Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och der, tätt invid dörren, dragande sig tillbaka för ljusstrimman hvarje gång den höll på att nå honom, men kastande en lång blick in i rummet efter hvar och en som gick in, stod en ensam gammal man med en hund bredvid sig.
Detta långa ansigte med sin stora näsa och sina torskögon såg ännu hederligare ut än annars, — rentvättadt, helgdagsrakadt, och dertill pregladt af en inre oro, som gaf det mera uttryck än det plägade ha.
Och han stod och tänkte — gamle hederlige Truls Jonasson — att den här gången skulle han ha sin vilja fram.
Han ville sätta sitt lif på att få den fram, och derför hade han listigt nog stält det så, att hustrun skulle gå in genom stora hufvudingången med menigheten, medan han sjelf tog vägen genom sakristian.
Han hade icke behöft mer än antyda att man underrättat honom om att detta var det brukliga vid sådana tillfällen; ty hur enfaldig gamle Truls kunde vara, så visste han dock att för det argumentet står ingen qvinna, vore hon också stridigare än sjelfva Sara.
På detta sätt hade det kommit sig att han och Fältman fått stå här fredligt och obemärkta, medan kyrkan fyldes.
Nu led det dock mot tiden att gudstjensten skulle begynna, och presten kunde komma hvilket ögonblick som helst.
Han måste gripa sig an.
Till och med Fältman tycktes ha känning af sin herres oro, ty han hade låtit svansen sjunka och lade öronen fromt tillbaka.
Den gamle harsklade sig, rättade på sina löskragar, satte stora psalmboken under venstra armen, harsklade sig åter, försökte taga en dugtig min på sig och knackade derefter på dörren.
Icke med ett krökt finger, som en vanlig menniska, utan med sina fingertoppar, så att det fick ljudet liksom af en tass.
Klockaren tittade ut, något förvånad.
Truls Jonasson hade dragit sig tillbaka och gjorde många mystiska vinkar och tecken från skuggan der han stod.
Klockaren såg ännu mer förvånad ut, men steg ändå ned på trappan, i det han förde dörren till efter sig.
»Ah — är det Truls Jonasson!» utbrast han, när han kände igen den gamle.
»Ja visst skall Truls Jonasson in den här vägen! ’ Han, som skall fram och hedras inför hela församlingen!»
»Jaha ja — hm.»
Den helgdagsrakade gamle höll sig med högra handen om hakan, sköt fram läpparne, betraktade sin ena stöfvelnos, som han höjde i vädret.
Han såg begrundande ut.
»Det var bara min hund.
Den här hunden, — Fältman — hm.»
»Ja honom ska’ vi nog få hem», sade klockaren resolut, som om dermed alla bekymmer voro undanröjda; och för att visa sin redebogenhet, böjde han sig hastigt ned som för att taga upp en sten.
»Ja, ska’ det vara på det viset, så kan vi gå begge två», sade Truls Jonasson upprörd, i det hakan skälfde mellan löskragarne.
»Hvad menar Truls Jonasson?»
»Jag — hm — jag menar ingenting», sade den gamle, skamsen öfver att ha förgått sig.
»Jo, — visst var det något?»
Det gälde ju: nu eller aldrig.
Derför kom det:
»Jag menar om jag kan få taga hunden med?»
»Hunden!
I kyrkan?
Nej det går aldrig an.»
Det blef en betryckt paus.
Fältman såg skamflat ut, han tryckte sig tätt upp till sin herres ben och såg ut som ett lam, fast han hade pels som en ulf.
En sådan här situation låg icke inom hans erfarenhet.
Han förstod icke hvarför han skulle vänta framför detta stora hus, och hvarför det inte luktade kor, och hvarför man såg på honom som om han gjort något ondt.
»Han är lika förståndig som en menniska», sade den gamle med öfvertygelse.
»Det var han, som frälste alla patrons kor vid den stora eldebranden», tillade han.
Det var ett kinkigt fall.
Klockaren ref sig i nacken.
Den gamle tycktes hålla så styft på detta.
Men hvem hade väl någonsin hört talas om en hund som går i kyrkan.
»Och jag ansvarar för, att han håller käften.»
Truls Jonasson menade icke alls något illa med sitt fula uttryck.
Han menade bara att det i det fallet var honom så mycket lättare att ansvara för sin hund än för sin hustru.
Fältman såg ut som en bekräftelse af sin herres ord; klockaren kastade en pröfvande blick på honom.
»Vi få höra hvad kyrkoherden säger; der kommer han.»
Fältman och hans herre drogo sig vördnadsfullt tillbaka, men klockaren blef stående på trappan.
»Här är Truls Jonasson, han, som skall ha medalj i dag; och han vill taga hunden med sig in, men det kan naturligtvis inte gå an?» sade han då han helsat.
»En hund?
Nej, käre Truls Jonasson, det kan man inte», sade kyrkoherden och log öfverseende.
»Han gör inte en mask för när.»
»Men man brukar inte ha hundar i kyrkan.»
Det var precis samma argument, som Truls Jonasson sjelf användt, men han tyckte förmodligen att det icke borde gälla män och män emellan, ty han vidblef med en slättbos hela envishet:
»Han säger inte ett muck.»
Och Fältman såg så menlös ut, att man rent af måste anse honom för ett vidunder af förställningskonst, om han ändå kunde ha ondt i sinnet.
»Ja men på sjelfva juldagen!
Nej, kära Truls Jonasson, det går inte.»
»Ja men inte står jag och tar tack och beröm för allting, när det var han som gjorde’t!
Så då kan det vara det samma med medaljen.»
»Inte kan det vara Truls Jonassons mening att gå ifrån alltihop?»
Truls Jonasson stannade och vände sig om.
»Kan di ta mig?» sade han.
Han menade kronobetjeningen.
»Nej, naturligtvis inte!» svarade presten, förvånad öfver en sådan fråga.
»Ja då kan nå’n annan ta medaljen, för jag vill inte ha’n.»
Den gamle gaf sig i väg, och Fältman följde med, utan att han behöfde hvissla på honom ens: han hade ingen smak för presterskap och kyrka.
»Spring efter honom och säg att han får ta hunden med, om han kan gömma honom bakom bänkarne och ansvara för att han håller sig tyst.»
Klockaren lydde tillsägelsen, och de två vände tillbaka.
Truls Jonasson klef med försigtiga steg genom sakristian, följd af sin fyrbente kamrat, som gick honom så nära, att han oupphörligen trampade honom på hälarne med sina tassar.
Den gamle skulle ha sin plats i choret, för att vara nära altaret då det högtidliga ögonblicket skulle komma.
Han satte sig på yttersta ändan af den bakersta bänken, der man — i betraktande af att han var så att säga hedersgäst — lemnade honom så stor plats att den kunnat förslå åt en domprost.
Fältman satte sig också, på platta stengolfvet, tryckt uppåt väggen och tätt intill sin herre.
Det var inte möjligt att uppföra sig mera passande än Fältman; sjelfva hans sätt att vända sig om och draga svansen åt sig, när någon gick förbi, tycktes säga: ursäkta mig.
Både kyrkoherden och klockaren blefvo alldeles trygga i det afseendet, och gudstjensten fortgick ostördt.
Endast då man reste sig för att läsa evangeliet hände det att gubben satte sin fot på vännens tår.
»Aj!» skrek
Fältman med en mycket gäll, men mycket belefvad hundröst, och hans herre träffades af en förebrående blick från klockarstolen.
Fältman fick dock sitta qvar, synbart gripen i sitt samvete öfver att så ha komprometterat sig.
Efter gudstjensten höll presten ett tal till tjenare och husbönder, trädde derefter för altaret och kallade fram »ryktaren Truls Jonasson, åt hvilken sällskapet
Pro patria skänkte sin stora silfvermedalj för långvarig och trogen tjenst».
Och gamle
Truls lydde kallelsen, på en gång skamfull och stolt, allt folket stimmade, skockade sig och sträckte hals för att få se honom, och der stod han framför skranket.
Af de granna orden och af Pro patria och allt det andra förstod han ingenting, men han förstod att det var en hedersdag, och att Fältman var med, och att Sara nu ändtligen fick se, att man ändå kunde bli ansedd för något, fast man var bara ryktare, och han var glad att inte behöfva stå der ensam på kyrkogolfvet inför hela menigheten: han kände någon, som tryckte sig in emot hans knäveck, varm och mjuk.
Och så hade han en oklar tanke på gräl och stränghet, och ett värmande minne af den tysta foderladan och en kall nos, som bökade bakom hans öra i den tryggaste, tillgifnaste vänskap, och det stod tårar i de stela torskögonen, när presten fäste den hvita medaljen på den mörkblå vadmalströjan, och ingen kunde säga att Fältman uppförde sig annat än anständigt.
Hans förman såg icke åt honom ens, klappade icke detta raggiga hufvud, som grånat i tjensten liksom hans eget, men han kände det tryckt in mot sitt högra ben, — så förtroendefullt och välbekant.
Och ingen menniska hade något att anmärka; Truls Jonasson och hans hund, de hörde ju tillhopa, tyckte man.
Ja, en gammal fröken, som egde tre moppar, men inga barn, snyftade i sin näsduk vid denna syn.
Ty det var något som hon förstod.
Och när Truls Jonasson trädde tillbaka, lyckönskades han af honoratiores, blef tagen i hand och måste bocka, och när orgeln spelade upp, strömmade folket ur kyrkan, och de två försvunno genom sakristian.
Hvad som derefter följde mellan Truls och hans hustru, har historien icke upptecknat, men förmodligen sade han henne, att när en ryktare får medalj, brukas det att han har sin hund med i kyrkan.
Intet snötäcke höljer marken och ingen rimfrost skyler träden.
I sin hjelplösa nakenhet stå de skälfvande af köld.
Ingen måne ger landskapet ljus; det är bara en grådaskig skymning, och öfver slätten stryker en däfven vind, som kyler genom merg och ben.
Vägen är uppältad och fötterna hänga fast i den leriga jordmånen, som är så seg att den binder.
Det är en liten genväg utan skärf och sten, endast trampad, icke körd.
Uppför backen kommer en liten gubbe stretande med sin kärra.
Det är styft lass för en så gammal man, och kanske har han långt att gå; stegen äro så tunga.
Med ett plask sjunka träskorna ned i mörjan, och med ett sugande ljud dragas de upp igen.
Men efter hand som han närmar sig backens topp blir marken fast, och då går det lättare.
Till sist stannar han uppe på höjden, der vägen går jemnt ett litet stycke, tills den bär nedför igen.
Han pustar några gånger, skjuter mössan tillbaka och torkar pannan med ärmen af sin fårskinnspels.
Det var sista uppförsbacken, men också den värsta.
Skymningen tätnar.
Den som nu vore hemma!
Han spottar i näfvarne, gnider deras styfva innersidor och fattar åter tag.
Nu går det utför, nu är det inte fråga om att träla med lasset, kärran får fart af sig sjelf.
Han går raskt — raskare än han vet om, ty han tänker på fisk och gröt.
Derför längtar han hem.
Innan han vet ordet af, har han börjat lunka, och så vill kärran i sken.
Backen är brant.
Det är inte så lätt att sakta af nu, och så måste han springa ett stycke, tungt och ovigt.
Det skulle se löjligt ut, men hans knän äro gamla och darra af trötthet.
Det fins emellertid ingen der hvarken att hjelpa honom eller göra narr, och i alla fall skulle han icke brytt sig stort om det.
Han småsvärjer ett tag, knycker i kärran, som om hon vore en ostyrig häst, får slutligen bugt med henne och paltar fram åt vägen i sakta mak.
Han hinner alltid hem innan gröten är kokt.
— Skall det vara en julbild!
Hvad ha vi med gubben och hans kärra att göra?
— Fattigmans jul är så underlig ibland.
— Men en sådan idé!
Nej, ljus skall det vara — mycket ljus!
Det är julafton.
Husets invånare göra toalett.
Salongen står tom.
Ljusskenet kommer från lampan på bordet, från kronan i taket, från armstakar på svarta pelare.
Det strömmar ut från alla sidor så obarmhertigt klart, att de stackars skuggorna icke veta hvar de skola göra af sig, utan kasta sig kors och tvärs, öfver och under hvarandra, för att så bli liggande helt stilla midt i allt detta ljus — tunna, genomskinliga — föga mer än antydningar af skuggor.
Granen, som glänser af stjernor och guldpynt, är icke tänd ännu, den står undanskjuten i ett hörn och väntar sin triumf att bli aftonens glanspunkt.
Dess mörkgröna barr suger girigt in ljuset och sänder i utbyte sin kådiga skogslukt kring rummet.
Den säger tydligare än ord, att nu är det jul.
På borddukens hvita damast glänsa fruktkorgar med vaxgula äpplen och brunskaliga nötter.
Ljusstrålar brytas i karaffernas skarpa facetter, medan tunna små vinglas stå kring dem i ring, klara som dagg, bräckliga som lyckan.
Allt står i väntan.
Der ute i köket är det också varmt och ljust.
I grytan puttrar en gås, och Lina står högtidsklädd och rör i gröten.
Hon har ett näpet ansigte och ser snarare ut som en fröken än som en piga.
Det synes på minen att hon sjelf vet om det, ja det synes på sjelfva den prydlighet, hvarmed hon håller i slefven.
Men så är hon också städerska i ett fint hus, och det ger en viss air.
Det är blott af god vilja hon för en stund turar om med köksan, som är uppe och klär sig.
»God qväll, Lina», säger en ungdomsfrisk röst, och ytterdörren öppnas på glänt.
»Jesses hva’ han skrämde mej», säger Lina med sitt huldaste leende och ser alls inte rädd ut.
»Du förstår att jag är våt och ruggig, för det är sådan dimma i qväll, och jag har inte lust att visa mig för fästmannen innan jag ser riktigt nobel ut.»
— Den talande kommer in och stänger dörren efter sig; det är en lång pojke på en nitton, tjugu år.
»Hvar är mamma?»
»Frun är i sängkammaren och klär sig, men jag tror visst att hon är färdig nu.
Han kan gerna gå in i salongen, för der fins ingen menniska, så kommer frun nog ut.
Jag har så svårt att gå från gröten.»
»Behöfs inte, Lina.
— Ack, hvad här käns varmt och godt!
— Vill du vid tillfälle bära detta upp på mitt rum?»
Han lade handkoffert och ytterplagg på en stol.
»Så fort Johanna kommer ner.»
Den unge mannen öppnade dörren till salongen och steg in.
Det var en egendomlig stämning som kom öfver honom, då han stod ensam i detta ljusa, tysta rum.
Det grep honom med ens, att det på hela vida jorden icke fans en fläck så vänlig, så ren och så glad som detta hem — och det var hans!
Han skulle velat breda ut sina armar emot det, som om det varit ett lefvande väsen, hvilket han kunnat trycka intill sig i öfverväldigande lycka.
Så öppnades dörren midt emot, och modern steg ut.
»Mamma», sade han bara.
Det kan ligga så mycket i ett enda ord.
Det var hon som var själen i detta hem, hon som åt allt hvad hon vidrörde gaf denna pregel af skönhet.
Hon lade sina händer på hans axlar och såg honom in i ansigtet.
»Barn», sade hon smekande, »pappa är så ledsen öfver att du inte blef student.»
Och så kysste de hvarandra.
Hon såg bra ut ännu, oaktadt sin korpulens, och det låg elegans öfver hela hennes person, från den lilla spetsmössan, som satt en smula kokett, till de hvita händerna, som voro mjuka och vårdade.
»Mamma kan bara fråga mina kamrater», sade han; »hvar enda en säger att det var orättvist.»
Hon ser på honom tviflande, men naturligtvis tror hon honom.
»Jag är så rädd att du roat dig för mycket; du har allt kostat pappa många pengar.
Hon ser upp i hans vackra, unga ansigte med en blandning af beundran och farhågor.
Han tar henne om kinderna och kysser henne igen.
»Inga moralkakor på julafton.»
»Men pappa — — — .»
»Ja, pappa tror att man kan plugga latin på samma sätt som han gnor igenom en sifferkolumn, sakta och säkert så att det aldrig kan klicka.»
»Men han blir så ledsen.»
»Så muntrar lilla mutter upp honom.»
Han gnider henne skämtsamt på ryggen, så att sidenet skriker.
»Men, Otto, du får betänka — — — .»
»Jag har betänkt!» utropar han gladt och snurrar henne rundt, »men nu är det jul, och nu ska’ vi ha roligt, och jag har köpt de allra stiligaste julklappar till systrarna, och så har jag fått några småskulder, och så bryr jag mig inte om att bekymra pappa med den saken, för det är inte mer än du kan hjelpa mig med, om du håller inne litet af hushållskassan.
Och du är den hederligaste, raraste lilla prisse till mamma!»
»Men, Otto!»
»Ja det kan inte hjelpas.
Det är en sådan härlighet att komma hem från allt det der bråket och tråket — — — .
Och Emmy som är förlofvad!»
»Ja, och du kan tro att Heribert är en fin karl.»
»Ja, det tror jag väl — en löjtnant!
De äro väl mycket kära?»
»Som nyförlofvade.»
»Hej, hvad jag skall ha roligt med Emmy!
Det klär henne bestämdt att vara förlofvad.
Hon är så fin och nätt, och så ser hon ut alldeles som konfekt.
Ah, du — mamma — vår Emmy är en stilig tös!»
Modern log.
Ja, hon hade heder af sina barn, och hon kände sig så lycklig.
Hade Otto nu varit student med, skulle det varit alldeles för mycket.
Hon tyckte att han var så vacker och ståtlig, att hon knappast kunde låta bli att se på honom, och den blinda, afgudiska moderskärleken riktigt strålade ur hennes ansigte.
Han tog hennes händer.
Det är alltid en njutning att se sig beundrad.
»Hvar är pappa?»
»Naturligtvis inne på kontoret; man kan inte ens få honom in att klä sig.
Det är riktigt tråkigt för Heriberts skull.»
Det flög en skugga af missnöje öfver moderns ansigte.
»Sådan är pappa alltid.»
»Det gör ingenting», sade sonen tröstande; »han må vara klädd eller inte, så får man hålla af honom ändå.
Det var en tacksam blick han fick för dessa ord, — för detta öfverseende med faderns svaghet.
De tryckte hvarandras händer; det fans icke ett moln på familjelifvets himmel.
Vid pulpeten satt fadern, lutad öfver den stora kassaboken och med hufvudet hvilande i händerna.
Men han arbetade ej.
Det var ett vackert hufvud, med vågigt, grånande hår.
Men när han nu satt der ensam, låg det något betryckt öfver hållningen och ett drag af grämelse i uttrycket, — en rastlös, aggande oro, som nött djupa fåror i hans ansigte.
Det var sällsamt vekt, detta ansigte.
Han var helt försjunken.
Det var sällan han tänkte på detta.
Det var bäst att slå bort det.
Han hade alltid hoppats att det skulle yppa sig något tillfälle att godtgöra.
Men det hade icke kommit något.
Och nu var det bokslut igen.
Hvilken påpasslighet hade han icke behöft för att dölja denna balans — — — hvilken skarpsinnighet!
Det hade lyckats.
Men den hade vuxit som en lavin.
Nu kunde det ej dröja länge.
Den måste falla ned öfver dem alla, nu såg han det.
Han hade hållit emot af alla krafter och väntat på räddning — förgäfves.
Nu var den honom öfvermäktig.
Innan nästa jul ———.
Det var otänkbart annat.
Det kändes som om en skoningslös hand gripit tag om hans strupe.
Olyckan tyngde honom ned till grafven, tyckte han.
Om han bara finge dö, innan det blefve uppenbart!
Dö omgifven af de sina, in i det sista värmd af den kärlek, för hvilken han offrat så mycket — äfven det ingen eger rätt att offra.
Nu fans det endast en lycka, och det var denna.
Han knäppte samman sina händer och bad så ihållande som ett barn ber i sin yttersta ångest.
Han bad om detta, enda, och fram under hans slutna ögonlock pressade sig två brännande heta tårar.
Innan nästa jul — — — innan nästa!
Och denna sista ville han göra så ljus och glad, i denna sista högtid ville han riktigt fråssa af deras ömhet.
Han kände inga förebråelser, endast smärta.
Om han fått börja från början skulle förhållandet blifvit det samma.
Han kunde icke säga nej — icke till dem; han kunde icke bära missnöje — icke af dem; icke säga hela sanningen — icke till dem.
Han kunde icke lefva utan tillgifvenhet, derför hade han köpt den, — köpt den så länge af hustru och barn, att han nu var en ruinerad, ärelös man.
Hvad han var gammal och trött!
Han reste sig tungt.
Nu var det jul.
Nu väntade man honom der inne.
Ett matt glädjeskimmer flög ännu öfver hans ansigte vid tanken på ljusen, glammet och all denna tacksamhet för de vackra julpresenterna.
Han hade lidit så mycket att han tyckte sjelfva lidandet måste vara en försoning.
Rikemans jul är underlig ibland.
Kärran står i skjulet, och morfar sjelf har redan kommit i andra kläder och sitter skinande nytvättad i kakelugnsbänken, klädd i sin bästa mörkblåa vadmalströja, som ser styf och ny ut trots sina trettio år.
Far sitter framme vid bordet och läser en skrynklig tidning, som gått ur hand i hand, tills den blifvit slinkig och slö som en gammal riksbanksfemma.
Det lyser en fotogenlampa på bordet, en riktig fotogenlampa, men utan kupa, ty det är en s. k. »springlampa».
Men här lyser den upp förträffligt.
Duk ligger på bordet och sofvelfatet är redan framsatt; fina brödet ligger bredvid.
Matlagningen försiggår inne i stugan; det sparar ju alltid.
Borta i sängen står potatisfatet med en dyna öfver sig för att hålla värmen.
Fisken kokar som bäst, och mor rör i gröten så att en varm imma sprider sig kring rummet och retar aptiten.
Morfars ögon följa slefvens kretsrörelse, fångna i den njutning som för den sysslolöse ligger i att betrakta en verksamhet.
Moran har knappt hunnit trettiotalet, men ser äldre ut, om man vill jemföra henne med de högre klassernas qvinnor.
Hon är stor och stark, har blanka röda kinder och torkar sig då och då öfver pannan med förklädessnibben, ty det är varmt der borta vid spisen.
Ungarne pallra omkring på golfvet, mycket otåliga, men tysta och anständiga, ty mor har respekt med sig.
En af dem står nära spisen, och när han tror sig obemärkt, närmar han försigtigt sitt pekfinger till ett stycke fisk, för att känna om det är kokt.
»Paug, vill du la ble!» ropar modern och ger honom en knuff i hufvudet så att han dryper af, hånad af de andras förstulna flin och speglosor.
Men nu är det kokt.
Grötgrytan aflyftes ——— skrammel med spiselringar och så en betydelsefull tystnad.
»Hana, plocka opp pantofflerna», befaller modern, och ordern åtlydes punktligt.
Sjelf lägger hon upp lutfisken på ett lerfat.
Det ryker och immar omkring henne.
Förväntningarna äro spända till det yttersta.
Endast far ser likgiltig ut; det hör till hans värdighet.
Först när fisken ställes på bordet, lägger han bort sin tidning.
»Seså, nu ä’ de mad», säger modern åt barnen, och i en blink äro de på sina platser.
Och nu är det jul i stugan.
Icke med gåfvor och gengåfvor, icke med gran och konfekt, men med ett mål så bastant, en förnöjelse så hjertinnerlig, att man skall minnas den hela året.
»Moffar, nu ä’ gröden på bored», säger far.
Och »moffar» klifver fram till bordet.
Icke längre en tanke på att kärran var tung eller vägen lång, eller att yngre ben än hans borde traskat den.
— Endast gröten — gröten!
Den gamla Sèvresgruppen.
Varm och klar sken vårsolen in genom dubbelfönstren, hvilkas rutor voro matta och grå efter den långa vintern.
Krukväxterna stodo på fönsterbrädet och vände sina saftiga blad emot solljuset.
Deras grönska var så frisk att den syntes genomskinlig.
På divanbordet stod en utslagen hyacint, spridande sin vällukt kring rummet, och från den öppna förstugan sken en gullglänsande solstrimma in genom en springa i dörren.
Vid ena fönstret satt en ung flicka uppkrupen i en gammal länstol, låtande solvärmen genomströmma sina maktlösa lemmar.
För henne var våren någonting nytt och utomordentligt, ty hon hade legat sjuk det sista året.
Hennes ansigte var magert, bredt öfver kindknotorna, smalt och hopklämdt nedåt hakan; munnen syntes bred, och ögonen voro allt för stora, onaturligt glänsande och med detta skarpa, begrundande uttryck, som så ofta medföljer en tärande sjukdom.
Håret var kortklippt öfver hela hufvudet, tätt och vågigt som en hundfäll och bildade en mörk ram kring pannan.
Detta ansigte var icke vackert, men det bar en pregel af individualitet, som man sällan finner hos så unga flickor.
Der satt hon ensam i tystnaden och såg ut på den smala bygatan, på hvilken i dag inga dranktunnor eller spanmålsforor skramlade förbi som om hvardagarne.
Det var helgdag, och folket hade gått till kyrkan.
Fångenskap — må nu vara i sjukrummet eller cellen — qvarlemnar alltid vissa spår, och om de icke framträda annars, skall man skönja dem i blicken.
Det ligger i en sådan blick ett allt uppslukande begär, en omättlig åtrå; det är som ville den insupa sjelfva lifvet och magasinera det, antingen som skadestånd för det förflutna eller upplag för framtiden.
I den unga flickans ögon syntes just något af allt detta, till och med under det hon betraktade den ointressanta bygatan, hvars makadamisering småningom hvitnade i solskenet.
I helsans dagar hade det funnits något som hon älskat öfver allt annat; det var naturen.
Då hon ensam ströfvat omkring i skogen eller följt en gångstig öfver den ödsliga ljungheden, hade hon ofta tänkt, att när en gång ungdomen försvunnit och förhoppningarna fallit till intet, skulle naturen ju ännu vara sig lik.
Den kunde icke svika, och den djupa glädje, den eger att gifva, skulle aldrig kunna tagas ifrån henne.
Men sjukdomen hade kommit, och allt hvad den rika naturen hade för henne, var endast en almosa i form af en solstråle.
Tanken på att endast vara en atom i denna stora härliga verld och att försvinnande uppgå deri hade visserligen der ute under den fria himlen kunnat skaka bort de sjelfviska småsorgerna och ingifva en känsla af ljuf sjelfförglömmelse, men i sjukrummets febertyngda atmosfer och dystra skymning hade denna panteistiska verldsåskådning icke kunnat hålla stånd, ty det fins intet som oemotståndligare än lidandet påtvingar oss känslan af det personliga i vår varelse.