Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se-dan jag skref till Eders Majestät, har jag haft frfto Monrad ett bref, p&amp; grund af hvars innehåll jag kan försäkra, att Monrad kommer att göra sakens främjande till kabinettsfr&amp;ga, i fall att den här, mot förmodan, skalle stöta p&amp; några sv&amp;righeter.
N: o 16.
Till konseljpresidenten Monrad från E. v. Qvanten.
7 maj 1804.
Härmed har jag äran öfversända till Eders Excellens ett egenhändigt bref från H.
Konungen, skrifvet med H.
Excellens justitiestatsministerns vetskap och gillande.
Derjemte tilläter jag mig bringa till Eders Excellens ' kännedom några omständigheter, som härflyta ur den ställning, Sverige hittills intagit till den danska frågan.
Man anser det bäst för förslagets framgång, om det fram * ställes från Danmark.
Någonting närmare om förslagets första ursprung behöfde ju i alla händelser icke sägas.
Det faktum, att båda konungarne redan öfverenskommit om önskvärdheten af en innerligare anslutning mellan sina folk, till framtidens betryggande, torde, sedan äfven Eders Excellens gillat denna tanke, vara nog såsom utgångspunkt för ett nytt initiativ.
Helt och hållet delas här Eders Excellens åsigt, att, med afseende å den pågående konferensen och den obestämda ställning, Danmarks angelägenheter der ännu intaga, så få som möjligt böra komma i kännedom af de afsigter, som nu närma de tre skandinavitka nationernes regeringar till hvarandra.
Planen, sådan den blifvit framkastad, omfattas, enligt hvad konungen sagt mig, af ju9titieatatsministern med intresse.
Fanne Eders Excellens det för sin del önskligt att meddela sig med H. Exc.
friherre De Oeer, som är främste ledamoten i svenska statsrådet, angående förelaget i des9 helhet eller i detalj, så är jag viss på att H.
Konungen gerna vill öfverbringa brefvet från Eders Excellens.
Genom denna skriflvexling kunde vinnas ett personligt närmande mellan hufvudmännen i båda kabinetterna, de med förslaget förbundna svårigheterna och sättet för deras undanrödjande kunde på förhand skärskådas och slutligen ömsesidig öfverens-kommelse träffas om det närmare sättet för frågans upptagande af hvardera regeringen i sin helhet.Såsom de mest grannlaga punkterna i förslaget anser man de båda kungliga regeringarnas ansvarighet inför det gemensamma parlamentet samt åstadkommandet af beslut i de fall, d&amp; de särskilda unionsstatsrfiden stanna i öli k a meningar.
Men d&amp; ju lösningen häraf afser blott ett interimsförhållande, torde svårighe-terna i hvarje fall ioke vara oöfvervinneliga.
Så mycket nödvändigare är emellertid dä, att punkten om det dynastiska familjeför-draget, ehuru afseende framtiden, diskuteras och afgöres på samma gång som förslaget i öfrigt.
N: o 17.
Från konung Earl XV till konseljpresidenten Monrad.
Med glädje har jag erfarit, att Danmarks konung liksom Ni är lifvad fbr en närmare förening emellan de Skandinaviska folken, hvilken alltid utgjort en af mina käraste tankar.
Jag delar helt och hållet Eder åsigt om nödvändigheten att icke underställa denna fråga den nu församlade konferensen; och som jag väl inser svårigheten att till nfigon grad af mognad bereda ett så svårlöst ämne, utan samråd emellan flere personer och möten mellan framstående män från alla de tre rikena, hvarige-nom lätt skulle väckas en uppmärksamhet, som kunde framtränga ända till konferensen och menligt inverka på dess gång, så öf-▼erlemnar jag helt och hållet åt Eder sjelf att bedöma den lämpligaste tidpunkten att i detta ämne taga initiativet genom en officiel framställning till min regering.
Detta initiativ bör, så-Bom jag förut yttrat, komma ifrån Danmark, der, såsom jag vet, detta förslag omfattas af flere personer med intresse.
För närvarande har jag ingen högre önskan än att tillfälle vid konferensen eller eljest måtte erbjuda sig att för mig ådagalägga, huru oegennyttigt och utan alla biafsigter jag vill i mån af mina krafter verka för Danmarks väl.
Den 7 m %j.Ensam!
Svenskt original af Ruat Roest.
— Nej, den der stora låren skall inte in nu!
Bär den upp på vinden så länge, ropade fru Wendt efter flyttkarlarne, som knogade upp för trappan med en stor flatt låda.
— Det är lädan med den stora taflan, skall den inte packas upp härnere?
frågade tapetseraren, som stod på en hög trappa i förd med att hänga upp de tunga draperierna för dörrar och fönster.
— Nej, porträttet skall inte upp i dag.
Allt skall vara i ordning härinne innan dess.
Var god och säg till karlarne, att de inte stöta emot flygeln!
— Hvar skall den hän?
frågade snickaren, som kommit in med bockarne, på hvilka flygeln skulle hvila medan fotterna skrufvades på.
— Här, här, midt i rummet Der i hörnet ställa vi den lilla fantasimöbeln, soffan på sned för hörnet så, och bordet framför.
— Och chaiselonguen?
— Här, framför gobelinen.
Hjälp mig att flytta palmen på läsbordet.
Bokhyllorna skola hängas upp på alla väggarne, undantagandes den här, ofvanför skrifbordet, det är taflans plats.
— Icke skall frun bära staffliet själf?
— Det tar jag ingen skada af, det är inte det minsta tungt.
Där, borta vid fönstret är bästa dagern.
Småsakerna och böckerna skall jag själf ordna.
«Tag skickar efter herr Petterson, när taflan skall upp, troligen blir det i morgon; men jag skall i alla fall skicka ett bud!
Så, nu hade hon blifvit af med snickare och tapetserare, målare och flyttkarlar, hela denna stab af klamprande, ferniss-luktande, starka karlar, som spela hufvudrollen under debr&amp;kiga flyttdagarne och hvilka man är så glad att bli af med, när man ej längre oundgängligt behöfver dem.
Fru Wendt var också belåten och sysslade ett par tre timmar i det stora rummet, hennes hvardagsrum.
Nu mot qvällen böljade det verkligen arta sig.
Det hade varit en ansträngande dag, nästan tröttsammare än de föregående.
Hennes jungfru och åtskilliga hjelpmadamer hade arbetat i de yttre regionerna, hon med tapetserarne och snickarne i det inre.
I köket stod Fina på en vanlig trappstol och hängde upp de blanka blecksakerna på de ljusa väggarne.
Ja, det finge hon göra utan henne, hon var nu trött, hon skulle hvila sig.
Hon kastade sig ner på björnhuden framför kaminen och började fundera.
Så länge, länge sedan hon suttit så der, och hvad hade ej allt händt sedan dess!
Det sista året, det första sorgliga året, som följt på hennes svåra förluster, det år hon lefvat med sin gamla, blinda faster, föreföll henne nästan som en dröm.
När den gamla nu ändtligen fatt sluta, hade deltagande slägt och vänner försökt hjelpa henne med att ordna sitt lif!
Inte tänkte hon på att flytta för sig sjelf, det skulle hon aldrig härda ut med, och så ung som hon var gick det knappt an, hon borde antingen flytta till sin äldre, gifta syster eller skaffa sig en sällskapsdam eller adoptera ett barn, som skulle bli henne en ersättning för det hon förlorat.
Hon tackade dem för att de intresserade sig för henne, det var nog mycket förståndigt det de sade, men hon kunde ej göra det, så det tjenade till ingenting att tala derom, hon vore fast besluten att bilda ett eget hem och vara ensam!
Ja, och nu skulle hon visa sina vänner, att det gick an, visa dem att hon kunde det, att hon haft rätt.
Gruppen vid kaminen var ordnad som i hennes forna hem och hon satt länge och stirrade in i elden och drömde.
Hvad denna ensamhet var olik den ensamhet, hon vant sig vid hos gamla faster!
Det låg något högtidligt, nästan heligt öfver denna ensamhet.
Hon satt der på den yfviga, mjuka fallen midt ibland spillrorna af sitt forna hem, så förändrad i sin dystra enkeskrud, så blek, så mager.
Det var som om hon ensam blifvit kastad i land efter ett skeppsbrott, som uppslukat allt, hvad hon hållit kärt.
Från och med i morgon skulle hon börja ett nytt lif under nya förhållanden.
Först skulle hon låta hänga upp det stora oljefargsporträt-tet af sin man och sitt barn, och så skulle hon försöka attskaffa sig någon verksamhet, något arbete.
Måtte hon kunna arbeta!
Det noppades hon, i annat fall skulle hon försjunka i grubbel och sjelfplågeri, det visste hon.
Gud bevare hennes förstånd, sådana öfverretade nerver som hennes, voro ej att leka med.
Nej, hon skulle nog akta sig for att grubbla.
Tänk, att vara så alldeles ensam!
Här i den gamla, kända omgifniagen kunde hon nästan tro sig vara den unga nygifta frun, som satt och väntade på sin man.
Det var just vid denna tid på aftonen, han brukade komma hem.
Hur fort sprang han ej upp for trapporna, med hvilken ljufiig känsla hörde hon ej nyckelknippan skramla, då, när hon hörde det, kunde hon vara säker på att det var han, fast hon i alla fall ej brukade misstaga sig på hans steg.
Då lemnade hon allt, hvad hon hade för händer for att flyga emot honom, hon hade tusen påhitt för att öfverraska honom, variera hans mottagande, isynnerhet om aftnarne, då han regelbundet kom hem vid sjutiden.
Ibland gömde hon sig bakom dörren och gladde sig som ett barn, när han lat narra sig och ropade ut åt köket: » Marie, är min hustru utgången?
jag kan icke finna henne. » Ibland låg hon utsträckt på björnhuden och låtsade sofva tills han väckte henne med en kyss, ibland — ja, hvad hon varit barnslig och hvad de varit lyckliga!
Och sedan den tiden, den korta tiden, då hon mottog honom stillsammare, med fingret på mun, och ett, » du får gå tyst, gossen sofver. » Nej, nej, hon fick ej tänka, hon måste företaga sig något.
Ordna de gamla papperen i skrif bordet.
Ja, inte brefven naturligtvis, bara gamla räkningar från de sista tvenne åren, det var ett tråkigt göra och alls icke sorgligt och till på köpet något som måste göras.
Klockan slog sju i matsalen, men hon hade ej rört sig, hon satt ännu qvar!
hade hon verkligen suttit der en hel timme?
Hvad det knäppte i alla väggar och dörrar och hvad skuggorna voro mörka derborta bakom flygeln.
Det var väl att hon icke var mörkrädd.
Hvad .skulle hon också vara mörkrädd för, i sitt eget ombonade hem med sin jungfru några steg ifrån sig, derute i köket Spöken trodde hon ej på och andar — ja, komme andar och besökte henne, kunde det endast vara goda andar.
Men hon passade ej att vara ensam, hur ofta hade icke hennes man sagt henne det, till hälften skämtsamt, till hälften ve-modsfullt!
— Herre Gud, hvad var det!
Hon spratt till, honhörde steg i trappan, hastiga, manliga steg, hon hörde det välkända rasslet af nyckelknippan.
Utan att tänka, drifven af en impuls, som hon ej kunde hejda, flög hon upp och ilade till dörren.
Hon tryckte med en krampaktig rörelse handen mot hjertat — det var som om de sista, förfärliga åren ej funnits.
— Hade nyckeln vridits om, dörren öppnats och hennes man trädt in, hade hon ej blifvit rädd, knapt öfverraskad, hon nästan väntade det.
Men nej, de snabba stegen ilade förbi, högre upp, en trappa högre upp, der sattes nyckeln i tamburdörren — naturligtvis.
Oh, livad han hade haft rätt, hon passade ej att vara ensam med sin exalterade natur, sin lifliga fantasi, få en sådan hjertklapp-ning, en sådan skälfning genom hela kroppen, derför att häradshöfding Holm, som bodde i våningen öfver henne, kom hem klockan sju och hade sin tamburnyckel på en nyckelknippa som de flesta herrar.
Hvad hon var enfaldig, hon visste ju, att hon ej var den enda, som bodde i huset.
Hon gick in i matsalen, slog i ett glas vatten åt sig och drack.
Så satte hon sig ner vid skrifbordet och ordnade sina räkningar.
Hon visste ej att huset var så illa bygdt, att man kunde höra allt, som passerade hos grannen ofvanpå.
I annat fall hade hon troligen ej hyrt der.
Under de föregående dagarne, då hon haft så mycket stoj och väsen omkring sig, hade hon ej lagt märke dertill, men i afton.
Hon hörde formligen det minsta knäpp deruppifrån.
Nu ljödo de tunga, manliga stegen öfver hennes hufvud, ja visst, häradshöfdingens hvardagsrum låg ju alldeles öfver hennes.
Hon hörde små, lätta steg ila genom rummet, troligen hade frun varit ute i köket och kom nu in för att helsa sin man välkommen och lefva familjelif, familjelycka.
Och hvad var detta för ett välbekant, o så välbekant ljud, små trippande barnsteg och ljudet af någon leksak, som drogs öfver golfvet.
Troligen en liten trähäst med klumpigt hufvud och omöjlig hvit svans, hon kände till den sortens hästar, hon hade ju en dylik, en söndrig, afsvansad tingest här bredvid sig i skrifbordet — en relik, ett minne som allt annat.
Oh, de trippande barnastegen, den rullande trähästen, som ibland föll i kull och så restes upp igen.
Nu upphörde ljudet, troligtvis lyftes barnet upp i pappas knä, hon såg dem alla i tankarne, fader, moder, barn.
Hon var ej afundsjuk, hon missunnade dem ej deras lycka, men kunde hon ej fa vara i fred i sin ensamhet?
Nej, hon ville ej sitta och höra på,
38hon blef ju alldeles enerverad — hon gick ut i köket.
Fina höll på att ställa de blankpolerade kopparkärlen på spisel-kransen, det såg prydligt ut som ett dockskåp, hela hennes lilla hem var fint och poetiskt, isynnerhet hvardagsrummet, om hon bara finge vara i fred der, om hon bara slapp höra sina grannar 1 Hon sade, att hon ville spisa tidigt, hon var uttröttad, hon ville lägga sig snart och så begaf hon sig åter in.
Men hon blef stående i dörren till hvardagsrum-met.
Lilla barnet deruppe dansade » ringdans » med pappa, under det mamma spelade » höga berg och djupa dalar ».
Det var märkvärdigt hvad det hördes tydligt, precist som om det varit i samma rum.
Nu flyttades pianostolen undan, och hon hörde åter fadrens tunga, modrens lätta och barnets trippande steg och så rasslet af den lilla trähästen — nå, hvad skulle det nu bli af?
Öfver hela rummet in i det andra — så i det tredje.
Barnet skulle lägga sig, föräldrarne följde in det, jaså, barnkammaren var rakt öfver hennes sängkammare.
Nu kom han tillbaka, ensam, modren var väl qvar hos barnet.
Fru Wendt hörde hur han drog fram sin gungstol och satte sig.
Gudskelof, nu var det tyst Hon hade slagit sig ner i sin lilla hörnsoffa och började läsa, åh, det var skönt att sitta så der ostörd och ändtligen få hvila ut, ej blott kroppen, utan de öfveransträngda, pinade nerverna.
Hvad här var hemtrefligt.
Lamporna med de röda kuporna kastade ett mystiskt skimmer öfver det lilla begränsade område, de upplyste, en varm, glödande belysning.
De rödgula höstbladen i de stora vaserna öfverensstämde så väl med den gamla brokaden, gobe-linen och de mörka, indiska bronserna.
När det stora porträttet kommit upp, ja porträtt var kanske inte rätta ordet, det var ju snarare en riktig genretafla, så skulle det bli ett trefligt hem, så mycket det numera var möjligt.
Hon skulle hänga upp porträttet redan i morgon.
Hon försjönk i drömmerier, det hemtrefliga rummet och den fullkomliga tystnaden verkade lugnande.
På en gång ljödo åter de lätta, elastiska stegen öfver hennes hufvud, nu steg han också upp och de gingo båda till hörnet öfver hennes soffa, der deras piano stod, de skrapade med stolarne, flyttade fram ett notställ och nu, — nu brusade Wieniawskis » Legend » öfver hennes hufvud i fylliga veka violtoner, vackert ackompagnerad af pianot.
Store Gud !Legenden!
Hvilka minnen!
Deras stycke, deras kärleks legend, som hennes man brukade kalla den!
En sådan tortyr 1 Hur hvarje ton liksom vred omkring knifven i det öppna såret!
Det var som gjorde de två deruppe henne en orätt, som visste de, hur hon led af att höra dem, af att höra detta.
Det sjöd inom henne.
Hur de plågade henne!
Skulle nu också dessa främmande, okända menniskor förbittra hennes lif, var det icke sorgligt nog förut?
Om hon skulle skicka upp till dem och bedja dem låta bli att spela, nej det gick icke an, hon kunde icke göra sig löjlig, det var ju ej hennes hus, de hade ju hyrt der lika väl som hon och hade väl rättighet att gå på siua egna golf och spela duetter klockan hali åtta på aftonen.
Om det varit midt i natten, men half åtta på aftonen!
Det var en ryslig otur detta, men det var något som nästan var oundvikligt, om icke i denna form så i en annan.
Ofverallt i verlden funnes det lyckliga makar och små barn, ingen kunde rädda henne från att se eller höra det som pinade henne, ingen, ingen!
Det blefve väl bättre, när hon fick sysselsättning och vant sig vid det.
Kunde hon ej tänka på något annat, låta bli att höra på?
Nej, de klara, klingande, vemodiga tonerna trängde så tydligt ner till henne, det var omöjligt, outhärdligt!
Hon ringde:
— Om det är bäddadt åt mig, går jag och lägger mig;
— Skall frun redan lägga sig, klockan är inte mer än åtta.
— Jag vet det, men jag är trött.
Hon tog ett ljus och gick in i sängkammaren.
Taklampan brann och ljuset i den mattslipade kupan spred liksom ett slags månsken i rummet.
Hvad här var fridfullt och tyst, här hörde man icke musiken, det skulle bli skönt att hvila — att sofva.
Hon hade ej väntat, att den första aftonen i det nya hemmet skulle vara angenäm, men den hade varit svårare, än hon kunnat föreställa sig.
Finge hon bara sofva och hvila ut, skulle hon nog i morgon vara mindre nervös.
Hon klädde hastigt af sig och släckte lampan.
Hon hade just sjunkit i detta angenäma tillstånd mellan sömn och vaka, denna halft medvetslösa dvala, under hvilken man hvarken tillhör drömmarnes eller verklighetens verld då —.
Hvad var nu detta — var det i sjelfva rummet?
nej, det var deruppifrån; man drog barnets vagn fram och tillbaka under det en ung, frisk qvinnoröst sjöng en välbekant vaggvisa.
Hon låg och vred sig i sängen, omöjligt att sofva, ljudet var visserligen ej mycket starkt, men detta ljud, det var som om barnvagnens hjul gingo öfver hennes bjerta.
Hvarje nerv v§rkte, alla pulsar flögo.
Hon hörde den välkända vaggvisaus toner, hon kunde nästan urskilja orden.
Skulle det fortfara så här dag och natt?
Det kunde ingen stå ut med.
En sådan svag man, som tillät att man drog vagnen för att söfva ett friskt barn, hon visste ju, att det var friskt, det hade ju nyss tultat öfver rummet och dragit den välsignade trähästen efter sig och dansat.
Hon hade feber: sömnlöshet, tröttheten, de öfverretade nerverna gjorde henne formligen sjuk.
Nå, nu ändtligen upphörde det pinsamma ljudet, det var som om en sten lyfiades från hennes hjerta, hon kunde knappast tro på möjligheten af att hon skulle fa ro — ja det var tyst, man sjöng ej längre, hade upphört att draga vagnen, hon skulle få sofva, sofva!
Och hon sof några timmar, tungt och utan drömmar.
Men dagen började knappt sila sig in genom de mörka gardinerna, då hon väcktes af barnskrik, var det hennes barn?
hon måste vakna för att se efter, om det var sjukt — Nej, hon hade inte något barn mera.
Det var den lille deruppe.
Skulle det aldrig bli morgon.
Hon tände ljus.
Gudskelof, klockan var redan half sex.
Hon låg och läste ett par timmar och steg upp vid åttatiden.
Förmiddagen gick temligen fort, hon hade ännu åtskilligt att ordna med sina böcker.
Vid tretiden upphörde hon och tänkte just ge order om att skicka efter tapetseraren, som skulle hänga upp det stora porträttet, då hon råkade se ut genom tönstret.
Utanför, på gatan, stod en ung, högväxt, ståtlig man, som kastade slängkyssar upp till våningen ofvanför hennes.
Jaså, det var häradshöfding Holm.
Troligen stodo hustru och barn i fönstret och helsade på pappa.
Hon hörde ånyo de snabba, manliga stegen i trappan, skramlet af nyckelknippan och så ljuden af fotstegen deruppe, fadrens, modrens och barnets.
Nej, hon kunde icke hänga upp porträttet, det var en alltför grym kontrast, de lefvande, mannen och barnet der uppe, och hennes döda, målade på lärftet, här nere.
Bättre att platsen på väggen stode tom, det kundeej vara någon tröst att se afbilderna af de kära, under det hon med hela sin själ, alla sina sinnen, med hvarje fiber, hvaije nerv lefde de lefvandes lif der uppe, lefde om sitt lif i deras, missunnade dem deras lycka, önskade att de skulle veta, hur det kändes, hur det kändes!
Så gick dagen, hon hörde när mannen gick, när han kom igen, hur de mötte honom, så duetterna for viol och piano och så natten med vaggsången och barnvagnens hjul öfver hennes hufvud.
En vecka fbrflöt på detta sätt, hon nästan hatade dem, hon blef bitter, bård till sinnes, alla hennes upproriska, förtviflade känslor vaknade, hon kunde ej härda ut att tänka på det lif, som nu förestod henne.
Hon skämdes att ens för sig sjelf erkänna sina tankar, att anförtro sig åt någon var omöjligt, alla hennes vänner hade ju sagt henne, att hon ej kunde lefva ensam, och för resten, hur förklara för dessa lyckliga väninnor, omgifna af stojande barnskaror, hur förfärligt skarpt och tydligt ljudet från lyckliga hem tränger ner till den ensamma.
Hon var för stolt, hon ville ej höra deras beklagande, för resten de kunde ju ej förstå henne, hon hade ju de allra hyggligaste grannar öfver sig, grannar, som ej stälde till baler pen t på natten och ej hade piano-klimprande döttrar, en stilla, fin familj.
Hon, som sjelf var musikalisk, borde riktigt njuta af häradshöfding Holms konstnärliga spel.
Tänk att ha öfver sig en familj med blott ett litet barn, man kunde ej önska sig bättre, det var en sällsynt tur!
Nej, hon skulle nog låta bli att beklaga sig, hon skulle nog akta sig!
Men porträttet kom ej upp.
Hon gaf visserligen ej ens sig själf samma skäl för denna uraktlåtenhet som första dagen utan skyllde på, att rummet ej var fullständigt i ordning.
En vecka hade som sagdt förflutit, en tung, svår, långsam vecka.
Det var på senhösten, regnigt och mulet.
Hon tog ej emot visiter, » hon var ej fSrdig », svarade hon på alla förfrågningar, rätta orsaken var, att hon ej ville att någon skulle märka, hur olycklig hon kände sig i sitt nya hem.
Så en aftonstund, under det hon satt vid fönstret, kom hennes jungfru in.
Hon såg ifrig och vigtig ut och hade tydligen något att berätta.
Hon gaf sig att syssla med brasan och sade så: — Vet fruo, att häradshöfdingens barn sjuknat i natt?
Doktorn har just varit där och sagt, att det är difteri.
— Difteri, åh det är väl inte så farligt.
Fina öfver-drifver alltid.
— Det sa ’ husjungfrun.
— Jaså, det var tråkigt.
Orden föllo helt likgiltigt.
Lilla Fina, sora väntat att frun skulle visa ett djupare intresse för nyheten, gick &amp; ter ut i köket.
Fru Wendt släppte broderiet, hon hållit i hand och föll i tankar.
Det var synd om föraldrarne, att barnet var sjukt, men det var väl icke något vidare farligt.
Fina öfverdref, som sagdt, alltid.
Hon kunde emellertid ej fortsätta med sitt arbete, hon kände en besynnerlig oro och ångest, som om hon på något oförklarligt sätt vore skuld till barnets sjukdom.
Hon tänkte på det lilla barnet, på den stackars modren.
Hon såg ej, när häradshöfdingen kom hem, men hon hörde honom i trapporna en hel timme före den vanliga tiden.
Han stormade ej idag upp, han gick tyst liksom vore han rädd att störa sitt sjuka barn.
Denna tystnad, som på en gång rådde däruppe var så hemsk, så tryckande.
Inga manliga steg, inga lätta ungdomliga, inga trippande barnfötter.
De hade flyttat in barnet i sin sängkammare och sutto där, nu kunde hon göra räkning på en lugn natt.
När Fina sade det spratt hon till, det var som hade hon önskat dem däruppe sjukdom och olycka för att hon skulle fa vara i fred.
Klockan blef sex, sju, allt var tyst däruppe, ja naturligtvis, inte kunde de spela duetter, när barnet var sjukt, kanske döende, deras enda barn, stackars, stackars föräldrar 1 Ah, hvad hon var enfaldig, skulle hon nu börja att sörja för dessa främmande människor!
Hade hon ej tillräckligt med sina egna bekymmer?
I alla fall, i värsta fall, om de också miste sitt barn, kunde de ju fa andra, som ersatte det, de voro ju unga, om barnet skulle dö, hade de ju hvarandra — det kunde aldrig bli detsamma!
Men hvarför var hon så orolig, kände samvetsförebråelser, det var som barnet blifvit sjukt därför att hon missunnat dem det, därför att hon varit afundsjuk på deras lycka.
Hon gick upp och ned i rummet, ett rof for en obetvinglig ångest, ii ej, det gick icke an att finna sig på detta sätt.
Nu hade hon ju tyst omkring sig, du kunde hon ju läsa, skrifva, sy, tänka — det var ju det honönskat.
Om hon skulle spela, hon hade ju ej öppnat flygeln, sedan hon flyttat in i sitt nya hem.
Nej, icke spela, icke spela, det kunde störa den lilla sjuklingen och säkerligen plåga föräldrarne.
Men det var märkvärdigt nog det enda, hon för tillfallet hade lust till, hon kände, att hon skulle spela väl i afton, ja, att hon till och med skulle sjunga väl
— hon som ej hade sjungit på så länge.
Månne hon ännu hade någon röst?
Hon gick fram till stora flygeln och lade handen på locket.
Inte behöfde hon ha några konsidera-tioner för dem?
Hon behöfde ej ens veta, att deras barn var sjukt.