Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Komprs anbud, erfordrades för hela tiden af 25 år, skulle med vida mer än 250,000 R:dr öfverstiga det bidrag, som i den Kongl. Kungörelsen bestämdes, samt att följaktligen skillnaden emellan dessa begge ifrågaställda bidrag åtminstone icke blifvit för hög af mig beräknad, torde derigenom äfven få anses ådagalagdt, att Schön &
Komp:s anbud i en ganska väsentlig del afvek från de uti 1836 års Kungörelse utlofvade fördelar.
I anledning af Svarandernes slutliga yttrande, att det i alla afseenden vore oriktigt att betrakta beviljandet af ett fortfarande anslag på en fortfarande tillgång såsom en upplåning, belastande Riket med gäldj bör jag vördsamt erinra, att den tillgång, hvarifrån meranämnde anslag skulle utgå, icke kan med säkerhet antagas vara fortfarande under hela den för anslagets utgående bestämda tidrymd, enär, enligt hvad jag här ofvan sökt visa, Rikets Ständer måste anses grundlagenligt berättigade, att vid hvarje
Riksdag fatta beslut om upphörande af alla afgifter till Handels och sjöfartsfonden, hvarigenom samma 263 fond äfven skulle komma att försvinna; oell att, vid sådant förhållande, den i förklaringen uppställda jemförelse emellan nu ifrågavarande disposition och utöfningen af Konungens grundlagenliga rätt, att embets och tjenstemän utnämna, ej heller synes vara hit lämplig.
Efter sådan granskning af förklaringens innehåll, behöfver jag endast tillägga, att ordalydelsen i '76 §.
Regeringsformen nog tydligen utvisar, det öfverträdelse!' emot denna §. kunna äga rum icke blott genom upplåning, ulan äfven derigenom att Riket på annat sätt blefve med ny gäld belastadt.
Med åberopande i öfrigt af anmärkningsmemorialets innehåll, föranlåtes jag alltså vördsamt fullfölja åtalet emot de i denna punkt svarande Herrar Ledamöter af Konungens StatsRåd, genom hvilkas anmärkta tillstyrkanden, som åsyftat
Statens förbindelse till gäldande af en betydlig, förut icke existerande utgift, en uppenbar öfverträdelse af 76 §.
Regeringsformen blifvit begången.
Uti s.dra punkten, rörande anmärkningar emot de rådgifvande åtgärder, i följd af hvilka dels anslag ifrån extra utgiftsmedlen till betalning af Kongl. Theaterns skulder blifvit beviljade och dels TheaterDirektionen erhållit autorisation att för samma ändamål upptaga lån, torde, af hvad å svarande sidan deremot är andraget, lämpligen kunna först bemötas StatsSekreterarens Herr Presidenten Skogmans serskildt gjorda erinran, att i anmärkningsmemorialet icke blifvit omnämndt det förhållande, att Herr Presidenten, som redan de 7 December 1833, då frågan om Theaterns förändrade organisation af Kongl.
Maj:t afgjordes, hade afgifvit ett förslag i detta ämne, sedermera den 20 Juni 1837, betraktande saken endast ur den finansiella synpunkten, tillstyrkte Theaterns upphörande, hvarigenom utvägar till skuldernas skyndsamma betalning skulle hafva, utan ytterligare utgift för Statsverket, vunnits.
I anledning häraf och ehuru någon tillämpning af denna erinran icke är gjord, får jag vördsamt anföra, att StatsRådsProtokollet för den 7 December 1833, hvaruti Herr Presidentens rörande
Theaterns organisation afgifna förslag skall igenfinnas, legat utom gränsen för den granskningsrätt, sednaste Riksdags Konstitutionsutskott ägt att utöfva, samt följaktligen icke blifvit af Utskottet infordradt eller kommit till min kunskap.
Det af mig, efter KonstitutiousUtskottets anvisning, ifrån vederbörande StatsDepartement begärda, men endast i Transsumt meddelade Protokollet för den 20
Juni 1837 lemnar väl icke någon annan upplysning derom, att Herr Presidenten vid detta tillfälle tillstyrkt Theaterns upphörande, än att hans då gjorda tillstyrkande af serskilda anslag till betalning af Theaterns skulder förutsatte , det Theatern komme att fortfarande bibehållas, hvilket äfven är i anmärkuingsmemorialet omförmäldt.
Men om det än antages, att Herr Presidenten först föreslagit Theaterns upp - 264 hörande, måtte icke destomindre sednare delen af hans rådgifvande åtgärd, hvilken Herr Presidenten jemväl vid ett annat tillfälle, nemligen den 13 December samma år, åberopat, innebära en gällande anledning till det emot honom anställda åtal.
Angående de flera i denna punkt anmärkta rådslag är uti mitt förra memorial omständligen visadt, huruledes, vid de begge sistnämnda tillfällen, StatsSekreteraren och StatsRådets öfriga närvarande Herrar Ledamöter tillstyrkte, att till betalning af Theaterns skulder, utom den för sådant ändamål förut beviljade summa, ett ifrån och med år 1838 årligen utgående och efter beräkning i tretton påföljande år erforderligt anslag måtte af extra utgiftsmedlen anvisas; hvilket anslag af Kongl. Majit, vid sednare tillfället, lills vidare beviljades, med tillstånd för TheaterDirektionen att emedlertid upptaga lån; — huruledes vidare den 10 Augusti 1838 i samma hänseende föreslogs anvisning af medel till och med år 1849; hvilket Kongl.
Majit i så måtto biföll, som TheaterDirektionen tilläts att upptaga ett lån, för liqviderande hvaraf en viss summa årligen ifrån och med år 1839 skulle af extra utgiftsmedlen till Direktionen utbetalas; och huruledes ändtligen den 28 September 1839, då Theaterns skuld definitift reglerades, Konungens Rådgifvare tillstyrkte icke blott bemyndigande för TheaterDirektionen att, till liqviderande af Theaterns dä återstående skuld, få upptaga lån, utan äfven, jemte fortfarande af äldre ifrån extra utgiftsmedlen anordnade anslag, utfärdande befallning till StatsKontoret att ytterligare för uppgifna ändamålet, tillhandahålla TheaterStyrelsen en viss summa årligen ifrån och med år 1840 till och med år 1848; hvartill Kongl. Majit behagade lemna
Sitt nådiga bifall.
Då jag anmärkt, att, så vida Kongl. Majlis nådiga autorisation till låns upptagande, i förening med anordnande af medel till dess betalning, mäste åsyfta en borgensförbindelse för Riket, ofvannämnda rådslag syntes innebära en öfverträdelse af Regeringsformens 76 §., är dervid i förklaringen invändt, att hvarken af Grundlagarnes mening och bokstaf eller af vanliga begreppet om skuldsättning torde kunna förstås, huruledes Riket skuldsättes derigenom, att till liqviderande af Theaterns skuld användes tillgångar, som, enligt Rikets Ständers ännu ej förändrade eller återkallade beslut af den 10 April 1810, blifvit till Kongl. Maj:ts Egen nådiga disposition anslagna> nemligen de å RiksStatens
Åttonde hufvudtitel uppförda så kallade extra utgiftsmedlen: att dessutom uti alla de Theaterförvaltningen lemnade tillåtelserna att upptaga lån, för att reglera Theaterns skulder, denna inrättning varit och vore ensam låntagare, och att medgifvandet af dessa upplåningar ursprungligen hvilat på den grund, att, om
Theatern framdeles upphörde och ändamålet med bidrag af 265 Statsmedel ej mera funnes, dess derigenom disponibla materiel, jemte dess lokal, skulle användas lill skuldens godtgörande: att, i händelse framdeles extra utgiftstiteln skulle indragas eller så nedsättas, att ifrågavarande bidrag derifrån ej mera kunde utgå, dess anlitande af sig sjelft förfölle, utan någon långifvares rätt, att af Staten fordra bidragets fortsättande; och att allt ifrån år 1821 flera anordningar å extra utgiftsanslaget till betäckande af Theaterns brist och skulder blifvit beslutade att utgå under loppet af flera år, utan att dervid tillförne af Rikets Ständer eller något Deras Utskott anmärkning skett.
Hvad å min sida här ofvan uti Irsta punkten är yttradt i afseende å andra uppgifna förhållanden, hvilkas beskaffenhet mig icke tillkommer att undersöka, emedan de ej utgöra ämnen för min talan, bör jag äfven nu vördsamt åberopa, tilläggande blott, att sådana förhållanden, om hvilka, så vida de ägt rum, fullständig kännedom svårligen kan erhållas, i allt fall ej kunna förklara Grundlagens mening, om den icke, efter sin ordalydelse, dermed instämmer.
I korta men bestämda ordalag bjuder Regeringsformens '76 §.: ”Utan Rikets Ständers samtycke kan Konungen icke lån in- eller utrikes göra, eller Riket med ny gäld belasta.”
Både med detta Grundlagsbud, som icke antyder något undantag, och med vanliga begreppet om skuldsättning torde kunna förenas att betrakta, såsom upptagande af lån, hvarje åtgärd att, medelst någon, vare sig allmän eller enskild, inrättnings skuldförbindelse samt derför, å Statens vägnar, serskildt utfäst ansvarighet eller gifven anvisning å framtida eventuella Statsmedel, bereda tillgångar, hvilka eljest skulle saknas.
Sådana åtgärder synas hafva blifvit vid ofvannämnda tillfällen, antingen tillstyrkta eller utan erinran lemnade.
Ehuru Theaterinrättningen visade sig såsom ensam låntagare, var den likväl icke ensam ansvarig för lånens betalning, icke ens i första rummet, utan blott under förutsättning, att Theatern framdeles skulle komma att upphöra och att dess tillhörigheter då kunde till skuldens godtgörande användas.
Den egentliga betalningsskyldigheten skulle åligga RiksStatens Åttonde hufvudtitel, i följd af de å densamma för sådant ändamål gifna anvisningar; och meningen dermed var utan tvifvel att betrygga Theaterns långifvares rätt och säkerhet.
Att serskilda bevis eller förbindelser i detta hänseende blifvit utfärdade, synes väl icke af liandlingarne, och har ej heller annorledes kunnat upplysas.
Det lärer dock vara ostridigt, att redan sjelfva anvisningarne, i synnerhet med afseende å deras egenskap af offentliga handlingar, borde och, åtminstone af den mindre erfarne, skulle anses innebära tillräcklig säkerhet, för alt i följd deraf kunna påräkna betalning, helst något annat inskränkande vilkor dervid icke var fästadt, än möjligheten af 266 Theaterns upphörande, då anslagen till dess skulders gäldande lomme att indragas, men i hvilket fall tillgång dertill skulle på annat sätt beredas.
Deremot och med erkännande, att Åttonde hufvudtiteln, hvilken, likasom RiksStatens öfriga hufvudtitlar, af Rikets Ständer vid hvai’je Riksdag regleras, kan undergå förändring och tilläfventyrs nedsättas, ”så att de till Theatern anvisade bidrag ej mera knnde utgå,” är nu å svarande sidan invändt, att i sådant fall ”dess anlitande af sig sjelft förfölle, utan någon långifvares rätt att af Staten fordra betalning.”
Denna tanka, om den verkligen ingick ibland motiverna till ofvannämnda rådgifvande åtgärd, torde emedlertid befinnas af lika vigt och inflytelse, som det uppgifna vilkoret af Theaterns framtida upphörande; och den hade fördenskull äfven, likasom detta, förtjenat rum i StatsRådets Protokoll, hvarifrån den naturligtvis skulle hafva influtit i de offentliga handlingar, hvilka till rättelse för Theaterns långifvare blefvo tillgängliga.
Uppgiften af detta tänkbara förhållande hade ock, efter hvad synas vill, varit af nöden, för att sålunda kunna med otvifvelaktig visshet afvärja Theaterns långifvares möjliga anspråk att af Staten erhålla betalning; i h vilken fråga Konungens Rådgifvares öfvertygelse icke äger kraften af ett Domslut.
Vare nu härmed huru som helst, så är det likväl ådagalagdt, att de anmärkta rådgifvareåtgärderna, utan något i nyssnämnda hänseende gjordt förbehåll, åsyftat en tinder flera, ända till tretton år fortfarande anordning eller anvisning å Statsmedel, hvilka till större delen icke voro, vid omförmälda tillfällen, att tillgå, och hvilka, enligt Regeringsformens föreskrift, ej heller kunde för längre tid, än till nästföljande Riksdagen disponeras: att dessa anvisade medel skulle användas till betalning af Theaterns skulder, hvilka således blefvo, såsom det kallades, fonderade ; och att TheaterStyrelsen skulle bemyndigas att emedlertid, för beloppet af sina skulder, upptaga lån, hvilka, till kapital och ränta, kommo att med samma medel infrias.
Å dessa rådgifvande åtgärder har äfven, medelst Kongl. Majrts nådiga Beslut, verkställighet följt.
Vid sådana förhållanden och enär den å svarande sidan åberopade omständighet, att, i uppgifven händelse, Theaterinrättningens långifvare icke skulle äga rätt att af Staten erhålla betalning, destomindre lärer inverka på beskaffenheten af sjelfva rådgifvande åtgärderna, som denna omständighet ej blifvit dervid åberopad, och, ehvad påföljd den i framtiden må medföra, det i allt fall är icke blott kraften eller följderna af dessa åtgärder, utan äfven deras åsyftning, som utgör föremål för anmärkning och åtal i denna punkt, och som qvarstår, om än laga hinder emot följderna skulle möta; bör jag äfven antaga såsom lagligen styrkt, hvad i förra memorialet blifvit anmärkt, att nemligen meranämnda rådgifvande åtgärder, såsom åsyftande en borgensförbindelse 267 för Riket, innebära en öfverträdelse af det i Regeringsformens 76 §. stadgade förbud emot låns upptagande utan Rikets Ständers samtycke.
För öfrigt och då sednare delen af denna anmärkningspunkt redan är i mitt förra memorial omständligen uppfattad, och hvad deremot i förklaringen blifvit anfördt icke synes förändra beskaffenheten af det sålunda anmärkta förhållandet, anser jag tillräckligt att nu upprepa och till Höga RiksRättens pröfning hemställa: om icke, enär ändamålet med de af Rikets Ständer vid hvarje Riksdag beviljade så kallade extra utgiftsmedel endast kan vara att betacka utgifter, hvilka emellan Riksdagarna tillkomma, icke tåla uppskof och således ej kunna af Rikets Ständer pröfvas, men sådana omständigheter ej med skäl kunna åberopas i afseende å Theatern, hvars skuldsatta belägenhet dessutom för längre tid tillbaka varit kunnig, Konungens Rådgifvares förslag om flera ars fortfarande anordningar ifrån nämnda medel till betalning af de utaf TheaterDirektionen upptagande lån, likaledes afvika ifrån uttryckliga föreskriften i Regeringsformens 64 §., att alla Statsmedel skola till de af Rikets
Ständer profvare behof och efter den upprättade Staten användas.
Såsom följd af hvad nu, rörande i:sta och 2:drci punkterna, å min sida är ytterligare andraget till styrko för behörigheten af de deri framställda anmärkningar, och då härvid återstår mitt yttrande i fråga om vederbörandes ansvarighet, finnér jag mig befogad till det vördsamma påstående, att Herrar före detta och ännu varande StatsRådsLedamöter, jemte f. d.
StatsSekreteraren samt t. f. Föredraganden, hvilka, på sätt liandlingarne visa och i anmärkningsmemorialet beskrifves, deltagit uti rådslagen angående ofvannämnda ärenden, måtte pröfvas hafva, genom sina rådgifvande åtgärder, gjort sig skyldige till öfverträdelse!’ af 76 §.
Regeringsformen och, hvad rörer 2:dra punkten, äfven till förbiseende af hvad 64 §. föreskrifver, samt fördenskull anses och dömas enligt 5 och 10 §§. i Ansvarighetslagen för Konungens Rådgifvare af den 10 Februari 1810; hvarjemte och enär, jemlikt dessa rådgifvande åtgärder, Statens skuldsättning och anvisningar å dess medel ägt rum, såsom härhos fogade handlingar ådagalägga, jag vördsamt yrkar, att Svaranderne måtte åläggas att, i mån af hvarderas deltagande i dessa åtgärder, ersätta hvad af Statens medel för sådana ändamål redan blifvit användt eller framdeles kommer att användas.
Hvad slutligen angår 3:dje punkten, som afhandlar frågan om den å Kongl.
Kabinettskassans vägnar ingångna borgensförbindelse för den så kallade Barthelemyfondens skuld, samt innefattar serskilda anmärkningar emot de svarande Herrar StatsRådsLedamöter, f. d.
StatsSekreteraren, Herr Presidenten Skogman, Id. E. Herr StatsMinistern för Utrikes Ärendena, Friherre Stjerneld 268 och Herr StatsRådet
Ihre, förekommer dervid först den anmärkning, som afser Herr Presidenten Skogmans, under den tid, han varit Statssekreterare, vidtagna åtgärd att, jemte numera aflidne ExpeditionsSekreteraren Bergius, kontrasignera Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse af den 26 November 1826, om upptagande af ett lån å 50,000 R:dr Hamburger Banko på Bartbelemykassans vägnar med borgen af Kabinettskassan.
Med en framställning angående Ön S:t Barthelemy samt dess politiska och finansiella öden, inleder Herr Presidenten sitt egentliga svaromål, hvari anföres: att han, om våren 1826 tillkallad vid en öfverläggning om S:t
Barthemys angelägenheter hos sedermera framlidne StatsMinistern för Utrikes Ärendena H. E. Herr Grefve af Wetterstedt, hvarvid nu äfven aflidne Herr StatsRådet Grefve Wirsell och ExpeditionsSekreteraren Bergius varit närvarande, vid detta tillfälle tillstyrkt upptagande af ett lån, jemte andra utvägar, för att söka betäcka en brist, som redan ägde rum: att någon tid derefter Herr Presidenten skall blifvit af H. E. Herr Grefve af Wetterstedt anmodad att, jemte ExpeditionsSekreteraren Bergius, med sitt namn bestyrka en på Franska språket författad autorisation af Hans Maj:t Konungen till upptagande af ett lån för Barthelemyska kassans räkning under garantie af Kabinettskassan; och att Herr Presidenten ansåg sig icke böra vägra denna underskrift, hvars form och beskaffenhet samt gemensamhet med ExpeditionsSekreteraren Bergius skulle, efter Herr Presidentens förmening, nogsamt ådagalägga, att den icke gafs af honom i egenskap af Statssekreterare för Handels och finansärendena: att autorisationen icke varit eller bordt vara föremål för öfverläggning inför Konungen uti StatsRådetj och att följaktligen något StatsRådsProtokoll derom icke kunnat föras; af hvilka uppgifna förhållanden Herr Presidenten dragit den slutsats, att hans åtalade åtgärd icke kunde grundlagenligt vara föremål för Rikets Ständers KonstitutionsUtskotts anmärkning och ej heller för Höga PiiksRättens pröfning.
Sedan Höga RiksRätten, uppå min derom gjorda anhållan, behagat icke allenast införskaffa den originalhandling, om hvars egenskap sålunda uppstått fråga, utan äfven tillåta mig att, vid muntligt förhör, uppgifva de omständigheter, angående hvilka Herr Presidentens ytterligare utlåtande syntes af nöden, har ett sådant förhör den 21 sistlidna Juni ägt rum; hvarvid Herr Presidenten erkänt sin å omförmälda handling tecknade underskrift i det skick den befunnes, men i öfrigt åberopat hvad förklaringen innehåller samt öfverlemnät till Höga RiksRätten att bedöma hvad afseende derå borde fästas, tilläggande blott, att då ifrågavarande handling icke utgått från StatsRådet, Herr Presidenten - 269 ten ej kunde se, att ändamålet med dess undertecknande af honom och ExpeditiönsSekreteraren Bergius vore annat, än att de såsom vittnen skulle bestyrka handlingens riktighet; och att Herr
Presidenten ej heller kunde om förloppet dervid erinra sig annat, än han förut uppgifvit.
Det tillhör mig nu att närmare undersöka Herr Presidentens svaromål, hvars första del, eller framställningen rörande ön S:t Barthelemy, lämpligen kan, såsom för saken främmande, å sido lemnäs.
Ofvannämnde uti Hans Maj:t Konungens höga namn utfärdade handling är icke blott i dess inledning och slut likstämmig med de ifrån RegeringsMakten utgående handlingar, utan äfven, likasom dessa ofliciela handlingar, försedd med Kongl. Maj:ts höga namnteckning, tillika med underskrifter af personer, hvilka i kraft af sina embeten ägt eller kunnat äga behörighet dertill, nemligen Herr Presidenten Skogman, som då beklädde ett StatsSekreterareEmbete och i sådan egenskap tillhörde Konungens StatsRåd, samt ExpeditionsSekreteraren Bergius, som var anställd i Kolonialärendenas
Departement och der innehade tjenstegrad närmast intill
DepartementsChefen, i hvilkens ställe han kunnat vid tillfället vara till tjenstgöring förordnad, på sätt ofta i StatsExpeditionerna tillgått.
Dessa underskrifter, långt skiljda ifrån Konungens höga namnteckning, befinnas nederst på sidan åt högra hörnet, begge med deröfver i liggande eller lutande ställning dragna linier, såsom en kontrasignation alltid betecknas.
I handlingen kungöres Kongl. Majrts nådiga beslut, att, till betäckande af Barthelemy kassans utgifter, ett lån å 50,000 R:dr Hamburger Banko skulle för nämnde kassa, med borgen af Kahinettskassan, upptagas, och meddelas ibland annat befallning till då varande StatsMinistern för Utrikes ärendena, Chefen för KolonialDepartementet, Herr Grefve af Wetterstedt att, å båda Kassornas vägnar, utfärda och aflemna de handlingar och förbindelser, som för ändamålet voro nödiga.
Denna lånnegosiation angick således tvänne serskilda Kassor, ställda under förvaltning, den förra af Kolonialärendenas
Departement och den sednare af Utrikes Departementet, för hvilka begge Departement II. E. Herr Grefve af Wetterstedt var Chef och i sådan egenskap inför Kongl. Maj:t föredragande af de till Depar temen tena hörande ärenden.
Af Kongl. Maj:t, i Dess nådiga skrifvelse, anbefalld att utföra sjelfva lånnegosiationen, var emedlertid Herr Grefve af Wetterstedt lagligen förhindrad att kontrasignera den akt, som innefattade en sådan befallning, dertill följaktligen en annan embetsman måste utses.
Men det kunde tilläfventyrs finnas nödigt att hvardera
Departementet representerades genom en kontrasignant.
På detta sätt förklaras, efter hvad synas vill, oemotsägligt, anledningen hvarföre ExpeditionsSekreteraren Bergius, såsom an - 270 ställd vid KolonialDepartementet, å dess vägnar kontra signerat denna handling.
Huruledes och med hvilken behörighet en kontrasignation derå af Herr Presidenten Skogman tillkommit, torde åter kunna tinna en giltig förklaringsgrund deruti, att Herr Presidenten, som då tillhörde Konungens StatsRåd samt följaktligen kunde företräda ej mindre det ena än det andra StatsDepartementet, om han dertill förordnades, erhållit uppdrag att, å Kabinettskassans vägnar, denna kontrasignation meddela, eller att i allt fall Herr Presidentens innehafda embete icke ansågs vara för handläggning af detta ärende främmande.
Att tvänne kontrasignanter funnos, kunde ej heller väcka något tvifvelsmål om deras egenskap, enär ett sådant förhållande icke förbjudes i Grundlagen och, vid ifrågavarande tillfälle, äfven syntes med ärendets serskilda beskaffenhet väl förenligt.
Dessa betraktelser erbjuda sig sjelfmanade vid skärskådan af Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga skrifvelse, med kännedom tillika om den helgd, Grundlagarne velat åt hvarje sådan handling förvara; och deras vigt förminskas visserligen icke genom Herr Presidentens föregifvande, huruledes hans underskrift skall hafva tillkommit, ett föregifvande, som dessutom är alldeles obestyrkt, af ingen anledning göres sannolikt, men af alla förekomna omständigheter motsäges samt följaktligen ej synes förtjena något afseende.
Enahanda föregifvande skulle äfven kunna begagnas vid hvarje annat tillfälle, då någon ansvarig embetsman kontrasignerat en under Konungens höga namn utfärdad handling; men det måtte ej vara på sådant sätt, som den konstitutionela ansvarigheten upphör.
Förgäfves lärer således Herr Presidenten hafva invändt, att underskriften icke gafs af honom i egenskap af Statssekreterare; ty om än detta ärende icke direkt tillhörde hans embetsbefattning, kunde ändock detsamma» beredning och expedition hafva blifvit åt Herr Presidenten uppdragna, och hans ansvarighet för denna åtgärd qvarstod icke destomindre oförminskad.
Om sjelfva åtgärden innefattade ofvannämnde handling det enda allmänt tillgängliga beviset, som emedlertid nogsamt vittnade, att Herr Presidentens underskrift hade håde formen och beskaffenheten af en vanlig kontrasignation.
Hvad de inför Konungen i StatsRådet eller angående ministeriella mål förda Protokoll om detta ärende kunde innehålla, var deremot obekant.
Det har likväl äfven blifvit invändt, att den utfärdade autorisationen till låns upptagande för Earthelemykassans räkning med Kabinettskassans borgen icke bordt vara föremål för öfverläggning inför Konungen i StatsRådet, och att således något StatsRådsProtokoll deröfver icke kunnat föras; men utom det att frågan kunnat i StatsRådet förekomma, om den icke blifvit såsom ministerielt mål handlagd, är under rättegången upplyst, att protokoll i ministeriella ärenden 271 angående samma fråga ej heller finnes, och att följaktligen Herr Presidentens åtgärd icke kan med något Protokoll skyddas.
Hvad serskildt beträffar den anmärkta garantien af Kabinettskassan, har Herr Presidenten anfört, att denna kassa, som skulle oriktigt anses vara densamma som Ministerkassan eller anslaget på Andra hufvudtiteln för MinisterStaten, vore sammansatt af serskilda medel, som dertill af Kongl. Maj.t, icke af Rikets Ständer, anvisades, och stående under Kongl. Majrts fria disposition, utan föregående anmälan derom i StatsRådet; samt att den icke utgjorde någon del af Statsverket, och dess förrherörde garanti, äfven om den blefve utkräfd, följaktligen icke kunde Riket med skuld belasta.