminstone för så vidt man ansåg det riktigast, att statsanslaget användes för att inköpa så goda konstverk, som möjligen kunde erhållas.
Men statens inköpsnämnd
— hufvudsakligen bestående af ledamöter af akademien — fick i uppdrag att lemna utlåtande öfver ansökningen och af-Btyrkte den på synnerligen kuriösa skäl Vi skola ej ingå på någon närmare granskning af dessa skäl (ens utförlig sådan kan den, som så önskar, finna i Stockholms Dagblad för d.
8 Augusti);
, vi skola endast erinra, att nämnden alldeles icke syntes fasta afseende — i allt fall ej hufvudsakligt afseende — vid hurudant statens inköp blefve.
Det var, som om nämnden ansett, att opponenterna ej, fingo annat än ett rättvist straff, när anslaget undandrogs dem; att detta straff äfven kunde komma att drabba den alldeles oskyldige köparen-staten, var en småsak, som nämnden icke befattade sig med.
Den tröstade emellertid opponenterna med, att om någon del af anslaget blefve öfver, så kunde denna möjligtvis komma dem till godo.
Konstakademien, talrikt företrädd som den var i statens inköpsnämnd, hade alltså onekligen gjort sitt allra bästa för att der bevaka sina egna intressen och hindra fienden att vinna några fördelar.
Men det var icke allenast der, den arbetat.
Den hade, som naturligt var, liiligt ansträngt sig för att åt sin utställning förvärfva konstnärer, hvilkas berömmelse och förmåga vore egnade att ännu en gång sprida glans öfver hvad som akademien, af dess medalj att dÖma,# i devouerad rojalism synes anse såsom Fredrik den förstes skapelse.
Resultatet af dessa ansträngningar var delvis egendomligt nog.
Det synes förunderligt, att den icke först och främst lyckades förmå sina egna professorer att vid oppositionen lysa genom något annat än sin frånvaro.
Ej talrikare, än aqvarellkonstens idkare
— i synnerhet de mera framstående — syntes komma att representeras, var det tvifvelsutan föga gagneligt för akademien
«att i sin katalog sakna Gellerstedts namn.
Och ehuru man lyckades anskaffa tvenne af Wahlbergs landskap, hade det vål icke varit annat än i sin ordning, om Holm äfven i någon annan egenskap än kommissarie medverkat.
Men egendomligast af allt var det, att bland de utställande sakna Kronberg.
Det var icke länge sedan han, under de för akademien kritiska förhållandena, derstädes mottagit professorsvärdigheten, och antagligen hade aka-mien förmodat, att han nu skulle.
vara beredd att visa någon erkänsla för den ära, akademien åt honom förlänat, antagligen önskade man intet högre än att få sätta någon duk af vår enligt mångas mening förnämste målare på jubelexpositionen.
Den nye professorn lät bedja sig förgäfves, sannolikt till mycken bedröfvelse för sina nya bundsförvandter.
Om akademien alltså ej af sina egna tromän vann all den hjelp, som kunde varit att önska, så hade den något bättre tur bland motpartiet, der man synes hafva arbetat med den trägnaste flit på att göra proselyter.
» Det varder mer glädje i akademien öfver en opponent, som sig omvänder och bättrar, än öfver sju som allaredan akademiske äro », skulle man kunna säga om flere bland de till akademiens utställning värfvade opponenter, först och främst om Fagerlin, hvars holländska interiör, af den akademiskt välsinnade kritiken förliknad både vid Meis-sonnier och de gamle holländske mästame, säkerligen beredde akademien en ogemen fagnad.
Det var nog också med stor fröjd man såg sig i stånd att med benäget biträde pressa den populäre Tömå till deltagande i expositionen.
Huru angelagen man var att förvärfva affalliga opponenter framgår dock allra bäst af förliållandet med Krumlinde, som verkligen tidigt på våren, långt innan schismen inträdde, anmält en tafla till expositionen, men på grund, af det sedan inträdda krigstillståndet ansåg sig förpligtad att ej insända densamma, och detta oaktadt fann sin tafla, af hvilken akademien förmodligen aldrig sett minsta skymt, figurera i katalogen.
På grund häraf blef han, jemte en annan, utsatt för ett anfall af opponentkommissarierna, hvil-ket desse, upplyste om verkliga förhållandet, genast afbådo.
Men det var ické nog med att värfva lefvande opponenter, äfven med de döde ansåg man sig böra göra ett försök.
Teologien konstaterar möjligheten af en omvändelse i. dödsstunden, akademien har gått ett steg längre och ansett en omvändelse, efter döden icke alldeles otänkbar.
Föremålen, att icke saga offren, för dess fromma nitälskan voro Carlsson och Skånberg.
Att den förre snarare är att räkna till opponenter än akademi-ster är väl ett påstående, som icke kan vara for vågadt; och att Skånberg, derest han lefvat, skulle hört till opponenternas » radikala venster », det vet hvar och en, som har något intresse \ för och någon kännedom om våra konstförhållanden.
Men ändock aktade akademien ej för rof att pryda sin exposition med den förres berömda vas och tvenne af den senares taflor, förmodligen i den lugna öfvertygelsen, att de döda icke bruka protestera.
Men de lefvande kunna det och göra det också ibland.
Flere pressorgan uttalade sin förundran öfver, att man återfann Skånberg på denna utställning, men akademien lät sig deraf intet bekomma.
Någon tid senare fick man i flere tidningar se en förklaring af konstnärens enka, att taflorna, som tillhörde henne, blifvit utan hennes vetskap och mot hennes vilja på expositionen utstälda.
Nu väntade man sig en förklaring från akademiens sida.
akademien teg och låtsade om ingenting, taflorna behöll den.
Jag har tillfälligtvis fått kännedom om ett par detaljer i denna sak, hvilka äro så karakteristiska, att de ej böra undanhållas allmänheten.
Med taflomas exponerande tillgick så, att en med akademien lierad person erhöll dem genom en nära vän till fru Skånberg, på den grund att de, i händelse de nu exponerades, enligt hvad denna med akademien lierade person från säkert håll förnummit, skulle komma att af staten inköpas.
Emellertid var detta, som akademien ej kunde vara okunnig om, en formel omöjlighet, enär statens anslag endast får användas till inköp af lefvande konstnärers arbeten.
När konstnärens maka fick kännedom om hvad 6om skett och kom till Stockholm, skyndade hon att upplysa utställningens kommissarie om förhållandet och begärde att genast återfå sin egendom.
En så billig begäran borde, tycker man, genast efterkommits, men så tyckte ej kommissarien och professorn.
Han vägrade helt enkelt och förklarade, att det stode fru S. fritt att, derest hon så behagade, processa med den som anmält taflan.
Ett sådant till vägagående från utställningskommissariens sida lärer ej behöfva kommenteras, det talar i sanning tydligt nog för sig sjelft.
Vi hafva med denna sannfärdiga historia kommit händelsernas kronologiska gång ett stycke i förväg, och böra nu återgå till den minnesrika första Augusti, den dag, då hans majestät ^onungen öppnade utställningen, och öppnade den med ett synnerligen märkligt tal.
Det vore orätt att säga, att konungen i detta tal bestämdt tog parti, vare sig för akademien eller mot opponenterna.
Men att denna tolkning af H.
M: ts tal varden, som låg närmast till hands, är obestridligt.
Och egendomligt förefaller det, att en sä framstående och rutinerad talare som hans majestät just vid detta tillfälle skulle råkat använda en oklarhet i formen, som lät flertalet åhörare tro, att han menat något annat än hvad han syntes mena.
Visst är, att talet allmänt uppfattades som ett beröm och en uppmuntran Åt akademien, en skrapa åt opponenterna, och att ej mindre uppmunt-ringen än skrapan tycktes komma något öfverraskande just vid en tidpunkt, då konungen i regeringen skall sitta till doms mellan de tvistande parterna.
Det låg åtminstone nära till hands att befara, att de konungens sympatier och antipatier, som man i talet allmänt trodde sig finna uttryckta, ej skulle kunna undgå att öfva något inflytande vid sakens konstitutio-nela pröfning, och det hade derföre säkert varit bättre, om detta högtidstal icke lemnat någon anledning till de farhågor det nu väckte.
I öfrigt hafva vi intet att anteckna från högtidligheten, utan öfvergå till den med så mycken möda sammanbragta utställningen.
En af våra populäraste författare låter någonstädes en herre yttra: » ölost är nog bra, men inte gör den många men-niskor glada ».
Det är icke otroligt, att de fleste tänkte om akademiens utställning, som denne herre om ölosten.
Ty glad blef man icke, när man såg på den.
Man kom icke i någon feststämning af att på akademiens staket se tvenne svarta plåtar med hvita bokstäfver förkunna, när expositionen var öppen.
Och lokalens dekorering gjorde icke heller det friska, lifvande intryck man så väl mindes, exempelvis från » parisarnes » utställning på våren.
Och taflorna?
Ja, låt oss fråga fackkritiken.
Posttidningens recensent förklarar, att utställningen saknar mästerverk, men förutskickar tröstande den anmärkningen, att den derutinnan liknar alla goda utställningar; hvarfönnedelst denna recensent gör oss underkunniga om en egenskap hos goda utställningar, hvarom vi förut svårligen kunnat drömma.
Dagbladet förklarar, att akademiens utställning icke är egnad att visa, att svensk konst gått framåt på de senaste åtta åren.
Och Aftonbladet karakteriserar hela utställningen som » succès d ’ estime ».
Nådigare är konstanmälaren i Nya dagligt allehanda, hvilket delvis torde bero på, att han synes recensera icke efter taflorna^ men efter katalogen.
Annars är det.
svårt att förklara, huru han kunnat uttala något omdöme öfver grefve Rosens icke exponerade portratt af frih.
Nordenskiöld.
%Men deruti stämde, skulle jag tro, allt öfverens, att utställningen var belamrad af en mängd elev- och dilettantarbeten, som der ingenting hade att göra.
Detta hade antagligen sin naturliga förklaring i den allt för starka reduktion en sträng gallring kommit att medföra i nummerstyrkan.
Pressens exempel af ljumhet följdes nog också af allmänheten, åtminstone har den, som skrifver detta, vid upprepade besök på akademiens utställning i regeln funnit densamma så temligen folktom.
En i medio af September i tidningarne synlig uppgift, att expositionen dagligen skulle besökas af 150 — 200 personer, synes bero af ett tryckfel, möjligen en nolla för mycket.
Aftonbladet torde funnit det mest träffande uttryck för det hela i: succés d ’ estime, hvilket väl enligt språkbruket noggrannast öfversättes med ett misslyckande, som alla försöka att ej låtsa om.
Statens inköpsnämnd hade nu att framträda på arenan.
Den hade inför konungen förklarat, att man icke-borde likställa opponenternas utställning med akademiens, bland annat derföre, att den förstnämnda öppnades senare, och man alltså genom dröjsmål kunde riskera, aft de bästa arbetena då redan vore inköpta.
Det var derföre nödvändigt att för konseqvensens skull skynda sig, och utställningen hade endast en vecka varit öppnad, då statens inköpsnämnd var fardig med sitt förslag.
Till belysning af, hvad man har rättighet att om detta förslag anse, kan bland annat tjena, att en af inköpsnämndens medlemmar, professor vid akademien, då han af en person ansattes med förundrade frågor, huru det kunnat falla nämnden in att föreslå en viss uppgifven tafla till inköp, ej hade annat svar än: » Ja, se man kan ju alltid skicka den till Upsala ».
* Men, ehuru bland nämndens egna ledamöter sådana tankar om de föreslagna konstverken förefunnos, upprättade man likafullt ett förslag, som på några hundra kronor när slukade det tillgängliga beloppet, 14,000 kronor.
Till statens fördel kunde väl detta icke gema vara, men det hade förmodligen varit otrefligt för akademien, om öfver dess utställning afgifvits en sådan inkompetens-förklaring, som det onekligen varit, om man der icke kunnat finna användning för beloppet, och vi få icke glömma, att inköpsnämndens stora majoritet bestod af akademiske ledamöter.
Beträffande hvad allmänheten inköpt på akademiens utställning, saknas derom exakta uppgifter.
En notis i tidningarne
* Historiskt!
5 * säger, att konstverk der hafva inköpts till ett belopp af
20.000 kronor.
Härvid aro förmodligen de för statens räkning föreslagna konstverken icke medtagne, enär de då icke voro inköpta, men drager man från dessa 20,000 kronor först och främst den säkert högst betydliga köpeskilling, konungen erlagt for de konstverk, han förvärfvat, vidare konstföreningens 5 å
6.000 kronor, så lärer icke synnerligen mycket återstå för den egentliga allmänheten.
I sex veckor hade akademiens utställning pågått, när opponenterna d.
15 Beptember öppnade sin.
Bedan den festliga prägel, de förlänat åt lokalens yttre, gjorde sitt att väcka ett angenämt, upplifvande intryck, som ej vid inträdet förminskades.
Efter allas enstämmiga utsago kände man sig uppfriskad, glad, när man kom in på denna exposition.
Undantag bör kanske göras för de mest framskjutne akademiske partimännen.
Se vi på pressens omdömen, finna vi, att man genast enades om, att denna utställning så godt som fullständigt bannlyst dilettanteri och underhaltighet, — detta i motsats till akademiens.
Yidare finna vi från flere håll betonas det vittnesbörd om kraftig konstnärlig produktion, som ligger deri, att denna utställning låtit sig åstadkommas, trots parisutställningen i våras.
Och vi finna det äfvenväl erkändt, att denna utställning är årets förnämsta.
Man och man emellan taga uttalandena en starkare farg.
och som regel hör man de flesta, sedan de hunnit aflägga sitt besök på opponentexpositionen, uppdraga en jemförelse, som på ett utomordentligt decideradt sätt utfaller till akademiens nackdel.
Dessutom torde böra bemärkas, att redan under de tvenne första dagame, då denna utställning hölls öppen, inköp der gjordes för under våra förhållanden ej obetydligt belopp.
Hvad som också under utställningens första dagar, både man och man emellan och i pressen betonades, var det olyckliga sätt hvarpå statsmedlen disponerats.
Man erinrade sig hvad som föreslagits till inköp och man jemförde.
Utan att på något sätt vilja förneka de ytterst framstående egenskaperna hos Fagerlins holländska interiör kunde man dock ej förgäta, huru denne konstnär redan förut fans så fullständigt och förträffligt å Nationalmuseum representerad, att det kanske varit än mera önskvärd t, om t. ex. ett arbete af, låt oss säga, Hagborg i stället förvärfvats.
Med lifligt erkännande af den etnografiska vigten af ' sådaha taflor som Tiréns » Efter snöstormen » tyckte man sig finna, att opponentexpositionen nästan vimlade af konstverk, som långt bättre skulle prydt sin plats å rnuséetForsells vårlandskap var nog vackert, men hvilka landskap kunde man ej på den senare utställningen erhållit, o. s. v. Sär-Bkildt i fråga om aqvarellema var det ju rent af bedröfligt, att omständigheterna skulle pousserat fram Jtu Ericsson och fröken Kylberg till.
statens samlingar, der anförelsevis Zom ännu saknades.