Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru jag gillar åtskilliga emot förslaget gjorda anmärkntr, anser jag mig likväl böra tillstyrka dess antagande; under förhoppning likväl, att i 10 §:n sisla mom. orden »åtal för »villfarande lärosatsers utspridande» måtte utbytas mot orden: »ålal för öfverlrädelser af denna författning.» Gr.
Vid början af öfverläggningen i dag tillvitades mig, att jag som ledamot i Otsk. deltagit i utarbetandet af förev:de förslag, ehuru jag under öfverläggningen om Utslcs förra Betänk, yttrade misströstan om
Utslcs förmåga att utarbeta ett alla tillfredsställande förslag.
De yttranden, som nu blifvit afgifna, hafva mera än rättfärdigat denna min misströstan.
På ena sidan har man nemi. sagt, att Utsi;, gått för långt och å den andra, att Utsi;, ingenting medgifvit: på ena sidan har man förebrått Utsk. lättsinne, underlägsenhet, brist på religiös känsla och på den andra har man sagt, att Utsi;, ännu hårdare tillknutit banden än förut.
Med ett ord, jag minnes icke alla förebråelser emot Utsi;.
Det är likväl gifvet, att i en fråga som denna, meningarna måste vara delade, och vill man komma ett steg framåt, måste man underordna sin egen opinion.
I det afs:det har Utsi;., som en talare redan tillkännagifvit, sökt framlägga ett förslag, som kunde hafva någon utsigt att vinna majoritetens inom R.
St:r sympathier.
Utsk. har med upmärksamhet genomläst de vidlyftiga 190 Den 3 TeTinisri t, m. prot:r och i öfvervägande tagit hvad som yttrades vid de gemensamma öfverläggningarne.
Att Utsk. lyckats i sina bemödanden, att i någon mån gå majoritetens önskningar till mötes, slutar jag deraf, att Hetånk. blifvit af ett Stånd bifallet, hvilket
Stånd förut visat föga synipathier för frågan, och att flere talare i dag, oaktadt de haft många anmärkmr emot Betänk., likväl velat skänka detsamma sina röster.
Jag hoppas ock, att icke på Riddarhuset detta förslag skall falla.
Det är temligen säkert, att det blir af Bor gareSt. bifallet.
Man har sagt att man gjort för stora eftergifter, då man infört religionsfrihet.
Jag anhåller att i största korthet få genomgå §§:ne för att visa hvad som är medgifvet.
I tillåter den, som sådant åstundar, att blifva ifrån kyrkan skiljd, sedan han undergått förmaningar af kyrkoherden och varningar inför Consistorium.
Det kan icke vara någon’ vinst att bibehålla inom församlingen en person, som föraktar Statskyrkan, och jag kan derföre icke, såsom en talare, antaga såsom ett fel, att man utesluter en dylik person, om han icke ingår i annat religions-samfund, och uteslutandet ur kyrkan af en sådan person har Hr Carlheim Gyllenskjöld ansett i högsta måtto oriktigt och hevisar snart sagdt lättsinne.
Till följd af anmärknir inom Stånden har Utsk. i förev:de Betänk, uteslutit föreskriften, att den ur kyrkan utstötte skall öfvergå till annat kristligt religions-samfund.
Skulle denna föreskrift åter qvarstå, så klefve följden, att alla de mest förderfvade måste i Statskyrkan qvarstanna, de må nu bekänna huru absurda läror sorn helst.
Vi kunna icke landsförvisa dem, ty öfriga Europeiska samhällen vilja icke taga emot dem, och Svenska representationen har jemväl uttalat sin förkastelsedom öfver detta straff.
Detta till svar på do spetsfundiga tolkningarne af Grundlagen.
Denna Grundlag säger, att en hvar skall vara skyddad till sin religion.
Månne då den, som förnekar den Svenska trosbekännelsen och alla andra trosläror, jemväl skall skyddas till sin religion.
Det kan icke förnekas honom.
Hr Cederschiöld, R., har sagt, att jag skall hafva yttrat något, som vore i strid med hvad jag anförde vid de gemensamma öfverläggningarne.
Ehuru jag är öfvertygad, att R. o. Ad. vid min ringa person icke fäster något afs:de eller vid en motsägelse emellan mina yttranden, anhåller jag likväl få nämna, alt talarens citat är fullkomligt oriktigt.
Mitt yttrande togs icke till prot., men det finnes likväl intaget i de allmänna tidningarne, till hvilka jag alltså hänvisar.
Ibland annat yttrade jag, att jag icke vågade tillstyrka bifall till K. M:s Propos., emedan jag ansåg sådant icke vara öfverensstämmande med allmänna opinionen, roen jag har sedermera funnit mitt misstag.
Då emellertid representationen återremitterade Betänk, i syfte, att landsförvisningsstraffet skulle borttagas, så måste Utsk. ställa sig sådant till efterrättelse.
Ar detta ett fel, så har Utsk. flerfaidiga gånger gjort sig dertill skyldigt, och säkert är, att jag, som ledamot af Utsk., kommer att så göra.
Jag sade på f. m., att så länge landsförvisningsstraffet icke var utdömdt af domaremakten och representationen, så länge kunde I) en 3 Febr n a ri e. m. 191 detta straff bibehållas, men sedan representationen utdömt det, var dess bibehållande omöjligt ech derigenom hade frågan kommit i en förändrad ställning, och ur sådan synpunkt bar.Utsk. ock afgifvit sitt Betänk.
Hade Utsk. annorlunda förfarit, så hade Utsk. gjort sig skyldigt till en lagöfverträdelse.
Hvad sjelfva saken angår, så kan jag väl förklara, alt en och annan af den liberala sidan icke finner sig tillfredsställd af förslaget, men huru de, som äro måne om Statskyrkan och önska befria henne från proselytmakeri, kunna motsätta sig förslaget, förstår jag i sanning icke.
Hela förslaget afser skydd för denna kyrka; det belägger med straff proselytmakeri, och ändå säger man, att Utsk. gått för långt.
Om vi kasta en blick på det närvide tillståndet, måste vi darra för vår kyrkas bestånd.
Under en lång tid har proselytmakeriet fortgått obindradt, ty det finnes icke något straff derpå, då landsförvisning icke kan ådömas.
Lagbrytaren bånar lagskipriingen och säger, då han tilltalas: anklaga mig för något värre: anklaga mig för affall.
Är ett sådant tillstånd önskvärdt och 9r det icke till mehn för kyrkan?
Vi, som bidragit till Utslcs förslag, hafva varit ö.fvertygade, att Svenska kyrkan lider af ett ondt, som förr eller sednare måste spränga benne.
En hvar, som tagit kännedom om förhållandet, sorn sett huru församlingar splittras, så att knappt Jolel qvarbiifvit i Statskyrkan, kan icke blunda, han måste söka att hejda det onda och tillbakavisa faran, och just detta har Utsk. gjort genom sitt förslag.
Emot 4:de §:n har Hr Hjerta anmärkt, att den innebär inskränkning i den fria forskningen, men han har likväl förbisett, att i §:n blifvit inflickade orden: »lill andras förledande», hvilka ord icke förhindra den fria forskningen.
En skrift, som innehåller forskning i religiösa ämnen och icke tillkommit i afsigt att förleda andra, är icke fördömlig.
Tryckfrihetslagen innehåller förbud i det afseendet, och genom den klandrade §:n kan väl Utsk. icke anses hafva gått för långt eller längre än Grundlagen.
Orsaken hvarföre ordet »grundsanningar» blifvit i g:n infördt, är, att det icke kan vara fråga om andra satser än dem, om hvilka kyrkans lärare äro ense, och äro de icke ense, så kunna dessa satser icke betraktas såsom grundsanningar.
Dessutom kommer åtal icke att anslällas annorledes än efter Jusi.Kanslerens förordnande.
Emot § 5 har man anmärkt, att den är för sträng, och jag medgifver det.
Det är en concession åt dem, som hafva för stor fruktan; men då Hr von Koch förklarat, att han, likasom många andra, hvilka för en tid sedan afhörde en utmärkt persons andliga föredrag, icke kunde ana att de gjorde sig skyldige till en lagöfverträdelse, får jag erinra, att en sådan öfverträdelse icke egt rum, såvida den, som höll föredraget, icke tillhörde främmande troslära.
Det är just förekommandet af dessa andliga föredrag af främmande trosbekännare g:n åsyftar.
Då för öfrigt onödiga åtal böra undvikas, har jag intet emot att, såsom Hr von Koch yrkat, åtal icke må anställas annorledes än efter Just.Kanslerens förordnande, g 5 bestraffar ett gifvet faktum, nemi. upträdandet af främmande troslära med andiisa föredras vid sammankomst af Svenska kyrkans 192 Den 3 Febrnari e. m. medlemmar.
Pröfn ingen af della faktum är ingen svårighet och derföre ansåg Utsk. sig icke böra tillstyrka, att åtalet skulle ske efter anmälan hos Just.Kansleren; men då man här ansett detta nödigt, vill jag icke motsätta mig det.
Jag anser icke nödigt att besvara en talares tillmälen af bristande omvårdnad om kyrkans enhet.
Jag tror, att det står klent nog till med den kyrkliga enheten och att detta blir ännu värre, om icke kyrkan skiljer sig från elementer, som sprida oro inom henne.
Man har sagt, att det vore stridande emot kyrkans idé, att från henne skilja den, som önskar att blifva skiljd från henne.
Detta är ett misstag och jag får för klara, att den af Professor Bring i sin reservation uttalade princip icke delades af Utskrs ledamöter af PresteSt., hvilka deremot förklarade, att ingen kunde förmenas, att ur kyrkan utträda.
Jag skulle således önska, att i § 5 intages föreskrift, att åtal icke få anställas, såvida Just.Kansleren icke sådant anbefallt.
Deremot anser jag, att en sådan föreskrift icke bör inflyta i §§ 6 och 7.
Atal mot de i dessa §§ omnämnda förbrytelser fordrar icke varsamhet.
Samma är förhållandet i de öfriga §§:ne.
Med de förändringar jag nu föreslagit, yrkar jag bifall till Betänk.
Här framställa sig 2:ne frågor: l:o skall uti detta vigtiga ämne något åtgöras, och 2:o hvad bör då göras.
Hvad den förra beträffar, delar jag den siste talarens på f. m. yttrade mening, att R.
St:r derom redan uttalat sina tankar.
Väl har en annan talare förmenat, att den af 3 Stånd beslutade återremissen icke skulle betyda annat, än att de icke varit nöjde med Utskrs förslag i den del, som återfinnes i Utskrs Betänk.
Nro 46, Litt. A; men, när
Utsk. i nämnda förslag föreslår bibehållande af landsförvisningsstraffet endast med den lilla förmildring om arfsrätten, hemställer jag, om icke den af 3 Stånd beslutade återremissen innebär ett bestämdt ogillande af Utskrs förfarande i denna del.
Den sednare frågan: hvad bör göras, är det problem Utsk. haft att lösa.
Huru Utsk. upfyllt detta åliggande, derom äro tankarne delade.
Här äro egentligen 2:ne saker, hvilka böra tagas i betraktande, den ene: den stora grundsatsen, och den andra: bestämmelserne derför.
Hvad sjelfva hufvudsaken beträffar, har Utsk. bibehållit principen ingalunda af religionsfrihet, men att landsförvisningsstraffet skall uphäfvas.
Efter hvad jag af dagens discussion kunnat erfara, har denna åsigt blifvit bestridd endast af den ytterst konservativa sidan.
Jag anhåller att få uptaga några från denna sida framställda anmärknrr.
En talare har funnit § 1 i Utskrs förslag upställd i fråga om principen i enlighet med K. Mrs Propos. och deri sett en fullständig religionsfrihet.
Jag deremot ser endast en högst ofullständig frihet deri.
Samma talare har äfven sagt, att med undantag af § 2 funnes i hela Betänk, icke en skymt af straff.
Jag hemställer likväl huruvida, i fall man icke vill anse den i § 1 omnämnda - Don 3 Februari e. m. nämnda utstötning från församlingen eller de i § 3 omförmälda afgifter såsom straff, de öfriga §j§ icke innehålla ganska bestämda ansvarsbestämmelser.
En annan talare bar sagt, att landsförvisning icke är ett straff utan endast en påföljd.
Jag föreställer mig dock, att det är en påföljd, att, om jag i en rättegång försitter fatalier, jag förlorar min talan, men om man med straff förstår ett lidande, som tillfogas någon för ett brott, så vädjar jag till talarens fosterlandskänsla, om icke landsförvisning är ett af de svåraste straffen.
Beträffande affallen, så, man må betrakta dem huru som helst, bero de af hvars och ens öfvertygelse, och jag anser det värsta af alla affall vara, när Staten för mycket sammanblandar kyrkans frågor med de politiska och gör kyrkan till en politisk institution.
Man har äfven sagt, att det beror på individen att undgå delta straff.
Ja visserligen! om han nemi. rymmer ur landet.
Ibland mycket annat har man jemväl klandrat Utsk. derföre, att det icke intagit i sitt förslag stadgandet, att man skall, då man skiljer sig vid Statskyrkan, öfvergå till annat kristligt samfund.
Jag vill icke neka, att äfven jag anser K.
M:s förslag i den delen ega företräde, men då man ställer sig på den ståndpunkten, att utom den Evangeliskt Lutherska kyrkan icke finnes någon sanning, så är gifvet, alt det kan för denna kyrka vara likgiltigt, hvilken osanning en individ än omfattar, som skiljt sig från vår kyrka.
Uti g 3 synes man hafva gått nog långt, då man sagt, alt den, som uttiädt ur församlingen, skall likväl utgöra de afgifler honom förut ålegat.
Man kunde väl hafva inskränkt sig till de afgifler, som utgå af innehafvande jord.
Jag skulle hafva många anmärknir att göra emot förslaget, men då hvarken dessa eller de af motsidan framställda uphäfva den grundprincip Utsk. nedlagt i § 1, anser jag Betänk, böra antagas med de inskränkningar här blifvit föresiagne, nemi., att ålal för brott emot 10 och 4 <§§ icke må anställas annorledes än efter Just.Kanslerens förordnande.
Samma föreskrift synes mig äfven böra införas i 5 och € §§.
Då redan ett Stånd bifallit förslaget, och ett annat Slånd troligen kommer alt fatta enahanda beslut, men ett 3:dje
Stånd har stannat i ett beslut, sorn jag hoppas It. o. Ad. icke godkänner, skulle jag anse det vara både lämpligt och klokt både för sakens vigt och It. o. Ad:ns ställning inom fäderneslandet och inför hela det civiliserade Europa, att antaga detta Utslcs förslag, hvarigenom It. o. Ad. visat sig i bildning mera tillhöra det 19:de än det 13:de århundradet.
IIr Cederschiöld, Rob. Theophron:
Jag torde få i minnet återkalla, att äfven jag önskar en utvidgad religionsfrihet, dock så, att en hvar, som icke finner sig tillfredsställd med vår religion, må få öfvergå till ett annat religionssamfund inom Riket.
Men emellan denna min åsigt och Utsk:s förslag förefinnes den väsendtliga skillnad, att jag anser den, som affaller från Statskyrkan, böra öfvergå till en annan troslära, hvilket Utsk. åter icke anser nödigt.
Frågan Sr således, huruvida Svenska medXI II.
“ 13 194 Den 3 Februari e. m. borgare behöfva tillböra någon kyrka eller icke.
Detta är hufvudfrågan.
Ur von Koch har behagat kalla mitt förra yttrande snillrikt, nb. ironiskt.
Jag har aldrig haft den förmäten helen, att ens sjelf anse det såsom snillrikt, men jag har deremot hoppats, att det skulle vara så enkelt och tydligt, att det kunnat fattas af en hvar.
Att jag häri misstagit mig och således icke egt förmåga att uttrycka mig så, att det kunnat fattas af Hr von Koch, finner jag af tians yttrande.
Då jag åberopade i6:de §:n RegisFm, har jag dermed icke velat påpeka skillnaden emellan orden skydda och bevara.
Derom har jag icke talat.
Jag tiar endast hållit mig till orden hvar och en.
Då denna § säger, att hvar och en skalk skyddas vid sin religion, förutsätter det, att han skall halva en religion, d. v. s. tillhöra en kyrka.
Endast detta har jag velat uttrycka-, och. för denna min åsigt hemtar jag ytterligare stöd af18:de §:n Riksd:sO’rdn:n.
Br von Koch har förmenat, att om manutstötes från vår Statskyrka, skall det icke dröja länge innan presterskapet tvingas att taga omvårdnad om de utstötte.
Jag kan likväl icke göra mig begripligt, huru sådant skall kunna ske.
Då Hr von Koch behagat uttrycka arn beundran öfver min snillrikhet, torde det tillåtas mig, att uttrycka min förundran deröfver, att Konungens Just Kansler, den embetsman, som har det ansvarsfull.!» kallet att vaka öfver lagarnes efterlefnad, kunnat- ti-llstyrka antagandet af en las;, enligt hvilken Svenska innevånare icke behöfvatillhöra någon religion.
Enligt min åsigt skall en sådan lag med föra de farligaste följder.
En annan talare har förmodat, det jag befarat, att lagens antagande skulle leda derhän, att personer skulle kunna finnas sorn icke hade någon religion.
Detta har iag. icke sagt, men väl att jag trodde, att det redan finnas många, sorn icke hafva någon religion.
Detta kan dock icke hjelpas an norledes än på öfverlygelsens väg; men ett är att låta dem ickehafvai någon religion, och annat är att genom formlig lag sanctionera det.
Sparre har sagt, att sådant kan ske äfven om man förklarar, att en från Statskyrkan utstött person skall öfvergå tillannat kristligt samfund, om den utstötte skiljer sig från detta samfund men likväl ej ingår i någo-t annat.
Ja, visserligen kan detta inträffa, om nemi. man ställer till oreda i lagstiftningen, meni stiftar man en dissenteriag, kan man ju förordna, att en hvar, som utgår från ett religionssamfund, skall ovilkorligen tillhöra ett annat.
Grin har äfven sagt, att han icke kunde veta, om han kunde besvara mina spetsfundiga anmärkn:r, och hans svar har afven visat hans o-förmåga.
Han har tolkat 16:de g:n Reg:sF:n sålunda, att den sorn reke erkänner Guds tillvaro, likväl kan hafva en religion.
Med den, som har en sådan åsigt, är icke värdt att inlåta sig i någon drseussion.
Grin yttrade jemväl, att jag oriktigt citerat några lagparagrafer, men han nämnde likväl icke hvilka.
Om mitt minne icke a-IHfö-r mycket felar, har jag citerat endast 16:de §:n Reg:sF:n och 18:de §:n Riksd:sOrdn:n men något misstag dervid har jag icke begått.
Äfven har Grin påbördat »ig, att jag förra gången oriktigt citerat hans ord, hvari ha» lien 3 Februari e. m. erkänt religionsfrihetens princip, ehuru han ansåg tiden icke ännu vara inne för införandet af sådan frihet.
Det fattades dock icke mycket i tiden, då Grin under några veckor kunnat komma till den förändrade åsigten.
Jag vill likväl erinra, att Gr:n då med samma värma ifrade emot den oinskränkta religionsfriheten, sorn han nu försvarar den, och om jag icke mycket misstager mig, hafva vi samma anförande att tacka för den utgång frågan då fick.
Såsom skäl för sin förändrade åsigt har Gr:n upgifvit, afl han måst stäila sig R.
St:rs beslut tilt efterrättelse.
Detta förefaller mig något besynnerligt, enär Grin vanligen brukar säga, att det icke är R. o. A f. värdigt att frånträda -ett reden fa'ttadt beslut, och att R. o. Ad. derföre bör vidblifva detsamma.
Då nu R. o. Ad. i denna fråga redan beslutat att förkasta förslaget, emedan det var för vidsträckt,, så synes mig icke vara skäl, att nu bifalla ett förslag, som är ännu mera vidsträckt, så alt det t. o. m. förklarar att man icke behöfver tillhöra någon kyrka.
Jag beklagar, alt LagOtsk, icke afgifvit ett förslag, utgående derpå, att vår Statskyrkas bekännare må efter erhållna varningar få öfvergå till något i Riket befintligt kristligt religionssamfund.
Jag kan icke biträda nu ifrågavide förslag, och ehuru jag hyser den åsigten, att Grundlagen måste undergå förändring eller förklaring, innan man kan fatta ett sådant beslut, sorn det Utsk. tillstyrkt, yrkar jag likväl icke någon framställning af Hr Gr. o. Landtm., huruvida propos. på antagande af Otskis förslag grundlagsenlig! kan framställas, fastän detsamma, enligt min åsigt, ej är med Grundlagen öfverensstämmande.
Många ledamöter herdes ropa på propos.
Dr Tersmeden, Nils':
Jag återtager milt yrkande om förslagets läggande till tiandlingarne och förenar mig med dem, som Vrkat afslag.
Sparre har sagt, att då R.
St:r återremitterade förra Betänk., uttryckte de den önskan, alt landsförvisningsstraffet skulle borttagas för affall från vår Statskyrka, men jag påslår, att om än så varit, hafva R.
Stir derjemte sagt, att annat straff skulle för samma brott sällås I stallet.
Grin h3r sagt, att detta straff hade sin grund i ett yttrande af Paulus och Luther, men han har likväl icke upgifvit de ordalag, hvari samma yttrande blifvit affattadt.
Kan man väl tänka sig, att en lag förbjuder affall med mindre än att straff derför blifvit bestämdt.
Något sådant finnes likväl icke i 2 eller 3 §§.
Att betala afgifter är icke, hvad en talare dock påstått, något straff.
Slutligen har Grin sagt, att Professor Bringa reservation icke vunnit sympathier inom Utsk.
Till vederläggning häraf får jag åberopa den omständigheten, att hela PresteSt. nästan utan undantag just antagit denna reservation såsom sitt beslut.
Oaktadt alla anmärkmr af Hr Cederschiöld tror jag, att inom alla Slånden endast 2:no ledamöter
Under discussionen före återremissen af förra Betänk, velat bibehålla landsförvisningsstraffet, och jag tror äfven, att denna omständighet varit en I)en 3 Februari e. in. tillräcklig Undervisning för Utsk., att föreslå afskaffåndet af detta straff, samt att det äfven varit Utslcs skyldighet att så göra.
Hr Tersmeden har sagt, alt ett annat straff bordt föreslås.
Ja vält men hvilket?
Är det fängelse?
I)cn värde talaren har icke vågat uttala detta ord.
Så orimligt måtte det hafva förefallit honom.
Ingen vill väl på allvar föreslå fängelse såsom straff för affall.
Landsförvisningsslraffet har inkommit i Svenska lagen till följd af ett Luthers yttrande, och då man sagt, att bättre theologer än jag böra bedöma detta hans yttrande, så får jag nämna, att under de gemensamma öfverläggningai ne Domprosten Knöös åberopade icke blott Luther utan ock Pauli Epistel, i hvilken sednare det står, att om det är en from anda så skola vi stöta honom bort och gifva honom djefvulen i våld.
Luther säger ock detsamma, och just på grund häraf har detta straff inkommit i vår lagstiftning.
Man kan således väl tala om bibehållandet af detta straff för affall från vår lära, men omöjligt är det att stadga fängelsestraff för samma brott och minst höfves det Svenska Riddarhuset i det ögonblick, då BondeSt. ansett det barbariskt.
Hr Tersmeden har sagt, att hvarken 2 eller 3 §§ innehålla någon påföljd.
Hvad är då föriuslen af de rättigheter
Svenska kyrkan lemnar sina bekännare?
Ar det icke ett straff alt förlora embete eller tjenst, om man innehar något sådant?
Jag skulle önska, att de, som yttrat sig i denna riktning, ville göra sig reda för hvad de åsyfta.
Det är åtminstone icke religionsfrihet.
Jag har icke förordat en sådan frihet, utan endast uphäfvande af landsförvisningsslraffet, emedan representationen har uttalat sin åsigt om nödvändigheten deraf, och ur denna synpunkt har Otsk. föreslagit andra straff.
Grundlagsstiftarne tillkommer det att beröfva affällingen politiska rättigheter, men icke LagUtsk.
Uti g 4 förekommer fängelsestraff, likväl icke derför, att man omfattar en annan trosbekännelse, utan derför att man utsprider villfarande läror.
Sedan mitt yttrande på f. m. har frågan kommit i en annan ställning till representatio nen.
BondeSt. har antagit Utslcs förslag.
Stånd har upskjutit frågans behandling för att kunna lämpa sitt beslut efter de öfriga Ståndens, på det att ett resultat må kunna vinnas i hufvudfrågan.
Det är således af stor vigt att tillse, det frågan icke söndersplittras.
För dem, hvilka lika med mig ifra för att den nu rådande oron inom kyrkan må kunna undanrödjas, är det angeläget att tillse, det något i hufvudsaken vinnes, om än en eller annan detalj i förslaget är mindre behöflig.
Jag hemställer derföre till dessa
Hrr, att de måtte afstå från sina särskilda yrkanden utom hvad angår 10 §, att åtal icke få anställas annorledes än efter Just.Kanslerens förordnande.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afs:dö på den nu föredragna delen af Utslcs Utlåt, åtskilliga yrkanden blifvit gjorde.
Bifall till Utsk:s Den 3 Februari «. m. 197 författnings-förslag hade blifvit yrkadt af Hr Dalman, Gr.
Liljencrantz och Hr Tersmeden, Pehr Reinh., och afslsg derå af Hr Tersmeden, Nils, Frih. Cederström, Hr Cederschiöld, Rob. Theophron, Hr Lefrén och llr Carlheim Gyllenskjöld.
I afs:de på do särskilda gg hade anmärkn:r blifvit gjorde af Hr von Koch emot 4, 5 och 10 gg, likväl utan att särskilde propos:r blifvit begärde i afs:de på 4 och 5 gg, men i fråga om 10 § harie Hr von Koch yrkat den förändring, att orden »åtal för villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i § 4 sägs, må ej», skulle utbytas emot: »ålal efter ty i 4 och 5 gg säss, må ej»; Gr.
Sparre
Ater hade yrkat bifall till författnings-förslaget med den förändring att, i st. f. nyssnämnde ord, infördes: »Åtal för de förbrytelser, hvarom i 4 och 5 gg sägs, må ej».
Creutz och Hr Cederschiöld, Gust., hade förenat sig om den förändring af 10 §, alt i st. f. berörde ord skulle införas: »Åtal för öfverträdelser af denna författning må ej»; hvarjemte Frih.
Creutz föreslagit den förändring i Irsla §, att slutmeningen ef dess lista mom. komme att innehålla »Varder den varning ock utan verkan, för k I a re Kapitlet ofördröjligen honom från Svenska kyrkan skiljd».
Tvenne talare hade yrkat antagande af Domprosten Brings reservation, men då den frågan kunde förekomma i sammanhang med ötskis i nästa punkt afgifna förslag till underd. skrifvelse, torde dermed f. n. få anstå.
Slutligen hade Frih.