Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kastade sig tillbaka emot stolsryggen och betraktade vännen med ett inspireradt leende.
Glasögonen glänste mot lampan.
»Du är en ohjelplig fantast.
Hvad är det nu du har för dig igen?»
Det låg en viss förtviflan i Richards ton.
»Se sjelf!»
Axel kastade boken på bordet bland en hop schalar.
Hans vän tog den med mulen min.
»Det fins menniskor, som äro skapade till att lefva kort och rikt», sade Axel med en kastning på hufvudet.
»Rikt?» upprepade den andre, »säg hellre vanvettigt.
Det kommer sanningen närmare.»
»Vi ska inte tvista om namnet.»
»Såå – du skrifver vers?»
»Det ha bättre än jag gjort.»
»Och gjort bättre än du – förmodligen.»
»Derom får framtiden döma.»
Richard svarade ej, utan vände sig om, som om han velat vädja till någon.
Så såg han i boken.
»Nej, du får inte läsa!» ropade Axel plötsligt, for upp och ryckte den ifrån honom.
Deras ögon möttes en sekund, men intet ord vexlades.
Så gick Richard.
När han var borta slog poeten upp sin bok igen och läste halfhögt hvad han med många öfverkorsningar skrifvit:
»Får jag ej hata?
Du fega slägte,
du kalla fromhet, din lära spar
Dig ödets stormar ej omildt väckte
och deras makt du ej pröfvat har.
Du tror dig varm, när din is kan tina
och smälta trögt några tårar ned;
glödheta qval hafva torkat mina,
och du ej anar, hvad tyst jag led!
Du arma dåre, som tror och hoppas,
när solen tittar ur molnen fram,
kanske din lycka ej hinner knoppas
förr’n ödet bryter dess späda stam.
Jag trott – som du – och är nu förskjuten,
jag vågat hoppas, och hopplös är ...
Min ungdom, härjad, min bana, bruten,
blott skörd af törne och tistlar bär.
Ej himlens englar min kosa leda,
af mörka andar jag jagar fram:
ett redlöst skepp, som af vågor vreda
i djupet slungas från skumhöljd kam.
En fyrbåks sken nyss mitt öga mötte
– vid denna åsyn blef faran lek –
jag narrad var och på blindskär stötte:
den klara stjernan var blott ett svek.
Så vill jag hata den hand, som tände
det sken som vilsnat min skumma stig!
Så vill jag trotsa den makt, som sände
den här af själsqval, som gripit mig!
Hvad gör det mig om jag lifvet mister
när blott en önskan jag ännu när, –
att återse, innan hjertat brister,
den falska stjernan.
– Hon är mig kär!»
Hans pulsar slogo och det brann i hans hufvud.
Ja, äran skulle komma – ändå, ty Sverige hade fått en ny Lidner; han kände det nu.
På annandagen skulle det först vara familjefrukost i prestgården, sedan supé med dans hos de nygifta.
På morgonen, då Selma vaknade, blef hon liggande en lång stund och bara tänkte.
Vintermorgonen kastade sin gråbleka dager genom gardinen, tung – lik en blick som ej mäktar lyfta ögonlocken.
Hon såg bort åt bruddrägten, som hängde öfver en stol nära fönstret.
Slöjan låg der afdankad och skrynklig, kronan hade varit fuktig och lemnat fula grönaktiga fläckar efter sig.
Nerevid hängde endast trasor, damgrå och smutsiga efter golf och trappor.
Den var så lik hennes egen stämning.
Det var samma känsla som vid patronens ord, att annonsera efter hustru; endast med den skilnad, att den nu var mera bestämd, – icke blott aning, utan äfven tanke.
Rummet kändes kallt, och hon önskade att det funnits en brasa.
Det skulle lifvat upp en smula.
Han hade sagt henne, att sådana äro menniskorna, – alla, alla.
Och hon sjelf då?
Det kom en känning af vämjelse i hennes sinne.
I hela verlden fans ju ingenting af hvad hon drömt om – ingenting!
Lögn, lögn, alltihop! – barnsagor, som man narrades att tro på och tvingades att glömma.
Det var ett skri af smärta, som qväfdes innan det blef födt.
Men om äktenskapet i sig sjelf är sådant, hvarför uppenbarar man det ej?
Är det ett frimureri, som binder tungan?
Eller förlamas den af skammen?
Och hvad vill det då säga med ett lyckligt äktenskap?
Ty någonting sådant måste ju finnas, det trodde hon ännu.
Hvad är det som gör det ena lyckligt, och det andra ...
Ett tåg af frågor kom svängande i sträck, och alla skriade om svar, rofgiriga som svultna gamar.
Men hvar finna svar för dem alla?
Först nu, då hon egde rätt att tänka, först nu kunde hon se hur många de voro.
Och hvarför hade hon ej egt denna rätt förr än nu?
Derför att först nu var hon gift.
Gift?
Hade hon blifvit så mycket äldre, så mycket förståndigare i dag än i går?
Eller var äktenskapet ett sakrament, som ...
Oh – hon vände sig otåligt på hufvudkudden – det är ju bara katolikerna, som säga det!
Men i alla fall ... i går och i dag,... hvarför skulle hennes tankar vara bundna i går och fria i dag?
Nej, hon kunde icke få den frågan ur sitt hufvud!
Det var omöjligt att få ro.
Hon satte sig upp i sängen och strök håret från ansigtet med båda händerna.
Det var icke flätadt, utan hängde vildt som en lejonman; lockigt ännu, men trassligt och hoptofvadt i sin yppiga rikedom.
Hon såg sig omkring efter en klocka, men det fans ingen i rummet.
Så kastade hon en blick till den andra sängen.
En flyktig blick, men en som det icke stod henne fritt att slita loss när hon ville.
Var det vid denne man hon vigdes i går?
Hon tyckte att hon aldrig sett honom förr.
Selma stirrade på detta främmande ansigte, och hennes kropp skälfde; tänderna hackade emot hvarandra.
I går hade hon nästan tyckt att han såg bra ut.
Hans väldiga figur passade i svart, och den ståtliga hållningen framhöll drägtens prägel af högtid.
Hans uppträdande kunde ibland ega en anstrykning af förnämhet, och till detta hade i går kommit ett sådant uttryck af lycka, att det gaf hela hans ansigte ett skimmer af ungdom och intelligens.
Men nu såg det kolossalt ut, detta hufvud, der det hvilade på den broderade kudden med koketta spetsar omkring.
Och Selma fann denna Herkules-hals förfärande.
Hon stirrade på dess starka senor, svälda ådror och fnarriga hud.
Och så detta stora ansigte, som låg der så själlöst och groft, utan annat tecken till lif än andedrägten, hvilken för hvarje tag bubblade ut de tjocka läpparne, hvars röda färg gick öfver i violett.
– Älska?... älska i nöd och lust.
O Gud ...
Först genom ett aflägset slammer med dörrar väcktes hon åter till medvetande om att det var hennes annandagsbröllop, att det skulle vara främmande och bråk också i dag, och att hon måste uthärda allas blickar, liksom i går.
Stegen närmade sig.
Pigan kom för att elda.
Skulle hon få se honom så?
Selma sträckte sig bort och skakade honom i armen.
»Hvad står på?» sade han vresigt och slog upp ögonen.
I det samma kom pigan in.
Då vaknade han riktigt, och när han såg Selma, lifvades hans drag.
»God morgon, hustru», sade han muntert och räckte fram sin stora hand.
Hon besvarade handslaget och log – för pigans skull.
Med denna handling invigde hon första dagen af sitt äktenskapliga lif.
Och så klädde hon sig i sin nya eleganta morgondrägt, färdig att uppträda i sin värdighet som ung fru.
Allt så otadligt korrekt.
Frukosten var animerad och bruden munter.
Den ende som tycktes vara vid dåligt humör var Richard.
Efter måltidens slut skulle han resa.
Det var honom »omöjligt» att dröja längre, och kyrkoherden hade icke lust att envisas.
Hans afsked var brådskande och kallt.
»Adjö, Selma», sade han, »lycka till.»
Icke en skymt af hjertlighet.
Selma gick bort till ett af fönstren, för att se medan han steg på vagnen.
Det bände i hennes panna och klämde om strupen.
Den som fått gråta ... gråta ... åh – så hejdlöst!...
Hon lutade pannan mot fönsterposten.
Ingen kunde se hennes ansigte.
Men Richard vände sig icke om, – sysslade blott med resfilten.
Inte en enda blick!
Tvär hade han varit, men aldrig så; det var afsigtlig ovänlighet.
Så rullade vagnen bort.
Han lyfte på hatten utan att se upp.
En arm lade sig kring Selmas skuldror.
Det var farbrodern.
Var det möjligt! – stred också han emot tårar?
Begäret att trösta kom henne att glömma sin egen sorg.
Och så strök hon uppmuntrande med handen öfver hans mörka slätkammade hår, just som hon brukade göra med sin far, när han var ledsen.
Det var en skymt af grämelse som dervid smög sig i kyrkoherdens välbeherskade ansigte.
Måhända behöfde han i denna stund hennes vänlighet bättre än någon.
Men svagheten varade blott ett ögonblick.
Det dröjde ej länge förrän vagnarne körde fram.
Man skulle i sällskap bege sig till de nygiftas hem, hvilket låg tre mils väg derifrån, kyrkoherden hade rangerat det så, att slägtingarne skulle följa dem dit, och så resa tillbaka på qvällen.
Han ville icke att något afsked skulle komma i fråga förr än allt var förbi.
Det kunde hända att Selma blef mycket upprörd – hon var så oberäknelig – och det önskade han inga onödiga vittnen till.
Då man stannade framför trappan till den stora tvåvåningsbyggnaden, sprang patronen ur vagnen och hjelpte Selma ned.
»Välkommen till ditt eget hem», sade han och kysste henne.
Hon tyckte att det klack till vid dessa ord.
Allt var så nytt och så främmande.
Sjelfva stegen ljödo så underligt mot golfvets blankslipade stenflisor.
Det fans intet i hela detta stora hus som var hennes eget.
Det var hans – hans alltihop!
Hon kände sig som en snyltgäst, och när pigan neg, tog henne i hand och sade:
»god dag, fru», då skämdes hon ordentligt.
Hvad rättighet hade hon här?
»Gå in, barn», sade fru Berg, som nu också hunnit stiga af.
»Faster först», svarade Selma och trädde åt sidan.
»Jaså, ska du redan börja att vara värdinna», svarade fastern sursött.
Hon tog det för högfärd.
Selma rodnade och fick tårar i ögonen.
Så kom fadern.
»Gud välsigne din ut- och din ingång», sade han med sin veka välljudande stämma.
Hon tog honom om halsen med kamratlik otvungenhet och såg leende i hans ansigte, der stämningar och uttryck vexlade så snabbt som i ett barns.
Nu var hon glad igen.
Han riktigt strålade ju vid all denna härlighet, och han hade inte sett mer än det yttre ännu.
Hvad han skulle bli öfverraskad!
Hon drog honom in i tamburen, der de pelsade af sig.
Alla surrade och stimmade.
Luften var råkall, och det var så godt att komma in i värmen.
Så dracks det kaffe.
Och så skulle allting visas och skärskådas.
Hvart man kom höjdes rop af beundran.
Allt var så nytt, så komfortabelt och så vackert.
Patronen förde
Selma genom kök och uthus, och allt tjenstfolket presenterades för den nya matmodern, som kände sig fasligt generad af deras nyfikna blickar, hvilka tycktes upprepa hennes eget påstående, att »det är bra fjantigt att vara sexton år».
Men hon ansträngde sig till det yttersta för att bibehålla sin värdighet.
Hushållerskan var en äldre menniska, som såg snäll ut och var nykommen i tjensten.
Selma blef bekant med henne genast, och nu tyckte hon att hon åtminstone hade någon, som hon kunde hålla sig till i sitt nya hem.
Då det blef tid att kläda sig, måste patronen sjelf påminna Selma om det.
Hon gick omkring i rummen, hållande fadern om armen och glädjande sig åt hans förtjusning.
Ibland skrattade hon högt åt hans naivetet, då det var någon ny uppfinning, som han icke kunde begripa hvad den skulle vara till.
»Ja nu får jag gå och klä mig», sade hon och drog sin hand från hans arm, »men nu är du så god och knyter din halsduk riktigt gentilt, och kommer inte och ser ut som en slarfver.»
Hon knäppte sina händer tillhopa kring hans nacke, lade hufvudet på sned och tittade på honom med sin skälmaktigaste min, som försökte att vara en smula sträng. »Tro inte att jag kan ha tid att hjelpa dig i dag», tillade hon.
Det var slutklämmen.
Så såg hon på honom igen.
Han var allt bra rar, hennes pappa! – hvit i hufvudet som en dufva, fast föga öfver fyrtiotalet.
Han bara småskrattade.
Och så purrade hon om i hans hår ett tag, innan hon sprang derifrån.
Silkeslent var det och vågigt; det hade alltid varit hennes förtjusning att regera med det håret.
Hvad hon höll af detta gamla barn!
Ännu vid dörren kastade hon en slängkyss åt honom.
Inne i sängkammaren stod hennes koffert, och hon fick brådt om att packa ur den.
Det var allt bra roligt ändå!
Hon skakade ut sina kjolar efter hand som hon tog upp dem.
Och klädningen ... den var allt stilig.
Kunde man tänka sig en vackrare färg än detta matta blå, så mjukt att det rigtigt gjorde godt i ögonen, och så dessa trådar af silfver, som skimrade igenom!
Och så lustigt det kändes när fötterna trampade så mjukt på mattorna och liksom sjönko ner i dem!
Om hon bara kunde få för sig att det var hennes ... hennes eget!
Men det kunde hon inte.
Att de här mattorna voro lika mycket hennes, som nöthårsmattorna derhemma i prestgården voro fasters.
Der hemma?
Det hade aldrig förr fallit henne in att det ligger någonting så godt och varmt i sjelfva ordet, något som gör att man vill säga det mer än en gång och liksom hvila på det, lägga örat riktigt till och lyssna, som efter klangen af en välkänd ton.
Men hvad var der på Richard?
Om han bara varit här i qväll!
Hon skulle väl ändå kunnat muntra upp honom till slut.
Han brukade säga att hon aldrig såg så »mensklig» ut som i blått.
Brukade säga?
– Hon skrattade till.
Ja han hade då inte sagt det mer än en gång, och det var den der dagen ... ja, tänk så länge s’en!... det var minsann den der sommaren, då han var och helsade på hos henne och pappa.
Det var straxt efter han blifvit student.
Han var allt bra mycket trefligare då än på senare tiden.
Och under alla dessa funderingar styrde hon och stälde med sin toilett.
När hon fått sina ljusblå skor på, och den långa underkjolen, svassade hon fram och tillbaka på golfvet och såg öfver sin nakna axel ned på det garnerade släpet.
Det var fasligt hvad hon var fin!
Så kom mannen.
Hon skrek till och slängde peignoiren öfver sig.
Och så skrattade han åt henne och sade att det behöfdes inte.
Och så blef hon röd i ansigtet och skyndade sig att få klädningen på och komma ut i salongen.
Der var spegeln bättre, sade hon.
En stund derefter började gästerna komma.
Det blef ett ideligt presenterande, ty Selma kände icke många.
Men alla voro så vänliga, att hon strax kände sig bekant med dem.
I synnerhet tyckte hon om en äldre fru, som – klädd i en tjock sidenklädning – kom seglande in i rummet med en arbetstaska på armen.
Hon hade en sådan godmodig liten dubbelhaka, och ögonen sågo på en gång vänliga och skalkaktiga ut.
Patronen visade henne stor respekt, och Selma neg djupt.
»Åh det är syndigt, det är ju bara ett barn», sade hon skrattande och strök Selma öfver kinden, »när mina flickor äro vid den åldern, få de gå med hårpisk och skolväska.
Selma kände stor lust att kasta sig om hennes hals för detta förståndiga yttrande, men måste nöja sig med att se smickrad ut.
Nu var hon ju fru.
Det faller af sig sjelf att Selma var festens medelpunkt.
Att man under andra omständigheter skulle kallat henne en ful skoltös, gjorde ingenting till saken.
För unga frun fjäsades det.
Hon dansade så att hon kunnat störta, blodet for henne åt hufvudet, och hjertat bultade.
Musiken, ljusen, artigheterna – allt bidrog till att göra henne så hufvudyr som möjligt.
Patronen dansade också.
Han såg riktigt bra ut, äfven i dag.
Selma stod och såg på honom medan hon hvilade.
Hvad han förde förträffligt!
Hur var det möjligt för denna volym att föra sig med sådan lätthet?
Hon kom att tänka på något.
Hvad var det för en saga hennes gamla barnpiga brukade berätta?
Lindorm var den ståtligaste herre, mäktig och rik.
Vid bröllopet tog han det löfte, att drottningen aldrig måtte gå in i hans kammare medan han sof, ty då skulle det ske dem båda en stor olycka.
Han var henne mycket kär, och långt svårare ting skulle hon lofvat, om han så begärt.
Lyckligt lefde de med hvarandra, så länge drottningen höll sitt löfte.
Men en gång vardt nyfikenheten henne öfvermäktig.
Vid midnatt tog hon ett ljus och smög sig till konungens sofkammare.
Der såg hon honom ligga på sängen, sammanringlad, – ett fjälligt vidunder – och vid hans åsyn greps hon af en så häftig förskräckelse, att fötterna med nöd ville bära henne derifrån.
Nu var hennes nyfikenhet stillad.
Men aldrig kunde hon glömma den synen, och hvar gång kung Lindorm tryckte henne i sina armar, tyckte hon att han åter vardt till det fjälliga vidundret, så glidande kall, att hon vred och våndade sig under hans famntag.
Så var deras kärlek död, och hur de än sörjde, kunde den aldrig väckas till lif.
Selma ryste, som om en nattvind strukit genom rummet.
Men hon tyckte att hon kunde älskat kung Lindorm ännu mer – för det löfte han tagit.
Det blef tid till uppbrott.
Gästerna sade godnatt och rummen blefvo tomma.
Patronen och Selma stodo bredvid hvarandra under den långa defileringen.
Patronen var en smula upprymd.
»Vet du hvad den tosingen Bergstrand sade till mig i går, när han bad god natt?» frågade han.
Patronen böjde sig ned och hviskade något i hennes öra; brast så i ett våldsamt skratt.
Selma blef blossande röd och bet sig i läppen.
I går skulle hon icke ens ha förstått.
Nu var der ingen qvar mer än hennes far samt farbrodern och fastern.
Selma gick fram till dem.
»Nu är det vår tur att säga farväl», började kyrkoherden i sin mest afmätta ton.
Han afskydde scener och hoppades att genom sitt lugn kunna hålla Selmas rörelse tillbaka.
Till tårar syntes intet tecken, men hon föreföll upphetsad, grep honom häftigt i armen och hviskade:
»Jag vill hellre resa hem med er.
Ah ... farbror!»
Hans ansigte blef ett åskmoln, och han drog henne bort till ett af fönstren, medan patronen borta i rummet kringklappade sin nyvunna väninna, fru Berg, som han hedrade med titeln »svärmamma».
»Ett vill jag bara lägga dig på minnet», sade kyrkoherden i en snabb och lågmäld hviskning, »och det är, att, hvad som än kommer att ske, och hur du än sjelf må uppfylla din ställning ja, om du också genom oförstånd skulle göra den outhärdlig, så fins det efter denna dag intet hem för dig annat än din mans hus.
Jag talar både å egna och din fars vägnar».
Selma tyckte att någonting stelnade inom henne vid den isande kylan i hans ord.
Och på samma gång var det upprörande som ett blodigt straff.
Hela hennes själ skriade i hämdbegär.
Hvad skulle hon icke velat ge, för att i denna stund ega ett enda litet ord, som kunde borra sig in i hans själ och suga sig fast der, med sin egghvassa, hårfina spiral!
Och att ha blottat sig så!...
Att han nu alltid skulle veta hvad hon känt i detta ögonblick ... alltid ha ett öfvertag i medvetandet om hur svag hon varit!
Hon hade hållit ögonen sänkta medan han talade.
Nu slog hon upp dem, – långsamt, med ett segergladt hån.
Och hon lade sina händer på hans axlar, sakta – med en afmätt rörelse, lik en af hans egna.
I detta ögonblick kunde man ej misstaga sig om frändskapen.
»Jag har många gånger undrat hur pass du höll af mig», sade hon, »nu vet jag det.
Tack för du gick i snaran.»
Hon skrattade så att tänderna glänste fram.
Det var den fräckaste osanning, som ännu vågat sig öfver hennes läppar, och hon sade den utan så mycket som en blinkning.
Endast näsvingarne skälfde, men det var i vrede.
»Kuggad – farbror – fångad!
Åh, det hade jag aldrig trott.»
Hon såg icke ond ut, skrattade blott med en klang af metall.
Och hon gick ifrån honom med den känsla ungräfven måste erfara första gången han fört en stöfvare på falskt spår.
Patronen stod ännu i fonden af rummet.
Hon slog släpet åt sidan och lutade sig mot hans axel med mjuk inställsamhet.
»Har jag fällt en tår på min bröllopsdag; frestar det på att lemna alla; är du nöjd med mig?» utropade hon och höjde sin hand.
I åtbörden låg något af en bacchants exaltation.
»Jag tillber dig», hviskade han tillbaka.
Från en karyatid, som – framspringande ur väggen – uppbar tre tulpanformade lampor, föll ljusskenet ned öfver denna underliga grupp.
Silfvertrådarne i det blekblå klädningstyget skimrade, och med sin briljanta hy, sina feberglänsande ögon, var Selma nästan vacker: intensiteten af det genom sinnesrörelser uppdrifna själslifvet genomglödgade för ett ögonblick hela hennes varelse, så att den tycktes gå ut öfver sina gränser, höja sig öfver sig sjelf.
Men denna minutlånga skönhet var en exotisk blomma, som slog ut på konst och ögonblickligen sjönk tillhopa, lemnande sin frukt att mogna.
Det naiva barnet var försvunnet, ärligheten borta, och i dess plats stodo sjelfuppehållelsedrift och förställning; – nu var qvinnan färdig.
Lärjungen hade gått förbi sin mästare.
Det var vår.
Icke så att träden stodo gröna, men så att skott och hjertblad togo växt, och så att alla knoppar svälde.
Selma satt ensam vid sin mans skrifbord och summerade upp en sida i en räkenskapsbok.
Hon hade en redig stil, ett godt räknehufvud och sinne för affärer.
Derigenom hade hon småningom lyft sig upp till rangen af handsekreterare, och det hände som oftast att mannen låg på soffan och dikterade, medan hon satt vid bordet och skref.
Det var så beqvämt, och så tycktes det göra henne ett nöje.
Det var detta som gaf deras lif en anstrykning af gemensamhet.
Detta äktenskap räknades för ett af de lyckligaste.
Icke blott af deras umgängesvänner, utan – hvad mera är – af deras tjenstefolk, som aldrig hörde ett ondt ord vexlas.
Hon var vänlig emot honom, så mycket hennes stela sätt kunde medgifva, och han afgudade henne.
Deras rikedom tillväxte ständigt.
Den skulle gjort det utan att de behöft röra en finger.
Patronen var mycket borta.
Det var en uppsjö af affärer, som aldrig sinade ut: sammanträden, revisioner, landtbruksmöten, jernvägsöfverläggningar och bolagsstämmor i det oändliga.
Han hade alltid haft anlag för att bli en goddagspilt, och nu kunde han följa sin böjelse.
Ladufogden var en pålitlig karl, som aldrig lät någon försummelse komma sig till last, om husbonden var hemma eller borta.
Och nu var det så, att patron Kristerson ansågs lika oumbärlig i en komité som vid en festmiddag.
Första tiden efter sitt giftermål hade Selma kastat sig i ortens sällskapslif med våldsam ifver.
Hennes toiletter voro extravaganta, hennes sätt uppsluppet.
Hon var alltid tillhopa med unga flickor, skämtade och skrattade, som de, samt var i dansen outtröttligare än någon.
Å ena sidan var patronen stolt öfver sin unga hustru, som i sällskap riktigt koketterade med sin tillgifvenhet för honom, men å andra sidan misstrodde han henne.
Han visste ej sjelf hvarför, ty hon syntes icke särdeles intresserad af herrsällskap.
Men så fort hon talade med en ung man, erfor han en pinsam oro, och skrattade hon, då tyckte han att det skar genom märg och ben, ty hemma skrattade hon sällan.
Och så var det dansen ... den dansen!
Det pinade honom att se henne dansa med andra.
Sjelf tog han så många nummer på hennes program, som det var möjligt utan att göra sig löjlig, ja ibland öfverskred han denna gräns så mycket, att sittande fruar och fröknar började småfnittra i vrårna.
Selma kände det i luften och blygdes.
Patronen märkte ingenting: han hade icke ögon och öron för annat än henne.
Hon erbjöd sig att alldeles låta bli dans, men det motsatte han sig bestämdt.
– Gubevars, det skulle ju se ut som om han vore en tyrann!
Nej, hon skulle dansa och roa sig.
På en bal vardt det till en stor scen, hvilken omtalades på hela orten, – ett outtömligt glädje- och samtalsämne för »sittande rätten».
Patronen hade lagt märke till att
Selma under aftonens lopp dansat två danser med en ung löjtnant, som i patrons ögon såg oförskämdt bra ut.
Strax innan balens slut närmade sig löjtnanten ånyo; det var synbarligen hans polka.
Men just som han bugade sig, störtade patronen fram, lade armen om sin hustrus lif och framflämtade ett ursinnigt:
»Jag dansar sjelf med min hustru.»
Det var ohjelpligt komiskt.
Löjtnanten fann sig förnärmad, patronen blef rå och Selma blygdes öfver sin man.
För henne kändes det obeskrifligt nedsättande, att han för främlingar blottat sin svaghet, men värst af allt var den kränkningen, att nödgas dela hans svartsjuka med en främmande karl, som var henne fullkomligt likgiltig, och för hvilken hon sjelf var ett intet.
Det var så vidrigt att höra denne balkavaljer stå och byta ord om och för henne, att det i hennes tycke blef till en skamfläck, som aldrig kunde utplånas.
Ja hon fick en oöfvervinnerlig motvilja för sjelfva den stackars löjtnanten, som förde hennes sak så ridderligt att hon önskade få se honom sjunka genom golfvet.
Från den dagen var hon som en annan.
Redan för sjelfbeherrskad att låta sin harm mot mannen bryta ut i ord, lät hon ej ens temperaturen i sitt sätt undergå någon tvärare förändring, men patronen kunde ej undgå att märka hur den sjönk, långsamt och utan bot.
Det gjorde honom förtviflad.
Han insåg att han begått en dumhet, och han brann af begär att godtgöra.
Ett regn af guld och presenter föll öfver Selma, men hon tog emot allt så vårdslöst likgiltigt, som om hon varit uppfödd med en skattkammare att ösa ur.
Hon tackade honom alltid vänligt, men också med ett lugn, som om hon i tjugu år brukat se honom för sina fötter.
Han eggades deraf.