Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du har nu att besöka mig icke i biskopliga palatset, som är förvandladt till ett fattighus, utan i en koja på Skambonide.
Hvem helst du frågar, skall kunna visa dig till min anspråkslösa bostad.
Vi skola då i morgon vidare öfverlägga om medlen att ordna dina timliga angelägenheter.
Petros och Baruk.
En befallning hade utgått från kejsar Julianus, att de kristne på egen bekostnad skulle återuppbygga de tempel, som de under de föregående kejsarne hade nedrifvit för den gamla lärans bekännare.
I Athen bar detta påbud stränga följder, ty icke allenast
Petros, utan äfven hans företrädare på biskopsstolen hade varit ifriga nedbrytare af de gamla gudars altaren, derutinnan understödda af den kejserliga magten, som dels legaliserat sådana handlingar, dels låtit dem vara ostraffade.
I och med Konstantii död hade äfven de rika bäckar sinat, som från statens skattkammare strömmat i de rättrogne biskoparnes kassakistor.
I Athen voro Kristianerna visserligen talrika, men den stora mängden af desamma tillhörde här den fattigaste af befolkningen, och de voro för öfrigt delade i tvenne partier, af hvilka det under Konstantius förtryckta var det till antalet betydligare.
Dessa sednare hade genom sin biskop – ty äfven de egde nu rätt att hafva en biskop – hos Krysanteus och prokonsuln af Akaja beklagat sig deröfver, att de måste plikta för våldsamheter, till hvilka de voro oskyldiga.
De hade icke nedrifvit några tempel; hvarför skulle de då drabbas af följderna utaf gerningar, hvilka icke de, utan deras motståndare Homoiusianerna hade begått?
Man hade funnit deras klagomål befogade och befriat dem från deltagande i tempeluppbyggandet.
Hela bördan hade sålunda fallit på Homoiusianerna, som dessutom glesnat genom talrika affall.
Den stränghet, hvarmed Krysanteus öfvervakade och påskyndade arbetet, gjorde bördan dubbelt tryckande.
Under denna tid af lidanden och svårigheter för den homoiusianska menigheten hade Petros visat sig värdig den plats, till hvilken församlingen upphöjt honom.
Han hade utan att knota utrymt det förra biskopliga palatset, som var en byggning tillhörig staden Athen, och inflyttat tillika med Clemens i ett litet hus på Skambonide.
Han deltog outtröttligt i arbetena, ordnade dagsverksskyldigheten mellan sin församlings medlemmar och var städse färdig att med sin egen person träda i stället för dem, som af sjukdom eller andra omständigheter hindrades att fullgöra sitt åliggande.
Man såg honom nu dagligen i hopen af arbetande män, qvinnor och barn släpa sten till Afrodites tempel.
Hans underordnade presterskap lifvades af hans exempel och följde det.
Morgonen efter sitt samtal med Karmides besökte Petros Baruk.
Den gamle Israeliten hade under de sednaste dagarne gjort storartade förberedelser för en resa till Jerusalem.
Alltifrån kejsare Hadriani tid hade Judarne varit förbjudna att vistas i denna sin fordna hufvudstad; de fingo icke ens besöka den.
Sjelfva dess vördnadsvärda namn var utplånadt och ersatt af ett romerskt.
Kejsar Julianus hade icke allenast upphäft detta förbud, utan lik en annan Cyrus uppmanat
Judarne att återvända till sitt gamla fädernesland.
Han hade beslutat att på det heliga berget Moriah uppbygga ett tempel, som skulle blifva den nya medelpunkten för Jehovahs dyrkare, täflande med Salomons och Herodes den stores’ i prakt och storhet.
Templets återuppbyggande och det pånyttfödda Israels förening kring dess heliga murar hade under deras förtryck och smälek aldrig upphört att vara deras förhoppning och framtidsmål.
Nu syntes det nära sitt förverkligande.
Till de stora summor, som Julianus af offentliga statsmedel anslagit åt företaget, kommo de frivilliga bidrag som Judarne lemnade.
De rike afstodo en del af sina rikedomar, de fattige skyndade att lemna sin skärf.
Från Gallien, Brittanien, Medelhafvets öar och Afrika strömmade Judarne till Palestina, de fleste icke för att bosätta sig der, men alla för att sjelfva få lägga hand vid företaget.
Hänförelsen var icke minst uti Athen.
Bref från Jerusalem till synagogan i Athen, berättade, att grundvalarne redan började resa sig, att gubbar, qvinnor och barn deltogo i arbetet, att det förrättades under hymner och jubel, att många af de rike, som täflade med de fattigaste i outtröttlighet och ifver, begagnade spadar och häfstänger af silfver och icke ansågo purpur- och silfvermantlar för goda att i dem bortbära gruset.
Det var ibland de Kristne en allmän öfvertygelse, att Jerusalems tempel aldrig mer skulle resa sig, emedan förstörelsedomen för evigt blifvit afkunnad öfver den mosaiska lagen.
Måhända var innersta bevekelsegrunden hos Julianus, då han så nitiskt omfattade tanken att åter uppbygga samma tempel, ingen annan än den att komma denna öfvertygelse på skam och genom sin kejserliga allmagt framkalla ett talande bevis mot de profetiors trovärdighet, på hvilka Kristianerna stödde sin tro.
Judarne, som redan nu varit länge behandlade med öfvermod och förakt, hemtade äfven från denna synpunkt en ny anledning att uppbjuda alla krafter till det stora företagets snara förverkligande.
Den gamle Baruk ansåg sig icke hafva gjort tillfyllest, då han lemnade en betydlig penningsumma såsom bidrag till tempelbyggnaden.
Han ville, äfven han, omedelbart lägga hand vid densamma; han ville åtminstone hafva framburit en sten till de öfriga och han prisade sina fäders gud för lyckan att hafva upplefvat den tid, som ändtligen skulle se Israels hopp förverkligadt.
Nu utrustade han tvenne skepp, som skulle föra honom och en mängd af hans trosförvandter, rabbi Jonas inberäknad, till det heliga landet.
Då han samtalade med rabbi Jonas, så uppbyggde honom denne icke längre med
Platon och Filon; deras ord och tankar hvälfde sig blott omkring templet, resan och den ljusa utsigten för Israels framtid.
Under många år hade Baruk användt en del af sin från affärer lediga tid till den fromma sysselsättningen att afskrifva lagens heliga böcker.
Hvilken omsorg han hade nedlagt på hvarje bokstaf!
Huru sirliga de måste vara och huru fullkomligt liknande bokstäfverna i originalet, som låg framför honom!
Det kunde ju finnas – och enligt hvad rabbi Jonas försäkrade fanns det verkligen – en hemlig mening i den godtyckliga afvikelse från den vanliga formen eller i den ovanliga storlek, som vissa af dessa oräkneliga bokstäfver egde i sjelfva urskriften.
För den skull var det af vigt, att afskriften fullkomligt liknade densamma.
Det var således ett mödosamt arbete, men desto förtjenstfullare, när det ändtligen blifvit fullbordadt.
Och fullbordadt var det nu till icke ringa glädje för den fromme köpmannen.
De voro färdiga, samtliga rullarne, och lindade omkring gyllene stafvar, hvilkas ändar voro prydda med juvelknappar af ofantligt värde.
Han hade ursprungligen bestämt dem för synagogan i Athen; men nu hade en vida äregirigare tanke uppstigit i hans barm.
Han ville skänka dem till det nya templet, och han befarade blott, att deras afskrifvares ringa anseende bland de skriftlärde skulle göra honom ovärdig en sådan ära.
Det var emellertid ingalunda Baruks afsigt att en längre tid qvarstanna i Jerusalem, ännu mindre att bosätta sig der.
Han ville blott återse Davids stad, göra sin bön på Moriah, bevittna verksamheten vid tempelbyggandet och frambära sin sten till detsamma, samt derefter återvända med en handfull mull af dess heliga jord, hvarpå hans hufvud skulle hvila, när han gått till sina fäder.
Hans maka, den ålderstigna Ester, var för sjuklig för att äfventyra en resa öfver hafvet; hon och Rakel skulle derför stanna hemma och afbida hans återkomst, då han för dem ville berätta allt hvad han sett och erfarit, så noggrannt och utförligt, som om de skådat det med sina egna ögon.
Baruk hade ålagt
Ester att under hans frånvaro noga vaka öfver Rakels uppförande, hvilket voro så mycket mer af nöden, som äfven rabbi Jonas, hennes trolofvade, skulle åtfölja tåget.
Midt under dessa förberedelser hade Baruk blifvit öfverraskad af Karmides’ frieri till hans dotter.
Den gamle mannen, som kände sin gäldenärs gränslösa lättsinne, ville i början uppfatta anbudet som ett opassande gyckel och tillbakavisade det såsom sådant med mycken värdighet; men när Karmides, för att gifva kraft åt sina ord, antydde, att böjelsen var ömsesidig, att Rakel älskade honom, blef gubben icke blott vred, utan häpen och förskräckt.
Han behöfde några ögonblick, för att samla sig.
Men sedan detta skett, affärdade han Karmides’ frieri i ordalag af skenbart lugn, men fulla af det djupaste förakt, öfvergick derefter till sina affärsförhållanden med friaren och förklarade, att som han till sin förestående resa behöfde de summor, han lånat denne, så ämnade han omedelbart indrifva de förfallna lånen och i nödfall för detta ändamål begagna hela den magt, hvilken som fordringsegare tillkom honom öfver hans gäldenär.
Karmides, som icke ville lemna slagfältet såsom öfvervunnen, svarade härpå med en antydan, som kom blodet i Baruks ådror att isas och i nästa ögonblick, när Karmides redan aflägsnat sig, att sjuda som lava.
Han ville icke med en förtidig upptäckt af ett ännu outredt förhållande förorsaka den gamla Ester bekymmer och åstadkomma uppseende i huset.
När ändtligen detta tillfälle yppade sig, föll den bäfvande flickan till sin faders fötter och bekände, att hon älskade Karmides.
Baruk bekämpade sin förskräckelse vid denna upptäckt, och sökte varsamt utforska, på hvad sätt bekantskapen mellan henne och den lättsinnige ynglingen uppstått, och huru långt den hitintills utvecklat sig.
Han bemödade sig att vinna Rakels förtroende och gjorde våldsamma ansträngningar, för att synas lugn, men Rakel hörde, huru hans röst darrade – hon hade icke mod att bekänna allt.
Hon hade ofta sett Karmides och äfven vexlat några ord med honom, när han infann sig i huset, för att söka Baruk.
Likaledes hade hon ofta mött honom, då hon gick till synagogan.
Hon medgaf, att hon då hade besvarat hans blickar och helsningar, och hon hade slutligen flera gånger samtalat med honom från altanen af huset.
Karmides hade vackra månskensaftnar infunnit sig under denna, medförande en cittra, spelande på henne och talande på ett sätt, som intog Rakels hjerta.
Han hade ändtligen förklarat, att han älskade henne och att han icke kunde lefva utan hennes kärlek.
Då hade Rakel tröstat honom dermed, att äfven hon älskade honom.
Detta var allt, hvad Rakel vågade tillstå.
Hon gjorde det stammande, rodnande af blygsel, alltsom oftast döljande sitt ansigte i händerna och fruktande att möta sin faders ögon.
Sjelf hade hon icke klart begrepp om det förskräckliga i det, som hon förteg, men hennes jungfruliga instinkt vägrade att låta ett ord derom komma öfver hennes läppar, och hon kände en aning derom, att en sådan upptäckt skulle förkrossa hennes faders hjerta.
Han upplyfte sin dotter, bad henne lugna sig och förklarade, att han skulle förgäta hennes felsteg, om hon hädanefter toge sig nogsamt tillvara och erinrade sig, hvad hon vore skyldig sig sjelf, sina föräldrar, sin trolofvade, sina fäders religion och sitt namns ära.
Dessa pligter vore heliga; bröte hon dem, så skulle hon föra sin faders grå hår med sorg i grafven.
Han bad henne väpna sig med tanken härpå; då skulle hon lätteligen bekämpa den böjelse, som uppstått i hennes hjerta, för en yngling, som icke blott var hedning, utan äfven en storslösare, en lastbar, förderfvad och samvetslös menniska.
Baruk hoppades, att dessa skäl skulle verka, och förtröstade för öfrigt på sin faderliga myndighet.
Rakel hade varit nära att falla i en afgrund, men lyckligtvis var hennes ära, så tänkte den gamle, ännu obefläckad.
Den lättsinnige förföraren hade bedårat henne med sitt vackra utseende, sina skenfagra ord, men Rakels böjelse för honom kunde ännu icke hafva djupa rötter.
Den skulle snart försvinna, sedan hon insett, att en oöfverstiglig skiljemur stodo mellan henne och honom.
Emellertid hotade upptäckten af detta förhållande att störa Baruks resplaner och blandade sig obehagligt med hans hänförelse för Jerusalem och tempelbyggnaden.
Skulle han våga att resa och lemna
Rakel ensam under det opålitliga uppseendet af den sjukliga Ester?
Det var under dessa funderingar, morgonen efter Karmides’ besök, han öfverraskades af att se Petros, den kristianske biskopen, träda öfver sin tröskel.
Baruk hade vid flera tillfällen stått inför dennes domstol, och med ytterlig ödmjuhet i ord och åthäfvor talat för sin rätt gentemot krångliga kristianska gäldenärer, som i hopp om ett gynnsammare utslag vädjat från den verldsliga domstolen till sin själaherde.
Petros hade vid dessa tillfällen iakttagit en rättvisa, för hvilken Baruk kände sig desto tacksammare, som den vid de kristne biskoparnes domstol icke hörde till regeln, när fordringsegaren var Jude.
Nu var ödmjukheten försvunnen både i ord och åthäfvor, och Baruk stod höflig, men ganska rak, inför den kristne presten, hvars domsrätt var upphäfd, hvars magt var bruten.
Mäklaren beviljade det.
Baruk visste, att Petros hyste intresse för dennes person och ekonomi; hvarför det kände han icke och hade aldrig brytt sig med att grubbla deröfver.
Emellertid blef han icke förvånad, när han hörde, att ändamålet med Petros’ besök stod i sammanhang med denne.
– Jag vet, sade Petros, – att du står i beredskap att vidtaga stränga åtgärder, för att indrifva dina fordringar af den lättsinnige ynglingen ...
– Jag undrar icke häröfver.
Det är din rätt, och de fleste skulle i din ställning göra detsamma.
Medgifvas måste äfven, att Karmides är den, som minst af alla förtjenar undseende, ifall undseende öfverhufvud står i en fordringsegares ordbok.
– Det står icke i min åtminstone, svarade Baruk.
– Ordet barmhertighet står der väl, men jag drifver aldrig affärer såsom barmhertighetsverk och aldrig barmhertighetsverk som affärer.
Jag inser, att köpmännen måste skilja emellan så olika saker.
Också var det icke min afsigt att taga din barmhertighet i anspråk för Karmides’ räkning.
Han skulle dessutom vara för högmodig att emottaga den, fastän stränghet, tillämpad af dig i detta ögonblick, måste tillintetgöra hela hans framtid.
– Det är illa det, men nu ämnar jag verkligen vara sträng, så sträng som möjligt.
– Jag ser saken från samma förståndiga sida som du, fortfor Petros, – men skiljnaden är, att jag just i denna samma sak ser något längre än du.
– Hvad menar du?
– Jag menar, att om du fullföljer din afsigt mot Karmides, så återfår du på långt när icke allt hvad du lånat honom ...
– Bah, det vet jag, inföll Baruk med en axelryckning; – den vissheten har förorsakat mig en sömnlös natt, men nu skall jag finna mig i mitt öde.
– Och du sätter honom ur stånd att för framtiden godtgöra dig.
– Du kommer mig att le.
När skulle han någonsin blifva i stånd dertill?
Du talar om hans framtid som om något stort och lysande.
Må hvar och en be den Allsmägtige bevara sig för en sådan framtid!
Man behöfver icke vara spåman, för att se, hvarthän den lutar.
– Men om du misstager dig?
Om Karmides är bestämd att blifva den rikaste man i Athen?
– Han skulle då ärfva, menar du?
Jag har skaffat mig noggrann underrättelse om hans slägt och hans utsigter i den riktningen.
Tyvärr, de äro, icke heller de, värda så mycket som en obol.
Han har ärft en gång för alla.
Ödet vill icke ösa mer vatten i det sållet.
– Här är icke fråga om arf, utom om giftermål.
– Om giftermål? inföll Baruk öfverraskad.
– Om giftermål och rik hemgift?
– Just så.
– Hm, det skulle då förmodligen vara med mina penningar i hemgift han ville betala sina skulder till mig, tänkte Baruk.
– Min biskop, tillade han högt och i betänksam ton, – hvem skulle då den rika arftagerskan vara, till hvilken Karmides friar?
– Han friar såvidt jag vet, ännu icke till någon, svarade Petros.
– Då vet jag mer än du, tänkte Baruk.
– Men, sade han högt, – jag förstår dig icke.
Karmides, säger du, friar icke till någon, och likväl förespeglar du mig ett rikt giftermål, som han skulle ingå.
– Han kommer inom år och dag att gifta sig med den rikaste mannens dotter i Athen.
– Den rikaste mannens dotter i Athen? upprepade Baruk förvånad.
– Du måste då mena Krysanteus och hans dotter Hermione?
– Huru vet du detta?
– Jag kan endast upprepa hvad jag säger.
– Det måtte då vara genom spådomskonsten du kommit till denna blick in i framtiden, sade Baruk allvarligt, ty han var öfvertygad, att den kristne biskopen, som kunnat uppväcka en död menniska, stod i förtroligaste förbindelse med onda demoniska magter.
Baruk delade sina landsmäns vidskepelse, som vid denna tid var om möjligt större än vidskepelsen bland Kristianer och hedningar.
– Emellertid, fortfor Baruk, – bär din förutsägelse alla tecken af osannolikhet.
Jag vet, att Karmides och Hermione varit trolofvade, men hans lättsinniga lefnadssätt har gjort denna förbindelse om intet.
Ryktet har länge berättat, att Krysanteus förbjudit honom sitt hus, och dertill kommer hvad jag nyligen hört sägas, att Krysanteus vill hafva honom utvisad från Athen, emedan han föregår ungdomen med dåliga exempel.
– Allt detta uppväges af den enda visshet, att Hermione älskar honom.
– Är det verkligen så?
Nog vet jag bäst, att unga qvinnor låta dåra sig af en vacker yta, men jag trodde dock, att Hermione utgjorde ett undantag från sitt kön ...
– Du skall erinra dig, att Hermione och Karmides uppvext tillsammans, att de voro bestämda för hvarandra från de första ungdomsåren.
Du bör vidare ihågkomma, att Hermione, sedan trolofningen blef upphäfd, tillbakavisat alla friareanbud.
Antyder ej sådant, att hon älskar honom ännu, ehuru han visat sig ovärdig hennes kärlek?
Och om detta ej kan öfvertyga dig, så vill jag i förtroende säga dig, att ännu helt nyligen har hennes mun icke förnekat hennes hjertas obesegrade böjelse.
– Du säger något!
Det tyckes vid närmare påseende verkligen troligt.
Men hennes fader skall aldrig bifalla ...
– Hennes fader skall bifalla allt hvad hon önskar.
Den största svårigheten ligger deremot hos Karmides sjelf.
Allt kommer att bero af hans framtida uppförande, ty först genom ett förbättradt lefnadssätt kan han hoppas att återvinna Hermiones aktning.
– Nej, ingen omöjlighet, endast en skenbar svårighet.
Du känner ynglingarnes art.
Ju dåraktigare de lefvat, desto grundligare blir ofta deras förändring till stadga.
– Sådant inträffar visserligen.
Karmides stadgad!
– Jag känner Karmides bättre än du.
Jag ansvarar, att en sådan förändring skall ske, såvida icke du omöjliggör densamma.
Han har vandrat vägen till förderfvets afgrund och står nu vid dess rand.
Hvad han hitintills icke velat se, gapar nu vid hans fötter och han ser det.
Om han icke redan återvändt, så är orsaken hos dig, ty du står bakom honom som en envåldsherrskare öfver ögonblicket, och det är du, som skall nedstörta honom eller lemna honom återvägen öppen.
Krossar du hans högmod, så är han förlorad.
Alla ana, att han är ruinerad, men utom du, jag och han sjelf vet det ingen, ty han har intill denna dag förstått att dölja sin belägenhet under ett lefnadssätt, som måste locka till den tro, att Indiens rikedomar stå till hans förfogande.
Under allt detta är han uppfylld af ångest och färdig till hvilket förtvifladt företag som helst.
Störtar du honom, kan du icke beräkna följderna; lemnar du honom vägen fri, så skall han med den erfarenhet, han så dyrt köpt, skynda att taga en framtid i besittning, hvars famn står honom öppen, erbjuder honom lugn och med lugnet allt, som han kan eftersträfva.
Om han i besittning af en ny rikedom skall återfalla i sitt förra lefnadssätt, det är något, som angår ingendera af oss begge.
Det är nog för mig, att Hermione blir hans maka ... det är mitt mål ... och för dig bör det vara nog, att han till sista obolen betalar dig sin skuld.
Det är du sjelf, som skall sätta honom i stånd dertill.
Lemna honom blott i ro, och han skall om ett halft år härefter för andra gången vara trolofvad med den rike Krysanteus’ dotter, om ett år härefter vara hennes make och arfving till hela hans förmögenhet.
Baruk hade med uppmärksamhet lyssnat till Petros’ föreställningar.
Ehuru den gamle mäklaren alltsedan gårdagens uppträde mellan honom och Karmides samt upptäckten af dennes förhållande till Rakel, kände för honom ett häftigt uppspiradt hat, så att han var färdig lyckönska sig till Karmides’ oförmåga att betala, emedan detta beredde honom tillfälle utkräfva hämd; så erfor han likväl en böjelse att se saken ur en annan synpunkt.
Han hade att välja: å ena sidan förlora en betydlig summa penningar på en nu slösaktig son af de föraktlige Gojim, att bära harmen af en misslyckad affär; å den andra att återfå hela det utlånade kapitalet tillika med de fastställda räntorna – trettio till fyratiofem för hundra!
Det låg för honom en stor retelse uti att genom klokhet, förutseende och tålamod återställa en såsom ohjelpligt förlorad ansedd affär och förvandla den väntade svåra förlusten till en lysande vinst, och detta så mycket mer, som det alltid hade varit hans stolthet att förelysa de yngre köpmännen bland sina landsmän med exemplen på en omtanka, ett förutseende och en förmåga att begagna omständigheterna, som hitintills alltid gjort lyckan till hans följeslagarinna.
Hans yngre yrkesbröder menade redan, att han skulle förlora på Karmides; han skulle nu sannolikt kunna visa dem, att han hade sett längre än de – att han äfven i afseende på Karmides vetat hvad han gjorde, när de trodde honom handla som aldra blindast och oförsigtigast.
Men Baruk hade ett annat, för ögonblicket ännu vältaligare skäl att gifva sitt bifall till Petros’ begäran.
Han trodde Karmides vara i stånd till hvilket förtvifladt företag som helst.
Hans fruktan för sin dotters trygghet var ju så stark, att han, då biskopen steg öfver hans tröskel, just gick i funderingar, om han skulle våga lemna Athen och anträda den efterlängtade resan till Jerusalem eller icke.
Vore det nu sannt hvad
Petros berättat honom – och något skäl att betvifla det hade han icke – så var en utväg funnen, och hjelpen hade kommit i rätta ögonblicket likasom från himmelen.
Karmides skulle utan tvifvel upphöra att lägga sina krokar för Rakel, såsnart han fått en vink om den vida större lycka, som väntade honom och vore lättare att vinna på annat håll.
Baruks lilla oskyldiga lamm skulle blifva skyddadt för den glupske vargens anslag, medan denne, iklädd skepnaden af en ruelsefull och botfärdig syndare, ginge att gripa ett annat rof.
Detta blefve ju alldeles förträffligt.
Och om Rakels böjelse verkligen voro djupare än blott ett flygtigt tycke, så skulle hon öfvervinna den, om icke förr, när hennes luftslott ramlat, när hon funnit, att
Karmides’ kärleksförsäkringar varit idel munväder, och att han, omedelbart efter sitt frieri till henne, riktat sina planer på Hermione.
Hennes ögon skulle åtminstone öppnas, när underrättelsen nådde hennes öra, att samme Karmides, som hon älskade, blifvit trolofvad med Hermione.
På grund af dessa skäl dröjde det icke länge, innan Baruk fattat sitt beslut.
Han gaf Petros bestämdt löfte att åtminstone under ett halft års förlopp icke oroa Karmides.
Ja, han antydde, att han icke vore obenägen att försträcka Karmides, om så behöfdes, ett och annat lån, såsnart det börjat visa sig säkra tecken till en sådan sakernas gång som Petros förespeglat.
Aftonen af samma dag, på hvilken Petros besökt Baruk, satt han åter, efter slutadt dagsverk, i sin koja på Skambonide, uti en kammare, hvars bohag var af ganska torftigt slag och upplystes utaf en lampa af vanligt krukmakarearbete.
Det enda i hans omgifning, som påminde om det förra biskopliga palatset, voro böckerna och Kristusbilden, men äfven denne var nu beröfvad sina ädelstenar.
Han delade sin anspråkslösa bostad med sin fosterson, den unge Clemens.
De hade nyss förtärt sin tarfliga aftonmåltid, som tillredts dem af deras värdinna, en from enka af den homoiusianska bekännelsen.
Petros, hvilande på en soffa invid lampan, öppnade sin Tertullianus.
Clemens, färdig att gå ut, iklädde sig sin kåpa.
– Helsa min son Eufemios, sade Petros – och låt icke förleda er att sysselsätta er för länge i natt med afskriften af den helige Johannes’ uppenbarelse.
Du har arbetat i dag på det hedniska templet och måste vara trött, min Clemens.
– Åhnej, jag är icke mycket trött, men jag är uppfylld af bitterhet och betänkligheter, min fader.
Det är förskräckligt, att vi Kristianer skola uppföra tempel åt hedniska afgudar.
Vi bygga ju hus åt de onda magterna, åt djeflarne!
– Kejsaren vill det, Clemens.
Vi måste.
– Nej, man måste mer lyda Gud än menniskor.
Vi borde neka att göra det och hellre låta kejsaren döda oss.