Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror icke, att ställningen är sådan, att man med godt samvete kan göra detta.
Tiden är brydsam för de svagare staterna.
Den starke aktar föga det moraliskt rätta; hvad som för honom är fördelaktigt, det gör han; han kastar sitt.
Brennus-svärd i vågskålen, utan att så noga bekymra sig om han har salig Puffendorf och statsrätten på sin sida, eller icke.
Om de moln, som nu hopa sig på den politiska horisonten, urladda sig så som de hota att göra det, är det ganska tvifvelaktigt huruvida vi fortfarande få åtnjuta ett ostördt lugn.
Jag anser det derföre vara af största vigt för representationen, och särskildt för R. o. Ad. en helig pligt att, innan vi afträda från den politiska banan, söka bringa landets försvarsväsende i ett bättre skick, än det, hvari det för närv:de befinner sig.
Jag älskar icke att »se spöken på ljusa dagen» och kan således icke instämma i Frih.
Raabs vid ett par tillfällen uttalade åsigt om vår östra grannes förkrossande 94 Deli 7 Maj f. m. öfvermakt.
Jag finner, i likhet med Gr. af Ugglas, att de allierades fälttåg på Krim tydligt ådagalagt svårigheten för en landstigen fiende, som aflägsnar sig från kusten, att underhålla en särdeles stor styrka.
De allierade voro obestridda herrar på hafvet, deras transportmedel voro ofantliga, de disponerade öfver Europas rikaste länder och ändock höll deras armé på att omkomma af brist.
Jag är också öfvertygad, att en Rysk operationskorps, sådan som Frih.
Raab tänkt sig, af 150 ä 200,000 man, skulle, i vårt föga odlade land helt enkelt svälta ihjäl, derest den lemnade kusten.
Men på samma gång jag uttalar detta, måste jag också medgifva att landtförsvars-komiténs beräkning af den styrka, Ryssland kan hit öfverföra och underhålla, i min tanke är allt för låg.
När man besinnar, dels Rysslands stora flotta, dels att det vid ett krig mot oss troligen sammandrager sina trupper på Aland, på endast 7 timmars afstånd från Stockholms-skären, måste man erkänna, att den armé, hvarmed fienden här torde uppträda, blir betydligt större än de 35.000 man, som landtförsvars-kommitén tänkt sig.
Men äfven om Ryssland icke på en gång öfverförde mer än denna styrka, har jag icke kunnat göra för mig klart huru den af komitén omtalade krigsfoten 50,000 man skulle kunna hastigt samlas och verksamt uppträda mot fienden.
De 25,000 bevärings-soldater skulle ju, under större delen af året, vara ur tjenst spridda öfver hela landet, från Ystad till Haparanda; mig förefaller då svårigheten att samla dessa, vida större än den, att sammandraga hela beväringen i den hotade trakten.
Jag fruktar dessutom mindre den öfvermakt, hvarmed Ryssland i första ögonblicket kan här uppträda, än den lätthet hvarmed detta land genom tillgång på folk och penningar, på krigsvandt befäl samt god materiel, kan fortfarande underhålla en operations-armé, afpassad för de Skandinaviska förhållandena.
Just detta gör vår ställning så betänklig, att den icke medgifver ett ögonblicks uppskof med ordnandet af vårt försvarsverk på det bästa och tidsenligaste sätt.
Tdl grund för ett sådant ordnande kan, enligt min förmening, endast läggas en allmän folkbeväpning.
Denna princip är uttalad redan i 1812 års beväringslag.
Den har icke blifvit till fullo utvecklad, men jag anser den dock vara så sann, så riktig, att den aldrig bör lemnäs ur sigte.
Om man således skulle bjuda mig att välja mellan, å ena sidan, den nuv:de allmänna bevärings-inrättningen med dess otillräckliga öfning, och, å andra sidan, hvad af K.
M:t blifvit föreslaget, en utsträckt öfning för en del och ingen för de återstående f:delarne, skulle jag icke ett ögonblick tveka att gifva företräde åt den nuv:de organisationen.
Må man komma ihåg, att, Den 7 Maj f. m.
95 när allmän beväpning är antagen regel, då kan man hoppas att tiden för öfningen småningom utsträckes.
Så harju för icke länge sedan här skett, då bevärings-öfningarne fördubblades.
Säkert är deremot, att om man en gång frångår denna princip och fritager större delen af nationen från Vapenpligten, då får man den aldrig åter.
Beväringsexercisen, sådan den nu är, är visserligen otillräcklig för landets försvar, men den är derföre icke, som man vill låta påskina, onyttig.
Med den fallenhet för krigiska öfningar, som Svensken besitter, med det nit, som det Svenska befälet utvecklar, och hvartill något annat land icke kan uppvisa motstycke, måste man medgifva, att 30 dagars öfningar med 8 å 10 timmars exercis hvarje dag skall leda till något resultat.
Jag hemställer också till hvar och en, som sett en uppvisning af andra klassens bevärings-ynglingar, om icke dessa ingifva en glad förhoppning att de, efter en lämplig ytterligare öfning med gamla stammen, skulle med heder kunna föras emot fienden.
De allmänna vapenöfningarne medföra dessutom den fördel, att de hos nationen väcka håg för krigsyrket, att de, om jag så får säga, gifva hela folket ett slags begrepp om manöverne, hvilket, underhållet hos de frivilliga skarpskyttarne, kan blifva af yttersta vigt för landstormen.
Jag kan åtminstone icke begripa huru man kan tänka sig en landstorm sådan sorn' K.
M:t föreslagit den, der ydelar af dem, som skulle bilda den, aldrig tagit i ett gevär.
Jag anser således, att Utsk:t sagt allt för litet, då det endast funnit betänkligt att vapenöfningen för större delen af beväringen skulle inställas; jag hoppas att R. o. Ad. för sin del vill uttala den åsigt, att de allmänna vapenöfningarne äro oundgängligen nödvändiga.
Men det är icke nog, att folket skall vara öfvadt på papperet, det måste äfven vara det i verkligheten.
Man har, såsom Gr. af Ugglas påpekat, utom detta
Stånd börjat framkasta den tanke, att landets försvar skulle kunna grundas uteslutande på de frivilliga skarpskytteföreningarne.
Sannolikt är det Eder, Mina Hrr! bekant, att skarpskytterörelsen icke har någon varmare försvarare än mig, men jag bekänner öppet, att jag icke fattar huru någon militär, knappast huru någon tänkande menniska, kan på fullt allvar drifva denna sats.
Man måste taga hvarje sak efter det värde den kan ega.
Dessa frivilliga korpser kunna vara af oberäknelig nytta såsom lokalförsvar, de passa deremot alls icke till att mottaga fienden på öppna fältet, de sakna dertill både nödigt befäl, disciplin och sammanhållning, de kunna dertill aldrig förvärfva tillräcklig manövreringsfärdighet.
Spridda öfver hela landet i små grupper af 50 ä 60 man, kunna de aldrig 96 Den 7
Maj f. ra. erhålla ens de första begreppen om de taktiska rörelser, hvilka dock afgöra hela krigets gång.
Raab har deremot tänkt sig att försvaret skulle kunna ordnas på det sätt, att den stående armén så utbildades, att vi förvandlade dess 29,000 man till idel instruktörer, och att med en sådan massa befäl den oöfvade beväringen skulle kunna föras i fält.
Jag anser detta vara en alltför sangvinisk förhoppning, som icke kan förverkligas.
Redan den menskliga naturen förbjuder att utbilda hvarje individ till instruktör.
I lyckligaste fall skulle möjligen hvar 10:de man dertill kunna användas.
Men härtill kommer, att arméns sammandragning i garnison icke låter förena sig med vårt indelningsverk.
Den ind lta soldaten ingår i armén i förhoppning att under större delen af året få använda sina krafter till sitt och sin familjs uppehälle.
Just denna utsigt till framtida oberoende gör, att den indelta armén erhåller till rekryter det bästa oeh raskaste folket i hela landet.
Om soldaten nu för längre tid skulle dragas från sitt hemvist, blefve han icke i stånd att sjelf sköta sitt torp, han blefve då ruinerad, hustru och barn blefvo fattighjon och rotehållarne fingo underhålla dem och sköta torpet.
Genom en sådan förändring måste så mycket missnöje uppstå, att hela indelningsverket snart deraf skulle störtas.
Vår indelta armé kan icke användas till annat än det, hvartill den nu är afsedd, en lämplig stam för beväringen.
Men derför fordras, att beväringen skall vara någorlunda väl öfvad, ty bättre är att gå i fällt endast med stammen, utan all beväring, än att uppblanda denna stam med en massa oöfvade trupper.
Resultatet blefve i båda händelser det, att landet ginge förloradt; men i förra fallet dukade man under med heder, i det sednare blefve nederlaget förenadt med skam.
Jag behof ver blott erinra om huru under år 1848 den lilla väl ordnade Piemontesiska hären under hela sommaren gjorde Osterrikarne segren stridig, men när den år 1849 flerdubblades genom oöfvade friskaror, då kunde den icke hålla ut i mera än 5 dagar.
Samma orsak, samma verkan visade sig under sista Danska kriget.
De Danska soldaterna, ehuru käcka, kunde icke användas på fältet, utan nedskötos overksamma bakom Dyppels sandvallar.
Jag gjorde under denna sorgliga tid ett besök vid Sonderburg och hade der tillfälle att samtala med Danska arméns utmärkte, blott allt för tidigt fallne, stabschef.
Han yttrade till mig: »man säger, att vi böra gå anfallsvis tillväga; ja väl, skaffa mig blott soldater och vi skola göra så, men med dessa hedersman, inser hvar och en att det är omöjligt.»
Icke utan en viss förundran har jag hört en högre officer, Frih. Klinckowström, förklara, att beväringens nuv:de Den 7
Maj f. ra. nuv:de öfningar äro tillräckliga.
Gr. af Ugglas har redan svarat härpå.
Jag vill blott tillägga, att den beväringsstyrka, hvarom General Lefrén på detta rum yttrat sig så fördelaktigt, användes år 1814 mot Norge.
De Norska trupperna voro då långt mindre öfvade än denna samma beväring, dessutom underlägsna och moraliskt nedslagna, det var då icke så svårt för de våra att utmärka sig.
Man har talat om Stenbocks uppträdande emotDanskarne.
Dessa gingo öfver till Skåne i början af Oktober 1709; den Svenska hären sammandrogs genast i Småland, men först 4 månader derefter ryckte Stenbock ned emot dem.
När slaget vid Helsingborg stod, d. 28 Februari 1710, hade Stenbock haft nära 5 månader för att öfva sina trupper.
Sedan dess har taktiken gjort sådana framsteg, att mycket längre öfning än förr fordras att få en trupp stridfärdig.
Jag medgifver
Svenskens medfödda fallenhet för krigareyrket, men icke kan denna dock göra underverk.
När Fransmannen, som torde få anses minst lika krigisk som Svensken, för att blifva, icke linie-soldat, utan blott reserv-soldat, behöfver öfvas, l:sta året 3 månader, 2:dra året 2 månader och 3:dje året 1 månad, då är det väl knappast tänkbart, att 30 dagars öfning skulle vara tillräcklig för våra bevärings-ynglingar.
Ett försvar för godt köp är numera en omöjlighet.
Men om frihet är ett folks högsta goda, får man väl äfven underkasta sig hvad som erfordras för att bevara denna skatt.
Dessutom då 30 dagars bevärings-öfning nu kostar en half million, samt Utsk:t ytterligare föreslagit en half million för att anskaffa bevärings-soldater, förefaller det mig klart, att om samma million användes helt enkelt till att låta hela beväringen exercera 60 dagar i stället för, såsom hittills, endast 30 dagar, kostar detta icke ett öre mera än hvad Utsk:t föreslagit.
Om man fördelade denna exercis pä 2 år och gåfve l:sta årets beväring 42 dagars rekryt-exercis, det 2:dra årets 18 dagars möte, tillsammans med gamla stammen, hemställer jag, om man då icke skulle komma till ett vida fördelaktigare resultat; än det, som kunde ernås genom antagande af landtförsvars-komiténs förslag.
Beväringskarlen skulle sålunda erhålla lika stor rekrytöfning, som den Norska linie-soldaten, skulle året derefter utan fara kunna uppställas i samma led som stammen, och armén derigenom vinna den afsedda förstärkningen, med den skillnad dock, att om hvarje ålders klass beräknas till 20,000 stridbara, vi efter 5 års tid hade ökat vår styrka med 10,000 exercerade karlar i stället för de af landtförsvars-komitén afsedda 25,000.
En ytterligare forti. V. 7 98 Den 7 Maj f. m del vore, dels att bevärings-exercisen vore expedierad på 2 år, dels att skarpskyttar, som blifvit fullt approberade, fortfarande kunde befrias från de första 42 dagarnes beväringsmöte, hvarigenom en ytterligare uppmuntran gåfves åt dessa korpser att utbilda sig, en sak, som K.
M:ts förslag helt och hållet förbiser.
Att man sålunda snart skulle få hela nationen rekrytbildad och van vid vapen, således en fullständig folkbeväpning, är obestridligt.
Jag hemställer, om man icke då skulle kunna ögonblickligen uppträda med en aktningsbjudande krigshär, om icke vår landstorm då, men först då, skulle blifva af verklig nytta.
Då först skulle Sverige intaga sin rätta plats i Norden.
Då först skulle vi kunna säga oss hafva gjort hvad vi bordt göra för att trygga vårt älskade, vårt ärorika fosterlands frihet och anseende.
Men, säger man, det kostar för mycket, en hel million om året!
Ja, har det kommit så långt med oss, då återstår ingen annan utväg, än att upptaga komiténs förslag om lottdragning; derigenom blefve åtminstone någon del af beväringen så öfvad, att den kunde förstärka den allt för svaga stammen.
Såledas i första rummet föreslår jag att hela beväringen tillräckligt öfvas, men om representationen anser detta icke utförbart, då måste man öfvergå till lottdragning.
Lottdragning är införd i de flesta utländska arméer, äfven i Danmarks och Norges.
Huru kommer det sig då, att hvad som utomlands icke framkallat någon synnerlig obenägenhet, här i Sverige rönt ogillande af nästan hela nationen?
Jo, derföre att komitén tillstyrkt friköpning.
Det finnes icke något folk på jorden, som i lika hög grad, som det Svenska, älskar likhet inför lagen.
Det underkastar sig utan knot stora uppoffringar, men dessa måste då drabba alla lika.
Lottdragning i och för sig är rättvis, när alla utan undantag deri deltaga, orättvis deremot, om den bemedlade kan genom penningar fritaga sig derifrån och derigenom kasta hela tungan på den fattige.
Väl skulle, efter komiténs förslag, under krigstid hela beväringen, äfven de som friköpt sig, kunna kallas under vapen, men i första hand blir det dock bevärings-soldaterne, hvilka föras mot fienden, och under fredstid skulle bördan alltid komma att uteslutande drabba den mindre bemedlade.
Om lottning måste ega rum, nå väl, må alla då gå till urnan, från prinsen till dagakarlen, från millionären till tiggaren.
Man anför, att en bildad person kan göra sitt land mera gagn genom att arbeta med hufvudet än genom att stå i ledet.
Men olägenheten kan förekommas derigenom att man efter lottdragningen tillåter byte.
Man invänder kanske att detta är samma sak, som friköpning.
Friköpning, före lottningen, Den 7 Maj f. m. 90 enligt komiténs förslag, tillskyndar Staten en inkomst, men kastar utan all ersättning en förökad tunga på den fattige, livars utskrifnings-procent blir större i samma mån som friköpningen tilltager.
Byte efter lottningen deremot är helt enkelt ett kontrakt, som uppgöres mellan tvenne personer, oell som således måste antagas tillgodose bådas fördel; den förmögne slipper att exercera, derest han genom erbjudande af antagliga vilkor kan öfvertala någon att gå i hans ställe; den fattige åter, som åtager sig besväret, får betaldt, icke efter hvad andra, utan efter hvad han sjelf anser detta vara värdt.
Naturligtvis antager jag att frivilliga anmälanden böra få ega rum och jemväl uppmuntras; dock vill jag icke yttra mig 0111 beloppet af den s. k. extra aflöning, som enligt komiténs och Utsk:ts i detta hänseende skiljaktiga förslag, bör tilldelas den beväringspligtige, som frivilligt anmält sig till bevärings-soldat.
Jag vill blott anmärka, att det äfven synes mig betänkligt att särskildt betala en soldat i fredstid, men deremot icke när han utsändes i krig.
Må man icke säga, att betalningen då bör upphöra derföre att alla andra beväringspligtige samtidigt inkallas, ty detta sednare är icke säkert.
De 25,000 bevärings-soldaterna utkommenderas genast, men huruvida de oöfvade beväringskarlarne sedan uppbådas, torde vara minst sagdt ovisst.
Fördelen af att beväringstiden förlänges från 5 till 10 år, har jag icke hört bestridas af någon, ej ens inom de andra Stånden.
Denna utsträckta pligt drabbar under fredstid endast till namnet, enär endast de 2 första årens beväringsskyldige i alla fall skulle öfvas, men stadgandet är nödvändigt för att, i händelse af krig, ega nödig tillgång på ersättnings-manskap.
Med blott de nuv:de 5 åldersklasserna kunna vi aldrig hoppas att i längden hålla ut en kamp mot en så fruktansvärd motståndare som Ryssland.
Jag kan emellertid, i likhet med Gr.
Sparre, icke finna något skäl att derföre framflytta bevärings-exercisen från året efter fyllda 20 till året efter fyllda 21 år.
Bevärings-exercisen är onekligen en svår börda.
Det är således fördelaktigt, att så snart som möjligt afbörda sig densamma.
Jag medgifver, att den 20- årige ynglingen icke besitter nödig kroppsutbildning för att uthärda ett fälttågs besvärligheter; men deremot anser jag, att han eger tillräcklig styrka för att deltaga i ett beväringsmöte.
Då man har 9 andra ålderklasser att tillgå, tror jag icke att man i första hand kommer att till krigstjenst använda just den klass, som dertill eger minsta krafter, liksom minsta öfning.
När man vill nå ett stort mål, bör man akta sig att icke spänna hågen så hardt att den brister; detta kunde lätt hända genom det 100 Dea 7 Maj f. m. motståud, som en framflyttning af beväringsålderns början kunde framkalla.
På grund af de skäl, jag nu haft äran framställa, vågar jag hemställa, att R. o. Ad., i stället för Utsk:ts, måtte antaga följ:de förslag: att R.
Skr i underdånig skrifvelse till K.
M:t anmäla, det R.
St:r, vid granskning af de i K. M:ts Nåd.
Propos. angifna förändrade grunder för bevärings-inrättningen, funnit sig böra hemställa: l:o skyldigheten för Svensk man att deltaga i allmänna beväringen inträder, såsom hittills, med året näst efter det, då han fyllt 20 år, och fortfar i 10 års tid: 2:o alla beväringsskyldige af de tvenne första åldersklasserna böra vapenöfvas; 3:o ökad öfning för beväringen är nödvändig och bör, om möjligt, utsträckas till alla; 4:o skulle ökad allmän öfning visa sig medföra allt för stora kostnader, då må någon del af beväringen genom lottning uttagas för att särskildt utbildas; 5:o frivilliga anmälanden före lottningen böra befrämjas; 6:o ingen friköpning från lottdragning får ega rum; 7:o byte efter lottdragningen är tillåtet inom samma åldersklass.
Jag gör mig ingen förhoppning att detta förslag nu skall tillvinna sig R.
St:rs bifall; jag litar på framtiden, men anser det dock vara af största vigt, om dessa grunder antagas af det Stånd, som, jemte den största sakkännedom, tillika i första rummet har sig anförtrodd vården om landets ära och anseende, och som dertill manas såväl af skyldighehen mot sig sjelf, som mot de stora minnen, som stå tecknade på vapensköldarne här omkring.
Göra vi det, är jag förvissad att Svenska folket en gång med tacksamhet skall påminna sig hvad R. o.
Ad. vid detta sitt sista politiska uppträdande sökt åstadkomma för att betrygga fosterlandets frihet och lugn.
Det är i sanning svårt för mig att, efter de sakrika anföranden, som af föreg:de talare blifvit hällne, framkomma med ett försvar för det organisat.ions-förslag, som nu föreligger; men jag anser mig dock berättigad att under några ögonblick taga uppmärksamheten i anspråk, för att något undersöka vårt lands försvarsförmåga och de förhållanden, som dermed ega sammanhang.
Den första fråga, sorn då framstår för min tanke, är: eger Sverige i närv:de stund tillräckliga och tillräkligt öfvade stridskrafter för att åtminstone i första hand kunna möta ett anfall på fädernejorden och för att söka värna Deri 7 Maj f. m. 101 vårt politiska sjelfbestånd och oberoende?
Och om jag härtill måste svara nekande, så blir den andra frågan: huru skola våra stridskrafter ökas och öfvas, för att kunna uppfylla sitt ändamål?
Om vi gå något tillbaka i tiden, så minnas vi, huruledes, för icke så länge sedan, en känsla genomfor hela nationen, som gjorde, att litet hvar började gripa till vapen och öfva sig i dess bruk.
Jag tror, att denna känsla, som sedermera fick det allmänna namnet skarpskytterörelse, icke var någon efterhämtning från England, utan att den var ett medvetande deraf, att våra försvarskrafter icke äro sådane de böra vara, och att detta medvetande uttryckte sig i försök att på frivillighetens grund bygga ett ordnadt försvar.
K. M:t tillsatte äfven en komité för utarbetande af förslag till organisation af Sveriges försvar uti alla dess detaljer, och den första fråga, som för denna komité framställde sig, var naturligtvis: huru stor och stark bör den armé vara, med hvilken Sverige skall börja striden?
Denna fråga var icke, såsom Frih.
Klinckowström yttrat, frågan om armarne och benen af den bild, Frihm framställt; den var frågan om hela kroppen, — den var hufvudfrågan.
Jag vill icke bestrida, att den nämnda bildens hufvud bör motsvara ingeniör-korpsen och generalstaben, på sätt Frih:ne Klinckowström och Raab anmärkt; icke heller att dessa äro i stort behof af utbildning och förbättring, hvarpå väl ingen kan tvifla efter de anföranden, bemälde Hrr, den ena vid ingeniör-korpsen och den andra vid generalstaben, här inför K. o. Ad. hållit; men för min del tror jag, att komitén kommit till ett godt resultat, då den bestämt, icke vår krigsfot, utan vår fredsfot till 50,000 man, men på samma gång anser jag denna styrka vara den minsta, hvarmed vi kunna börja striden.
På sätt Gr. af Ugglas anfört, är det numera fullkomligt gagnlöst att framkomma med oöfvade soldater.
Lefrén må för 32 år sedan hafva sagt hvad han velat; troligt är, att det af en talare citerade yttrande, som af honom blifvit fäldt, var ämnadt till försvar för den nydanade beväringsinrättningen, hvars vidare utbildande han önskade.
Jag tror emellertid, att hvarje officer, som tjenstgjort vid något annat vapen än ingeniör-vapnet, måste medgifva, att det i närv:de stund är ovilkorligen nödvändigt att ega en någorlunda stark och väl öfvad armé, för att i första hand upptaga striden; och den siffra, som komitén i detta hänseende föreslagit, eller 50,000 man, tror jag vara den rätta.
Här har ordats om den truppstyrka, som på en gångskulle kunna öfverföras till våra kuster, och Frih.
Raab har i sådant hänseende upplyst oss om beskaffenheten af den flotta, som af vestmakterna begagnades för öfverförande af deras trupper till Krim.
Dessa trupper upp - Den 7 Maj f. m. gingo endast till 59,000 man, 2,904 hästar och 133 artilleripjeser.
Afståndet från Varna till Eupatoria är ungefär lika långt som det från Helsingfors och Reval till Stockholm, således betydligt kortare än det från Petersburg till Stockholm.
Jag känner på siffran förhållandet med denna flotta.
Den bestod af 34 linieskepp, 5 fregatter, 50 stora ångare och 267 stora transportfartyg, af hvilka kanske hvart och ett räknade 5 å 600 tons; hela denna transport-flotta skulle således uppgå till emellan 50 ä 60.000 läster.
Den Ryska handelsflottan i Baltiska hafvet uppgår, den Finska inberäknad, icke till mera än 64.000 läster och kan af densamma på sin höjd r’:delar antagas vara till hands för truppers öfverförande.
Det är således föga sannolikt, att Ryssland skulle kunna till våra kuster på en gång öfverföra mer än 40 å 50,000 man; men under sådana omständigheter är det af vigt, att vi ega en armé tillräckligt stark att möta denna truppstyrka.
För att uti sitt förslag komma till ett sådant mål, egde komitén ingen annan utväg än att öka beväringens öfning.
Men förökade öfningar för hela beväringen är ej lämpligt, ty dels saknas dertill nödigt befäl och nödig utredning, dels skulle kostnaden för dess tillräckliga öfvande blifva allt för stor, och dels hafva vi ej i första hand behof af en så stor truppmassa.
Under krigets lopp hafva vi alltid tillfälle att ytterligare utbilda vår krigsfot.
För att emellertid öka den armé, som vi städse måste hafva i beredskap, finnes intet annat medel än att, på sätt K. M:t föreslagit, antingen taga sin tillflykt till det frivilliga anmälandet, eller ock till lottning, såvida det förstnämnda medlet ej finnes för behofvet tillfyllestgörande.
Detta ord lottning hade knappast blifvit närnndt, förrän ett verop gick ut öfver land och rike och man skrek om blodslott ning och de fattiges förtryckande.
Man besinnar ej, att denna lottning endast afser att bestämma, hvilka- sorn i första hand skola uppträda i striden, samt att den öfriga delen af beväringen skall upptaga den i andra hand.
Hade vi lefvat i Gustaf Adolfs dagar, så hade man sannolikt täflat om att få en plats i deras leder, hvilka först skulle möta fienden; men i nittonde seklet höres ett rop, som tyvärr förråder allt utom en sådan täflan.
I sammanhang med denna lottning har man talat om förtryck emot de fattige.