Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma svindel och yrande reformfeber, under samma ärliga hänryckning af kortsynta philanthroper och samma lycksökar-fjäsk hos de uppviglade massornas hofsmickrare; samma inre ofrihet, under samma till äfven yttre träldom förande vanvördnad för all gudomlig och mensklig lag; samma vindkastliga, hjertlösa otacksamhet, icke blott mot de vanliga ”beviljarne af concessioner”, utan tillika mot dem, som af fritt uppsåt gått hvarje förnuftig önskan om förbättringar till mötes; samma öfvervigt, ja allvigt lagd på menniskans jordiska tillvarelse, och således på dess fordringars oinskränkta och ofördröjliga uppfyllande; samma val af medel, hvarvid sjelfva den enklaste menniskokänsla af rätt och orätt synes utplånad; samma jemnlikhets-ifver mot hvad i samhället står ofvanom ifraren, och samma tyrann-högfärd mot hvad som står nedanom 131; samma storpratarförbund af declamatores de ludo och rabulae de foro132, med samma tillbehör af en all upplysning släckande, all sedlighet förgiftande, all bildning qväfvande dagpappers- och industri-litteratur; samma allmänna vädjande, alltså, först till grin och lögn, sedan till armkraft och mord; samma hejdlösa framfart af fattigdomsnöd, af plundringsbegär, af näfrätt, af kannibalism, – intill slutlig aktning för ingen annan makt än våldets.
Företrädesvis har detta oväsende, som i sitt fransyska mönsterland ändå skötes med ett slags virtuos-färdighet, tagit sig jemmerligt ut i Tyskland: der efterapningen af Frankrikes Revolution blef lika otymplig, plump och midt i sjelfva tygellösheten pedantisk, som fordom härmningen af Frankrikes Vitterhet och Ludvig XIV:s tidehvarf.
Men nog om detta vidriga skådespel, hvaråt vi här ej kunde undgå att kasta en sidoblick!
Nämnom blott till taflans fullständighet, att samma förhäxning, som hos villervallans anförare stegrar modet till en för ingenting skyende djerfhet, synes försätta hennes motståndare i ett tillstånd, der den förunderligaste sömnsjuka länge omvexlat med sömnyr obeslutsamhet, rådlös feghet, splittrade och halfva åtgärder; alla (i grunden) härflytande, än från en skakad eller sjelf blott half tro på sanningen af de öfvertygelser, som eljest snart skulle besegra den till en andlig farsot vordna alltomstörtningsandan, – än från det med yttre statsformer drifna afguderi, som äfven åt detta håll inträngt och förespeglar sig, att det allmänna onda kan genom några sådana afhjelpas.
Sammanfatta vi nu de angifna verkningarna inom en enda öfversigt, så kunna vi med högsta skäl hit lämpa Skriftens ord:
”På frukten känner man trädet; icke hämtar man vindrufvor af törne, ej heller fikon af tistel”.
Hvad man i detta träds skugga bjuder till att uppbygga på den kala, lösa sanden, ramlar ock ideligen – som korthus.
Och behöfver väl orsaken utsättas?
Hafva ej byggmästarne längesedan förkastat den hörnasten, den grund, än hvilken ingen annan kan läggas?
– En stor nytta har mellertid de byggandes Babels-förbistring medfört: den, att Syndens Menniska, den sig tillbedjande, den sig på egna krafter förlitande, blifvit uppenbar i hela sin förhäfning, och (med detsamma) i hela sin nakenhet.
Denna förargelse måste komma; väl!
Men också går utan uppehör den dom i fullbordan:
”ve dem, genom hvilka den kommit och kommer.”
Dock – hurudan än Revolutionens fortgång må vara eller varda, så är den likväl blott en fortgång på tidens yta.
På djupet fortgår Evolutionen, i hvilken ensam lifvet och de verldsföryngrande krafterna bo.
Hon är nämligen den harmoniska utveckling, som, i och genom en god tidsanda, framgår ur det Godas egna krafter; och genom dessa skola äfven Revolutionens verkningar ledas till ett mål, hvarom deras tillställare äga hvarken begrepp eller aning. ”Intet Ondt, som ej har något Godt med sig.”
Revolutionen har medfört ej blott något Godt, utan mycket: genom egenskapen att vara Evolutionens negativa verktyg.
Men ett i sig sjelf Godt är hon derföre icke.
Har man engång lyckligen öfverstått krisen af ett sjukdomsutbrott, så hafva visserligen sjelfva sjukdomens krafter måst befrämja helsans seger; men icke äro de sjelfva derföre helsans.
Den sanna personlighets-principen är Kärlekens och Rättvisans.
Ju mera, under Revolutionens första och vackraste stadium, spridda företeelser af denna inblandade sig: desto snarare kunde man misstaga sig på hennes innersta väsende.
Numera bör ej lätteligen kunna hända, att aktningsvärda reform-nitälskare, mot sin vilja, gå hennes ärenden.
Sådant sker alltid i samma mån, som man oklart tänker sina ändamål, och låter ändamålen helga medlen.
Men ”roformvän” är en sak, och ”revolutionsmakare” är en annan.
Ej utan obillighet skulle man af det med Thorild samtida slägtet begära, att det borde hafva sett saken ur en synpunkt, hvilken ännu i dag, oaktadt sex årtiondens erfarenheter, är för ett stort antal personer otillgänglig.
Också voro de, som då genomskådade det verkliga förhållandet, ytterst få.
När de första flammorna uppblossade af den brand, som snart vältrade sig utöfver Frankrikes landamären, flög öfver Europa en feber af hänryckning och rosendrömmar.
Den grep de flesta själar: af gammalt folk, tredjedelen; af medelåldrigt, mer än hälften; af ungt, nästan alla.
Skaran af Revolutionens anhängare, störst naturligtvis inom Medelklassen, var dock till och med inom sjelfva Adeln talrik.
Öfverallt hördes röster, som sade åt hvarandra och verlden, att nu ginge man en allmän befrielse till mötes, – ja, att nu ändtligen vore den menskliga frihetens sol uppgången; i följd hvaraf man inbillade sig, att man qvällen förut hade varit gräsligen förtryckt.
I sjelfva Frankrike förhöll det sig likväl så med dem, som i begynnelsen häftigast anstämde denna ton och bedrefvo det förhoppningsfulla uppnedvändningsverket, att de föga eller allsicke hade rönt någon förtryckning.
De tillhörde samtligen de klasser af samhället, som af den nu tilländagående perioden hade närmast erfarit nästan blott de ljusa sidorna: välmågan, freden, beskyddet för person och egendom, behaget af ett umgängesllf, som var af glädtig sinnlighet, luxe, vitterhet, konst, mode-philosophi utbildadt till de angenämaste former.
Huru beqvämt de hade inrättat åt sig i det gamla och visserligen bristfälliga stats-palatset, upptäckte de först, sedan det ramlat.
Tvekningar började uppstiga, om ej bättre hade varit, att icke göra nedrifningen alldeles så grundlig.
Derför dröjde ej heller länge, innan först litteratörerne och vetenskapsmännen 133, och sedan jemväl andre bland de nya citoyens, sågo sig tillbaka med helt förändrade ögon.
De af de förre, hvilka snart nödgades äfven i bokstaflig mening förlora det hufvud, som de i figurlig redan hade tappat, fingo dock dessförinnan jemntupp så mycket rådrum, att de, liksom de öfrige, hunno påminna sig denna för alla politiska reformatorer besinningsvärda sanning;
– – – – – – – Facilis descensus Averni;
Sed revocare gradum, superasque evadere ad auras,
Hoc opus, hic labor est.
Sedan revolutions-hjulet rigtigt kommit i hvirfling, häpnade och tröttnade dervid genast – med undantag af Condorcet – de egentligen såkallade philosopherne, både gamla och unga.
Så Raynal, som nyss förut hade, till utdelning genom Akademien i Lyon, stiftat ett pris för det bästa svar på frågan:
Quelles vérités et quels sentiments importe-t-il le plus d’inculquer aux hommes pour leur bonheur?; så hans lärjunge Daunou, som hade täflat om detta pris och varit ämnad att erhålla det134.
Bägge lyckades blott med nöd berga lifvet; Condorcet, sedan han i det längsta sökt hålla god min, tog förgift, för att förekomma sina bödlar.
Hvad poeterne och vitterhets-idkarne angick, så befunno sig de, som voro af någon betydenhet (t. ex.
Laharpe, Chamfort, A.
Chenier, Marmontel), innan kort i fängelse, eller under fallbilan, eller i gömslor, eller i landsflykt; och endast
Skräck-regeringens egen undergång räddade lifvet för Delille, som af dem alla uppförde sig värdigast 135.
För samtliga började nu de nästföregångna åren i minnet uppskimra såsom en idealisk tidsålder, som plötsligt hade förvandlat sig till ett fordom, men dock så nyligen varit verklig.
Tvifvelsutan kan man för mängden af dem, som från detta håll befrämjade
Revolutionen och deltogo i dess upphof, icke föreställa sig någon större jordisk lycka, än om de hade fått dö hösten 1789; eller åtminstone hösten 1791, vid tidpunkten af den första National-Församlingens afträde.
De äldste ibland dem skulle då hafva ägt nästan hela det adertonde århundradet till ostörd ram för sin tillvarelse, och beqvämligen genomlefvat det med ständigt växande glans-perspektiver af en oafbrutet in infinitum fortgående upplysning och förnuftfullkomning, under en af ingenting rubbad tro på det frigjorda menniskoslägtets förträfflighet, eller på huru oändligt god menniskan af naturen är.
Långt sednare – i allmänhet nämligen – inträffade utom Frankrike vaknandet ur dessa förtjusningar och bländsyner.
Visserligen funnos, både på den ena och den andra sidan om verldshafvet, män af ett snille nog klarskådande, att aldrig ett ögonblick i dem invaggas.
Så, i Nord-Amerika, Washington 136; i England, Burke; i Tyskland, Goethe, Jacobi, bröderne Stolberg, Gleim, Brandes, Renberg.
I Sverige synes Leopold, alltigenom, hafva bibehållit sig oförvillad; han skyddades af sitt för allt svärmeri oåtkomliga förstånd, och af en monarkisk öfvertygelse, som hvilade ej mindre på begrepp än på tacksamhet 137.
Betydligt flere voro de, som för en kort tid hänfördes af det löftesrika skådespelet, men skyndsamt omvände sig med ovilja, med harm, med afsky.
Så förhöll det sig t. ex. i Tyskland med Klopstock, Schiller 138, Kant, Fichte; i Sverige med Kellgren.
Annorlunda var det – särdeles bland ungdomen – beskaffadt med hopen af hufvuden och hjertan: äfven af de goda, ja ypperliga.
Vi bortse här från de medelmåttiga och dåliga: om hos dessa förtrollningsbindeln stannade för alllid, så är, förvisso, ingenting lättare att förklara.
Men det låter sig ock rätt väl begripa, hvarför han så länge satt qvar hos de bättre.
De voro sjelfve (mer och mindre) fostrade i den visdom, hvaraf Revolutionen var det slutliga utbrottet; de sågo i sin närhet skepnader af politiska missförhållanden, som buro – om ock mångenstäds (och synnerligen i Sverige) mera skenbart än verkligt – slägtdrag eller likhets-tycken af de fransyska; de berusades af revolutions-männens dundrande vältalighet, ehuru, till det mesta, dess sanning bestod i parti-lidelsens brännhetta och dess skönhet i – braket; tillika imponerade de än högre dundrande segrar, med hvilka en mängd nyuppkomne fältherrar motsvarade denna vältalighet och bekräftade den.
Dessa segrar, och öfverhufvud alltomstörtningens (till utseendet) omotståndliga framgång, syntes dem vara ett i fullbordan gående ”Mene Tekel”, en Guds – eller Ödets – dom öfver det gamla förmurknade samhälls-skickef.
Och deri hade man ej orätt; men väl i den mening hvarmed domen uppfattades, eller de utläggningar och slutledningar, till hvilka man af den ville finna sig berättigad.
Ej utan giltiga grunder betraktade man denna Revolution såsom en skarp föreläsning för de höga på jorden; och sannt är, att hennes nyaste fortsättning synes mera enkom vara en föreläsning för de låga; – dock hade de sednare äfven då bort kunna fatta, huru mycket den hölls jemväl till dem 139.
Om den ännu af mången påstådda ”omotståndligheten” ha vi redan yttrat oss.
För enhvar icke alldeles ytlig kännare af Revolutionens och Revolutionskrigens häfder, är den föga underbar.
Huru ringa styrka inom landet hade behöfts, för att hämma och qväsa hennes tidigt antagna brutala vändning, ligger numera öppet i dagen; äfven om det icke af en sådan sagesman, som Napoleon, vore med flerfaldiga utlåtelser bestyrkt.
Och ehuru lika uppenbart är, att Grannmakterne ej hade kunnat öfverenskomma om ett klokare beslut, än att öfverlåta det kollrande Frankrike rentaf åt sig sjelft, och endast bevaka det med en välordnad försvars-ställning: så har det dock all möjlig sannolikhet, att under åren 1792 och 1793 – ja, än längre – skulle en Coalition, som varit enig, raskt beslutsam, och ägt härförare med en mera storartad och sammanhållande krigskonst, ganska lätt kunnat framtränga till Paris och kasta hela den nya Republiken öfverända.
I alla fall hade varit bäst, att Monarkerne och deras vänner, att försvararne af den bestående ordningen eller af dess lugnt framskridande förbättring, kunnat mera allmänt, än som skedde, med inre, med andliga vapen bekämpa den revolutionära dämonen; mot ideer sätta ideer, d. v. s. mot de falska, kraftigt och klart uppställa de sanna; mot den ihåliga skenbilden af en frisinnig och rättrådig statslära, denna sjelf i sin äkta, nu från fläckar renade, skönhet.
I stället – fullbordades Polens delning!
– Äfven utan denna nya olja på elden, skulle nog ändå, i en tid af så allmänt upprörda och brusande passioner, ungefär detsamma ha visat sig, som i sådana tider är det svåraste hindret för hvarje bemödande att bringa menniskor till förnuft: nämligen, att det sätt, hvarpå mängden ser tingen, hufvudsakligen beror på huru den vill se dem, och föga eller allsicke på huru de i verkligheten se ut.
De fleste sågo fastmer allt annat, än hur i Frankrike sakerna verkligen gingo; af detta bestämdes alltså deras omdömen allraminst.
Att de, som der i landet representerade nationen, i allmänhet buro sig åt mindre som frivordna män, än som lössläppta galerslafvar; att den såkallade republiken var en factions-despotism af den gräsligaste art; att af det decrelerade paradisiska tillstånd, der (offentligen liksom enskildt) idel frihet, jemnlikhet, broderskap, oskuld och lycksalighet skulle vara rådande, de enda spåren – utom decreterna, orationerna, proklamationerna – funnos i inskrifterna på byggnader, på milstolpar, på krogskyltar; att just i de dagar, då medborgerliga fester firades (eller åtminstone beslötos) till alla möjliga dygders ära, likväl all den dygd, som ej hade flytt antingen utomlands eller till armeerna, befann sig i fängelse, på trappan till stupstocken, eller i daglig väntan på bådadera: – om detta var man, ehuru det föregick inför hela Europas ögon, så godt som okunnig; och de företeelser, som ogörligen kunde fullt döljas, tog man dels för vanställda genom öfverdrifvande utmålningar från republikens fiender, dels för visserligen abnorma, men tillfälliga och snart öfvergående utväxter på en i sig sjelf ädel stam, dels ock för kraftyttringar af gedignaste medborgarstorhet, – väl något förmycket barska, men i grunden spartanska eller romerska.
Öfverhufvud höll man sig till parti-höfdingarnes egna framställningar; och (rodde dem på orden, alltefter som de störtade hvarandra: så att man alltid, enligt de segrandes försäkran, ansåg de besegrade för skurkar och frihetsförrädare; och så, undan för undan, lika bergfast i slik tro, ehuru föremålen ständigt omvexlade.
Endast genom det nu anförda kan begripas, huru till och med de hiskligaste af de många ohyggligheter, som ingalunda stodo endast bakom coulisserna, utan jemväl midt på scenen, ja på förgrunden i bjertaste dag, blott flygtigt bemärktes, oredigt, och på ett strax öfverhalkande vis 140.
Ett behag utan like, i motsats till de äldre staternes enformiga alldagslif och snäckgång, fann man dessutom i sjelfva det djerfva, blodiga lycko-spel, som revolutionsmännen, under trotsigt förakt för både lifvet och döden, drefvo med hvarandra, med sig sjelfva, med Gud och hela verlden.
Härtill kom, för poetiskt stämda sinnen, den rika poesi, som – oaktadt det opoetiska i total-rörelsens egna innersta drifkrafter – framträdde i många enstaka karakterer, katasfropher, scenerier, och framförallt i det helas gestalt af en historisk verlds-tragedi; der lysande egenskaper, ofantliga brott, stora bilder af ädelmod och sjelfuppoffring, jätteskepnader i talarstolen och på slagfältet, handlade under ledning af en oblidkelig, inåt och utåt hämnande Nemesis.
Att äfven i allt detta, enligt fransysk natur, inblandade sig mycket af blott theatralisk halt, eller som gjordes endast af beräkning på theater-effekten, förminskade icke dess intryck på den stora hopen, utan förhöjde det.
Att man skulle haft ögon för den äktast poetiska delen af taflan, – de fromma och trofasta Vendéernes kamp, – vore alldeles förmycket begärdt.
Sist liksom först måste dock sägas, hvad den stora hopen i Europa beträffar, att denna Revolution ägde sin förnämsta bundsförvandt i – sympathien för den egoistiska grundprincipen: menniskosinnets onda benägenhet, att afundas andras lycka och alltför högt uppskatta egen förtjenst.
Ju mera slik uppskattning innebär ett anspråk på just samma eller till och med en ännu rikligare lycko-lott, desto tjenligare medel blir den, att nära och sprida ett bittert hat mot beståndet af hvarje samhällsskick, som har uppkommit och stadgat sig ur naturliga utvecklings-förhållanden.
Ty väl hafva ur dessa framgått mångahanda inrättningar och åtgärder, hvilka samtligen äro ingenting annat, än statens objectiva erkännanden af utmärkta och skickliga medlemmars egenskaper; men huru skall han någonsin kunna så tillställa, att hvarenda förtjenst blir framhafd och belönt?
Och förbigås alltså ej sällan den verkliga; så mycket större spelrum för missnöje och knorr får den inbillade.
Hvem anser sig ej vara förtjent? och när finner den på sitt eget värde pockande, att det af andra och samhället erkännes tillfyllest?
Detta är en sinnesstämning, hvari de personer, som ogerna se att andra äga och (materiellt) njuta mer än de, lätteligen förenas med de personer, som ogerna se att andra mer än de utmärkas och herrska; den kan således, när samhället är sjukt, hos flertalet i alla samfunds-klasser bli den rådande.
Följden deraf brister då omsider ut i en lika allmän som lidelsefull sträfvan, att tillvägabringa en ny konst-stat, så inrättad, att hvarje sjelfviskt rättighets-anspråk der finner sig till punkt och pricka tillfredsställdt.
Uppviglarne behöfva i dylika tider icke göra sig mycken möda; hemligheten är endast, att bittida och sent, med stor emphas och häftiga åtbörder, framstöta vissa efter omständigheterna skiftande ord, hvilka, liksom magiska formler, genom blotta uttalandet och upprepandet försätta folken i rörelse.
Har man i minnet ett eller två dussin glosor af det slag, som t. ex.
”frihet”, – ”liberala ideer”, – ”politiska rättigheter”, – ”tidsanda”, – ”reform”, – ”framåt”, – ”personlighets-princip”, – ”representations-förändring”, – ”demokratiska institutioner”, – ”arbetets organisation”, – ”fraternitet” (Cains och Abels), – jemte ännu en och annan dylik, så är trollkarlen färdig; han kan lysa såsom folktalare och publicist, bringa hela menskoskaror att dansa efter sin pipas locktoner in i hvirfveln af de mest anarkiska handlingar, äfvensom att derefter fira det allmänna och enskilda eländet med kanonader, hymner och fyrverkerier.
– Hvad? ropar någon: dessa ord, dem ni hånligt kallar ”glosor”, beteckna de icke heliga sanningar?
– Utan tvifvel: men om deras sanning, eller sanna mening, är ej fråga; hvarken massorna, eller demagogerne, begripa den.
I annat fall hade de sednare, långt för detta, börjat statsförbättrings-verket med den enkla åtgärd, att – förbättra sig sjelfva.
Men när och hvar har någon sett dem lägga af en enda bland sina olater? eller, under det ändlösa larmandet öfver granden i andras ögon, göra minsta försök att borttaga bjelkarne ur sina egna?
För de bättre af de med Thorild samtida Revolutionsmännen – till och med för dem bland tyrannerne, som ej voro blott och bart bofvar – skall mellertid, intill dagarnes ända, hvarje billigt omdöme låta den ursäkt gälla: att det experiment, som de anställde, då var någonting alldeles oförsökt.
Så till vida, kunna vi gerna säga med Geijer 141:
”vi hafva ej endast förbannelser för dem, som i denna stora sak handlat och lidit för många slägten”.
Likaledes må det komma de bättre af dåvarande Revolutions-vänner till godo, att det stora rönet var någonting af dem alldeles osedt.
Väl borde man, i fall man hade grundligare studerat sin Rousseau, kunnat redan af honom bli afrådd från företaget att republikanisera Europa: ty af honom sjelf var den demokratiska statsförfattningen, ehuru visserligen i och för sig den förträffligaste af alla, förklarad opassande för sådana större stater, som Europas i allmänhet äro 142.
Men förlåtligt var, att ej mäkta emotstå lockelsen af det lika nya som retande rön, hvartill ändock onekligen de allmänna principer, på hvilka Rousseau hade byggt sin samhällslära, i strängt följdrigtig utveckling och tillämpning förde.
Har man engång antagit såsom ofelbar sanning det atomistiska grundbegreppet af en såkallad naturtillstånds-lik jemnlikhet, der alla samfunds-medlemmarne ställas bredvid hvarandra såsom rent likmätiga individuer, af hvilka enhvar förmår sjelfständigt bestämma sig: så innebäras ock deri både de öfriga orimligheter, som i så rikt mått utmärka den allbekanta Revolutions-theorien, och nödvändigheten, att de skola successift framträda.
Sjelfva de yttersta, Communismen och ändtligen Individualismens råaste gestalt såsom oinskränkt näfrätt, kunna, – ehuru mycket den godhjertade Rousseau för dem skulle fasat, – åberopa honom såsom sin profet143; och ifrån den åsigt, enligt hvilken menniskan ursprungligt är blott ett finare organiseradt djur144, åtskilja sig temligen föga hans egna beskrifningar på menniskornas första vildelefnad, hvars förlust han icke nog kan beklaga145.
Rousseau var blind, och ledde blinda; han föll i gropen, och drog de andra med sig; men både han och de föllo på ett sätt, som förtjenar medlidande blandadt med aktning.
Nu åter – hvarmed skola vi ursäkta dem, som i våra dagar fullkomligt bete sig såsom yrvakna sjusofvare från 1789 eller 1793?
Hvad begrepp skola vi göra oss om den ”progressivitet”, för hvilken de stundligen beprisa sig?
– Men ännu hade Europas nationer icke nog fullständigt erfarit, att det stats-skick, hvarmed desse drömmare vilja lyckliggöra dem, har, utom det lilla lytet att af alla vara det mest hedniska, äfven de större, att af alla vara det oroligaste, det osäkraste, det hårdaste, det dyraste, och tillika det, som skyndsammast förer till despotism.
Derföre måste spektaklet ånyo börjas vid ungefär samma ända, och göras om igen – änskönt, för denna resan, blott i ett sig sjelft parodierande sammandrag.
Thorild, såsom poet uppfostrad närmast af Ossian och Klopstock, såsom politisk tänkare uppfostrad närmast af Rousseau, var en af dessa kanske afundsvärda män, som, i det längsta, äro på samma gång goda snillen och goda – barn.
Han tillhörde ej de få, hos hvilka denna förening bibehåller sig alltid; men med hvilken ståndaktig barnatro han i Revolutionens blodfärgade molnbilder såg idel morgonskyar af sina önskningars Utopien, synes deraf tillfyllest, att sjelfva de ursinniga ”förnuft-festerna” ej förmådde väcka honom ur dessa drömmar, och att hans uppvaknande behöfde afbida tidpunkten af Dantons fall, eller af Robespierres mera ensamma framträde på scenen.
Numera är bekant, att Robespierre ingalunda var den argaste tyrannen, och att han egentligen blef störtad af personer, som voro sjufaldt värre än han, men som sedan, då sakerna sjelfnödvändigt togo en moderatare vändning och hindrade dem fortsätta tyranniet i hans ställe, voro glade att få göra honom till hufvud-syndabocken för de begångna rysligheterna.
I Thorilds ögon, liksom i sina flesta samtidingars, blef han Skräckväldets högsta sinnebild och fullkomnade personification; hvilket han ock verkligen var, – men i en ädlare betydelse än den, att bland dess blodhundar gälla såsom den förnämste.
Tydligt skönjes af de frammanföre meddelade brefven från Tyskland, att det i sjelfva verket var Robespierre, som ändtligen, i månaderna Mars, April och Maj 1794, bragte Thorild till sansning.
Läser man dock dessa bref med full uppmärksamhet, så företer sig uppvaknandet såsom ett icke alldeles plötsligt.
Der förmärkas åtskilliga föregående gnuggningar i ögonen, eller symptomer af uppstigande tveksamheter och begynnande förlägenhet, att inför sig sjelf och sina vänner sammanrimma det, som enligt
Revolutionens philosophi borde ske, med det, som i Revolutionens praxis verkligen skedde.
Rätt komiskt, och såsom ett slags sjelfbetryggningstrumfar under den började striden mellan dröm och vako, taga sig härvid ut de upprepade utfallen mot Klopstock, Wieland, Goethe, såsom ”Kakistokrater”, ”tigare i Mensklighetens sak”, och så vidare; den sistnämnde får till och med heta ”en hofdrängisk lufver”.