Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har makt att, för så lång tid Hans Vishet behagar det, tillstädja ondskans skenbara välde.
Men derföre tillkommer det ej dem, som efter Honom vilja nämnas, att proclamera lögnen.
Dermed ställa de sig icke under Herrens Nådestyrelse, utan under Hans tillfälliga tillstädjelse och fresta Herren.
— Hvad Gud vill hafva fram, det har
Ilan makt att göra, men vi må aldrig tillåta oss att göra ondt, på det deraf må komma godt.
Sådant få vi ovädersägligen dyrt betala.
— Vi må aldrig hylla lögnen.
Konung David slutar sin 5:dra Psalm med de för vår tid tänkvärda orden: »Hy 11 er Sonen, att Han icke förtärnas, och J förgås på vägen: ty
Hans vrede skall snart begynna att bränna ; men salige åro alla de, som trösta på Honom».
— De, som i sann tro förtrösta på Herren, de förbida i ödmjuk stillhet, med tålamod hvad Herren vill göra.
De taga sitt kors på sig hvardag och följa Jesum, som är mild och ödmjuk af hjertat.
De lida och umgälla, såsom gode Jesu Christi stridsmän.
Rustade med Ordets slunga gå de oförfärade emot afgrundens Goliath, der det gäller Herren Zebaoths ära.
Men de framkalla och utmana ej i öfvermod, eller otålighet mörksens makter, vetande att deras egen kraft ej förmår dem bekämpa.
Låtom oss derföre lägga bort detta ordet religions-frihet, som är af ett så mångtydigt och sväfvande innehåll; som i menniskans fallna tillstånd innebär uti sig så mycken lögn och så liten portion af sanning.
Må vi i stället öppet uttala och fritt bekänna sanningen, sägande:
Vi vilja full och otvungen frihet för Guds Heliga Ord.
— Ja väl säger man: detta blir alldeles detsamma, ty Guds Ord tydes på många sätt.
— Men, då svarar jag nej, det blir icke och långt ifrån detsamma.
— Om man proclamerar religions-frihet, eller blott har detta ord till utgångspunkt och grund för sin lagstiftning, så erkänner man dermed och constituerar ibland oss laglig rätt, för all den i detta ordet inneburna lögnen.
Proclamerar jag deremot
Den i November f. m. 363 Guds Ords Heliga Rätt att ljuda fritt på taken och under taken, i kojan och i palatset, i familjen och i sällskapet, så är dermed en länge förqväfd sanning uttalad.
Att härjemte framstår ett falskt förkunnande af Guds Ord, det kan ingen menniska hjelpa, men ingen må derföre drista sig och det berättigar icke Staten att legalisera detta.
Häröfver har Staten, hvarken rätt eller makt att förfoga.
Det Kr blott då det framträder i sådana former, som hota Statens bestånd, eller störa ordningen och sedligheten i samhället, som
Staten eger att hålla detta yttre inom behöriga gränsor, likväl utan att dervid drista sig med sina stadgar inom andens, från Statens välde, afskiljda område.
Ehuru man svårligen borde kunna förneka Guds Ord att hafva rätt, när dess rätt kommer i collision med menniskans förvända förnuft och begärelser; så säger man likväl: »vi vilja erkänna hvars och ens räll ali dyrka Gud på sill säll».
Detta är något, sorn den ena menniskan icke kan förneka den andra att göra, emedan Gud sjelf icke tvingar någon att dyrka Honom efter Sitt Ord, ty en tvungen dyrkan är en lögn.
Men Gud erkänner cj derför någon annan dyrkan, än den. som står i öfverensstämmelse med Hans Heliga Ord.
Han blott tillstädjer den, i sin sjelfförbindelse gensträfviga menniskan att vända Honom ryggen och vandra sina egna vägar.
Häraf är klart, att den menniska, som vill »hylla Sonen», bör ej kunna erkänna såsom rätt något annat, än det som Gud erkänner såsom sådant.
Hon måste således, med Guds Nåd och i Hans kraft ouphörligen protestera emot allt det, som hon ser stå i strid med Guds Ord och hon kan aldrig, om det än gällde hennes lekamliga lif, proclamera något sådant, såsom en menniskans rättighet.
Hon vet efter Guds Ord, att: »del som för menniskor högt är, der stygges Gud vid».
Luc. 16: 15.
Och så är det med denna af menniskor så högt beprisade, inbillade rättighet: »ali dyrka Gud på sill säll».
Pä andra sidan grafven, der är befäst ett stort svalg emellan dem, som, efter Det Heliga Ordet, hafva dyrkat Gud räll och dem, som, dyrkande sig sjelfva, hafva dyrkat Gud på sill säll.
— Men i Nådens Rike är det icke så.
Der måste hvetet och ogräset växa tillsammans.
— Häraf kommer missförståndet, att man föreställer sig ogräset hafva en rättighet.
Men Guds Ord visar oss hvari denna rättighet består.
Det heter nemi. der: »på det, att när J uprycken ogräset, J icke skolén ock dermed uprycka hvetet; låter båda växa intill skördetiden».
Mattb. 13: 29, 30.
Rättigheten tillhörer hvetet.
Ogräset måste sparas för arbetarenas fåkunnighets skull, att de icke med detta, äfven skola uprycka hvetet.
Menniskan kan ej i sin blindhet klart nog urskilja, hvem som tjenar till Guds Rikes befrämjande, eller förhindrar det.
Detta synes af Herrens svar till lärjungarne: förbjuder honom icke; ty ingen är den, som gör krafter i Mitt Namn, som snarligen kan tala ondt på mig i förty den der icke är emot oss, han är med oss.» Marei 9: 39, 40.
Här har Herren Sjelf uppdragit gränsen, emellan dem, som tjena Honom och dem, som tjena satan, så fin, 361 Den 4 November f. m. att det för menniskoögon är omöjligt att positivt urskilja den under alla förhållanden.
Häraf lära vi först, att det just är Herrens månhet och ömhet om hvartenda livetesträ, som tillstädjer ogräset att växa.
Dock utan rättighet, men för hvetets skull, under afvaktan på ogräsets förhannelsedom.
Sedan, att Han, för menniskans svaghet och blindhet skull, i Sin Vishet icke tillåter henne, äfven om hon är en Hoifom följande lärjunge, att förbjuda någon att verka för Hans llikes utbredande.
Således synes uppenbarligen, att all rensning inom Nådens llike, alla tvång och skrankor deromkring, äro emot Guds Vilja och blott en misströstans och otrons beställsamhet att hjelpa Gud, der
Han ingen hjelp vill hafva.
Också utgår sådant vanligen, antingen ifrån en medveten eller omedveten maktlystnad hos menniskan, eller också ifrån en begreppsförvirring om
Guds förmåga att sjelf uppehålla och bevara Sin Kyrka.
Man förgäter att Herren är när.
Nu skulle man kanske, utan att behöfva befara att blifva allt för mycket missförstådd, kunna i korthet lemna ett svar på vår fråga: »bör ett samhälle, som erkänner Guds Ord, såsom norm för sin religion, önska och kämpa för religions-frihet?» — Heligions-fribet är ett ord, som, i menniskans fallna tillstånd, innebär så öfvervägande lögn, att ett samhälle, som har Guds Ord ibland sig, äfven om det blott till det yttre erkänner detta, dock genom detta erkännande, ovillkorligen måste förkasta, såsom upgift för sin lagstiftning ett ord som innebär ett emot Guds Ord, så uppenbart stridande begrepp.
Blir frågan deremot om att hindra lögnen, då svarar Guds Ord bestämdt: låter ogräset växa med hvetet.
Låt derför
Ordet försvara sig sjelf.
Sanningen är mäktig att sjelf häfda Guds Rikes Rätt och tillkämpa sig Hess segrar.
Derför heter det: förbjuder honom icke; — förty den der icke är emot oss, han är med oss.
Ingen menniska kan säga, hvar gränsen är emellan, detta emot oss och med oss.
Ordet måste således vara fritt.
För denna frihet och emot lögnens frihet skola vi kämpa, i den andliga vapenrust ningen, med ordet sjelf.
Någon yttre tvångsmakt har Herren aldrig, hvarken gifvit eller medgifvit.
Skall då Staten i följd häraf, så väl till sin princip, som utveckling ställa sig såsom alldeles okunnig om det andligas till varo ?
Staten är egentligen ej annat, än en ständigt fortgående utveckling och utgrening af familjen.
Ehuru stående under inflytelsen af syndafallets bedröfliga följder, måste den likväl till sin idée betraktas, som den intimaste förening af beslägtade förnuftiga individer.
Då ändamålet, för hvarje sådan individs jordiska existens, är hans upfostran och utbildning för det högre, egentligen, verkliga lifvet, som begynner när detta jordiska slutar, så borde Staten ej kunna hafva annat ändamål, än detsamma, som hvarje dess medlem och hafva till upgift att befrämja detta.
— Detta mål, som är motsatsen till det närv:de lekamliga lifvet, utan att dermed stå i någon absolut opposition, efter det, om det någonsin skall vin - Den 4 November f. m. 365 nas, måste emottagas under detta, är uteslutande andligt.
Staten kan således, såsom en sammansättning endast af sådana, till detta andliga sträfvande individer, omöjligen till sin princip få tänkas alldeles okunnig om det andligas tillvaro.
Men då menniskan genom synden är så förderfvad, att allt hvad hon vill och gör står i uppenbar strid emot det mål, hvartill hennes jordiska existens skulle syfta; och det är ett oemotsägligt factum, att blott fåtalet af menniskor har fått syn på detta mål; att majoriteten således omöjligen kan döma om det, som den icke sett och derföre icke kan döma rätt i andliga ting; så är gifvet, att Staten, ehuru den icke kan vara okunnig om det andligas tillvaro, likväl, i fråga om dess utveckling, måste vara begränsad i sina åtgärder med hänseende till detta andliga, så vida den icke skall mehuligt inverka härpå.
Det synes häraf klart, att flertalet af Statens medlemmar, huru nyttiga och redbara de kunna vara såsom sådana, dock icke äro medlemmar i Guds Rike.
— Så länge menniskan icke är medlem af Nådens Itike här på jorden, kan hon ej heller hafva Herrlighetens Rike som mål.
— Således, då den inom Staten rådande och beslutande majoriteten icke har himmelen och de dithörande andliga till mål; men Staten likväl måste hafva ett ändamål, så vida den skall vara till någonting gagneligt; så må det tillses, hvilket detta dess ändamål kau vara.
Det är nu visadt, att Statens ändamål icke är andligt och himmelskt.
Det måste således vara lekamligt, eller materielt och jordiskt, emedan allt, som angår menniskan, måste hafva en af dessa bestämmelser: andlig eller lekamlig.
Statens ändamål är således, att, på grund af den i menniskans samvete inskrifna moraliska lagen, hvilken ieke blifvit derutur helt och hållet utplånad genom syndafallet, möjliggöra sammanlefnaden här på jorden, för dessa förderfvade varelser, som med hvarandra bitas och frätas, på det de icke måga af hvarandra upätne varda.
(Gal. 5: 15.) Att Staten häruti kommit ganska långt, genom Guds underbara Nåd och styrelse, äfven öfver dem, som icke låta draga sig af denna Nåd till Guds Rikes delaktighet, det synes på förhållandet inom alla så kallade civiliserade samhällen.
Den har genom sin lagstiftning, sin domare- och polis-makt, sina kyrkliga och upfostrings-anstalter lyckats vinna resultater, som måste väcka den största förundran hos hvar och en, som vet att, under ali denna bländande yta, likväl räder det oförändrade tillståndet och att der således är fullt af all orenlighet och de dödas ben.
Till denna yttre hvitmening, hafva tusentals år visat, att Staten kan komma.
Men härmed öppnas icke synen inåt det andliga.
Detta sker, under vanliga förhållanden, icke i massa, utan individuelt, med en här och en der.
Häraf visar sig, att Statens lagstiftning måste inskränka sig till att: 1:0 förhindra och undanrödja allt, som kan störa en fredlig sammanlefnad; 2:o befrämja sedlighet, intellectuell, industriell, ekonomisk och 366
Den i November f. m. financiell förkofran; (det sedliga oell intellectuella), säger man, är icke materielt; må vara, men det är jordiskt, så länge menniskan icke liar ingått i den andliga ställning, som kallas Guds Rike, emedan det, före denna förändring, endast utgår från ett jordiskt sinne, omfattar jordiska beräkningar och gagnar i jordiskt afseende. ) 3:o
Rör besättande af Statens embeten eger lian rätt att bestämma hvilka qvalifikationer som helst.
Men hvad det rent andliga beträffar, der har Staten blott att med skyddande hand träda emellan: l:o lill den enskildes försvar, der en, eller flera af samhällets medlemmar, utan att störa Statens materiella och jordiska bestånd och utveckling, i yttre måtto förolämpas för dess andliga lifsrörelse, eller förnärmas och störes i deras oeftergifliga rättighet att fritt bruka de medel, som Gud i Sitt Ord gifvit, icke Staten, utan menniskan, för vinnande, bibehållande och belastande af dess andliga frid; 2:o lill Stålens försvar, der en, eller flera af dess medlemmar under andligt sken skulle på ett, eller annat sätt verkligen störa den, för den yttre sammanlefnaden, nödiga ordningen, eller under sådant sken vilja försvara någeni, emot Guds Bud, uppenbar osedlighet.
I den mån detta klart inses och rätt tillämpas, utvecklar sig Staten och dess lemmar i helsa, trefnad och styrka och så väl Staten, som de af honom till det yttre betryggade individerna kunna i frid sträfva till de olika mål, som hvar och en för sig anser såsom upgifter för sin jordiska tillvaro.
Staten måste således stifta lagar inom sitt område, men ej inom Guds Rike.
Iiär gäller ingen annan lag, än den som skrefs i elden på Sinai och i Det Heliga Blodet på Golgatha.
Och den heter Guds Rättfärdighet — och Guds Nåd.
Staten kan således, som vi sett, hvarken påbjuda religionsfrihet, såsom stående i strid med Guds Ord; ej heller förbjuda denna, hvilket skulle vittna om en otrons beställsamhet att ingripa uti Guds Allvisa tillstädjelse och styrelse.
En anmärkn. måste här göras, för att ännu tydligare bestämma gränsorna och bekräfta den påfvisk» och hierarkiska maktens obefogenhet:
Kyrkan eger ingen rätt, eller makt, att straffa.
Hennes karakter och upgift måste uteslutande bära försoningens prägel.
All dom, all hämnd, allt straff tillhörer hennes Herre och Konung.
Kyrkan har visserligen en i Guds
Ord bestämd rätt att skilja ifrån sig det, som uppenbarligen icke hörer henne till; men för henne innebär detta egentligen icke egenskap, hvarken af dom, hämnd, eller straff.
Då nu Kyrkan, oaktadt andelig, till följd af dess medlemmars ännu köttet vidlådande svaghet, ej eger en sådan högre makt; kan denna, i det andliga, ännu mindre tillhöra Staten, såsom icke varande andelig, ehuru Staten måste, i kraft, af Guds Ord, bade döma och straffa i borgerligt afs:de.
Vi hafva nu, genom att analysera begreppet religions-frihet, och genom gränsornas bestämmande för Statens lagstiftning i and - Den 4 November f. m. 307 ligt afs:de, kommit derhän att ovillkorligen kunna frånkänna Staten all riitt, så väl att påbjuda, som förbjuda religions-friliet.
Om Statens rätt att legalisera religions-friheten, hvilken hufvudsakligen står i strid med Guds Ord, lärer ingenting vidare behöfva sägas.
Men rörande förbudet emot oell hindren för religions-friheten att inom Staten existera, må några ord ännu tilläggas.
Detta förbud är ett nonsens oell står, som vi sett, i lika uppenbar strid emot Guds Ord, sorn den motsatta åtgärden.
Det vore ett nonsens, ty, huru mycket
Staten ville förbjuda religions-friheten, skulle den likväl i sjelfva verket existera och af Staten aldrig kunna förhindras.
Det enda Staten kan göra, är att i någon mån hejda den, i dess uppenbara framträdande.
Men härmed har ingenting annat blifvit uträttadt, än att Staten genom sina straffbestämmelser förmått bilda skrymtare, i samma mån som dess individer, med samvetets förkränkeise, låtit skrämma eller tvinga sig i yttre måtto till lydnad för en onaturlig lag.
Resultatet häraf skulle antingen blifva en allmän förhärdelse och andlig sömn, eller också förr eller sednare en det andliga lifvets frigörelse trotts allt lagarnes tvång.
Att detta förbud äfven skulle stå i uppenbar strid med Guds Ord, hafva vi sett förut, men det tål väl att sägas om igen.
Gud har bestämdt aldrig i Sitt Ord gifvit Staten, ej heller någon enskild menniska, eller mensklig Corporation tillåtelse att råda, eller bestämma öfver utvecklingen af, eller intrånget på Guds Rike.
Han har fast mer med uttryckliga ord förbjudit detta, på flera ställen i Den Heliga Skrift, hvaraf åtskilliga i det föreg:de blifvit anförda, såsom Matth. 13: 24—30.
Marci 9: 38—40. och vi tillägga här Matth. 3: 12.
Då nu Gud uttryckligen betagit menniskan all rätt att förbjuda någon att göra krafter i Jesu Namn, och högtidligen förkunnat att ogräset skall växa intill skördetiden och att Han
Sjelf vill föra Sin kastoskofvel och rensa
Sin loga; så se vi, att då menniskan vill uphäfva sig till att häruti, i mer eller mindre mån, göra inskränkningar, gör hon sig skyl
Idig till samma före bråelse, som Herren gjorde Phariseerna och de Skriftlärde: »skönligen bortkasten J Guds
Bud, på det att J skolén hålla edra stadgar. » Marei 7: 9.
Och vill man, derföre att menniskans omdöme är så inskränkt och hennes åtgärder för vanmägtiga att härvid kunna uträtta något, constituera i samhället en laglig rätt för lögnen, vare sig genom att påbjuda och legalisera religions-frihet eller något annat dylikt; då är detta en hädelse, som i otrons vanmakt möjligen framstått af okunnighet, men det är en okunnighet, som ingalunda kan ursägtas, emedan Guds Ord, både Gamla och Nya Testamentet, är upfyldt af vittnesbörd om, huru det går ett folk, som tål, och än mer hyllar och befästar lögnen hos sig.
Vill nu Staten deremot legalisera Guds Ords fria bruk, utan några inskränkningar, vare sig i ett eller annat afs;de, så har han icke allenast icke öfverskridit sin rättighet, utan han har gjort, hvad han, så vida han viii bära namn af kristlig, var pligtig att göra.
När denna frihet för Guds
Ord blir medgifven i vårt Iand, då skall det visserligen visa sig, i hvad mån detta kommer att 368 Den i November t. m. inverka på Statens lugn och dess jemna utveckling, genom falska andars missbruk häraf.
Detta är något, som ingen kan på förhand besiämdl beräkna, hvarken om, eller i hvad mån det kommer att ske.
Att det är troligt, att vi ej skola blifva fullkomligen bevarade för inftytelsen af villoandar, är det enda man kan säga.
Men då blir det ju tid att lagstifta, emot det som angår Staten.
Det, som blott tillhörer det andliga, huru galet det än för Statens lagstiftare må synas, detta måste de lemna i sin galenskap, ty det ligger utom menniskans domvärjo.
Dock, här må en fråga göras: månne våra hittills gällande tvångs-lagar hafva förmått skydda oss från villoandar?
Tvertom de hafva mångenstädes framkallat dessa.
Dessutom hafva de insöft, så väl lekmän, som prester och gjort många af de sednare äfven till de farligaste ibland villoandarne.
Måtte Svenska Statsmakterna icke bränmärka sig med någon obefogad lagstiftning inom Guds Rike, utau i stället rätta de misstag, som vära förfäder häruti hafva gjort, oell dermed för framtiden befria oss ifrån förnyande af de blodskulder hvartill dessa misstag hafva varit anledning.
Härtill fordras oeftergifligen att uphäfva så väl konventikel-plakatet, sorn Sakramental-lag och MissgerningsBalkens 1 kap. 3 §, samt ÄrfdaBalkens 7 kap. 4 §, äfvensom allt som dermed står i sammanhang och är af samma art.
Men, af det som förut är sagdt följer naturligtvis att vid uphäfvandet häraf, absolut intet annat får sättas i stället.
Deremot kunna förhållanden upstå till följd af dessa orättmä tiga skrankors borttagande, som kunna påkalla lagstiftnings-åtgärder i rent borgerligt afs:de, men dessa skola framtiden sjelf påpeka.
Man invänder visserligen att här finnas redan separatister och baptister.
Det är sannt, men vi veta ej hvad inflytande det förändrade förhållandet kan hafva på närv:de afsöndringar från Kyrkan.
Låtom först en stadgad erfarenhet hafva förvissat sig om lagarnes behöflighet, så skall den sedan med noggrannhet kunna bestämma dess föreskrifter, att man må slippa i fåvitsko och på måfå göra, hvad man nästa Riksdag måste omgöra.
Genom sådant förfarande tillvinna vi våra lagar hvarken aktning eller lydnad.
Bättre är ingen lag, än sådana som icke kunna tillämpas och derföre måste förbises och utsättas för förakt, helst detta drabbar icke blott den felaktiga lagen, utan i någon mån alla och verkar demoraliserande på hela samhället.
En vis lagstiftare experimenterar icke med lagen, utan han låter tidens förhållanden och tecken gestalta sig, följer detta noggrannt med sin upmärksamhet, grundar derpå sin erfarenhet, betraktar sedan allt detta i stillhet inför Guds Ord, under bön till Gud om visdom och Guds Andas ledning; och så stiftar han i Guds Namn få, men bestämda lagar till oeftergiflig efterlefnad.
All lagstiftning, som icke sker på detta sätt, är ett den menskliga fåkunnighetens verk och således oduglig.
Ingen må påstå att separatister och baptister redan hafva gestaltat sig hos oss.
Så länge de hafva stått uuder inflytelsen af närv:de Den 4 November f. m. närv:de lagar och det varit ett lagbrott, så väl å deras, som myndigheternas sida, att de finnas i landet; hafva de visserligen icke kunnat antaga någon bestämd hållning eller form.
Betydligt komma de nu il'rågav:de förändrade förhållandena att inverka på deras tillvaro.
Troligt är, alt de skola verka inskränkande, åtminstone icke utvidgande.
Det kan således icke medföra någon synnerlig risque att låta dessa ömsesidigt förändrade förhållanden gestalta och stadga sig något, intill nästkommande Riksdag.
Men det kan medföra den nyttan, att man vet luiru det ser ut, hvarför man vill lagstifta •och således vet hvad man dermed vill och bör göra.
Hvad nu LngUtsk:s Förslag angår, så skulle jag ehuru underkännande och förkastande dess motiver, icke varit förhindrad att med mirt röst biträda detsamma, om Utsk, icke förordat bibehållandet af Sakramental lagen.
Denna lag är så principvidrig, så uppenbart i strid emot sanuingeu och således inför ett sannt kristligt sinne, så förkastlig, att det enda som numera i afs:de derpå kunde erfordras, vore att, i stället för att trycka ett nytt insegel derpå, söka aftvå Svenska lagstiftningen den skamfläck, som 1854 års Ständer satt på densamma.
Ar det gäckeri med Sakramentet att, i helig vördnad för denna höga, gudomliga inrättning, sårad af det öfverhandtagande missbruket deraf och vanvördnaden derför, lyda ett bedröfvad t samvetes mening att skilja sig ifrån och protestera emot dem, som verkligen drifva gäckeri med detta, det heligaste och högsta, som finnes på jorden.
Och gäckeri är det, när man brukar det Heliga Sakramentet så, att man möjligen för dagen söker afhålla sig ifrån, eller kanske blott minska, det förut och efteråt fortsatta missbruket af -Guds Namn och anropandet af djefvulen, jemte alla öfriga uppenbara eller hemliga brott emot Guds egen heliga lag, men ingalunda bekymrar sig om, huruvida denna fullständiga inre förändring skett, genom hvilken menniskan allena, såsom vorden ett Guds barn, är berättigad att bruka och kan med sannskyldig nytta emottaga Den Heliga Nattvarden.
— Det är äfven ett gäckeri, när man år efter år, lefver obekymrad i verldens hvimmel, flärd och fåfänga, men för någon dag afhåller sig ifrån allt detta — ty: man skall gå till Nattvarden.
Guds
Ord bär mångfaldiga, ojälaktiga vittnesböd om sanningen härutaf.
När nu en lagstiftning bestraffar det oemotsägligen vördsamma bruket, men förbiser och stillatigande understödjer det i sanning ogudaktiga, som blifvit så allmänt, — skall den icke med ett sådant förfarande trotsa Guds långmodighet och nedkalla öfver landet Hans rättvisa straffdomar.
— För vida mindre än detta, har Herren i UppeubarelseBokeu hotat med ljusastakens bortstötande.
Ehuru Utsk. ifrån landsförvisningen borttagit det, som egentligen gifvit den karakteren af straff, derigenom att Utsk. föreslagit uphäfvande af ArfdaBalkens 7 kap. 4 §; kan jag likväl icke medgifva Staten någon rätt att ifrån sig förvisa dess egna medlemmar, IX H. 2i ST* Den 1 November/, m - derföre att de öfvergå till en annan lära.
Skälen härtill äro i det föreg:de framställda.
Om begreppet
Stat kunde blifva synonymt med begreppet
Kyrka, annat än uti menniskans fåkunniga imagination, så kunde det likväl sättas i fråga, huruvida man bade rätt till ett dylikt förfarande; än mera huru det i längden skulle kunna verkställas; men, då det nu är oemotsägligen gifvet, att Statens flesta medlemmar endast till namnet tillhöra Kyrkan, hvilken yttre bekännelse de för öfrigt antagit, så blir Staten alltid absolut obefogad att göra sig till förmyndare öfver dess medlemmars bekännelse och förhållanden i andligt afs:de. Den Kongl. Proposm, som till sin idée är fullkomligen sann, har likväl stött på tvenne klippor, hvardera tillhörande tidens begge motsatta partier.
Den ena är det, i afs:de på saken, begreppsvidriga och säkerligen för en större del af Svenska Folket med skäl förhatliga ordet religions-frihet.
Den andra är stadgandet af böter och fängelse lör lärosatsers utspridande, genom tal eller skrift.
— Den första af dessa: namnet religions-frihet, vet jag anses af föga betydenhet, mea jag tror mig här hafva visat, att detta namn såsom innebärande en lögn, är af ganska stor betydelse.