Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller ock drar han sig till minnes de senaste inköpen och aktar sig visligen att utsätta sig för obehaget att bli refuserad, kanske — som händt — till förmån för en honom vida underlägsen tafvelmålare.Och derför är det i de ' flesta fall ungdomar,, som sända taflor till statens inköp.
Det händer att staten får ett och annat godt arbete af dem, såsom Larssons båda aqvareller, inköpta i fjor, eller Hasselbergs Snödroppe, men det händer också att den blir fast för taflor af jett mycket tvifvelaktigt v värde eller till och med af intet värde alls.
" Härom kan en hvar öfvertyga sig, blott han går igenom listan på det som blifvit inköpt under de sista tio åren.
Hur många af dessa arbeten bidraga väl till ' att gifva en verkligt hel bild af svenska konstens utveckling under den tiden?
Ha vi ens, sedan Kronbergs Jagtnymf och Törnås kända vårlandskap köptes in, fått en enda oljemålning af verklig stor ' förtjenst in bland de många småtaflor, som utgöra stammen af den så kallade svenska skolan på nationens museum?
Och jag vågar äfven uttrycka den fasta åsigt att vi ej fä något dugligt konstverk i statens ego — om ej genom en slump någori gång — så länge vi fasthålla vid detta sätt att inköpa konstverk.
Det är dock folkets penningar, som användas vid inköpen; ett ytterligare skäl till stor försigtighet i valet af det man köper.
Konstsamlingen på museet skall ju vara representativ för landets konst, men detta är den knappast, hvad vår samtids » konstverk vidkommer.
Tvärtom är den modema riktningen inom måleriet ganska ensidigt och mycket svagt företrädd i museets samlingar.
wMen hur vill du då ha-det? “ frågade jag en målare, som varit mycket skarp i sina utlåtanden om konstförhållanden hemma.
“ Jag vill ha rikt folk som köper taflor “, svarade han uppriktigt.
Och så kom det några fula ord om konstföreningarna.
“ Jag skulle skälla på dem, om de hade köpt min tafla, men nu gjorde de inte det och derför han jag inte ge på dem som jag vill ’ e.w “ Inte det?
Hvad gör du då? “
“ Jag grämer mig. “
— Det är just hvad många, ja, hvad de allra flesta konstnärer göra.
Undantagandes de som äro i en sådan ställning, att de kunna sätta sig öfvef allt samman.
Missnöjda äro de flesta.
Med eller utan skäl, men missnöjda äro de.
För att få frågan bragt på tal har jag tagit mig före att nfedskrifva ofvanstående.
Då man skrifver sådant, hoppas man ju att bli vederlagd eller åtminstone att bli motsagd, att väcka meningsutbyte.
Minst af allt anser man sina egna åsigter såsom de enda rätta.
Juli 1884.Om konsten att författa realistiska romaner.
Ett utkast af Christer Swahn.
Man klagar öfver, att vi här i Sverige jämförelsevis hafva brist på modern originallitteratur och visar på Danmarks Draqhmann, Schandorph och Jacobsen, Norges Ibsen, Björnson och Kielland, Frankrikes Zola, Daudet och ' Ohnet.
Denna klagan är.berättigad, och det är derför jag i min ringa mån vill söka afhjelpa denna brist genom att angifva, huru lättast och bäst realistiska romaner skola fabriceras.
Det är en öfvervunnen ståndpunkt att anse någon särskild begåfning af nöden för att blifva framstående realistisk författare.
Förr i tiden talade man om skaldeinspiration och diktaryra, framstälde författare såsom en klass för sig och gjorde klyftan mellan jorden och parnassen himmelsvid.
Nu deremot kunna alla blifva författare, icke minst sådana, som blifvit underkända i studentexamen i modersmålet, ty hvad pedanter kalla språkrykt och logik behöfva icke realismens alster.
Tvärt om skola s. k. språkfel räknas till författarens egendomliga stil, oafslutade meningar och omkastade satsdelar ai^ses såsom älskvärda friheter hos en obunden ande.
De realistiska romanerna förete vissa egenheter, hvilka äro af den beskaffenheten, att de måste respekteras, ty i arinåt fall kunna icke alstren räknas till ifrågavarande skola, och dermed är deras fall gifvet.
De tongifvande inom litteraturen äro alla realister, och om man vill hafva deras hjelp inom pressen för att få arbetet lanceradt, måste man följa de gifna reglerna.
Vi skola derför i korthet anföra dessautmärkande drag, på det att den, som vill egna sig å,t affären, må kunna känna vägen och jnålet.
“ Natur! “ är realismens stora stridsrop, och derför placerar man helst romanens hufvudpersonligheter i dess sköte eller!
låter åtminstone, om händelsen passerar i stora verl-den, ett par mellanakter spelas på landet. ’ Man - måste nämligen uppfriska inbillningen med blomsterdoft och fågel-, sång, låta sinnet inandas den svalä morgonbrisen och örat tjusas af skildringar, huru hafsvågorna bryta sig mot skären.
Men dervid är att fästa uppmärksamheten på, huru förgångna tider skildrade, och huru realismen gör det, ty i annat fall
• löper man fara att följa de gamla hjulspåren och dymedels icke producera en verkligt realistisk roman.
En solnedgång t. ex. skildrades förr i tiden ungefar sålunda:
“ Skymningen hade kommit, och en lätt slöja af my- ‘ stiskt dunkel bredde sig öfver de djupa dalgångarna.
Träden stodo; mörka och vemodiga i skuggan af hafsklipporna, under det att deras toppar glänste i den sjunkande solens ’ blodiga s^en *.
Molnen i vester bildade ett gyllne haf, i hvars vågor solen sakta sänktes, och när den omsider helt och hållet försvann, gick det som en suck genom naturen: ’ Pan är död ’. “
Realismen åter:
“ Och så kom skymningen.
De hviftande cherofyllerna, som länge sett kronacéemas brungula stim i den mergel-fyldå grafven, slogo ihop sina hufvuden, likasom tänkte de på proletariat och preventiva åtgärder, under det att de blågråa, citronstrimmade verbenorna läto den förtätade gasen sätta sig ned bland sina rudimentära pistillantenner.
Solen, som under dagens lopp gladt menniskorna med 15° fléaumur, gjorde ännu några * svaga skenrörelser, i det den.
för denna dag fullbordade sin symmetriska par alax. “
Innan jag går vidare i framställningen af realisméns skildringssätt, jemfördt med den föregående riktningens, ber jag att få anmärka, att de i det sista stycket använda ve-tenskapliga termerna icke äro så allvarligt menade.
Realismen är nämligen icke att inregistrera bland de discipliner, som sprida vetande, utan använder endast såsom dekorationer Vissa uttryck och vändningar, som på det hela taget ingénting betyda.
Det ger stilen färg, och detta är huf-vudsak.
Mot denna bakgrund af natur aftecknar samhället sig, representeradt af en hjelte eller en hjeltinna med åtföljande infattning af skiftande personligheter.
Vi antaga, att frågan gäller huru en hjeltinna skall vara beskaffad, och företaga oss derför att närmare ange hennes qvalifikationer.
En hjelte kan lätteligen bildas i enlighet med henne.
Den omoderna riktningen skildrade romanens hjeltinna sålunda:
“ Hon var i sin fagraste ungdom.
Hufvudet, som kunnat tjena till modell vid framställandet af en Okeanid, bars högt af den smidiga halsen; hennes växt var smärt, gången elastisk.
Pannan var hög och klar, ögonen djupa och kring munnen låg ett löje, rent som en solstråle och ljust soili en majdag.
De fina, penslade ögonbrynen antydde en energisk natur, och den lätt krökta näsan bar vittne om blått blod.
Det hela utgjorde en bild af ungdom och skönhet. “ Realismen åter:
“ Ellen Bärne hade redan sin ungdom bakom sig.
Ingen kunde säga, att hon var skönr ty munnen var bred, näsan groft bygd, och en stor lefverfläck vid högra ögat gaf henne ett gammalt utseende.
Hennes händer voro stora, ibland smutsiga, och i hennes ögonvrår lurade någonting, som kunde innebära dolskhet.
Men när hon, dekolleterad och varm, trädde, ut i balsalongen, skeno hennes hvita skuldrpr, och hennes svarta hår ringlade sig trolskt ned öfver axlarna.
Man såg, att hon visste hvad kärlek var. “
Hjeltinnan måste lida af någon sjukdom, som antingen kan vara tidehvarfvets verldssmärta eller ' en specificerad åkomma såsom “ Gengångare “ - sjukdom eller morfinism.
Skilnaden mellan riktningarna framgår af följande exempel-Den omoderna:
* “ Hon blef med hvarje dag allt blekare.
* Ögonen lyste med en hektisk glans, de blå ringarna under dem blefvo allt djupare, och hennes genomskinliga händer kunde endast med svårighet lyfta medikamentsskeden till läpparna.
En dag fann hennes trotjenarinna henne död vid trappan till kapellet.
— Hjertat hade brustit. “
Realismen:
“ Så satt hon nu der på sina faders gård och kände, huru morfinruset fordrade allt starkare och starkare doser.
Hon hade redan användt ett större antal gram på en dag än förut under, veckor; och hon kände, att hennes nervcentra voro ohjelpligt afficierade.
De peristaltiska rörelserna i händerna återkommo med fördubblad styrka, och i glandula pinealis hade en nevralgisk hufvudvärk inrotat sig.
Pulsen slog 97 slag i minuten, och en afton måste läkaren använda mysk för att hålla hennes krafter uppe.
Hon dög på senhösten.
Vid obduktionen befans, ått gangliösa kaverniteter.
bildats i högra hjertförmaket, och att manganhaltigt jern-oxidulhydrat, som afsatt sig i placenta, gjort respirationen omöjlig. “
Om den “ historiska “ troheten i kostymerna har realismen synnerlig omsorg.
Den omoderna riktningen skildrade sålunda:
“ Käckt svingade hon sig upp på hästen, som bar af i ilande fart.
Hennes svarta ridklädning böljade för aftonvinden, och hatten var nära att blåsa af i vägkröket.
Trogen sin faders, den gamle konnetabelns, råd, lät hon tvännfe väpnare följa sig, men höll dock, tack vare det smidiga ridspöet, ett betydligt afstånd mellan dem och sig. “
“ Nere i trädgården nära balsaminerna och krustacéerna satt Ellen Bärne.
Enligt det sista hofmodet bar hon en grön flöjelshatt med tredubbla tvärslag i sockertoppsformat, kort, brunt lif, besatt med flandriska arabesker, och den röda kjolen var utsydd med de nyss från Loretto hemkomnaspetskaplesserna.
Hennes stora fotter voro inneslutna i gummiskor med sindalsbräm och krokiga spännen.
Hon petade sig tankspridt i näsan med skaftet af etjt delfinhorn, som hon hade utsirat med silfvermummor, ombundit med ett knafvelsband och ' med förkärlek använde tiH promenadkäpp. “
Särskild vigt är att fästa vid afslutningen af de särskilda kapitlen.
På den nu öfvervunna ståndpunkten lät man helt simpelt mörkret komma och hjeltinnan gå upp och lägga sig, o. s. v., men nu fordras någönting helt annat.
Man skrifver t. ex. efter skildringen af, huru hon blifvit gäckad i sin första kärlek:
“ Hon var lemnåd ensam, ensam med sin spetsnäsduk.
Hon såg på den lilla tingesten och brast ut i ett hysteriskt skratt.
Hon tyckte, att hvarje hål i dess broderier hånlog mot henne, och med ett raskt grepp slet hon den midt itu.
Men ej nöjd dermed, stoppade hon den i munnen, tuggade » sönder den och spottade ut den på golfvet.
Ellen Bärne var åter sig sjelf. “
Eller ungefär i denna stil skildra, huru hon lemnade
fädernehemmet:
é ' -
“ Ett slag i en dörr, ett språng in i en vagn, en pisk-smäll.
— Ellen Bärne hade för alltid lemnat sina faders urgamla gård.
— “
Det sätter hvad man kallar “ piff “ i det hela och af-bryter på ett anslående sätt mot den gammalmodiga lugna afslutningen.
Men för att ej längre trötta med dessa paraleller, anmärka vi slutligen några allmänna egenheter hos den realistiska romanen.
Hvad som nödvändigt deri fordras är, att någon viss samhällsklass får ovett.
Man kan taga prester eller embets-män eller godsegare, hvad som helst, ty då få de andra klasserna sitt lystmäte utaf skratt.
Men man måste nöja sig med en klass i sönder, ty om humorn är universell, blir den på samma gång förhatlig.En personlighet, som gör mycken god effekt, är en sanningssökare, som vill omfatta det stora, det ädla, “ det verkligt menskliga “.
Denna kan vara pensionsflicka eller guvernant, student eller läkare, endast intresset hålles vaket dermed, att frågan efter sanningen upprepas och nyanceras.
Man narrar dermed läsaren att vända blad efter blad i hopp om att finna gåtans lösning och afslutar det hela på ett pikant sätt med ett frågetecken.
Romanens tema är kärlek, men de båda älskande böra.
icke förenas med hvarandra, åtminstone icke genom kyrklig vigsel.
Visserligen har Emil Zola i “ Au Bonheur des Dames “ brutit mot denna regel, men detta utgör icke något bevis för, att hans exempel är efterföljansvärdt.
Man kan visserligen tänka sig ett bröllop såsom angenämt, men skrikande barnungar, vidbrända soppor och ändlösa räkningar hos sömmerskor äro fakta, som måste afskracka från att instänga menniskor i äktenskapets ryssja.
Det hela får en vida bättre afslutning, om han i slyitet af bokefi småleende anmärker, att han visserligen älskar henne, men icke ämnar gifta sig, eller om hon icke alls medgifver någonting, men öppnar en finare fruntimmersaffär, hvilken han med den sorglösaste, min säger sig anse vara den bäst furnerade i hela staden.
Vill man göra slutet tragiskt, kan man låta henne trolla undan.
konjaksbuteljer ur stora salsskänken eller gifva honom en lunginflammation, som hindrar honom från att lifnära sig med renskrifning.
Sådan skulle i största korthet den allmänna karaktären hos den realistiska romanen vara.
Receptet torde härmed vara gifvet, och jag är öfvertygad om, att det icke skall dröja länge, innari jag här och hvar ser lärjungar, som handla i enlighet med dessa teorier.
Dock må man icke förglömma att förse boken med ett grant omslag, gifva den ett pikant namn och utsända dén i bokmarknaden några veckor före jul.
För den, som icke har tid att skrifva romaner, skulle jag vilja rekommendera mindre realistiska utkast, s. k. no * - vellettér.
Dessas innehåll är jcke svårt att anskaffa, ty allt kan dertill användas, blott man blandar deri något natur-beskrifning, sjukdomsskildringar, s. k. historisk trohet, pikar åt någon viss samhällsklass och låter hjelten talå om sanningen, som icke finnes i verlden.
Man kan t. ex. skildra, huru en ung flicka spelar piano och sedan med en tung suck sätter sig på verandan en sommarafton, huru man kan föräta sig på gamla dagar, huru svårt det är för fat-.tigt folk att anskaffa delikatesser, huru en student går ett slag i en park och sedan tillbaka igen o. s. v. Någon tid innan arbetet skall utkomma är det skäl i att med utsatt signatur i någon mera känd tidning eller tidskrift,skrifva en smickrande recension öfver realismens koryféer här i Sverige: en Pettersson, en Andersson, en Jansson, namn som aldrig skola dö i vår vitterhets häfder.
Dermed är din boks lycka gjord, ty då skall först Pettersson i ett loftal öfver Andersson nämna dig som en lofvande författare, och sedan Jansson i sin lefnadsteckning af Pettersson erkänna ditt arbete såsom mycket förhoppningsfullt.
En vacker dag skall du till och med erhålla kallelse från dessa och dessas lärjungar att skrifva något i en realistisk kalender öfver t. ex. “ Den literära vexelbeprisningens sociala och ekonomiska fördelar. “
— Din lycka, är gjord: du,är odödlig.Två typiska romaner.
Ett lif.
— Lise Fleuron.
Den ena är redan ett öch ett halft år gammal, den andra alldeles ny, men båda ha ungefär samtidigt sett dagen i svensk omklädning och båda äro typiska, hvar och en för sin olika riktning inom den moderna romanliteratu-ren.
De ha ej det minsta gemensamt med hvarandra, oak-tadt de båda vilja skildra det lif, som lefves midt ibland oss i den tid som är.
Den ena är en följetongsroman med följetongskaraktärer och följetgngsspråk, den andra en hänsynslös naturalistisk skildring, skrifven med öfverlägsen talang men vämjelig allt igenom.
Hvilken af dem man än läser, så blir man ursinnig öfver att en författare vågat skrifva så rått och ofinkänsligt som Maupassant gjort i TJne vie eller så allt igenom tarfligt som Georges Ohnet i sin sista bok “ Lise Fleuron “.
Är man konstnärligt anlagd, så ger man naturligtvis Maupassant priset, trots hans grofheter, men tillhör man allmänhetens stora hop vämjes man åt dem men glädes och lider med den arma Lise Fleuron.
Ett par ord om dessa båda typiska böcker torde vara på sin plats i Ur dagms krönika.
Antingen känner man till Guy de Maupassant förut, känner hans stilistiska förmåga och känner hans oblyghet, och då läser man utan öfverraskning TJne vie (jag säger ej Ett lif, ty i den svenska öfversättningen äro de allra värstaoblygheterna strukna), och finnér kanske boken litet anständigare än hvad man haft skäl att vänta.
Eller också är författaren en ny bekantskap, fast ej just någon fin bekantskap, att göra.
Då blir man i sanning förvånad och har allt skäl * i verlden att blifva det.
Men har man sinne för stil och för skildring af den enkla verkligheten — humble verité är ju bpkens vackra motto — då läser man ändå berättelsen till slut och glädes åt ett och annat deri som verkligen är förträffligt skrifvet — Jeannes flickdrömmar, bilderna från Gorsica eller från hafvet, moderns utmärkt skildrade resa till Paris eller hennes sista ’ besök på sina föräldrars slott — men då man läst till slut och tänker på hvad man läst, ja, hvad har man då för utbyte deraf?
Man har läst en detaljerad beskrifning på en brÖHopsnatt — mycket uppbygglig — man har varit med den unga hustrun, när hon får sitt barn, och äfven sett huru hennes piga gör sammaledes, man har följt med henne, då hon öfverraskade sin man, sett henne upptäcka att såväl hennes fader som hennes moder varit af samma * ull som
mannen, och till slut följt henne, då hon totalt öfvergifves af sin son, som gör slut på förmögenheten och lefver undan i Paris i sällskap med en dam.
* Att “ hjeltinnan “ under slika förhållanden håller sig sjelf ren, det skall vara bokens stora förtjenst.
Denna är för öfrigt knappast någon karaktärsskildring alls, ty om Jeannes inre utveckling får man ej veta stort.
Man följer henne utan intresse och är aldrig hennes vän, utom i ett par episoder i berättelsens början och i dess slut, der man både förstår henne och drömmer eller lider med henne.
Men allt det mellanliggande!
En serie af uppskoflade smutshögar, lagda i rad.
Zola kan vara oblyg nog, men det är dock på ett annat sätt.
Man kan läsa “ Le joie de vivre “, der man hela tiden har medkänsla för den genomsunda Pauline och ej allt för mycket faster sig vid den ruskiga bakgrund, hon är målad emot.
Och — en omständighet af vigt — det som är vidrigt i den boken kan skäras bortutan att boken förlorar mycket för det.
Det är ganska löst pålappadt och ser ut * att ha kommit med för att den stora del af publiken, som känner sig tilltalad af oanständigheter,, ej skulle finna sig bedragen på boken.
Men tag bort alla dylika, ur Une vie och det blir just ingenting qvar.
Une vie är således ett skoningslöst blottande af den last och uselhet, som finnes hos samhällets högre lika.väl som hos de obildade.
Boken .sträfvar således att väcka
afsky för lasten, visande i kraftiga bilder, huru den födes,.
frodas och skjuter skott, som sedan i sin ordning gå i blom.
Ja, om det Vore så helst!
Men förhållandet är tvärtom
att man alls ingenting lär af boken.
Hvad Maupassant är, icke är han reformator af sederna och icke vill han heller varå det.
Tendens har aldrig funnits i hans berättelserr undantagandes i de skizzer, som äro riktade mot preus$arne \ Han är endast stilist, är ingenting annat än konstnär, fast han hållér sig inom sin egen sfer.
Derför stå också alla vidrigheter i Une vie der för deras egen skull.
De tjena intet högre syfte och ha således ej något berättigande för sin tillvaro.
Man kan hvarken ursäkta dessa eller förklara hvarför de kommit med.
Författaren har målat det som det roat honom att måla, och det går i publiken, det han skrifver, till och med i länder, der menniskoma ha intet drag gemensamt med dem, han visar fram för oss.
Såg jag inte en gång en uppgift om att Maupassant börjat Sin literära bana med en bok “ för ungkarlar “?
Om detta är sant, då är det lätt förklarligt att han fortsatt så.
som han gjort, liksom också att han blifvit så påss ansedd som han verkligen är.
Han är ej heller förgäfves Gustave Flauberts adoptivson.
Författaren till “ Madame Bovary “ lärde honom naturligtvis alt bygga på sin «gen personlighet,, att skrifva hänsynslöst, utan att fråga efter de smakens vindkast, som för dagen äro rådande.
Och så gjorde lärjungen.
Han såg förhållandet de olika könen emellan såsom det mest framträdande och det mest beaktansvärda i lifvet,
# och så skref han om det.
Den ena boken efter den andra.
Började med “ Boule de suif “, en historia, hvars innehåll svårligen kan relateras, lika litet som flere af hans öfriga arbetens.
Någon gång kan det ligga något humoristiskt groteskt i hans skildringar från sådana ställen, dit dikten aldrig borde tränga in (såsom i den outsägligt motbjudande “ Maison Tellier “), och det fins nog också åtskillig sanning i sådana pariserbilder som “ La femme de Claude “.
Men hvilket slag af dikter!
Claude dränker sig under en fest vid Bougival af harm öfver att hans “ femme “ hängifver sig åt en last, sådan att till och med Maupassant endast an-tydningsvis kunnat nämna den.
Och det som ej ens han vill nämna__________• '
Det är rent af löjligt, att den novellsamling, som innehåller dessa båda berättelser jämte ett par till af samma ull, är af författaren tillegnad åt — Turgeniev!
Det fins många författare af oblyga böcker i Frankrike.
De flesta förstå att taga sin sak på fullaste allvkr.
Intet koketteri med lasten, ingen förgyllning af det låga, endast det allra lägsta valdt till fotografiering och afbildadt med vetenskaplig noggranhet.
Det_ är derför som de ej kunna kallas osedliga utan endast oanständiga, “ hvilket är en helt annan sak “.
Maupassant bör dock ej ställas i led med massan af snuskförfattare.
Och han skulle aldrig fått sitt rykte, om hans diktning ej hade verkligt goda egenskaper.
I synnerhet i stilen.
Maupassants stil tyckes oss, främlingal *, alls ej •utomordentlig.
Särskildt äro hans ofta förekommande liknelser rätt ofta löjligt misslyckade — exempel finnas många i början af Ett lif.
Men parisarne finna denna stil så lofvärd, att Richard Kauffman till och med kunnat yttra att “ han är en modern Boccaccio och Rabelais, — han- skrif-ver så som Teniers och de gamle holländarne målade * — “ sedan Merimées dagar har Frankrike ej egt en språkkonstnär jemförlig med Maupassant. “ Och ändå har Frankrike
* under denna tid egt stilister sådana som — förutom Flaubert
— de båda Goncourt och Daudet.
Men stilen är ej allt.
Den jämte teckningen af personerna och uppfattningen af den yttre verkligheten har gifvit Maupassant ett namn som en verklig diktare af rang.
Att ' han är det kan svårligen förnekas, äfven om man tycker min- * dre om hans genre.
Han har ju skrifvit småskizzer, som kunna läsas äfven af den, som håller på diktens kyskhet.
Att flertalet af hans arbeten äro sådana som de äro, det tycks bero endast på hans låga uppfattning af menniskan och af lifvet.
Detta är hvarken så bra eller så dåligt som folk tror, påstår han sjelf i slutorden till Urte vie, och den åsigten är ju sund nog, men det är icke nog med att yttra detta, utan man bör väl, då man sjelf skrifver, gifva denna vackra åsigt kött och blod.
Maupassants diktade eller ur lifvet hemtade personer tyckas tvärt om vilja visa att lifvet är något mycket lågt och vämjeligt.
Det skall vara en ovanligt stark natur, som skall stå ut med så många grusade förhoppningar som hjeltinnan i “ Une vie “ och likväl ha styrka att fortsätta detta lif.
Hon måste vara så der slapp och liknöjd allt ifrån början, som Jeanne ’ blir emot slutet, och hon måste vara så fri från allt djupare personligt lif, ' som hon är, för att lefva sitt lif till slut.
Af hvad Vi i boken lära känna om hennes själslif, kunna vi dock svårligen draga den slutsats, att Maupassant är någon psykologisk skildrare med djup i sin skildring.
Det är mången, som skulle kasta undan Une vie, så snart han kom till det första vidriga stället deri, och sedan anse att hvarje ord, sagdt om den boken, vore förspildt.
Andra läsa den, lockade af de detaljerade beskrifningarna deri.
Någon nytta har ingen af boken, och om estetisk njutning kan man ej ens tala, då det är fråga om boken i dess helhet.
Är denna då en tidsbild af värde?
Knappast, ty så ensidigt som Maupassant ser menniskorna eller — om han verkligen målar af dem med naturtrohet — så ensidigt som han i så fall väljer sina modeller, kunna hans
5böcker — åtminstone de som han hittills skrifvit — aldrig blifVa fulla uttryck tor vår tids menniskor och af de idéela rörelser, som uppröra den tid, vi lefva i.
Samtiden har intet att lära af boken, och om framtiden skulle befatta sig med den, så skulle dess åsigt om vår tids menniskor bli föga smickrande för oss.