Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En dissenter-lag må skrifvas hurudan som helst, så beror det dock i främsta rummet på vår Evangeliska kyrkas presterskap, om den brytning, som upstått inom församlingen, skall ledas till ett godt mål, om de vilseledda skola kunna återlöras i vår kyrkas sköte.
Detta åter beror på presternas antal i förhållande till församlingarnes befolkning, på sättet för deras aflöning, på deras ställning till det allmänna och till deras församling.
Det är nemi. numera ej nog att en Pastor från predikstolen och vid husförhören undervisar i vår läras sanningar, och att han vid dödsbädden besöker de lidande.
Han måste tätt och ofta infinna sig i nödens boningar och vid sjuksängarne, hos de andligen svage och efter tröst och uplysning törstande, hos dem som äro liknöjde eller vacklande i sin tro.
Han måste dessutom möta irrlärarne, nu thyvärr alltför talrika, med lika vapen, starkare dock genom klarare insigt i vår religions sanningar och i bibelordets rätta tolkande, han måste möta dem ej blott vid de sammankomster, der de upträda, utan vid alla ofvanupräknade tillfällen, ty det är just der, som irrlärarne hittills skördat sina flesta offer, — med ett ord, han måste vara en själasörjare i ordets hela bemärkelse, så högt mensklig ofullkomlighet det medgifver.
För att detta allt skall kunna vara för honom möjligt, måste l:o. antalet af församlingsboerna ej vara större, än att presten kan ej blott personligen känna hvar och en af dem, utan äfven tillvinna sig deras kärlek och förtroende, ty endast då öpna sig deras hjertan för hans ord; .2:0. hans tid får ej uptagas af verldsliga göromål, d. v. s. han måste ej af nödtvång vara jordbrukare med thy oftast åtföljande skuldsättning för inventarier, oro för växande grödor och för den skördades försäljning; hans tid får ej heller uptagas af den mängd civila göromål, som hittills varit honom ålagda.
Detta allt kan och bör å sockennämnden öfverlåtas; 3:o. hans aflöningssiitt får ej, som hittills, vara sådant, att han behöfver kifva om mitt och ditt med sina andliga barn.
Först när dessa förändringar i hans ställning blifvit genomförda, kan han ostördt egna sig åt sitt lika vigtiga som heliga kall.
Först dd har man också rättighet att klaga, om han ej svarar deremot.
Sedan hoppas och tror jag ock, att det skiik, sorn nu af mången höjes mot vårt Presterskap, fastän redan nu vida mera oförtjent än för 50 är sedan, skall tystna, och att hvarje sann Christen skall tacka Gud, att det ännu finnes en ordnad kyrka och män, som med lefvande tro och på forskning stödd kunskap egna sig åt det högsta af alla kall, det att hira och leda i lifvet, trösta i döden.
Med dessa åsigter kan det ej vara annat än med sann erkänsla, jag uti nu föredragna K.
Proposition ser ett förslag till lösning af denna fråga, ett förslag, som om det nu gillas af R.
Högh St:r och efter ytterligare behandling en gång blifver lag, — och eflerlefves, — skall i de flesta väseudtliga lall föra oss till det önskade målet.
Derigenom skulle vinnas: 1:0 en högst behöflig reglering af presterskapets löneinkomster, sådan att hvarje tjenstgörande prestman erhåller en efter dess embetsåligganden och tjenstegrad lämpad anständig bergning; 2:o att prestersknpet ej mera omedelbart upbär sina lönevilkor af församlingen, utan genom annan opartisk person; 3:0 att dea jord, som icke kan utan olägenhet i förening med bostadsboställe brukas, skall utarrenderas efter grunder, som framdeles fastställas; 4:0 att all tionde samt jura stolse m. m utbytas mot be stämda afgifter, fastställda tor 5 0 år.
Dessutom föreslås: att en reglering af presterskapets inkomster skall ske i den mån, sådant, utan förnärmande af innehafvares rätt, kan verkställas, oell att den må äfven tidigare försiggå, derest församling och presterskap sig derom förena; samt att den skall verkställas länsvis af en nämnd, i hvilken äfven lekmän skola deltaga.
Då jag, som redan sagdt är, skall med tillfredsställelse rösta för största delen af de grunder, hvilka sålunda framlagts som föremål lör en blifvande Komités verksamhet och kommande St:rs beslut, tror jag dock för min del, att det varit väl, om det K.
Förslaget i tvenne delar gått längre, än det gjort, nemi. i frågan om eli mera allmän delning, så snart möjligen ske kan, af alla för myckel vidsträckta eller folkrika pastoraler, hvaråt sjeltskrifvet följer en jemnare aflöning åt det tjenstgörande presterskapets samt i den rör:de ularrendering äfven af de s. k. bostadsboslällena.
Det är mig ej obekant, att, till följd af R.
Stars önskningar i ämnet, redan åtskilliga af de aldra största pastoraterna blifvit delade, och tviflar jag ingalunda på att Reger:n kommer att småningom fortgå på denna bana.
Jag tror dock att det, med afseende på det verkliga behofvet af en snar och allmän omreglering af större delen af pastoraterna, vore väl, ja är nödigt, att R. nu församl.
St:r för sin del bestämma någon mera allmän grundsats i denna del.
Befolkningen har, särdeles i våra skogsbygder, mångdubblats sedan den aflägsna tid, då vår ännu gällande pastoratsindelning 318 Den 23 November t. m. genomfördes.
Hvar och en, som känner förhållandena, måste å andra sidan medgifva, att det, utom i städerna, är för äfven den mest nitiske prestman omöjligt, att, så som sig bör, vårda mera än 2,000 eller högst 2,500 själar.
När det nu dertill måste vara önskvärdt, att den fördelning, som nu göres, må ega bestånd en längre tid, oaktadt en alltjemnt tillvexande folkmängd, anser jag mig böra föreslå, att såsom en allmän regel för landsbygden stadgas, att ej eli pastorat vid den nya fördelningen bör omfatta mera än omkring 2,000 personer.
Hvarje pastorat, som nu innehåller mellan 4 och 5,000 personer, delas då i tvenne o. s. v. En utredning härom, jemte förslag om lämpligaste platsen för de erforderliga nya kyrkorna, och om bostäder åt de nya pastorerna, bör derföre äfven anbefallas åt de länsnämnder, sora af K.
M. föreslagits i och för löneregleriugen.
Det är lätt att förutse, att alla de, som ej gilla detta förslag, skola deremot anföra dels kostnaden för så många nya kyrkors uptorande, dels svårigheten att anskaffa boställen åt så många nya pastorer, och framför allt omöjligheten att på länge besätta alla dessa nya tjenster på en tid, då i alla fall prestbrist öfverklagas inom flera stift.
Hvad de nya kyrkorna angår, så finnas redan många annexoch kapellkyrkor, som kunna förvandlas till moderkyrkor, fastän de på många ställen behöfde utvidgas.
Kostnaden härföre hoppas jag med tillförsigt att de nya församligarne ej skola undandraga sig, då de å andra sidan erhålla utsigt att snart få sin egen pastor på närmare håll, en sak som vår allmoge med skäl sätter ett högt värde på.
På de ställen, der helt och hållet nya kyrkor måste byggas, och der detta öfverstiger den nya församlingens krafter, bör i en så vigtig sak understöd på ett eller annat sätt ej nekas af kommande Ständer.
Till bostäder åt de nya pastorerna åter finnes tillgång i de stomhemman och komministers-boställen, som redan förut finnas.
Det är klart att denna fördelning ej kan sättas i verket förr än nuv:de innehafvares af de större pastoraternes död eller förflyttning till annan lägenhet, och att någon tid således måste åtgå, innan den kan allmänt genomföras, men nyttigt vore det dock och ledande till målet, om vid denna Kiksdag principen uttalades, och den ziffra bestämdes, som skall blifva den ungefärliga beräknings grunden för framtida fördelning.
Hvad prestbristen angår, så uplyste i förra plenum, Herr Chefen för Eckl.-Depart:tet, att för närv:de finnas i Sverige 2,216 pastorer, samt en prestman af detta Högh Stånd vid samma tillfälle, att presterskapet i riket upgår till en numerär af 3,000.
— Om nu de 3,t; 00,000 personer, hvaraf Sveriges befolkning för närv:de består, skulle fördelas i pastorater med omkring 2000 per soner i hvardera, så blefve dessas antal, i rundt tal, endast 1,800, således mindre än hvad pastoraterna nu gör, hvilket visar, att det ej är prester, som felas, men att det endast är fördelningen, som är oriktig.
Då vid förra Riksdagen förslag upgjordes till grunder för Den 23 November f. m. 312 den lönereglering för presterskapet, som nu är i fråga, afstyrkte R.
St:r utarrendering af bostads-boställena på den grund, att pastor behöfde jordbruksalster till sitt hushåll, dem han ej borde tvingas köpa till ibland allt för höga priser, att han nödvändigt måste kunna hålla hästar, samt att han ej kunde hindras i sin tjensteutöfning genom skötseln af ett mindre jordbruk.
I detta afstyrkande måste man söka den naturliga orsaken, hvarföre K. M. i sin nåd.
Prop. ej ansett att dessa boställen böra utarrenderas, oaktadt att Chefen för Eckl.-Departementet till StatsEåds-Protokollet uttalat en motsatt åsigt.
På de skäl, jag i början af detta anförande utvecklat, tror jag dock att det sökta ändamålet blott ofullständigt vinnes, om ej äfven dessa boställen utarrenderas på 30 år, liksom alla de öfriga.
Derigenom vinnes ej blott en bättre skötsel af jorden, onh en afkastning, som troligen kommer att stiga något vid hvarje nytt arrende, utan det vida väsentligare, att presten befrias från verldsliga omsorger, från skuldsättning för inventarier m. m.
Att dock ifrån arrendet måste undantagas trädgårdsjord, vedbrand och foder till 0 å 8 kor och 2 hästar, samt att så stor del af arrendet bestämmes att utgå i spaumål, som kan anses erforderligt till pastors hushåll, är' nödigt och lätt att vid arrende-auktionen upgöra.
Då Utskottet till behandling företager K.
Proposition i ämnet, anhåller jag att de tillägg, dertill jag nu tagit mig friheten yrka, äfven måtte blifva föremål för Utsk:ts benägna upmarksamhet, hvarföre jag vördsamt anhåller, att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen.
Häruppå yttrade sig Erih.
Då jag vid flere föreg:de riksdagar dels sjelf väckt motion om förändring i presterskapets afiöniugssätt, och dels understödt motioner i denna riktning, kan jag icke underlåta, att med några ord yttra mig öfver denna fråga.
Jag får då först och främst, i likhet med den siste värde talaren, hembära Regeringen min tacksamhet för det förslag, som här blifvit framlagdt, och hvilket jag anser, bättre än något föregående, kunna bidraga att lösa frågan.
Jag tror likväl, att för liten vigt blifvit i förslaget lagd på utarrendering af boställena.
Det finnes icke någon jord, som är sämre skött, än prest-boställenas.
När en gammal man, med små resurser, kommer till ett jordbruk, hvarvid han icke förut varit van, så kan lian omöjligen sköta det väl.
Dertill saknar han både insigt och förlag, kommer ofta i penningbetryck, och fästes med sina omsorger vid helt andra föremål än sitt heliga kall.
Jag anser det derföre vara af största vigt för presterskapet sjelft, äfvensom för deras åhörare, att deras boställen blifva utarrenderade, med det undantag för bostad, som K. M:s Propos. innehåller.
Derjemte ber jag att få lägga synnerlig vigt vid indragningen af komministraturer, särdeles i sådana församlingar, som bestå endast af en socken med en kyrka, och dylika finnas flere, åtminstone i den del af landet, der jag förr bott.
Det är obestridligt, att komministrarne der hafva allt för litet att
Den 23 November f. Bi - göra; de lära sig visserligen att blifva jordbrukare, men öfva sig föga i de ämnen, som tillhöra deras kali, ty de utöfva föga annat presterligt embete, än att predika hvar tredje Söndag.
Således tror jag, att dessa komministrar äro temligen öfverflödiga för själavården.
Hvad slutligen beträflär Frih.
Hamiltons anmärkning derom, att innevånarne i en socken icke horde öfverstiga 2,000, får jag göra den erinran, att en socken kan vara så belägen, med en kyrka i midten af densamma, att en pastor viii kan medhinna själavården, äfven om inuevånarnes antal öfverstiger 2,000.
Deremot tror jag att delningen af pastorater är ganska nyttig och i allmänhet högst önskvärd, der flere socknar utgöra ett pastorat; i sådana bor nemi. pastor i ena socknen och komministern i en annan, och jag tror att man skulle i allmänhet blifva bättre belåten, om båda hade egna kyrkoherdar.
Då jag i sista plenum aflemnade en motion, ronde reglering af presterskapets löner, yttrade jag, det jag i de flesta fäll gillade de grunder, hvilka uti K. M:s Propos. äro upställde.
Jag gick t. o. m. längre i frågan om boställena, och är i det fallet liktänkande med Frih. Hamilton.
Det finnes dock i den K.
Propos. tvenne punkter, uti hvilka jag icke kan instämma.
Den första af dem är den, att alla pastorater och kommiuistraturer inom ett visst stift skola fördelas i vissa klasser.
Då jag i min motion yttrat mig emot klassifikationen, faller det af sig sjelft. att jag icke kan anse ett dylikt förfarande rigtigt.
Den andra punkten, i hvilken jag är tveksam, och hvilken jag önskar, att Utsk. måtte närmare besinna, är att lönerna skulle upgöras länsvis.
Jag har svårt att tätta, hvarföre detta skulle vara bättre, än om de upgjordes stiftsvis.
Jag hyser dessutom betänkligheter emot all sådan, inom vare sig län eller stift, bunden upgörelse, emedan det förefaller mig, att af en sådan snart sagdt nödvändigt måste följa att pastorerna bättre blifva lönade inom det ena länet eller stiftet, än inom det andra.
En naturlig följd af en sådan reglering blefve, efter min förmening, derest — såsom jag uti min motion föreslagit — större valfrihet lemnades församlingarna, den, att för de län eller stift, uti hvilka löneinkomsterna hlefve svagare, svårighet skulle upstå att erhålla lika goda själasörjare, som uti de andra.
Min mening är dock icke att alla de inkomster, som nu utgå till presterskapets aflöning, skola sammanslås; ty det finnes en mängd dylika, såsom donationer m. m., hvilka icke få ryckas ifrån de särskildta ändamål, för hvilka de äro afsedda; men allt hvad som är af Kronan anslaget, räntorna af boställsjorden m. m„ kunna användas i och för en gemensam lönereglering, icke för stiftet, icke för länet, utan för hela riket.
Ej heller är min mening att alla löner skola vara lika; ty i följd af orternas belägenhet, lefnadsförhållanden o. s. v., måste alltid en skillnad i behof upstå, på hvilka vid löneregleringen afseende måste fästas.
Men sedan detta blifvit gjordt och regleringen så verkställd, att, hvad möjligt är, den Den 23 November f. m. deri ena prestens lön blifvit, jetnnad till likhet med den andras, anser jag, att om inom ett stift, sedan tillräcklig lön blifvit anslagen åt dess prester, ett disponibelt öfverskott af lönemedel skulle finnas, detta bör användas till förbättring af lönevilkoren för prester inom ett annat mindre väl lottadt stift.
Såsom skäl för en sådan, hela riket omfattande lönefördelning, vill jag slutligen anföra, att det olika stadium af odling och industri, uti hvilket olika delar af riket sig nu befinner, ovilkorligen kommer att föranleda, att vid odlingens och industriens framsteg de nu uti detta hänseende vanlottade orterna komma att förete en proportionsenlig större utveckling än de öfriga, och att, till följd deraf, uti de förra äfven folkmängden skall starkare ökas och behofvet af pastoraters fördelning mera tvingande framstå.
Då till de nya pastorernas aflöning den ökade tionden icke torde kunna blifva tillfyllestgörande, skulle en lönereglering, sluten inom hvart stift, stänga de bidrag, som eljest till de nya lönerna kunnat erhållas, och således göra Statens mellankomst nödvändig uti högre grad. än eljest möjligen blefve förhållandet.
Företaget att försöka en re glering af presterskapets löner är pä en gång så svårt och så grannlaga, att jag icke kan annat än vara glad och tacksam öfver mildheten af de anmärkningar, som blifvit framställda mot det förslag, jag underställt K.
M:s nåd. pröfning, och sorn också blifvit af honom för 11.
Jag ber således, att de Hrr, som mot detta förslag gjort en eller annan anmärkning, icke må anse såsom någon granntyckthet af mig, då jag nu uptager dem till besvarande; ty min afsigt är blott att. med några ord få angifva skälet, hvarföre förslaget blifvit sådant det är, och hvarföre deruti icke intagits stadganden af den syftning, som här blifvit framställd, och hvarpå jag dock under utarbetande af förslaget noga tänkt.
Den första här väckta frågan är utarrenderingen af presterskapets bostället!.
Det är redan anmärkt, att 11.
St:r vid sista Riksdagen, i sin skrifvelse till K.
M. ang:de lönereglering för presterskapet, uttryckt sin bestämda åsigt, att en sådan utarrendering icke borde ega rum, och jag har derföre ansett såsom en pligt att, då en sådan åsigt blifvit fastställd, icke söka att drifva saken längre än att, i den mån en utarrendering funnes nyttig och nödig, den måtte kunna ske, eller begära mer, än att den ordning, i hvilken utarrenderingen bör ega rum, måtte blifva utstakad.
Jag tror visserligen icke att de nuvande hindren för utarrenderingen af boställena på längre tid, vid alla möjliga tillfällen haft alla de olägenheter, sorn de möjligen kunnat hafva, och hvilken jag också påpekat i det protokoll, som åtföljer K.
M;s skrifvelse; men onekligt är. att de stundom inträffat.
Dessutom har en bestämmelse i afseende på boställenas utarrendering för mig haft ett annat ändamål.
I södra och medlersta Sverige äro nemi. dessa boställen icke så stora, att de icke i allmänhet kunna ganska väl skötas af pastorerna sjelfve; men det finnes andra delar af riket, särdeles H. I. 21 322 Den 33 November f. m. Wermland och de norra provinserna, der boställenas egovidd är särdeles stor. — tusental af tuunland, — och der således en delning deraf skulle icke allenast mycket väl kunna ske, utan äfven genom den ökade afkastning, som jorden på sådant sätt skulle frambringa, möjliggöra den i dessa landskaper så ytterst behöfliga delningen af pastoraterna.
Då emellertid någon anmärkning icke egentligen blifvit gjord mot denna åtgärd, utan blott en önskan uttryckt om dess vidare utsträckning, vill jag icke längre uppehålla mig dervid.
Här har vidare framställts den åsigten, att man borde tillse, det icke pastoraternas folkmängd öfverstege 2,000 personer.
Det är väl i allmänhet rigtigt, att en prest icke utan svårighet hinner sköta ett större pastorat; men denna olägenhet kan afhjelpas på två sätt, dels derigenom att de mycket stora pastoraten delas, och dels äfven derigenom, att de få mer än en prest.
Der hinder, eller åtminstone stora svårigheter möta för ett pastorats delning, kan samma ändamål genom det sednare sättet åtminstone till någon del vinnas, och en bestämd föreskrift om delningen vore således, efter min förmening, icke lämplig.
Jag har visserligen alltid ansett, att den andliga vården om församlingen är det väsendtligaste, som vid ordnandet af presterskapets förhållanden bör afses; men om detta kan ernås på ett annat sätt, tror jag icke att det bör sökas genom ett stadgande, som i många fall skulle kunna medföra olägenheter.
Jag vill i detta fall blott påpeka en omständighet.
Det finnes många församlingar i riket, som bestå af 5, 6, ja 9 till 10,000 innevånare; en vacker känsla att ega ett prydligt och värdigt tempel, liar föranledt en sådan församling att gemensamt upbygga en kyrka, tillräcklig för sig, och man har gjort det med stora upoffringar.
Skall nu en sådan församling ovilkorligen delas, blir den stora kyrkan, som möjligen i sednare tider blifvit upförd, icke allenast alltför stor för en mindre församling, utan dess underhåll blir också alltför betungande för densamma, och man kan icke begära att hvarken den del af församlingen, som får behålla kyrkan, eller den, som afskiljes, skall ånyo göra lika stora upoffringar för upbyggande af en annan, då de tillsammans i alla fall för det nybyggda templet underkastat sig så stora utgifter, att kanske kvrkokassan derigenom måst ådraga sig en skuld, för hvilken hela den odelade församlingen är lika ansvarig.
Åtskilliga andra svårigheter skulle kunna anföras, och detta har varit anlin, hvarföre jag icke trott, att man borde bestämma någon summa för befolkningen inom en församling, hvilken i alla händelser borde bestämmas olika för olika delar af landet.
Man har vidare anmärkt, att otillräckligheten af presternas antal icke skulle lägga binder i vägen för en sådan reglering af pastoraten, att de blott komme att omfatta 2,000 personer, emedan man genom en division af presternas antal med socknarnes skulle finna, att den siffra, som en talare upgifvit, skulle slå ihop.
Men för en dylik reglering fordras icke blott att dela de nuv:de stora pastoraten, utan äfven att sammanslå de mindre, och detta sednare skulle gemenligen möta stora hinder, enär i Upland och Wester - Deli ?3 November f. ni. 32;? göthland, äfvensom i flere andra delar af riket, socknar finnas, hvilka äro ganska små och hafva ringa folkmängd, men som ändock sätta värde på att få vara en kyrklig enhet, och icke gerna vilja öfvergifva sin sockenkyrka.
Endast genom dessa bada åtgärder förenade skulle presternns antal blifva tillräckligt.
En talare tyckes hafva lågt något större vigt på indragningen af komministraturerna, än som är händelsen i K. M:s propos.
Det är dock derstädes antydt, att ett af den föreslagna nämndens åligganden skulle vara att föreslå indragning af komrainistraturer, der sådant funnes lämpligt och af behofvet påkalladt.
Å andra sidan har jag äfven hört, ehuru icke vid detta tillfälle, personer, som fästa stor vigt vid komministraturernas bibehållande, emedan de utgöra en öfvergångstjenst från de extra ordinarie beställningarne.
Jag tvekar väl om rigtigheteo af denna åsigt; men måste likväl medgifva, att det finnes förhållanden, under hvilka det skulle vara olämpligt att indraga dessa beställningar.
Då åsigterna således i detta fall icke aro fullt öfverensstämmande, hade det varit orätt att göra denna indragning till en regel, och särskildt i sådana pastorater, hvilka äro för små att dela, men der man ändock är van att hafva gudstjenst i två kyrkor.
Dessutom förekommer ännu en annan omständighet, som icke är utan betydelse.
Den förste värde talaren fästade särdeles vigt vid att hvarje församling har en prest; men det har också den olägenheten med sig, att om presten för tillfället sjukuar, och svårighet, i nns:de till prestbråten, möter att ersätta hans plats, så är församlingen under sjukdoms-förfallet i saknad af all själavård, och denna olägenhet blir i synnerhet stor i de norra provinserna, der afstånden mellan pastorernas bostäder äro så stora, att ett dupplicerande svårligen låter sig gära.
Således, ehuru jag i många fall tror, att komministraturernas indragning är nyttig, har jag dock icke ansett tjenligt, att uttala det såsom en allmän regel, utan öfverlemna! åt nämnden att i hvarje fall pröfva.
En talare har ansett klassindelningen vara oriktig, och åberopade, såsom grund för denna åsigt, ett af honom i sista plenum väckt förslag, hvarigenom denna indelning skulle blifva onödig.
Till en början ber jag att få anmärka, att detta förslag icke var af mig kändt, då det nu törev:de utarbetades, och för det andra vill jag erinra derom, att det ännu icke lyckats blifva lag, hvadan och så länge nu gällande befordringslagar finnas, det torde vara nödigt att sjelfva klassindelningen bibehålies.
Jag medgifver visserligen, att äfven härutinnan fordras jemkningar; men det finnes en omständighet, som gör, att äfven om befordringslagarne skulle ändras enl. den värde talarens åsigt, klassindelningen ändock är af vigt och nytta.
Denna omständighet ligger nemi. deruti, att presterna inom de särskilda stiften utgöra vissa afgifter, hvilkas belopp bestämmas efter pastoraternas storlek eller deras olika klasser.
Om, såsom jag hoppas, det icke skall blifva långt aflägset, innan pensionskassor för prestenkorna inom stiften blifva organiserade, så är det från alla stift föreslaget, att dessa afgifter skola utgå klassvis.
Jag vill dessutom blott nämna en afgift, som nu utgår efter ena - 324 Den 23 November f. ra. handa grund, nemi. till bestridande af adjunkters och vice pastorers aflöning i sådana församlingar, der pastor behöfver adjunkt, och är j så små omständigheter, att Jian icke kan aflöna honom.
I dessa fall utgår adjunktens aflöning af pastorer och komministrar samfälldt inom stiften, och hvar och en bidrager, icke efter en bestämd upskattning af pastoratet, utan efter den klass, till hvilken det hörer.
Slutligen har blifvit anmärkt, att regleringen hellre borde ske stiftsvis än länsvis, och allra helst omfatta hela riket.