Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En smak, rik, enkel dock, ej njugg, men yppig ej — Han var en typ för allt af dandies här vi hyste,
Men liksom eldar två hans ögon röda lyste.
Då, plötsligt han bröt ut, i det han rörde i Eldbrasan med sin käpp: Min vän, jag tror att ni Här sitter grubblande på Gud; ni svarar nej,
Och glädes, säger ni, att gudar finnas ej —
Ni läst er Epikur, och gudar äro döda För er se ’ n dess; men säg, har aldrig ni känt flöda En darrning i er kropp, som helt er gripit sist Vid tanken, himlen tom!
Kort, är ni ateist?
Är ni så säker på att Gud ej existerar,
Så säg mig, hvarför då mot honom ni domderar?
Om han blott är en dunst, som har er själ bedragit, Hvi alla dessa slag ert svärd mot honom slagit?
Visst Don Quijote en dag i fantasiens lekar En qvarn för jätte tog, men ni, min vän, som nekar, Ni slås mot skuggor blott!
Det är en löjlig rol,
Ty finnes Gud ej till, er kamp ju blir till noll.
Ni är ett rö med kraft att tänka som — den käppen Och tror på Gud till sist, der, ser ni, ligger knäppen.
Men * ni ej tillstår det, kantänka, det generar!
Ni tror ändå, jag tror, fast knäfveln mig regerar.
Hvad nöje hade vi, fördömde, att försynen,
Som vi ej trodde på, fa spotta uti synen?
Men lyckligtvis han fins, man kan hans verk förhåna, Han är, är öfveralt, och alltid, lik det måna Hafsdjur, som sträcker ut ifrån oformlig kropp I vågorna sin arm, der det styr fram sitt lopp,Han slingrar verlden all in i sina tentakler —
Ej är han ett utaf den gamla trons spektakler Med farfarslater, skägg och grin på barnadragen,
Nej, han ett monstrum är, det värsta, som sett dagen.
Han girigt slägtets blod med sina munnar suger,
Han täres af begär, hans afund, jo, den duger.
Han nycker har och hat och samvetsagg som blöda, Och skapar menskorna för att dem se n fa döda,
Hans Eden endast är en snara, listigt spunnen Och all hans skapelse till intet sist försvunnen.
Nu tvärt han ångrar brott, dem nyss han utfört har, Nu allt han vildt förstör, nu Noachs lif han spar.
Jo, för att det resultatet vinna,
Att hans re ’ n födde son skall födas om af qvinna Och sedan dömas till en död som korsets tung —
Ja, ett original är alla kungars kung!
Till marterdöden hän han sina trogna leder,
Ty fröjd åt Romas pack och skökor det bereder.
Han bränner deras kropp, han gjuter deras blod Och säger se ’ n en dag med skratt och lustigt mod: Du, sancte Per, skall bli min kyrkas fasta klippa.
Så ser du honom säll med ögon, hvilka glippa,
Till döden sända kall millioner menskor bort För att se ’ n med en volt dra fram en ny kohort.
Väl dock ifall han blott begått de galna strecken,
Men tankens klumpighet ej öfvergår ett tecken Hans händers, nej, hvad än om honom blifver spordt I nidingsverk, det är ett noll mot dem han gjort.
Jag är alls ej, min vän, professor, en historisk Och vill ej taga an en ton, deklamatorisk,
Jag vill ej rabbla upp för dig en utnött lexa,
Om redan hända ting jag ej på nytt vill käxa;
Men hvar en tanke tänds och hvar ett hjerta skälfver, Då lyckan, frihetfen kring dig sin maning hvälfver,När helst man mödar sig att kämpa för en rätt,
När man sig känner tryckt af vigda vattnets sqvätt, När man till slut ej vill allt gammalt vanvett vörda, Då, om du liknar Gud, du skall din like mörda.
Ja, landsflykt, slafveri, förtryck och fängselhålor, Beck, bly och oljas blod, af jern förbrända sålor, Kniptänger, frätande i kroppen in sin spets, Jernstöflar Jtring vår fot och pinbänkar till reds,
Bål, halster, galgar, kors, som slita oss i stycken, Guds höga diadem, se der, se dina smycken!
Men när sin tirad han lyktat Den gästen invid min härd, Kamraten och dandyn flyktat Med hållning af man af verld.
Och drägten, den fint moderna I dämpad, behaglig ton Nu syntes ej längre värna Hans kropp som klädebon.
I glänsande naken fägring Stod erkeengeln der I skimmer som af en hägring Från afgrundslågors sfer.
Hans ögon en värme göto Som flammande solar två,
Och lockarna hop sig slöto Som krona af blixtar blå.
» Det var ej längre den späde,
Invid hvars sköte jag drömt,
Det nu var den onde, den lede,
Det väsen, som kyrkan dömt.
Det var han, hvars makt vi röne,
Om också allt hat han bar;
Det nu vår herre, den sköne,
Gudomlige Satan var.
Ja, sade han, jag är den slemme, svarte, vilde,
Den slagne.
Gud tog allt, jag intet förr en dag.
Dock älsken mig, ty Gud var den er lycka spilde,
Jag ger den åter, jag.
Jag var det som med ljus till eder stamfar lände,
Och honom bjöd den frukt, af Gud förnekad var;
När han ur Eden drefs, jag hoppet återtände:
Du nog det återtar.
Gud väl sin lustgård nu för dig för evigt sluter Och drifver dig med hot i landsflykts fasor bort,
Dock trots hans viljas bud ett paradis du njuter På jorden inom kort.
Gud ser med njutning på, hur de han skapat lida Och bjuder: vinn ditt bröd uti ditt anlets svett —
Jag alstringskraften ut kring jorden mäktat sprida Och har den söner gett.
Att väcka hat till dig hos din ledsagarinna Till födslovåndans qval Gud grymt har henne dömt.
Jag gifvit dig en bädd, der kiknande hvar qvinna Har all dess smärta glömt.Och när till hennes bröst dig tvenne armar sluta,
Der du af lust kan dö emellan hennes knän,
Af afund tärs er Gud, att fröjderna ni njuta Ej nå till honom hän.
Och allt jag lofvat er jag gifvit, njutning, löjen,
Allt, kärlek, skämt och skratt från nyfödd barnamun, De heta kyssars glöd, de långa famntags nöjen, Hvarenda lycklig stund.
Jag har tillintetgjort hvar straffdom domarn tände; Han ville slägtets död, till intet halp hans kraft,
Utur den vattuflod, som han kring jorden sände,
Jag utdrog drufvans saft.
Gud i okunnighet och natt er ville sänka,
Den glada konst jag gett och kunskap alvarsam,
Och för min andes fläkt uppfinningarna blänka Ur slumpens blommor fram.
Jag elden gifvit er, som mörkret lagar skrifvit,
Guld, jern och arbetskraft hos tämda vilddjurs flock, Jag språkets ord och ljud med gifmild hand er gifvit Och språkets tecken ock.
Förgäfve^ kring er stig Gud dimmors töcken hopat Och en olöslig knut snott hop på tankens band,
Jag knutarne har löst, jag dimman fjerran sopat Med solljusmägtig hand.
Den vise, forskaren och skaldens kraft, den höga,
Allt som med siarmagt hvar dunkel gåta tvang Jag gifvit er, min är hvar blixt i deras öga Och deras stämmas klang.Min är den röst, som stark i tidens oro dånat,
Mitt hvarje snilles ljus, som ni ett dårligt nämt,
Min Kains gerning var, min, hans som ljuset rånat Med ett prometeiskt skämt.
Jag Epikurus var, jag Job och Galilei,
Mitt Keplers, Newtons verk och Voltas, Fultons, allt.
Och Gutenbergs, der stolt det ord ni sagt ni se i Bevingad, ny gestalt.
Tack vare mig ni ha naturens krafter tvingat Och hennes gåtor löst med edra maktspråks bud,
Till hennes, hennes kung ni hafva upp er svingat,
Till hennes kung, nej Gud!
Ni ha er ingång sprängt i bergens jättesköte,
Ni hafvets rymder mätt och stolta städer byggt,
Ja, hvart er dröm sig sträckt, dock verklighet till möte ^Har gått dess djerfva flygt.
Hvart ett mysterium uti er tjenst sig gifver,
Allt ödmjukt böjer sig for eder viljas lag,
Er tankes budskap nu den snabba blixten skrifver,
Er lyder åskans slag.
Ännu en tid, och ni på luftens ljusa vågor Med edra kölar fram i segerbanor gå,
Och ifrån högrest mast den klara blixtens lågor Som vimpel synas slå.
Gud krossat mig, åhja!
Men trots hans makt och ränker Med eller mot hans bud jag har fört er i hamn.
Den Onde kallas jag.
Den onde dock, jag tänker,
» Ej stulit har sitt namn.Den öfvermodige, den slagne, ja, jag är det!
Men hämd jag tar i er, ni fattiga, ni små.
Här, drick utaf mitt blod, här är mitt kött, förtär det, Gud ej gjort mer än så!
Då är det ock till mig er kärlek all skall flyta; —
Så kommen hit till mig, ni med förkrossad min,
Så kommen hit till mig att sannings bröd fa bryta I hädelsernas vin.
Så kommen, resen er, så stolt som förr i tiden,
Så kommen, Babels torn ånyo bygga vi,
Så kommen,, samlade på nytt vi börja striden Mot gammalt tyranni!
Till mig, till mig, till mig!
Nu hämdens dag är inne,
Der uppe i sin borg den högste sitter blek.
Till mig, med vildsint kraft från himlens högsta tinne Hans murkna troner vräk!
Kom menska, kom, min bror!
Mig följ, om du det vågar, I firmamentets hörn vi slunga våra bloss!
Der Gud sitt säte haft, vid verldens brand som lågar Vi vilda tumla oss.
Med spända vingar, hvilka sprängde Den fasta muren, syntes mig Han nu så stor, att blick ej trängde Uti hans ögons afgrund sig.
Snart synen mer ej honom räckte,
Ej kropp, ej ögon märktes, blott Ett kolsvart gap, som ut sig sträckte Kring hela rummet, der han stått.Och der sig tjockast skuggors makter Trängt hopa, hädelsernas skrän Röt, som när tusen katarakter Slå ned mot tusen solars sken.
Mig tycktes som i vilda fasor Af ilsket skri jag såg, hur Gud Fördömd slog hufvudet i trasor Och svann i tomhet utan ljud.
Men plötsligt åter allt var stilla,
Allt teg, och bort flög skuggors här,
Som när en svala flyr den lilla —
Och djefvulen ej mer var der.
Och ensam, häpen, skrämd i mörkret qvar jag låg På knä, jag bad, hell dig, jag sad ‘ med eldad håg,
Du stolte, starke, hell!
Dig höge hör jag till,
Hell dig!
Din tjenare jag är, när helst du vill!
Du, som allt godt oss ger, det onda öfverväger,
Du, den förbannade, min hela kärlek äger.
Var helsad frälsare, du fattigmannens tröst,
Som bringar munnen bröd och lycka åt mitt bröst,
Du, som har tändt det hopp oss tålamod bereder,
Som vetenskap och konst och glädje kring oss breder, Som alstrar snillen fram!
Var helsad, upprorsman,
Som helvetet som fri mer godt än himlen fann!
* Du, hvilkens vingar man väl stäckt, men dock ej röfvat, Du, emot hvilken man oändlig grymhet öfvat, l) u, hvilken ej har hopp, men likväl härdar ut Och lider stum, fastän ditt qval är utan slut,
Du, hvilkens stolta mod ej någon straffdom tvinge!
Ja, trodde jag på Gud, mitt hell dock djefvuln finge.Till jemförelse upptaga vi här ett stycke ur Alfred Mazzas uppsats om Carducci (i Dagens Krönika 1882).
&gt;0 Satan (så börjar Carduccis hymn), jag åkallar dig, festens konung.
Vinet gnistrar i bägarne; jorden och solen vexla småleende med hvarandra kärleksfulla ord.
Jag anropar dig, o Satan, som är det väsentliga i hvarje skapadt ting, dig som är materie och ande, dig, som är sinne och förnuft.
O prest, bort med dina litanior.
Satan viker ej för dig, han drager sig ej tillbaka!
S: t Mikaels svärd rostar; blixten varder till is i Jehovas hand.
Endast Satan lefver.
Han herskar i en qvinnas ögonkast, vare sig hon gör motstånd eller utmanar.
Han strålar i det vin, som återställer det flyktande lifvet, som hejdar smärtan, som uppeldar till kärlek.
Det är endast du, o Satan, som inspirerar min sång, om min sång bryter ut ur mitt hjerta och utmanar de brottslige påfvarnes, de brottslige tyrannernas gud.
Dig hafva i alla sekel de anropat som velat resa sig mot dogmen, att menniskans fädernesland endast vore himlen och ej äfven jorden.
Dig hafva våra förfäder anropat under namnet Agramainio, Adone, Astarte; dig anropade folket i lundar ne, då Kristi religion redan var antagen af stadens folk; dig anropade alkemisten, som vågade kasta sina blickar dit, der presten såg ett brott att forska.
För-gäfves sökte Sankt Antonius och Abelard undfly dig: medan de marterade sig med gissel och tagelskjortor, fyllde du deras celler med qvinnobilder.
Det var du, som kom Arnoldo da Brescia att inbilla sig, att han skulle kunna återställa Roms gamla glans.
Det var du, som inspirerade Wicleff, Huss, Savonarola och Martin Luther; du, som är symbolen af striden mot den inskränkta religiösa vidskepelse, hvilken de katolska presterna predika » .Hymnen slutar sålunda: *
Människotanke, o!
bräck dina bojor!
Blixtre i flammande eldskrud din bana!
Res dig, materia, segrar att ana!
Ser du, han nalkas dig, ryslig, men fager; hän öfver hafven han ljungande drager;
snabb, som vulkanernas brinnande lava, stormar han, fjällames värn att begrafva;
styr öfver svindlande forsar och strida; skingrar i dälderna dimmor som bida;
samlande kämparnes splittrade hopar, vida kring verlden den väldige ropar.
Som för en hvirfvelvind altarne ramla — — - Folken i skälfvande undran sig samla.
Kännen I Satan, som fjättrarne lossar,
Satan, förnuftet, som hämnar och krossar!
Hell dig, o Satan, hell!
Ljusning du bringat!
Presternas Jehova du har betvingat!
Med denna hemska åkallan slutar sängen.
Och hvem har skalden velat förhärliga, med denna sång?
Han svarar sjelf härpå:
Jag har skrifvit min hymn till de två guddomligheterna (Naturen och Förnuftet) i min själ, i din själ och i alla goda och ädla själar: till de två guddomligheter, som den ödsliga och råa asketismen afskyr under namn af kött och verld, som teokratien bannlyser under namn af Satan.
Dessa stanser äro för Dagens Krönika öfversatta af hr Kdv.
Fredin. » Satan är för asketikern skönheten, kärleken, välbefinnandet, lyckan.
En stackars nunna önskar sig en endi vieqvist; på den qvisten sitter Satan.
En munk finner behag i en fogel, som sjunger i hans ensliga cell; i den sången dväljes Satan.
Det är denna vilda asketism, som förnekat naturen, familjen, staten, konsten, vetenskapen, menniskoslägtet; som till förmån för det kommande lifvet undertryckt det närvarande; som af kärlek till själen gisslat och marterat kroppen.
Satan är tanken, som flyger, Satan är vetenskapen, som experimenterar, Satan är hjertat, som brinner, Satan är pannan, på hvilken står skrifvet: Jag böjer mig ej.
Allt detta är sataniskt.
» Vi finna Satan i det gamla testamentet.
Han är den förste rebellen mot Jehovas despotism i skapelsens öken.
Hvad sade då denne ädelmodige frestare åt mannens följes-lagarinna?
Han visade henne i den tillslutna och enformiga lustgården det hemlighetsfulla träd, som bar kunskapens och lifvets äpple; och han sade: äten af detta, och I skolen vara såsom gudar!
— Och hvad annat sade i sjelfva verket till oss Pytagoras, Anaxagoras, Sokrates, Plato, Aristoteles?
Hvad annat sade Galilei, Newton, Kepler, Descartes, Kant?
» Jag är ingen skeptiker.
Jag älskar och jag tror. »
Såsom man finner, har Carducci lika litet som Riche-pin med denna hymn velat förhärliga det ondas princip.
Satan är sålunda för Carducci ej det ondas genius, utan i dess ställe » varandets omätliga princip ».
Och då han åt denna sin gud gifvit detta namn, som för öfrigt fört många kritiker på villospår, har han gifvit honom det samma såsom en antites mot presternas gud, mot den gud, som för skalden är autodaféemas och inqvisitionens gud, den gud, i hvilkens namn man hängde eller brände Arnoldo da Brescia, Savonarola och Huss, — som dömer Columbus, som torterar Galilei, som (med Gregorius XVI i sjelfva nittonde seklet) förklarar användningen af ångan för endjefvulsk uppfinning.
En motsats till denna gud är skaldens gud.
Hymnen till Satan — skrifver han någonstädes — är lyrisk i den mening, att det var ett plötsligt utbrott af alldeles individuela känslor, som gåfvo sig utlopp ur mitt hjerta, ja verkligen ur mitt hjerta, en septembernatt 1863.
Min själ hade nu efter flera års forskningar och tvifvel funnit sin lösen och jublade öfver sitt hetireka.
Då jag lät trycka denna hymn, var jag så långt ifrån att tänka på att göra propaganda, att jag till en början blott drog försorg om några fa exemplar, bestämda till privat utdelning bland mina vänner.
Inno a Satana hade år 1882 upplefvat 14 upplagor.
Dess inflytande på Richepin är omisskänligt, ehuru hans sjelfständighet i behandlingen på samma gång är obestridlig.Nya.
spegelbilder af Zéro *.
Herr Petterssons tankar om turkarne.
De skönaste döttrar dock turkarne ha ’, Eunucker dem vakta så säkert och bra;
Man friar, får harem med dussinet i,
Ack, ack, huru gerna jag turk ville bli!
Hvad jag skulle skämta den hela Guds da ’ n Med mina turkinnor som turk på divan!
Och allt, de med guldtoffeln pekade på,
Det skulle de söta » turkoserna » få.
Vid Offenbachs toner, i lättaste gaz,
bägarn de skulle kredensa med grace.
Men turkarne få ju knappt smutta på vin — Nej pass!
Att bli turk, jiej, det mätte väl hin!
Fikens melodi.
Om midt på da ’ n, om sent på qvällen,
Blott mästarn gått och verkgesällen,
Då stannar hyfvel, stannar sag,
At andra falt står Calles håg —
* Af förf.
till den omtyckta poemsamlingen » Spegelbilder *, hr F. Bar-thelson, har man inom en ej alltför aflägsen framtid att emotse en ny humoristisk diktcykel, hvarur jDagens Krönika » blifvit satt i tillfälle att meddela några profstycken.Dâ kan ej Calle lata bli Att hvissla högt en melodi.
Den melodin sa enkel är,
Men Fiken har ju den så kär,
Och Calle re ' n i fjorton da ' r Sä ömt pä Fiken blickat har;
Och kan väl da han låta bli Att öfva flickans melodi.
En mästare på handklaver,
Sa väl hvar ton han återger;
Och da hon frågat ju en q väll:
Blir inte Calle snart gesäll? » • Hur kan väl Calle lata bli Att spela Fikens melodi!
Den skalken ställer dörren pä glänt; Han småler, ty han på sig känt,
Till sist, i fall hon står och lyss, Han drillar sig nog till en kyss.
Och kan väl da han lata bli Att drilla Fikens melodi.
Men hur han drillar, dag frän dag För Fiken blir allt mer ’ han svag; Gesäll han blir framåt April;
Det bröllop blir och lite * till,
Sa damar Calle — hi-hi-hi!
Allt efter Fikens melodi.
Hon var en skälma, han ett far Med ögon himmelsblå och milda; Han kallades herr Isidor,
Och lilla skälman hette Hilda.
Dagens Krönika.
0 — 7.Herr Isidor var ung student Och var i Hilda rent af galen;
Han qviunolist ännu ej känt,
Han kände en&lt;Jast älskogsqvalen.
Herr Isidor led grymma q val:
Han endast fick på afstånd svärma,
Tills ändtligen uppå en bal Han föremålet fick sig närma.
Hvad hon var skön, hvad hon var grann!
Han kände sina kinder glöda;
Till sin förvåning dock han fann Den skönas ögon alltför röda.
» Ah!
hon har läst min poesi,
Den doftande, den fina, skära,
Med mina känslobikter i,
Och verserna till hennes ära.
Hon gråtit for min skull helt visst »,
Han tänkte genast i sitt sinne,
Ack, hennes näsduk af batist,
» Den vore något, den, som minue! »
Hans käileksfeber steg allt mer,
Hans blod begynte öfversvalla,
Då Hildas näsduk ju han ser Helt oförmärkt till golfvet falla.
Nog visste han, det finnes lag
För den som stjäl, som tjufgods gömmer
Men när gud Amor hviskar: tag!
Man nästan alla lagar glömmer.
Herr Isidor i smyg tog upp Den lilla duken superfina;
Och efter en så lyckad kupp,
Han smög sig ut på väg mest gina.Der stod han nu, en ädel bof,
I qvällens mörker helt allena,
Och hänryckt tog han fram sitt rof,
Det doftande, det silkeslena.
Han fann den skönas näsduk våt;
Han suckade: » du hulda, ljufva!
Ack, jag vill kyssa bort din grät! » —
Tänk, om han anat Hildas snufva !Anders Fryxell och hans Berättelser-ur svenska historien.
Ett uttalande på finska af
Palmén.
Min historias historia.
Autobigrafisk uppsats af Anders Fryxell.
A. Fryxell.
Stockholm 1884.
Ett årtionde har god t och väl hunnit förflyta sedan den som skrifver dessa rader en vintermorgon besökte de svenska historikernes Nestor for att personligen göra bekantskap med en man, som allt ' sedan barndomen varit en af mina käraste bekanta, fastän jag dittills ej med egna ögon sett honom.
För den generation, som vuxit upp under tidningen » Eos » glansperiod, skänkte naturligtvis Z. Topelius och hans oförlikneliga sagor det första perspektivet utanför det egna hemmet, men nästa gäng, en hänförande verld för oss öppnade sig, framtrollades den af Anders Fryxells Berättelser ur svenska historien.
Dessa berättelser, hvilka så nära beröra äfven Finlands historia, voro långa ar igenom den skattkammare, hvarifrån jag framför allt hemtade kunskaper, väckelser, fosterländsk hänförelse och kärlek till historien.
Derför kunde jag icke heller underlåta, att uppsöka Berättelsernas författare, då jag för mina första forskningars skull vistades i Sveriges minnesrika hufvudstad.
Och rik
* Professorn i historia vid Helsingfors universitet E.
G. Palmén har nyligen i den finska tidskriften » Valvoja * offentliggjort ofvanstående artikel, hvaraf han benäget stält en svensk öfversättning i handskrift till vårt förfogande.
Vi begagna oss häraf så mycket hellre som, märkvärdigt nog, ingen vetenskaplig eller literär tidskrift i Sverige skärskådat Fryxells posthuma verk » Min historias historia ».
Som läsaren finner, vidgar sig ock prof. Palméns anmälan af denna bok till ett ytterst intressant domslut öfver Anders Fryxells betydelse i stort taget.
af D. Kr.belöning fick den okände yngligen for sin djerfhet.
Den åldrige forskaren offrade vänligt en stund af sin dyrbara tid for att samspråka med » sin unga kollega », ja, han gjorde sig några veckor senare besväret att uppsöka mig i tredje eller tjerde våningen, der jag bodde, för att bjuda mig till aftonen den dag, då han fylde 80 år.
Afven senare fick jag någon gång vara tillsammans med den raske, vänlige gamle, hvilken intill det sista var » den yngste bland de gamle, den äldste bland de unga », såsom en vän till Fryxell ännu år 1881 yttrade om honom.
Med djupa, outplånliga drag hafva dessa tillfallen inpräglat sig i minnet, en hågkomst jemfÖrlig med de dyrbara stunder, då det varit mig förunnadt att vara tillsammans med J. W. Snellman och Elias Lönnrot.
Min sympati för ämnet kan jag sålunda ej underlåta att lifligt uttala, och då Fryxells under Valvojas första lefnadsår inträffade död manade oss att inrymma ät hans bild ett rum i den serie at utlandets framstående författare och vetenskapsmän, som redaktionen beslutit att porträttera for sin läsekrets, ville jag visserligen icke lemna bristerna i hans verk ur sigte, men känslan af djup tacksamhet och kärlek öfverväldigade mig i främsta rummet, då jag betänkte, huru oändligt mycket det uppväxande slägtet var Fryxell skyldigt för otaliga mäktiga impulser till det goda.
Villigt behandlar man ännu en gång ett så kärt ämne, särdeles då en föl * * träfflig anledning denna gång fins att framställa mångt och mycket, som senast icke blifvit observeradt eller framhållet.
Afven för dem, hvilka icke i Fryxell se sin ungdoms första lärare, erbjuda sig rikligen nya och intressanta synpunkter i den lilla skrift, hvars titel ofvan citerats.
Fryxells » Berättelser » aro såväl med afseende å sitt vetenskapliga som sitt sant nationella värde af det slag, att verldsliteraturens historia icke kan nämna många dess likar.
Vida / mera än hvarjehanda politiska intriger, krig och eröfringar, med hvilka dpt är vanligt att belamra skolgossarnes hufvud, förtjenar detta jetteverks uppkomst vår uppmärksamhet, särdeles då vi på samma gång lära känna eu sällsynt ädel och manlig karaktär.
Den föreliggande boken gifver oss icke en fullständig bild af Fryxell såsom författare och enskild person, och det må medgifvas, att om den aflidnes dotter, Eva Fryxell, också varit sin faders medhjelpare samt » skrifvitFryxells berättelser », såsom den gamle sjelf sade, då han presenterade henne, så har det dock icke varit dotterns sak att gifva en sådan totalbild.
Men i dess ställe få vi uti föreliggande häfte mycket värdefulla materialier till den mera omfattande teckning, hvilken — vi må väl hoppas det
— förr eller senare någon skall åtaga sig att gifva af svenska folkets Herodotos.
Förevarande skrifts vigtigaste del är naturligtvis den sid. 22 — 98 ingående berättelsen » Min historias historia », som Fryxell i lifstiden för sina egnas och sina vänners räkning skref år 1854, då han hade hunnit till Karl XU: s tid.
Till ram åt denna anslående berättelse, hvilken, med undantag af några få senare noter och marginalanmärkningar, icke blifvit af författaren fortsatt, har den store bortgångnes dotter samlat och ordnat andra ämnet upplysande hågkomster, med ledning än af sin personliga bekantskap, än åter hemtande underrättelser och reflexioner ur särskilda af Fryxells efterlemnade handskrifter, hvilka man af ett eller annat skäl icke ännu velat lemna i deras helhet åt offentligheten.
De vigtigaste af dessa bifogade uppsatser beröra Fryxells senare skriftställen; så t. ex. får man månget nytt uppslag till bedömandet af Karl XII: s och frihetstidens historia så väl som rörande Svedenborgs och Bellmans biografier; äfvenså gör man gerna bekantskap med reflexionerna öfver Fryxells författareskap i allmänhet, hvilka helt och hållet enligt den aflidnes sätt äro fördelade efter olika synpunkter: Fryxells etiska stränghet, Fryxells polemiska riktning, Gei jer och Fryxell, Fryxells antifilosofiska riktning o. s. v. Afbildnin-gar af Fryxell och hans graf åtfölja arbetet.
Med skäl har en teckning af Fryxells moder och barn-domsförhållanden tagits till inledning.