Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under tiden uppkomna nya anledningar, såsom tidens religiösa rörelser, och de deraf föranledda ändringar i allmänna lagen rörande dem, som träda till villfarande lära, rörande främmande trosförvandters religionsöfning m. m., hafva ännu ytterligare ökat angelägenheten af den kyrkliga lagstiftningens öfverseende och omskapande i vissa delar.
Under sådana förhållanden har jag ansett för en pligt att, i hvad på mig kunnat ankomma, åt denna angelägenhet söka bereda det verksammaste behjertande.
Ibland vår lagskipnings ofullkomhgheter är icke någon så mycket öfverklagad och med så stora skäl öfverklagad, som långsamheten.
För att grundligt bota delta onda finnes, enligt en temligen allmän öfvertygelse, icke annan utväg, än en genomgripande förändring i domstolarnes organisation och arbetsordning samt, till någon del, i rättegångssättet.
En sådan förändring skall, hoppas mun, blifva föremålet för lagstiftarnes alfvarliga bemödanden, sedan numera icke 108 obetydliga förbättringar blifvit införda i lagstiftningens öfriga grenar, i hvilka, utom hvad redan är uträltadt, Rikets Stunder snart torde få emottaga omfattande förslag, såsom till brottmålslag, sjölag, krigslag m. m.
I den processuela rätten finnas ock betydliga förarbeten redan färdiga, men hvilka, i anseende till de skiljaktiga meningar, som ännu i väsentliga punkter förefinnas, tarfva vidare bearbetning, samt derefter för deras bringande till verkställighet, vidlyftiga förberedelser, enär nämnda skiljaktiga grunder, hvilka af dem än slutligen må vinna bifall och antagas, dock hvar för sig ingripa djupt i nuvarande förhållanden och påkalla dessas omgestaltande i många afseenden.
Från mig bör ej nu väntas något omdöme om företrädet af ett visst förslag, men, hvad jag finner mig manad att förorda, är rättvis uppmärksamhet på alla de särskilda förslagen och framstälda åsigterna i detta vigtiga ämne, på det att dervid icke må förbises de, som blifvit i dessa embets-berättelser af mina företrädare uttalade, synnerligast i berättelsen till 1850 års riksdag.
Innan dessa mera omfattande förbättringar kunna genomföras, kommer imedlertid sannolikt en längre tidrymd att förflyta.
Att derunder och i förväntan på denna allmännare omskapning af det bristfälliga i rättegångssättet lemna ovidrörda ofullkomligheter och till missbruk ledande föreskrifter, då dessa kunna undanrödjas, utan rubbning af det bestående hela, vöre väl en tadelvärd sorglöshet.
Jag har derföre ansett, att hvad under liden kan göras, för att i någon mån befordra rättskipningens regelbundna skyndsamhet, icke hör lemnäs oförsökt.
I sådan afsigt tillåter jag mig att till en början åter upptaga hvad min företrädare i den vid sistförflutna riksdag afgifna embets-berättelsen (sid. 177) erinrade derom, att föreskrifterna i 24 Kap. 5 § Rättegångs-balken, att »i Rådstufvurätt parterne böra vid middagstimma dagen förut stämmas genom anslag å Rättens dörr alt dom å tid föresatlan afhöra», ganska ofta leda till onödigt dröjsmål med rättegångens afgörande».
Han föreslog, att nämnda stadganden borde ändras till likhet med dem, som gälla för underdomstolarne på landet, och att derjemte skulle föreskrifvas, att
Rådstufvurätt icke må med doms utgifvande dröja längre, än tre högst sex veckor ifrån den dag, parterne öfverlemnat saken lill afgörande.
Han fästade uppmärksamheten på den besparing af eljest illa använd tid, som vunnes derigenom, att parterne undginge att efterse anslag å Rättens dörr, hvilket måste ske i de städer, der parterne icke kallas af Rättens betjente, såsom visseriigen flerstädes brukades, utan att sådant vore i lag föreskrifvet.
Han förklarade dock, att dylikt anslag i Konkursmål icke torde kunna undvikas, men förordade den förändring i 95 § af Konkurslagen att efter ordet skyndsamt borde tilläggas »och sist inom tre månader efter del målet blifvit lill afgörande öfverlemnadt» o. s. v. Jemte det jag sålunda upprepar denna erinran fogar jag dervid det tillägg, att utur 2 Kap 6 § Utsöknings-balken må uteslutas orden: Konungens Befallningshafvande i Stockholm kungöre genom anslag vid middagstimma, alt dess utslag i saken skall gifvas ut nästa dag derefter, och på den dagen bär utslaget stäldt vara. 109 Denna föreskrift har nemligen visat sig hafva samma menliga påföljder, som nyssnänmnda stadgande i 24 kap. 5 § Rättegångsbalken rörande anslag till utslag vid Stadsdomstolarne.
Emot dessa lagförändringar skola visserligen åberopas de hos en del af Stadsdomslolarne och hos Öfverståthållare-Embetets Kansli (»Konungens Befallningshafvande i Stockholm» uti hit hörande mål) hopade göromålens kraf.
Men dervid är att märka, det detta kraf ej minskas genom ärendenas undanskjutande till en oviss framlid, då, genom tillkommande nya ärenden, tillståndet snarare torde förvärras än förbättras.
En sanning är det visserligen, att någon gång mängden af sammanträffande göromål kan vara så stor, att svårighet möter för bestämmande på dagen, när ett ärende kan hinna slutligen behandlas och afgöras; men i sådan händelse får uppskofstiden tagas längre.
Erfarenheten har i allt fall visat, att då icke någon nödvändighet varit för hand att bestämma viss dag för ett ärendes afgörande, ulan detta lemnats åt framtiden, uppskofvet vanligen blifvit så långt, att det för sakägaren skulle hafva varit en vinst att få en dag dertill förut bestämd, äfven om denna blifvit framflyttad längre, än någon myndighet skickligen kunnat tro sig tillsländigt att en angelägenhet uppskjuta.
Denna nödvändighet, att på förhand beräkna tiden för hvarje ärendes bringande till slut, skall ofelbart medföra ett bättre bruk af den mellanliggande tiden.
Skall ett arbete på viss tid göras, så kan det oftast göras och blifver gjordt.
En sak åter, som får efter godtycke uppskjutas, anses lätteligen icke hafva kunnat göras förr, än den blifver gjord.
Få menniskor hafva undgått att göra denna iakttagelse, äfven i enskilda pligters utöfning.
Genom en sådan beräkning af hvad, som kan och hvad som icke kan hinna göras, inom ett lämpligt tidsmått, skall tilläfventyrs läggas i dagen ett möjligen förevarande behof af arbetskrafternas förstärkning; ett behof, som eljest någon gång döljer sig ända till dess det framträder i sina följder, i balanser, samkade på rättsökandes bekostnad och med uppoffring af deras rätt, samt påkallande utomordentliga kostnader och ansträngningar för alt kunna afhjelpas
Att härutinnan bringa ändring och rättelse vöre visserligen icke någon stor eller på ett störande sätt ingripande, reform; men den skulle säkerligen frambringa betydande och välgörande frukter.
Jag har kommit till en sådan öfvertygelse, genom den erfarenhet jag haft, att om någonstädes under embetsresorna vid Stadsdomstolar funnits balanser, om klagomål blifvit anhängiggjorda angående dröjsmål med afgörande af mål hos Stadsdomstolarne, och någongång vid Ofverståthållare-Embetets Kansli, har det alltid, eller åtminstone i de flesta fall, varit mål, i hvilka utslag skolat afkunnas efter anslag, som föranledt balansen eller klagan öfver dröjsmål.
En annan anmärkningsvärd orsak til! rätteskipningens långsamma gång äro de talrika uppsko/ven i sakernas handläggning
En fullständig rättelse derutinnan lärer ej kunna vinnas, utan mera omfattande ändringar i rältegånssättet.
De van - HO ligaste orsakerna till uppskof äro: parters eller vittnens uteblifvande samt den omständighet, att parterne komma oberedde att sin talan utföra eller ock sakna nödigt omdöme för att inse på hvad sätt de skola sin talan utveckla och styrka, så att domstolen måste, i följd af vår rättegångsordnings natur, sjelf angifva och infordra de upplysningar, som för tvistefrågans bedömande kunna vara af nöden.
Med den skyldighet, domstolen sålunda har att sjelfmant vinnlägga sig om målens utredande, böra lämpligen vara förenade magt och medel att denna skyldighet fullgöra.
Men huru förhåller det sig med den magt och de medel, lagen i detta afseende förunnar våra domstolar?
Svaret på denna fråga innefattas i nedananförda lagrum.
42 kap. 2 § Rättegångsbalken stadgar: «Är någon förfallolös borta, då han »ropas af Rätten fram att kära eller svara, bote två daler.
Kommer hvarken kärande eller svarande, å landet innan Häradstingets slut, eller i stad innan rätte«gångstimman ute är, bote hvardera dubbelt.
Kommer svaranden å första ting, «innan det ändas, och blifver käranden ute; bote som sagdt är, och gälde han »svaranden dess kostnad, der han ej vid nästa Ting å landet, eller inom en må «nad i staden, gitter visa, det han laga förfall haft, och att han ej kunnat Rätten «det kungöra.
Stämmer ej käranden saken in och den fullföljer å den tid, som «nu är sagdt; vare svaranden för hans käromål fri.« Samma kap. 3 §: «Nu kommer käranden till första ting, eller i staden å föresatt dag, lill den Rätt, dit saken instämd är, men svaranden ej, och låter ej (daga förfall framte: visar käranden, att svaranden stämning i laga tid fått; döme »då Rätten i saken, efter ty, som sanning deri utletas kan.
. . .» 44 kap. 2 § samma Balk; »Kommer käranden till Rådstufvurätt å dag fö resatt, och gifver dess käromål vid offent ligt upprop skriftligen in, och svaranden «då när är; skrifve Rätten derå, att han åtta dagar derefter svara skall.
Försum«mar han då att ställa sig vid uppropet in, men kommer med svar innan klockan »tolf; bote två daler.
Blifver han alldeles ute, eller kommer han oberedd, utan «laga ursäkt; bote fyra daler, och gånge åter upprop i saken åtta dagar derefter.
»Kommer han ej ändå med svar in; bote som sagdt är, och varde på kärandens »inlaga i saken dömdt; dock må han muntligen höras, om han det förut begärer »Försummar käranden den dag, då han sin vederparts svar emottaga skall, bote «två dalerM Samma kap 6 §: »Häfver den, som skriftligen sin talan eller svar företett, »sig deri förbehållit, att ock muntligen hörd varda; eller begärer han det sedan, »eller finner Domaren sjelf det nödigt: förelägge Domaren viss dag och tid der»till, om det ej genast ske kan.
Hvar, som då förfallolös blifver ute, bote i Råd((Stufvurättan fern daler, i Hofrätten tio daler.
Kommer han ej då han andra gån»gen tillsagd är; varde den hörd som när är och döme Rätten i saken.« 46 kap. 6 § samma Balk: »Nu söker endera parten uppskof i saken, förty 11 I »att han vill flera bevis skaffa eller för annan orsak; finner
Domaren skäl till det »uppskof; lagge honom viss tid före, antingen vid vite i penningar, eller att sa«ken ändå afgöras skall, allt som omständigheterne det fordra.... kap. Y § samma Balk:
Domaren bör sakens slut ej uppehålla med uppskofsdom, utan så är, att vissa omständigheter det oundgängligen kräfva.
»Der »endera parten då påläggas skall att något fullgöra; sätte
Domaren honom der »till viss dag före, vid vite.
Gör parten det ej; förelägge honom annan tid med »större vite, eller att i hufvudsaken eljest dömas skall, allt som omständigheterna »det fordra.»
Dessa äro de hufvudsakliga stadganden, som lagen innehåller i detta ämne, och i hvilka äro antydda de medel, domstolen i tvistemål äger till befordrande af sakernas utveckling och afgörande.
Deraf finner man att en tredskande eller förfallolös uleblifver kärande äfventyrar: att böta för uppropsförsummelse två daler — för utebbfvande fyra daler; att han har skyldighet att godtgöra tillstädeskommen svarande dess kostnad äfvensom att, om han ej, till nästa ting å landet eller inom en månad i staden, instämmer och fullföljer saken, svaranden för hans käromål varder fri.
Blifver han ute vid RådslufvuRätt den dag, då han sin vederparts svar anamma skall, böter han två daler.
Söker han uppskof, så får han sig förelagdt viss tid och vite eller att saken ändå afgöres.
Hvad åter beträffar en tredskande och förfallolös uleblifven svarande, så äfventyrar han, enligt ofvanstående lagbud: att böta för uppropsförsummelse två och för utebbfvande fyra daler; att saken, oaktadt hans utebbfvande, afdömes, efter ty, som sanning deri utletas kan, att, om han är när vid RådslufvuRätten, då saken der först företages, men uleblifver med svar, då saken andra gången förekommer, eller han då kommer oberedd, böta fyra daler och att, om han tredje gången jemväl blifrer ute, saken på kärandens inlaga varder afdömd, dock att han i allt fall må muntligen höras, om ban det förut begärer; att, om han söker uppskof, honom förelägges viss tid och vite.
Hvad härvid utan tvifvel först faller i ögonen, såsom en brist, är ringheten af de stadgade böterna för uppenbar ohörsamhet emot lagen och missaktning emöt domstolens värdighet.
För fyra daler, det är, Två Riksdaler Riksmynt, köper sig den tredskande rättighet att offentligen trotsa domstolens kallelse och alt på da orter, der endast ett ting om året hålles, undandraga sig under ett helt års tid det mest befogade rättsanspråk, så vida detta ej är ett sådant, som tredskovis kan afgöras, och det är troligen allmänt kunnigt, huru varsamme domstolarne äro att afgöra saker på denna summariska väg.
Men äf - m ven, der rättegångstillfäilena icke äro så sällsynta, ja, det- de till och med en gång i veckan återkomma, kan nämnda trots, öfverallt lika straffvärdt, vara, i följd af tvistemålens angelägna och brådskande natur, lika skadebringande.
En icke obetydlig förhöjning i bötesansvaret för uppropsförsummelse och förfallolöst uteblifvande från Rätten är förthy af högsta behof påkallad, för att taga vara på lagens och domstolarnes aktning och anseende, helst derigenom äfven en väckelse skulle gifvas åt domstolarne att i en ganska behöflig mån höja de vitén, som föreläggas i rättegången; hvarutinnan med skäl anmärkes samma betänksamma njugghet, som i bestämmande af rättegångs- och andra ersättningar.
Jag har hittills i denna punkt mest framhållit den del parterne hafva i rättegångarnes fördröjande.
Under parlernes namn är det likväl deras ombud, som mången gång fela.
I de större städerna, och jemväl här och der på landet, förekomma såsom rättegångsombud ofta nog sådana personer, som förut egnat sig åt helt andra yrken, i hvilka de misslyckats, och nu slagit sig på detta, för hvars utöfning hvarken föregående studier eller praktik anses erforderliga.
Att de icke destomindre vinna förtroende torde till icke ringa del kunna härledas från det beklagliga förhållande att, såsom det nu tillgår, äfven den enklaste rättegångs utförande fordrar så mycken tidspillan, att parter, som hafva trägen sysselsättning i tjenst eller yrke, ej kunna sjelfva på bevakande af sin rätt uppoffra så mycken tid, som dertill erfordras.
Dock hos flere af dessa ombud är det icke, okunnigheten som mest bör beklagas.
Det är den hos många bland dem rådande brist på heders- och rättskänsla, som i förening med okunnigheten och begäret efter slem vinning, verkar menligt ej blott på sättet för rättegångars utförande, utan fastmer på dessas anstiftande och uttänjande.
Att desse sakförare hafva ett helt annat syftemål, än det att rättegångarne må taga ett skyndsamt slut, blifver fullt förklarligt, när man vet, att deras arfvode vanligen beräknas efter antalet af rättegångsdagar, på hvilka saken vid domstolen förevarit.
Handla då, hvilket icke är utan exempel, bägge parternes ombud, i detta afseende, efter inbördes öfverenskommelse, till främjande af ömsesidig båtnad, så finner man lätt att icke något medel lemnäs oförsökt, att, så vidt på parter kan bero, förlänga rättegången. *) Men *)
För att visa till hvilken höjd nyssomförmälda missbruk stigit, vill jag här korteligen redovisa för gången af ett mål vid en af Stockholms Rådstufvurätts afdelningar, hvarom jag förskaffat omig kännedom.
En Akare hade instämt en Traktör, för det den sednare skall, på grund af föregifvet köp om en skjutskärra, den Käranden aldrig afhämtat, låtit i K:dens namn skrifva och med dennes bomärke underteckna en revers å 15 B,:dr K:mt, för hvilken Svaranden lagsökt
K:den hos Ofverståthållare-embetets kansli, som dömt till utmätning, hvarefter Kongl.
Hofrätten förklarat målet tvistigt. den 12 April 1861 förevar målet första gången vid R.K.
K:den instälde sig personligen Sv:den genom ett ombud, till yrket Fabrikör.
Kden hade icke med sig K. Hof.-R:s. ofvannämnda utslag, emedan han3 113
Men det kan å en annan sida ej nekas, att domstolarne hafva icke oväsentlig del i lagskipningens långsamhet.
Att verkande orsakerna dertill äro bristande arbetsflit eller begär att åtkomma den ökade inkomst, som genom domstols-förhandlingarnes uttänjande i många och långa protokoller, för hvilka lösen tillika i städerna Advokat, en Materialförvaltare, vore sjuk.
Sv. omb. invände, att samma sak förut varit före hos R.R., och nu berodde på K. Hof.-R:s' pröfning.
För att få det af K:den åberopade K. Hof.-R:s utslag, uppskjöts målet till den 13 Maj: K. omb. ingaf K. Hof.-R:s utslag och begärde uppskof för att förete den revers, som skulle hafva blifvit förfalskad.
Sv. omb. förnyade sin uppgift, att förevarande rättegång förut varit vid R.R. och nu i K. Hof.-R.
R.R. föreläde
K:den att ingifva reversen och uppskjöt målet till den 27 Maj: K. omb. förmälde, att originalet till nämnda revers vore i Sv:dens ägo, men ingaf afskrift deraf, hämtad ur O.St.-Emb. protokoll.
Sv. omb. begärde uppskof för att styrka, det saken vore förut i K. Hof.-R. anhängig.
För detta ändamål uppskjöts saken till den 17 Juni:
Sv. omb. företedde K. Iiof.Ris utslag den 22
Maj imellan parterna i ett mål, der Sv. tilltalat K:den för det denne utspridt rykte, att Sv. förfalskat den revers, hvarom nu vore stämdt och genom hvilket utslag Sv:s åtal, såsom obestyrkt, ogillades; men, emedan detta K. Hof.R:s utslag icke vunnit laga kraft, påstod Sv. omb. att det nu instämda mål icke borde upptagas.
K. omb. yrkade Sv:s personliga inställelse, hvilket påstående af dennes ombud bestreds.
R.R. tog tid på sig för att yttra sig öfver Sv:s invändning till den 1 Juli:
Då genom R.R:s beslut invändningen ogillades, och Sv. ålades personlig in ställelse den 15 Juli: K. omb. kom tillstädes och uppgaf, att hans hufvudman ej delgifvit
Sv. R.R:s beslut den 1 Juli samt begärde uppskof, som medgafs till den 22 Juli.:
Annu hade Sv. ej fått del af sagda beslut.
Uppskof begärdes och med gafs till den 12 Augusti:
Sv. kom personligen tillstädes.
Han bestred käromålet, försäkrande att K:den egenhändigt satt bomärket under reversen, Medgaf, att han innehaft reversen, men nyligen tappat plånboken, i hvilken han haft den förvarad.
Sv. begärde derföre, att målet skulle anstå för reversens efterforskande, till den 2 September:
Sv. förmälde att reversen icke återfunnits, ingaf bevis, att han hos en Polisöfverkonstapel anmält, det plånboken, hvari reversen förvarades, var tappad; yrkade ansvar på K. omb. för stämningens innehåll, enär K:den ej kunde skrifva.
K:den sade, att han sjelf åtog sig ansvaret för stämningen, derunder han satt sitt bomärke.
Sv. begärde uppskof för att forska efter plånboken.
Det beviljades till den 23 September:
Sv. hade icke funnit plånboken och ingaf nytt bevis, att den vore tappad.
K. omb. förmenade, att Sv. innehade reversen, fastän han icke ville förete den.
Sv. bestred det och begärde att få höra vittnen, att K:den verkligen tecknat sitt bomärke under en skuldsedel.
Uppskof för dessa vittnens inkallande medgafs till den 30 September:
Af tre stämda vittnen instälde sig blott två, hvilka lingö vittna.
De hade hört talas om köp af en kärra och utgifvande af revers, men ej sett någon sådan.
Uppskof begärdes för inkallande af tredje vittnet och ett fjerde, nu först uppgifvet.
Det förra vittnet förelädes 10
R:dr vite och målet utsattes till den 14 Oktober:
Vittnena voro ej tillstädes, när målet påropades.
Det uppskjöts till se nare på dagen.
Då åter voro parterna borta.
Målet lemnades, beroende på anmälan.
Sådan gjordes den 19 i samma månad och målet utsattes till R.
15 114 skulle ökas genom den i senare tid medgifna rättigheten för stadsdomstolar att särskildt utskrifva hvarje rättegångsdags protokoll, har jag icke kunnat varseblifva, och jag tror det så mycket mindre som, i afseende på domstolarne å landet, erfarne och trovärdige domare ofta försäkrat att, i följd af kostnaden för skrifvares underhåll och aflönande, föga inkomst är att beräkna af tvistemålen, eller domboksmålen, utan att det nästan uteslutande är genom intecknings- och lagfarts- med flera till de så kallade småprotokollerna hörande ärender, som domrarnes aflöning skal! åstadkommas, och, beträffande Stadsdomstolarne, det förhållande äger rum, att vinsten af protokollslösen på de flesta ställen tillkommer expeditions-hafvanden allena.
Snarare bör anledningen till domstolarnes mången gång alltför slappa utöfning af den magt, de äga till rättegångarnes fortskyndande, sökas deruti, att icke alla domare gjort sig fullt reda för sin ställning till rättegångsordningen.
De tyckas ej hafva rätt klar för sig den ofvan antydda skyldigheten att sjelfmant bringa de vid domstolen anhängiga målen till utveckling och afgörande.
De återhållas i denna sjelfverksamhet möligen af oklara föreställningar om det så kallade ackusatoriska rättegångssättets stränga fordran, att domstolarne icke må blanda sig i tvisternas utveckling, hvilken ensamt skall höra parterne till, att domstolen endast har att afbida denna utvecklings gång och, när den är afslutad, upptaga saken, i det skick den då befinnes, till slutlig pröfning och afgörande.
Men en sådan domarens afbidande overksamhet strider, efter min tanka, uppenbarligen emot andan och lynnet af vår rättegångsordning och lärer ej af någon, som gjort sig dermed förtrogen, kunna förprdas.
Ett ackusatoriskt rättegångssätt förutsätter nödvändigt ett bildadt och aktningsbjudande Advokatstånd, med uteslutande rätt att utföra rättegångarne.
Vill man införa den ena af dessa hvarandra betingande rättsanstalter, så måste man införa den andra; den 28 Oktober:
De kallade vittnena kommo ej.
De skulle kallas ånyo vid 10
R:dr vite och målet uppskjöts till den 18 November:
Ena vittnet kom och intygade, att han hört parterne tala om köp af en kärra och sett ett papper, som uppgifvits vara en revers, men vittnet hade ej sett den skrifvas eller undertecknas.
Uppskof beslöts för andra vittnets hörande.
Detta förelädes hemtnings äfventyr och målet skulle åter förekomma den 9 December:
Sv. afstod från det tredskande vittnets hörande: men nya inkallade vittnen hördes, utan att hafva någonting väsendtligt att upplysa.
K:den begärde uppskof för slutpåstående och det beviljades till den 9 Januari 1862:
K:den ingaf slutpåstående.
Sv. begärde uppskof att svara.
Detta bestred K:den.
Uppskof medgafs imedlertid af R.R. med föreläggande af talans förlust, till den 16 Januari:
Sv. ingaf svaromål och begärde att få svärja, det han ej skrifvit eller låtit skrifva skuldsedeln, utan K:dens tillstånd.
Rätten förklarade sig ämna, ehvad parterne tillstädeskomme eller icke, afkunna utslag den 30 Januari:
Då uppträdde allmänna åklagaren och yrkade, att det vittne, från hvars hörande Sv. afstått, måtte inkallas, enär han bevittnat den i fråga komna reversen.
För denna orsak uppskjöts målet till den 6 Februari:
Vittnet var ej anträffadt.
Skrifvelse beslöts till Ö.St.Emb. att kalla samma vittne vid hemtnings äfventyr till -115 men det torde tåla att betänka sig mer än en gång, innan man beslutar sig för en sådan omskapning af våra rättsförhållanden.
Imedlertid kan det, efter min tanke, icke nog alfvarligt läggas
Domstolarne på hjertat att de, med stadig blick på sin skyldighet att sjelfmant verka för ärendenas lagliga och skyndsamma gång, genom att begagna de medel ofvananforda lagbud för sådant ändamål anvisa, såsom målens afgörande tredskovis och »på kärandens inlaga», då svaranden uteblifvit; genom föreläggande och tillämpning af vitén, så afpas sade efter sakens och personens beskaffenhet att de kunna något verka; allt naturligtvis med urskillning och rättvisa, men utan den öfverdrifna betänksamhet, hvarpå exemplen icke äro så sällsynta.
Jag väntar mig här den anmärkning, att nyss öfverklagade olägenheter, för så vidt de betraktas såsom vållade af domstolarne, bordt föranleda tillåtal.