Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta skäl är helt kort och enkelt, nemi., att då mannen efter lag hos oss, lika som ännu i alla andra länder, har större borgerliga och politiska rättigheter än qvinnan, så bar han äfven i följd deraf lättare att taga sig fram i verlden, än det värnlösare könet, som derföre har så mycket större skäl att göra anspråket gällande, att tillgodonjuta åtminstone den billighet från lagstiftarens sida, som ligger i rättigheten att få njuta lika arf med bröderne efter sina föräldrar.
Detta är det positiva, på grund hvaraf jag yrkar bifall å betänk.; men jag skulle dessutom anhålla att få besvara några af de inkast de föreg:de talarne här framställt.
Den siste värde talaren har uppläst ett yttrande af en mycket lärd och mycket historisk Professor, (Hr Schlyter), som sökt ett af de hnfvudsakligaste skälen för bibehållande af den olika arfsrätten deruti, att förfädren stiftat den nu gällande lagen.
Vi veta likväl alla, att i forntiden hade mannen åt sig accaparerat alla rättigheter, och qvinnan hade så godt som inga.
Det har tillhört Christendomen, och den genom dess utbredande allt mer och mer sig utvecklade humaniteten, att tillerkänna qvinnan den ena rättigheten i samhället efter den andra, fastän ganska mycket härutinnan ännu återstår.
Man har numera temligen allmänt kommit öfverens om, att det anses utgöra ett bevis om den ståndpunkt, hvarpå ett folk befinner sig i civilisation, huru det står till med qvinnans rättigheter, och härtill hör otvifvelaktig!, att den lika arfsrätten mellan bröder och systrar börjat alltmer erkännas.
En annan värd talare har såsom utgångspunkt för sittt anförande åberopat ett yttrande af en berömd politisk författare, att ett folks politiska tillstånd heror helt och hållet af de lagar, som detta folk gifver sig.
Jag instämmer helt och hållet i denna sats, men jag kan icke instämma i tillämpningen deraf.
Ty då den värde ledamoten på denna grund har resonerat sig till den slutföljd, alt en lika arfsrätt skulle föra till democrati och republik, så skulle väl också häraf följa, att de Stånd i Sverige, inom hvilka en lika arfsrätt nu gäller, borde vara mera republikanska och democratiska, än de Stånd, der denna rätt icke gäller.
Nu är likväl förhållan - Den 9 December. 257 landet, alt detta exempel ej är adaeqvat, emedan man ej kan uppdraga någon viss gränslinea eller göra något närmare bestämmande, huruvida prester och borgare hos oss äro mera republikaner, än Adeln och BondeSt.
Jag tror, att man får rätta detta omdöme efter andra grunder.
Hvad föröfrigt åberopandet af den i många afseenden utmärkta författaren Tocquevilles yttrande beträffar, så anser jag det bevisa mindre än intet; jag vågar hemställa till den värde ledamot, som citerade honom, huruvida det icke är bekant, att Tocqueville sjelf är långt ifrån att fördömma den lika arfsrälten i Frankrike.
Samma värde talare har dernäst uppdragit en förvånande och säkerligen för mången fasansvärd målning öfver de bedröfliga resultater, hvartill den lika arfsrätten i Frankrike skulle hafva ledt för det landets välstånd.
Sålunda har han bland annat beskrifvit för R. o. Ad., huruledes den Fransyska jorden är delad i ej mindre än 125 millioner parceller.
Jag tillstår, alt jag i början på det högsta förundrade mig häröfver, vid besinnande deraf, att Frankrike icke har mera än några och 30 millioner innevånare, och att egendomarne således skulle vara omkring fyra gånger så många som samtlige dessa innevånares antal, qvinnor och barn inberäknade.
I detta afseende har likväl den värde talaren sedan tagit Huset ur den villfarelse, hvaruti hans yttrande kunde inleda det, då han sedermera förklarat sin uppgift sålunda, att en och samma ägare stundom skulle rå om parceller, belägna i olika och långt frän hvarandra belägna trakter.
Härigenom har han ju sjelf visat, att det der förfärliga ordet parceller, som måhända var beräknadt att göra någon effect på Husets känsla, i sjelfva verket icke kan betyda någonting annat än det sätt, hvarpå sjelfva jorden blifvit uppmätt, och att det skett efter en annan grund än det hos oss brukliga af hemmantal.
Om jag nu mäter den Svenska jorden efter qvadratalnar, och sedan säger; att den innefattar så och så många millioner af dessa qvadratalnar, så kan jag icke se att deruti ligger i och för sig sjelf någonting så förfärligt; och annat har den värde talaren ej kunnat visa med sitt exempel, då sjelfva det uppgifna antalet af parcellerna, jemfördt med. folkmängden, tillräckligt ådagalägger, att icke hvar och en sådan innehafves såsom särskild egendom, hvilket vore den enda omständighet, hvarifrån han kunde hemta stöd för sitt påstående.
Vill man åter af samma exempel härleda den slutsatsen, alt i Frankrike skulle råda ett allmänt elände, så ber jag att fä inför 11. o. Ad., som troligen känner detta bättre än jag, få fästa uppmärksamheten derpå, att Frankrike sedan revolutionens början ökat sitt välstånd mångfaldiga gånger; att dess handel nu är mångfaldiga gånger större änden tiden; att detta ägt rum, oaktadt
Frankrike under de sista 50 åren måst uthärda förfärliga krig, och betala oerhörda summor till det öfriga Europa; att den Franssyka staten visserligen har en stor statsskuld, men att likväl innehafvarne af denna ofantliga statsskuld för det mesta finnas inom landet, och att denna sista omständighet ensam bevisar, alt der, oaktadt den lika arfsrätten, 5 II. 33 258 Den 9 December. finnes innehafvare at en stor förmögenhet.
Härvid hör äfven märkas, att de flesta Fransyska förfaltare, jag säger med flit de flesta, och ehuru jag nu icke är i tillfälle ali på stället framdraga några speciella exempel, sä är del likväl icke svårt att göra det när som helst, att, säger jag, de flesta Fransyska förfaltare öfver statsrätt och allmän hushållning äro ense derom, alt den lika arfsrälten varit för detta land af de mest välgörande följder, och såsom bevis derå torde det fä gälla, att, sä vidt jag vet, under de sista tjugo åren, sedan Pärskammaren afslog frågan om återinförandet af förstfödslorälten, icke något enda förslag liar blifvit väckt till förändring af den föreskrift i Gode Napoleon, som bestämmer lika arfsrätt.
Till denna omständighet vill jag ännu lägga en annan.
Det är visserligen sant, att England, hvarest ännu majoraler och primogenitur existera, är på det bela ett ännu rikare land än Frankrike; men för det första skall man besinna, att England icke består ensamt af Stora Britlanien: det räder dessutom öfver en folkmängd af mer än 100 millioner i sina colonier och Indien.
England samlar från alla dessa colonier enorma capitaler, och vill man jemföra Frankrikes välstånd med Englands, så mäste man afdraga hvad England hemlar frän dessa colonier.
Då tror jag all räkningen skulle slä vida bättre utför Frankrike. R. o. Ad. känner dessutom, att hvad pauperismen beträffar, så har den i England en vida förfärligare och mera hotande fysionomi än i Frankrike.
Jag tror icke, att man skulle kunna uppleta inom bela Frankrikes gränser några ställen, delen så stor del af befolkningen befinner sig i ett så uselt skick, som innevånarnc i qvarteret S:l Giles i London, som ligger nära invid den rikaste handelslrafiken och aristocratiens praktfullaste palatser.
Man behöfver blott härom läsa berättelsen, som blifvit afgifven af den comité, som under de två sista åren, näst före della, varit nedsatt, för alf utröna tillståndet derstädes.
Vi känna dessutom, mine Hrr, alt i England väcker, justi närvarande ögonblick, det jordbrukande folkets belägenhet, och icke blott qvinnornas deribland, utan sjelfva mankönets, de aldrastörsta bekymmer.
Vi känna huru under de sisla månaderna de Engelska tid— ningarne omtalat de lika (äta sorn rysligaste händelser af mord1 rand, förorsakade af förtviflade äboer pä landet, som af de stora godsägarne blifvit drifna frän sina små arrendelägenheter.
Vi känna tillståndet med dessa fattiga qvinnor i den Engelska hufvudstaden, hvilka icke kunna under 20 timmars dagligt arbete med den yttersta ansträngning erhålla så mycket att de kunna lifnära sig, och, efter de berättelser, som dagligen meddelas, icke allenast i tidningarne, utan äfven i Parlamentets reports, icke kunna få sig en bil kött på hela veckan.
Jag hemställer om dessa förhållanden äro mera hugnande än i Frankrike, der fattigdomen åtminstone icke är så allmän, eller så ytterlig, om den också utan tvifvel der, likasom annorstädes, finnes mer än det vore önsklhq.
Då jag bör att flera talare hafva anmält sig och saken således kommer att vidare discuteras, skall jag för närvar, åtnöja mig Don 9 Deccmlicr. 259 med dessa anmärkmr, »ader förklarande, afl jag rustar för bifall ä betänk.
Ehuru jag visserligen lill en stor tiel är förekommen af Hr Hjerta, med hvilken jag till alla delar instämmer, kan jag dock icke undgå att göra några anmärkmr emot Hr Gr.
Björnsljernas anförande, deruti han, efter citerande af ett uttryck hos Tocqueville, har velat gifva frågan den vändning, att hon borde ur en politisk synpunkt betraktas, samt förklarat, att de personer, som i 20 år stridt för den lika arfsrätten, dermed åsyftat att införa i Sverige democratien.
Jag får pä det högsta protestera emot eri sådan tydning, åtminstone hvad mina åsigter beträffar, hvilka äro fullt ut lika monarkiska som llr Gr.
Björnsljernas, ehuru de icke äro så arstocratiska som den värde Brefvens, och jag vågar tro, att de fleste af dem, som med mig i denna sak dela lika åsigter, i allo instämma uti denna min protest.
För min del kan jag icke finna hvad den lika arfsrällen äger för samband med democratien, utan tror jag, att de gjorda förtydningarne endast äro foster af en upprörd fantasi, samt all de af sådan anledning blifvit framställde utaf den värde talaren.
Björnstjerna har vidare yttrat, dels att Frankrike, der det lyckats democraterne alt införa den lika arfsrätten, vore ett sorgligt exempel på de menliga följderna deraf, emedan dels folkel i Frankrike nedsjunkit till en nära nog gränslös okunnighet, och dels sjelfva landet så sönderstyckats, att det nu vore deladt uti 125 millioner parceller.
Innan jag nu går att bemöta dessa inkast, vill jag pä förhand anmärka, alt den lika arfsrätten i Frankrike infördes genom Code Napoleon, samt att det må vara Hr Grefven förbehållet alt påstå, att den store Napoleon var en democrat.
Hvad nu beträffar Grefvens hiskliga målning af okunnigheten i Frankrike, så kan jag visserligen icke för närvar, bestrida de af Grefven uppgifna siffror, att nemi. 31 millioner af Frankrikes innevånare dels icke kunde läsa och dels icke kunde skrifva, men jag får förklara, alt jag, som helt nyligen besökt Frankrike, funnet, alt man icke i något annat land gjort mera för att befordra upplysning såväl bland de bildade classerna, sorn ock hos sjelfva folket, samt att skolorna vore i det bästa skick, och jag vågar säga vida bättre än hos oss.
Om det oaktadt det i Frankrike skulle finnas en i proportion till folkmängden större del af folket, än hos oss, som icke kunna läsa och skrifva, sä härleder sig detta icke ifrån införandet af den lika arfsrätten, utan från det förtryck, hvari den Franska nationen befann sig före revolutionen.
Vare sig härmed huru som helst, vågar jag dock påstå, att upplysningen bland alla classer i Frankrike gjort jättelika framsteg under detta århundrade.
Hvad deremot vidkommer inkastet, alt Frankrike är fördeladt uti 125 millioner parceller, så betyder detsamma icke något annat, än om man, för att använda detta exempel på vårt fädernesland, sade, alt Sverige är deladt uti så och sä
Den 9 December. mångå millioner geometriska tunnland.
Men då Hr Grefven utaf tle anförda exemplen från Frankrike synes vilja anspegla huru jorden i Sverige skulle alltför mycket sönderstyckas, derest den lika arfsrätten här infördes, anser jag mig höra fästa uppmärksamheten derpå, alt det af sakens natur måste vara klart, att hvarje innevånare i Frankrike måste få en till arealen vida mindre jordyta än den Sveriges innevånare kan erhålla, dä Frankrike, hvars hela areal knappt är större än Sveriges, räknar en folkmängd af 35 millioner, men innevånarnes antal hos oss endast uppgår lill 3:ne millioner.
Björnstjerna har ytterligare förklarat, att förslaget skulle leda dertill, att vi skulle få proletärer och trashankar.
Detta är för mig alldeles ofattligt.
Jag kan för mindel icke finna, ali det skulle leda lill förökandet af trashankarnes antal.
Tvertom skulle jag tro, ali detta förslag, långt ifrån att medföra en sådan följd, skulle åstadkomma helt andra resultater.
Vidare får jag fästa uppmärksamheten derpå, att samme värde talare förklarat, att i Grekland funnos endast två lagstiftare, men att hos oss finnas inom eli enda Stånd 23 motionärer i denna lagfråga.
Alt framkomma med sådana jemförelser anser jag olämpligt.
Jag vill icke jemföra någon af BondeSl:s ledamöter, eller någon medlem inom detta eller de andra Stånden, hvarken med en Solon eller en Lycurgus, men jag tror det oaktadt, att det icke kan förmenas någon att, i öfverensstämmelse med grundlagen, väcka de frågor, som han anser vara nyttiga, och just detta antal af 23 ledamöter inom BondeSt. tyckes visa, att detta Stånd, som frågan närmast rörer, icke frpktar de följder, som den värde talaren förespeglat, emedan jag skulle tro, att detta Stånd, liksom alla andra, måste vara angeläget om sitt eget bestånd.
Slutligen får jag anmärka, att det ingalunda förundrar mig, att detta förslag möter ett häftigt motstånd, ty hvarje förslag af en omfattande natur hafva alltid mött ett svårt motstånd.
Sådan är alla tiders erfarenhet.
Men sanningens och rättvisan hafva dock alltid till slut behållit segern.
Reformationen förföljdes från sin vagga och de som stridde för densammas heliga sak bannlystes och förkättrades; men oaktadt alla bannlysningar kröntes den dock med seger.
Så till och med Christendomen sjelf rönte i sin början de svåraste motstånd, och den omfattades icke af denna jordens mäktige, utan af publikaner och fiskare, enligt hvad den heliga Skriften oss lärer.
Då nu detta förslag är bygdt på rättvisa och billighet, så skall det, ehvad öde det än nu må fä, dock i tidernas längd göra sig sin rätt gällande och slutligen segra.
Jag fortsätter min begäran om bifall till LagUtsk:s förevar, betänk.
Det bör icke förundra någon om fördomar och vanor åro starka, och blifva lifligt uttryckta, när dessa vanor och fördomar hafva gått igenom sekler; mendet hindrar dock icke, äfven om rättslärde skulle uppträda i sina lärostolar för att försvara dem, att icke sanning och rätt en gång skall komma alt gälla framför dogmatiska fördomar.
Här har icke blifvit anfördt ett skäl emot rättsgrunden af detta förslag, Den 9 December.
261 utan endast förespegling om de möjliga följder, som skulle kunna inträffa af den lika arfsrätten, t. ex. obesutenliet och omöjligheten för den af bröderne, som blefve qvar vid hemmanet, att mäkta utlösa dc öfriga.
Är delta icke Frii Märthas bekymmer ?
Hvad hafva vi att göra med den saken?
Om det är rätt, att syskon ärfva lika, hvad hafva vi med följderna att skaffa?
Ar det väl icke sä, som den värde professor
Schlyter rätteligen anfört, alt del finnes icke någon rättsgrund till att man skall få ärfva alls?
Vill man upphäfva ali arfsrätt, så går det visst an alt låta Staten ärfva alltihop, och tilldela hvar och en efter förtjenst; men livart toge sådana lagstiftningsgrunder vägen?
Deremot har man å andra sidan sökt att polilicera med oss och påstått, att det tillhör monarkien alt hafva olika arfsrätt och olika förmögenhet; att således hafva olika fora för olika Stånd; men man glömmer der, att om också häruti skulle ligga en skenbar sanning för den absoluta monarkien, så är icka ett ord deraf sant i afseende på den constitulionella monarkien, sådan den Svenska är; och sådan den igenfinnes i 16 -§ Reg.F., nemi. en till den största möjliga fullkomlighet utbildad republik.
Om det är Konungens skyldighet att skydda hvars och ens rättigheter, så vill jag väl fråga, huru detta skall kunna ske om en person skall skickas från Torneå till Ystad för att blifva dömd.
Ilan skall dömmas der han år domicilierad.
Hvartill skola vi hafva qvar den i 1734 års lagverk, under helt olika förhållanden stadfästade, olika arfsrätten och de olika fora privilegiata för vissa stånd och yrken, då de numera äro på sidan om det statsskick, hvaruti vi lefva?
Hvart skulle det leda, om man ville vindicera mannens större rättigheteter än qvinnans, derifrån alt lagen gör mannen till qvinnaus målsman?
Om det vore tvertom, om qvinnan blefve mannens målsman, skulle då arfsrätten blifva omvänd, skulle man då, på frågan, om förhållandet borde omvändas, svara såsom nu:
Ja, Gud bevars!?
Man säger, att det är mannen, som skall förvärfva, men man glömmer att det är hustrun, som skall sparsamt hushålla med hvad mannen förvärfva!, och hvem kan svara för att icke hushåll finnas, der hustrun förvärfvar mera än mannen?
Låtom oss icke försöka att skapa oss rättsbegrepp, der sådana icke finnas.
Rättigheten för alla alt ärfva lika inom slägteu är så påtaglig, att jag icke tror, att en redbar person finnes, som icke vill skifta jemnt emellan sina harn; gör han icke det, så ligger fördomen bakom honom och han rår icke med sig sjelf.
Det är min tanka, och för många år sedan, från det mitt andra barn föddes, och då jag icke ägde någon ärfd jord, förordnade jag, att söner och döttrar skulle ärfva lika.
Men, mine Hrr, detta lagförslag har ett fel; det felet nemi. att bredvid den lika arfs- och giftorätten har det bibehållit morgongåfvan.
Den måste hort; ty i och med detsamma sorn lagen blir klar i detta fall, så blefve morgongåfvan ett privilegium för qvinnan på barnens bekostnad.
I denna del förenar jag mig således med Frih. Cederström, Thure.
202 Den 9 December.
Det förundrar mig ej, att mångå röster höjts och höjas för den förändring, som af LagUtsk. föreslås.
En viss känsla af förment billighet, vacker och naturlig, talar ju för densamma; vid ytligt påseende tyckes ju saken vara klar, som dagen.
Häri, synes det, kan man ju, utan synnerlig ansträngning af tankekraften, inse det riktiga och med all beqvämlighet vara liberal.
Vära förfäder, likväl, stiftade icke lag efter dunkla, hjertnjupna känslor: de leddes dervid af ett sällan irrande, nästan alttid sundt, ofta djupt förstånd.
De voro oss härutinnan öfverlägsna: dock, äfven vi böra söka tillvägagå ”consilio alque sapientia, ” och icke lättsinnigt förlora ur sigte ”clara majorum exempla”.
Ett närmare eftersinnande leder i detta fall snart nog på spåren af de grunder, pä hvilka våra urgamla arfslagar hvila, äfvensom till inseende af de skäl, som ännu i dag böra bestämma vårt beslut alt upprätthålla dessa lagar i sin helgd.
I afseende härå åberopar jag såväl Hr Lagergrens, som Hr Gr.
Mörners reservation samt det, uti den sistnämnda till en del anförda, läsvärda yttrandet af Hr Prosten Bergqvist, vid förra riksdagen.
Att i andra vändningar upprepa hvad redan blifvit så väl sagdt, vöre ett missbruk af Ståndets tålamod.
Jag kan följaktligen fatta mig kortare.
Det är ett fullkomligt misstag, att härleda arfverätt af naturrätt.
Ingen födes till verlden med naturligt rättsanspråk på annan egendom, än den han sjelf kan förvärfva.
Den andel honom tillkomma må, af hvad som förutan bans tillgörande förefinnes, tillerkännes honom icke af naturen, utan af lagen; och denna rättar sig, i främsta rummet, efter samhällets högre förhållanden och syftemål.
Med ett ord, arfslagar äro till sin grund politiska lagar.
Om än jag tror det, vet jag det ej — Gud allena är Den, som vet det — huruvida vårt slägles bestämmelse är den, alt ännu bär på detta klot upphinna målet:
Förnuftstat.
Deremot vet jag, alt i en sådan stat helt andra lagar för arf, för egendom i allmänhet, skola uppkomma, än de, som vi nu äga eller påtänka — deremot vet jag, och uttalar det med öfvertygelsens fulla kraft, att hvarje falskt eller förtidigt steg, som i vigtiga lagstiftningsfrågor tages, leder icke till, fastmer ifrån målet.
Det steg, hvartill man vill missleda oss, är vigtigare än af mången inses: det väsendteliga, i en urgammal ärfdabalk är, bland föremål för reformer, ett af de aldrasista.
Vaktorn oss att icke rubba sådana grundvalar
I Vi förmå ej att beräkna de anspråk, som kunna väckas, när början skett att sätta allt i fråga, äfven det mest positiva, det minst föränderliga i Sveriges Rikes lag.
Kärnan af denna lag är sammanvuxen med Sveriges jord, med dess seder och språk: en lika väsendtlig beståndsdel af Svenska folkets individualitet.
Men — skola då lagarne vara oföränderliga?
Skola de ej lämpas efter tiden, förbättras när de erkänts bristfälliga?
Den 9 December. 263 Absolut stillestånd bör, kan likaså litet finnas i menskliga frihetens område, som det finnes i naturen; och, redan vid öfverfäggningen om en annan punkt af nu förevarande betänk., torde visa sig, att jag röstar för en förändring, när den är icke blott oskadlig, utan i den gifna tidspunkten tjenlig.
Misstaget ligger icke deruti, att man förändrar, utan alt man förändrar i otid, sådant sora ännu bör i långliga lider qvarstå.
Men (enligt hvad som förljndes) Hederv.
BondeSt. bar antagit förslaget!
Den tid varder kommande, om den föreslagna förändringen blifver lag, då det Hederv.
Ståndet lärer ångra delta beslut; och en lika ånger skulle, hos R. o. Ad., — bittert men försent — påminna om ett förhastande, derest Ståndet lät hänföra sig att deruti instämma.
Särskildt för della
Stånd anser jag frågan vara af så stor vigt, i en icke alltför aflägsen framtid, att, derest genom bifall af de tre Stånden, den skulle ankomma på Konungens afgörande, R. o. Ad:s pligt vore den, att, instämmande i Riksdagsm.
Petter Pehrssons motion, hos K.
M. i und. bönfalla att, för sin del, blifva från denna förändring i nåder förskonad; ty, för att låna ett uttryck af en värd talare i mitt granskap, för hvilken jag hyser en stor högaktning: ”en sådan lagstiftning får jag undanbedja mig”! ehuru jag aldrig, om icke digerdöden hemsöker, kan komma att ärfva en qvadrattum af Sveriges jord.
Örn det af mig berodde att, vid en möjligen förestående omröstning, bestämma propos., och contrapropos, skulle de blifva ungefärligen af följande lydelse:
Den der vill ytterligare påskynda inträffandet af den tid, då Sveriges sjelfägande allmoge skall förvandlas till jordtorpare ät Banken och capitalisten: den der vill befordra tillväxten af backstugufattigdom: den der vill efter möjligheten hasta med den upplösnings-process, hvarmed en välsignad början skett längst för detta, för alt blifva qvitt all Adel, först till gagnet, straxt derefter äfven lill tomma namnet: den der förmenar, eller låtsar förmena, alt en lagbunden monarki ändock kommer att äga bestånd i Sverige: den som vill att jorden ännu allmännare, ännu fortare skall förvandlas lill en ur hand i band löpande handelsvara, och anser kärleken till den ärfda torfvan såsom ett föremål för den upplystes smålöje — han voterar ja; Den det icke vill, voterar nej. — Vinner nej, vare Utsk:s förslag, om ändringar i Giftermålsbm samt i 3:dje cap. Årfdabm förkastadt; dock med förbehåll af öfverläggning om dess alternativa förslag, rör:de utsträckning af istadarätten.
Vi hafva tillräckligt många jurister, som önska att sätta lagens grimma på naturen, för att jag skulle vilja ingå i någon undersökning, huruvida naturen skulle vilja låna sig lill piedestal åt den nya lagen.
I frågan om fältet för den attack jag skulle vilja göra på Utsk:s förslag är jag brydd i anseende dertill, att frågan här blifvit skärskådad från så många sidor, att för mig knappt blifvit lemnad någon annan än den physiska.
Jag skall upptaga denna, men dä måste jag 261 Den 9 December. också gå ända lill frågans rot, för alt kunna utreda, huruvida den föreslagna lagförändringen verkligen är med naturen enlig.
Det vanda ögat finner från början, att, livad utrymmet beträffar, sonen i förhållande till dottren redan tager ut brorslotten i moderlifvet.
När lian kommer att taga modersmjölken visar lian, i förhållande till systern, alt naturen icke är främmande för brorslotten.
Lålom oss för jemförelsens skull antaga, alt brödren är ett år äldre än systern, då följa de hvarandra så, alt deras förhållande kunna löpa parallell med hvarandra.
De hinna icke väl från att krypa och lära sig gå, förr än gossen sliter dubbelt så mycket kläder som flickan och äter dubbelt så mycket som hon.
När skolans tid kommer, hvad kostar icke gossen emot flickan.
När han skall till gymnasium och lill academien, på samma sätt.