Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om vi antaga t. ex. att en lifstidsfånge, med den grymhet och den låga moraliska ståndpunkt, som stundom utmärka dessa personer, flere gånger begår mord, och att han finner sig ej kunna få värre straff för ett fortsatt slagtande, än det han utstått, eller det för lifstidsfånge i 4: 12 af nu föreliggande fiirslag ifrågasatta, så hemställer jag, om icke det skulle vara lämpligt att vid ett sådant förhållande hafva dödsstraffet att tillgå.
På samma sätt skulle mången tveka, om icke dödsstraffet borde tillämpas, i fall, under krigstid, någon af landets innevånare beträddes med att vara spion åt fienden.
Åtminstone har under alla tider såväl allmänna opinionens, som krigslagarnes dom, i dylika fall ej vetat af annat straff än dödsstraff. ,«.!
Ehuru mycket i afseende å denna straffart vore att tillägga, vill jag ej vidare derom orda, enär denna fråga säkerligen af de flesta bland de härvarande R. o. Adis medlemmar redan förut blifvit tillräckligt ventilerad.
Hvad beträffar återigen de två nästföljande straffarterna, straffarbete och fängelse, så har under diskussionen klagomål riktats mot denna indelning i tvenne grader.
Man har nemi. sagt, att denna indelning ej vore lämplig och att vida ändamålsenligare vore, i fall, såsom lagberedningen och lagkomitén föreslagit, blott s. k. enkelt fängelse antoges, hvarigenom penitentiärsystemet skulle kunna blifva genomfördt.
Jag tager mig i afseende härå friheten anmärka att, då K, M. föreslagit ettslag
Den 11 Juli f. m. 375 af frihetsstraff, R.
St:r underkänt detta förslag, under förklaring att de önskade två grader af dylika straff, nemi. straffarbete och fängelse, samt att, med stöd af denna R.
St:rs uttalade önskan, i alla de författningar, som vid föregående tre riksdagar blifvit utfärdade, denna skillnad emellan straffarbete och fängelse iakttagits.
Jag måste äfven förklara att, så vidt mig veterligt är, det icke finnes någon strafflag, med undantag af den Norska, der ej flere arter af frihetsstraff stadgas.
För att i vår lag bibehålla mer än en grad af frihetsstraff, talar dessutom den omständigheten, att vårt land saknar en särskild lag för polisförbrytelser.
Det skulle nemi. icke bemötas med ett gillande å allmänhetens sida, i fall den gröfre förbrytaren underginge alldeles samma straff som den, hvilken endast t. ex. öfverlastat sig, eller af oförsigtighet skadat en allmän inrättning.
Man må säga hvad man vill i afseende derå att sjelfva straffet ej är vanärande, kan det likväl icke undgås att, vid betraktande af brottens olika karaktär, äfven bestämma olika karaktär på straffen och deras tillämpning.
Man har sagt, att det skulle vara omöjligt att verkställa detta straffarbete, emedan, då man ålägger arbete i cellfängelset, detta arbete skulle, i st. f. straff, medföra på cellstraffet en karaktär af förmildring.
Vid behandlingen af fängelselagen 1857 var jag af den öfvertygelsen, att någon olikhet i afseende å behandlingen af de personer, som skulle undergå dessa båda straffarter, ej var möjlig.
Sedan jag blifvit landshöfding, har jag deremot kommit till en motsatt erfarenhet, att det nemi. är en ganska väsendtlig skillnad mellan straffarbets- och fängelse-fångens tillstånd, till följe af den moderation i behandlingen, som inom fängelset kari beredas den sednare.
Vid de flerfaldiga besök, jag i häkten gjort, bär jag också aldrig hos den sednare funnit den förtviflan, som man oftast ser intaga den förre, till följe af hans isolering och stränga behandling.
J)å jag således finner denna fördelning af frihetsstraffet icke allenast kunna mycket väl försvaras, utan äfven ur praktisk synpunkt särdeles lämplig, har jag icke kunnat finna något skäl, hvarföre R.
St:r, i strid med K. M:s Propos., hvilken återigen är i full öfverensstämmelse med R.
St:rs föreg:de beslut, skulle frånträda denna åsigt.
Alraminst lämplig likväl synes mig den åtgärd vara, som af Gr.
Hamilton i hans reservation påyrkats, att R.
St:r, på samma gång de antaga denna lag, skulle till K.
M. ingå med anhållan om en revision eller ändring af densamma.
Ett sådant sätt att lagstifta, har jag aldrig hört talas om; och jag hoppas att R. o. Ad., med ogillande af en sådan framställning, måtte bifalla denna §, på sätt den enligt Utsk:ts förslag lyder.
Hr von Koch: 21 år hafva förflutit, sedan våra grannar, Norrmännen, erhöllo sin strafflag, hvilken, ursprungligen utarbetad af Svenske män, ligger till grund för den lag, som vi nu hafva framför oss.
Jag är nu ock så glad öfver den lyckliga Den II Juli f. m. ställning, hvari vi befinna oss, då vi äro i begrepp att antaga en ny, med tidens fordringar öfverensstämmande stralTlag, att jag ej på minsta sätt vill bidraga till att sönderrifva densamma eller åstadkomma ett motstånd, som möjligen kunde fördröja dess antagande, och skall jag derföre icke allenast inskränka mig till högst lå anmärkningar, utan äfven i de fall, der jag ej röner bifall, gerna underordna min enskilda åsigt under den allmänna meningen.
])å jag här ej ämnar ingå i någon längre utveckling af mina åsigter, vill jag endast, hvad dödsstralfet beträffar, tillkännagifva att jag instämmer med Hr Olivecrona, och önskar att samma lyckliga förhållande bär som i Toscana måtte inträffa, att något dödsstraff ej vidare må här ifrågakomma att tillämpas.
På samma gång, som jag likväl ej anser det löna mödan att påyrka dess totala borttagande, då måhända den allmänna opinionen ännu ej derpå är förberedd, är jag Utsk:t särdeles tacksam för den öfvergång, som det beredt genom att aldrig låta dödsstraffet förekomma absolut, utan ständigt alternativt med lifstidsarbete.
Hvad sedermera vidkommer de båda frihetsstraffen, straffarbete och fängelse, måste jag bekänna att jag i afseende å deras fördelning hyser vissa betänkligheter.
Så t. ex. skulle jag tro att, oaktadt alla de smärre fördelar, som vid behandlingen komma den till fängelse dömde fången till godo, den till straffarbete för 2 år dömde, så snart detta straff icke i sjelfva verket utgör mer än 1 år 6 mån. och 21 dagars straffarbete, anser detta straff såsom mindre än 2 års fängelsestraff.
Detta är ju rakt motsatsen till hvad lagstiftaren åsyftat.
Likaledes, så snart den föreskriften finnes, att straffarbete i 2 år skall undergås i cell, men ej det straffarbete, som öfverstiger samma tidsbelopp, skall ju följden påtagligen blifva den, att brottslingen alltid begår svårare brott, än hans afsigt egentligen vöre, för att få sitt straff höjdt till mer än 2 års straffarbete.
Hvad denna min sista anmärkning beträffar, hvilken jag ansett mig böra framställa, tror jag verkligen att detta fel ej för närvide kan afhjelpas, utan att man på samma gång komme att sönderrifva hela uppställningen af denna lag.
Emellertid vill jag nämna, att man ju kunde i stället stadga att allt straffarbete skall börja i cell, på samma gång som man kunde sätta ett tillbörligt förhållande melian fängelse och straffarbete, genom stadgande af reduktion i afseende på liden äfven för det förra straffet, när fången skall undergå detsamma i enrum.
Ett sådant förhållande borde t. ex. bestå deri, att fängelsetiden skulle vara jemnt hälften af straffarbetstiden.
Fiir närv:de anser jag mig likväl böra yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Hr Garlheim-Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oscar:
I likhet med de tvenne sista talarne, anser äfven jag att den ifrågavide §:n bör af R. o. Ad. antagas.
Den 11 Juli f. m. 377 Hvad dödsstraffet beträffar, sä veta vi att det icke allenast är grundadt på det stadgande i Mosaiska lagen, som säger att »den, som utgjuter menniskors blod, hans blod skall ock af menniskor utgjutet varda», utan äfven på ett språk i Nya Testamentet.
Sparre har för öfrigt så fullständigt utvecklat skälen för dödsstraffets bibehållande, att jag blott vill instämma med honom och påpeka att dödsstraffets nödvändighet här i Sverige ännu är grundad i den allmänna opinionen.
Vi veta nemi., hurusom vid flere särskilda tidpunkter, då dödsstraff icke verkställdes, ett allmänt missnöje blifvit uttaladt såväl af domare, som i de allmänna tidningarne.
Af fängelsedirektörer och fängelsepredikanter har man äfven fått den upplysning, att fruktan för döden är den enda anledningen till att lången bereder sig till döden, och att, så länge någon förhoppning om nåd Aunes qvar hos den lifdömde, en rätt föreställning om och ånger öfver det brott han begått, förgäfves är att vänta.
Deremot, i samma stund han får underrättelse om att hans nåde-ansökning är afslagen, lärer en hastig förändring hos honom försiggå, så att han mottager den tröst, som honom erbjudes.
Under sådana förhållanden beror lämpligheten af dödsstraffets bibehållande på hvad man anser menniskans bestämmelse vara, om densamma endast utgöres af detta lifvet eller af det kommande.
Ar menniskans bestämmelse endast att tillbringa ett lif här på jorden, skulle jag instämma med dem, som nu yrka på dödsstraffets afskaffande; men, då jag omöjligen icke kan ingå på att så är förhållandet, måste jag yrka motsatsen, eller dödsstraffets bibehållande.
För öfrigt anser brottslingen icke alltid dödsstraffet såsom något hårdt eller tröstlöst, ty det är oftast tvärtom, i synnerhet med dem, som komma till medvetande af sin brottslighet, och hvilka då anse sitt brott blott med döden kunna försonas.
Af alla dessa skäl anhåller jag om dödsstraffets bibehållande.
Hvad sedermera vidkommer de båda olika frihetsstraffen, tror jag det vara nödigt att bibehålla desamma så, som de här blifvit framställda.
Hr Olivecronas yttrande om den nya strafflagen i Irland, så öfverensstämmer detta just med den erfarenhet man kommit till i andra länder, nemi. att det ej gifves något annat sätt, hvarigenom en brottsling, han må vara ung eller gammal, kan bereda sig till att åter inträda bland aktade medborgare, än sysselsättning.
I sammanhang härmed vill jag nämna, att man i Frankrike, för att förekomma brottslighet, hittat på att utplantera brottslingarne såsom kolonister, samt att, så snart någon återkommit, han alltid ställts under polisens uppsigt, Följderna hafva ock visat sig vara ganska goda, enär återfallen af de unga brottslingarne varit sparsammare.
Hr Olivecrona har upptagit den frågan, huruvida staten verkligen gjort någonting för fångarnes förbättring, och besvarat densamma med nej.
Såsom svar härå, får jag erinra Hr Olivecrona derom, att staten i detta afseende icke allenast gjort be - 578 Den 11 Juli f. m. mödanden derigenom, att den föreskrifvit religionsundervisning, utan den har ock tvenne särskilda gänger uppmanat allmänheten att göra besök i fängelserna.
Olyckligtvis hafva dessa inbjudningar ej blifvit hörsammade af den stora allmänheten, utan endast af ett par, sedan 9 eller 10 år tillbaka, i Stockholm och Norrköping i sådant ändamål bildade föreningar.
Utan att nu vilja ingå i pröfning af den så ofta utförligt afhandlade frågan om dödsstraffets nödvändighet eller olämplighet, ber jag endast att få fästa uppmärksamheten derpå, huru genom förev:de förslags antagande ett stort steg vore taget till dödsstraffets afskaffande.
Utom att dödsstraffet är h. o. h. borttaget för en mängd brott, som enligt vår nu gällande lag dermed äro belagde, har nemi.
LagUtsk:t äfven för de aldra grofsta brotten, för hvilka i K.
Propos:n dödsstraff är absolut stadgadt, föreslagit straffarbete på lifstid såsom alternativ med dödsstraffet.
Vid sådant förhållande lärer väl tillämpningen af dödsstraffet, i fall Utsk:ts förslag bifalles — hvilket jag ej vill motsätta mig, då, enligt min tanke, allmänna opinionen här i landet är fullt förberedd på ett sådant steg — hädanefter blifva så sällsynt, att vi kunna i detta afseende ställa oss på samma linea med de nationer, som hafva de mildaste strafflagarne.
Hvad åter beträffar de öfriga straffarterna, har det blifvit ifrågasatt, huruvida lämpligt vore att bibehålla tvenne slags fängelsestraff.
Då icke något positivt yrkande blifvit framställdt om att åstadkomma någon ändring af förslaget härutinnan, vill jag endast i största korthet upptaga några af de gjorda anmärkningarne.
Det vigtigaste inkastet vore, enligt min tanke, om det verkligen förhölle sig så, som en talare och tillika reservant emot Utsk:ts förslag i denna del sagt, att straffarbetet vore olämpligt såsom straff, emedan det skulle strida mot arbetets ära och penitentiärsystemets anda.
Men jag kan icke rätt fatta detta.
Penitentiärsystemet afser ju att fångens onda vilja skall kufvas och förbättras, och om arbetet är ett verksamt medel att förbättra honom och göra honom till en nyttig samhällsmedlem, så kan det väl icke strida emot systemet, att han tvingas till arbete.
Man säger, att en cellfånge svårligen kan tvingas till arbete och att delta ej heller behöfves, emedan han anser arbetet såsom en välgerning.
Hvad det förra beträffar, så finnas likväl dertill medel i extrajudiciella bestraffningar, och om det sednare än må vara sannt, så är det likväl en stor skillnad emellan att få sysselsätta sig med det arbete, som man sjelf får välja, såsom fängelsefången, och det som förelägges straffarbetsfången, utan afseende på hans egen önskan, och hvaraf ett visst qvantum alfordras honom för hvarje dag.
Om allt arbete förvägrades den fånge, som ej är dömd till straffarbete, vore den framställda anmärkningen af vigt, men då det tvärt - Den 11 Joli f. m. om är honom tillåtet att arbeta så mycket han vill, tror jag att anmärkningen till stor del förfaller.
Icke heller tror jag att bibehållandet af dessa båda strafTarter är förkastligt på den grund, att skilnaden i stränghet dem emellan är alltför ringa, helst den i så fall lätteligen skulle kunna göras ännu större.
Utom hvad som redan är nämndt, att fängelsefången får sjelf bestämma om sin tid och sitt arbete, eger nemi. den väsendtliga olikheten rum, att han sjelf är egare af sin arbetsprodukt och får behålla förtjensten deraf, då deremot straffarbetslangen arbetar för statens räkning, och endast såsom en uppmuntran plägar tilläggas någon viss procent af arbetsvinsten.
Då man väl i allmänhet får antaga, att hvarje fånge kan förtjena något med sitt arbete, så blir tillåtelsen för fängelsefången att förskalTa sig bättre kost, mjukare bädd eller annan beqvämlighet icke ett privilegium endast för den bemedlade fången.
Man har vidare yttrat, att ingenting hos oss skulle i all mänhet hafva blifvit gjordt för fångarnes förbättring.
Detta omdöme är för strängt, ehuru jag gerna medgifver att alltför litet i detta afseende kunnat göras.
Det torde dock ej böra anses som ingenting den vana vid ordning, arbetsamhet och snygghet, och den undervisning i religion och ärliga yrken, som bibringas fånearne i våra fängelser, hvilka jag tror i dessa afseenden fullt täfla med de flesta andra länders.
Visserligen skulle mycket mera kunna göras, om man hade tillfälle att hålla alla fångarne någon tid i cell; men den skala, i hvilken våra cellfängelsebyggnader äro tilltagna, tillåter olyckligtvis ej något sådant.
Hr von Köchs anmärkning om att den skärpning af straffet, som orsakas af dess undergående i cell, skulle verka derhän att personer, vid begående af brott, ställa så till, att en försvårande omständighet tillkomme, hvarigenom de blefve dömde till mer än 2 års straffarbete, och således undginge cellstraffet, kan jag icke bestrida dessa uppgifter; men det förefaller mig temligen otroligt, att de, som begå brott, på förhand beräkna det straff, som skall följa.
Det kan visserligen synas djerft att, sedan H.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern i detta ämne sig yttrat, ånyo uppträda; men jag anser mig dertill skyldig, då jag ej haft den lyckan att blifva rätt förstådd af honom.
Det kan icke vara min mening att säga, det arbetet strider mot penitentiärsystemet.
Tvärtom ingår i detsamma arbete, men icke såsom skärpande straffet, utan såsom en välsignelse.
Jag kan i afseende härå anföra ett ex.
I ett af de många fängelser, som jag besökt, begick nemi. en qvinna sjelfmord, derföre att hon ej fick arbeta.
Vidare har jag blifvit missförstådd i afseende på hvad jag sagt, att större brott säkerligen skulle begås, på det att man derföre skulle få längre strafftid och slippa ensamhetsfängelset. 380 Den 11 Joli f. m.
Detta förhållande kan verkligen bekräftas af hvar och en, som haft med fängelser att göra.
Så kunna t. ex. fängelsedirektörerne intyga, att tångarne ständigt framkomma med anklagelser mot sig sjelfva, under den tid de undergå straffarbete i cell, för att derigenom slippa cellen och få arbeta gemensamt med andra fångar.
Detta är ett faktum, som ej kan bestridas.
Hvad beträffar det sätt, hvarpå de olika slags tångarne få tillgodonjuta frukterna af sitt arbete, anser jag att någon del af fångarnes arbetsförtjenst alltid borde gå till staten, och att den öfriga delen komme fången sjelf till godo, hverigenom medel kunde honom beredas att vid utkomsten ur fängelset försörja sig sjelf.
Det vore lika farligt att afskära honom denna utväg att komma sig något för, som att så ställa tili för honom i fängelset, att han finnér vistelsen der angenäm, och med lätthet der kan samla kapitaler.
Propos. ang:de mord, dråp och annan misshandel vid förra riksdagen utgjorde föremål för R. o. Adis pröfning, var jag en bland dem som yrkade att det absoluta dödsstraffet för mord borde bibehållas.
Jag var nemi. af den mening, att det innefattade en allt för vidsträckt och betänklig latitud att åt det betydliga antal unge oerfarne män, hvilka ofta fungera såsom underdomare i brottmål, öfverlemna valet af straffbestämmelse i en så ömtålig fråga, som den hvilken gälde lif eller död.
Också beslutades uti förstärkt Lag-Utsk. vid förra riksdagen ett så lydande 2:a mom. till lista §:n i kapitlet om mord.
»Ar brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt; då må till straffarbete på lifstid dömas;» hvilket tillägg jemväl af Iv.
M. sanktionerades och utgör nu gällande lag.
Enahanda tillägg finnes äfven i den K.
Proposin och har blifvit af Högsta Domstolen enhälligt tillstyrkt.
Icke desto mindre bar Lag-Utsk:ts pluralitet, utan att bibehålla en så beskaffad ledning för domaren, som genom ifrågavide tillägg antvdes, föreslagit helt enkelt det alternativa stadgande, att för mord dömes antingen till lifvets förlust eller till strallärbete på lifstid.
För min del tillstyrker jag likväl bifall till K. M:s Propos., hvilken åtminstone icke öfverlemnar helt och hållet åt underdomarens arbitrium eller tycke och smak att döma antingen till lifvets förlust eller till straffarbete — en latitud, som i min tanke kommer att medföra en betänklig splittring i lagskipningen och således verka ganska menligt på den allmänna föreställningen om påföljden af så grofva brott som dem hvilka äro belagda med lifsstraff.
Beträffande den så väl i den K.
Proposin sorn Lag-Utsk:ts Betänk, föreslagne skilnaden emellan fängelse och straffarbete, kan jag ej underlåta instämma i de uti Gr.
Hamiltons reservation deremot yttrade betänkligheter, ehuru jag saknar hopp om framgång för denna min åsigt.
Det har redan förut blifvit här upplyst, att pluraliteten af Lag-Utsk:ts ledamöter delade de åsig - Den 11 Juli {. m. 381 ter, hvilka Hr Olivecrona nyss framställt, nemi. att dödsstraffet, såsom öfverflödigt och skadligt, helt och hållet borde afskaflas.
Då nu majoriteten inom Utsk:t ej vidhållit denna åsigt, anser jag mig pligtig att uppgifva de skäl, som hafva dertill föranledt — åtminstone mig.
Det har ingalunda varit någon fruktan — såsom man hört samtalsvis uppgifvas, — att, derest ett beslut om dödsstraffets afskatlande blifvit fattadt, hela strafflagen skulle komma att stranda mot en sanktionsvägran af K. M., som gifvit anledning till denna omkastning i beslut.
Vi hafva nemi, icke kunnat förutsätta, att en rådgifvarepersonal i närv:de ftund skulle finnas, hvilken, ifall R.
St:r fattat ett beslut, så öfverensstämmande med billighet och rättvisa som det ifrågav:de, skulle hafva velat tillråda Konungen att derå vägra sin sanktion, likasom vi eller åtminstone jag, för min del, utan att träda granlagenheten emot Konungens person för nära, ansett kunna tagas för algjort att sonen till den utmärkte författaren af skriften: »Om straff och straffanstalter» icke skulle tvekat alt genom sitt bifall upphöja till lag den åsigt, som fadren så varmt försvarade.
Nej! sådane voro icke skälen, men Utsk:t befarade istället att, derest dödsstraffet borttoges, en dylik åtgärd ej skulle hafva blifvit af den stora allmänheten så särdeles väl upptagen.
Under sådana förhållanden, och då man ansåg rättast vara att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom den allmänna meningen kunde öfverföras till den rätta uppfattningen af saken, länn Utsk:t skäligt föreslå, att öfver allt, hvarest dödsstraff i K. M:s Propos. förekom, sätta lifstids straffarbete alternativt med detsamma.
Härigenom skulle nemi., sedan dödsstraffet flere gånger ej blifvit tillämpadt på brott, hvilka förut ansågos endast med dödsstraff kunna försonas, den allmänna opinionen komma att anse delta straff öfverflödigt, hvarigenom dess borttagande ur strafflagen skulle gå af sig sjelft.
Beträffande sedermera 2:dra och 3:dje straffgraderne, anser jag vara af särdeles vigt att båda linnas, enär man genom den 3:dje får en ganska väl behöflig mellanlänk mellan straffarbete och böter; och anser jag denna straffart så nyttig och nödig att, derest fängelse icke redan hade funnits, jag skulle hafva föreslagit en dylik strafifgrad.
Hvad slutligen vidkommer den 4:de straffgraden eller böter, anser jag densamma vara alltför väl af behofvet påkallad, och att ingalunda tiden för dess borttagande ännu är inne.
Jag anhåller om bifall till denna §, sådan den af Lag-Utsk:t blifvit framställd.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma, och då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. 382 Den 11 Joli f. so. 2:dra §:n. Frih.
Med stöd af de skäl, som finnas åbero pade i Hr Lemchens reservation, får jag anhålla om bifall till densamma.
Då de argumenter, som tala såväl för som emot dödsstraffets verkställande offentligt, så ofta blifvit upprepade, vill jag ej andraga dem.
Jag vill endast fästa uppmärksamheten derpå, att då hufvudsakliga anledningen till dödsstraffets offentliga verkställande måste antagas vara alt bereda allmänheten visshet derom att berörde straff' blir i laga ordning verkställt, — den tryckfrihet, vi här i landet ega, innebär fullt tillräcklig garanti emot alla missbruk i detta hänseende, samt att dessutom det förslag, som jag nu till antagande förordar, innefattar föreskrift alt till afrättning flera i förslaget uppräknade personer skola kallas, ehuru det visserligen afser deras afskaffande såsom frispektakel.
Ehuru, då ransakningen vid underrätt är offentlig, det vore konseqvent att äfven låta den sista akten försiggå offentligt, kan jag icke neka till att å andra sidan så många skäl tala för lämpligheten af att från afrättningens bevistande utestänga den stora massan af folket, att jag helt och hållet instämmer med Frih. Armfelt.
Hr Lemchen har i sin reservation påpekat de störande uppträden, som vanligen vid sådana tillfällen ega rum.
Den stora obildade massan kommer nemi. dit, icke i afsigt att se en handling af rättvisa, utan för att bevista ett frispektakel.
Då nu erfarenheten bekräftat, att åskådandet icke medför den minsta afskräckande verkan på personer, som hafva benägenhet för att begå brott, enär, enligt uppgifter från Engelska brottmålsstatistiken, största antalet af de der afrättande varit sådane, som alltid bevittnat exsekutioner, synes mig bäst att exsekutionen får försiggå utan offentlighet.
Jag får derföre, hufvudsakligen på de af Hr Lemchen i hans reservation anförda skäl, i likhet med Frih. Armfelt, yrka bifall till nämnda reservation.
Förekommen af de tvenne föreg:de talarne, ber jag endast att med dem få förena mig.
I motsats till de föreg:de värde talarne, får jag yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Det svues mig nemi. vara alldeles gifvet att, endast genom afrättningens offentlighet, visshet om sättet, hvarpå afrättningen har försiggått, utaf den stora allmänheten vinnes.
1 annan händelse kan ju ett rykte sprida sig att, genom oskicklighet, en grymhet blifvit begången.
Jag fäster mig särskildt vid det förslag, Hr Lemchen framställt, att 8 personer bland kommunalnämndens medlemmar skola vara närv:de vid exsekutioners verkställande.