Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— De hafva, med berömlig månhet om sitt lands finanser, sökt på allt sätt underlätta bränvinsbränningen. men på samma gång sökt åstadkomma utförsel af den skadliga varan, medelst s. k. dravback, upgående till samma belopp som skatten.
Sålunda har Preussen årligen utfört många milhr kannor sprit till Westindien, Australien in. fl. länder, ja t. o. m. något till England, der dock tullen å denna vara är så hög, att den gränsar till förbud.
På så sätt har Preussen årligen fått så betydliga partier med silfver.
Vi Svenskar hafva, tyvärr, inslagit en annan väg och följderna af vår moderna, enl. min tanke, allt för litet fosterländska tulllagstiftning hafva icke dröjt, att visa sig.
— I st. f. att, likt Preussen, skaffa oss silfver för bränvin, hafva vi skaffat oss bränvin för silfver.
— Detta låter otroligt, men är dock sannt.
Bränvinsbränningen har blifvit belagd med ännu högre skatt, under det förbudet mot införsel af blända drycker, tillverkade af säd och 12 De u 1 December f. m. potates, är vordet borttaget.
— Samtidigt härmed, har man arrangerat tullfri införsel af spanmål, hvaribland äfven af mjöl.
— Detta sednare har föranledt en högst betydlig införsel af Ryssmjöl, hvaraf bokstafligen handt, att man i Sverige supit up sitt silfver, ty detta har gått direkte till Ryssland i det nyss omnämnda mjölets ställe.
Som de fakta, jag nu upgifvit, omöjligen till riktigheten kunna bestridas, vågar jag tillförse mig IiiksStms bifall, då jag nu går att vördsamt föreslå: l:o) att en utförselspremie å inom landet bevisligen tillverkad sprit och bränvin må bestämmas, lika hög, som den skatt, hvilken R.
St:r, vid denna Riksdag, komma att pålägga bränvinsbränningen, så att nemi. bränvinsbränuaren må återfå hela den af honom för slik tillverkning erlagda skatt, så snart han styrkt, att bränvinet blifvit å utländsk ort levereradt; oell 2:o) att införselstullen å alla slags spritdrycker må förhöjas, icke allenast i samma proportion, som skatten för inhemsk tillverkning af bränvin och sprit kan varda vid denna Riksdag förhöjd, utan ock med tjugufem öre pr kanna enl. sexgradig beräkning derutöfver.
Erkännande helt öppet, att jag långt heldre skulle väckt motion om förbud mot införsel at' ifråga vide varor, hvilka, enl. mitt förmenande, aldrig bordt blifva tillåtne till införsel, får jag lika öppet bekänna, att den af mig nu föreslagne förhöjda tull å spritdrycker blifvit så lågt, ja alldeles för lågt tilltagen, på det min motion må kunna påräkna framgång äfven hos dem, hvilka, för underligt nog, stundom synas månare om de utländska bränvinsbrännarnes, än om våra egne producenters intressen.
2:o. Het Svenska NummerLotteriet, har för flera år sedan uphört.
Att förbudet emot alla slags lottospel i Sverige strängt tillämpas, har ock nyligen visat sig, då en stackars Magiker här i Stockholm i dessa dagar blifvit fälld till betydliga böter, enär han, för att göra sina trollkonster ännu smakligare, vid hvarje representation bortspelade en gammal dålig häst.
Delta allt är förträffligt; men, på samma gång man sålunda sörjt för, att något lottospel inom landet icke kan drifvas, har man uraktlåtit att, så vidt görligt är, förhindra Svenska spelare ifrån, att med desto större ifver begagna sig af de utländska mångtaliga lotterierna.
Att fullkomligt hindra detta, är naturligtvis omöjligt; men gifvet är ock, att, skall folk årligen bortspela stora summor, så är det vida bättre, om de stadna här i landet, än att vårt silfver, på grund af en slik olycklig passion, går ur landet.
För fosterlandsvännen måste det följaktligen vara en upgift, att söka lägga hinder i vägen för detta ännu skadligare spel, nemi. det på utländska lotterier.
Detta kan, så vidt jag förstår, icke ske på annat sätt, än att svårigheter läggas för de i Sverige utkommande tidningar, att i deras spalter intaga annonser om utländska lotterier.
I)en 1 December f. m. 13 Jag får således vördsamt föreslå: att en särskild stämpel må beslutas för de tidningar, hvilka vilja intaga annonser om utländska lotterier, samt att stämpelafgiften för slika tidningar må blifva dubbelt större, än den stämpelafgift, som nu eger rum, och hvilken sednare mindre afgift således torde bibehållas endast för de tidningar, hvilka afsäga sig rättigheten att annonsera om utländska lotterier.
Dessa motioner blefvo till Bevilln.Utskit remitterade.
Hr Printzenskjöld, Carl, upläste följande motion:
KammarRätten afgaf det underd. förslag tjll reorganisation af detta embetsverk, som sedermera låg till grund för K.
M:s i samma ämne gjorda nåd framställning till R. sednast församlade St:r, och hvilken framställning af Ständerna äfven hufvudsakligen gillades, så blef den tjensteman, som af hela personalen inom K.
KammarBätten, ledamöterne icke ens undantagne, har den trägnaste och mest ansvarsfulla befattningen, nemi.
Advokatfiskaleu, icke blott, hvad beträffar arbetsbiträdet åt honom, utan äfven i afs:de på de löneförmåner, han borde erhålla, i högsta grad vanlottad, och, jag säger det rent ut. orättvist behandlad.
Ty på samma gång man indrog vice Advokatfiskalsplatsen, hvarigenom hela tungan af alla de vigtigare göromål, som tillhöra Advokatfiskalskontoret, skulle ensamt falla på kontorets föreståndare, Advokatfiskal, föreslog man minskning af dennes sportler med */6 samt åt honom en lön på stat, som till beloppet understeg de löner, andra KontorsChefer inom K.
KammarBätten ansågos böra åtnjuta, ehuru
Advokatfiskalen hade i fråga om löneförmåner bordt, jemförelsevis emellan KontorsCheferna, ställas främst och t. o. m. gå i bredd med embetsverkets egna ledamöter.
Jag uttalar denna åsigt i stöd af sjelfförvärfvad erfarenhet, ty jag har i 23 år förestått K.
KammarKättens Advokatfiskals-embete och sedan 2:ne år tillbaka bekliidt en ledamotsplats derstädes.
Min rättskänsla upmanar mig derföre att, i hvad på mig ankommer, söka afhjelpa den orättvisa, hvarför ifrågavule tjensteman, vid sednaste lönereglering inom K.
KammarBätten, sålunda varit föremål; och det är i följd häraf, sora jag härmedelst vördsamt föreslår, att nuv:de lön på stat för K.
KammarRättens Advokatfiskal måtte förhöjas med Ett tusen r:dr eller till 4,000 r:dr r:mt, såsom det minsta lönebelopp, hvarmed denna tjensteman kan vara belåten, då de honom åliggande många och olikartade göromål, hvilka i sednare tider blifvit i hög grad förökade, så uteslutande taga hans tid och hans krafter i anspråk, att han saknar all möjlighet, att på enskild väg kunna förskaffa sig ens det ringaste bidrag till sitt uppehälle och sportlerna i hans tjenst äro allt för osäkra och obetydliga, för att de böra tagas i någon slags beräkning.
Om remiss af denna min motion till StatsUtsk:t anhålles.
Remitterades till StatsUtsk:t. 14 i) en l December f. m Hr Oxehufvud, Anders Rolf, afgaf en motion af följande innehåll:
Med förundran har jag hört, att ingen röst höjt sig för sparsamhet, hvad jeruvägsanläggn ingen vidkommer.
Jag vågar alltså höja min, den må nu blifva den ropandes röst i öknen eller ej.
Vid förra Riksdagen viicktes på detta rum en motion, hvars underkännande jag intet annat kan än beklaga.
Vi hade genom dess antagande sannolikt förekommit, att flera milhr gått ur landet.
Gr. A.
Rosen föreslog då, att R.
St.:r skulle anslå 500,000 rdrs lån för den, som ville anlägga mekanisk verkstad för förfärdigande af lokomotiver och rails.
Månne icke landet- vunnit, om vi nu, i st. f. att köpa alla dessa materialier från England, hade fått dem inom Riket?
Det iir ännu tid, och jag får vördsammeligen föreslå, att R.
St:r måtte anvisa eli summa af 500,000 r:dr r:mt, för att utlemnas såsom lån till den, hvilken vill åtaga sig tillverka sagde materialier till lika billiga priser, som betalas för de utifrån införda, och derjemte erbjuda nöjaktige garantier för ett sådant antagandes fullgörande.
Jag har af en allmänt aktad och känd fabriksegare erhållit den uplysning, att han hos Ofverste Ericson gjort förslag, att för ändra sin mekaniska verkstad till endast förfärdigande af lokomotiver, så vida han kunde få någon garanti att de sedan antogos i st. f. de Engelska; Hr Ericson kunde då icke gifva annat svar än i allmänna ordalag att, om de blifva lika bra som de Engelska, så skulle hail visst icke motsätta sig deras antagande.
Men om riktigheten i detta svar erkännes, så torde det tillika böra medgifvas, att det vore klokt af Staten att, serdeles under nu vale peuningeförhållande, i någon mån underlätta den inhemska företagsamheten i täflan med utlandet; eller vore det icke skäl, att med upoffring af några 100,000 r:dr, få flera milhr att stanna inom landet och således uphjelpa och upmuntra vår egen industri?
Låt vara att dessa Engelska rails äro hårdare och mindre dyra än våra; den odisputabla fördelen är dock, att våra kunna, sedan de blifvit utslitna, omsmidas, då de andra duga till intet.
Af de 25,000,000, enl. K. M:s Nåd.
Propos., skall ju nu återigen 8 å 9 milhr utkastas till Englaud; hvarföre ej då söka hejda detta?
Likaväl, som vi nu vid våra verkstäder kunna mäta oss med hela Europa, hvad ångbåtsmaskiners förfärdigande vidkommer, likaväl skulle vi kunna innan kort göra det med lokomotivers och rails.
Och får jag vördsamligen anhålla om detta mitt anförandes inlemnande till StatsUtsk:t.
Stael von Holstein, Fabian Wilhelm, väckte följande motion:
Den 1 December f. m. 15
Att allmänna vägarnes rödjande och underhållande väl är en af ålder den oprivilegierade jordegendomen allena åliggande skyldighet, men som rättvisligen borde antingen fördelas på alla skattskyldige personer, eller ock bekostas af dem som begagna vägen, torde vara obestridligt.
— Min mening är likväl icke, att nu fordra en så genomgripande förändring, utan vill jag blott yrka, att detta ej obetydliga onus måtte blifva underlättadt derigenom, att grunden för vägdelning förändrades och förenklades.
— Efter nu gällande författmr sker denna vägdelning häradsvis, hvarigenom många olägenheter upstå, hvilka 1:0, öka kostnaden vid utförandet, derigenom att endast en mindre del af de väghållningsskyldige då kunna få sina vägstycken på egna ägor eller i närheten deraf, utan på mer eller mindre långa afstånd derifrån, stundom flera mil från egna hem, då således mycken dyrbar tid onödigtvis förspilles på de långa resorna fram och åter, samt foder till dragarne m. m. förslösas, hvarjemte äfven ofta stridigheter och rättegångar upstå emellan jordegare och viighållningsskyldige, ang:de rättigheten att taga nödige materialier till vägens grusning der de tjenligaste finnas och med minsta tidspillan stå att få, samt stundpm äfven hvar jord och sten, som vid vägdikenas upgräfning eller uprensning uptagas, skall få läggas; 2:o, minska intresset för vägens hållande i godt skick, enär det stycke deraf, som blifvit hvar och en i detta afs:de tilldeladt, icke alltid, snarare sällan tillhör den väg han dagligen begagnar, utan oftast tvärtom är så beläget, att han sällan, kanhända aldrig, deraf kan draga någon direkt fördel, och han dessutom icke är i tillfälle, att, då någon bristfällighet derå upstår, genast få kännedom derom, och kunna afhjelpa den så snart som möjligt, hvilket då alltid aflöper med minsta kostnad; samt 3:o, försvårar indelningen af vägstyckena, när nya vägar, genom vederb:de myndigheters beslut, förklaras vara för den allmänna rörelsen nödvändiga, och hvilkas anläggning således skall på de väghållningsskyldige fördelas.
När denna fördelning sker häradsvis, måste då antingen ny delning ske af alla allmänna vägar i hela häradet, hvilket är förenadt med mycken kostnad och tidsutdrägt, eller ock den nya vägen särskildt indelas, då olägenheten af det långa afståndet biifver för de flesta svårare än förut.
Dessa olägenheter skulle efter min tanka till större delen undvikas, om vägdelningen skedde inom mindre distrikter.
Derigenom skulle hvar och en väghållningsskyIdig få sitt vägstycke sig närmare, och kostnaden för underhållet blefve mindre och tillsynen lättare, — interesset för god väg blefve större, och nya vägdelningar lättare verkställdes.
Emot detta kan man visserligen anföra, att ojemnheten i bördan kunde blifva mycket stor, distrikterna emellan, och möjligen så stor för ett eller annat deraf, att det ej skulle kunna utgöra desamma, då andra deremot skulle kunna blifva alldeles befriade derifrån.
Sådant skulle visserligen kunna hända, men först och främst är bördan redan nu mycket ojemnt fördelad, häraderna emellan, hvilket är lika orättvist, och för det andra kunde och borde denna 16 Ilen 1 December f. m. ojemnhet, om den på ett eller annat ställe blefve alltför betungande, lindras och underlättas genom bidrag af allmänna medel, i likhet med hvad som nu eger rum i afs:de å Skollärares aflönande, kyrkors nybyggnad, och flera andra kommunala åligganden, och hvad det tredje fallet beträffar, anser jag det icke vara obilligt, att om en eller annan mindre del af landet skulle finnas, som icke är genomskuren af någon allmän väg, hvilket förutsätter att den har ett mycket afskiljdt läge, är föga bebodd och föga bördig, den då genom detta delningssätt blir befriad från deltagande i de allmänna vägarnes underhåll, helst den då har vidsträckta utfartsvägar att rödja och hålla vid makt, för att kunna framkomma till de nuv:de allmänna vägarna, och deraf draga någon fördel.
Jag får derföre föreslå följande: l:o) Att indelning af allmänna vägar sker socknevis; .2:0)
Att det skall åligga hvar och en jordegare, att rödja och underhålla alla de allmänna vägar, som genomlöpa hans ägor, emot åtnjutande af ersättning efter värdering af de jordegare inom socknen, som icke kunnat få sina vägstycken sig tilldelade på egna ägor för den del af vägstycket, som öfverskjuter hvad som vid vägdelningen utgör hans egen andel, hörandes, vid vägens taxering, fördelen att få sitt vägstycke på egna ägor, tagas i beräkning; 3:o)
Att om någon socken skulle genom detta delningssätt blifva utöfver billighet betungad med vägauläggning och underhållning, skall den, då sådant blifvit vederbörligen undersökt och bestyrkt, erhålla nödigt understöd, hvilket utgår af allmänna medel, eller fördelas på häradet.
Om remiss häraf till Lag- och Allm.
Besv.Utsk:t anhålles vördsamligen.
Hr Silfverstolpe, David Ludvig, upläste en motion af följande lydelse:
Bland personer, sora, både genom blixtrande genialitet och ett rastlöst nit för sitt yrke, tillvunnit sig en väl förtjent ryktbarhet, intog frami.
ÖfverDirektören Sven Adolph Norling ett urmärkt rum.
Hans verksamhet vid ordnandet af Veterinär-undervisningen i vårt land lemnar ett bevis uppå, huru en kraftfull och uplyst vilja segrande kan gå ur striden emot knappa penningetillgångar och ett hos allmänheten ännu icke vaknadt intresse för en ny inrättning.
De framsteg, Veterinär-vetenskapen hos oss under de sednare tiotal år vunnit, var det mål Norling sökte, och af hvars ernående största förtjensten med skäl kan tillerkännas honom.
— Norling delade det snillrike män icke sällan vidlådande felet: att icke kunna samla förmögenhet.
Hans efterlemnade bo företer beviset derpå.
Den 1 December f. ni 17 Af Norlings 4 efterlefvande barn, en son och frenne döttrar, finnes ännu den äldsta dottren, M:ll Louise Norling oförsörjd.
Det är för henne, den utmärkte mannens ålderdomsstöd och vårdarinna, jag tager mig friheten föreslå en årlig pension af Fyra Hundrade R:dr R:mt, glädjande mig af hoppet, att R.
Högh St:r, såsom ett erkännande af fadrens förtjenster, bevilja dottren densamma.
Om remiss af denna motion till StatsUtskrt har jag äran anhålla.
Hr Björnstjerna, Oscar Magnus, upläste följande motion:
En blick på vexlingarne i Riksbankens metalliska fond skall visa, att allt sedan 183 4 års realisation, eller i fulla 25 år, med få undantag förefunnits en betänklig benägenhet hos de ädla metallerna att strömma utrikes.
Detta beklagansvärda förhållande har i verkligheten varit vida mera jemnt fortfarande, än hvad af Bankens redogörelser synes; ty äfven under de år, då dessa uptaga en förhöjning i det metalliska förrådet, skall man oftast finna, att en sådan skenbar förbättring endast härflutit från indragandet af stora utländska lån, lrufvudsakligast genom hypotheks-föreningarne.
Dessa från utlandet lånade penningar hafva genom silfver- eller vexelköp kommit att någon tid inräknas bland Bankens metalliska kassa och upväckt den glada förhoppning, att en förmånlig handel ökat vår rikedom, men deras hastiga försvinnande har fulleligen ådagalagt, huru föga grundad denna föreställning varit.
Fyra år tillbaka, eller vid slutet af år 1855, hade sällsynt gynsamma förhållanden upbringat
Bankens metalliska fond ända till 52 mill. rint.
Af dessa äro redan 37 mill. försvunna, oaktadt under samma tid en minst lika stor summa blifvit indragen ensamt genom Statens eller hypotheks-föreningarnes lån, så att den uppenbara förlusten under dessa fyra år torde kunna upskattas till några och 70 mill.
Jag vill dock ej fästa mig härvid; på några ovanligt lyckliga år följde några särdeles missgynnande; må de båda lemnäs ur räkningen.
Af förhållandet under en dylik kortare tid kan ingen tillförlitlig slutsats dragas, utan måste undersökningarne omfatta en längre tiderymd, om något derpå skall kunna byggas.
Bankens guld- och silfvertillgång utgjorde d. 1 Okt. 1834, eller vid realisationen, förvandlad i rmt, 26,300,000 rdr.
Den upgår nu till omkr. 15*/j mill., och har således sedan dess undergått en förminskning af nära 11 mill.
Af dessa 11 mill. torde likväl omkr. 4 vara inom Riket spridda i form af mynt, och de öfriga 7 förmodas i det närmaste motsvara den summa, som utgått till Finland för inlösen af Bankens der utelöpande sedlar.
Ställningen skulle följaktligen kunna anses såsom temligen oförändrad, om ej en närmare undersökning tydligen ådagalade ett motsatt förhållande. H. II. 2 18 Den 1 December f. m, En gifven följd af de ädla metallernas allmänna gångbarhet såsom varumätare är, att de sjelfmant inflyta, när handeln med utlandet varit förmånlig, men äfven, att de i motsatt fall ieke kunna hindras att utströmma.
Banko- och kredit-lagstiftning må vara aldrig så utmärkta, de skola dock icke förmå qvarhålla penningen i landet, så länge förhållandet mellan import och export år efter år, under en längre tidföljd, äro ogynsamma.
Hvad som ej betäckes genom andra varuvärden, måste i sista hand betalas med metallisk valuta, och denna kan, under dylika förhållanden, ej förstärkas annorlunda, än genom lån, i brist på varor att lemna i utbyte.
Dessa äro alltför väl kända sanningar, att jag skulle behöfva vidare desamma utveckla.
Det är visserligen sannt, att till utrönandet af hurudant förhållandet mellan in- och utförsel i verkligheten varit hos oss, kunna de af Tullverket eller KommerseCoIl. upgjorda, om än aldrig så omsorgsfulla, beräkningar icke gifva någon tillförlitlig ledning
Vanligen anses året godt, när dessa beräkningar uptaga utförseln till högre belopp än införseln, men flerfaldiga omständigheter kunna göra dessa beräkningar, i hög grad vilseledande.
En annan, vida tillförlitligare mätare på den vinst eller förlust, som genom handeln tillskyndats landet, är att finna i de ädla metallernas till- eller aftagande.
— I Sverige, der dessa metaller till så ringa belopp inom landet frambringas, der så obetydligt guld och silfver är spridt i form af mynt, och der hela återstoden af det till utbyte afsedda förrådet finnes på ett ställe samladt hos Riksbanken, kan dennas metalliska fond, säkrare än i andra länder, anses såsom den barometer, som utvisar vår financiella ställnings stigande eller sjunkande i förhållande till utlandet.
Siffror måste dock varsamt behandlas; så äfven här, då man lätt kunde inledas på villovägar, om man ej noga undersökte, huru stor del af den metalliska valutan i Bankens hvalf är landets verkliga egendom, och huru mycket deraf endast är länegods.
Det torde få antagas, såsom allmänt bekant, att vi sedan realisationen skuldsatt oss till utlandet för ganska betydliga belopp.
Huru stora dessa i närvarande stund äro, lärer ej vara möjligt att bestämma, och detta gör föga till saken, då några få kända siffror torde vara tillräckligt betecknande för vår hushållning.
Hypotheks-föreningarnes indragande af utländska penningar började år 1835.
Deras sammanlagda återstående skuld till utlandet upgick, enligt tillförlitlig underrättelse, vid slutet af år 1858 till rdr rmt 60,000,000.
Jeruvägslånet utgör nu „ „ 20,000,000.
Statslånefondens återstående skuld „ 8,800,000.
Summa rdr rmt 88,800,000.
Dessa 88,800,000 rdr må nu antagas såsom den siffra, hvarmed vi sedan realisationen skuldsatt oss till utlandet, ehuru det ej lärer för någon vara obekant, att den i verkligheten är vida betydligare.
— Frågas nu: hvart hafva dessa många millioner tagit vägen ?
— Att de icke finnas qvar i landet, är uppenbart, efter Riksbanken för närv:de på siu höjd eger lika mycket silfver, Iven 1 December f. m. 1!) sora vid realisationen, och vi väl veta, att de icke heller äro såsom mynt spridda inora riket.
— Om det således måste erkännas, att dessa mill. ej längre finnas inom landet, lärer väl ej heller kunna bestridas, att de åter gått utrikes.
Man svarar måhända, att ej ringa del deraf qvarstaduat i utlandet eller dit åter utgått för machiner till våra fabriksanläggningar, jernvägsbehof och dylikt; jag vill dertill och till räntor, som ännu ej med den ökade afkastningen kunnat betalas, anslå ända till 38 mill.; men frågar åter, hvart hafva de återstående 50 mill. tagit vägen?
— Det finnes blott ett svar härtill: de hafva utgått att betacka vår förlust på handeln, eller, med andra ord, vår alltför stora import.
Det är ingalunda min mening, att uttala ett ogillande öfver de utländska lånens uptagande, väl vetande, att endast med tillhjelp af dem har det varit möjligt för vårt åkerbruk, våra fabriker, vår industri, våra kommunikationsanstalter att vinna den glädjande utveckling, som obestridligen egt rum; de hafva mäktigt bidragit, att öka Sveriges afkastning och utförsel; jag medgifver gerna, att mycket återstår för landets förkofran, hvartill de utländska kapitalerua äro behöfliga, och, som dem förutan, måste blifva ogjordt.
Jag klandrar således på intet vis det främmande myntets indragande, i och för nyttiga arbeten; men hvad jag högeligen beklagar, är, att de uplånta penningarna ingalunda vilja i landet qvarstadna, till dess de behöfvas för gäldens betalande; att vårt rörelsekapital, oaktadt de alltjemt inkommande lånen, icke förökes; att lånebehofvet, långt ifrån att förminskas, blifver alltmer trängande, hvilket ingalunda vore händelsen, om ingen främmande orsak funnes, hvarigenom de uplånta kapitalen afleddes.
Vore detta icke förhållandet, skulle dermed kunnat uträttas mångdubbelt gagn.
Dessa 50 mill., om de fått ostördt användas till de dermed afsedda ändamålen, borde ännu funnits qvar i landet, och skulle höjt vårt rörelsekapital från några och 3 0 mill., som det för närv:de utgör, til! några och 80 mill.
De hade säkerligen lifvat månget nu slumrande företag samt updrifvit afkastning och verksamhet vida utöfver hvad nu eger rum.
Väl hafva många kloka förslag till det ondas motverkande blifvit vid innev:de Riksdag väckta; men huru mycket än deraf torde vara att hoppas, är likväl anledning befara, att vår'metalliska valuta icke skall kunna qvarhållas i Riket, så länge ingen damm sättes i den ström, som nästan oafbrutet förer den med sig till utlandet.
Denna ström, sora hindrar kapitalen att qvarstanna till landets förkofran, är den öfverdrifna importen, som undergräfver oss, och förr eller sednare skall bringa oss på obestånd, om intet göres, för att ställa den i bättre öfverensstämmelse med våra tillgångar.
Det verksammaste medlet att åstadkomma en förändring häruti, vore visserligen en allmän förhöjning af tullsatser; men en dylik åtgärd skulle obestridligen medföra många olägenheter, och torde så mycket mindre vara af behofvet påkallad, sorn en tillökning i tullen å egentligen blott fyra artiklar, måhända blifver tillfyllestgörande.
Den friare tullagstiftning, som under sednare åren 20
Den 1 December f. m. gjort sig gällande, liar utan tvifvel i många, måhända de flesta fall, visat sig välgörande.
Grundsatsen får dock ej drifvas ända derhän, att den fullföljes, äfven när den visar sig innebära fara för vårt ekonomiska välstånd.
Det ständigt uprepade påståendet, att missförhållande mellan import och export nödvändigt måste rätta sig sjelf, håller ej streck, så länge krediten står till hands med utländska penningar att betacka balancen.
Det är först sedan bankrutten blifvit gjord och krediten tagit slut, som påståendet blifver sanning.