Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hustrun stiger upp ur sin säng och möter Sang, då denne återkommer från kyrkan.
Under menighetens jubel faller hon till hans bröst, men strax derpå sjunker hon tillsammans.
Hon har dött i hans armar.
Sang kan icke uthärda detta grymma slag, hans kraft brytes, detta nederlag kan han icke öfverlefva, och innan ridån faller ligger också han död på scenen.
Diskussionen inom prestförsamlingen lemnar intet tvifvel om diktarens egen åsigt, att kristendomens sak är
• densamma som undrets och att, om undrets sak är förlorad, kristendomens dogmatiska underverksbygnad lutar till sitt fall.
Bratt, en af prestema, ställer frågan på sin spets.
Endast genom undret kan kristendomen åter börja lefva.
\ Den är förbunden att uppenbara sig på detta sätt.
Kristendomen är lif men ett särskildt, ett högre lif.
Detta högre lif har endast ett sätt, hvarpå det kan Uppenbara sig: undret.
För allas ögon måste detta under ske.
Hvarom icke har kristendomen ingen framtid.
Redan nu slocknar tron af brist på under.
Redan nu skapar hvarje form af ett innerligare kristligt lif ett mysterium omkring sig.
Man uppfinner under, så nödvändiga äro de.
För att tillfredsställa sin hunger efter under, bedrager man sig sjelf.
Det är undret, har Björnson sagt i denna pjes, som är beviset för kristendomen.
Det vill säga: icke det naturliga undret, de under, som vid hvarje steg i naturen och i verlden möta oss, men det under, som icke eger någon motsvarighet i de vanliga förhållanden, det rena undantaget från den naturliga ordningen — det är detta, som är det enda beviset för kristendomen, som ju derför också kallas med ett ännu egentligare namn uppenbarelsen.
När kristendomen nu icke längre är uppenbarelse, hotas derför dess bestånd.
Kan der-emot en företeelse uppvisas, som endast inträffar inom den troende kretsen och som alltid inträffar der men aldrig annorstädes, då är kristendomens öfvernaturliga ursprung åtminstone för de lättrogna konstateradt.
Det har alltid varit en stark dosis olja på trons lampa, så fort menniskorna trott sig finna sådana-särskilda tecken.
Och teologerna hafva ständigt, trots alla spiritualistiska försäkringar, att denna fråga efter tecken och under blott är bevis på ett gröfre uppfattningssätt, alltid återkommit till undret, alltid i förtäckta ordalag åberopat undret och allt-jemt sträfvat att visa, att undantag göras för Guds barn.
Om icke den teologiska uppfattningen hvilade på undret, hvad skulle då bönen tjena till?
Att tron på undret skall vara denna mäktiga häfetång ♦ för den religiösa känslan är ju också naturligt.
Det betecknar nämligen sammanhanget mellan de kristnes Gud och hans barn.
Det är genom undret, han bevisar sin providentiella omsorg, sitt fadershjerta för dem.
Utan sådana särskilda uppenbarelser af hans allmakt äro de ju utan Gud i verlden.
Ropa de till honom utan att få svar, som Sang här gör, är han ju deismens eller panteismens gud och icke deras.
Det är derför] just till kristendomens lifsrötter, diktaren trängt genom att visa tron i förbindelse med undret, hemtande sina krafter ur detta, spörjande efter detta, och när detta öfvernaturliga beskydd ' slår fel förlorande allt fotfäste och i förtviflan uppgifvande striden för tillvaron.
Det fans en tid, då kristendomen och dess tjenare voro
* verldens vägvisare eller verldens salt.
Under vår civilisations första dagar kunde kristendomen uppställa hvilka anspråk på vördnad och lydnad som helst utan att behöfva befara något motstånd, så stora återtjenster gjorde d * en och den ensam samhället i utbyte mot den hyllning och den underdånighet, den fordrade.
Från denna tid härstammar dess anspråk att ännu i dag gå i spetsen för den andliga odlingen.
Men tiderna hafva förändrats och det som en gång var en rättmätig fordran är numera ett tyranniskt bud.
För att åter förläna dessa höghetsanspråk kraft och verkan flyr kristendomen till det öfvernaturliga.
Och denna sista föcskansning är den enda, som återstår dess budbärare och förkunnäre, när de icke vilja göra gemensam sak med verldsmenniskorna; de måste då taga undret på entreprenad.
Så är det Sang griper efter löse- och bindenyckeln till naturens helgedom och hemliga verkstäder.
Han vill helsas som öfverbringarén af andliga och lekamliga särskilda gåfvor.
Derigenom kan han hoppas att lemna bevis för, att han står i ett förtroligare förhållande till lifvets andemakter än alla andra icke kristna.
Och i och med detsamma han bevisar detta, skall det stå klart för hvar och en, att det är just genom att gå hans vägar ett högre mål än alla andra kan vinnas.
Hans missräkning, när detta icke lyckas, är icke ensamt hans men alla deras, som käinpa samma strider och tro sig finna tillvarons gåta bortom menniskonaturens grän-#
Det är just det, som bekymrar fromma själar mest, att * den kristne inga företrädesrättigheter har framfor den icke kristne.
Som en dunkel aning börjar denna för dem * förfarliga, för oss trösterika öfvertygelse sprida sig, att dygden och visheten icke är fast vid några vilkor såsom att omfatta en viss trosbekännelse eller dylikt.
Det finnes redan många exempel * på, att bättre hjeltar för det rättas sak icke fostras inom kristendomens sköte än inom den modema hedendomens, som kristendomen älskar att kalla hela den riktning, öfver hvilken korsbaneret icke svajar.
Kände de kristne bättre än de göra den verld, som rör sig utom inhägnaden för det rätta fårahuset, skulle de förvånas öfver att finna, huru många dygder, som de kalla kristliga och som de blott trodde kunna trifvas på trons mark, växa vildt derutanför.
Hos Sang är emellertid icke tron humbug men anda och sanning.
Genom sitt äkta barnasinne, sin enfald i detta ords skönaste ursprungliga betydelse mottager han sin egen kraft som en gåfva från ofvan och icke som sitt eget.
Han verkar “ blindt som anden vill, “ hela hans natur är en omedveten, mot all spekulation fiendtlig natur.
Derför blir för honom hvarje företeelse i hans eget andelif ett mysterium, som han icke sätter i samband med naturen eller med andra företeelser.
Han kan icke klassificera och på denna barnsliga ståndpunkt är hans syn på lifvet ett fullt naturligt uttryck för hans inre lif.
Det är genom att beskrifva honom som ett sådant oförfalskadt naturbarn, Björnson räddat hans naturs ädelhet.
Det innebär just derför ingen öfverdrift att han dör, när den stora uppenbarelsen kommer, att naturen endast för ett ögonblick kan öfverskrida sina vanliga gränser, naturens guddom i sin majestätiska stränghet ser han då, för första gången och ovan vid denna syn kan han icke uthärda den, likasom Moses på Sinai icke kunde fördraga det strålande ansigtet, som tillhörde lagens Gud.Genom ett par landsortsbrillor
Fragment ur det förflutna halfårets krönika.
Af Gustaf G-ullberg.
Hvarje gång ett nytt år ingår, ta “ poemboksförfattarne “ fast i sina lyror, rulla en smula med ögonen, se andäktiga ut och fejunga så vackert, så vackert om tidens omätliga ocean, malmens klang, som ljuder vid gamla årets sista timme, om det nya årets morgonväkt och mycket annat vackert, som kommer tårame att tillra som ärter ned för alla små mamsellers och gamla jungfrurs röda och gula kinder.
Det vill säga poemförfattarne ha redar) sjungit de der vackra sakerna på hösten, så att sättaren hunnit sätta, tryckaren att trycka och bokbindaren att inbinda grann-, låten, innan den framlägges på juldisken.
Yngste medarbetaren i småstadstidningen får också då tillfälle att skrifva en kria, som sättes främst i bladet med corpus antiqua och har till uppgift att pudra i allmänheten, att redaktionen har andra tankar än på prenumerantantalet och sista jqvartalets annonsräkningar.
När man så ödslat bort några kannor trycksvärta af “ The Durable “ på det nya årets lof, så börjar den vanliga trallen igen.
Jag har aldrig kunnat förstå de der vackra fraserna, på mig hä de icke gjort större verkan än en kunglig eller vice kunglig handrörelse på en förstockad stortingsmajoritet.
För mig hägrar nyårsdagen som måndagen för en lat student.
Då skall man börja knpga igen.
Det är alltid på
TJr dagens krönika.
5nyåret som jag tänker börja den stora roman som i allmänhetens gunst skall peta undan Levertin, bringa Christer Svahn på hospitalet och G. af Geijerstam att gå i kloster.
Men det går mig som studenten och måndagsläsningen, och den stora romanen stannar mellan vindlema i min gråa hjernsubstans.
sin höjd kommer jag mig för att mellan redaktions-
* saxens entoniga klipp, klipp och klisterpenselns melodiska slick, slick, rikta (hm!
) Dagens krönika med en artikel.
Och det är med nationen som med mig.
Hvarje år tänker man böija på med något stort, någonting riktigt gentilt.
Hela verlden känner sig så trött efter julfestandet, som en åkarhäst efter en balnatt, och när gamla året vid midnattstimmen hoppar ned i det förgängligas graf kryper nationen under täcket, sträcker på sig, gäspar och somnar in.
Men nationen har sin kyrkostöt, som går omkring och petar folk i nacken så det vaknar.
Och i stället för den gamle kyrkstötens lilla klocka hänger denne på väckarkäppens spets allmänna opinionens rop.
D. v. s. allmänna opinionen sofver också ibland och då väcker kyrkstöten honom med skrämskott.
Men vid detta årets början sof icke allmänna opinionen.
Hörde icke det ärade publikum hur han väsnades för det korpral Rask vid konungens trogna indelta armé blef förbigången som sergeant vid kapten v. Kruthorns kompani, till förmån för korpral Finfin, som var slägt på långt håll med kaptenens hustrus framlidna kusiner.
Och så blef det riksdag i vårt konungarike.
Gubbarne komma från nord och sunnan, från östan och vestan.
Gamla gubbar, unga gubbar, fina gubbar och vanliga bondgubbar, gubbar med guld på rocken och gubbar i vadmalströja.
Gubben Klinckowström, som inte är pianolärare fastdet låter så på namnet, håller i första kammaren- målron vid makt, när de andra gubbarne troppat ned i våningen inunder.
I andra kammaren sitter sfinxen bredvid talmannen och den svenske Demostenes går och ser elegant ut mellan bänkarne.
Vestgötasparren får gubbarne att grina som Boråsare och Hisingsklockaren står och är spydig.
De flesta gubbarne fundera — deras tal är ja och nej, ty hvad deröfver är, är af ondo.
Men så komma de fina gubbarne från statsrådsbänken och bjuda på en utsökt regeringstårta.
Då blir det lif mellan bänkarne.
Hvilken vacker krokan!
Grunden består af en trängbataljon med trängbyg-nader, krimskramset af pensioner, löneförhöjningar, anslag hit och anslag dit och öfverst på toppen åka två batterier artilleri i “ sträcktrafva-marsch “ (är termen riktig herr grefve G.
W.?
) på väg till Jemtland.
Kom och smaka, säga statsråden, är den inte söt, är den inte vacker?
Vi skulle tro att det kan vattnas i munnen på er gubbar!
Men de söta bitame räcka icke till alla, och alla bond-gubbarne som inte få något godt med, de bli förgrymmade.
Hvarför kunna inte herrarne bjuda oss på lite ’ tårta, ~ lite ’ grundskattekonfekt skulle inte vara så oäfvet.
Nej, nej ropa de fina herrarne, med guld på rocken det blir för dyrt — alldeles för dyrt.
Kan ni inte nöja er med att se på, medan vi äta, hvasa?
Men då bli bondgubbarne onda i sinnet, och efter som de äro de många, så ta de krokanen från de fina herrarne och krossa den vackra bygnaden.
Det svindlar för mig blott jag tänker på huru många charmanta poem om små söta englar och blommor i skogen som Svenska akademiens omhuldade elever skulle kunna ha skrifvit med allt det.
bläck, som går åt för dessa frågors ut-förliga och opartiska utredande i avisoma, och det skulle vara en smal sak för professor Leffler eller någon annan skicklig Seseman att räkna ut den nationalförlust som uppstått genom förslösande af tid på dess offentliga och enskilda diskuterande, af kraft på dess ideliga omtuggande och af munväder för dess uppblåsande till en väldig present åt bönderna.
Jag lemnar således dessa intressanta ämnen för att hinna yttra åtminstone ett ord om svenska qvinnans beslut att färdigbygga Karlsborg.
Ack, det ligger någonting så stort och ljuft i att tänka på den utomordentliga hänförelse som framkallat och skapat denna qvinnornas uppmaning, denna vädjan till vår kraft.
Och hvad mer är, det visar att den förfärliga skepticismen, som länge rådt gent emot qvinnornas förmåga af att tänka högt och stort, varit i grunden oberättigad.
Våra qvinnor äro inga modedockor.
De offra icke helsa och lif för modernas tyranniska nycker, den berusande valsens förföriska gungning eller galoppens stormande, Rjertklappningsåstadkommande rusning.
De äro inga veklingar, som föredraga chaiselongens mjuka stoppning och den behagliga kittlingen af en äkta parisroman, framför lifvet i naturen, eller Zadigs Fleur des Oranges framför skogens friska luft.
Gån bort I alle, som nedsätten vårä qvinnor!
När antalet kasserade beväringsynglingar blir lika med antalet förrymda, så blir antalet approberacfe lika med noll.
Då skulle vårt land bli försvarslöst!
Då träda qvinnorna fram i ledet och om de icke in natura hålla måttet, så skola de göra det genom sina klackar, och alla på unga löjtnanter lefvande vaddfabrikanter få ce-dera bonis i brist på kunder.
Gån bort I alle badanstalts- och .brunnskursdisponen-ter!
Skicken bort edra läkare och afskeden badmadamerna, rifven ned societetshusen och gån sjelfve i kloster.
Våra hustrur, döttrar och systrar behöfva eder icke mer.
När sommaren kommer rycka de alla ut, men de gå eder förbi, Lysekil, Ronneby, Warberg och Porla.
De hemta nya krafter efter vinterns baler och bakelse-snaskandet på förmiddagarne, icke genom edra vatten och duscher utan genom svettbad för fosterlandets väl utanför Karlsborgs bastioner.
Gån bort I alle parasollsfabrikanter och lefve de svenska spadarne!
Spaden och hackan äro nu de svenska qvinnornas sommarvapen och med spaden på arm i koketta hästskinns-handskar, marschera de åstad till Vestgötabyden.
I täta kolonner komma qvinnorna dit.
De hacka, de gräfva och kasta upp löpgrafvar.
Murslefven fram och hammaren i hand!
Kolonnerna vidga sig, de sprida sig, de arbeta, och murarne resa sig snart och snabbt under deras händer.
Ingen drar sig för arbetet och rotehållareenkan från Östergötland tjenstgör som handtlangerska.
En kortsynt samtid står knäsvag och frågar: kolonner hvad gören I?
Men qvinnorna svara och efterverlden upprepar:
De svenska qvinnorna gå inte af för hackor!
Jag har endast att tillägga ett välment förslag om upprättande af en ny riddareorden för tappra qvinnor.
Då en strumpebandsorden redan fins, torde den böra uppkallas efter någon annan af de delikata småsaker som fullborda en qvinnas toalett, och borde lämpligen bäras på tournyrens spets, söm ett tecken på att icke allt är bak-vändt som synes så.
Derjemte vore det väl på sin plats att åtminstone de 142 invaldes som hedersledamöter i frimurareorden.
Rotehållareenkan kunde åtminstone få vaktmästaregraden.
* Och nu till “ Fashionable News! “
Det är så varmt och lugnt i den lilla boudoiren; ute blåser det kallt, det snöar och vinden piskar rutorna.
Dubbelt skönt är det derför inne och brasan fladdrar muntert.
Tyst och med ett mystiskt, men lyckligt leende kring läpparne går den unga frun omkring i rummen.
Hon ordnar något här och flyttat något der, men ofta flyga blickame till klockan.
Hon städar om och om igen på hans skrifbord och flyttar länstolen fram till brasan.
Snart kommer han.
Han skall ha det varmt och godt
— och så — hon vill berätta honom någonting.
Hvad han skall bli glad och lycklig — men ingen, ingen annan än han skall veta det.
En glödande rodnad betäcker hennes ansigte vid blotta tanken på att någon annan skulle ana hennes ljufva hemlighet.
Nu är hon skön ' — ty hon får vara blyg.
Så kommer han och bikten sker.
Han är glad, han är lycklig och rådd.
Han bär henne på sina händer och sparar henne hvarje möda.
Och när den unga hustrun drar sig från sällskapslifvet och balerna, och tanterna börja sqvallra, så sitta han och hon vid hemmets härd, och hon är lycklig i den tron att endast han känner, endast han vet någonting 0111 den solstråle som väntas, om den solstråle — ett återsken af honom för henne — af henne för honom — som skall sprida ljus och jollrande högljudd glädje i deras hem.
Det är den stilla lyckan, den största för hvarje hustru, och hon är afundsjuk om den.
Det är hennes rättighet att ha denna ljufva hemlighet för sig men det är ej furstinnornas, ty se här tidningsnotisen: “ Förböner läses nu i alla kyrkor i anledning af h. k. h. kronprinsessans med lifsfrukt välsignade tillstånd. “
* Hvad-Norge beträffar ----
Har ni läst Björnsons “ Handske “?
Den är tråkig, gammalmodig, bornerad, full af lögner.
Smålands Allehandas nye redaktör har rätt, då han säger att aldrig har någon billigare än “ skalden “ Björnson förvärfvat denna hederstitel.
Det skulle då vara herr Arfvidsson sjelf som billigare än Björnson sin skaldetitel köpt sig namn, heder och värdighet af redaktör.
— “ Handsken “ — --
Ah, jag menar inte skådespelet, det är en stålhand i silkesvante, utan den andre — den der som han slungade i ansigtet på herr Walldén!
Nog kunde väl ändå Walldén ha gått in på Björnsons förslag?
Inte var det något skäl, pratet om att man ej skulle få hop en domstol.
Det skulle gått lätt.
Björnson valde Hedlund — det var klart.
Walldén valde — ja, låt mig se, Ridderstad t. ex.
Dessa båda krutgubbar tillsammans grälade ett par timmar och valde slutligen en tredje.
Om då valet fallit på mig såsom ännu en opartisk landsortspublicist skulle jag velat uppsätta följande arbetsordning:
Sammanträdet eger rum inför slutna dörrar; fönsterluckor böra kanske äfven finnas och vara väl tillskrufvade, på det ingen måtte ofrivilligt aflägsna sig den vägen.
• ° *
På det diskussionens hetta måtte vara dräglig och icke öfverstiga 100 grader + (celsius) må det tillåtas vaktmästaren att stundom begagna polismästaren Wallenbergs be-pröfvade kur.
/ För att undvika det af Marcellus konstaterade “ strida regnets smattrande på ett plåttak “ tillåtes Ridderstad under öfverläggningen ha sitt paraply uppspändt, likasom svaranden Walldén bekostar Hedlunds tillfälliga försäkring i Fyl-gia mot Ridderstads färdighet i sabel.
Att hålla sig till saken undvikes noga.
(Här gäller det person; och man bör ju skilja på sak och person.
På tal om “ spektakler “ ligger det nära till hands att något litet betrakta teaterfrågans öde.
Troligen resonerade vederbörande inom riksdag och stadsfullmäktige så här:
Både de lyriska * och dramatiska artisterna ha varit så öfverdådigt betalda att de böra ha en samlad styfver öfver och kunna lugnt dra sig tillbaka till en stilla ensamhet.
Då Almlöf köpt sig hus i Mariefred finnes intet hinder för att herr Lundqvist kan köpa sig ett hus i Trosa.
Stadens folkmängd skulle också, om han flyttade dit, vinna betydligt i omfång.
Labatt har ju en namne som handlar med snörlif.
Der kunde väl han finna anställning.
Herr Janzon slår sig dock kanske bäst fram.
Han har ju redan egen grund eller eget grund.
Jag menar “ Pelle-skäret “ vid Lysekil, der kan han upprätta en mönster-publik.
Möjligen finge han indraga något på sina der mycket gouterade bekanta fyrverkerier, nöden har ingen lag.
Herr Elmlund och fru Hvasser — ja, ha de inte “ literis “ i guld båda två?
Medaljörer slå sig alltid fram.
De unga behöfde icke riksdagen taga någon hänsyn till.
De borde kunna föda sig sjelfva.Så det hade ingen fara med personalen.
För öfrigt var det kanske meningen att genom teatrarnes slopande släcka ännu en brännande fråga.
Jag menar den om plats för det kungliga stallet.
Kan man tänka sig någon lämpligare plats för hof-stallet än den, der gamla operahuset står?
Det hade varit både nära slottet och centralt.
Vaktposten framför prinsens palais kunde då fått en annan vaktpost midt emot, att snacka med mellan vakterna, och Gustaf Adolfs gamle krake skulle heller icke känt sig så ensam mera.
• Bygnaden skulle naturligtvis varit af marmor — riktigt monumental och * som inskrift i guld i stället för det utslitna “ Påträs musis “ skulle prålat
” Patriis Equis ”
d. v. s. i fri öfversättning å la komminister Törnfelt: “ Åt k. maj: ts nådiga hästar. “
Hvartill gamla dramatiskan skulle användts, om ej subskriptionen trädt emellan, är jag icke riktigt på det klara med om icke till ett “ barntempel “ under G. O. Bergs beskydd.
Det skulle utan tvifvel verkat mera för en sann, ädel och nykter sedlighetsändes införande i vårt land, än de syndiga spel som hittills utförts inom dess väggar.
Om jag varit i Stockholm den 22 april detta år, (jag var det tyvärr inte) så hade jag kanske kommit i samma klämma som framlidne herr Herkules vid skiljovägen.
Ty det är väl icke alldeles oantagligt att jag såsom landsortsskribent, den der af arghet kunde utsprida röda och vanstälda referat öfver herr Viggo Ullmans föredrag,.
hade blifvit inbjuden eller befald till taffel å kungliga slottet.
Samtidigt drogs jag till herr Ullmans föredrag.
Hvad skulle jag välja ?n
A ena sidan:
” Trumpetarn skurar sin hvita trumpet Och mästerkocken fött göra.
Han knäcker humrar och rör till smet Han späcker hj erpar att de bli möra Och hofmarskalken har gjort en menu För dagens högtid, en alldeles ny. ”
Å andra sidan:
Herr Ullman klarar sin trumpet, d. v. s., sin strupe, och referenterna få göra.
Han knäcker kräftor så de bli smet, och späckar §itt tal med ampra saker.
Valet är verkligen svårt.
Men då själen sitter i magen eller, enligt prof. Jaeger, i näsan, och ej längre upp i huf-vudet så hade jag nog gått till kungs, ty hvem kan motstå, då under aptitliga dofter:
” Kammaijunkame buda med artig gest Att nu är dinén serverad. ”
Det hade ändå&lt; blifvit mig möjligt att vara med om docenten Hjärnes lika kunskapsrika som om sann takt och höga tankar vitnande uppträdande i Upsala efter ofvan merbemälte norske radikals föredrag-derstädes.
Det är ju också i Upsala man skall söka om man vill finna sjelfständiga tankar och öppna blickar för tidens jäsande idéer.
Det är der, bland blomman af Sveriges ungdom, man • skall söka om man icke vill finna auktoritetsdyrkan, smicker, Jycksökeri och kryperi!
Lefve upsaladocenterna, de äro nästan lika goda som lundensarne!
Till slut blott ett enda litet ord om den dom, som ändtligen fallit öfver den gamle göteborgskorporalens gråa hufvud.Han har ändtligen fått lära sig att det icke går an att i tid och evighet ostraffadt leka med kunglig majestät och kronan, krigsmakten till lands och vatten m. m.
Det är också lyckligtvis godt hopp om att de 200 kronors böter han fått vidkännas skall fullständigt omvända honom och låta fjällen falla från hans af radikalism fprblin-dade ögon.
Vi skola åtminstone hoppas det, om ej för annat så för att Göteborgsposten ändtligen skall få någon smula glädje af sin gamle trätobroder på hans ålders dagar.En draksådd.
” Hvad du vinner, hjelterykte Vinner du dock ej derpå. ”.
Den nu pågående norska författningsstriden har inom vissa tongifvande kretsar i vårt land föranledt en norsk-fiendtlig agitation, som i småsinne, hätskhet och hänsynslöshet nästan öfvergår allt hvad man hittills kunnat föreställa sig såsom möjligt.
Under förevändning af, att den norska vetofrågan är en fråga, som angår unionen och der-för på det närmaste berör Sveriges intressen, har man inom den konservativa pressen kommit fram med påståenden, hvilka ytterst gå ut på att förvandla Norge till ett lydland.
under Sverige, och mot det norska folket antagit en ton, egnad att på det djupaste kränka och såra dess sjelfstän-dighets- och frihetskänsla.
Det sätt, hvarpå dessa frenetiske norskhatare uppträdt, har varit sådant, att man nästan skulle kunna tro, att de med flit vilja egga till krig mellan Sverige och Norge, i hopp om, att ett sådant krig skall leda till den norska folkfrihetens undertryckande; ty icke kunna de väl föreställa sig, att det frihetsälskande, om sin rätt ömtåliga norska folket skall i godo underkasta sig så närgångna och på ett så öfvermodigt sätt framstälda anspråk.
I sina angrepp mot brödrafolket utgå de städse från det faktum, att Norge genom freden i Kiel 1814 af den danske konungen afträddes till Sverige, och att denna landvinning för Sverige skulle utgöra en godtgörelse för de upp-offringar dess deltagande i de förbundna europeiska makternas strid mot Napoleon kostade detsamma.
Den gamla näfrätten i staternas inbördes förhållanden, enligt hvilken makten tillhör den starkaste, och de som hafva makten kunna skifta och byta folk och länder sig emellan såsom arfvegods, gäller för dessa politiker såsom obestridlig och orubblig.
Att det norska folket år 1814 sjelf tog sitt öde om händer och gaf sig en fri författning, var i deras ögon en oförsynthet utan like.