Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid alla de tdifällen, då vigligare lagförslag varit före, har alltid, sä länge jag kan minnas, så tillgått, att ledamöter från alla Stånden sammanträdt och gemensamt afhandlat förslagets beskaffenhet.
Då har förslaget något förberedt kommit lill Stånden.
Så har icke varit händelsen med förev:de fråga.
Den korta tid, hvarunder Betänkt varit bordlagdt, har gjort det omöjligt för ledamöterne att vederbörligen sätta sig in i frågan, och då man väl kunde förutse att endast H. o. Ad. och Borgare-St. skulle kunna med nog sakkännedom afhandla detta ärende, bade jag trott att granskningen på detta rum bort ske med den noggrannhet, att ingenting förbigåtts.
Seden här har förut varit, att man icke motsatt sig återremisser, då anmärkningar framställts, som hort medföra att frågän kommit under förnyad ompröfning inom Utsk:t.
Jag har ansett mig böra anföra dessa skäl, hvarföre jag i går måhända tröttade med mina anmärkningar; men då dessa icke ledt till det åsyltade ändamålet och en stor del af lagförslaget redan blifvit godkänd, vill jag icke mera vid hvarje § framställa de anmärkningar jag eljest ansett befogade, men vill i profet nedlägga min protest emot det sätt, hvarpå förslaget blifvit på detta rum behandladt. II.
För min del har jag icke kunnat finna att diskussionen under behandlingen af detta lagförslag varit af annan beskaffenhet än vanligt.
De mot LJtsk:ts förslag framställda anmärkningar hafva af dess försvarare blifvit bemötta med så goda skäl som af dem kunnat anföras, och genom votering bar afgjorts hvad afseende B. o. Ad. ansett anmärkningarne förtjena.
Om i några ringare frågor Ståndet ansett att äfven belögade anmärkningar icke borde till någon påföljd föranleda, har orsaken förmodligen varit att man i detta, likasom i mångå andra ämnen, mot slutet af riksdagarne icke velat genom ett uppskof äfventyra hela lörslagets framgång, blott för alt vinna någon obetydlig iörniförbättring eller nästan likgiltig förändring i sak.
Sedan öfverliiggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förevide §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propus, på bifall till densamma och, 340 Den 17 September f. m. då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 52, 53 och 54.
Hr von Ehrenheim, Per: Mot
Utslcts beslut i fråga om sednare mom:t af denna § har jag anmält min reservation.
Den föreslagna förändringen har nemi. visserligen skäl för sig, då hyran är bestämd för resa och denna resa ej fullbordas, men då Utsk:t (öreslår ått hyran i båda de fall, som i moin:t 1 omlörmälas, skall utgå elter månad lör hela den tid den förhyrde tjenstgör å fartyget, så synes detta förslag ej annorlunda kunna tolkas, än att nämnde grund för hyrans beräkning skall tillämpas äfven för den i kontraktet aftalade resa, der denna resa fullbordas och fartyget sedan går vidare till utländska hamnar.
Detta har dock uppenbarligen icke varit Utsk:ts mening och ett sådant stadgande vore en obehörig förändring i ett redan träfiadt aftal, och på tillfälliga omständigheter skulle bero, om den ene eller andre af de kontraherande genom bestämmelsen vunne en opåräknad fördel.
I min reservation har jag tillåtit mig framlägga ett redaktionsförslag, men då det torde vara mindre lämpligt att nu på stället besluta om §:ns lydelse, anhåller jag att R. o. Ad., i likhet med förut 2:ne andra Riks-Stånd, behagade till Utsk:t återremittera §:n.
Den i förev:de § intagna föreskriften om hyrans beräknande, för den händelse alt resan förändras till annan utländsk ort, än som i förhyringskontraktet blifvit bestämd, är visserligen af mindre praktisk vigt, till följd af de i Svenska hamnar allmänt brukliga förhyringssält.
Hyresaftalen i dessa hamnar afiattas nemi. vanligast sålunda, att sjömännendörhyras, icke till någon bestämd ort, utan till visst farvatten, såsom t. ex. »för resa till Nordsjön,» »till Medelhafvet» eller »Westerhafvet» och »vidare efter ordres»; dervid betingas alltid hyra till visst belopp per månad.
Aftal om hyra för viss resa förekommer deremot mera sällan och vaidigen endast vid lärt på Östersjön, för resa, som är beräknad att kunna på en månad fullbordas.
Den af Hr von Ehrenheim föreslagna redaktionsförändring innefattar emellertid, enligt min åsigt, mera rättsenliga föreskrifter än Utsk:ts förslag, för det fall att hyra varit betingad för viss resa och fartyget efter fullbordande af denna resa går vidare till utländska hamnar.
Jag får derföre förena mig i Hr von Ehrenheims anhållan att andra mom:t af förev:de § mätte återremitteras, i ändamål att erhålla en förändrad redaktion i den af Hr von Ehrenheim föreslagna syftning.
Den 17 September f. m. 341 Frih.
Jag vill endast förklara, att jag i denna fråga instämt med Hr von Ehrenheim, ehuru jag icke låtit anteckna min från Utsk:ts majoritets afvikande åsigt.
För min del skulle jag velat yrka an tagande af det redaktionsförslag, Hr von Ehrenheim i sin reservation framställt.
Men då Hr von Ehrenheim sjelf endast yrkat återremiss, torde lämpligast vara att vidtaga denna ålgärd.
Jag vill dessutom anmärka att det i slutet af §:n intagna stadgande, att hyran skall, i händelse af tvist, bestämmas af domstol, synes mig fullkomligt obehöfligt, enär uppenbart torde vara att, om i lag icke någon särskild föreskrift finnes gifven, huru frågor, underkastade tvist, skola slitas, enda sättet att få dem afgjorda är att uttaga stämning till vederbörlig domstol.
Då nu detta är en så klar och allom känd sak, behöfver den icke heller här i sjölagen uttalas.
Och alldenstund jag önskar att hvarje lag skall göras så kort som möjligt och att derifrån skall utstrykas hvarje obehöfligt ord, påyrkar jag äfven nu uteslutandet af förenämnde öfverflödiga bestämmelse i den nu föredragna §:n.
Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§ 56-59.
I fråga om rederis skyldighet att hem förskaffa afmönstradt sjöfolk, är förnärv:de stadgande meddeladt i de särskilda nådiga föreskrifter, som finnas intagna å formulär till sjömansrulla, åtföljande K.
Förordmn den 1 Mars 1841, ang:de Svenska till utrikes orter gående fartygs pass- och nationalitets-handlingar.
Detta stadgande innehåller att, om Svensk besättning afmönstras annorstädes inom riket, än der pårnönstringen skett, eller om afmönstringen verkställes å ort utom Sverige, skola de afmönstrade på rederiets bekostnad återsändas till den Svenska ort, der påmönstringen egt rum, så vida ej sjömannen sjelf varit vållande till sitt skiljande från fantygets tjenst eller befälhafvare!) annorlunda med sjömannen inför vederbörlig embetsmyndighet öfverenskommit.
Med denna föreskrift öfverensstämmer ock !Jtsk:ts förslag, så vidt fråga är om sjöman, som i Svensk hamn blifvit förhyrd, med tillägg endast att, derest sjömannen kan erhålla tjenst å annat till förhyringsorten eller dertill närbelägen ort bestämdt fartyg, rederiets hemförskaffningsskyidighet inskränkes till resan från fartygets bestämmelseort till förhyringsorten, då dessa orter äro skiljda.
Detta t
Hägg synes mig äfven vara billigt och lämpligt.
För det fall åter att Svensk 312 Don 17 September f. m. sjöinan blifvit å utrikes ort förhyrd, finnes icke någon föreskrift om till hvilken ort rederi är lörpligtadt att fortskaffa sjöman, sorn utan eget vällande i en annan främmande eller en Svensk hamn skiljes från larlvgets tjenst.
1 delta afseende stadgar Utskits förslag alt rederiet skall bekosla sjömannens resa till förhyringsorten.
Häraf skulle således löija ali, orri t. ex. en sjöman förhyrts uti Australien lör resa till Stockholm, denne sjöman skulle, efter farlygels ankomst hil, på rederiets bekostnad återsändas lill Australien.
Detta stadgande kan otvifvelaktig, på salt Hr Carlson i sin reservation anmärkt, föranleda till många svårigheter och förvpcklingar samt framkalla de mest obilliga anspråk från sjöfolkets sida.
Å andra sidan åler kan genom ett annat stadgande elt för sjömannen obilligt förhållande uppstå.
Om t. ex. en sjöman lör resa lill Australien förb yres å ett Svenskt fartyg i London, der tillfälle för honom att erhålla anställning är lättare än å någon annan plats, men sjömannen af någon annan orsak än hans eget vållande blifver, efter anträdd resa, afmönstrad i t. ex. någon Fransk eller Portugisisk hamn, så synes det vara ganska billigt att denne sjöman på rederiets bekostnad återlörsättes i den ställning, hvari han sig belänn vid förhyrningen i London, .lag tror allt-å att föreskrifterna i denna § stödja sig på fullkomlig rättsgrund och att det bör på särskildt aftal i hvarje läll bero, så väl lör rederiet, genom lärtygets befälhafvare, att betrygga sig emot sjöfolkets obilliga påståenden, som ock för sjöfolket att göra sig lörsäkrade om att få påräkna den fördel, hvarpå de ega rättmätiga anspråk.
På det att likväl dessa föreskrifter må synas mindre afskräckande än de för mången gjort, torde det dock vara lämpligt alt, i öfverensstämmelse med hvad åberopade nådiga föreskrifter å formulär lill sjömansrullan innehåller, lili §:n införa ett tillägg, sorn innefattar en erinran derom, att vederbörande genom särskildt aftal kunna och höra betrygga sig emot de mer eller mindre olördel* aktiga konseqvenser, sorn af föreskrifterna i denna § kunna uppstå; och får jag af sådan anledning vördsamt hemställa, huruvida icke R. o. Ad. behagade återremittera förevide §, i ändamål att ett sådant tilllägg, sorn nu af mig blifvit antydt, må i §:n inflyta.
Den 60:de §:n var vid många tillfällen föremål för liflig diskussion inom Utskit, och jag får bekänna att jag icke kan biträda Utskits förslag.
Jag kan nemi. icke tro annat än att meningen bör vara den, alt Svenskt sjöfolk skall ega hemförskalTningsrätt till Sverige, men icke till utlandet; och förenar mig derföre i yrkandet om återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning och särskildt framställda proposir, blef det första monut återremitteradt och det andra bifallet. §§ 61, 62 och 63.
Den 17 September f. m. 313 § 64.
En reservant har fästat uppmärk samheten på det mindre hilliga deri, alt kostnaden fiir vård af sjuk sjöman, som blifvit å utrikes ort qvarlemnad, skall, iler han eger egna tillgångar, ersättas af honom sjelf.
Moliverna till den K.
Poposui åberopa visserligen en likartad föreskrift i tjenstehjons-stadgan, men om nian betänker det förhållande, att en sjömans sjukdom synnerligen ofta föranledes af ansträngningar i tjernsten, förefaller det obilligt att låta honom sjelf bestrida kostnaderna för sin vård; och anhåller jag derföre att R. o. Ad., i likhet med förut Bonde-St., behagade återremittera §:n.
Det är visserligen icke ovanligt att då sjuk sjöman qvarlemnas å utrikes ort, hans inneslående hyra användes så långt den förslår till betäckande af kostnaden för sjömannens vård och underhåll.
1 öfverensstämmelse med den af Hr Justitierådet Alexanderson, vid lagförslagets granskning i Högsta Domstolen, yttrade mening, finner jag dock föreskriften om förpligtelse för en å utrikes ort qvarlemnad sjuk sjöman alt sjelf vidkännas sjukvårdskostnaden, stå i strid med de eljest i denna § följda grunder, och får jag på grund häraf samt med alseende å hvad Hr von Ehrenheim nu i ämnet yttrat, förena mig i den af honom framställda begäran om åtcrremiss af nu föredragna §.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. § 63.
I afseende å kostnaden för sjömans be grafning är för närv:de genom Kommers-Colkii på K.
Brefvet grundade cirkulär af d. 29 Augusti 1781 förordnadt.. att denna kostnad skall ersättas af den dödes lagligen försålda qvarlåtenskap, så långt den förslår, och återstoden af det sjömanshus, hvarifrån sjömannen sist utgått.
Enligt lydelsen af lörev:de § synes emellertid som Utsk:t haft fiir afsigt att pålägga redcrierne den sjömanshusen sålunda tillhörande ersättningsskyldighet.
Deremot bör icke heller vara något alt erinra, eniir billigt är att rederiet bidrager till kostnaden för begrafning af en i dess tjenst alliden sjöman lill så stor del, som icke kunnat med sjömannens qvarlåtenskap betäckas, samt för öfrigt sjömanshusens tillgångar i allmänhet äro ganska inskränkta.
Till följd af det utaf Utsk:t begagnade ordet »utgöra» och lydelsen af §:n i öfrigt, 344 Dea 17 September f. m. kan likväl tvekan uppstå, huruvida rederiet har annan förpligtelse än att förskjuta begrafningskostnaden, eller om det bör bestrida hvad som brister, sedan sjömannens tillgångar blifvit för ändamålet använda; äfvensom, enligt §ms innehåll, tvifvel måste förefinnas, om annan del af sjömannens qvarlåtenskap än hans inmstående byra må till godtgörande af denna kostnad få användas.
Till undanrödjande af denna tvetydighet och då jag anser att ali qvarlåtenskap efter en afliden sjöman bör, fortfarande såsom hittills, i första hand så långt den förslår anlitas till ersättande af kostnaden för hans begrafning, anhåller jag att §:n måtte erhålla den förändrade redaktion, att efter ordet »begrafningskostnaden» införes »som, såvidt sjömannens qvarlåtenskap dertill icke lemnar tillgång, bör af rederiet bestridas.» Gr.
Om icke en förändring blifvit af en utaf Utsk:ts egna ledamöter föreslagen, skulle jag visserligen icke hafva besvärat med någon anmärkning; men då en förändring i alla fall torde komma att beslutas, vågar jag hemställa, om icke ordet »vederbörande» borde borttagas, så att det endast komme att heta »håfve sterbhusdelegarne» etc.
För min del finner jag den af Gr.
Sparre gjorda anmärkning rigtig, och hemställer derföre att ordet »vederbörande» måtte utgå.
För min del har jag ingenting att invända hvarken emot Hr af Ströms eller Gr.
Sparres förslag, men skulle tro att, om ordet »vederbörande» borttages, ordet »hans» borde insättas, enär uttrycket eljest torde blifva allt för obestämdt.
Mitt förslag var att »vederbörande» bör ut gå, med bibehållande af »sterbhusdelegarne», hvilket ord ensamt torde gifva uttrycket nog bestämdhet.
Då flere ledamöter påyrkat en förändring i §:n, vill jag icke sätta mig deremot, ehuru jag, hvad Hr af Ströms anmärkning beträffar, icke, så vidt jag rätt uppfattade denna anmärkning, finner §:n lida af någon otydlighet; ty då det heter »efter afdrag af begrafningskostnaden», så följer deraf att rederiet har rättighet att göra sig ersatt för begrafningskostnaden.
Det redaktionsförslag, Hr af Ström framställt, tror jag visserligen vara ganska rigtigt, men jag har dock betänkligheter mot att genast elter dess afhörande godkänna denna redaktion, och anhåller derföre om återremiss.
Då återremiss af denna § blifvit yrkad, anser jag mig, under förutsättning af bifall dertill, böra afstå från min begäran om antagande af den utaf mig föreslagna re - Den 17 September f. m. 345 daktionsförändring, hvilken kan vid förnyad handläggning af frågan i Utsk:t komma i öfvervägande.
För öfrigt får jag äran erinra att min framställning afsåg icke allenast att undanrödja tvetydigheten i ordet »utgöras», utan jemväl den omständighet att, enligt min åsigt, i §:n borde antydas, att icke blott sjömannens innestående hyra, utan äfven hans öfriga qvarlåtenskap skulle i första rummet användas till bestridande af begrafningskostnaden.
Afven jag har icke något att invända mot en återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera pro pos. på återremiss deraf, som med ja besvarades.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af pleuum kl. 6 e. m. § 67.
Bifölls. § 68.
Mot den af Utsk:t företagna förändring, hvarigenom befälhafvaren skulle få så mycket friare händer inom det inskränkta antal straffarter, som af honom kunna användas, har jag visserligen ingenting att anmärka; men då ordet »skälig» nedsättning i hyran här förekommer, ber jag att få fästa uppmärksamheten derå, att nämnda ord »skälig» torde gifva anledning till en mängd tvister och processer mellan sjöfolket och befälhafvaren; och anhåller jag derföre att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. å bifall till §:n, med uteslutande af ordet »skälig.» Frih.
Vid behandlingen af denna § uppstod liflig diskussion inom Utsk:t.
Ä ena sidan framställdes anmärkning deremot att skepparen finge utöfva bestraffning, men å andra sidan invändes, att det var alldeles nödvändigt att, då skepparen befann sig på främmande ort, erforderlig magt lemnades i hans hand.
Då nu i K. M:s Propos. endast tvenne strafiärter funnos upptagna, nemi. arrest och degradering på viss tid, med åtföljande nedsättning af hyran, ansåg ötsk:t dessa stråIfbestämmelser lämpligen kunna så särskiljas, att befälhafvaren måtte kunna ålägga både arrest, degradering och nedsättning af hyran, hvar för sig, efter omständigheterna.
Ty, ehuru hyrans nedsättning alltid ar en följd af degradering, är förhållandet omvändt icke alltid så att degradering är en följd 348 Den 17 September f, m. af hyrans nedsättningar, alldenstund den befattning, en kock eller en kajutvakt bekläder, i och lör sig är så ringa, att någon degradering icke kan ifrågakomma.
Men då svårigheter ofia kunna möta att längre lid hålla en sådan person arresterad, torde verksammaste medlet vara att nedsätta lians hyra.
Denna förändring torde således vara välbetänkt.
Beträdande anmärkningen mot ordet »skälig», vill jag endast nämna att det, i min tanke, är likgiltigt om det kommer bort eller icke.
Utsk:t har arivändt det i samma betydelse sorn ordet »måttlig»; men om det icke står föreskrifvet att bestralfningen skall vara måttlig, torde deraf icke följa att deu får vara omåttlig.
På sätt jag förut nämnt, har jag ansett mig icke böra göra någon framställning beträdande de särskilda §§:na.
I den nu föredragna §:n förekommer dock ett stadgande, som icke torde böra lemnäs oanmärkt.
Det heter nemi., att om någon af besättningen, efter undergången bestraffning, icke bättrar sig, må befälhalvaren till honom utbetala hans förtjena hyra och honom ur tjensten entlediga.
I Ijenstehjonsstadgan hr för detta läll föreskrifvet mistning af halfva lönen, och jag måste bekänna alt jag icke kan inse, hvarföre en olika bestämmelse bör ega rum, eller hvarföre en felande sjöman skall slå i bättre vilkor, än ett felande tjenstehjon.
Detla stadgande synes mig äfven vara ganska oklokt.
Såsom bekant är, förledas nemi. besättningarne, under vistandet på utländsk botten, ofta att rymma, och om någon af besättningen icke vågar detta, enär iian befarar alt blifva återlörd och straffad, är det naturligt att det öfverensstämmer med hans fördel att visa sig försumlig, låta sig varnas och slutligen genom sin fortfarande tredska så godt som tvinga skepparen att afskeda honom.
Detta Stadgande synes mig derföre äfven ur denna synpunkt olämpligt, och jag anhåller om återromiss, på det alt det måtte bringas i öfverensstämmelse med tjenstehjonsstadga!!.
Hr B abenius:
IIvad först beträffar yrkandet att ordet »skälig» måtte utgå, har jag visserligen icke något emot, om ordet borttages, enär det lär följa af sig sjelft att nedsättnineen skall vara skälig, äfven om det icke uttryckligen finnes föreskrifvet.
Jag tror likväl icke alt det är vådligt alt intaga sådana modifierande bestämmelser, och, som bekant, finnas sådana på flera ställen i 1734 års lag, så t. ex. i 14:de kap. Handels* balken, der det lalas om »måttlig» husaga.
Emellertid må ordet gerna utgå.
Jag har blott velat anföra skälet, hvarföre det blifvit i §:n inlördt.
Hvad sedan angår den af Gr.
Sparre uttalade önskan, att ifrågav;de bestämmelse måtte bringas i öfverensstämmelse med tjenstehjonsstadga", delar jag visserligen Gr.
Sparres åsigt om önskvärdheten af sådan öfverensstämmelse, men tror tillika att sådan redan finnes, alldenstund det skulle stå befälhafvare" fritt Den 17 September f. m. 317 att göra nedsättning i hyran, och, om den felaktige det oaktadt icke läte sig rätta, honom från tjensten skilja.
Genom orden »förtjenta hyra» blifver öfverensstäuunelsen med tjenstehjonsstadgan så mycket tydligare.
Jag anhåller att §:n måtte bifallas, med uteslutande af ordet »skälig.» Gr.
Jag hemställer till den siste vardo talaren, huruvida han verkligen anser att begagnandet af orden »förtjenta hyra» kunna leila till det resultat han nämnde.
Enligt min föreställning, kan nemi. aldrig nedsältningen al hyran afse den förflutna, utan endast den kommande tiden, ty meningen kan ingalunda vara den, att sedan en sjöman under någon tid tjenat lör en hyra af 50 rdr pr månad, han, om han begår någon förseelse, skall förlora någon del af sin förtjenta hyra, utan kan nedsättningen endast afse framtiden.
Men då sjömannen således icke drabbas af någon egentlig förlust, hvad är naturligare, än att han uppbjuder all sin förmåga för att genom försumlighet eller på annat sätt söka förmå skepparen att försätta honom i den lyckliga ställning att få lemna fartyget?
Afven jag instämmer med Gr.
Sparre deri, att stadgandet i sjölagen om förhållandet mellan besättningen och hefälhafvaren bör stå i öfverensstämmelse med tjenstehjonsstadgan.
Denna fråga bar också blifvit af Utsk:t tagen i betraktande; men §:n, sådan den bär är uppfattad, visar dock att man funnit nödigt alt, med afseende å sjöfolket, i vissa lall meddela särskilda föreskrifter.
Jag ber älven att få lästa uppmärksamheten derpå, att det icke är någon rättighet för sjömannen att blifva skiljd från sin tjenst, utan att detta beror af befä!h»l'varens skön.
Belalhafvaren kan förr, än han tillgriper sistnämnde utväg, använda de af lagen anvisade medel.
Ilan kan arrestera den tredskande.
Ilan kan degradera och nedflytta honom kanske till deli befattning, med hvilken alldeles ingen hyra är förenad.
Det kan för öfrigt icke bestridas att Gr.
Sparre har rätt i sitt påstående att någon nedsättning af den redan förtjenta hyran icke kan ifrågakomma; men då det i sjelfva verket är ett något olika förhållande mellan en sjömans och eli vanligt tjenStehjons skiljande ur tjensten. anser jag stadgandet lämpligt, och anhåller derlöre att IL o. Ad. behagade bifalla §:n, endast med uteslutande af ordet »skälig.» Efter härmed slutad öfverläggning, yftrade Hr Gr. o. Landtm, att derunder endast hade yrkats bifall till §:n med uteslutande af ordet »skälig», hvarefter, och sedan propus, på bifall till §:n utan förändring först blifvit framställd, men med nej besvarad, propos. gjordes å §:ns antagande med olvansagde förändring, samt besvarades med ja. 348 Dea 17 September f. m. §§ 69-72.
Rubriken till §§ 51—72.
Godkändes. § 73.
Vid några föreg:de §§, nemi. den 1 :sta och den 51 :sta, har jag framställt den anmärkning, att det varit godt och nyttigt, om lagen innehållit den föreskrift att kontraktet skulle skriftligen upprättas.
Alven vid denna § vill jag förnya berörda anmärkning.
Det synes mig nemi. vara alldeles nödigt att föreskrifva att ett aftal, så vigtigt som det om befraktning af helt fartyg eller viss del deraf, alltid skall upprättas skriftligen.
§:n synes mig äfven mindre tillfredsställande i så måtto, att det saknas föreskrift huru förhållas skall, om någon upplåtit tvem ett och till tvenne olika personer bortfraktat samma fartyg.
På det ofullständigheten i dessa tvenne afseenden måtte afhjelpas, anhåller jag om återremiss.
Mot denna § har blifvit erinradt, att föreskrift bort meddelas derom, att aftal om frakt alltid skall skriftligen atlattas.
Efter min uppfattning af lagstiftningsväsendet, bör dock icke lagstiftaren taga sig före att gifva sådana föreskrifter, som blott innefatta ett råd, utan bör det öfverlåtas åt kontrahenterna sjelfva att se sig om efter de bevisningsmedel, de kunna anskaffa.
Hr Olivecronas första anmärkning icke böra föranleda någon åtgärd, helst en sådan föreskrift skulle kunna medföra stora svårigheter.
Vidare har Hr Olivecrona anmärkt att det borde stadgas huru förfaras skall, när ett fartyg blifvit befraktadt åt tvenne.
Såsom bekant, är förhållandet olika, då altalet afser helt fartyg eller viss del deraf, och då det afser styckegodsfrakt.
I förra fallet ställes nemi. fartyget till befraktarens disposition; i sednare fallet åter betraktas aftalet dels såsom locatio conductio rei och dels såsom locatio conductio operis, och kan i sistberörde fal! någon fråga icke uppstå derom, att man upplåtit tvem ett.