Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De tryckta exemplaren smugglades ut och bragtes flitigt i omlopp * I sinom tid betalades de högt såsom dyrbara minnesmärken af en ytterst vigtig händelse.
B.umside ’ s förfarande hade till följd, att Times * spridning omedelbart ökades oerhördt, hvaijemte flera annonser strömmade till än tidningen mäktade åtaga sig.
Mången tror, att Times näppeligen skulle — utan B: s välmenta (!
) åtgöranden — ha vunnit det ofantliga inflytande, den nu eger.
Kanske skulle tidningen under krigets stormar till och med ha strukit med på kuppen ...
Men denna lilla obehaglighet med fiumside var icke den enda, Storey hade att utstå.
Någre af fälther-rame i södern gingo i hans fotspår och förbjödo Times * spridning inom de truppkårer, öfver hvilka de förde kommando.
Bland en stor del af soldateme växte upp en stark motvilja mot tidningen — hvilken de aldrig sågo!
— och många voro hotelserna, isynnerhet från vissa wisconsin-regementens sida att » spränga läderlappen * och hans skojarpapper i luften ».
Det var mest, när knektame fått orlof och befunno sig på väg till sina hem, som slika hotelser gåfvo sig luft.
Och här må anmärkas, att, liksom de soldater, hvilka aldrig sågo tidningen, fördömde henne bittrast, så voro ock, i hemorten.de fosterlandsvänner våldsammast i sitt hat, hvilka aldrig läste det stackars bladet.
Dag efter dag fömummo de i republikanska tidningar förbannelser öfver Times; de?
sågo den brännmärkt såsom en förrädare, en fiendernas bundsförvandt m. m., och dess redaktör såsom en skan-dalskrifvare, en samvetslös usling, en ohängd skurk, en hvar mans niding, en fågelfri djefvul i menniskoskepnad o. s. v. — och de slöko dessa mustiga utgjutelser utan tvekan.
Men nu är det så — och en hvar, som vill göra sig en smula besvär,, kan utan synnerlig svårighet öfvertyga sig derom — att Chicago Times under hela kriget icke innehöll en enda rad, icke en enda mening, som röjde fiendtlighet mot unionen eller mot något slags lagliga och helsosamma åtgärder till förebyggande af dess sprängning.
Tvärtom: tidningen gillade och förordade oupphörligen och på det allvarligaste kriget såsom ett medel att förebygga en olycksalig splittring af statsförbundet; men hon högg skoningslöst in på de uslingar » som under den falska, fosterlandskärlekens mask sökte främja sina egna låga syften; hon bekämpade politisk humbug i alla former; och hon var lika så snabb att bräYinmärka en tjuf i nordstaternas uniform som en i sydstaternas.
Hon gisslade skarpt de fege uslingars » patriotism », hvilka sjelfva försigtigt stannade hemma i spiselvrån, men envist lockade, ja, rent af piskade andra ut i elden.
Hon kände intet förbarmande, då det gälde att utan handskar taga i tu med de stora skaror, som gjorde » fosterlandskärleken * till ett yrke och slogo mynt derpå i lättja och vällefnad.
Men hela tiden var Chicago Times icke desto mindre unionen trogen, och — jag upprepar det — i dess spalter finnes icke en enda rad, som andas fiendtlighet mot kriget såsom ett lag-bundet medel till tryggande och främjande af nationens enhet ... Alla de, som aldrig läste Times, men slöto sig till arten af dess skaplynne genom att sorgfälligt studera de beskyllningar, hvilka i parti och minut slungades ut af tidningens talrika fiender; alla de, hvilka hon angrep såsom falske profeter, såsom judastyper, säljande den gudomliga fosterlandskärleken för silfverpenningar, såsom tjufvar och banditer, de der plundrade och lönnmördade under lojalitetens täckmantel: — alla gessa hatade Times.
Dess redaktör utsattes tidt och ofta för öfverväld, och hotelser mot hans lif hörde en tid nära nog till ordningen för dagen.
Då och då kunde någon republikansk kaxe förolämpa honom på gatan och fälla honom till marken med en sten eller en mankiller.
Sommaren 1864 trädde han en förmiddag ut ur ett af stadens förnämsta hotell, då en lokal-politikus plötsligen gick emot honom och utan ett ord eller något slags varning slog honom omkull med en knölpåk.
En talrik flock af nidingens partivänner och själsfränder stod rundt omkring utan att på något sätt gifva sitt ogillande till känna.
Vid ett annat tillfälle smög sig en republikansk spelare bakom honom och tilldelade honom ett våldsamt slag i huf-vudet med en sten, som han haft dold i rockfickan.
Storey arbetade sig med stor svårighet upp på benen och gaf med sin revolver eld på angriparen, men hans hufvud var förvirradt af slaget och fallet, och hans i följd deraf osäkra hand kunde icke rikta vapnet rätt.
Men efter den betan fick han vara i fred: man förstod nu, att han icke tvekade att skjuta, derest någon bar hand på honom ...
Äfven öfver Times * arbetarepersonal haglade på den tiden glåpord och hotelser.
Öfvervåld befarades nära nog i hvarje ögonblick.
För säkerhetens skull nödgadesman dag och natt hålla lokalerna i ett ordentligt belägringstillstånd.
Muskötkistor smugglades in bakvägen, revolvrar och skjutförråd funnos i öfverflöd, vattnet i ångpannorna hölls allt jemt kokhett, och slangar lämpades, till hvaije möjlig och omöjlig ingång, färdiga att när som helst med sitt brännheta innehåll öfversvämma befarade inkräktare.
De flesta biträdena suto, stodo eller gingo under vapen, och när de hvilade — då detta kom i fråga — hvilade de » vid sina svärd ».
De af dem, som hade utgöromål, voro, jemte ett stort antal andra gentlemen, indelade i » kompanier » och färdige att vid första signal rycka ut ...
Om Storey ’ s personliga mod kan det icke vara tu tal.
En morgon befann sig ett wisconsin-regemente, på genomfärd till sin hembygd, i Chicago, och några, af dess medlemmar, som ströfvade genom gatorna, råkade få syn på Times ' skylt, hvarefter de, fulla både af whisky och patriotism, beslöto » rensa det förbannade ormnästet ».
De rusade in på kontoret och bestormade personalen med frågor sådana som dessa: » Hvar ä ’ .den gamle s — ns rackaren, som ger ut det här förb.
papperet? » — » Hör ’ på, era eländigaf ynkryggar här inne, hvilken väg ut tycker ni bäst om — skorsten ’ eller fönstren? » med flera.
De voro högljudde, grälsjuke och oförskämde i högsta grad.
I detta ögonblick trädde mr Storey in från gatan och ämnade just passera rummet för att gå in i redaktionslokalen i våningens inre, då en af knektame — tillfälligtvis eller med afsigt — raglade emot honom.
» Hvart i h — e ska ’ ni ta vägen, gamle lurifax? » snörf-lade den druckne martissonen, i det han försökte sträcka på de vacklande benen och vände sig mot mr Storey.
Den senare tycktes icke ha märkt, att någon fans i rummet, när han kom in.
Den knuff och de hederstitlar, med hvilka han hugnades af soldaten, väckte honom ögonblickligen till besinning.
Snabbare än det kanbeskrifvas högg han med ena handen den oförskämde i kragen och grep honom med den andra i strupen, hvar-efiter gynnaren vardt så grundligen skakad och så våldsamt trängd mot dörren, att han efteråt lärer ha förklarat, det » tarmarne höllo på att rinna ut genom munnen ».
Ett af de stora spegelfönstren råkade vara närmare än dörren; dit dref Storey oemotståndligt sin«antagonist och störtade honom hals öfver hufvud genom den söndersprin-gande rutan ut på gatan ...
» Ut härifrån, era — --- hundar! » sade han, vändande sig till de andra, hvilka, förbluffade som de voro, icke på minbta vis försökt hjelpa sin så illa tilltygade kamrat Alla bur o de vapen och hade tydligen ondt i sinnet, då de först gjorde sitt inträde, men redaktörens ferma expedierande af den andre gynnaren, samt det öfverlägsna uttryck af vrede, förakt och befallande lugn, hvarmed han förständigade dem att lemna rummet, kuf-vade de druckne hjeltame.
Helt stilla och beskedligt raglade de sina färde, utan att ens med ett glåpord eller en svordom höja glansen af sitt försvinnande ...
En annan gång skildrade Times — under öfver-skriften » En ung mans väg till ena pigo » — på ett synnerligen skrattretande och - lustigt sätt, huruledes en ung chicagosnobb af ansedd familj förföljt en ung lady med sina oförskämda kärleksförklaringar, men af henne blif-vit undfägnad icke allenast med en s. k. korg utan äfven med ett par bastanta örfilar.
Älskaren gick hem, lade sig rak lång på ryggen, platserade en uppslagen bönbok öfver sitt bröst och svalde en dosis gift.
Medelst ett snabbt och förståndigt användande af magpumpen lyckades man emellertid rädda hans lif, o. s. v. Dessa intressanta fakta, vederbörligen pepprade och saltade, förstås, dukades upp i Ti ?nes följande morgon.
Skummande af raseri öfver att på detta sätt ha blifvit gjord till föremål för allmänt åtlöje, svor vår Don Juan att hämnas.Han väpnade sig med en skarpladdad revolver och lät alla menniskor förstå, att antingen skulle redaktören gifva honom fullständig upprättelse — eller dö.
Han rusade upp på redaktionsbyrån, lät det nummer af tidningen, hvari » förolämpningen * stod att läsa, fladdra framför Storey ’ s ögon och ropade med rynkade ögonbryn och af vrede darrande stämma:
» Herre, jag önskar veta, hvem som skrifvit den här skand alartikeln! »
Storey betraktade honom från topp till tå och svarade:
» Hvad angår det er, hvem som skrifvit den? ...
Der är dOrr ’ n! »
Ett sådant mottagande hade han icke väntat sig.
Sannolikt hade han gjort sig beredd på diverse förklaringar, ursäkter, bedyranden och mera sådant, som slutligen hunnat leda till ett återtagande af.
det skrifna.
Det oiftsägliga förakt, hvarmed hans framställan möttes, bragte honom, i förening med Storey ’ s kalla likgiltighet, helt och hållet ur fattningen
— och äfven han försvann utan att yttra ett ord.
I de dagame dugde det ej heller, att minsta tillstymmelse till feghet röjde sig på en tidningsbyrå.
På hvaije pul-pet lågo laddade eldvapen, och vid dörrame stod alltid vakt ...
Abraham Lincoln föll för lönnmördarens kula.
Öf-verallt i verlden hissades amerikanska flaggan på half stång; sorgen var djup och allmän.
Afven Times deltog deri och gjorde ingen hemlighet af sin harm öfver ill-bragden.
Dess ledande uppsatser från den tiden andas alla mera uppriktig förtrytelse, mera konstlös sorg än någon af det motsatta partiets tidningar.
Men — » krokodiltårar! » skränade naturligtvis allmänheten, det vill säga den del deraf, som bildade sig sitt » omdöme » om tidnin-gen genom att uteslutande fråssa på hennes medtäflaresillvilja och råa utgjutelser.
Åter hördes skränet om död och undergång åt Times: » läderlappen » och hans » skandaltidning » måste krossas — för det Booth skjutit ihjel president Lincoln!
Åter måste tidningens personal och vänner gå under vapen, åter måste byrå och tryckeri försättas i belägringstillstånd.
En tid var tidningens bestånd allvarligen hotadt.
Att Storey slutligen tröttnade vid dessa evinnerliga trakasserier, förföljelser, illvilliga tryckfrihetsåtal, skandaler m. m., kan icke gema förnekas.
När kriget sent omsider var öfver, förklarade han med mycket eftertryck: » Hädanefter kommer Chicago Times att understödja hvarje krigsförétag, hvari Förenta Staterna finna för godt att inlåta sig » ...
Imellertid hade tidningen allt jemt gått stadigt framåt.
De ständige pfenumeranteme räknades i tusental, nye strömmade allt jemt till, och annonser funnos i öfverflöd.
Efter kriget stadgades allmänhetens förtroende och välvilja.
Företaget började löna sig på ett i Chicago dijtills okändt sätt.
Den gamla stugan vardt för trång.
Vid en af stadens hufvudgator lät Storey för tidningens räkning uppföra en ståtlig bygnad om sex våningar, ypperliga snällpressar, elevatorer och dylikt anskaffades, och ingen kostnad, inga ansträngningar sparades, då det gälde att låta hvarje uppfinning inom tryckerikonsten komma Times till godo.
Länge dröjde det ej innan Storey var ensam egare af tidningen, och efter den stunden ville han på inga vilkor ha någon bolagsman.
» Bolagsman? » sade han föraktfullt.
» Lika gema kunde jag smida ett jemblack kring min fot » ...
En liten händelse från denna tid må omtalas såsom bevis på mannens sega uthållighet.
The printer ' s union (konstförvandtemes samfund), en ganska mäktig liga, hade trängt in i Times ’ sätteri, proklamerat allmän strejk och myndigt förständigat Storey, att hädanefter måste han betala så och så mycket per tusen, i annat fall fingehan se sig om efter arbetare, o. s, v. Till alla deras förvåning, hvilka kände » läderlappens » hårdnackade envishet och hans fasta föresats att, i hvad som rörde hans egna affärer, gå sin egen väg — gaf Storey efter.
Allramest förundrade sig » konstförvandtemes samfund * öfver den lätta segern.
Ligan hade knappast trott sig kunna segra alls, eller åtminstone icke utan en hård och långvarig kamp, och för den skull var hennes jubel nu ofantligt ...
Och hvad gjorde Storey under tiden?
Bar han sitt kors med tålamod?
Ingalunda.
Några månader efter strejken marscherade en vacker dag en skara unga qvin-nor, anförda af en äldre matrona, in i Times * sätterilokal och tog stilkastema i besittning!
Hvarenda medlem af » konstförvandtemes samfund * fann sig helt plötsligt utan arbete och fick, hvad man kallar » afsked på grått papper *.
Och nu kom man sent omsider under fund med orsaken till Storey ’ s skenbara eftergifvenhet.
Han hade hyrt mm i en af stadens utkanter, inredt dem med kaster och dylikt och låtit de unga damerna genomgå en fullständig kurs i sättning.
När de vunnit tillräcklig färdighet, fin go de taga de gamle sättames platser.
De senare fingo icke den ringaste varning: de visste om ingenting förr än de helt plötsligt funno sina kaster upptagna.
Såsom ett slags hämd må detta schackdrag kallas lyckadt, men i andra hänseenden var det misslyckadt.
Sättarinnoma visade sig i längden icke pålitliga och uthålliga nog.
Nattarbetets hårda ansträngningar kunde de icke uthärda och de voro, enligt Storey ’ s förmenande, * allt för mycket böjda för sqvaller och kurtis » ...
Här må anmärkas, att Storey aldrig mera inlät sig i något slags kompromiss med » konstförvandtemes samfund ».
Utan krus bekämpade han ligan; han hvarken gaf eller begärde pardon.
Två eller tre gånger bemäk-tigade hon sig kastema, men ingendera gången vekStorey för hennes maktspråk eller hennes enträgenhet.
Inträffade någon gång en strejk, stälde han sig sjelf, äf-vensom de af hans stab, som voro hemma i sättnings-konsten, vid kasten, medan telegrafen samlade sättare.
Ända till det yttersta trotsade han » konstförvandtemes samfund » och betalade stadigt sina arbetare mera, än hvad medlemmar af samfundet fingo på andra ställen ...
Storey ’ s af naturen oböjliga skaplynne stadgades, ja hårdnade allt mera under årens lopp.
Ingen kan gema förundra sig deröfver.
Han hade, så att säga, byggt upp ett tidningsföretag, helt och hållet efter sitt eget hufvud, och han fann få personer, om ens några, som kunde eller ville förstå honom.
Ingen ville samverka med honom.
Förbittrad öfver det motstånd, han mötte öfverallt, visade han å sin sida intet undseende, intet tålamod och ingen barmhertighet.
Han pröfvade, hvad en menniska dugde till, och befans hon oduglig eller mindre dugande, vardt hon ögonblickligen förkastad.
Der vid lag hulpo hvarken hotelser, böner eller tårar.
Sina biträden styrde han, så att säga, med jemhand.
Trogen och långvarig tjenst ursäktade icke ett enda felsteg.
Den obeveklige hade ingen misskund.
» Icke har jag tid att förädla råämnen », sade han en gång, då en tryckare bad honom om » förlåtelse ».
Det ordet förekom nog icke i hans lexikon.
Han var hård, brutal, otillgänglig och fast som ett granitblock.
Men för dem af sina biträden, hvilka i allo rättade sig efter hans vilja och icke öfverträdde ens en bokstaf af lagen, sörjde han såsom en god och omtänksam fader.
Der vid lag fans intet knussel.
Och detta är ett försonande drag i hans annars så dystra skaplynne ...
Ett annat är hans kärlek till djuren.
Medan han stolt lefde för sig sjelf och i sig sjelf, stötande undan menniskor ifrån sig och föraktande dem äfven då hanmåste begagna sig af dem såsom redskap, drog honom en innerlig hängifvenhet till djuren.
Mången vilsekommen stackars hund tog han med sig hem från gatan, gaf honom mat och dryck samt omhuldade honom på det ömmaste.
Hans älskling var en stor, vacker mexikansk katt, » med sällsynta själsgåfvor », efter hvad han sjelf sade.
Ofta låg Herkules, belåten och spinnande, öfver hans knän, och katten tycktes förstå honom förträffligt Mflnga hästar hade han, men aldrig såg man honom begagna en piska, aldrig hördes han tilltala dem med andra ord än de hjertligaste.
Men så vankades i stället jemris och grofheter för hans » plågoandar », såsom han stundom helt älskvärdt kallade sina tjensteandar.
Det vill säga: för dem af dessa, som på något sätt gjorde honom emot Men fogade man sig lydigt efter hans vilja, kunde man vara säker om att åtminstone gå någorlunda skottfri; ty han slösade icke onödigt med sina förråd af vredens, föraktets och hatets pilar.
Dag-tjufveri, prat och besvärliga påhäng hatade han af hjer-tat.
Han tålde icke för sin död dessa kardborrar, som ha för sed att: hemsöka tidningsmän, för att snattra öfver dagens frågor, göra sig vigtiga, duka upp sqvaller o. s. v., dymedelst förstörande den arbetande mannens af pennan dyrbara tid.
Hvar helst han inom sitt område såg en sådan snusförnuftig herre, pekade han på dörren.
Endast den, som infann sig i affärer, lånade han ett villigt öra, nemligen om man uttryckte sig klart och kort.
Många ord voro honom en pina.
Efiter kriget gick en gyllene tid upp för Times.
De hätske belackames munnar stoppades så småningom till, och Storey kunde mera ostördt egna sig åt sin tidning.
V. 7 — 8 * 4®Han gjorde det med sällspord kraft.
Allmänheten såg snart, att hans oaflåtliga sträfvan var att få hvaije nummer af tidningen mera omvexlande, mera innehållsrikt och gediget än det näst föregående.
Hon belöhade hans sträfvan genom att flitigt prenumerera.
Sjelf sade han: » En tidning kan aldrig stå och stampa på samma punkt.
Dess utgifvare kan aldrig, om han lyckats tillkämpa sig en framskjuten ställning, hvila.
Han måste arbeta hårdare än någonsin för att bevara denna ställjiing och allt jemt hålla sin tidning i främsta ledet.
Den dugande tidningsmannen är aldrig nöjd med hvad han har: framfor honom står alltid ett mål, för hvars vinnande han måste offra alla sina krafter. »
Tänkvärda ord, hvilka hvarje tidningsman borde taga ad notam.
Storey^herskade nu som en envåldsfurste i sitt lilla rike.
» Jag yilT hellre vara egare af Chicago Times än president i Förenta Staterna », skref han en gång till en bekant, och han menade hvad han skref.
Han älskade sin tidning.
Han förstod att uppskatta dess vidsträckta och mäktiga inflytande.
Han såg deri en magisk makt hvilken han allena beherskade.
En vink af honom, och hela republiken sattes medelst osynliga trådar i rörelse.
Times var för honom ett slags motstycke till Aladins lampa, en trollstaf, hvarmed han kunde efter behag göra godt eller ondt, inverka på massorna, skapa allmän opinion, lyfta den enskilde eller krossa honom, väcka moraliska hvirfvelorkaner eller förvandla dem till milda vestanflägtar — korteligen, en makt större än presidentens i någon republik, än någon konstitutionell konungs, och öfverträffad endast af ryske sjeltherskarens.
Hvarför skulle han Önska lemna sin tron för att stiga ner till den ödmjuka stol, som hvart fjerde år byter om innehafvare?
Han kände icke sin öfverman i fråga om helsa, makt och inflytande i samhället, och han njöt i fulladrag deraf.
Han visste, att han sjelf brutit sig en väg genom hardt när obetvingliga hinder.
Han hade söndrat sig från massan, och männens hat eller qvinnornas kärlek betydde för honom intet.
Kring honom stod en kärntrupp af intelligente, pröfvade och pålitlige män, af hvilka hvar och en var en Amfitryon, färdig att göra och våga allt, hvad han befalde.
Liksom insvept i sin enslighet, föga kännande verlden och ännu mindre aktande henne, kände han sig sjelf såsom en herskare och allmänheten såsom sina undersåter.
Han liksom flödade öfver af stolt, obetvinglig glädje, när han fördjupade sig i tanken på sig sjelf, sin ställning och sina lysande segrar.
Den, som befann sig i närheten af hans rum, kunde ofta höra honom stöta fram ett slags oartikulerad, knarrande, entonig sång, hes och rosslig, men på samina gång varande ett ofrivilligt utbrott af den fröjd, som genomströmmade hela hans väsen ...
Men — måndag morgon den g oktober 1871 fann sig denne hersklystne, omättlige ledare utan krona och utan undersåter!
Under loppet af en natt hade lågorna grusat hans palats och lagt i aska hjertat af det rika, det stolta, det mäktiga Chicago ... Halfqväfd af rök, i hvaije ögonblick hotad att krossas af störtande murar, lyckades en vid Times anstäld person att efter oerhörda svårigheter i dagningen något - så när få reda på den plats hvarest Times * väldiga bygnad aftonen förut varit belägen.
Sedan flera år förtrogen med hela granskapet, kunde han likväl icke nu finna den sökta tomten.
Hela qvarteret var förvandladt till en rykande grushög.
Oceanens ursinniga böljor eller Vesuvii lavaströmmar kunna knappast mera fullständigt utplåna spåren af de föremål, de slukat, än elden nu utplånat spåren af i fråga varande bygnad.
Fruktansvärda olycka!
Huru många nästan oräkneliga förmögenheter, ansträngningar, planer, förhoppningar,tankar, lif lågo icke begrafna under den rykande eldflod, som i nattens mörker brusat fram öfver den till sin undergång dömda staden! ...
Genom den heta, för- ' blindande röken upptäckte nyssnämnda person sent omsider tidningens egare, der han i sällskap med ett par vänner satt på trappan till den nedbrunna bygnaden.
Han stirrade harmfullt ¿not norr, der ofantliga rökmassor lägrat sig, då och då genomborrade af snabba, slingrande eldtungor, icke olika blixtar i ett svart stormmoln, samt, flockvis frambrytande, väldiga knippen af lågor.
Icke desto mindre syntes Storey i någon mån uppmjukad och kufvad.
Det vanliga uttrycket af stolt, jemhård öf-verlägsenhet och föraktfullt trits hade förlorat sin skärpa och tycktes vara liksom stadt i ett slags upplösningstillstånd Det hvithåriga hufvudet var sänkt, såsom förmådde det icke längre hålla sig upprätt Äfven i skuldrorna röjdes en viss svaghet, och deras egare liknade en man, nys?
hemkommen från en ansträngande resa, hvilken tömt både hans moraliska och hans fysiska krafter, * men i alla fall varit helt och hållet fruktlös.
Hans röst hade förlorat sin klang, sin styrka, och ljöd endast såsom ett ängsligt eko af den annars så klara och genomträngande stämman.
Han helsade stillatigande och med en trött rörelse af handen den senast ankomne.
Tillfrågad, huru vida han ämnade vidtaga åtgärder för tidningens oför-dröjliga utgifvande, svarade han:
» Nej.
Jag skall icke försöka uppväcka Times från de döda.
Tidningen är krossad i grund ... alldeles som Chicago.
Båda hade lidit allt för stort afbräck att de skulle kunna återupprättas.
Jag är en gammal man » — han sade detta med en uppsyn af ett slags undergifvenhet, liksom hade han varit nöjd med hvad som skett — » och jag kan icke börja lifvet om igen på nytt.
Ur de här ruinerna kan jag skrapa ihop ungefär hundratusen dollars, och på den summan kan jag lefvabeqvämt tills jag dör.
Om jag inläte mig på det vågspelet att sätta Times i gång igen, skulle jag riskera allt hvad jag eger, och sannolikt förlora hvarenda cent » ...
Ingen må förundra sig deröfver, att mannen i detta ögonblick föreföll liksom förlamad.
Han var 52 år gammal, han hade offrat tio år af sitt lif på grundandet af Times, natt och dag hade han kämpat med ogynsamma förhållanden, han hade vunnit seger under de mest tryckande omständigheter — och nu, när han stod vid målet för sina planer och sina sträfvanden, nu slungades han af ödet så godt som tillbaka till utgångspunkten för de samma.
Icke underligt då, att han, den starke », tvekade att börja sisyfus-arbetet på nytt ...
Men hans tvekan varade icke länge.
Han vidtog åtgärder för utgifvande af » åtminstone ett enda nummer ».
I ett gammalt magasin bakom hans utom stadsgränsen belägna bostad fans ännu ett förråd af gamla och så godt som utslitna tryck-materialier; en dito cylinder-press anskaffades med stor svårighet; på sysslolöse sättare var ingen brist; en jordvåning hyrdes fgr orimligt högt pris; och efter sju sorger och åtta bedröfvelser börjades arbetet på Times ’ åter-uppståndelse från de döda.
Storey ’ s ansigte, hvilket på mindre än 48 timmar åldrats betydligt, klarnade vid den skröpliga pressens gnissel.
Annonser strömmade in, tidningens vänner vaknade till nytt lif, det första numret kom ut, det helsades med allmänt jubel — och isen var bruten.