Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi skulle inte komma någon väg, om vi ej kunde påräkna någon hjälp bland den studerande ungdomen själf.
– Jag försäkrar professorskan, började Grane förskräckt, att jag verkligen inte har någon särdeles stark personalkännedom i den där vägen.
– Det vet jag, sade professorskan med djupt alvar och tryckte varmt hans hand.
Jag är öfvertygad om, att hr Grane är en ren yngling.
Grane såg ytterst generad ut, men kom sig ej för att säga någonting.
– Men hr Grane har ju altid kamrater, som ... hm! taga lifvet på annat sätt, genom hvilka hr Grane lättare än vi ...
Se, svårigheten är oftast att få adresser ...
– Är det meningen, att jag skulle skaffa reda på namn och bostad på kvinnor, hvilka sedan skulle uppsökas och öfvertalas ...
Grane såg aldeles förbluffad ut och stirrade på professorskan, utan att kunna få slut på meningen.
Professorskan inföll lifligt:
– Ja, ni får inte dra’ er undan ...
Grane log litet elakt.
– Är det inte obehagligt för fru Ranke, som är en så upplyst kvinna, att på detta sätt tvingas in i alt detta läseri och annat gyckel.
Ni vet väl, hur det går till.
Man skaffar ihop några af dessa fallna kvinnor.
Han drog ironiskt ut ordet, när han uttaladt det.
– Bjuder dem på thé, sjunger för dem, håller bön för dem, och när man så fått dem exalterade, frågar man, om de vilja bättra sitt lefverne.
Då börjar en eller annan att gråta.
Hon omfamnas då af närvarande prester och fruntimmer, sättes så på ett
Magdalenahem och rymmer därifrån efter 14 dagar, därför att hon ej kan stå ut med att vara instängd och höra salmsjungning på en gång.
Professorskan lade armarna öfver hvarandra i knäet och sade med tonvigt:
– Men om man nu kan uträtta något på detta sätt.
Då måste olikheten i detaljfrågorna sättas å sido.
– Detaljfrågor, sade Grane med hetta.
Han teg en stund, liksom eftersinnande.
– Det kan aldrig hända mig, sade han tvärt.
Hans ansigte glödde, och ögonen fingo ett elakt uttryck.
Professorskan rodnade af förargelse, men sade förnämt:
– I så fall ber jag om ursäkt, att jag besvärat hr Grane.
Grane reste sig upp och gick in i rökrummet.
Han var ond på sig själf öfver att han förgått sig, men kände samtidigt ett slags njutning vid tanken på, att han kunnat säga ifrån.
Därinne hvirflade cigarröken, vetenskapen var lemnad åsido, och historierna flödade.
Alla dessa män, unga som gamla, berättade anekdoter med den virtuositet, som är egen för Upsala, de gamla kände sig unga på nytt, och minnena döko opp, samma glada, friska studentminnen, som altid tagas fram, och som altid väcka glädje.
Altid fans det någon, som icke hade hört historien, och för honom berättades den, medan de andra skrattade på nytt, därför att han skrattade.
Grane hade vid sådana tillstälningar ofta förvånat sig öfver, att man så sällan samtalade om vetenskapliga ämnen.
Nunc est bibendum, sade någon, och så glömdes alt annat.
Som han var placerad bredvid docenten Hegardt, och historierna för en stund afstannat, sökte han inleda ett samtal med denne om fördelen af frihet i val af studier till de högre akademiska examina.
– Jag känner en kamrat, sade Grane, som kom upp till professorn i historia och frågade, hvad han skulle läsa, när han ville vara specialist på franska revolutionens historia.
Professorn svarade, att han först måste läsa en vidlyftig kurs i svensk historia, som tog ett helt år.
– Ja, det är likt dem, sade Hegardt och hälde i sig ett helt glas punsch.
Uppmuntrad af bifallet, fortfor Grane:
– Jag vet en annan, som gick upp till professorn i filosofi och sade, att han företrädesvis tänkte studera Spencer och den nyare engelska filosofin.
Professorn frågade, om han var galen, och sa’, att det fick han inte.
– Ja, men det är väl en helt annan sak.
Grane studsade.
– Hur så?
– Jo, den engelska s. k. filosofin, det är ingen filosofi.
– Hvad för slag?
Är det ingen filosofi?
Hegardt trefvade med fingrarna i sitt helskägg.
– Nåja, ja, åja bevars.
Det kan ju kallas för filosofi på sätt och vis.
Men ett strängt systematiskt vetenskapligt system kan det nu inte kallas om man vill ta’ ordet filosofi i dess verkliga, fullt exakta betydelse.
Eller hvad säger du, Tranér?
Kan man kalla Spencer för en filosof?
Tranér hade inte hört talas om Spencer.
Randers ansåg, att det berodde på, hvad man menade med filosofi, och öfverförde samtalet till de i hans tycke särdeles intressanta försök, hvilka på sista tiden blifvit gjorda i England för att försona kristendomen med den moderna forskningen.
Och när denna detalj blifvit skärskådad, kom man till
Darwins betydelse för den idealistiska filosofin.
Grane vågade den hypotesen, att hans betydelse här vid lag inskränkte sig till att vara ett trätofrö och en förargelseklippa, men han blef nedtystad.
Respekt för Boström.
Det var en gubbe det.
Härefter återkom man till historierna.
Grane iakttog hela tiden Randers, som med lif och själ deltog i samtalet.
Han kände sig dragen till denne man, och han blef till och med litet smickrad, när Randers föreslog honom att lägga bort titlarna.
Inne hos damerna talade man om poesi.
Man vågade nämligen ej komma in på sedlighetsfrågan, så länge professorskan Hultman var närvarande.
Ty professorskan Hultman hade sin uppfattning för sig i denna sak.
Hon ansåg den vara för ömtålig att ens kunna beröras i ett sälskap, där man hvilket ögonblick som hälst kunde vänta, att någon af herrarna skulle sticka näsan innanför dörren.
Därför talade man om poesi, och fru Hultman läste upp ett par dikter, som hon tänkte skicka till Ny Illustrerad tidning eller Tidskrift för Hemmet.
Fru Ranke fann dem nätta, men förstod inte, att man i våra dagar kunde skrifva en dikt, som ej hade en bestämd social tendens.
Och hon talade en lång stund om tiden, som hon ansåg afgjordt luta åt tendensen.
Fru Dalin bara såg ned på sin stickstrumpa och undrade, om inte fru Hultman ville använda sin vackra talang till att skrifva ett litet varmt poem, ett upprop i den fråga, som nu så lifligt sysselsatte dem alla.
Hon menade sedlighetsfrågan.
Fru Hultman blickade drömmande ut i rummet med sina stora svärmiska ögon och sade, att hon ofta tänkt därpå, men att uppgiften syntes henne för stor, för afskräckande och på samma gång – hur skulle hon uttrycka sig – så finkänslig.
Fru Dalin lade munnen i veck och skulle just släppa fram ett orakelspråk, när docenten Hegardt plötsligen syntes på tröskeln.
Han var trött på att röka, påstod han, och längtade efter damsälskap, hvarpå damerna förklarade, att han altid var så snäll, medan fru Hultman rodnade af ängslan, öfver att han möjligen kunnat höra något.
Fru Hultman yttrade, att det var förfärligt hvad herrarne rökte mycket.
Det luktade ju rök öfveralt i våningen, så fort det fans en herre, som rökte.
Hennes man hade aldeles fått lof att lägga bort att röka hemma.
Docenten Hegardt var en stark rökare och kände sig följaktligen generad.
– Ja, men mina damer, yttrade han.
Om en man varit nog olycklig att lära sig röka, skall han ju för tusan komma att vantrifvas i sitt eget hem, om han blir så strängt hållen.
– Ja, annars kommer hon att vantrifvas, sade fru Hultman med en lidande blick.
Nu lade professorskan Ranke sig i samtalet.
Hegardt hade sagt »för tusan», och som hon hade den egendomliga gåfvan att tro sig äga rätt att korrigera alla människor, antydde hon först lätt oarten af att svära i fruntimmersälskap och hasplade därefter i en fart upp alla de lidanden, hon under hela sitt lif utstått för det otäcka mankönets skull.
– Usch, sade hon.
Att docenten också kan sitta och försvara, att folk svär.
Det är det råaste och simplaste, jag kan tänka mig, det är vanor från krogar och kaféer, som ingen bildad människa kan önska att föra in i sitt hem.
Det fins ju inga djäflar, vet jag.
Det är ju ingenting annat än den råaste vidskepelse, och det bevisar obildning bara att tala om dem.
Hegardt vågade att invända, att just emedan djäflar endast vore en fantasi, kunde det möjligen anses för nonsens att tala om dem, men någon råhet kunde det aldrig bli.
Talade man om råhet, visade man bara, att man själf inte i sina känslor vore så aldeles frigjord, som man gick och inbillade sig.
Men då öfveröste fru Ranke honom i frihetens och anständighetens namn med en sådan skur af despotiskt ovett, att Hegardt ofrivilligt började längta tillbaka till punschen och cigarrerna.
Och han sökte i sin förtviflan att finna ett räddningsankare.
Nu var Hegardt moralfilosof par préférence.
Han hade tagit kvinnofrågan och sedligheten på entreprenad, och hvar gång Ibsen skref en ny pjes, skref också Hegardt en broschyr.
I sin förtviflan bytte han hastigt om samtalsämne och började ett etiskt samtal om äktenskapet och kvinnan, som lifligt intresserade damerna.
Därefter kritiserade han Hartman, som damerna inte hade läst, och skrämde grundligt upp hela sälskapet, så att fru Dalin i sitt stilla sinne beslöt varna sin son, som var nitton år, för att läsa en så förfärlig författare.
Hegardts anseende var räddadt, och fru Ranke smålog åter emot honom.
Det fins ingenting, som imponerar på fruntimmer i den grad, som när man angriper någon för osedliga tendenser.
Nu kom supén, och efter den tog man afsked.
När Grane kom för att säga godnatt till professorn, passade denne på och sade afsides till honom med ett leende:
– Nå, hur är det nu?
Hvad tycker du om Upsala i kväll?
Grane skrattade.
– Jag rymmer nog en vacker dag, sade han.
– Åh prat, sade professorn.
Och därmed skildes de.
Men när gästerna gått, tog professorskan fatt på sin man och anförtrodde honom, att hon hade grundligt misstagit sig på Grane.
Han var ej den, hon trott honom vara.
Men kandidat Randers!
Det var en ung man, sådan hon ansåg, att en ung man borde vara.
Han var hygglig och bildad och intelligent och intresserad i almänna frågor.
Och dessutom var det en bra ung man och en renlefvande ung man, och hon kände sig redan nästan som en mor för honom.
Grane följde Randers hem till hans port, och deras samtal fortsattes.
Han kände behof af att meddela någon sitt samtal med professorskan, och han berättade alltsammans för Randers.
Randers hörde på och smålog, yttrade ett par lindriga invändningar mot Granes uppfattning af saken, men sade, att han ändå fullkomligt förstod honom och sympatiserade med honom.
Han bad Grane besöka sig, när han ville, hvarpå Grane genmälte, att han nu mera kände sig ganska ensam
i Upsala.
Somliga af kamraterna voro borta, och med andra kunde han ej umgås som förr.
– De äro rädda för mina åsigter, sade han och skrattade kort.
De skildes utanför det hus, där Randers bodde, och Grane tryckte den andres hand, när de sade farväl, med känslan af att helt oväntadt hafva mött sympati.
Han kunde nämligen icke veta att professorskan efter supén gjort Randers samma förslag, som hon förut gjort honom, och att denne åtagit sig uppdraget.
Han hade nog sett, att professorskan Ranke haft ett längre samtal med Randers efter supén.
Men han hade aldrig tänkt på att fråga, hvad de talat om.
Try ting de lärde sig, de gamla perser,
Att spänna bågen, rida, tala sant,
Och ännu idkas dessa små kommerser
Bland vår moderna ungdom samvetsgrant:
De rida käckt, det tål ej kontroverser,
Och önskas det från en och annan kant
Att litet mer på sanningen de såge,
Nog passar deras ryggbast bra – till båge.
BYRON.
På X-nation hade strax före terminens slut varit »fruntimmerspex», d. v. s. nationspektakel af så anständig karaktär, att man ansett sig kunna inbjuda damer, och med anledning däraf hade nationens mera ansedda medlemmar, d. v. s. de som hade städade gångkläder och råd att kosta på sig en tia för sina nöjen, varit lifligt sysselsatta en månad före föreställningen med att ställa alting i ordning till festen, hyra kostymer på teatern, uppvakta cigarr- och värdshusflickor för att få låna klädningar, turnyrer och underkjolar, repetera sina roler, försumma sitt arbete, dricka punsch och äta sillfrukostar.
Och efter festiviteterna hade de varit sysselsatta åtminstone en vecka med att hvila sig efter ansträngningarna, återställa alt som var lånadt, skaffa igen alla småsaker, som under brådskan hade förkommit, sköta sina bakrus och söka komma på tråden med arbetet igen.
För de flesta var dock terminen efter denna beta skämd, och i dag var sista landskapet sammankalladt klockan fyra med dubbelkvart, och stämningen var redan på förhand en smula upphetsad.
Ty dagen var betydelsefull.
Nationens radikala parti rustade sig till kamp, och dess ansedda medlemmar hade infunnit sig mangrant för att hålla det vådliga omstörtningspartiet stången.
Nationens sal var ett lågt aflångt rum, där nu stolar voro ordnade i täta leder.
Midt emot stolarna såg man bordet, där inspektor hade sin plats, till venster om detta ett större bord för kurator, och på detta bord voro placerade valurnan, ordförandens klubba, sekreterarens protokollsbok samt diverse papper och blyertspennor, afsedda att tjänstgöra vid den spännande och högtidliga handling, som kallades för omröstning vid val af nationens förtroende- och tjänstemän.
Och från väggarna blickade vetenskapens grånade fäder med stela halsar och stirrande ögon ned på de unga adepterna, bland hvilka, som en gång kurator yttrat i ett hälsningstal till de nykomna, »man torde kunna få hoppas, att åtminstone någon af de här närvarande skulle kunna komma att få hänga med heder».
När Grane kom, voro landsmännen redan församlade inne i stora salen, i inre rummet, i tidningsrummen, i tamburen och på gården.
Det såg ej lifligt ut, mestadels stod man och hängde, kastade fram ett ord, skrattade utan munterhet, gick ett par slag på golfvet, väntade:
– Är inspektor inte kommen än?
– Nej, men han kommer väl snart.
När Grane fått af sig öfverrocken och kom i dörren till tidningsrummet, mötte han kandidat Ling, som med släpande steg, plirande ögon och ett illmarigt dämpadt leende betraktade honom.
Ling började nu höra till öfverliggarna, ansågs för att vara elak och genial, hyste det mest afgjorda människoförakt och hade kommit så långt på det sluttande planet, att man ej ansåg det fullt comme il faut att umgås med honom.
Han hade sitt nöje af att se ungt folk mista sina illusioner, något, som är ganska vanligt bland människor, som det på ett eller annat sätt gått baklänges för.
– God dag, unga sanningskämpe, sade han.
Du lär ha’ haft ett förmånligt anbud på att få inträda som extra ordinarie spion i den nybildade fruntimmersligan, som gjort till sin uppgift att muta studenternas städerskor och ställa till skandaler i familjerna.
Hvarför tog du inte emot det?
Det är en förmånlig plats.
För då är man skyddad för misstankar själf och kan synda opåtaldt.
– Hur vet du det? sade Grane förvånad.
Ling hade också reda på alting.
– Det mins jag inte.
Det var nå’n, som hade hört det utaf den där unga framtidsmannen Randers, som går med framkammad lugg och fransyskt helskägg.
Ser ut som en djäfla jubelidiot.
Men sköter sig gör han.
Sköter sig.
Men du var dum, säger jag dig, som inte slog dig i kompis med fruntimmerna.
Det är altid trefligt te sitta och prata så där litet – häm – ogeneradt med fruntimmer.
Det tycker fruntimmerna om.
Och hvad de är nyfikna se’n.
Gud, så nyfikna.
Tänk för en så’n där liten fru, som aldrig en gång hört sin man säga ett kvitt om sina egna ungkarlsynder, att bara få se en – hähäm – fallen kvinna.
Det duger det.
Och få tala med henne och höra henne tala och höra, att hon talar precis som en annan människa.
Och ser ut som en annan människa.
Men du ska akta dig.
För en vacker dag får du en omvändelsevisit af någon af de där profetissorna.
Det har händt bättre folk än dig.
Och somliga af dem är inte att leka med, det ska jag säga dig.
– Man bör nog inte hoppas för mycket, började Grane.
– Man ska inte hoppas als, häm, sade Ling och tog honom under armen.
Kom så sätta vi oss här i dörren.
Annars få vi inte röka och inte prata häller för resten.
Inspektor har kommit upp i högsätet.
Ge akt på, hur de hälsa på inspektor, ska du få se, till hvilket fårahus de hör.
Ser du den där hvita bleknosiga, slätrakade idioten, som går fram och låtsar titta på föredragningslistan?
Ser du, hur han sneglar på professorn för att se, om det lönar sig att hälsa?
Ser du, så snopen han ser ut, när han går tillbaks?
Det lax inte.
Känner du den där?
– Jag vet inte riktigt.
Grane såg med spänd uppmärksamhet omkring sig i rummet.
Kuratorn slog klubban i bordet, en almän tystnad inträdde, och sekreteraren började uppläsandet af protokollet.
Ling lutade sig intill honom och fortsatte.
– Den där hvita heter Lagerberg, Häm!
Har tagit juridikofilen och läser på juriskandidaten.
Aldeles som jag, Häm!
Men ser du, det är en förbannad skilnad på oss, ska jag säga dig.
För han hör till de rättrogna.
Grane såg på honom.
– Ja, ser du, det fins ett slags studenter här i Upsala, som för resten växa tätt som annat ogräs.
Det är de rättrogna.
Förbannadt praktiskt folk.
När de komma upp till Upsala, äro de så där en 18 eller 19 år.
Men har du ej lagt märke till, hur sällan de äro öfverspända?
– Öfverspända?
Hvad menar du med öfverspända?
– Hvad jag menar?
Jag menar naturligtvis folk, som tro, att de hafva något att lefva för, som sträfva efter något, som ha intressen, som vilja lefva för vetenskapen eller literaturen, som förakta ämbeten och intressera sig för den s. k. sanningen o. s. v.
Märker du inte, att du själf t. ex. är ett förbannadt ovanligt exemplar?
Vore jag botanist, skulle jag värdera dig – inte precis efter 100 point, det är du för grön för – men 55 eller möjligen 60.
Ty du vill ju alt det där.
– Hur vet du det?
– Äh!
Vet och vet.
Det syns på dig, gosse.
Känner igen mig själf.
Jag har varit likadan, ser du.
Hähäm!
Men tror du, att den där Lagerberg bryr sig om det?
Det tror jag just inte.
– Inte.
Du är kanske inte så grön, som jag trodde.
Hvarför tror du han gör det då?
Tror du, det är för att han vid grafvens brädd skall kunna säga sig själf, att han väl ej vunnit gods och ära i verlden, men dock kan dö med lugn.
Ty etc. etc.
Tjo.
Nej, du.
Ungdomen nu för tiden, som käringarna säger, den är alt klokare än som så.
Tror du, att »det unga Sverige», som de kalla dem för, är en exakt benämning, du vet, de där som vill göra om gamla Sverige.
Nej, här ska du få höra en hemlighet.
De vill inte göra om gamla Sverige.
För de ge fan i gamla Sverige.
De vill göra om unga Sverige, det är hvad de vill, men om de visste, hvad jag vet, så skulle de ge fan i det med.
För unga Sverige det är inte en flock entusiaster och arbetsmyror, det inte.
Vet du, hvad unga Sverige är?
Ja ja, låt oss för tillfället glömma de s. k. lägre klasserna eller folket, som de också kallas.
Det unga Sverige är den kompakta massan af unga ämnesvänner, som med all sin vilja, all sin håg och alla sina krafter och all sin själ arbeta på att taga examen och göra sig lämpliga att blifva ämbetsmän i kungl. majestäts och kronans och kyrkans tjänst.
Det är märkvärdigt folk, ska jag säga dig, ty de sakna behofvet att roa sig, och då de följaktligen ej ha några frestelser, så göra de inga snedsprång.
Man skall aldrig låta sig hänföras af något, ser du.
Och de låta häller inte hänföra sig, och därför generas de ej häller af några idéer.
Och när de inte generas af några idéer, men ändå för skam skull måste ha några, så blifva de konservativa och kyrkliga och mogna och sansade.
Det kittlar det, ser du.
Att bli kallad för mogen af gammalt folk, innan man blifvit torr bakom öronen.
Och så är det nyttigt.
Man kan inte få några platser här i landet, om man inte är på det sättet.
Och det vet de rackarbytingarna.
Först tar de studentexamen, och den berättigar dem till att njuta af alkoholhaltiga drycker, hvilket de inte fingo förut.
Och då äro de färdiga.
När de se’n kommit hit, laga de så, att de bli bröder med de tongifvande.
Lagerberg där var bror med kurator och alla seniorerna, innan han varit här en termin.
Se’n gå de in i föreningar, hälst den historiska eller juridiska, där man blir känd som en djäfla hygglig karl med sansade åsigter.
Och se’n kommer äregirigheten, ser du.
Och då intrigera de för att bli kuratorer i nation eller åtminstone andre kuratorer eller bibliotekarier.
Det smakar altid ämbetsman.
Och så utveckla de sina parlamentariska talanger och sin afvoghet mot oppositionen – ty all opposition blir en opposition mot dem själfva – känna sig solidariska med de styrande.
Tycka om goda middagar vid 21 år, ha magkatarr vid 23 och beundra vasen i smyg vid 24.
Det är unga Sverige, ska jag säga dig, det faktiska unga Sverige, det som skulle reformeras.
För jag känner generationen, jag, blomman af Sveriges ungdom, fosterlandets hopp o. s. v.
Grane hade ofrivilligt ryckts med af den andres stämning.
Det låg en njutning i detta sätt att se på sakerna, något pikant i att så brutalt rycka masken af förhållandena och liksom njuta af, att alt var dåligt, och att det var en dumhet att tro på något bättre.
Han hade kommit upp på sammankomsten med en känsla af motvilja.
Ty de falska resonemang, som vanligen serverades, de påtagliga sofismerna, de dåliga kvickheterna, den påtagna minen af gamla män, som prydde alla dessa unga, deras blaserade väsen, deras cynismer, hela den ton af värdighet, med hvilken dessa just ej särdeles vigtiga frågor behandlades – alt detta brukade eljest plåga honom.
Och han fick ofta en kväljande förnimmelse af sorgbundenhet, när han tänkte på, att det var denna ton, som utgick från dessa rum, hvilken sedan skulle breda ut sig öfver en hel generation af hans samtida, tränga in i ämbetsrummen, i kyrkorna, i fabrikslifvet, ibland jordegarna, bestämma de blifvande männens uppfattning af sina pligter som makar, husbönder, vänner och fäder, med ett ord bilda den nästa generationens människor.
Men i dag kände han det nästan muntert.
Det föreföll honom, som stode han själf utanför det hela, som led han själf intet af alt detta.
Det var ett frispektakel, så godt som någon teaterföreställning.
Människorna voro dockor, hvilkas inre mekanik han hade full rätt att ogeneradt öfva sin intelligens på.
Det var roande och intressant, bara man förstod att se altsammans från den rätta sidan och inte taga det för alvarsamt.
Han såg sig omkring, och ett blixtlikt leende belyste hans ansigte, medan hans små bruna ögon spelade omkring åt alla håll.
Han vände sig till
Ling med ett leende, i hvilket han omedvetet försökte eftergöra den andres minspel:
– Lagerberg får redan röster till andre kurator.
– Häm!
Ja, ge dig fan på det.
Han är tillräcklig idiot ...
Valen pågingo, val till kurator, andre kurator, landskapsnämd, biblioteksnämd, bibliotekarie, skattmästare, komité för utarbetande af stadgar, samt slutligen klubbmästare och nationens fanbärare.
Angående klubbmästaren var nyfikenheten stor, och glädjen blef almän, när valet stannade på Ahlbom, en ung medikofilare med erkända talanger i fråga om nattsol och dryckjom.
Hultin, som just anländt och stannat i dörren bakom Grane, yttrade filosofiskt, när resultatet blifvit honom meddeladt:
– Jag kunde väl tro, att gud nog skulle gifva fåret till offret.
När valen voro slut, uppstod ett ögonblicks tystnad.
Man visste, att den stora frågan nalkades sitt afgörande.
Kurator bad att få hemställa till nationen, hvilka och huru många tidningar som skulle hållas på nationslokalen.
Ett par moderata och konservativa tidningar antogos utan diskussion.
Därefter bad en af nationens medlemmar att få föreslå en i Stockholm utkommande liberal tidning med kända antiakademiska tendenser, och då blef det vind i de politiska seglen.
Alla människor ville lägga i dagen sina politiska åsigter, allesammans hade något glåpord att säga en hemlig eller öppen antagonist, och förmågan att på ett elegant, men giftigt sätt begagna sig af det erbjudna tillfället visade nogsamt, att ungdomen icke studerat dialektik förgäfves.
Villervallan var almän, ett tiotal af namn på dem, som begärt ordet, funnos antecknade på kuratorns lista, diskussionen såg ut att räcka i timtal, när inspektor begärde ordet.
– Mine landsmän, hr kurator, började professorn i en kamratlikt-patriarkalisk ton, jag vill fråga om landsmännen verkligen anse det öfverenstämmande med nationens värdighet att prenumerera på ett organ, som vid upprepade tillfällen yttrat åsigter angående våra akademiska institutioner, hvilka jag tycker, att vi, som dock äro cives academici, åtminstone inte borde uppmuntra genom att prenumerera på tidningen.
Jag vill visst inte på något sätt inverka på nationens beslut.
Men det skulle göra mig ondt, om nationen skulle hålla sig med en tidning, som jag för min del inte kan annat än betrakta som en skandaltidning.