Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Den båten håller inte», sade slutligen en af dem, i det han tog snuggan ur munnen och spottade långt ut.
»Håller den inte?
Jo jag ansvarar för att den håller», svarade min far, med detsamma han steg i båten och fattade årorna.
Hunden och jag kraflade oss efter.
Den fiskare, som talat, stod och såg efter oss, bredbent och med händerna på höfterna.
»I går te’ botten», ropade han, då vi rott några båtlängder.
»Gör vi så?» svarade min far skrattande, »då kan du få den förtjensten att fiska upp oss.»
Och dermed rodde han vidare.
Jag är verkligen ledsen, att jag efter denna lofvande början icke kan säga, att vi hade hvarken faror eller äfventyr, hvilket jag nästan hade väntat.
Men sanningen måste fram, hur bedröflig den än kan vara: – allt gick lyckligt.
»Hvarför sade de, att båten skulle gå sönder?» sporde jag slutligen, då jag märkte, att der icke blef något af.
»Ah, de ville bara preja oss och trodde, att vi skulle låta dem ro oss i någon af sina båtar», svarade min far leende.
Prejeri?
Ja det var fasligt prosaiskt, men sant var det.
Man kan icke uppträda som resande ens i ett litet fiskeläge utan att stöta på ordet, eller, hvad värre är: sjelfva saken.
Färden gälde en skuta, som låg för ankar långt ute.
Men som min far var en dugtig roddare, och båten tycktes vara god, hunno vi snart dit.
Fallrepstrappan nådde ned i vattenbrynet, och en ung matros stod och hängde på relingen, betraktande oss med uttråkad likgiltighet.
»Hvad lastar skutan?» frågade min far.
»Råg.»
»Hemma?»
»Falsterbo.»
»Hur stor besättning?»
»Fyra man.»
»Ärter och fläsk till middag?»
»Ja, lägg till och smaka på», svarade matrosen skrattande.
»Vill du?» frågade min far, vänd till mig.
I en hast rusade genom min hjerna erinringen om alla sjöromaner, jag läst, ifrån Robinson Crusœ till Röde fribytaren, och i andanom såg jag oss redan inspärrade i kajutan och för fulla segel flygande utåt oceanen med Falsterbo-skepparen: – naturligtvis en »ryslig» sjöröfvare.
Det var så lockande, att der gick en kåre öfver min rygg, men i det samma såg jag framför mig min mors ängsliga och förskrämda ansigte, som jag så ofta sett det.
I en hast blef jag ädelmodig och svarade: »Nej».
Så rodde vi då tillbaka, och det långgrunda vattnet var så klart, att man kunde se sjöbottnen, när båten gled der öfver; än var det fin, hvit sand, än skogar af tång, och så till sist släppte vi ut hunden att simma efter båten, och han kom, pustande och plaskande som en liten ångbåt.
Ja, det var en härlig färd!
Men låtom oss återvända till det närvarande.
Vi äro nu inne i staden igen efter att hafva kört alldeles rundt.
Den här röda byggnaden, omgifven af kanaler, är slottet, fästningsfångarnes residens.
Der ha vi Kungsparken, och här äro vi åter på Gustaf Adolfs torg.
Ni tycker kanske, att jag borde säga någonting om arbetarrörelsen och dylikt, men vet ni hvad, om jag började på med det, så blef det så långt och dumt, att ni alldeles förskräcktes.
Ett vill jag bara säga, och det är, att jag mången söndagsmorgon vid sextiden väckts af musik från stora torget, och att det då varit good-templarne, som dragit ut på någon munter skogsfärd, följda af mina välsignelser.
Vi lemna nu vår ståtlige kusk åt sitt öde och stiga upp i andra våningen för att se torget derifrån.
Vi sätta oss här vid fönstret för att en stund betrakta mina gamla bekanta, torgmadamerna.
Ni kan tro, att jag slösat bort mycken tid på att studera deras handel och vandel.
De sälja icke matvaror, endast kläder, porslin, leksaker m. m., hvilket exponeras på bord och i stånd, så lockande som möjligt.
Nu är det deras sötebrödsdagar, och de surra der nere så muntert, som skulle det aldrig komma en vinter med piskande snö och isande köld.
Jag har sett dem gå der inhyade i schalar och vantar, helt blåfrusna, men tåligt väntande på kunder.
Men ännu är det, som sagdt, deras solskenstid, och der utvecklas ett riktigt familjelif nere på torget.
På lådan, hvari de utstälda leksakerna bruka få nattherberge, sitter en medelålders hustru och stickar på en långstrumpa.
Hennes ansigte är solbrändt som en sjömans, men det hvilar en godmodig trygghet deröfver, som försonar en med dess brist på skönhet.
Det syns, att händerna äro vana vid arbete.
Om qvällen, när handeln är slut, är det hon, som styr och ställer för man och barn.
Hon är icke fattig, var säker på det, och icke ängslig heller, det syns nog på minen.
Denna godlynta säkerhet är ett uttryck af medvetandet om, hur äfven hon i sin mån bidrager till husets välmåga, och drägten är tarflig, men bastant.
Se, hur ansigtet ljusnar!
Ah, det är den lilla dottern, som kommer på sitt vanliga förmiddagsbesök.
Man skulle aldrig tro, att de två hörde tillhopa, om man icke såge det i moderns blick och på den lillas tillförsigt.
Hon är klädd som ett herrskapsbarn, har ett lifligt litet englahufvud – leende, lockigt – med gropar i kinderna, samt fina små armar, på hvilka armbågen betecknas af fördjupningar i hullet.
Det syns på det koketta sjelfsvåldet, att hon vet, hur söt hon är, och att hon är bortskämd.
Hon skall gå i stadens bästa skolor, skall bli slägtens stolthet, en fulländad fröken, en riktig hjerteklämma.
Nu begriper man, hvarför modern ser så belåten ut, som om aldrig vintern skulle komma med grådaskig himmel och hvinande vind.
Hon gör allt, hvad hon förmår, och tror, att det är nog.
Nu kommer kaffegumman kånkande med korgen i ena handen och kitteln i den andra, och torgmadamerna samlas kring henne för att få sig en styrketår.
De komma i små grupper af tre eller fyra, ty flera koppar har icke gumman, och efter hvarje omgång torkar hon dem med en medhafd handduk.
Hon är medveten om renlighetens dygd, men anser icke vatten vara af nöden.
Allt sker med värme och en yrkesmin, som kunde anstå en grosshandlare på hans kontor, och under det gummans lediga tunga dryftar granskapets nyheter med kunderna, räknar hennes vana öga de mottagna slantarne, hvilka efter handlag glida ned i kjortelsäcken.
Och under allt detta sitter den bararmade flickungen uppflugen på en tom låda, hållande en stor kaka i ena handen och med den andra behändigt slickande sockret af kaffebrödet i gummans korg; man låter henne hållas.
Hon tycks vara en favorit hos alla: hela torgpersonalens stolthet, den, som i framtiden skall föra dess runor.
Der kommer en lång, krokryggig gumma, insvept i en svart schal, med en paraply i handen och ett svart kläde om kinderna, hon ser på en gång ömklig och löjlig ut, man vet icke, om man skall skratta eller gråta.
Det är med andakt hon för kaffekoppen till sina läppar, i små njutningsfulla klunkar insupande den ångande drycken; fattigdomen har lärt henne att taga valuta för sin femöring.
Endast en ungdom fins i hela samlingen.
Hon har förmodligen genom moderns sjukdom eller död kommit att intaga hennes säte på torget före den lagliga tiden.
Det synes också, att ingen moders hand tager vård om henne, hvarken till det yttre eller inre; hon är ett naturbarn, slamsig i sin klädsel, slamsig i sitt sätt.
Hon pratar och skrattar nästan jemt, ifrigt gestikulerande och visande en rad präktiga tänder, hvilka sticka ännu hvitare af emot den solbrända hyn.
Stripor af det ljusa håret falla ned i ansigtet under hennes kastningar med hufvudet, men hon bryr sig inte om det.
Nu tar hon upp locket på sin packlåda och hemtar fram en hundvalp, som der haft sitt residens.
Den lilla rusar ned från sin låda, stoppande sista kakbiten i munnen, och i nästa ögonblick bilda flickan, barnet och hunden en lekande grupp.
Det är sluttablån, ty nu går ridån ned.
I folkstugan.
Öfver den vida slätten ligger snön som ett mjukt täcke, mildrande alla kantigheter, och ännu segla stora, fjäderlätta flingor ned från himlen, sakta, i oafbruten följd, liksom skakade ut öfver jorden af lugna, kärleksrika händer.
På vägen, som löper fram längs en rad gamla aspar, syns intet spår af menniskofot, och i denna drömlika, insnöade stillhet ligger den enstaka landtgården, kringbyggd och mörk.
Uthusen vetta utåt vägen, men i loglängans klumpiga gråstensmur fins det en port, som leder till gårdens inre.
Det är en gammal gård.
Den har gått ur bondei herre-händer, men fått behålla sin egen prägel, ett visst tungt allvar, en stel, tillbakadragen välmåga.
Allt är kringgärdadt, tillbommadt.
Sjelfva halmstackarne stå i en inhägnad, »hes-gården» kallad.
Men nu har snön lagt sig öfver alla afskrankningar, jemnande, försonande.
Och nu är det jul.
Torpen ser man ej, de ligga längst bort i egendomens utkanter: fattigdomen är ej det säkraste grannskap.
Kölden käns nästan inte, så lugnt är det.
Men skymningen faller på.
Alla herrskapsrummen ligga åt trädgården.
Inne på gården ha vi endast folkets.
Det lyser från köksfönstren ut på snön.
Rullgardiner komma naturligtvis ej i fråga, och genom de immiga rutorna kan man skymta hur det brådskas kring spis och grytor.
Och så hörs helgmålsringningen hit öfver från byn.
Det ljuder så högtidligt i den stilla qvällen, och pigorna niga derinne med ett framhviskadt »i Jesu namn».
Det der bry drängarne sig icke om, endast Gamle-Ola lyfter bak i nacken på sin hundskinnsmössa, medan han med andra handen slår sista haspen för huggehusdörren, innan han går hem.
De andra drängarne komma från stall och uthus, en efter en, med vaggande gång, sådan man får af tunga träskor och styf lera.
Gårdsdrängen dröjer ett ögonblick och talar med stalldrängen, för att låta Gamle-Ola få försprång, ty de ha samma väg.
Det skulle aldrig falla dem in att gå tillhopa.
Drängpojken – en qvick och brunögd fyr – står i drängkammaren och tänder stallyktan.
Nu skall det göras toalett öfver lag.
Och halfkarlen kommer släpande med ett ämbar vatten, men snubblar öfver stöfvelknekten och sätter ämbaret så handlöst i golfvet, att jerngrepen slamrar och en slump vatten far öfver brädden.
»Gift de’ mens du kan se!» ropar stallpojken.
Halfkarlen svarar med en ed öfver pigorna, som dragit fram stöfvelknekten, och förpassar den med en spark till dess vanliga plats under sängen.
Och så komma äfven de andra in, efter att ha stampat snön af sina träskor mot den höga tröskeln, ty golfvet är ju sopadt och sandadt, högtiden till ära.
Rummet saknar eldstad, men det gör ingenting; de långa vinteraftnarne och alla måltidstimmar tillbringas ju i folkstugan, der det eldas i den stora jernugnen, så att det surrar om öronen.
Väggarne äro kalkade, men nedrökta af tranlampan, och dessutom har murbruket här och der sparkats af, så att råstenen eller korsvirket tittar fram.
Möbleringen är enkel: på långväggen två breda sängar med tjocka, pösande yllebolstrar, på andra långväggen alla kistor och skrin, samt under det högt sittande fönstret sjelfva glanspunkten – stalldrängens pulpet.
Stolar finnas icke, behöfvas ej heller; man sitter på kistorna.
»Hans, gack etter ragevann», ropar stalldrängen till pojken, som är allas passupp.
Denne lägger sig på magen och letar under sängarne, får fram en gammal bleck-kastrull, och så bär det af upp i köket efter det begärda.
Pigorna ha brådt om, men en af dem har smugit sig bort i en vrå, der hon står och kammar sig, med håret draget ned öfver ansigtet.
»Kors i all min dar, gör du skättegille på julaaftan?» ropar pojken med syftning på den lingula färgen.
»De’ e’ inte alla som ska ha beghätta», svarar hon och sneglar genom sitt hår åt hans svartlurfviga hufvud, »för resten e de väl me de som me hin vutepaugen, som sa: ja rent ynkas ve den stackals presten, som ska re se haur Lörda, för ja rer me haur julaftan, o ja ved ho’dent bry ja har.»
Alla instämma i skrattet.
Icke derför att det sagda är nytt, utan derför att fisk och gröt stå på elden, och derför att julen är någonting så utomordentligt.
Dessutom är han hela pigpersonalens gunstling, ett slags Cherubin i folkstugan.
Det fins hos honom något af denna öfvergifna lustighet, som kommer af att i hela verlden icke ega det ringaste att förlora samt denna smidighet, som alstras af vanan att vara allas syndabock och ändå hålla sig klar.
Hans är ingen sydskåning.
Han har kommit från den fattiga skogsbygden åt norr och har »färsingens» heta blod.
Han började sin bana med tiggarpåse och vandringsstaf, som liten pys, kom sedan till ett sämsta sortens akrobatsällskap, som utförde sina konststycken på en gammal matta midt i landsvägsdammet.
Med sitt sällskap kom han till gården, och dess husbonde gjorde ett hastigt slut på hans konstnärsbana genom att taga honom i sin tjenst som stallpojke.
Det fans något i hans klippska uppsyn som ingaf ett oemotståndligt begär att »göra någonting af honom».
Men det gick inte så lätt.
Kringstrykarlifvet har en obeskriflig lockelse för den som en gång smakat derpå, och Hans hade inte väl blifvit uppklädd och fått hull på sina magra ben, förr än han helt oväntadt gaf sig ut i verlden för att på egen hand »lefva af sin konst».
Det gick nog under sommaren, men när det blef vinter, återkom Hans till gården, förfrusen och utsvulten, med botfärdiga dragningar i mungiporna och den gamla lustigheten i sina ögon.
Och så togs han till nåder, fick nya kläder, blef husbondens gunstling och allas passopp.
Inte var det stort med hans arbete, och inte var det värdt att sätta tro till hvad han sade, ty en ögontjenare var han, rapp i vändningarna och lätjefull till sin natur.
Och nu har han varit på gården öfver ett år.
Ingen dag förgår utan att någon ny historia kommer i sväng om honom, ett eller annat fuffens, som framkallar högröstad ovilja och hemlig beundran.
Ty trots allt är han en favorit.
Innan jul fick han t. ex. ett par hemskickade strumpor, tjocka och nyskållade, så att det kunde värma in i själen att se på dem.
Men Hans tycker om att ha handkassa, sålde strumporna och gick barfota i sin husbondes gamla stöflar.
»Ja bler så varm om födderna, så ja kan ente bärga me», sade han till kamraterna.
Och när det satte åt att bli kallt, fick han svårt nog att berga sig, men inte var det för värme.
Den som inte klagade det var emellertid Hans.
Han klippte bara tummarne af sina nya bälgvantar, så hade han de förträffligaste sockar.
Nu är rakvattnet varmt, och han springer ut med sin kastrull, i det han på rolighet skefvar med benen och sätter tårna inför.
I dörren vänder han sig om med en odygdigt utmanande blick på jäntorna, hvilka belöna honom med ett beundrande:
»Du tid, hva’ den pågen e galen!»
Den som är uppfostrad i staden kan näppeligen göra sig en föreställning om hvilka tillrustningar julen kräfver i ett större hushåll på landet – detta slit och släp hela dagar och många nätter i veckotal!
Ljusstöp och slagt, klenätskokning och bak – det går i det oändliga, men det går med lust, ty se’n är det jul.
Feststämning, ljus och en riklig måltid äro ingenting för den bättre bemedlade; han kan ta sig några fridagar när han vill, för honom är julen ingenting att längta efter.
Annat är det för den trälande jordarbetaren, som hela året fått hålla sig till tungt arbete och tarflig kost.
För honom blir julen en glänsande högtid, ett vägmärke, efter hvilket man med fog indelar sin tideräkning.
En sådan der landtgård, som ligger långt från stad och långt från allfarväg, bildar med sitt folk en liten verld för sig.
Och aldrig är denna sammanslutning så märkbar som just vid julen, då hemmets råmärken utstakas noggrannare än eljest.
Blotta ordet jul utesluter ju hvarje tanke på bekymmer, på detta brödbekymmer, som annars ligger i bakhåll för den fattige stataren, hvilken i hela vida verlden icke har andra tillgångar än sina starka armar.
Om julen är det gården som betalar, gården som gifver, om julen kan ingenting fattas, om julen är ingen glömd, och i hvar torpares stuga äter man det hvita bröd, som bakats i gårdens ugn.
Det är det som gör julglädjen derute så full och rik, det, att icke kunna tänka sig någon som den qvällen svälter, fryser och far illa.
Åkern förenar sina arbetare till ett helt, liksom hafvet gör med sina.
I en stad eller i en by finnas olika arbeten, olika intressen.
Men landsbygden har endast ett, och det är jorden.
Den kräfver allt arbete, den skänker all välmåga, och kring den knytas alla förhoppningar.
Den väfver ett band mellan dessa menniskor, hvilket de sjelfva ej veta om, men det bandet brister aldrig, derför delar man glädjen, som man delat arbetet, derför är julen på landet en stor och välsignelserik helg, derför ligger det öfver den en så obeskriflig stämning.
Inne i folkstugan går köksan och dukar bordet.
Det är helt annat än det vanliga.
Annars kastar hon skedarna om hvarandra på det omålade bordet, lägger brödkakan framför gårdsdrängens plats, ställer mjölkbunken på bordet, och så är allt i ordning.
Knif har hvar och en i fickan, gaffel kommer aldrig i fråga.
Men i qväll täckes bordet af en snöhvit duk med bred spetsflätning, efter allmogens sed, och i stället för en svartnad stock med oljelampa på, står der nu en blankskurad ljusstake med ett jättestort grenljus uti.
Det är icke tändt ännu och Karna lyser sig bara med en prås, men sjelfva duken lyser!
Med ett gladt leende blickar hon omkring på de svartnade väggarne, allt ser så annorlunda ut än vanligt.
Och i qväll lägges det knif och gaffel vid hvartenda kuvert.
En af gafflarne har mist ett horn.
Först lägger hon den hos hans, som den yngste, den minst ansenlige, men så ändrar hon sig och skjuter den till Gamle-Olas plats.
Så radar hon upp julhögarne, bestående af hela brödkakor med något sofvel till.
Detta är gårdens julgåfva, och icke afsedt att ätas på stället.
Merendels skänkes det åt anhöriga, eller af drängarne åt deras s. k.
»färe-qvenga», d. v. s. den gumma, som mot kontant erkänsla lagar och stoppar åt dem.
»Färä» heter det på skånska.
Nu återstår blott att ta ut den stora trä-stånkan till hushållerskan, för att få den fyld med öl.
Karna tänder ljuset, så står hon ett ögonblick och ser sig omkring.
Det rödletta ansigtet skiner af belåtenhet och ljusskenet glänser i hennes fuktiga ögon.
Men Karna är ful – bara en lunsig bondpiga – och har en drumlig stalldräng till käraste i den här tjensten.
I den förra hade hon naturligtvis en annan.
Så hörs det skrap och stampningar i förstugan.
Det är drängarne som komma, och Karna skyndar ut med sin kanna.
Först kommer gårdsdrängen, säflig och högtidlig, och med en dåsig suck hänger han mössan på den vanliga kroken.
De andra följa hans exempel och så placerar man sig kring väggarne på blanksuttna träbänkar, för att vänta tills fisken är kokt.
Då och då faller ett ord om arbetet och väderleken, dämpadt och trögt, bara för att inte rent af tiga, hvilket icke anses belefvadt.
Hans sitter i en vrå borta vid kakelugnen och söker efterhärma de andras sätt.
Men så ertappar han halfkarlens blick på väg mot den för honom bestämda julhögen.
»E du sölten?» säger han med ett grin och stöter honom i sidan.
Halfkarlen rodnar, men stöder armbågarne mot knäna för att se riktigt liknöjd ut, som det egnar och anstår den som i runda år haft sin julkaka att disponera öfver.
Karna kommer in med ölstånkan, och strax derefter bäres maten in: smör och fint bröd, ett fat med sofvel och kokt korf, och så sjelfva hufvudrätten, lutfisk med potatis.
Ola gårdsdräng reser sig och går fram till bordet.
Hvar och en intager sin plats.
Ola ensam vid öfversta bordsändan, midt emot honom, vid den nedre, Gamle-Ola, fordom gårdsdräng, nu blott ett inventarium.
En plats står tom.
Från köksdörren höras ifrigt hviskande röster.
Det är Väfve-Greta, som krusar och inte vill gå fram till bordet.
Gumman skall vara anspråkslös: hon vill också äta i köket.
Men det kan naturligtvis inte gå an; hon är ju bjuden som gäst.
Hon har hvarken man eller barn och skulle väl inte sitta ensam i sin stuga sjelfva julafton!
Och nu krusas det på det ifrigaste.
Det är hushållerskan som gör slag i saken.
»Nu talar vi inte mer om det, för der ser Greta sin plats», säger hon med en tillgjord renhet i uttalet, som skall säga att hon är van att umgås med »bättre folk».
Och så kommer Greta till bords.
Ingen af männen bryr sig om att se åt henne, då hon sätter sig i deras lag.
När det inte är fråga om kurtis, är bonden stel emot fruntimmer, och någon »artighet mot damerna» kommer aldrig i fråga.
Man gör sig inte till, utan låter qvinfolken komma i andra hand, helt naturligt.
Gårdsdrängen tager för sig, de andra äfvenså och man börjar äta med en långsamhet, som om det vore rent af motbjudande.
Etiketten föreskrifver detta.
Gårdsdrängen är icke allenast den som leder arbetet, vid högtidligare tillfällen är han derjemte ceremonimästare.
Och en gårdsdräng af gamla skolan vet att hålla på sin värdighet.
Ola skulle aldrig förlåta om någon brast i vördnad emot honom.
Der sitter han vid bordsändan, godmodig, bottenärlig och dum.
Han liknar en gammal gumse.
Den tröga minen, den långdraget böjda näsan, den fåraktigt hopsnörda munnen och detta smutsgula hakskägg göra likheten slående.
Man äter, som ville man tänja ut denna festmåltid i det oändliga, så njutningsrik är den.
När man hunnit till gröten, börjar samtalet komma i gång, och då kakorna komma, ha de unga svårt att lägga band på sin munterhet, men så länge man sitter till bords får man ge sig till tåls – Ola skulle inte tåla något »skoj».
Hushållerskan – hvars värdighet förbjuder henne att äta i stugan hos drängarne eller i köket hos pigorna, och som af lutter förnämhet tvingas att äta sin julmat ensam i spiskammaren – kommer sjelf in med syltet.
Hon ser så nådig ut att Greta vågar sig fram med en komplimang:
»De va några utmärta klener jomfruen har.»
»Tycker Greta?
Var så god och tag en till.» »Ja sier tack, men de e väl skam», svarar Greta belefvadt; »hvad kogar jomfruen sina klener i, men di konna ble så goa?»
»Jag kokar dem bara i flott.»
»Ja de måtte ja tro!
Ja kogar mina i fett, men di bler på långt när inte så goa.»
Hushållerskan qväfver en fin dragning på munnen och försvinner.
Det råder en allmän belåtenhet vid bordet.
Till och med öfver Gamle-Olas drag stjäl sig någonting likt ett leende hvar gång hans granne, stallpojken, kommer fram med ett halfhviskadt infall.
Det råder ett egendomligt förhållande mellan de två.
Det är tydligt att pojken känner beundran för Ola, men denne låtsar aldrig lägga märke till honom och beter sig likt en större hund, som till hälften brydd, till hälften road fördrager en ungvalps försök att stifta bekantskap.
Att tala till honom kunde aldrig komma i fråga.
Ola talar öfver hufvud taget aldrig till någon.
Han sitter der tyst och trumpen på sin ringaktade plats, knotig och seg, med sjuttio år på nacken och knappt ett hårstrå på hufvudet.
Förr var det han som styrde allt, men nu då han inte har kraft nog i sin böjda rygg och icke längre orkar gå i spetsen för arbetet, nu är han kastad i skräpvrån, och han skulle lefva på nåder, om han icke tack vare sin händighet kunde försörja sig genom att tillverka väggur af egen konstruktion.
Under alla dessa år har Ola gårdsdräng hvarje dag känt det pinande obehaget att se sin afsatte företrädare midt emot sig vid bordet.
Han formligen våndas under gubbens tvära hånlöje och den skoningslösa kritik, som blixtrar fram under de buskiga ögonbrynen.
Derför afskyr och undviker han honom, det vexlas aldrig ett ord emellan dem.
När måltiden är slut, och medan man ännu sitter qvar vid bordet, tager
Ola gårdsdräng upp en psalm.
Han har ej tecken till röst, men sjunger på god tro och med gammaldags tremolanter.
De andra sjunga med.
Sedan psalmen är slut tågar man i gåsmarsch efter rang och ordning in i herrskapets rum.
Ola gårdsdräng tager hvar och en af familjens medlemmar i hand, gör sin snedaste, otympligaste bugning och säger:
»En glad och fröjdefull jul, och allt det som kärt och godt är!»
De andra göra som han.
Sedan man kommit ut i stugan igen, är den officiela delen af julafton afslutad, och nu bryter munterheten lös.
Bordet rymmes af och flyttas undan, så att det blir plats i stugan.
Och så börjas lekarne.
Så trög skåningen än synes vara, eger han dock en outtömlig fond af humor och godt lynne.
Lekarne gå med lust och lif under toffelskrammel, skratt och väsen utan like.
Ty mest är det pantlekar.
Lösningarna bestå i bastanta kyssar, det går så ogeneradt till som möjligt.
Qvickheter och glåpord hagla, det ena plumpare än det andra; det är så en satt rätt.
Halfkarlen, som inte var med när krutet fans upp, är illa ute för Hans, som alltid har skrattarena på sin sida.
Sista panten är hans och Hans dömer:
»Gack ud i skrubben och si Pilatus me’ ögad o’ Herodes me’ tån, men de ska va så en kan höra’d.»
Halfkarlen lunsar ut i skrubben och anställer ett fasligt väsen mellan träskor och qvastar.
»Prega findrana i öenen o’ vis tänn, så bler de’ stjernskott», ropar Hans efter honom.
Och halfkarlen skriker: