Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Ja, synnerligast som Lotten nu i åtta dagars tid, när hon lagt upp mitt hår, inte gjort någonting annat än tal t om den der inqvarteringen. »
» Och du har inte alls låtsats om någonting I »
» Af den enkla orsak, att det inte alls intresserar mig. »
» En inqvartering! » » Ja, just en inqvartering!
Här skall allting vändas upp och ned både i boningsrum och stallar; man skall störas i sina vanor, salongen skall komma att lukta stall, matsalen tobaksrök, och sedan herrar officerare haft den vänligheten dra sina färde, skall det behöfvas minst fjorton dar, innan man kan säga sig vara riktigt qvitt den der inqvarteringen.
Jag tycker du borde sagt nej. »
» Det är inte så lätt, min lilla vän, man har pretentioner på en ägendomsägare som jag, och säger man nej, blir man ansedd för att vara ogin — ja, någonting ännu värre — snål ... »
» Min gud, bara det sista ordet är alldeles nog att omvända mig.
Hellre än att någon skulle få anledning ens tänka det om grefve von Flandern, är jag beredd att öppna Räflinges portar för hela svenska armén, om det gäller. »
Hon hade rest sig från bordet och stod midt framför sin man med kinderna fårgade af en svag rodnad och underläppen ännu liksom darrande efter de sista orden.
» Så ... så », lugnade grefven med ett godt leende och drog henne med mildt våld till sig, » det är ju ingen fara skedd; du är en riktig liten krutdurk, chériel
Men i grund och botten smickrade det grefve von Flan-
- dem, att hans unga grefvinna visade sig så känslig i hvad som rörde hans anseende, och när han nu tog hennes små knutna händer och kysste dem upprepade gånger mellan sina öfverströmmade hans hjerta af tacksam hängifvenhet, och han hviskade häftigt, som gaf han vika för en våldsamt frambrytande känsla:
» Min gud, hvad jag älskar dig!
hvad jag älskar dig, Zoé! »
Hon hade aldrig förr hört detta skälfvande, passionerade tonfall i hans röst; hon blef nästan skrämd af detta plötsliga utbrott och lösgjorde hastigt sina händer.
Han fortfor att se på henne med en bönfallande blick — som en hund, hvilken tigger att bli smekt af sin herre.
Den glada, otvungna stämningen var emellertid borta; gref-vinnan lemnade snart matsalen, och grefven blef ensam med kaffet och sin cigarr.
Men den fina havannan ville inte smaka; den blef liggande halfrökt bredvid kaffekoppen, i hvilken den svartbruna, aromatiska drycken ostördt fick kallna.De följande dagame kommo med lif och rörelse.
Flyglarae skulle iordningställas, stallarna delvis utrymmas, allting skuras, fejas och putsas.
Och dagen i ända slagtade, bakade och gräddade man.
Från Stockholm kommo ändlösa sändningar läckerheter, cigarrer och viner; det såg ut som ville grefven bereda de på fältmanövern stadda trupperna ett svenskt Capua, som icke stod det gammalitalienska efter.
Räflinge skulle komma att göra heder af sig.
En regnig och kulen morgon vaknade grefvinnan Zoé vid en häftig kanonad.
Den ljöd ännu långt aflägsen — som en dof åska — men tycktes närma sig efter hand.
Hennes lifliga fantasi trollade fram den ena bataljscenen efter den andra; hon såg skytteliniema utveckla sig på falten, batterierna köra upp på kullarnes krön, såg lifgardet till häst i sina ljusblåa uniformer och blänkande pickelhufvor jaga fram för lösa tyglar med sablama i högsta hugg.
Och der hon låg i sin mjuka, varma bädd, höljd af ett dunlätt, gult sidentäcke, kom det öfver henne en vild längtan att stiga upp, låta sadla Arabelle och kasta sig midt in i det stormande vimlet.
De sista dagarne hade bragt en nervös oro in i hennes själ, och hon kände ett oemotståndligt behof att få den stillad.
Hon kunde inte glömma den der lilla scenen vid frukostbordet.
Den var ju i och för sig sjelf alldeles för obetydlig att lägga på minnet, men den hade låtit henne ana att hennes äktenskap, som under dessa tvänne år flutit lugnt och stilla som en djup och klar å, nu skulle få en annan riktning.
Gref-vens plötsligt frambrytande passion hade kommit henne att frukta detta.
Hon hade i hans tonfall, i hans blick fått en påminnelse om, att hon en dag skulle nödgas inlösa den vexel hon i äktenskapet gifvit sin herre och man.
Hon hade varit beredd dertill, när hon gaf honom sitt ja — hon skulle till och med icke funnit offret allt för hårdt, om han kräft det som en pligt af henne genast.
Men nu — nu sedan hon under ett par år gått och invaggat sig i den tron att deras samlif skulle fortgå som det börjat i lidelsefri och trygg vänskap — nu kunde hon icke låta bli att förskräckas vid tanken att allt detta skulle sköflas, brytas ned för att förvandlas i — hon kunde icke finna rätta ordet.
Grefven hade under dessa år mera varit som en far för henne, och hon hade omfattat honom med en dotters hela varma tillgifvenhet — skulle nu fadern bli sin dotters älskare eller____Hon kunde i förtviflanslå sina båda små händer för ögonen %och rysa af skam, när hon tänkte derpå.
Hvarför ... hvarför fick då inte allt fortgå som det varit?
Men hon var säker på att det inte det skulle göra.
Derför denna oro.
Och oupphörligen ljöd i hennes öron gref-vens stämma, skälfvande af åtrå: » jag älskar dig ... min gud, hvad jag älskar dig, Zoé! »
Den ännu aflägsna, men allt häftigare kanonaden förekom henne nu, der hon låg halfvaken i sin säng, som någonting riktigt efterlängtadt.
Den skulle, föreföll det henne, rensa den tryckande luften, den bebådade lif och rörelse — omvexling under åtminstone ett par dagar.
Hon skulle kanske fä tid att glömma, hvad som nu oroade henne, komma i jämvigt igen, och gjorde hon bara det ...
Hon log ett litet segervisst leende, steg upp ur sängen, trädde föttema i de små röda saffianstofllorna, tog på morgonrocken af hvitt ylle, fodradt med skärt siden, och stälde sig, qväfvande en gäspning, att se ut på slottsgården.
Regnet föll ännu, men ytterst lätt och fint; det var någonting midt emellan duggregn och dimma, och här och der syntes en skimrande, liksom nytvättad blå flik af himlen mellan de ljusgråa molnen.
Det lättade upp, det var tydligt.
Så bröt solen fram och bredde sig smekande öfver parkens friska, yppiga grönska; en och annan regndroppe föll glittrande ur löfverket, och när Zoé slog upp fönstret, strömmade bofinkarnes qvitter mot henne som en glad morgonhelsning.
Den försatte den unga grefvinnan i bättre lynne och gnolande en liten sjelfsvåldig melodi gick hon till spegeln och började sin toalett.
Hon hade just satt upp sitt präktiga cendréfårgade hår i en kokett knut i nacken, då hon drogs till fönstret af snabba, brådskande hofslag.
En officer red i kort traf in på slottsgården.
Han höll in hästen framför hufvudtrappan och såg sig litet nyfiket omkring som var han alldeles främmande på stället.
Så fick han syn på Zoé, förde genast handen till mössan och bugade artigt i sadeln.
Hon rodnade som ertappad på bar geming och drog sig häftigt tillbaka, utan att besvara helsningen.
Genom det öppna fönstret kunde hon strax derpå höra, att man samtalade nere vid trappan.
Hon kunde till och med urskilja sin mans röst och en frisk, klar ungdomlig, stämma,som talade i en ytterst belefvad och diskret ton.
Det lät nästan soro hade den unge officeren utbedt sig någonting.
Så kom det något högre:
» Farväl, herr grefve! »
» Au revoir! ...
och välkomna, mina herrar, hjertligt välkomna! »
Zoë smög sig fram till fönstret och såg ut, gömd bakom den tunga damastgardinen.
Han galopperade bort genom parken — en stolt, präktig galopp, som visade hur väl han satt i sadeln.
Zoë påminte sig knappast ha sett någon rida så väl, och hon undrade ett ögonblick, hvad den unge officeren kunde heta.
Men hon tyckte sig bestämdt ha hört den der rösten en gång förr.
Medan hon stod der och letade i sitt minne, knackade det ett par sakta, men ifriga slag på dörren.
Hon vände sig om:
» Entrez!
Det var Lotten, kammarjungfrun.
Hon kora med hels-ningar från grefven, att nu kunde generalen komma hvilken timma som helst, och grefven ville öfverlägga litet dess för innan vis-å-vis dejeunem.
(Slutet följer.) H.
A. Rings drapa.
Under titeln » Dikter af H.
A. Ring » utkom till sist-lidne jul en samling rimmade och orimmade versstycken, inför hvilka en literaturanmälare är ursäktad, om han står alldeles handfallen.
Helt enkelt derföre, att boken — det är en volym på öfver 300 sidor — omöjligen kan räknas tillhöra literaturen, änskönt den framträder med anspråk, som vore den ett evenemang inom den svenska vitterheten.
Nå ja, ett evenemang är det ju på sätt och vis, att en person, som i åratal sysslat med literär kritik, ger ut ett arbete så fullständigt blottadt på literär begåfning och der * jämte så sorgligt vittnande om brist på sjelfkritik.
Det är denna herr Rings egenskap af literaturgranskare som i främsta rummet bestämt mig att granska hans diktsamling.
Han har sjelf skulden, om kritiken blir skoningslös.
Mitt bemödande skall vara att opartiskt och rättvist men med den största uppriktighet säga herr Ring, hvarförc han icke bör upptaga sin tid med att skrifva vers.
Men först ett ord om bokpermar.
Då man står der vid bokhandelsdisken och väljer bland julliteraturens alster för att finna en lämplig julklapp it låt oss säga en ung svärmisk flicka, blir det gerna en diktsamling man stannar för.
Ej alltid är det då författarenamnet utan kanske lika ofta en vacker perm, som far bestämma valet.
Ett elegant yttre är ju verkligen också af en viss vigt för en julklapp, afsedd att lemuas i vackra, hvita händer.
Men månne icke permen spelar äfven en annan, mindre estetisk och så att säga mera merkantil roll vid julinköpen?
Jag undrar, oro inte rätt många af denaivare bokhandelskunderna i det lysande bandet se likasom ett slags garanti för innehållets varderikhet Man har så svårt att föreställa sig, det kostelig cloth och guldsnitt kunnat gifvas till missledande hölje åt afgjordt tarfliga rim-smiderier.
Herr Rings » dikter » borde kanske ej ha varit så elegant utstyrda.
Dock ar det min bestämda öfvertygelse, att förf.
aldrig hyst en den aflagsnaste tanke på att slå allmänheten blå dunster i ögonen.
Juveleraren, som säljer värdelösa stenar i guldinfattning, kan allt för väl tänkas handla på god tro, ehuru han är en klåpare i sitt yrke, som icke förstår att skilja på glasbitar och diamant.
Och det fins mycket, ja betänkligt mycket i H.
A. Rings » dikter », som talar för, att han innehar den sanna trosförvissningen i fråga om äktheten af sitt skaldskap.
I likhet med revisor Tammelin, som dock har mera formtalang, begagnar sig Ring rätt mycket af sin obestridliga, medborgerliga rätt att tanka sig in i hvad » skalden » är och hvad han känner — felet är endast, att det sker i en ton, som rent af utmanar till frågan: » Icke är du densamme? » Jag tror, att herr Ring tror, att han är en verklig skald.
Det har gått så naturligt till.
Han har sjelf funnit njutning och vederqvic-kelse i läsningen af Herman Rings » dikter », och så har lian tänkt: » Hvarför skulle jag egoistiskt behålla denna njutning för mig allena?
Qväder jag icke sjelf på ett ställe:
For andra lefver skalden,
Du lefver för dig sjelf —
Men när for andra han lefver,
Han fröjdar bast sig sjelf. »
Diktaren Ring kan ej tas alldeles ogrumladt seriöst; det går helt enkelt inte.
Och om — som är högst troligt — han kommer att finna det opassande, att man skämtar litet med hans Musa, ber jag blott få påminna honom om, hvad professor Sigurd Ribbing sade i konsistorium, då ett par studenter stodo anklagade för att ha skrattat åt professor Lindblad ridande.
— Um, um, sade professor Ribbing, jag anhåller, att professor Lindblad behagade sätta sig till häst och rida förbi konsistorii fönster, på det att konsistorilim må kunna afgöra, huruvida det är en fysisk möjlighet, um, um, atthålla sig från skratt, um, um, då man ser professor Lindblad rida.
Får jag således be herr Ring sitta upp på pegasen och trafva förbi ett slagy på det att allmänheten må kunna döma om, huruvida ett litet löje är befogadt.
Klatsch!
Der kommer han.
Hans ridkostym är lysande.
» Eros och An teros » — » La vague » — » La gaya sciencia » — » Douce souvenir » (doux?
Se Oldes grammatika!
) » Venus victrix » — » Pauvre fille! » — » Tväre otavrov! » och slntligen — det klingar nästan litet sjelfironiskt: » Le silence seul est grand, tout le reste est faiblaisse. »
Vi finna redan af innehållsförteckningen, att det är en lärd författare vi hafva framför oss.
Det är en skald, som har alla lokal- och tidstoner i sin lyra.
Hör bara: » Bysanz: Basilica » — » Franken: Romansk » — » Firenze: Renaissances o. 8. v. Det är en skald, som försmår den stora hopens lättvunna bifall och i stället vädjar till den lilla men utsökta publik, af hvilken ensamt han kan hafva hopp att bli fallt uppskattad.
Beklagligt för herr Ring, som annars måhända finge en éloge för sin historiska lärdom, tillhör anmälaren den der stora okunniga hopen, som alldeles icke är i stånd att säga om diktarens tidsmålningar äro originaltroget återgifna.
Jag må äfven tillstå, att jag, helt och hållet okunuig i japanska språket, icke kan afgöra, huruvida de japanska » sångerna » (utas) äro rigtigt öfversatta.
Deremot anser jag mig vara tillräckligt hemma i svenska språket och dess behandling i bunden form för att om de öfriga dikterna våga det omdömet, att de på fa undantag när låta som mödosamt gjorda öfversättningar från japanesiskan.
Ljusdunkel.
En ensam lampa brinner I stora vida kyrkan,
Dess matta sken ej hinner Till rummets halfva yta,
I ljaset några sitta,
Och der dess strålar bryta Sig emot mörkret, spritta Ur sömnen andra, flera 1 dvallik slummer dväljasLängst bort, der blott en strimma På afstånd genom töcknet Kan solgångsdunkel glimma.
Här har sättaren med god urskiljning och ett tjockt » mellanslag » beredt oss tillfälle till andhemtning, hvarefter vi med upphvilade krafter fortsätta:
— Men ingen dock så fjerran,
Så helt i mörker bida Du ser, att ej en aning Af ljus sig kunnat sprida
Till ögats hinna närmst af mörker omkringgjuten,
Så tror du, och du trygg omkring dig skådar Och mängden varsnar uti villor sluten,
En marionetthop, rörd af någras trådar.
Ar det icke, som om man hörde ångvälten släpa sig fram öfver ny lagd makadam?
Och der dess strålar bryta (paus)
Sig emot mörkret, spritta (paus)
Ur sömnen andra, flera (paus)
I dvallik slummer dväljas.
Hvar och en, som har om också bara ett rudiment till versöra, måste känna detta rudiment ömma af smärta, då han hör slik poesi.
Att på det sättet åtskilja nära sammanhörande ord har hittills icke varit brukligt i allvarsam vers.
Ingen gymnasist eller femteklassist, som är det ringaste mån om sitt rykte, riskerar att komma med något så vanskapligt; han skulle, om han gjorde det, ohjejpligt förstöra sitt tilläfventyrs vunna skaldenamn och aldrig mer kunna ha någon förhoppning att bli vald till ordförande i den literära skolföreningen.
Men herr Ring gör öfverallt sådana fel med den lugnaste min i verlden.
Låt oss ej söka utgrunda meningen med denna djupsinniga dikt.
Den som i likhet med herr Ring tror, att det dunkelt sagda är det djupt tänkta, bör ytterligare läsa de tanketunga dikterna: Skeppsbrott, Kval, Egoism, Om!
Det sistnämnda stycket är särskildt beaktansvärdt såsom ett godt exempel på hur litet det hjelper att ödsla med tankstreck och frågetecken, der ingen tanke ligger bakom och frågan, som uppställes, är lika alldaglig som banalt behandlad.Att förfat ' jM1 1 - 1 koar sinne iör ryt-
han helt och hållet ha missförstått formens betydelse vid konstnärlig produktion.
Han har klart för sig, att det skall låta naturligt och förefalla att vara
Men hur ett sådant resultat skall uppnås, derom har han tydligen en felaktig föreställning.
Gode herr Ring, det är ej nog att bara doppa pennan i bläckhornet och låta det rinna — på det sättet skapas dumma rimsmiderier men aldrig en konstnärlig dikt.
Man får det ej att låta så der flyktigt nedkastadt utan mycket arbete, mycket omsorgsfull filning.
Men det är ej alla, som kunna mejsla ut formen till klarhet och välljud, ty dertill fordras särskilda anlag.
Har man ej dessa anlag, gör man bäst i att lägga bort pennan.
Hvad skall det tjena till att ge ut dikter, hvilkas enda värde är att de kunna användas som profstycken pa hur vers icke skall skrifvas.
Någon ursäkt ligger ej i den franka bekännelsen:
Nej, herr Ring sjunger verkligen ej efter andras lagar.
Han begår grofva fel mot modersmålet.
Han använde konjunktionen » förr ’ n » i stället för prepositionen » före », hvarigenom en hel strof blir meningslös, och han blandar ihop » humlen », som är en växt, med » humlan », som är en insekt Han har ibland rätt lustiga dubbeltydigheter, såsom nar han i en vårsång anmärker, att » då lösas dikets renar. »
Det första man borde kunna begära af en svensk skald, är väl, att han skrifver korrekt svenska.
Felar han i det stycket, kan endast en mycket rik poetisk begåfning forsvara hans uppträdande.
Hur är det med herr Ring i det fallet?
Kanske han kan bjuda på vackra och slående naturiakttagelser?
På hafvet heter en symbolisk dikt, i hvilken herr Ring anger sin plats i samtiden.
Han sjunger:
mens skönhet
I allmänhet synes
ledigt kastadt ner lik-Som just ur pennan flutet. »
» Jag sjunger en stump, som jag tycker bast, Och ej efter andras lagar. »
» Jag står längst framme i foren, Der svallet brusar som mest,
Jag lyssnar, jag just som hör en
trng ajrooucu, jag judi » duui uui
S&amp;ng som vid jublande fest. » Hafvet symboliserar det nya, fria, vardande, hvarefter tiden längtar.
Herr Ring står som sagdt var i foren och just liksom hör en sång, hvaraf han blir till den grad bortkollrad, att han låter aet oändliga hafvet — » blott hafvet hvart du ser » — leda ut » till ständigt vidgade fjärdar ».
Hur har diktaren tänkt sig detta?
Sannolikt lika klart, som då han såg » mornade vindars sus » — hvad tycks väl?
— » spegla sig (!
) i branden af strömmande backens ljus. »
Hvilken uppstaplad hög af orimligheter!
» Vågen sorlar och vinden ler » inpräntar skalden på icke mindre än tre ställen i en och samma dikt.
Jag ber hvar och en att söka föreställa sig, hur det ser ut, när en vind ler.
För öfrigt äro hans iakttagelser i naturen mångenstädes ratt felaktiga, äfven der försöket att invita Phantasia ge sig ut på fantasiflygt icke skapat vidunderligheter sådana som de ofvan anförda.
Herr Ring placerar ogeneradt en sjungande lärka midt i sommaren och vill på ett annat ställe få oss att tro, att han hört trasten slå » i skyn (!
) sina klara drillar ».
Aldrig sedan verldens skapelse har en trast slagit sina drillar i skyn och kommer sannolikt aldrig att göra det heller.
Med herr Rings bildspråk förhåller det sig på samma sätt som med hans naturobservationer, det hvimlar af orimligheter.
Naturligtvis ej öfverallt, ty med många af de gamla godkända bilderna är han fullt förtrogen.
Sålunda ser han i en vacker flicka en blomma, Bom brytes frän sin stängel, verlden är äfven för denna originella skald ett mark-nadsvimmel, när den ej är en öken, höljd i töcken.
Men så har han också bilder, som han sjelf har hittat på, och många af dem äro särdeles roande.
Så här målar han den gamla välbekanta situationen, då » månen sitter på himlem blå och tittar in genom rutan »:
» Öfver mattans rutor leker Den tysta månen in,
Så fin dess ton och blek är Som badande flickors skinn. »
Hvad är det, som här gör en så sublimt komisk verkan?
Tydligen den originella omkastningen vid jämförelsen.
Likheter använder man för att med hjelp af något till ut-seendet allmänt bekant åskådliggöra något, som är mindre lätt att föreställa sig.
Herr Ring förutsätter, att färgen på badande flickors skinn är allmännare känd än månens sken på en matta.
Detta är roligt.
Betydligt roligare än det riktigare men mera banala:
» Så ljuf och blid att se uppå Som klara månens sken. »
hvilket förekommer i stycket » Min vän ».
Herr Ring har visst, om jag ej allt för mycket misstar mig, uppträdt äfven såsom musikkritiker.
Hans fina gehör för musikaliskt välljud har redan påpekats i anmärknin-garne till stycket » Ljusdunkel ».
Sin instrumentalkännedom har herr Ring nedlagt i Orkesterrkapsodi, der det bland annat heter:
» Tubers, basuners bombasterier Hvirfla som trampade vägars dam. »
» I arabeskfantasterier Klinga triangel och cymbal Som nekromantens trollerier Vexlande uti tasenial. »
Bland öfriga egenheter i det Ringska bildspråket antecknar jag endast som hastigast en » barm, som svallar hvit som sjö » samt häuvisar till sången JEsaias Tegnér, der Frithiofsskalden slag i slag efter hvartannat tituleras: » Do sångens svan » — » du diktens örn » — » du nordens son med söderns glöd kring pannan » — » fader » — » du furste stolt bland diktens myriader », tills han slutligen blir en » stjerna », som öfvergår till en » sol ».
Dikten, hvars två sista strofer äro absolut obegripliga, kan for öfrigt i sin helhet läsas med oblandadt nöje.
Jo, ännu en bild måste anföras, den är allt för dyrbar att icke tillvaratagas, helst den deijemte ger oss en liten förklarande vink om hur dylika bilder uppkomma.
Så qväder H.
Ring i » Aprilvisa »:
» Nog är du fager, nog är du fin Som kärleks vackraste drömmar,
S&amp; mjuk som silke, så hvit som lin Och len som ».
.......... » plaskande strömmar. » O, H.
Ring, du originellaste af skalder, jag ser dig s&amp; lefvande for mig, hur du sitter vid skrifbordet och tummar dina » skrifbordssaker » — den symboliska » grodan som knogar på en snigel » — den outgrundliga » sfinxen » o. 8. v. (Se inventarieförteckningen sid.
) Det rycker i fingrarne, ett ord faller ned på papperet.
Och enligt de lagar, du känner för » komposition » —
» Med ordet tanken följer » —
— ej tvärt om, ty det vore att sjunga efter » andras lagar »
» Da böijar kanske vackert Med fraser af de granna Och kikar emot höjden Och klår dig i din panna.
Och tankarne sig ordna De forma sig tiU rader,
Och bilder växa fram der Väl uti myriader. »
Ja, lika visst som » myriader * står här blott för att rimma på » rader », lika säkert hafva de » plaskande ström-marne » hett och hållet de vackra » drömmarne » att tacka för sin tillvaro.
» Med ordet tanken följer » eller kanske rättare med — rimmet.
Se här några ytterligare prof på den Ringska rimnöden!
» Fantasiens stackars ljusa Ej till lifvets prosa skurna Barn » — etc.
Skurna?
Det behöfdes ett rim på » burna ».
Och så fick sångmön underkasta sig instrumentalbehandling — det kunde inte hjelpas!
En aning som » vankar » — » gyllene smyckens skara »
— » oro slem » — äro allt exempel på rimmets makt öfver tanken.
Ofta kommer nödrimmet så platt framklossande, att man blir helt vemodig till sinnes: Hör bara i stycket Natt:
» Så kom till mig du aning Från andra verldare riken Och sjung för mig din visa,
Att höra den är jag fiken. »
14Eller i Barnhusbarnets sång i fängelset:
» Om vi skulle söka ett litet tag Att sätta oss in i, hvad en sädan stackare
— Eller om du så vill en sådan der rackare — tänker », etc.
Ordet » rackare » låter sig visserligen af meningen forsvaras, men borde ändå icke ha användts, derföre att icke ens misstanke får förefinnas att rimmet varit bestämmande för meningen — något som alla skickligare versskrifvare väl veta och hvarföre de omsorgsfullt bortfila alla spår efter rimningens ansträngningar.
Det redan anförda torde kunna anses tillräckligt motivera det påståendet, att herr Ring ej ens tillfredsställer ens de måttligaste fordringar på en inför allmänheten framträdande » diktare ».
Han saknar natursinne, saknar öra för rytmisk skönhet, saknar öfver hufvud taget sinne för vacker form, lider af fantasibrist och eger ej ens förmågan att gifva ett klart och begripligt uttryck åt hvad han vill hafva sagdt.
Poetisk uppfattning ha vi icke ifrågasatt att finna i en » diktsamling », der prosan slår emot oss som en unken källarluft från snart sagdt hvart enda blad vi vända om.
I poetisk uppfattning ingår icke allenast ett friskt skönhetssinne utan äfven och kanske främst af allt en varm och sann känsla: af bägge delarne finnes allt för litet på de 300 sidor, som omslutas af clotbandet med herr Rings namn i guld.
Platthet, långrandigt reflekterande hit och dit, klumpig lek med delikata ämnen och öfver allt detta — för att använda ett af herr Rings älsklingsord — ett » dam » af hvardaglighet, ett tråkighetens » töcken », aldrig genombrutet af en enda stråle af talang — sådant är innehållet på några ytterst få undantag när.
I Oif!
har författaren inlagt en rätt tilltalande protest mot det Wirsénska barmhertighetsidealet med ränteberäk * ning i en annan verld.
I ett annat stycke, som endast bär ett utropstecken till öfverskrift, möter oss en smula känsla i en relativt ledig iorm.
Några stycken äro passabla bitvis.
Men för öfrigt!