Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dä denna påföljd ej ar lampelig i dec fall, acena Makan förwerkar lifwet och ägtenskapS-ffillnad genom döden inträffar, kan densamma per analogiarn ej heller upkomma, dä genom Konungens
Nåd dödsstraffet mildras, men den oskyldiga Makan andä will agtenskaps-skillnaden yrka.
Detta skulle lända til en skärpning i straffet, hwaraf ej blott den brottslige makan, utan äfwen detz barn komme at widkannas en förlust, hwilken Strafflagen ej clieterar, och hwilken således ej eller af en benädning til lifwet bör kunna blifwa nägon etKA, och jag hemställer derföre lika med Herr bäamier.ttam, om icke densamma bör uteslutas wid dec bifall, som i öfrigt lemnäs til Lag-Utskottets Betänkande, saar wid. stående agtenskaps-ffillnader, i be fallsom ofwan äro nämnde, nägon del af ben emot Samhällslagen brottslige Makans gifto-rätt ej mä anses wara til den andra Makan förwerkad, dä denne Dunbar at blifwa ägtenffaps-förbinbelfen qwitt.
Herr 97S De» 2z Mars»
Herr lanners tam upläste utur Lag-Utffotters Betänkande följande: "och kommer i anseende til gifto-rärr, morgongafwa, annat giftes ingående, samt Barnens wärdande i sörsta fallet/ "dä ffillnad bewiljas derföre, at den andra Makan "blifwit dömd til Landsflykt eller lifstidsfangelse, "at gälla hwad Lagen i iz i, 2 och z §. §.
"Giftermals-Balken stadgar för den, som genom "hor förorsakat ffillnad," rilläggandes
Herr vännerstam. der hans mening wore, at hwad här blist lvik förestagit, för det fall, dä den ena Makan blifwit dömd til Landsflykt eller lifstids-fängelse, borde aldeles utgå, och harwid gälla hwad Allmänna Lagen derom förut stadgar.
Herr Nausnolkk tilkännagaf, at ehuru Ledamot af Lag-Utffotket, hade han icke öfwerwarit dest öfweriaggningar och bcstur i detta mål.
Han finge mt allenast namna, dek han fullkomligen instämd^ i Herr klannerstams yttrande.
Det förer fiagne stadgandet rörde tredje mans ratt:
Giftorätten kunde icke beröfwas den som blifwit dömd til Landsflykt eller lifstids-fängelse, hwilken icke derigenom hade brutit agtenffaps-förbindelsen, och wore pä sädén grund de anförde Lagens rum, säsom gällande för hvrsbrott, pä intet sätt tillamplige til detta fall.
Herr Grefwen och Landtmarska lken förestog bifall ril La 1 - U:ffotters Betänkande, med undantag af det förestagne stadgande, svm af Herr kvlanlitrst-im blifwit Utmärkt.
Nopades
Ja, Fri* Den rz Mars.
97- Friherre Legerström, 7acob, yttrade sia icke anse formligt, at enär detta Betänkandr öfwer en fraga, som kunde anses för ny, sedan Kongl. Mmtt deröfwer afgifwir,en särskild proposition, wore det första, som Lag-Utffottet deröfwer afgifwit, detsamma med nägon förändring antogss.
Han erindrade derföre, at detsamma antingen borde antagas uran anmärkningar, eller til Utskottet älerförwisas.
Grefwe körner inwändr häremot, at sedan Riksens Ständer sjelfwe häröfwer, efter der mäler 2:ne gänger warit under pröfning, afgifwit sin underdäniga ?ropo^,ioa kil Konungen, och delta rnal salunda wore för Riksens Ständer tredje gängen framstalldt, syntes ändamäler med Riks, dags-Ordningens stadgande om äicr-remis-er, nämligen en noga kännedom och derpå följande granffiiing, wara fullkomligen upfylldr.
Företogs til slutelig! afgörande Lag-UkssottetS sedan den 28 Februarii pa börder hwilande utlåtande , angäende inskränkning i friheten at göra piäei Lommisser.
Herr 6run<ZsIstserna, ^Ibin, hade inlemnat följande OiÄsmen, som uplästes:
Med förtröstan uppä Högloft.
RidderffapetS vch Adelns benägna öfverseende med der ofullkomliga i uttryckandet af mina tankar, wagar jag för nagra ögonblick fästa RidderffapetS och AdelnS upmärksamhet pä de xrqM Högloft.
Lag-Urssot rer - 98o Den rz Mars. let ingifwit, rörande instränkning af den rättighet, ar göra kiäei Lommiss.
Dispositioner och Testam mentén.
Detta inskränkande, hwarwid jag, som medlem af detta Srand, ej kunnat undgå ar fasta en sorgsen upmärksamhet, wagar jag i lwänne afftenden anse som förkastelig!; först för ar der synbarligen mor Ständers interesse ar stridande, för der andra derföre, ar det uphäfwer hwarje Medborgares heliga ratt at fritt clisponerL sin wäl förwärfda egendom, da clisporition ej mor sunda förnuftet är stridande.
Ar denna inskränkning mot Ståndets interesse ar stridande, kan wäl ej någon undfalla: det enda annu äterstäende fact at i Ridderstapers och Adelns hander bibehålla förmögenhet stall säledes afwen förswinna?
Den ärfda och säljbara jorden anwändes lil winnande af tjenster, i hwilka, hälst de militära, förmögenhet snarare af än tiltar, och framtiden stall kanhända olyckligtwis utwisa, at egendomar mer och mer förswinna ur Adelns händer , hälst den ej har sä lätta utwägar at förwärfwa den som de öfriga Standen.
Kastom en blick pä Englands Adel: oberoende, det aldrig en Bensteman fullkomligt kan bli, är den det fastaste stöd för detta Lands uraidriga Lonsticurion, och x, genstap som piopnek.-uie gör den ostridigt fa oberoende.
Man kan ej neka at den mindre bemedlade siäpas mera ofra af behoswen til gunstens altare, och fastän wi fä wäl under förra Niks-Möcen som under närwarande, hörr beroende män fritt yttra sina tankar til förswar af heliga rättigheter, Den 2z Mars.
931 har man mindre rätt al fordra detta öfwermenffliga hjeltemod, da egen wälfärd oftast löper fara.
Lag-Ulffottets projeLt sa tydeligen aflägsnar detta oberoende, da det aflägsnar medlen at blifwa det, da wägar jag i ödmjukhet fräga, om desi antagande med Ståndets interesse kan wara förenligt.
Staten, wagar jag afwen tro, ej heller förlorar wid l^iäei kommiss-äis^ositioiier, lwartom winner, ty man har haft exempel uppå, at sadane egendomar, i brist af behörige arfwingar, förblifwit Kronans vomainsr, hwilkec nästan aldrig hander med andra.
Det skulle kanske kunna inwandas, at ^iäei (lommisser wanligen wanstötas, och Staten derigenom lider, men lär denna wanskörsel sällan sträcka sig längre än til yttre prydnader och byggnader, (af hwars mer eller mindre prakt jag ej kan inse Staten förlora) och ej til jordens culcm-, hwilken ägaren af egir interesse, antingen lifsuppehälle eller förökade inkomster, befalles at ej glömma; wanskötes derföre k"iclei Lommisrer, matte orsaken ej härledas derifrån, at egendomen är Lommiss, utan af agarens naturliga fallenhet at wanfföra hwad egendom fom hälst.
Man torde äfwen inwända, at?-6ei LommisrDispositioner äro förfördelande; det wore de i fanning, om en far, som äger flere barn, gjorde af ail sin förmögenhet en sädan äisposition, hwilket troligen sällan händer; i andra generation kan er sadant förfördelande i alla fall aga rum, ty Lag-Ucfforrer förestår ju rättighet, at fritt disponera sin sörwärfda egendom för twänne generationer, der -82 Den rz Mars. wil saga för barn och barnbarn; just det fall da förfördelandet wore mast känbart är ej förekommit, sedermera blir det alt mindre och mindre kändart; ly af en egendom, som fran den ena generation til den andra stall delas, tilfaller hwar och en afarft bingarne fluteligen en högst obetydelig lott, och agandet af et, för et eller twähundrade är sedan stift rädt, commiss bör rimligen ej af med-arfwin gar afundas, ty man kan oftast tydeligen inse, at vm en sädan egendom warit delbar, hade ingen af
Lem utaf densamma baft nytta; dä om man ärer, igen betraktar saken fran motsatt sida, finner man ryveligen, at slägren i längden af en sädan cl! po. -ilion drar fördel, ty hwarje commiss - ägare bör äga tilfälle, at gifwa fina barn säucation, bibringa dem kunffaper, som göra dem kil i Samhället nyttige medlemmar, och tyckes det med fäderne äispositioner wara rätta affiqten, och ej den, at en enda i maklighet och owerksamhet ffulle fä framlefwa sin tid.
Det kan ej annar än förefalla mig obegripeligt, at Högloft.
Lag-Urskottet ej afwen erfstyrkcr bibehållande af rättighet at göra äispositioner för Sekler acl pios usuj» säsom stipendier m. m.: äro dä clispositioner lil Slägrens förmän aä imxios?
En medelwäg hade kanffe kunnat med mera billighet ägt rum, den vm Lagutskottet tilftyrkt, at man blott agde en oinskränkt aispo icions - rätt öfwer en utstakad
Summa (i fall man fruktade, at en collossalist förmögenhet skulle tilfalla wista i Samhället), och at arftagare» af et kiciei Commiss wore förpliktad, ar, i proportion af sin förmögenhet, bestrida sina fystons upfostrans-omkostnader, i händelse de för öfrigt wörö lottlös;, lil des; deras up fostran - Den 2z Mars.
98z fostran wore fullkomnad eller de upnatt en witz älder, i fall fadren detzförinnan stulle hafwa aflidit.
Jag wägar kro, ar er wida större ändamäl häri» genom hade wunnits.
Slureligen kan jag, enligt min fulla öfwertygelfe, ej annorlunda anse verra Lag-Utskottets rilstyrkande, an som en för wida sträckt inskränkning af hwarje Medborgares heliga och ostridiga rätt, ar fritt clispouerL en oftast med mödor förwärfwad egendom.
Hwad ar frihet, om denna rätt blefwe otz beröfwad, djupt ar den sjunken?
För min del wägar jag tro, at der ar en frihet ingen Lag rätt» wifligen kan otz beröfwa, och som Fullmägtig för en annan Familj anser jag mig än mera förbunden at höja min röst deremot, och wägar hos Högwälborne Herr Grefwe» och Landtmarssalken jag anhalla om proposition a totalt afstag af Högloft. Lag-Utskottets xrojeÄ, til inskränkning affriöis.
xositions-rätt öfwer en förwäcfd egendom. ^Ibin Orunäelst^erns.
Friherre 8t^ernste6t, earl 6 US tak, hade ingifwit et viÄamsu, sa lydande,:
Sedan i frägan om inffränkning i friheten at göra k iclei Lommisser redan mycket blifwit tall och ffrifwit, skulle det synas som derwid ej wore någor widare ar tillägga; men som Lag-Utskottet i sitt sednare afgifne uilätande öfwer de fleste emot dest Betänkande gjorde anmärkningar härtil föranleder, torde der tillätas mig, at såsom swar derpä, uti detta för wärl Samhälle wigtiga amne, ytterligare uptaga Högwälborne Herr GrefwenS och Landt» 984 Den sz Mars.
Landtmarffalkens, samt Högloft.
Ridderffapets och Adelns upmärksamhet..
Ar en inskränkt frihet i utöfningen af Lagliga rättigheter, icke kan wara ändamalet af wär nya Stars-Författning, tror jag med fullkomlig witzher, och VIN än stadgadt blef, at pnvilegierscl jord fin» ge innehafwas af hwem som halst, foller deraf aldeles icke,'ak ju ej Lagar ocff Afhandlingar komma at lagga hinder i wägen för ätkomsten deraf; en motsatt lystnad at, utom ägande rattens heliga fordran, wilja occupsra Rikets jord, medförde wadli» ga påföljder för Slaten.
Jag kan icke frångå den redan gjorda anmärkning, at da Borgmästaren Imicl-Möm i sitt lvleinorial motiverat inskränkning i stiftandet af IHIej Oommi85.er, hans mening icke warit den, som Lag-Utskottet p>oj(.6 rar, at för framtiden wagra eller förbjuda flika Stiftelser, hwilket pacagligt bewises af hans egna ord: och sa forhecftiga Lörfattningac som endel knclcjLommi88> Stiftelser ej ma kunna göras; det synes mig säledes, at Lag-Utffottet bordt bestämma beskaffenheten af berörde skadliga Författningar, icke ar utan undantag förkasta de nyliige, hälst som Herr I-mä' ström ti! ock med synes itppl ob^!
Lt den del af dem som wörö gagnande, och ehuru wäl
Herr knnäström föreställer den fraga, om i Frankrike icke någon ägande ratt sinnes, enar ingen derpå obestämd tid ffulle fa föreskrifwa Lagar om sin egendom, ma man icke påtruga honom, at wilja efter främmande Nationers Lag-oxplic upgöra Swensk Lagstiftning, i synnerhet fran en tidepunkr, da lugn och förtrolighet annu icke war fullkomligt återställd, men som framgent warit Kejsar den Förste förbe - Den 2z Mars.
98Z hällit at befordra.
Det kan ival wara, at i Frankrike sa wäl som i England inskränkningar blifwit widtagne, at icke öfwer höfwan tillåta subrtitutiover för framtiden, likwal lar der icke kunna bestridas, at pä kiclei commi§8-Inrättningar stödjer sig i England UspresentstionLn för, Ofwerhufet, som urgjvrdt och kommer at utgöra dest styrka och anseende, och at i Frankrike för der narwarande fordras en stadgad förmögenhet, at kunna bibehålla Adelffapet.
Derom öfwertygad, at Keplebentationen för Adeln hos ost, likaledes efter nämnde förhållande con^ituersä, närmast upnär sitt föremal, har jag i det hänseende afwen yrkar, at kiclei l^om. mis» Stiftelser för enskild och allmän nytta böra tillätas, samt lil sin kraft och werkan fortfara, hwarföruran i allmänhet aberopas hwad jag, jämte flere Ridderssapecs och Adelns wärde Ledamöter, förut anfort för hesgden deraf, at i wäre för hyfsning och frihet kände Fädernesland, fä efter Sekler gammal Swensk Lag anwända wära förwarfda lljsponible fastigheter, hwilket Lag-Utskottet icke annat bordt an medgifwa, sä widt der amages, at säkerhet om hwad man redeligen förwärfwat, utgör, jemtt rättigheten at kunna förordna deröfwer, nägot aldeles oskiljaktigt frän ägande-rätts begreper; inskränkning deri blir för Samhället mera äfventyrlig och wäldsam, an den farhagan äger rum eller är at suponerg,, det all jord möjligen kan öfwergä til kiclei Lommi^ser.
Hos ost sinnes mera jord obebodd och ocultivoi-acl, an som för meranamnde Stiftelser i Sekler medhinnes ar occuperg.
Lag-Utffottet medgifwer i öfrigt frad:len deraf, at De af Adel, som aga säte och stamma pä Riks - 986
Den 2z Mlars> Riksdagen, mage wara besmna; det mäste pä enahanda stäk sä mycker mer inse nyttan af Egendomens bibehällande innom dessa för Lagstiftande Representation Utkvrade Ramiller, som med kicleieominisser sädanl egenteligen asyfras; men i hwad sall som hälst och sä wida ofrabenamnde förordnanden efter godkände ?rinciper warda gjorde och ordentligen fastställde, finnes deträktwist och billigt, at icke ändra Allmänna Lagens med consmmionel frihet öfwerensstämmande föreskrifter i i6 Lax. i §.
Arfdabalken, at med eller utan wilkor göra 1«- »tsmente.
I denne del wägar jag Åberopa hwad Frankrikes ryktbare Författare Herr Ilontesyuieu j l/ksprit klos luOis yttrar: bien publicus n'ert zamais, <^ue l'on prive un karticulier 6e son bien, ou mome, lui en retrancbs le moincire par ris pär uns lH ou un Reglcinent kolikigue.
Dans ce cas, il s^ut suivre ä la riZeur la I.oi Livil, «st Is kalaäiuni cle la propriete.
Allt specicust anseende af rätt, hwarmed främmande afsigter skulle kunna gynnas, ar och förblifwer i Lagstiftningen förderfligt, och förlorade rättigheter skola kränka friheten, som jag tror mig förswara, dä jag yrkar Lagens helgd ,i nämnde Opilel och Valk, jemnfört med 1686 Ars 1'eslaments-Stadga, hwaröfwer jag tilHöglofl.
Ridderstapet och Adeln i ödmjukhet utber mig Herr Grefwens och LandtmarssalkenS kroxositioo.
Herr Rotblieb, Larl Rreäric, upläste til krotocollec följande: Äfwer det wigtiga ämne, som nu är föremälet för Högloft.
Ridderskapets och Adelns upmärkfamhet, har redan til öfwerfiöd blifwit talat, Den 2Z Maks. §87 lat, och man har äfwen genom tryck til Allmänhetens kunskap befordrar sä ival sina egna svin andras tankar, men jag kan tikwäl icke underläca, ar ännu en gang höra min röst ril försivar af en rättighet, som hittils btifwit ansedd såsom vstiijagiig fran ägande» rätten.
Lag-Utskottet uti sitt senare Betänkande, angående den föreflagne inskränkningen i Testamenrs- och
Do mions-friheten, behagar a» beropa siere bave forntidens och nyare Folkslags Lagar, kunde i synnerhet hwad Utskottet anfört om Frankrike och England, mycket wederläggas; men som jag anser ali åberopande af utländska Lagar olämpligt, wil jag ej för der närwarande härmed uptaqa tiden: äfwensom da jag wid första öfwerläggningen i detta ämne, enligt min öfwerrygelse, sökte wederlägga de siere i politiskt och moraliskt afseende as Utskottet ^vidlyftigt anförda Al-gumemer, anser jag det wara öfverflödigt ac nu uprepa mina motskäl, och sämedelst trötta Ridderskapets och Adelns tålamod.
Utskottets anförande innefattar i allmänhet suppo^itioner af händelser, som wäl möjligen kunna inträffa; men som äro grundade pä det besynnerliga begrep om menniskan, at hon endast äger onda, icke goda böjelser och anlag, och som härleda sig ifrän sadane enskildes förhällanden, hwilka, enligt min ranka, icke kunna eller böra komma i comiäeration wid stiftandet af allmänna Lagar, vm de ej stola fa stämpeln af hwad man kallar en nödhjelp, för at likasom framkwinga en fattad i6Lk>.
Jag wil likwäl fästa Högloft.
Ridderskapets och Adelns upmärksamhet pa nägra omständigheter, ä nyo uprepade i Utskottets sednare Betänkande.
Der §88 Den 2Z Mars. anföres at Nöel Lommiss-Stiftelser kunna aldeles uphäfwa gll 6i8position8 ftiher af fast egendom, och göra Arfda-Balken onyttig.
Hwarföre suoonera ven aflägsna och nästan omöjligen inträffande händelsen, at all fast egendom kan förwandlas til O01NMI88, dä arfwe-jord, itttecknad och för wederlag gi-averacj jord icke hartil får anwändas?
Hwarföre antaga som säkert, at alla innehafware af förwärfd Jord nödwändigc stola stifta ikHe, c:ommi8!,er?
Hwarföre grunda en Lagförandring pä dylika 8uppo3itioner?
Utan twifwel derföre, ar nägra werkliga stal aro fwara ar upleta.
Om den hittills gällande Testaments- och Oon2tio>i8-friheten wore sä högst stadlig och förderflig som Utstottet förmenar, tyckes som wära fordna Lagstiftare, hwitkas wishet med säkerhet kan jemnföras med de nuwarandes, stuile hafwa insett stadligheten af denna frihet, skulle hafwa instränkt densamma.
Som detta icke händc, hade jag trott at uröfningen af denna rättighet förtjente et mildare, et rattwifare bedömande, an at kallas en lystnad atäswenpä et opatriotistt sätt göra sitt namn odödligt, et ondt, som begynt smitta alla Lisber: det wil säga, ehuru man ej tydligt welat yttra sig, et ondt som egenteligen warit utöfwadt af Ridderstaper och Adeln.
Utstottet har wäl medgifwit, at dennuwarande
Dstamenrs-frihet icke är stridande emot Riksens Ständers beflut, at all jord, af hwad natur som halst, mä af hwar man förwarfwas; men wil likwäl förklara denna frihet wara emot samma bestuts c8pne och syftemäl.
Jag kan icke ens medgifwa denna moclilication: afsigten med Nidderstapets och Adelns Den 2Z Mars. 989 Adelns besiut i detta fall war endast den, at hwar man skulle kunna lagligen aga och besitta jord af hwad natur som halst, som Hittills fatt wara i privat mans ägo, der N)il saga, Säterier, Bergsmanshemman m. si.
Ändamalet härmed kunde sä mycket mindre äsyfra en större omfattning, som mycken jord ännu finnes, hwilken af piivare icke kan förwärfwas: och förmodade Ridderffapet och Adeln wisserligen icke, da de gjorde en uppoffring af lagliga rättigheter, at deraf ffulle hämtas skäl til en Lag-förändring, som uphäfwer en rättighet, hwilken kanske är af mästa betydenhet för Ridderskap;! och Adeln.
Utskottet tror at ingen wada ffulle upsta för. fromma Stiftelser af dest Lag-p>ojecks antagande.
Utskottet lärer da endast hafwa ihagkommit de redan stiftade fromma Inrättningar; ty uran at handla emot principsn, ffnlle fast egendom, sedan detta prozeck wore antagit, aldrig kunna anwändas til pios U8U8.
Det blef ju en uppenbar comraäickion, ak i et fall aga rättighet, ar för ewärdeliga rider bestämma wilkoren för en Oonalion, men ej i et annat?
Det upstod ju en orimlighet, om egendom kunde med hwad wilkor som halst cl^ponLias til wista Stiftelser och Inrättningar, men icke bewaras til förman för egna efterkommande.
Med all aktning för andra hyfsade Folkstags Lagar och Stadgar, tror jag al Sweriges ära ej ökes genom antagandet af främmande Lagar, hwilkas företräde för wära ännu är »afgjordt.
De fordna Swear och Göther, altid fria, aldrig underkufwade, kände icke inom sina Landamaren teodal-steiner:
Det har vck i Swerige aldrig ägt fast sol, och wara -9» Den 2z Mars. tvära kicls! <7ommi886r kunna icke anses säsom lemningar, annu mindre säsoiw vya telningar af bVockalismsn. Wär Allmänna Lag grundar sig pä wära fordna LandstapS-.Lagar, som moro stiftade och efterlefda af en.fri. en sjelfständig Nanon. 1686 ärS Testamenrs,Stadga äger san'.ma ursprung, och uti denna Stadga , ännu icke uphafwen, bewaras den rättighet man nu will kullkasta: Dest i tz. stadgar:
"ar der tillätes testamentera ril hwem man will, egne eller främmande, barn eller androm arfrvom, mer eller mindre all aflinqe-jord och Lösören uran ärstillnad": och uti 5 §. säges: "hwad "förordning och wilker säledes lagligen och testamems"wis gjorde äro, böra sä wäl äfvensom först Te"stamcntel bekommit, som dest efterkommande uti hwad "led och §cnL!3tio-i de wörö , obrottsligen och allt "framgent ril alla stycken efterlefwas, och förchm"skull i kraft deraf, hwarjom och enom är tillåtlig!, ar göra til sin Familles heder och consia "ration perpetuel förordning, al barn eller andra "icke stola hafwa macht någor testamenterar gods, "huus, fruchrbart Lapitsl eller fouveler at dela, för"minsta eller föryttra, uran man efter man lara sig nö"ja med den ärliga deraf flytande nytta".
Jag wil medgifwa, at uröfningen af i fräga warande Testamenls frihet är mitzbruk underkastadt; men kunna alla miHbruk förrkommas?
I Swerige är TestamenkS-friheten instrankt inom sädane gransor, at de möjligen deraf harflytande mitzbruk aldrig kunna bli wädliga för Samhället, hälst sedan under detta Riksmöte den Lagstiftande Magten updragit är den Lagstipandr, at meddela Oi8pen8er j sädane riclei Lommi8z.
Författningar, som synas wara menliga för det allmänna eller enstildta internet.
Den 2z Marsr 99» och det beslut tillika blifwit fatladt, at en kille» commi58arres alla arfvingar skola njuta fardag.
Lagstiftaren har derigenom utsträckt sin ätgärd nära yttersta punkten af gränsorna för sin magt, och kan, enligt min ranka icke ga widare, utan at grund, lägga uphäfwandrt af den naturliga friheten, at obehindradt kunna anwända en dagligen förmärs» rvad egendom.
Jfrän denna öfwertygelse kan jag icke afwika förr an andra och mera gällande skäl framställas, än de pa hwilka man hittills welar grunda uphäf» »vander af en rättighet, som leder sitt ursprung ifran wära äldsta Lagar, svm de mäst enwäldige Lagstiftare respeaerat, en rättighet, som synes wa. ra oskiljaktig fran begrepper om äganderätt, fran el fullkomligt åtnjutande af medborgerlig frihet.
Friherre 6^IIen8tjerns,^xeI Lric, och Herr L^llenLVälin, conlormeislle sig med Herr Uotblieb.
Friherre 8tsel von klo1l8tein.
Jag har redan förut i detta ämne yttrat min tanke och will således icke häröfwer wara mängordia.
Jag fär allenast tillägga, at sedan nu mera ar beflmat, at hwar man får besitta all flagS Jord, wer jag ej om Inrättningen af kyllej-Lommisser bör eller icke bör anses nyttig för Adels-Ständer; men hwad jag med säkerhet inser, är, ar Lag - Utskottets Betänkande innefattar en rubbning u:i hwars och ens fria cli-position-rätt öfwer sin egendom och.ar ett bifall dertil skulle wara et wädligt prMjuäicat.
Alwen förefaller der mig besynnerligt, ar nar man pästar, ar -92 Den 2Z Mars. ett genom commiss Inrättningar blott ett barn njuter förmon och de öfrige lida orätt/ man likafullt tillagger en le-nator rättighet/ at göra orätt ät första och andra Lenei-mion.
Jag tror at man antingen borde göra orätt ät ingen eller ock borde ett och samma stadgande gälla för alla och för alla tilkommande tider.
Grefwe körner, Ellvik Loran.
Oaktadt de mänga inwändningar / som blifwit gjorda emot Utskottets Betänkande/ torde likwäl killäras mig, at/ dä jag redan en gang i delta ämne förklarat mina tankar, äfwen nu fä befwara nägra af dessa inkast.
Man har ansett säsom obilligt, at xerpstuel-, stadgande» ffulle fä äga rum i afseende pa fromma stiftelser, dä de ej fä äga samma beställd i anseende til enffildka.
Men jag ber alman täckes päminna sig, at i det förra fallet utgöra de en upoffring til Samhällets allmänna nytta, och i det sednare en inskränkning i hmar och ens förwärfnings- rätt til blott den enda fördel.
Det är säledes ej för nägon lestators bättre rätt, men för Samhällets allmänna gagn af en sädan Inrättning, som den i förra fallet bibehälles, och samma skäl som yrkar ett säoant undantag, yrkar äfwen den förestagne inskränkningen i äisposmons - rätten lil enskildt».
Hwad den orättwisa angär, som igenom det nu förestagna bestämmandet skulle wid arfsbelningen barn emellan äga rum, sa mä man påminna sig, ac det är blott af förwärfd egendom som kllrlei-commiss kunna göras, at genom den af Utskottet sörestagne inskränkning, är det blott l bens hand Den 2z Mars.
5SZ hand som förwärft den, och i dens, hos hwilkerr den kan anses såsom bibehållande samma natur i egenskap af gäfwa eller lestslnents, som den ocksä skulle bibehålla sin egenskap mas k^iclei-Lomm iss.
Denna kan ater egentligen ej anses för en orättwisa förr, an förmögenheten, hwarpä den wore grundad, skulle kunna anses som ärfd, och del är dä som den ocksä enligt Utskottets projeck ffulle uphöra at wara kiäei-Lommiss.
Dä först ffulle den blifwa en orättwisa när den kunde perpetueras.