Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har i föreg:de £, med afs:de på K. o.
Ad:s önskan att komma till ett slut i denna sak och icke på något sätt åstadkomma splittring, underordnat min mening majoritetens, men denna § finner jag vara af sådan vigt, att den förtjenar tagas i betraktande; hvarjemte torde bemärkas att ett beslut, fattadt i ena eller andra syftningen, icke kan åstadkomma någon sönderryckning af det hela.
Det finnes ingenting lättare, i händelse R. o. Ad. i detta fall fattar ett annat beslut än Preste- och BondeStånden, hvilket förstnämnde äfven voterat om denna §, och således icke funnit några synnerliga betänkligheter dervid uppstå öfver någon förändring i förslaget, än att genom en inbjudning eller votering i förstärkt Utsk. åstadkomma en sådan ändring.
Det förhålhde att saken skulle ånyo behöfva föredragas inför Konungens konselj, tör ijenade ieke tagas i betraktande, om saken i och för sig sjelf är riktig.
Jag har den erfarenheten, att den §, som man i vissa kretsar lagt mesta vigten på, är just denna.
Orsaken dertill är den, att man förargat sig öfver dessa religions-processers anställande, emedan de onekligen verkat skadligt.
Hvarje sådan process bereder sympati för den tilltalade; något godt uträttar man derigenom aldrig.
Man har sagt, att det skulle vara sakkunnige personer, åt hvilka skulle öfverlemnas att bedöma om åtal skola ega rum eller ej.
I hvad måtto bestå Domkapitlen af sakkunnige personer?
I många Domkapitel, der Domprost icke finnes, består det af 2:ne prester och för öfrigt af lekmän, lektorer, som alldeles icke kunna förutsättas hafva mer kännedom, än hvilken annan som helst, i religionsfrågor.
Det vore således på dessa 2 eller 3 prestmän, som saken skulle bero.
Jag yttrade på f. m. och vidblifver denna åsigt, att det är en stor princip, som här är i fråga.
Det är icke möjligt att
Konungamakten ger från sig en så vigtig rättighet som denna.
Det är en högst väsendtlig del af benådningsrätten.
Man har deremot invändt, att benadningsrätten står alltid qvar, att Konungen eger rätt alt, genom användande af densamma, tillintetgöra verkan af åtal.
Det är sannt, men rättigheten att förbjuda åtal, bör ingen annan än den högsta instansen eller af honom nedsatt embetsman ega, och 13 särskilda auktoriteter äro efter min öfvertygelse ett förbiseende af den makt, som tillkommer Begeringen och som icke i något samhälle i verlden blifvit lagd i någon annans 331 Den 19 Maj e. m. hand.
Det är en vigtig sak, att förbjuda ett åtal, der ett sådant kan ega rum af politiska skäl, åsom t. ex. i en landsort, der rörelsen skridit till en viss öfverdrift, såsom i Dalarne för icke längesedan.
Yi hafva också sett någon gång att Domkapitlen antingen icke fullgjort sina skyldigheter eller att de gått för långt af missförstådt nit.
Om nu den politiska klokheten skulle bjuda att icke genom anställande af åtal i en sådan af oroligheter redan splittrad provins, ytterligare öka dessa rörelser, så skulle Konungens händer vara bundna och icke vara möjligt hindra dessa åtal, derföre att lagen lägger denna makt i Domkapitlets hand.
Med all aktning för denna auktoritet — den politiska klokheten vågar jag icke tillägga den.
Det har blifvit sagdt, att fåtalet af anställde åtal hittills bevisat att Domkapitlen icke missbruka denna rätt.
Det är icke så; hvad som alstrat fåtalet af åtal är landsförvisningsstraffet; det är att lagen varit så sträng, att man icke kunnat sätta i fråga att åtala.
Det är fara värdt, att om, i st. f. landsförvisn:sstraffet, böter blifva stadgade, detta innebure en stor frestelse för åklagare att anställa åtal, och att Domkapitlen af öfverdrifvet nit och med den benägenhet att angripa verldsliga makten, som finnes hos dessa auktoriteter, de skulle åstadkomma flere religions-processer än önskligt vore.
Det har äfven yttrats att straffbestämmelserna äro lindrade.
Ja, det är sannt, men varningarne äro borttagne och denna omständighet skall otvifvelaktigt föranleda vida flere processer.
Jemväl har det yttrats, att Domkapitlen alldeles icke utöfva åklagaremakten, att de blott ega rätt att åtala, men ega icke makt att anbefalla åklagaren att uppträda.
Mine Hrr! det behöfs icke någon makt att anbefalla åklagaren att uppträda, de 2 å 300 rdr äro dertill en tillräcklig uppmaning; hvad som behöfs, är att kunna lägga band på nitet, som dessa höga böter skulle åstadkomma och denna makt böra ltegeringen och dess organer ega.
Det kan icke bestridas, att, ehvad lydelse man än ger åt denna §, och med den lydelse den innehar i K.
M:ts Propos., skall allmänna meningen vara, att det är Domkapitlet, som anställer åtal, ty det hade icke blifvit utaf, såvida icke
Domkapitlet medgifvit det.
Jag är således af den öfvertygelse att i denna del någon förändring i K. M:ts Propos. måste vidtagas.
Jag har redan hyllat den åsigt, att om åklagaremakten med behörig grannlagenhet utöfvas, så kan det innehåll, som l:sta §:n genom E. o. Ad:s beslut skulle ega, vara mindre vådligt; men om deremot denna rättighet skall bero af 13 myndigheter, som ganska ofta hafva en viss benägenhet att använda den verldsliga makten, så fruktar jag att det skall gifva anledning till processer, som man sedan önskade icke blifvit väckte.
Dessa processer medföra det onda, att de åt predikanten ådrager en uppmärksamhet, som annars aldrig ifrågakommit.
Jag hade icke varit särdeles skiljaktig från den mening, som Frih.
Posse framställt, om han vidhåller den, men Den 19 Maj e. m. 33ö jag antar för gifvet att Just.-Kanslem i alla fall hör sig före med Domkapitlen, innan han anställer åtal; då dessutom ett Stånd, redan antagit §:n, sådan som TJtsk:t föreslagit den, så hemställer jag, om icke lämpligt vöre att K. o. Ad. godkände densamma.
Jag har från början icke vid denna § fästat den stora vigt som åtskillige ledamöter inom Ståndet synes anse den ega, och jag måste erkänna att icke ens Gr.
Sparres värma har i det fallet kunnat förändra min åsigt om saken.
Det väsendtliga i denna § skulle naturligtvis vara, om genom densamma i Domkapitlets hand blefve lagd en makt att anställa åtal vid förbrytelser mot lista §:n, och man skulle kunna ega anledning befara, att dels denna rättighet af Domkapitlet med begärlighet begagnades, dels att inom de olika
Domkapitlen olika grundsatser gjorde sig gällande, och således förbrytelser i den ena orten ostraffadt kunde begås, under det de i den andra åtalades; men frågan är då i första hand, om det verkligen är fråga om att lägga en sådan makt i Domkapitlets händer och i det häns:det har jag förut yttrat att frågan är i sjelfva verket icke något annat i K. Mits Propos. än hvad Prih.
Posse och Gr.
Sparre velat bibehålla, nemi. att Domkapitlet skulle yttra sig öfver saken.
Skillnaden är blott den att yttrandet, afges i ena fallet till Just.-Kanslern, i andra fallet till en lägre åklagare, och att Domkapitlet, enligt det ena förslaget, eger makt förhindra åtalet, hvilken rätt skulle tillkomma Just.-Kanslern, enligt det andra.
Men det är klart, att i båda fallen skulle, så snart Just.-Kanslern anställde åtal, öfver hvilkas rättmätighet
Domkapitlet yttrat sig, samma makt i sjelfva verket vara lagd i Domkapitlets hand, och således samma förhatlighet alltid drabba Domkapitlet.
Hvad särskildt beträffar denna förhatlighet, så är det tydligt, att om någon ovilja blir följden deraf, att Domkapitlet, med all den hofsamhet, som man förutsätter en sådan myndighet skola använda, tillstyrkte åtal, så vore en sådan ovilja obillig, och jag kan då icke dervid fästa något afside.
Det vore endast i det fall, att denna makt missbrukades, som ovilja kunde uppstå, och ett sådant missbruk tror jag icke böra ifrågakomma.
Vidare har man mot denna § anmärkt att brist på enhet skulle uppstå om sjelfva frågan skulle -behandlas vid 13 olika Domkapitel och således vara beroende på deras subjektiva uppfattning af saken.
Till en början kan naturligtvis ingenting så mycket åstadkomma en ojemnhet i tillämpning, som om den, hvilken skall utöfva en viss makt, i följd af hela sin ställning har svårt och kanske alldeles är ur stånd att riktigt pröfva sjelfva frågan, och Just.-Kanslern kan vara den aldra skickligaste Jurist, den samvetsgrannaste person i alla hänseenden, men dock icke vara så fullkomligt hemma i dogmerna, att icke ett misstag af honom kan göras.
Lätteligen kan inträffa att vid 336 Den l!) Maj e. in. ombyten af Just.-Kansler, olika meningar kunna göra sig gällande, hvaremot det är att antaga, det större kontinuitet i åsigter finnes hos Domkapitel, der sakkunnige personer sitta och icke ombytas på en gång, och der man således har utsigt att lika åsigter kunna göra sig gällande.
Den enhet, man hoppas vinna genom sakens öfverlemnande till Just.-Kanslcrsembetet, öfverensstämmer icke med min erfarenhet såsom Chef för Ecklesiastik-Dep:fet. K. M:t hade infordrat ett yttrande från Just.-Kanslern uti ett religionsmål; jag erhöll detsamma, men måste några månader derefter, då Just.-Kanslern var borta på embetsresa, till samma myndighet remittera ett mål af alldeles lika beskaffenhet, och erhöll af hans vikarie ett utlåtande, som var det förra alldeles motsatt.
Det syfte, man ur sådan synpunkt skulle vilja vinna genom sakens öfverlemnande till Just.-Kanslern, skulle således icke vinnas.
Sparre har särdeles fastat sig vid att
Konungen skulle afsäga sig rättigheten att anbefalla åtals nedläggande i dessa frågor.
Det är en rättighet, sorn Konungen f. n. icke har, och som han således alldeles icke behöfver afsäga sig.
De Geer har redan fästat uppmärksamheten på det efter min tanke i detta fall högst vigtiga förhållande, att åtal måste ju i högst väsendtlig måtto upphöra, då det blir möjligt för personer, som i ett eli. annat afs:de icke godkänna den evangeliskt-lutherska läran, sådan den af Statskyrkan uppfattas, att konstituera sig till ett annat religions-samfund.
Skilja de sig från vår troslära, öfvergå de naturligtvis till en, som de erkänna såsom den rätta, och då kan icke fråga blifva om åtal mot dem.
Om någon gång obetänkt åtal skulle anställas, så har man sökt skydd deremot i 6:te §:n.
Slutligen har man ansett att saken vore så högst enkel, att It. o. Ad. behagade blott fatta ett fränden K.
Proposm afvikande beslut och inbjuda de öfrige Stånden, så skulle de efter all sannolikhet gå in derpå.
BondeSt:t vet jag icke om det fattat sitt beslut med eli. utan votering; jag tror det sednare och har följaktligen ani. förmoda att de verkligen godkänna förslaget i enkhet med K.
M:ts Propos.; i PresteSt:t var det visserligen en votering, men med en minoritet af endast 15 röster.
Jag vet visserligen icke bestämdt, men förmodar dock att PresteSfct har den mening, som jag inom K. o. Ad. förfäktat, eli. att man vid inbjudning icke skall frångå sådana beslut, som man genom votering fattat, ty i så fall finnes ingen säkerhet för Ståndens beslut.
Man diskuterar en fråga hela dagen, man voterar, det blir en liten minoritet, men under tiden kommer en inbjudning och beslutet kullkastas.
Att behandla en så vigtig fråga som denna på detta sätt, det anser jag icke vara riktigt, och tror det vara högst tvifvelaktigt om PresteSt:t vill antaga en sådan inbjudning.
Under sådana omständigheter, och ehuru man visserligen kan vara af delade åsigter om fördelen af Frih. Posses förslag och det K. förslaget Boil 19 Maj c. ni - 337 i donna punkt, anser jag dock icke frågan vara af sådan vigt att den K. Propos:n bör frånträdas, hvarföre jag, i likhet med flere- föreg:de talare, yrkar bifall till den K. Propos:n, hvarigenom hela denna förordning vore af R.
St:r antagen och således kunde snart få stiftas om lag, hvilket jag efterlängtar, då den utgör ett ganska stort steg framåt i vår religions-lagstiftning.
Hr C ari heim - Gy llenskj öl d, Henrik Adolf Oscar:
Då denna § obestridligen är den i båda do K. författn:s-förslagen, mot hvilken de flesta anmärkn:r nn blifvit gjorda, och då jag vet, att många, som här icke yttra sig, hysa de största betänkligheter mot dess antagande, och äfven jag hyser sådana och skulle, derest andra förändringar blefve afR.
St:r beslutade, så att författn:nes antagande icke vore med sådan säkerhet som nu att motse, hafva ingått i öfvervägande huruvida en förändring af denna § vore en förbättring, så får jag, då jag anser högst vigtigt att vi nu erhålla någon lag i detta häns:de, men det är tvifvelaktigt om detta blir händelsen, ifall den K.
Proposin afslås, hos R. o. Ad. utveckla skälen hvarföre jag, oaktadt jag hyser betänklighet och oaktadt verkliga grunder för sådan finnas, likväl tillstyrker R. o.
Ad. att äfven antaga denna §.
Jag ber först att få fästa mig vid det inkast, som för mig har största vigt; det är, att om, på sätt det K. förslaget innehåller, makten att förhindra åtal lägges i Domkapitlets hand, så kan det, om Domkapitlet icke förhindrar åtalet, sägas att det är Kyrkans målsmän som åtala.
Man har anmärkt, att det är icke Kyrkan, utan Staten som förföljer, men sådan blir icke den allmänna meningen.
Skulle jag likväl befara att Domkapitlet verkligen begagnade denna makt, så att det derigenom ådroge sig beskyllning för förföljelse, ville jag icke tillstyrka R. o. Ad. att antaga denna författa., men, liksom kontrasignanten af detta förslag, anser jag icke någon våda i detta fall böra cga rum.
Jag har i det fallet olika åsigt med Gr.
Sparre, som säger att Domkapitlen i allmänhet äro benägna att begagna nu gällande lagar till förföljelser mot dissenters.
Jag tror att äfven de
Domkapitel, som hafva skenet mot sig, gjort detta med motvilja, ehuru med öfvertygelse att sådant åtal borde ske.
Det är måhända lättare att befara, det i en kor poration, en yerldslig myndighet, som består af flere personer, inflytande utifrån skall under en längre tid göra sig gällande; sådant är deremot icke att befara med afs:de på Just.-Kanslern, som är Konungens högste målsman, som är don, genom hvilken Konungen låter en stor del af sin vilja komma tillgodo.
Deremot är mera att frukta, om det t. ex. funnes en Regent, som ville förfölja en viss sekt, att Just.-Kanslern finge en vink derom, att det vore behagligt om åtal mot dem så ofta som möjligt anställdes, och i detta afs:de är större frihet att vänta hos Domkapitlet.
Jag anser således vådan deraf att denne makt ligger i den andliga myndighetens händer icke 338 Och 19 Maj c. m. vara så stor, att man icke kan rösta mot antagande af den K.
Proposm i denna del; jag anser icke heller vinsten deraf att den lemnäs i Just.-Kanslerns hand så stor, att jag på den grund skulle vilja önska förändring och äfventyra lagens förkastande helt och hållet vid denna riksdag.
Jag ber att få fästa uppmärksamhet på den olika effekten af att antaga denna § och förkasta den Såvidt jag kan förstå 87 §:n Eeg:s-Form., hafva E.
St:r ingen annan utväg att besvara dea K Propos:n än att antaga den oförändrad eli. också att förkasta den.
Antages den oförändrad, så svaras derpå, och Konungen kan icke vägra sin sanktion; om deremot R.
St:r förkasta den, huru annorlunda ser man då saken.
För det första är det ganska osäkert att inbjuda de andra Stånden om förändringen.
Både af reservationer och af de yttranden, som afgifvits inom PresteSt:t, kan man se huru mycken vigt majoriteten fäster vid denna §; minoriteten inom PresteSt:t kan visserligen anses som stor i vissa häns:den, men i andra ganska ringa.
Skulle frågan komma till förstärkt Lag-Utsk., så är framgången högst osäker, emedan det är ovisst om BorgareSt:t vill ingå på förändringen.
TJtsk:ts förslag vill jag för min del icke biträda, och följaktligen fäster jag icke heller mycket afs:de vid Frih.
Posses förslag; men äfven om E.
St:r antoge detta sednare, är tvifvelaktigt om högsta Domstolen eli.
Statsrådets ledamöter skulle biträda detsamma.
Således tror jag det klokaste vara att antaga K. Propos:n, derå jag anhåller om propos.
Creutz, Steffen:
Då 1781 års konvention egde rum, var Konungens Just.-Kansler den som borde bedöma om åtal efter konventikel-plakatet skulle ega rum.
Man ansåg då att Domkapitlet vore mera part i saken och att Just.-Kanslern skulle inträda just för att i den religiösa frågan vaka öfver att icke för mycken stränghet skulle användas.
Jag vet ej hvarföre icke samma stadgande kunde qvarstå nu, då de religiösa rörelserna äro så mycket större.
Jag förenar mig med dem, som önska att Lag-Utsk:ts Befcde framför K.
Proposm skall bifallas.
En talare har velat gifva äran af åtalet åt Domkapitlet, en annan önskat att det derför skulle bära hundhufvudet.
Jag missunnar dem ingendera delen, men jag anser af stor vigt att Just.-Kanslern mellankommer.
Jag fruktar storligen att
Presterskapet skall hylla alltför restriktiva åtgärder.
Ehuru jag i förut afgjorda punkt var och fortfarande är af den åsigt att Lag-Utsk:ts förslag har företräde framför det Kongl., har jag dock ansett mig skyldig att respektera de åsigter, som synts hufvudsak - Den 19 Maj e. m. 339 ligen göra sig gällande, nemi. att då 2:ne Stånd redan antagit den K.
Propos:n, vi äfven borde bifalla den, för att derigenom få en lag, som genast kunde träda i verkställighet, men i denne nu förev:de punkten tillstår jag, att jag anser den af Utsk:t föreslagna förändring af sådan vigt, att jag icke kan underlåta, oaktadt det förlänger diskussionen, deröfver yttra mig.
Det väsendtligaste skäl, som förmått mig inom Utsk:t biträda förslaget till förändringen, att i st. f.
Domkapitlens lägga uti Just.-Kanslerns händer rättigheten att förordna om åtal, har varit att jag icke kunnat undgå märka, det hvarje gång ett åtal anställes, hvilket icke blifvit af Domkapitlet förhindrad!, kommer det att af allmänheten anses såsom ett af Domkapitlet anstäldt åtal.
Nu är, efter min öfvertygelse, ingenting sorn i allmänhetens och isynnerhet den dissenterande allmänhetens ögon gör kyrkan mera skada än förföljelse mot olika tänkande.
Jag ■skulle således önska att den icke så framstode, utan att hon alldeles fri fiuge gå sin väg fram, samt att den allmänna åklagaremakten vore den som anställde åtal.
Jag skulle åtminstone önska, att kyrkan icke blefve misstänkt för förföljelselusta.
Jag anser mig icke böra åter upprepa den önskliga enhet, som man skulle snarare kunna vänta hos en auktoritet än hos flera.
Jag erkänner, att om den ordinarie Just.-Kanslern är frånv:de och har en vikarie, så är allt för möjligt att denne har en helt annan åsigt än den förre, på sätt Gr.
Hamilton anmärkt att han erfarit; det är ganska illa och kan icke undvikas, så länge hvar och en följer sin öfvertygelse, men nekas kan väl icke, att det är mera chance för att enhet skall bibehållas hos Just.-Kanslern och dess åsigt i denna saken än hos Domkapitel.
Kör att slutligen tillägga några ord i afside på formen, så har Hr Gyllenskjöld nämnt, att han betviflar, det BorgareStd, som antagit detta förslag, skulle vara villigt att ingå på den modifikation, Frih.
För min del får jag förklara, att det icke är denna modifikation sorn jag, hos Hr Gr:n och Landtm, skulle anhålla föreslås till antagande, utan förslaget, sådant det lyder i TJtsk:ts Bet:de och blifvit af BorgareSfct antaget; dels derföre att det är af BorgareSt:t antaget, och dels emedan jag anser öfverflödigt göra något tillägg.
Just.-Kanslern lärer väl icke komma att anställa åtal, utan att hafva hört Domkapitlet.
Ståndet skulle besluta att antaga Bet-.det i denna del, så vore det 2:ne Stånd som biträd! detsamma, och jag kan då icke se att något hinder möter för sakens afgörande i förstärkt Utsk, Hvad beträffar den saken, om K. M:ts Propos. skulle antagas, så hade samma mål uppnåtts, om ett Stånd antagit den K. Propos:n.
Beslutes åter i förstärkt TJtsk., att Lag-Htsk:ts Bet:de i denna del skulle antagas med den lilla af Frih.
Posse föreslagna förändring, så tillstår jag, att jag icke tror, det H.
Domstolen eli.
Konungens konselj, i ani. af denna förändring, tillstyrker afslag å ett förslag, som vi alla inse, är så nödvänVI B. 22 340 Deri 19 Maj e. m. digt.
Således anhåller jag om Hr Grins och Landtnäs Propos. på bifall S Utskits förslag.
Jag kan icke dela den förskräckelse, som jag hört uttalas öfver den K.
Man bar i allmänhet yttrat att Domkapitlen skulle missbruka sitt förtroende.
Om någon skulle inse olägenheterna af att religiösa oroligheter blifva åtalade inför domstolen, så är det väl Domkapitlen.
Jag är öfvertygad, att de insigter, som prester böra haf' a, finnas åtminstone i Domkapitlet, så att derigenom man inser otillräckligheten af att anlita lagens arm.
Således, då jag tillstyrker bifall till den K.
Proposm, hoppas jag, att man blir i tillfälle utsläcka den vådeld, som skulle blifva en följd af förföljelser mot olika tänkande.
Inom Domkapitlen har man så mycken teoretisk kunskap och insigt i kyrkohistorien, att man vet det förföljelser icke gagna kyrkan, och ör jag således öfvertygad, att Domkapitlen med moderation skola begagna denna makt.
Det måste väcka förvåning att höra Frih.
Armfelt säga att han ämnar icke, derest Frih.
Posses förslag blir föremål för K. o.
Adms omröstning, rösta för detsamma, ehuru det uttalar just hvad Frihm önskar skulle vara uttryckt.
Det är likväl icke denna förundran endast som uppkallat mig, utan jag anhåller att, såsom en fortsättning af hvad som förut blifvit sagdt, få nämna, att jag anser som den Största brist i Utsk:ts förslag, att TJtsk:t icke uttalat att den sakkunniga myndigheten skall höras innan Just.-Kanslern får förordna om åtal, och det är just uteblifvandet af ett sådant stadgande som gör det lättare för Just.- Kanslern eli. den som står öfver honom att begagna lagen till förföljelser.
Armfelt ansåg såsom sannolikt att kyrkan skulle vid begagnandet af denna § uppträda som förföljande.
Jag får säga, att om det skulle visa sig, att denna § på det sätt begagnas af den kyrkliga myndigheten, skulle jag vara den sista som röstade för förändring af nuv:de lag.
Det förvånar mig att hafva blifvit så missförstådd af Hr Gyllenskjöld.
Jag yttrade nemi. att jag önskade bifall till TTtsk:ts förslag och icke till Frih. Posses; men jag sade derföre icke att, om votering skulle uppstå mellan Frih.
Posses förslag och det Kongl., jag icke skulle föredraga det förra.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm., att, i afs:de å den förev:de §:n, blifvit yrkadt dels bifall till densamma, dels afslag derå och antagande i stället af den motsvarande 7:de §:n i K.
M:ts förslag, samt dels slutligen af Frih. Posse, att §:n malte erhålla Den 19 Maj e. m. 341 följande lydelse: ”För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i § 1 sägs, må ej åtal ega rum, med mindre, sedan Domkapitlet i orten, efter erhållen underrättelse och. inhemtad närmare kännedom om saken och dess sammanhang, yttrande deröfver afgifvit, Konungens Just.-Kansler förordnat allmän åklagare att åtal i laga ordning utföra.” Härefter framställdes propos. å bifall till den af Utsk:t föreslagne 7:de §:n, dervid svarades starka nej jemte åtskilliga ja; hvaruppå propos. gjordes om afslag å §:n och bifall till den motsvarande 7:de §:n i K.
M:ts förslag, då svaren utföllo med starka ja, blandade med åtskilliga nej ; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Creutz anhöll om votering.
Upplästes och godkändes följande voteringspropos.: ”Den som bifaller § 7 uti det af Lag-Utsk:t i Bet:det N:o 21 framställda förslag till författning ang:de ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår K. o.
Ad. förenämnde § och antager 7:de §:n uti den af K.
M:t föreslagne förordning i ofvanberorde ämne.”
Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit sålunda : Ja—15. Nej—42.
Slutligen föredrogs och bifölls rubriken jemte ingressen till det nu genomgångne författningsförslaget; hvarefter den vidare pröfningen af förev:de Bet:de uppskjöts till nästa plenum och B. o. Ad. åtskiljdes kl. 11 e. m.
Tisdagen den 22 Maj 1860.
PresteStåndets den 18:de och 19:de dennes på bordet lagde prot.-utdr.
N:o 263, med inbjudning till 342 Den 22 Maj.
MedStånden att godkänna en af nämnde Riksstånd beslutad förändrad lydelse af Exped.-TTtsk:ts förslag N:o 12 till § i Riksdagsbeslutet ang:de Sveriges och Noriges ömsesidiga förhållanden.
Lagerbjelke, Gustaf: Det Exped:s-Utsk:ts skrifvelse-förslag, i afs:de å hvilket den nuv:de inbjudningen blifvit gjord, har af K. o. Ad. blifvit återremitteradt.
Det torde väl derföre också vara lämpligt, att R. o. Ad. afvaktar hvad TJtsk:t på denna återremiss svarar.
Jag får till följd häraf vördsamt föreslå, att R. o. Ad. ville uppskjuta behandlingen af denna inbjudning, intilldess Exped.-Htskits förslag med anledning af återremissen inkommer.