Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han bytte om plats och gick hastigt med händerna i fickorna uppför Norrbro och tillbaka igen.
Hans steg voro ett litet grand osäkra, och han andades kort.
Plötsligt gick han långsammare.
En högrest kvinlig gestalt, insvept i en fotsid kappa, kom emot honom på trottoaren.
När de möttes, stannade båda och smålogo på en gång.
– Hvart ska ni gå så här sent?
– Jag ska gå hem.
– Får jag inte följa med er?
Hon skrattade utan att svara.
– Bor ni långt bort? fortsatte han.
– Nej vars, det är bara en liten bit.
De gingo tysta bortåt
Vesterlånggatan och togo af på en af de smala tvärgatorna.
Grane började känna sig ruskig till mods, och en mängd historier om män, som blifvit mördade eller rånade hos offentliga kvinnor, passerade hastigt genom hans tankar.
Han kände lust att gå sin väg, när i det samma kvinnan stannade och satte nyckeln i en port, som hon sakta öppnade.
– Här är det.
Han gick in, och medan han hörde, huru dörren stängdes, såg han sig omkring.
Det var en trång, mörk gård, djup som en brunn, på alla sidor omgifven af höga, gråa murar, fullsatta med fönster.
Bredvid honom lågo ett par tunnor uppstapplade mot väggen.
Från ett af fönstren lyste ljus, och han hörde ljudet af röster.
– Kom nu, men gå tyst.
Han gick uppför en smal stentrappa med nötta steg, som förrädiskt lutade nedåt, flere trappor i höjden.
Han visste icke rätt huru många.
Den kvafva luften slog honom åt hufvudet, som i en dimma såg han, hur hon gick framför honom, och märkte själf, att han följde efter.
Ännu en gång kände han lust att vända om, men i detsamma kom han nära henne i trappan och tog henne om lifvet.
Han kände, att hon ej hade några kläder under kappan, och gick vidare.
Åter stannade de, denna gång framför en liten trädörr.
– Har ni några tändstickor?
Han strök eld på en.
Hon öppnade dörren, tog ur nyckeln, och de trädde in.
En frän, obehaglig, vidrig lukt slog emot honom som en tjock sky, tyckte han.
Men i det omtöcknade tillstånd, hvari hans sinnen befunno sig, glömde han det snart.
Hans följeslagarinna hade dragit eld på en tändsticka och tändt lampan.
Han tog af sig öfverrocken, satte sig i soffan och såg på, hur hon tog af hatten framför spegeln och hängde sin kappa på en krok.
Framför honom var ett stort divansbord med hvit duk, album och några nummer af svenska romanbiblioteket.
Vid bordet stodo ett par stolar, till höger om honom en imperialsäng af mahogny med ett hvitt sängomhänge, men vid bortre ändan af sängen märkte han en annan dörr, som han först ej varseblifvit.
Den var hvitmålad, af trä och öfverst på den satt ett litet fönster med ett solkigt förhänge.
Han kunde ej förstå, hvart den ledde.
Han försökte tro, att den ledde till en garderob, men det såg ej ut så.
Det fans bestämdt ett annat rum innanför, och han tänkte ett ögonblick att gå dit för att se efter.
Då hörde han kvinnans röst:
– Nå, bor jag inte bra här?
Hon stod framför honom halfklädd, med bara armar och bröst.
Och med en hastig rörelse drog han henne ner i sitt knä och kysste hennes hals, i det han svarade:
När han vaknade, var klockan redan nära nio, genom den tunna gardinen föll dagern in i rummet, och han såg i ett enda hastigt ögonkast kläderna, som lågo i oordning, bordet med dess hvita duk och den släckta lampan, och till sist stannade hans blick på den hvita dörren med dess fönster och det irriterande, snedt hängande, smutsiga förhänget.
Åter förnam han samma obestämda känsla af fruktan, och han kände samma lukt, som aftonen förut slagit emot honom, när han trädde in.
Han sprang hastigt upp och klädde sig med en känsla af äckel.
Men han kunde ej få sina ögon från den där dörren.
Till hvad pris som hälst skulle han veta, hvad den betydde.
Emellertid hade kvinnan vaknat och gjorde en framställan om penningar.
Han gaf henne, hvad hon begärde, och gick fram till kommoden för att tvätta sig.
– Kan jag få mina skor borstade? sade han med en blick på resorkängorna, som voro smutsiga efter nattens promenad.
Hon tog dem och gick, halfklädd som hon var och med håret i oordning, fram till den lilla dörren.
Han kände, huru det klack till inom honom, men utan att göra min af att gifva akt på henne, fortfor han att torka sitt ansigte med handduken.
När hon öppnade dörren, passade han på och tittade öfver handduken dit in.
Därinnanför var ett litet trångt rum, taket gick i en halfbåge, och ljuset insläpptes genom ett fyrkantigt fönster, som tycktes till hälften sitta i taket.
En oerhördt vidrig stank, som han nu visste, hvar den kom ifrån, slog in och nästan fylde rummet, där han befann sig.
Han såg koppar, söndriga talrikar, klädespersedlar, några par skor, och ett hörn af en spis, där man tycktes hafva gjort upp eld.
På bordet satt en ofärdig karl och lagade ett par skor.
Han såg ej ens upp, när kvinnan trädde in, utan böjde sig öfver arbetet, som när man ej bryr sig om att betrakta, hvad man sett alla dagar.
En grof, illa klädd kvinna tog emot skorna, nästan klef öfver ett par smutsiga barnungar, som kröpo på golfvet, och gick fram till en träsoffa, hvilken endast genom en smal trävägg var skild från den säng, där Grane legat natten förut.
Hon tycktes ruska på någon, som sof, och i det samma reste sig ett sömnigt flickansigte, som han i hastigheten tyckte tillhöra en fjortonåring, upp från bädden:
– Är det du, Marie?
Jaså, är det mamma?
– Upp och borsta skorna åt herrn, hördes moderns röst.
Grane drog sig tillbaka för att ej behöfva se mer.
Han fullbordade sin toalett, och när han drog på sig skorna, skedde det på ett sätt, som om han fruktat att bränna fingrarna, när han tog i dem.
Han satte på sig öfverrocken, sade farväl och gick, utan att gifva sig tid att svara kvinnan, som ropade åt honom i trappan att komma snart igen.
Han gick hem, utan att se på dem han mötte, och det förgick en hel månad, under hvilken han hvar morgon, när han vaknade, tyckte sig känna en frän, osund luft sticka sig i näsan.
Och i själfva verket glömde Grane aldrig denna händelse.
Ej ens efter åratal kunde han påminna sig den utan en stark känsla af skuld.
Till föräldrarna hade förhållandet varit ungefär det samma.
Grane hade gjort ett par besök i hemmet, men han hade för hvar gång endast känt sig mer främmande för de sina.
Och förhållandet till föräldrarna hade ej haft något starkare inflytande på hans egen utveckling under de senare åren.
Dessa två år, under hvilka han varit borta från universitetet, hade emellertid förändrat Grane mycket, och när han nu kom åter till Upsala, kände han sig nästan som en annan människa.
Han fann snart, att Upsala också hade undergått en förändring.
Och det föreföll Grane, som om förändringen vore likartad.
Om man tänker sig, att en åker låge i träde, och så helt plötsligt hundra plogar sattes sida vid sida, och så alla hundra plogarna sattes i rörelse och gräfde djupt ner, så att jordkokorna vändes om, och den svarta, grobara myllan kom i dagen i stället för den gråa, soltorkade, växtfattiga ytan, så skulle man ungefär få en bild af Upsala, sådant det varit förr, och sådant det blifvit på dessa två år.
Denna förändring hade ej orsakats, därigenom att »Röda rummet» kommit ut, eller därigenom att ungdomen fått läsa en del nya böcker.
Ej häller kom förändringen till följd af det väckande inflytande, som utöfvades, därigenom att en ung man höll ett föredrag, som till sina följder grep vidare omkring, än han någonsin hade drömt, och hvilket faktiskt var det första alvarliga lifstecknet efter en lång tid af dvala.
Hvad hade då åstadkommit förändringen?
Ja, hvad är det, som åstadkommer denna underbara plötsliga förändring i tänkesätt, vanor, förhållanden, lif – en förändring, hvilken vid vissa tillfällen i större eller mindre samhällen framträder så plötsligt, öfverraskande och starkt, att man rent af tycker sig se omgestaltningsprocessen?
Hvad är det, som åstadkommer alt detta?
Men man talar om tidsandan.
Somliga göra det med hån, andra med vördnad.
Men vill ni få en bild af denna förändring, så tänk på, när våren kommer, plötsligt, oförberedt, men full af öfversvallande, rastlöst arbetande lif.
Det har gått dagar, kanske veckor.
Himlen har varit grå, luften kall, och snöblandadt regn har piskat ned öfver de blötta åkrarna och de halfutspruckna knopparna.
Och människorna säga:
– Det blir aldrig vår i år.
Och det säga människorna alltid.
Men så småningom ljummas luften, utan att man i början ger akt därpå.
Och man går ännu och fryser och gnäller:
Till dess man en vacker dag står midt i solskenet, hör, hur foglarna kvittra, ser, hur träden skifta i grönt, och känna, hur värmen strömmar in genom alla porer.
Och då förstår man kanske, hur naturen långsamt har arbetat, medan människorna klagade.
Ungefär något dylikt yttrade Grane vid ett festligt tillfälle, när han fann sig uppfordrad att hålla tal.
Och han trodde på det då.
Men han var också entusiastisk, ung, sangvinisk, lättrörd och
tog hastigt intryck.
Dessutom var han mer än vanligt böjd att se alting ljust, sedan han kommit ifrån konditionen och fått flytta tillbaka till Upsala.
Ranke skulle hafva supé, en liten enkel supé, till hvilken endast några få af hans och hans hustrus närmare bekanta voro inbjudna.
Dessa utgjordes af ett par professorsfamiljer, några yngre docenter samt en eller två af professorns bekanta bland de studerande vid akademien.
Professorskan tyckte om att ställa till små enkla tésupéer, hvilka hade en liten anstrykning af literära aftoncirklar.
Grane var bjuden och kom tidigt.
Han hade umgåtts i huset alt sedan sin allra tidigaste studenttid och hade fribref på att gå och komma, när han ville.
Professorskan sade, till hvem som ville höra det, att hon kände sig som en mor för unga Grane, att han var en så hygglig ung man, litet radikal, gudbevars – det är ju så många unga män nu för tiden – men han var begåfvad och väl uppfostrad, fast litet framfusig och öfverspänd – professorskan begagnade ofta och med förkärlek ordet »öfverspänd».
– Och så bör man vänja unga män vid litet familjelif.
De bli aldeles som förvildade af det välsignade kroglifvet, kasta servietten ifrån sig, utan att vika ihop den, och känna sig generade i – hm! – bättre fruntimmersälskap.
Grane gick in i professorns enskilda rum, och samtalet var snart i full gång.
Professorn stod framför spegeln och ordnade sin toalett.
Han var omkring sextio år, mager, af medellängd, med ett litet välbildadt hufvud och slätt tillbakastruket hår.
Hans öson hade en ungdomlig glans, som lyste upp hela ansigtet, och fingo ofta, hälst när han satt tyst, ett vemodigt uttryck.
Man talade om någon tidig sorg, som påstods hafva inverkat på hela hans lif.
Han bar helskägg, som något dolde hans mun.
Men leendet var ungt, stundom något sarkastiskt.
I de akademiska kretsarna var han ansedd, men själf sympatiserade han ej med den där rådande tonen, och han egde i hög grad den för en gammal man sälsynta egenskapen att förstå ungdomen.
– Huru länge är det du varit här nu? sade professorn.
– I höstas kom jag hit för andra gången, sade Grane med en lätt betoning.
– Och du är redan trött på Upsala igen?
Professorn såg på honom med ett leende, medan han lade halsduksnibbarna till rätta.
– Vi ha ju bara November nu.
Altså blir det två månader, som entusiasmen räckt.
Den var stark, strax du kom hit.
– Åh, så särdeles stark var den då inte.
– Var den inte?
Du sade, att du inte kände igen dig.
Talade om jordkokor, som blifvit vända upp och ner; om inre reformarbete och gud vet alt hvad.
Grane skakade otåligt på hufvudet utan att svara.
– Jag har visst inga illusioner, började han.
Men tycker inte farbror, att det är litet märkvärdigt här i sta’n ibland?
Professorn var för mycket människokännare för att svara en ung man, att en hel del af illusionerna nog ändå funnos kvar, och han sade i stället:
– Ja, men hvad är det nu då?
Grane gick otåligt fram och tillbaka på golfvet och stannade vid de vigtigare passagerna midt framför professorn, ifrigt gestikulerande.
– Ah, det är alt möjligt.
Här om dagen t. ex. råkade jag en teolog, som jag kom i dispyt med om treenigheten.
Vet farbror, hvad han svarade mig?
Han sa’, att tredelningen genomgick hela djurriket på ett mystiskt och hemlighetsfullt sätt.
Han påstod, att man kunde spåra den ända ner i cellväfnaden.
Man kan bli idiot af mindre.
Och karlen är till på köpet ingen vanlig prestbracka, utan det är en ansedd karl.
Jag vill inte säga, hvem det är.
En annan kom jag att tala med om Turgenjevs »Fäder och söner».
Han sa’ om den boken, att den verkligen var skrifven med en viss talang, men etc. etc.
Aldeles nyss träffade jag en läkare, som föraktade Darwin och trodde på skapelsehistorien.
Är det där människor?
Han skrattade till en del åt sin egen ifver och fortsatte alvarsammare:
– Ja, men ser farbror, det är inte det, som är det värsta.
Det värsta är, att här fins en så tidig, så hänsynslös, så beräknande, så brådmoget färdigbildad, ja, man kan nära på säga medfödd egoism.
Allesammans äro de samhällsdjur i stället för människor.
Ingen enda är karl för sin hatt.
Jag har en bekant, som altid pratar om den saken.
Han är det naturligtvis själf mindre än alla de andra tillsammantagna.
Man brukar tala om, hur folk sätta heder och ära å sido för att göra karrier, som det heter, pruta på åsigter för att blifva behagliga för sina förmän och alt det där.
Men det är just det förfärliga, att här är man i det fallet värre än på andra ställen, tycker jag.
Man spårar det öfveralt, till och med i de yngres sätt att komma sig upp inom nation, att ställa sig väl med de äldre landsmännen, undvika att umgås med dem, som äro utskrikna som radikaler ...
Och alt det där blir så mycket vidrigare, när man betänker, hurudan denna ungdom skall bli, när den blir fullväxt.
Man talar om reaktion nu.
Men då måtte det bli skönt.
Jag tror bestämdt, att det var bättre på den tiden, när ungdomen gjorde turkisk musik på gatorna, klådde upp nattväktare och kastade timmerhögar i Fyris, under afsjungande af »Kung Karl den unge hjälte».
Grane tystnade, men gick fortfarande fram och åter.
Professorn log, i det han satte på sig och knäppte bonjouren:
– Du tar fel i, att det var så mycket bättre på den tiden, sade han.
Ty då var lättsinnet så oberäkneligt starkt.
Det där slagets brådmogenhet, som du nu talar om, är otäckt.
Ja det är det värsta, som kan möta mina gamla ögon, just därför att det är mig så främmande.
Men det är mitt hopp, att detta endast måtte vara en väl behöflig reaktion mot det gamla lättsinnet.
– Ja, men det lättsinnet, for Grane ut, kom ej af öfversvallande lifslust.
All den yra, som finnes t. ex. i dikter från den tiden, är en blaserad yra, som griper unga människor, hvilka egentligen äro lefnadströtta, men ibland behöfva gaska opp sig.
Och den nu existerande beräkningen är bara en ännu slappare yttring af samma almänna själstillstånd.
Hvad skall man göra med en ungdom, som hvarken kan vara glad, entusiastisk eller indignerad öfver någonting?
Och det värsta är, att med tiden blir man likadan själf.
Ty hvarför skulle man inte bli det?
Har jag fribref på att undgå den almänna smittan?
Jag kan inte arbeta häller, som jag vill midt opp i alt det här ...
Ja, det går rakt åt fanders.
Grane gjorde några häftiga rörelser med händerna och satte sig plötsligt.
– Nå, än jag då! sade professorn tvärt.
Jag har sett på alt detta nu i fyratio år, altså vida fullständigare än du.
Hvad skall jag säga då?
– Farbror?
Farbror är ett märkvärdigt praktexemplar, det medger jag.
– Nej, det är jag visst inte.
Professorn satte sig midt emot den unge mannen och betraktade honom vänligt.
– Men det fins en sak, som alla människor måste lära sig.
Och det är: att försona sig med verlden och människorna.
Grane hade en ytterligt hög tanke om professorns karaktär, men ändå kunde han inte låta bli att i en gäckande ton svara:
– D. v. s. försona sig med det dåliga.
– Nej, det vill det inte säga, fortfor professorn.
Du vet mycket väl, hur ensam jag ofta känner mig här i Upsala, ja, rent ut hur mycket jag tycker om att höra ungt folk tala som du nu.
Men ändå säger jag, att man måste försona sig med människorna, d. v. s. skaffa sig förmågan att lefva i trots af alt, som kan nedslå modet och gäcka förhoppningarna.
Det är konsten att lefva, som är så svår.
Och den kan den unga generationen inte än.
Det här första är tandsprickningen.
Och den sker inte utan mycket skrik, tillade han leende.
– Om vi bara uppfostrades för lifvet här i Upsala och inte för akademin, sade Grane, i det han afsigtligt gjorde ett hopp i tankegången.
Men här i staden ser man ju ej på det praktiska lifvet och dess fordringar.
Man är så förnäm gudbevars.
– Ja, där sade du verkligen ett sant ord, genmälde professorn.
Och jag försäkrar dig, att det är inte roligt att gå här som professor och veta, att det är så.
I detsamma stack professorskan in hufvudet genom dörren:
– Oskar då, att du inte kommer.
Dalins är redan här.
Du får lof att hålla dem sälskap, medan jag går ut i köket en stund.
Nej, se herr Grane.
Välkommen, välkommen.
Ursäkta mig, som kommer på det här sättet.
Professorskan försvann, och dörren slogs igen.
Herrarna följdes åt ut i förmaket.
Gästerna började komma.
Det var professor Dalin, som i sin ungdom skrifvit en märkvärdig afhandling i latin, hvilken ännu räckte till att göra sin författare ryktbar, men som numera inte skref något als, utan endast tenterade, examinerade och föreläste.
Man påstod, att till och med detta ansträngde honom mer, än de oinvigde kunde fatta.
Med honom följde hans fru, lång, mager och sedlighetsintresserad, som altid talade om, hur öfverlastad hennes stackars man var med arbete.
Där såg man professor Hultman, som var den ende sökande, när han blef professor i historia, och hvars vetenskapliga rykte lefde på de upptäckter, han en gång lyckats göra, angående ett par misstag, som Geijer begått i sin historia.
De påpekade misstagen voro visserligen inte särdeles stora, men det var ändå fint att ha kunnat vederlägga salig Geijer med fakta.
Hans fru var liten, fin, svärmisk och literär samt synnerlig god vän till fru Ranke, hvilken de andra damerna hemligen fruktade, emedan hon med en nästan fanatisk hetta omfattade sin mans tämligen långtgående åsigter.
Och så fans där en docent i filosofi, som hette Hegardt, och som med sin böjelse för spekulativa idrotter förenade en i almänhet oöfverträffad matlust.
Han var damernas favorit, icke därför att de altid förstodo, hvad han sade dem, utan därför att filosofi var ett så intressant ämne.
Man blef altid liksom klarare öfver sin religion, när man kunde fatta den litet filosofiskt.
Hegardt var förtjust i att få resonnera, och hos damerna fann han altid villigt intresserade åhörare.
Dessutom var där ännu en docent, en liten mörk karl med ett fett vänligt ansigte.
Han hette Tranér.
Hvad han var docent i, talade man aldrig om.
Men att han var en ovanligt snäll karl, därom voro alla ense.
Och till sist, när alla andra voro komna, inträdde en ung kandidat, som Grane hade träffat ett par gånger, men som han aldrig sett förr hos Rankes.
Han bar en elegant dubbelknäppt redingote, smal nedvikt skjortkrage och kråsnål i form af en dödskalle.
Han såg ut att vara betydligt äldre, än han i själfva verket var, rörde sig stelt, men med säkerhet och bemödade sig tydligen om att vid sitt inträde göra ett fördelaktigt intryck.
Han hade ett kortklippt helskägg, som efter det nyaste franska modet slutade i en spets, och hela hans yttre hade något, som visade, att han vistats utomlands.
Ansigtet var intressant, men man fick aldrig riktigt tag i ögonen, när man samtalade med honom eller tog honom i hand.
Grane hade hört mycket talas om honom.
Han studerade till jurist, fastän han tagit filosofie kandidatexamen, och det sades om honom, att han var starkt ärelysten, och att han umgicks med stolta planer i och för sin egen karrier.
De unga radikalerna, som Grane kände, talade illa om honom.
De påstodo, att han var en simpel egoist, att hans ofta uttalade sympatier för den nya tiden och annat därmed sammanhängande blott var ett spegelfäkteri, som han använde, när han trodde sig kunna vinna något med det, men att han, när tillfället så fordrade, lätt kunde säga helt annat.
Hvad han egentligen tänkte, var en gåta, som sysselsatte många hjärnor.
Att han var smidig, det hade man klart för sig, och man förvånade sig öfver hans stora intima umgänge samt öfver hans förmåga att som man säger komma med öfveralt.
Men man visste ingen, som kunde sägas vara hans vän.
Kandidat Randers bugade sig först för värdinnan, log, så att hans ögon lyste vänligt, och sade högt några artiga ord, för att han blifvit ihågkommen, presenterades för de öfriga damerna, bugade sig åter, denna gång alvarligt och formelt, samt hälsade på professorn med en respektfull bugning, som dock tillika innebar medvetandet om, att han hade rätt till en viss förtrolighet.
Därefter tog han docenterna i hand gladt och kordialt samt hälsade till sist på Grane, hos hvilken han till en början stannade.
– Herr Grane är visst mycket bekant med Rankes?
– Joo.
Grane kände sig altid orolig, när han talade med Randers, och var därför ganska fåordig.
– Jag har hört mycket talas om hr Grane, fortfor den andra obesväradt, i det han lutade ryggen mot dörrposten och betraktade Grane med sina vänliga ögon.
Herr Grane har ju varit informator på Broby?
– Jaa, i två år.
– Ska’ vi inte sätta oss?
Han drog Grane ned i en soffa, som stod i salen, och började tala om modern literatur.
Grane var hela tiden på sin vakt, men nästan mot hans vilja började mannen att intressera honom.
Randers förstod konsten att intressera.
Han talade hela tiden lifligt och som det tycktes öppenhjärtigt, utan att likväl någonsin blotta sig själf.
Men någon gång kastade han fram ett litet ord, som kom Grane att tro, att det fans något af hjärta hos honom, och att han ägde ett alvar, som han bara inte brydde sig om att visa för hvem som hälst.
Han talade mycket om faran af att vara för mycket röd eller grön, men han gaf samtidigt under sina resonnemang så radikala medgifvanden, att Grane aldrig kunde kalla honom bornerad eller konservativ.
Hela personen föreföll honom som en underligt sammansatt knut, hvilken det vore intressant att kunna lösa opp för att se, om det fans något inuti.
Samtalet föll på Ibsen.
– Ja, det är hans storhet, att han ändå är så mycket konservativ, sade Randers.
Hvad menar han? tänkte Grane, men fick ej tid att fortsätta samtalet.
Ty i detsamma reste Randers sig upp och gick fram till docenten Hegardt, med hvilken Grane hörde, att han började ett samtal om en filosofisk broschyr, som i dagarna utkommit.
Hegardt fann den väl rationalistisk.
Randers tyckte att det vore för mycket sagdt, undrade, om man ej snarare borde beteckna den som realistisk.
Ty det vetenskapliga språkbruket ...
Grane hörde ej mer, ty han blef i det samma tilltalad af professorskan Ranke, som kom emot honom med sin vanliga stormande vänlighet och ryckte honom bort i ett hörn.
– Jag ser, att herrarna gå in till min man, för att få ett glas punsch, började hon.
Och herr
Grane skall genast få göra dem sällskap.
Men jag har en sak, som jag först så gärna ville tala med hr Grane om.
Sitt ned, så prata vi bättre.
Hon drog honom ned på en stol, satte sig själf tätt intill på en annan och fortfor i hviskande ton:
– Det är en mycket alvarsam sak, som det är fråga om.
Ack herr Grane, vi veta ju alla, att lifvet inte är, som det borde vara ... att unga män icke alltid ... hm! ... lefva så, som man skulle kunna önska ... när man ser saken från en vetenskaplig social synpunkt ... och att också ur samma synpunkt det fins ... hm! ... kvinnor, som låna sig till att för pengar ... ja, herr Grane förstår nog, hvad jag menar.
– Fru Ranke får visst lof att förklara sig litet tydligare.
– Ja, herr Grane har visst hört talats om, att vi stadens damer bildat en sedlighetsförening.
Grane mumlade ett tyst samtycke.
– Ja, herr Grane.
Det var sannerligen inte för tidigt.
Och skulle inte vi kvinnor intressera oss för denna sak?
Är det icke hvarje kvinnas ovilkorliga pligt att i denna sak göra, hvad göras kan, både för de arma kvinnors skull, som mången gång skulle kunna räddas, om hjälpen komme i tid, och äfven för alla dessa beklagansvärda unga män, hvilka tillfället till synd lockar in på förderfvets stråt?
Professorskan använde gärna trots sin anstrykning af fritänkeri bibliska uttryck, när hon blef ifrig, och det gälde att försvara en sak.
Grane såg orolig ut.
– Jag vet bara inte, hvad jag ... började han.
Men han fick ej tid att fortsätta.
– Jo, herr Grane förstår, att vi stackars fruntimmer, vi äro så ... hm! obekanta med alt detta.