Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter ett par timmar tog jag afsked af wännen och fortsatte min resa.
Jag tog wägen genom Westmanland, Dalarne och Wermland.
På många ställen gick jag in i allmogens boningar och lärde känna dess belägenhet.
Ryska regeringen hade med wälberäknad politik betydligt lättat och förminskat allmogens tyngsta börda, skatterna; men jag njöt den glädjen att likwäl på de flesta ställen höra, huru den Swenska frihetskänslan ännu lefde och uppreste sig i harm och hat emot de urgamla fienderna.
Jag insåg, att nationalkänslan är den första och den djupaste, som måste bo hos ett folk, hwilket är skapadt för bildning och frihet.
Här och der wågade jag till och med tala med en och annan om hoppet att befria den dyra fosterjorden.
Då såg jag eld i ögon, leende på läppar.
Jag gaf dem, som jag ansåg för de klokaste, anwisningar att hemta gewär på wissa bestämda ställen.
I Dalsland besökte jag den gård, der den gråhårige Hans Jansson bodde.
Han war en af dem, som jag hade påräknat såsom de förnämsta ledarne af mitt förslag.
Han egde ett stort anseende, och ehuru af Ryssarna misstrodd och bewakad, blef han icke blott af sina sockenboer, utan af hela ortens allmoge rådfrågad i alla allmänna angelägenheter.
Han blef genast warm för min idé, och wi öfwerenskommo, att Dalbönderne skulle hemta wapen för sig och Wermländingarne ifrån ett par fiskelägen i norra Bohuslän, dit jag lofwade skicka ett par med gewär lastade skonertar från London.
Jag ilade till Göteborg.
Också der war allt förwandladt.
Hwad som isynnerhet förwånade mig war anblicken af den fordna wackra kyrkogården.
På dess rum hade en Rysk skans blifwit uppbyggd, betydelsefullt hwilande på dödas ben, och dess murar utgjordes till en stor del af graf-monumenter, så att stadsboerna ännu här och der kunde, på de kanonspäckade murarne, läsa de sinas, fränders och wänners stympade namn.
De sköna kanalerna hade blifwit igenfyllda och alléerna nedhuggna, för att lemna utrymme åt Ryska garnisonens exerciser.
Många af stadens förnämsta inwånare hade flyttat bort, sedan den helt och hållet förwandlades.
Det låg icke i Rysslands politik att bibehålla en så stor handelsstad som Göteborg på den östra kusten.
Genom mångfaldiga förhatliga åtgärder hade derföre en mängd handlande blifwit ruinerade, och, då Trollhätte kanal blifwit så utwidgad, att äfwen större skepp kunde uppgå i Wenern, Carlstad i stället blifwit hufwudplatsen för den fordna jern-exporten från Swerige.
Den nya handelsstaden war likwäl i Rysk stil, och de förnämsta bruken hade öfwergått i Ryska spekulanters händer.
Alla de wänner och bekanta jag sökte i Göteborg woro förswunna derifrån; men jag wände mig till några yngre hus, som ingingo i mina planer.
De ansågo företaget lättare än jag föreställt mig, emedan det Ryska tullsystemet
war af den art, att man med något mutor kunde införa hwad helst man behagade i landet.
Ifrån Göteborg fortsatte jag min resa ända ned till Skåne.
Jag besökte den i fordna tider andra universitetsstaden, Lund.
Huru förwandladt stod nu icke Lundagård, omgifwet af Ryska kaserner i stället för Swenska lärosalar!
På Helgonabacken, förherrligad af Tegnérs sångmö, höjde nu en
Rysk telegraf sin med swarta taflor utsirade spira öfwer staden.
Domkyrkan, som af Brunius kort före sista kriget blifwit återställd, hade nu erhållit en tillökning af Ryska prydnader.
Epitafier öfwer flere förnäma
Ryska officerare, som under kriget i en skärmytsling blifwit nedhuggna af de bewäpnade studenterna, prunkade på wäggarna.
Hwad universitetet beträffade, hade det blifwit förwandladt till en krigs-akademi.
Der Thomander och Kahl fordom läste theologi, woro de nu twungna att föredraga, den förre stereometri, den sednare allmän grammatik för de unga kadetterna.
Reuterdahl måste läsa Rysslands historia och Hagberg lära några förnäma Ryssar fransyska.
Att den twungna underwisningen djupt grämde de Swenske lärarne war naturligt, men de hade öfwer sig en nitisk uppsyningsman i biskop Scott, egentligen Engelsman, men som samwetsgrannt fullgjorde sin åtagna förbindelse att drifwa underwisningen i Rysk anda.
Ryska regeringen hade nogsamt insett hwilket stöd den skulle ega i en sekt, som uteslutande hyllade ascetiska öfningar och war fiendtlig emot allt filosofiskt wetande, som den ansåg stridande emot religionens fordringar, och derföre hade just en Methodistisk biskop blifwit tillsatt.
Möjligen låg det också i den Ryska politikens plan, att sålunda inom Swenska kyrkan underhålla ett ämne till split, som sysselsatte lärarnes sinnen och drog dem till inbördes twister i stället för gemensam werksamhet emot Rysslands interessen.
I alla fall kunde Ryssland förlita sig på biskopens ihärdiga och ärliga werksamhet, så snart han åtagit sig embetet.
Inga nationliga interessen, ingen Swensk ed förhindrade honom att wara en trogen embetsman åt den regering, som icke blott gynnade honom, utan lemnade honom fritt att werka för sin enskilda, religiösa sekt.
Så snart jag lärt känna förhållanderna härstädes, upptäckte jag för wännerna min plan.
På Thomanders råd satte wi oss i förbindelse med den Swenske landshöfdingen i Malmö, Halling, hwilken wid en Rysk guvernörs sida, blifwit ålagd att administrera provinsen Skåne.
Han plägade wanligen, sade wännerna, icke göra många sluga på hwad han tänkte, men han hade otwifwelaktigt hela provinsen i sina händer, och hans deltagande war af största wigt.
Thomander åtog sig att besöka honom och knyta förbindelsen med honom.
Bland bekanta, som jag wille uppsöka, war äfwen prosten Wieselgren.
Men man underrättade mig att hans nykterhetsifwer icke befunnits Ryssarna, som i allmänhet supa mycket mer än Swenskarne, behaglig, och att han derföre blifwit mördad af några rusiga kossacker.
Sätherberg och Strandberg hade, efter skärmytslingen i Lund, flytt till skogsströfwarne.
Men jag
wågade ingenstädes alltför länge uppehålla mig.
Genom Christianstad, der de fordna fästningswerken woro förstörda, for jag till Carlskrona.
Der war allt wäl bibehållet och till och med de, medan Swerige ännu war fritt, ofulländade werken nu utförda.
Här låg den Ryska flottan.
Jag kunde likwäl icke förmå mig att bese anläggningarna, helst dertill fordrades många omwägar, som länge skulle uppehållit mig.
Endast då jag, från den sköna höjden wid Lyckeby bro, kastade ögat öfwer den härliga utsigten, kände jag en besynnerlig glädje i tanken på hwad wännen Tollin här skulle uträtta nästa wår.
Jag ilade nu åter uppåt landet.
I Wexiö besökte jag Tegnérs graf.
Ryssarne, som hos många stupade Swenska officerare funnit sablar, med den bekanta inskriptionen, undertecknad med Tegnérs namn:
”Hur Swenska stålet biter,
Kom, låt oss pröfwa på!
Ur wägen, Muskowiter!”
hade, wid stadens eröfring, hämnats mången slagen kamrat och mördat den store sångaren.
Wettern war sig alldeles olik, sedan en Rysk eskader af skärgårdsfartyg, som hade sin station wid Carlsborg, beständigt ute på den blåa ytan höll sina öfningar.
Utefter
Wetterns strand nalkades jag den skogiga gränsen emellan Swea och Göta riken.
Det war en afton då jag utför den sköna höjden Fagerlid befann mig på wägen till Wredstorps gästgifwargård.
Jag lät wagnen hålla på höjden, för att åt Hindiah wisa det sköna aftonlandskapet.
Hastigt framträngde på båda sidor om wägen bewäpnade bönder.
Innan jag hunnit öppna munnen till ett ord, war kusken nedryckt från sitt säte och kraftiga näfwar grepo hästarna i betslen.
En man sprang fram och kastade en blick inuti wagnen.
Hindiah uppgaf ett rop, icke af förskräckelse, utan af glädje.
”Carlén!” utropade hon.
Jag hade genast anat, att jag här skulle träffa wänner i skogsströfwarne, och jag räckte wänligt handen emot honom.
Han blinkade hemlighetsfullt åt mig, lät ett par karlar sätta sig upp i kuskens ställe på kuskbocken och tog sjelf plats inne i wagnen hos oss.
Hästarne ilade bort med oss på en afwäg.
Aftonens skuggor sänkte sig allt djupare öfwer den tätnande skogen, wägen blef allt trångare och swårare.
Slutligen stannade wi wid foten af en klippa, som icke långt från skogsbrynet emot slätten reste sig jemnhögt med talltopparna, som skymde den.
Der stannade wagnen.
Wi stego ur.
Jag tillsade min hinduiska betjening att icke frukta för någon fara, utan förhålla sig lugnt.
Carlén gick förut för att wisa oss wägen, som wi nu till fots fortsatte inåt de djupa, ihåliga snåren.
Besynnerliga ljud, liksom af skarpa, genomträngande hwistlingar, skuro här och der i wåra öron, och de beswarades af Carlén.
Öfwer en å ledde en spång, som bewakades af ett par långa bonddrängar, försedda med bössor och skjutwäskor.
De hwiskade med wår ledsagare.
Swårast i den allt djupare skymningen, war det att komma öfwer ett kärr, der wi, mellan de gungande tufworna, måste stiga på utlagda smala stänger.
Wid grupperna af martallar i kärret, emellan hwilka stängerna ledde, låg wanligen en bewäpnad man, hwilken beswarade Carléns tilltal kort, men bestämdt.
Jag insåg snart, att dessa skogsströfware just af sitt lefnadssätt erhållit ett eget, krigisk sätt, hwilket wäl anstod Swenska bonddrängar.
Äfwen underrättade mig wår wän, att skogsströfwarnes trupp oupphörligt rekryterades af hemmanssöner, torpare och drängar, hwilka gerna, i synnerhet de tider, då det war smått om arbetsförtjensten, öfwade sig i wapen och förtjente litet på ströftågen mot Ryssarna.
Det war ett slags wikingalif till lands, som de förde, och jag fann således redan utbildad den förträffligaste stam, som blott behöfde något utwidgas, till ett äkta guerillakrig.
Slutligen wisade sig på sluttningen af en backe, emellan några björkar, en skogstorpares stuga.
Det war der wi skulle finna anföraren, som wi sökte.
Det war tyst rundtomkring oss, tills hastigt ett par hundar upphofwo ett häftigt skall.
Genast kom en gammal bondqwinna ut ur stugan och såg sig noga omkring.
Carlén uppgaf ett eget slags jagtrop; då nickade hon, lockade hundarna till sig och förswann in i den skumma kojan, liksom en skugga i en dunkel graf.
Wi följde henne.
I den lilla stugan stod på bordet ett dåligt ljus i en butelj i stället för stake.
Wid dess sken sågo wi en man, som lade undan i fönstret ett par pistoler, dem han förmodligen fattat wid hundarnas anskall.
Han kom mig till mötes och räckte mig handen.
Med bestörtning betraktade jag mannens ansigte.
Jag sökte dragen af wännen Blanche, men de woro rysligt stympade.
Pannan
war märkt af ärren efter ett par sabelhugg.
Det ena ögat hade blifwit utstucket af en kossackpik, och en muskötkula hade borttagit halfwa hakan.
Kinderna woro krutstänkta.
Hela drägten utmärkte en jägare, wäl försedd med allt, som tillhörde hans ädla yrke – Ryssjagten.
Efter några ögonblicks stumt betraktande, omfamnade wi hwarandra.
Han wisste redan förut huru målet för wåra gemensamma sträfwanden war detsamma, fäderneslandets befrielse, och båda woro wi lika beredda att derför offra allt.
Wi kände oss båda eldade af den stora tanken, att all sann mensklig bildning måste utgå från en ädel och sjelfständig nationalitet, utwecklas ur och till ett rent och sedligt familjelif, och att derföre ingen skönare werksamhet finnes på jorden, än den att arbeta för fäderneslandet, dess frihet, dess ljus och dess ära.
Om målet behöfde wi således icke orda: endast öfwerenskomma om gemensamhet i wåra mått och steg.
Då jag för honom presenterade Hindiah, framträdde hastigt ur den wid första anblicken till utseendet tomma och torftiga sängen, som liknade ett widsträckt skåp, såsom det brukas i torpen, ett skönt, blondlockigt fruntimmershufwud, medan en rund, halfblottad arm stödde sig mot sängkanten.
Sedan Blanche helsat Hindiah, presenterade han sin hustru, den trogna följeslagarinnan i nöd och faror.
Blygt drogs det blondlockiga hufwudet, med rodnande kinder, tillbaka.
Men sedan i skymningen några lätta rörelser och fraset af siden hörts en minut, hoppade en nymflikt wext, elegant dam, i en slags fantastisk jagtklädning, fram och helsade med finhet och behag.
Hindiah, som länge saknat fruntimmerssällskap, skyndade wid första anblicken att räcka henne sin hand och sluta sig till henne, och då hon, genom Carlén, redan hört Hindiah omtalas, mötte hon henne med den öppnaste och gladaste wänskap.
Snart satte sig den sköna jägarinnan i en annan werksamhet.
Ur lönnlådor i wäggarna framtogos ljus och stakar, en snöhwit duk betäckte bordet, en lätt aftonmåltid framkom, enkel men utsökt, och kryddad till och med af några flaskor och glas, hwilkas innehåll röjde, att sjelfwa skogsströfwarnes lif stundom förljufwades af drufwans safter, och att under ytan af torparens armod finare njutningar stundom framsöktes, liksom under farorna af strid och plundring den wilde ströfwaren följdes och belönades af kärleken, kanske så mycket dyrbarare, som dess fröjder måste stjälas undan från farans och dödens tumlingsplats.
Wi trenne, skalden, jägaren och köpmannen, höllo nu en rådplägning, hwarunder wi satte wåra planer i förbindelse med hwarandra.
Jag uppgaf, hwar jag wille anskaffa wapenförråder, och Blanche lofwade att fördela dem i alla de skogiga provinserna.
Carlén åtog sig att under wintern anordna en ordentlig sammanswärjning af frihetsälskande och oförskräckta wänner, hwilkas mod och tänkesätt han kände.
Jag beslöt att i Stockholm noga utforska Ryssarnas ställning, stridskrafter och planer, samt tillintetgöra, motwerka och förwilla så mycket som möjligt för dem.
Derjemte
wille jag söka att i alla provinser bilda hemliga föreningar, som på en gång skulle bryta löst emot de Ryska auktoriteterna.
Att wi skulle få tid att småningom tillintetgöra de Ryska stridskrafterna, ehuru wi i början icke emot dem kunde uppställa några truppmassor, det hoppades wi, emedan Tollins werksamhet skulle förhindra fienden att sjöwägen komma de sina till hjelp.
Nu tillsade den sköna jägarinnan att måltiden war färdig.
Wi bekräftade
wår öfwerenskommelse med ett handslag, och tillade endast, att wi skulle hwar för sig werka, så att sambandet af wåra planer endast af oss tre war kändt.
Derefter satte wi oss till bords.
Minnet af fordna dagar, af gemensamma strider och fröjder, uppwaknade wid glasens klang.
Den sköna Emili, så hette Blanches maka, förhöjde wänskapsfesten med warma sånger, och Hindiah uppstämde äfwen, på Carléns böner, några stycken.
Sedan måltiden war slutad, höjde också wärden sjelf sin stämma och sjöng ett stycke, författadt under striden i Stockholm af Göranson, innan han stupade:
Du måne, som derofwan stilla strider
Och speglar dig i wattnets kalla flod!
Lys nu förtwiflans sista hjeltestrider,
Och du skall spegla dig i Ryssars blod!
Du storm, som stark ur fjellens klyftor ryter,
War du wår stridstrumpet!
Din kopparröst
Den wilda slafwens råa högmod bryter,
Men stegrar modets eld i fria bröst.
De Ryska örnar med er brand förkolnen,
Och söndersplittren falskhetens banér,
I himlens blixtar, sofware i molnen!
Uppwaknen fort!
Med oss förenen er!
Emili och Hindiah hade, under den korta stund de warit tillsammans, likwäl med den sympati, som är ädla och sina själar egen, fattat för hwarandra en innerlig och, ehuru ögonblickligt uppkommen, likwäl waraktig och trofast wänskap.
Då afskedsstunden nu inföll, skiljdes de under tårar.
Men wi männer hoppades att åter få möta hwarandra en dag, för fäderneslandet och oss ljusare.
Wi hoppades att ännu en gång se hwarandra när befrielsens stora timma slagit.
Blanche och hans maka följde oss båda till wagnarna, och sedan wi der ännu en gång tryckt hwarandra till trofasta hjertan, återwände jag till stora wägen till Stockholm.
Den Sista Striden.
En hämnande gud
Går framåt i slagtningens hotande skrud.
Se, blodfanan swallar!
Hör dödens basun, med förskräckande ljud,
Kring rymderna skallar!
Hejda dig, örn, der bland blixtar du far!
Se, ödet sin träffande båge spänner!
Wåren war tidig.
Redan i April hade Östersjön afslitit sina isbojor, och de wingade skeppen flögo in i Swenska skärgårdens hamnar, eller ut från hemmets kuster.
Äfwen i Sweriges hufwudstad blef det liftigt.
Fremmande flaggor utwecklade sina lysande färger på strömmen; men ögat sökte bland dem förgäfwes den blågula, den gamla Swenska.
De skepp, som seglade för Swerige, måste bära dess beherrskares, Ryska kejsarens färger.
Den Ryska generalguvernören hade tillställt en lysande fest, för att fira kejsarens födelsedag.
Den gynnades af en skön wårdag.
På Stockholms ström hade en mängd
Ryska örlogskuttrar lagt ut, för att rätt lysande wisa sina röda, blå och hwita wimplar och salutera.
war ståtligt upplyst med färgade lampor och transparenter med kejsarens namnchiffer, Ryska örnar och andra prydnader.
Hela staden hade fått befallning att också illuminera wid högtiden.
Jag och Hindiah woro inbjudna om aftonen till en bal på slottet.
En mängd borgare och embetsmän hade äfwen fått den nåden att fira den stora dagen.
Hela Norrbro och Slottsbacken hwimlade af praktfulla wagnar, rika drägter och en otalig, nyfiken, orolig folkmassa, hwilken dock hölls i ordning af täta patruller till häst och den på flere af stadens torg paraderande garnisonen.
Då min wagn långsamt framkördes mellan soldaternas leder och folkets flockar, möttes min blick hastigt af ett blinkande ögonkast af en man, som stod inswept i sin kappa i hopen.
Hindiahs öga hade också genast märkt honom.
Hon hwiskade till mig:
”det är Carlén, min far!”
Jag beswarade wännens ögonkast med en lätt, knappt märklig nick, och han förswann genast i hwimlet.
Men jag kände mig oroad och full af bekymmer.
Att wännerna skulle begagna tillfället af folksamlingen till en uppresning, det fann jag likwäl alltför wågadt, innan wi hört något närmare om Tollins ankomst.
Han war nödwändig, för att stänga hamnarna och hindra tillförseln för wåra fiender.
Men mitt beslut war fattadt, att låta saken hafwa sin gång, ifall den nu skulle börja.
Ehuru wi helt och hållet saknade någon bestämd anförare, och ingen annan enhet och plan woro utstakade för alla de krafter, som nu från olika håll skulle sättas i werksamhet, än det gemensamma målet, wågade jag likwäl hoppas på de underwerk, som fosterlandskärleken förmår skapa, och på den anda, hwilken aldrig dröjer att uppenbara sig hos ett ädelt folk, som griper till wapen för sin frihet.
Wapen hade jag i tysthet förskaffat åt hela Swenska folket, och ehuru åtskilliga gånger Ryska auktoriteter gjort beslag på partier af gewär, hade likwäl största delen af de uppköpta förråden blifwit så lyckligt lurendrejade in i landet, att ingen kunde hafwa aning derom.
Jag war derföre, oaktadt mina bekymmer, full af mod och hopp.
Men då jag skulle åka uppför Slottsbacken, mötte mig ett utomordentligt hwimmel af Ryska officerare och embetsmän, som ilade ned till Skeppsbron.
Några af dem, som gjort min bekantskap, helsade ifrigt i förbigående.
Äfwen de unga militärer, som wäl förnämligast borde lifwa balen och hålla dansen wid makt, skyndade ned.
Jag blef uppmärksam derpå, och frågade slutligen en embetsman, som kom med andan i halsen, hwad som war på färde.
”Hans Majestät Kejsaren sjelf kommer hit!” pustade mannen.
Som blixtar flögo igenom mig en mängd nya föreställningar i anledning af monarkens personliga ankomst.
Hwad skulle den hafwa för inflytande på wåra förehafwanden?
Åtföljdes han af någon betydligare styrka? och hwad kunde anledningen wara till hans oförmodade närwaro?
Men innan jag hann för mig sjelf utreda alla dessa frågor, fattade jag mitt beslut.
Jag tillsade
Hindiah att ensam begifwa sig opp på slottet och der uppsöka furstinnan.
Endast med swårighet kunde jag sjelf i folkträngseln stiga ur wagnen, sedan jag tillsagt min dotter att lugnt wänta mig.
Ehuru orolig, lydde hon likwäl, då hon såg, att min wilja war bestämd.
I det jag begaf mig nedåt Logårdstrappan, träffade jag assessor Nathan.
Han helsade wänligt på mig, och då jag bad honom derom, förskaffade han mig beredwilligt rum emellan några embetsmän af sina kamrater.
Jag kastade blickarna utåt den af talrika fartyg beprydda strömmen.
Då såg jag huru med pilsnabb fart några ångfartyg ilade fram till oss.
Midtibland dem war en praktfull ångfregatt, utstyrd med de rikaste prydnader.
Den kejserliga guldgula, med broderadt wapen beprydda flaggan utbredde, i widsträckta fållar, sina silkesglänsande färger öfwer den förgyllda akterspegeln.
I samma ögonblick som samtliga ångfartygen stoppade farten och gingo till ankars, steg generalguvernören sjelf om bord på ångfregatten.
Det dröjde en temlig stund, innan den ankomna eskadern låg på den utsedda platsen midtför slottet, derifrån några köpmansfartyg hastigt måste hala undan, sedan de stuckit ut tåg och kettingar, ty att lätta ankar tillät icke tiden.
Under denna tid ilade, såsom en löpeld, underrättelsen om kejsarens ankomst genom folkmassorna.
Med wild ifwer trängde sig alla ned till bron, för att beskåda den kejserliga landstigningen.
Med möda förmådde wakterna hålla tillbaka det påträngande folket.
Slutligen firades en förgylld, kejserlig slup i wattnet.
Man såg från ångfregatten några herrar i lysande uniformer nedstiga i densamma.
Bland dem igenkände jag general-guvernören.
Inom ett par minuter lade slupen till wid trappan.
Mitt nyfikna öga sökte nu gestalten af mitt fäderneslands beherrskare och förtryckare, och dröjde forskande på hans anletsdrag.
Under en prålig kossackmössa framblixtrade ett par små, skarpa, men mongoliskt sneda ögon.
Näsan war kort, och ett par långa, styfwa, utstående mustascher prydde den breda, friska munnen.
Han bar en asiatisk kossackdrägt.
Det låg i hwarje hans blick och åtbörd något wildt, något befallande, som röjde enwåldsherrskaren och karakteriserade en wilja, som icke war wan att behöfwa gifwa wika för utförandet af sina besynnerligaste infall.
Han såg sig omkring i folkhopen med en uppsyn af sjelfbelåtenhet och förakt, liksom de underkufwades känslor woro honom likgiltiga, blott de wisste att gifwa hwad han fordrade, lydnad.
Derefter tog han general-guvernören under armen och båda begåfwo sig, under höga jubelskri af de Ryska lederna, igenom hopen upp till slottet.
Nu lemnade jag min plats, för att infinna mig på slottet.
Jag emottogs der med en utmärkelse, som, förmodligen på general-guvernörens befallning, alltid wisades mig alltsedan jag gjorde hans höghet den begärda penninge-försträckningen.
Adjutanterne införde mig i danssalongen.
Kejsaren sjelf lät presentera åtskilliga af de unga damerna för sig.
Den gamla favoriten, furstinnan, hade han helsat med ett nådigt leende, men derefter icke mera egnat någon serdeles uppmärksamhet.
Deremot tycktes äfwen han förundrad att se en Hindostanska här.
Då general-guvernören presenterat Hindiah, begynte kejsaren ett samtal med henne, hwarwid han flere gånger röjde öfwerraskning men intresse för hennes frimodiga och öppna uppsyn och swar.
Hon wisade ingalunda någon förlägenhet eller undergifwenhet, utan snarare stolthet och trots, och kanske just derigenom fästades kejsarens uppmärksamhet ännu mera.
På en gång befallde kejsaren att balen skulle fortsättas.
Sjelf räckte han Hindiah handen till en mazurka.
Det war ett eget skådespel att se den höge, sträfwa mongolen i sin tunga, brokiga drägt bredwid den smidiga, i snöhwitt fladdrande musslin draperade Hinduiskan.
Mången annan fader skulle antingen med bekymmer eller stolthet betraktat de dansande.
Jag, som kände min Hindiahs höga tänkesätt och stora själ, roade mig åt det sällsamma uppträdet.
Men hastigt bemärkte jag i danssalen en besynnerlig rörelse bland åtskillige af de höge officerarne, som begåfwo sig till ett annat rum.
Jag ställde mig i dörren, för att gifwa akt på dem.
General-guvernören war alldeles bestört och förwirrad.
Han lyssnade till en ung, dammig officer, som nyss anländt såsom kurir.
Alltmera bleknade de lyssnandes kinder, och generalguvernören förmådde knappt med darrande händer öppna de depescher, som han emottagit.
Han öfwerflög dem med ångestfulla blickar.
”Och med denna dödspost måste wi nu oroa hans majestät!” utbrast han och slog sig förtwiflad för pannan.
Han besinnade sig några ögonblick, under synbar smärtfull strid inom sig, men fattade derefter hastigt sitt beslut och gick in i danssalen.
Så snart mazurkan war slutad, förde generalguvernören sin kejsare, hwars uppsyn mörknat, i ett annat rum.
Med klappande hjerta wäntade jag, att också wi skulle få någon del af den nyhet, som så betagit de höga.
Jag anade att det war något, som rörde wåra hemliga anläggningar, och wände mig just till en af generalerna, som jag sett tala med general-guvernören, för att utforska hwad som war å färde.