Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungen eger hädanefter sorn hittills att, sedan Han hört Utrikes StatsMinistern och ett tillkalladt StatsRåd, börja eller fortsätta de underhandlingar, som Honom synes för godt, men liksom Grundlagen för det närvarande anser att sjelfva afslutandet af ett förbund, hvarom man öfverenskommit, är en annan handling, som har en annan plats i Grundlagen, så skulle Grundlagen hädanefter anse, att dertill fordras den konstitutionella garantien af samtlige rådgifvarnes hörande.
För att följa en värd talare, som motsatt sig detta förslag, viii jag begagna samma exempel, som han åberopat.
Han har sagt, att om det vore fråga om ett förbund och denna fråga väcktes af en främmande makt, så skulle Konungen först höra StatsRådet om de allmänna satserna och sedan fortsatta underhandlingen.
Gm jag rätt upfattat honom, skulle jag med honom instämma deruti, att förslaget vore otjenligt, i händelse något sådant vore föreskri fvet, men det kan jag ingalunda finna.
Jag fö> restälier mig att en främmande makt erbjöd oss ett förbund, Konungen förde da en underhandling om detta förbund enligt det gamla sättet h. e. den 11g.
Men när man kommit så långt, att det blefve fråga om afgörandet, då skulle StatsRådets samtlige ledamöter höras.
Men nu säger man att StatsRådets ledamöter anföra skäl, som göra att Konungen blifver tvungen att säga: väl har jag förut funnit att förbundet vore bra, men nu tycker jag icke så.
Äfven denna invändning är förebyggd i den gamla 11 §.
Der står, att af sådana beslut, som gälla underhandlingar, må Konungen låta till StatsRådets kunskap komma hvad honom nyttigt synes, så att äfven någon kännedom af denna riksstyrelsens gren malte hos StatsRådet finnas.
Grundlagen har således förutsett och velat, att StatsRådet skulle hafva äfven någon kännedom om de diplomatiska ärendernas behandling.
Jag öfvergår nu till det förhållande, att Konungen skulle sjelf önska afsluta förbund med utländska makter.
Det är gifvet, att sedan Han hört UtrikesMinistern och ett tillkalladt StatsRåd, börjas underhandlingarne.
Dessa underhandlingar fortfara, de kunna ändras under tiden, alltid sedan Konungen hört ett jemte Utrikes StatsMinistern tillkalladt StatsRåd.
Men när Konungen skall fatta sitt slutliga beslut, då höras samtliga StatsRåden under den konstitutionella ansvarigheten.
Det är det enda, som Const.Utsk. önskar, nemi. konstitutionel ansvarighet och säkerhet att råd tages innan beslut fattas.
Något, som ligger till grund för vårt hela statsskick, måtte väl ieke anses som ett ondt.
Förslaget är således ingenting annat än en utveckling af hvad, som redan finnes i Grundlagen och en säkerhet för de konstitutionella garantierna, hvarföre jag också påyrkar, att det måtte blifva hvilande till nästa riksdag.
För den, som i likhet med mig vid ett eller annat tillfälle varit nödsakad, att af öfvertygelse opponera sig emot de af Const.Utsk. afgifne förslag, är det en sann tillfredsställelse att kunna understödja det nu framlagda och deruti till alla delar instämma.
Redan vid dess forsta behandling inom Utsk. väckte det mina lifliga sympathier, jag trodde då och föreställer mig så äfven 500 Den 25 J ull f. m. nu, att saken vore så enkel och klar, att näppeligen någon discussion deröfver borde upkomma; men jag finner, att jag bedragit mig.
Man har anfallit förslaget från flera håll, man har deri trott sig finna ett attentat emot Konungens beslutanderätt, ehuru detsamma i tydliga ordalag visar motsatsen; man har gått så långt, att man äfven velat tala mot principen af en kollektiv ansvarighet, samt ansett blist, att en enda StatsBådsledamot ansvarade i ministeriela mål och äfven i allmänhet.
Man har således ansett, att i monarkiska stater icke allenast enhet i beslut, som fattas af Regenten sjelf, utan äfven en viss enhet i rådslag skulle vara nyttig och nödvändig.
Hyllar man en sådan princip skulle naturligtvis loija, att det icke behöfdes mer än en enda StatsRådsledamot och att om man talade om »StatsBåd», detta icke skulle betraktas såsom pluralis utan singularis, hvilket förefaller mig teroligen eget.
Lagerbjelke har, enligt min tanke, på ett fullt tillfredsställande sätt redan upptagit och besvarat alla de anmärkmr, som man mot förslaget velat göra och särskildt den vid första påseendet betänkligaste af alla eller den, som rörer uttrycket »samtlige ledamöter».
Om man tager i betraktande dessa 3:ne gg, den 11, 12 och 13, hvilka handla om Rikets förhållande till främmande makter, skall man finna att vid de båda första ett exceptionelt förhållande eger rum till den allmänna regeln i våra Grundlagar, att Konungen skall höra samtlige Statsllådets ledamöter eller minst tre.
Denna tillämpning på 11 g har icke blifvit bestridd af Const.Utsk. eller dess Ord fule, det är endast den 12 §:n, som man sökt att ställa i ett närmare sammanhang med den 13:de.
Dessa §§ behöfva endast genomläsas, för att finna det de handla om likartade saker, ehuru garantierna icke äro desamma.
Afven jag får förklara, att jag anser afslutandet af afhandlingar och förbund med främmande makter kunna vara af lika stor vigt, sora börjande af krig eller slutande af fred, och om man i allmänhet får anse att anvarsprincipen är nödvändig och bör fullt konseqvent genomföras i Grundlagen samt finner konseqvens nyttig, förklarar jag, att jag betraktar detta förslag såsom både nyttigt och nödigt, samt anhåller således om propos. på dess hvilande till nästa riksdag.
Hr Carleson, Ed v. Henr.:
För min del kan jag icke inse, att genom ifrågavule lagförändring någon inkonseqvens uti Grundlagen skulle upkomma; men deremot synes mig en nu befintlig inkonseqvens derigenom kunna undanrödjas.
Enl. 8 §:n Reg:sF:n skola StatsRådets samtlige ledamöter öfvervara alla frågor, som röra Rikets inre styrelse och äro af synnerlig vigt och omfattning, hvaribland upräknas frågor om nya allmänna författningars utfärdande, äfvensom om uphäfvande och ändring af förut gällande.
Då StatsRådets samtliga ledamöter följaktligen skola höras öfver t. ex. en författning rörande tiden för damluckas updragande o. d., så synes det vara en stor oegentlighet och inkonseqvens, att icke StatsRådets samtlige ledamöter jemväl måste höras i en så vigtig fråga som afslutandet af t. ex. en off- eller defensiv allians med främmande makter —- en fråga, hvarpå hela Rikets väl kunde bero.
Den 25 Juli f. m. 501 Om jag närvarit i Const.Utsk. vid det tillfälle' då detta Betänk, afhandlades, skulle jag kanske icke med min röst hafva biträdt detsamma af det skäl att jag icke är öfvertygad om förslagets nödvändighet, men de motskäl, som framkastats, synas mig ganska svaga, och att påstå att detsamma icke är nyttigt, det vågar jag icke.
Förslaget är af vigt och efter min tanke ieke oförtjent att, sedan Const.Utsk. framlagt detsamma, antagas att hvila till nästa Riksdag, på det att RiksSlåndens ledamöter under den tiden måtte komma i tillfälle att begrunda, huruvida det är så nödigt och nyttigt att det bör till Grundlag uphöjas.
I olikhet med den talare, som yttrade sig näst före den sista, har jag icke kunnat finna att genom Gr.
Lagerbjelkes försvar de gjorda anmärkme blifvit nöjaktigt förklarade.
Jag vill nu endast till bemötande uptaga 3:ne punkter af hans sista anförande.
Hr Gr. har fortfarande förfäktat den åsigt, att ordalydelsen af den föreslagna 12:te §:n icke skulle förhindra Konungen att på resor, då han vore åtföljd af 3:ne StatsRåd jemte en föredragande, låta till afgörande förekomma ministeriela mål af ifrågav:de beskaffenhet, emedan i nämnde § hänvisas till 8:de §:n, som vid bestämmandet af de fall, då StatsRådets samtlige ledamöter böra öfvervara ärenderna i StatsRådet, uttryckligen tillägger: »der de icke laga förfall ega», men sådant förfall måste anses ega rum såväl för de StatsRåds-ledamöter hvilka äro medlemmar af den under Konungens frånvaro från hufvudstaden tillförordnade Regering, som för dem, hvilka åtnjuta tjenstledighet.
För det första erbjuder sig den anmärkn häremot, att utom de 3 eller 4 StatsRåder, som kunna åtfölja Konungen på resor, och de 4 som äro utsedde att föra Regeringen i hufvudstaden eller endast 3, om en af de Kongl. Prinsarne der förer ordet, det finnes minst 2:ne eller i vissa fall ända till 4 StatsRåder, som ändock icke kunna hänföras till de förmenta kategorierna af laga förfall; men för öfrigt bör väl icke rimligen kunna påstås, att sådant förfall, vare sig för de i Regeringen förordnade eller öfrige StatsRådsledamöter, kan vara beroende endast af den omständighet, att Konungen aflägsnar sig från residensorten; ty då skulle i alla de fall, då de vigtigaste frågor voro å bane, Konungen, om han funne sig besvärad af vissa StatsRåder, kunna kringgå Grundlagen, med att endast fara till Drottningholm och der afgöra dessa frågor efter tillkallande af 3:ne StatsRåd jemte en föredragande.
Jag är viss om, att en sådan tillämpning af Grundlagen ieke skulle undgå att af Const.Utskis majoritet strängeligen beifras, och sådant med rätta, oaktadt det mildare tolkningssätt, som Utsk:s nuv:de ordförande vilh göra gällande.
Den värde Gr. har äfven velat hemta stöd för den föreslagna förändringen från den omständighet, att just det af mig citerade 1809 års Const.Utsk:s Mern. sammanställer den ministeriela akt att »göra förbund med främmande makter» med dem att »börja krig och sluta fred», och att då dessa sistnämnde frågor redan förut till - 502 Den 25 Juli f. nr. höra StatsRådets behandling, det vore följdriktigt att på samma sätt behandla frågorna om förbund; men det torde väl medgifvas, att frågor om krigsförklaring och fredsfördrag äro derutinnan af eu olika natur med ministeriela mål i allmänhet, att de genast blifva öfverlemnade åt offentligheten, då deremot med flertalet af öfriga diplomatiska ärenden detta icke är fallet.
Men det som af den ädle Gr:s försvar mest fästat min upmärksamhet och skäligen kan väcka förundran, är den tvetalan, hvartill han gjort sig skyldig, då han först, för att bevisa öfver ensstämmelsen emellan 11 :te och föreslagne 12:te g:n Reg:sR:n, förklarat det icke vara afsett att göra någon inskränkning i Konungens rätt att låta bereda de ministeriela målen, enär StatsRådets hörande först vore påkalladt, då förbundet skulle slutas, men sedermera, för att bemöta anmärkningen om den komprometterande ställning, hvarför Konungen skulle blifva utsatt, om ett af honom väckt förslag till traktat, då fråga blefve om afslutandet, mötte StatsRådets ogillande, hänvisat dertill, att Konungen kan på grund af ll:te§:n vid underhandlingarnes början låta saken komma till StatsRådets kännedom och således på förhand inhemta dess mening derom.
Men nämnde § gifver alldeles ingen befogenhet åt StatsRådet att uttala någon mening eller gifva något råd utan endast att mottaga meddelanden.
Jag yrkar fortfarande att förslaget måtte förkastas.
Såvidt jag upfattat discussionen i detta ämne, hafva de, som förordat grundlagsenlig behandling vid denna Riksdag af Const.Utsk:s nu afgifne förslag, velat finna en inkonseqvens i Grundlagens stadgande uti 8:de oell 12:te §§:ne, under det de förklarat att den ll:te §:n gerna kunde qvarstå, sådan den f. n. befinnes.
Rör min del kan jag ieke finna annat än att genom den förändring som Const.Utsk. tillstyrkt i afs. på 1J2:te §:n Reg:sF:n en bestämd inkonseqvens skulle upkomma vid jemförelse med näst föreg:de ll:te §.
Kan man icke förneka att ett förbund, slutet mellan Sveriges Konung och främmande makter bestämmer förhållandet mellan Sverige och dessa makter, så måste väl också afslutandet af ett förbund vara af natur att tillhöra de ministeriela målen, och om dem lyder den 11 :te §:n på följande sätt: »Ministeriela mål, hvarmed förstås alla de som angå Rikets förhållande till främmande makter, må Konungen låta bereda och handhafva på det sätt, honom lämpligast synes.»
Kan man vidare icke förneka att de förhandlingar eller underhandlingar, som ligga till grund för förbunds afslutande kunna enligt ll:te §:n Reg:sF:n af Konungen verkställas med biträde af UtrikesMinistern och ett tillkalladt StatsRåd, hvarefter Konungen, enligt samma §, eger rättighet att fatta beslut i ämnet, så måste väl, när detta beslut skall emanera i form af förbund, detta sednare endast vara en aktus, som han enligt 11 :te §:n vidtager med den makt med hvilken förbund skall afslutas.
Det måste häraf vara tydligt och klart att lide och 1 J2:te §§:ne stå i oskiljaktigt sammanhang med hvarandra, så att konseqvensen fördrar -antingen att förändra dem så att Stats - Den 25 Juli t. m. 503
Rådet skall deltaga i alla de förhandlingar som afse afslutandet af förbund med främmande makter eller med ett ord deltaga i alla ministeriela mål, för att sedermera äfven kunna af- eller tillstyrka de beslut Konungen går att fatta.
Hvad beträffar afgöraudet af sjelfva de ministeriela målen eller afslutande af förbund i enlighet med nu föreslagne 12:te §, så kan jag icke tänka mig möjlighet för någon person, som vill med sakkännedom besluta, att han skall finna sig belåten med, att en traktat eller konceptet till traktat med en främmande makt förelägges honom, utan att han tillika får veta motiverna till det förbund som skall afslutas.
Nu har man likvid icke tillstyrkt att samtlige StatsRåds-ledamöterne skola erhålla del af de handlingar som innefatta dessa motiver, eller föreslagit ändring i öfverensstämmelse dermed af 12:te §:n.
Om nu StatsRådet, då det erhåller del af en förbundshandling, säger:
Vi kunna icke i frågan afgifva något yttrande, emedan vi icke känna de förhandlingar, som ligga till grund för förbundet, vi anhålla att af dem få del, så svarar Konungen likmätigt Grundlagens föreskrift:
Jag har låtit föra dessa underhandlingar i närvaro af min UtrikesMinister jemte en af eder, mine Hrr, hvilka genom ed äro förbundne att hålla allt hvad som är afhandladt, hemligt.
Jag medgifver icke att till eder kunskap må komma något af dessa underhandlingars innehåll.
Då skulle den märkvärdiga händelsen inträffa att Konungens öfrige
Rådgifvare voro nödsakade att under ansvarighet för rådslagen yttra sig öfver denna traktats mer eller mindre gagn för det allmänna, utan att känna de grunder, hvarpå den hvilar, och sedermera vill man för denna statshandling utkräfva ansvar af Rådgifvarne, utan att dessa ens kunna försvara sina åtgärder med de motiver som ligga till grund för traktaten.
När man stiftar lag, måste man tillse att icke dylika inkonseqvenser upkomma, och jag anser derföre att Const.Utsk:s förslag, långt ifrån att vara nyttigt, snarare är skadligt, emedan det i Grundlagen införer stadgande!!, som rakt strida mot grundlagstiftarnes mening.
Förslaget är icke heller nödigt emedan en snart 50-årig erfarenhet ådagalagt att alla de ministeriela målen, som hittills af Konungen, på sätt Grundlagen föreskrifver, blifvit handlagde, utan undantag fört till resultater, hvilka för fäderneslandet varit nyttiga och gagneliga.
Man skall således icke, utan att det af behofvet påkallas, vidtaga någon förändring i Grundlagariie och aldra minst i ett så vigtigt fall som detta, hvarföre jag också anhåller att R. o. Ad. ville såsom sin gemensamma tanke förklara att den ifrågav:de grundlagsförändringen hvarken är nödig eller nyttig, om den också är möjlig att verkställa.
Ännu en gång anhåller jag att få upträda för att bemöta en af en aktad talare gjord anmärka.
Han fann sig nemi. förundrad deröfver att jag skulle hafva sagt det Konungen enl. grundlagsförslaget ieke behöfde höra StatsRådets samtlige ledamöter förrän vid sjelfva beslutet om förbunds afslutande.
Det är också händelsen att jag så yttrade mig, meri hail förundrar sig deröfver att jag tilläde, det Konungen i alla fall bör 504 I)en 25 Juli f. m. meddela sig med sina StatsRåd i denna fråga.
Förhållandet är att jag sade: i alla fall behöfver Konungen, sedan den nya Grundlagen är antagen, ieke höra StatsRådets samtlige ledamöter förrän vid afslutandet af förbund, men att i afs. på den kommunikation, i hvilken Konungen kan och bör sta med sina StatsKåd i afs. på den föreg:de beredningen, derom har det nya grundlagsförslaget ingenting stadgat, det finnes redan föreskrifvet i den gamla Grundlagen, och icke bör man gå så långt i sitt missnöje med det nya förslaget, art man lägger det till last äfven sådant som man icke tycker om i den gamla redan befintliga Grundlagen.
För min del tycker jag äfven att det är rätt att Konungen kommunicerar sig med sitt StatsRåd, men det må nu bedömas huru som helst, det härleder sig icke från förslaget, utan finnes redan intaget i 11 :te §:n, och i detta förslag är hvarken någon utvidgning eller inskränkning föreslagen.
En sednare anmärkn. har äfven blifvit gjord beträffande Konungens rättighet att besluta om vigtigare mål i StatsRådets samtliga ledamöters närvaro d. v. s. deremot att detta uttryck »samtlige» skulle betyda alla dem som finnas med undantag af dem som laga förfall ega.
Till försvar lör denna tolkning har jag anfört att om man icke skulle anse att Statsråd, som -varit bortrest på permission, har laga förfall så skulle Regeringen ligga nere vid alla de tillfällen då något StatsRåd vore från Stockholm på permission afrest, och inga författmr under sådana förhållanden kunna utfärdas.
Jag anhåller nu att fä anföra ytterligare exempel på att min tolkning måtte vara riktig.
Enl. 13:de §:n skall Konungen, innan han får sluta fred eller börja krig, höra samtliga ledamöterna.
Föreställom oss att Konungen vid början af ett fälttåg vore t. ex. uti Tyskland, att han hade hos sig det minsta antal StatsRåd som får vara närv:de nemi. 3 utom
Föredraganden och att det erbjudes honom en särdeles förmånlig fred.
Nu är det föreskrifvet i 13:de g:n att Konungen skall höra samtliga StatsRåds-ledamöterna.
Skulle det väl falla någon in att han icke hört samtlige StatsRåds-ledamöterne, då han hört alla som icke hafva laga förfall, likväl med det minsta antal som kan vara närv:de, d. v. s. 3 utom den Föredragande.
På samma sätt måste det vara med förbund.
Const.Utsk. har icke velat annat än att förbund skulle afslutas under samma konstitutionella garantier som vid fred.
Det är då gifvet att hvad man kan göra med afs. på fred, det kan man göra med afs. på förbund.
Grundlagen sjelf innehölle det stadgande att densamma skall efter ordalydelsen tillämpas, utan man hade rättighet att, likasom förhållandet är med öfriga lagar i samhället, undersöka Grundlagens rätta mening och syftemål, så skulle visserligen den tolkning, som Gr.
Lagerbjelke gjort såväl i afs. på 13:de §:n som det nu framlagde grundlagsförslaget vara riktig, men alldenstund orden »samtlige ledamöter» äro oförtydbara och icke alls medgifva tolkning, hvarken på ett eller annat sätt, så måste deraf också följa att alla StatsRåds-ledamöterne måste höras, för den händelse att Konungen skall kunna fatta beslut, såvida ej sjukdom gör Den 25 Juli f. m. 505 allas hörande till en omöjlighet.
Nu vill Gr:n likväl det andra omständigheter än sjukdom också skulle kunna gälla såsom laga förfall för StatsRåds-ledamot att vara tillstädes vid tillfällen då alla »samtlige» skulle höras och hvarigenom kunde inträffa att »samtlige» Rådgifvarne blefvo reducerade till 3 eller 4 af hela antalet.
Detta skulle dock innebära en orimlighet, då lagen i uttryckliga ord säger att samtlige ledamöter skola vara närv:de.
Jag kan således icke anse Gr.
Lagerbjelkes försvar för sitt sätt att tolka ordet »samtlige» tillfredsställande.
Hvad beträffar de exempel sorn Gr:n anfört rörande Konungens skyldighet att höra hela StatsRådet vid de tillfällen, då Ilan vill börja krig eller sluta fred, så kan jag icke tinna att detta exempel är hvad man kallar adaequat för ifrågav:de fall.
Att börja krig är en handling som innefattar den aldra största offentlighet; i samma ögonblick som krig beslutas; är det en handling som ögonblickligen rörer hvarje medlem af hela nationen.
Samma förhållande är det med den handling som innefattar afslutande af fred.
Men så är icke fallet med förbund med främmande makter.
Dessa förbund skola, sedan de blifvit afslutade, äfven erhålla en bestämd förm för att göras gällande.
Det kan hända att ett sådant förbund icke ratificeras af den ena makten, sedan de hufvudsakliga punkterna af den ömsesidiga underhandlingen äro afslutade.
Är det väl då lämpligt att sjelfva förbundshandlingen skall i förtid komma till allmänhetens kännedom, hvilket blir förhållandet, när 10 personer om innehållet skulle få kännedom, ty det gamla ordspråket säger: att när en hemlighet kommer till mer än 3 personer, är det icke mera någon hemlighet.
Jag tror att 180 9 års lagstiftare genom det stadgande i Reg:sF:ri, som 12:te §:n innehåller, hafva förfarit ganska vist och klokt och i fäderneslandets sannskyldiga interesse, hvarföre jag vidblifver min hemställan om det framställda förslagets förkastande.
Hr Tersmeden:
Hvad först och främst beträffar det af den siste talaren framställda yrkande att Grundlagen skall efter ordalydelsen tolkas, så vill jag endast fästa upmnrksamheten derpå att enl. nuv:de ordalydelse skulle 12:te och 13:de §§:iie i vår Reg:sForm stå i verklig disharmoni med hvarandra.
Om under afhandlingar och förbund med främmande makter äfven kan inbegripas en off- och defensiv allians, så ligger det i en sådan allians’ natur att deraf mycket lätt kan omedelbarligen följa ett krig.
Genom ett förbund, ingånget efter den förm som 12:te §:n nu föreskrifver, skulle således Konungen kunna försätta
Riket i en sådan ställning att ett krig deraf blefve en ovilkorlig följd, antingen med den makt, hvilken off- och defensiv-alliansen åsyftar eller ock med den makt, med hvilken traktaten ingicks, hvilket ej kan anses annat än som ett löftesbrott.
Jag vill härmed säga att I3:de §:ii, som föreskrifver att när Konungen vill börja krig skola samtlige StatsRåden deröfver höras, är utan ringaste betydelse.
Således kan jag icke annat än anse Const.Utsk. äfven ur den synpunkten handla rätt och konseqvent, då det sökt att ställa dessa gg, hvilka äro af mera 500 Den 25 Juli /. m vigt iin den 11 :te, i ostridigt sammanhang med hvarandra.
Jag fortfar att anhålla om propos. på bifall till Utslcs förslag.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han nu, då ingen falare ytterligare aniniilt sig, finge, innan propos. framstiilldes, fästa upmärksamheten på en oegentlighet i en af de propos.-r, som af några talare blifvit begärd.
Enligt fordna lydelsen af 56 och 81 <§§ Reg:sF:ti hade RiksStfinden ieke varit berättigade, att vid samina Riksdag, då ett grundlagsförändrings-förslag från Const.Utsk. framställdes, afslå eller förkasta detsamma, och RiksStånden hade då, för att uttrycka sitt ogillande, begagnat den utväg att förklara förslaget vara hvarken nödigt eller nyttigt, ett förklarande, som sedan ledt till en påföljd, som viii icke i Grundlagen var fullkomligt bestämd, men genom praxis blifvit godkänd.
Numera och efter den förändring dessa §§ genom R, St:rs beslut och Konungens sanktion vid denna Riksdag undergått, förutsatte Grundlagen endast 3 sätt för behandlingen af Const.Utsk:s gruudlagsiindrings-förslag, nemi. att inga anmärkmr gjordes, då såvidt på det Stånd, der sådant inträffade, berodde, förslaget blefve hvilande till nästa Riksdag, eller att anmärkmr, som åsyftade förändring i förslaget, gjordes och förklarades utgöra Ståndets gemensamma tankar, eller också att förslaget förkastades.
Nu hade blifvit yrkadt, dels att förslaget måtte antagas att hvila till nästa Riksdag, d. v. s. lemnäs utan anmärkn., och dels af 2:iie ledamöter, Erih. Paykull och Hr Munck, att det måtte förkastas; men hade deremot åtskillige talare yrkat, att förslaget måtte förklaras vara hvarken nödigt eller nyttigt, ett förklarande som likväl till sitt syfte helt och hållet öfverensstämde med förslagets förkastande, och icke innebar någon sådan anmärkn. till förändring i förslaget, som Grundlagen egentligen förutsatt, då man icke ville förkasta.
Hr Gr. o. Landt, finge fördenskull till de talare, som gjort sistberörde yrkande, hemställa om de icke ville afstå från sin begäran om en propos. som numera icke hade någon egentlig mening samt förena sig med dem, som yrkat förslagets förkastande.
Jag anhåller om förslagets förkastande under instämmande hufvudsakligen i hvad Frih.
Paykull yttrat.
Efter afgifvandet af mitt första anförande i frågan, erinrade jag mig, att föreskrifterna om Grundlagsfrågors behandling nu mera undergått den af Hr Gr. o. Landtm, omförmälda förändring, och formulerade derföre mitt sednare tillstyrkande så att förslaget måtte förkastas, som jag anser vara liktydigt med tillstyrkandet att det måtte förfalla.