Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Blenda kunde hafva druckit så många glas vatten som helst, och hennes blod skulle ändå icke hafva blifvit afkyldt, ty det var icke blott hennes lifliga fantasi som råkat i denna vådliga rörelse och, icke nöjd med det närvarande, genombröt framtiden: äfven hennes hjerta genombröt plötsligt de fördämningar, som blygsamheten och oförmågan att begripa sig sjelf hittills satt emot dess rörelser.
”Vill du då icke tala ett klokt ord, barn . . .
Tag åtminstone af dig . . kasta dig icke så med enda hatten . . .
Får du lektionerna?”
”Grefven!” utbrast Blenda.
Och genom detta magiska ord var det liksom hon återfått talförmågan.
Med en uttrycksfull pantomim slog fru Emerentia tillsammans sina händer.
Nu följde en fullständig beskrifning öfver hela förmiddagen intill det ögonblick, då Blenda skildes från sin hjelte.
Och under allt detta sväfvade modern i icke stort mindre rosenfärgade rymder än dottern.
Morgonens första händelser, de som så mycket förödmjukat hennes Blenda, ansågos af den goda frun endast som poetiska skuggor, hvilka voro oumbärliga för att höja effekten af det stora och lysande ögonblick, då grefven åter uppträdde på scenen.
”Nå väl, mitt barn, min lilla grefvinna,” sade hon högtidligt, ”hade jag rätt i mitt påstående att salig farmors namn förde lycka med sig?
Det var på Concordia-dagen din tants bref kom, och derefter blef det för oss just lagom att, efter ödets outransakliga beslut, inträffa i Wennersborg på samma gång som den lysande ättlingen af en skånsk anrik familj . . .
Och denne son af hjeltefäder, denna aristokratiens och rikedomens yppersta blomma, var – o gudamakter – den förste som fick se dig och som du såg, allt till er ljufva framtids himmelska besegling.”
”Ja, det var undransvärdt!” suckade Blenda.
”Ingenting kan likväl vara mindre undransvärdt, du lilla – sådana äro just naturens beslöjade hemligheter!
Och ehuru jag hade påräknat en rysk eller tysk furste, en engelsk lord eller spansk grand, vill jag visst icke – ty det kunde vara en synd – strida mot naturkrafterna, som utgå från Gud sjelf, utan jag ger min fulla moderliga välsignelse till din förening med den ädle grefven!”
”Åh, vi hafva icke på långt när hunnit dit ännu mamma!”
”Icke hunnit dit – nå, det lär väl icke dra långt ut, menar jag!”
”Hvem vet!”
”Jag har mycket hört omtalas de skånska magnaternas lyx och rikedom” – fortfor fru Emerentia, utan att ge akt på sin dotters blyga invändning – ”och jag gissar att han, den dag du presenteras på hofvet, icke sparar hvarken kostnad eller smak för att göra ditt uppträdande så lysande som möjligt – man kan icke heller klandra en förälskad man, du lilla, för det han vill skryta med det skönaste han eger!”
”Ack, måtte han få heder af mig!”
”Nå, den saken är gudskelof utom att fråga, och jag är viss att deras majestäter komma att emottaga dig mycket nådigt: kanske kungen till och med kysser dig på pannan – sådant har man visst hört – eller förärar dig någon juvelsprydnad . . men jag sätter kyssen förut: den ger mera hyllning åt din skönhet . . .
Och den Henriette, du, den högmodiga, sjelfrådiga Henriette, som ville jaga oss tillbaka ned i landsortens mörker, hon skall bli lite förvånad och afundsjuk, när hon får emottaga underrättelsen om din förmälning med ättlingen af en bland de äldsta och anseddaste familjer i riket!”
”’Men jag skall då sätta en heder uti att vara så enkel, så vänlig, att hon glömmer sin afvoga sinnesstämning emot mig.”
”Ja, nog vet jag att du har för godt hjerta att yfvas öfver din lycka, men här blir mycken fråga om huruvida din nya familj kommer att bifalla ett sådant umgänge!”
”Jag hoppas det – ett motsatt förhållande skulle mycket smärta mig.”
”Låt oss emellertid på annat sätt som goda slägtingar komma ihåg dem!”
”På hvilket sätt då?”
”Du skall som en ynnest utbedja dig af din älskare att han tager allt det primalärft, som behöfs för er bosättning, hos Patrik . . liksom alla grannlåtssaker hos Johan.
Jag hoppas att det blir en rätt artig beställning, som försonar den beskedliga Johan med sin korg . . .
Och se’n köper den lilla grefvinnan alla sina parfymerier hos honom, och låter sin vagn ofta hålla utanför hans bod, så att han kan få säga till sina kunder: ’Ah, se der kommer min kusin, den vackra grefvinnan Blenda C–creutz . . . nå, gud sig förbarme, nu rifver hon väl som vanligt upp och ned på allt som fins – ingenting är godt nog åt de förnäma damerna!”
”Och då han får veta,” sade Blenda skrattande, ”att grefven lånat hans namn och kusins-titel för att bättre bevara sitt inkognito, så skall han visst finna äfven det värdt att omtala . . .
Men hvad kan tvinga grefven till detta inkognito, och huru länge skall det väl fortfara?”
”Efter min åsigt måtte den hemlighet, som han iakttager, ha sin grund i antingen någon familj- eller hofintrig: man tör vilja gifta bort honom, kanske är till och med hans heder på något sätt bunden, eller behöfs det konungens samtycke – allt detta måste vi lemna, att redas af tiden.
Emellertid tviflar jag icke det ringaste att det bref, han ärnar skrifva till mig, skänker oss alla de upplysningar, som vi för närvarande behöfva.”
”Men han talade om arbete?”
”Detta var, förstår du väl, din lilla toka, endast ett grannlaga sätt att uttrycka sig för dig . . . arbete – jo, det vet jag visst!
Men ack, att jag, medan du var borta, skulle begå den dumheten att låta köpa upp hvetmjöl och färskt smör till en stor sats smörbakelse!
Jag ville öfverraska dig med min verksamhet – men sådana öfverraskningar bli efter detta öfverflödiga.”
’”Men, herre gud, då tog ju mamma våra enda pengar?
Nu ha vi ingenting att köpa kött för, och följaktligen heller ingenting att koka buljong på!”
”Betyder icke det ringaste, kära du: jag kan nog lefva på hafresoppa tills i morgon, då det väl icke kommer att fattas oss något.
De nyheter, som du hemfört, äro mer stärkande än all buljong.”
”Ja . . ty aldrig” – sade Blenda tvekande och rodnande vid att utsäga en så narraktig tanke – ”kunna vi ha bedragit oss . . . nej nej: han gick in i grefvens rum.
Grefven var en mörklagd person.
Och betjenten svarade, när vi mötte löjtnanten i trappan, att grefven var inne.”
”Kors, är du vurmig, flicka – tviflar du på att grefven är grefven!”
”Jag kom blott att erinra mig hans förundran, då, vid vårt första samtal, jag gissade att han reste till Skåne.
Men när jag åter tänker på den der händelsen angående stilen . . . ”
”Hvad var det för händelse?”
”Kors, mins mamma icke att jag omtalade att löjtnanten en gång under ångbåtsresan tog upp några papper och bref och lade bredvid sig på soffan, och att jag då kände igen stilen på en utanskrift, emedan denna stil var densamma som fans på mitt bokpaket.”
”Ja ja, nu kommer jag ihåg det och äfven att han på din fråga, hvem som skrifvit den vackra utanskriften, svarade att det var ett rekommendationsbref från en ung grefve C–creutz, som varit vår granne på gästgifvargården.”
”Nå, vill du ha bättre bevis?”
”Ack, nej, jag är fullt och fast öfvertygad!
En så ädel figur och ett så ädelt ansigte kunna blott tillhöra en ädling!”
Det är öfverflödigt att nämna det hela dagen och äfven den derpå följande användes till samma barnsliga och öfversvinnliga beräkningar.
Man hade knappt en minut ögonen från klockan, till och med hafresoppan glömdes, så att damerna bokstafligen lefde på luft jemte de improviserade läckra anrättningar, som förekommo i programmet öfver den blifvande grefvinnans fester.
Ändtligen, vid pass klockan 6 e. m., ringdes det på dörrklockan.
Fru Emerentia hade tändt upp två ljus, så att det skulle se ”lystert” ut från gatan.
”Betjenterna”, sade hon till Blenda, ”äro värre än de förnäma herrarna sjelfva, och den här lilla kostnaden ersattes af brefvet tusenfaldt.”
Vid ljudet utifrån foro de begge fruntimren upp ur sina ljufva drömmar.
”Det passar ej dig, min lilla grefvinna, att öppna – jag skall gå.
Möjligen torde lakejen medföra några dyrbarare presenter, som du ej sjelf kan emottaga.”
Och darrande så att hon knappt förmådde stå på fötterna, trädde den stolta frun – sedan hon först vederbörligen draperat sig i salig Regine Sones svarta silkesshal – ut i sin lilla tambur och vred upp låset.
Men nog blef hon en smula häpen, då hon, i stället för en lakej eller ”jägare”, såsom hon väntat, fick se en gammal madam, förmodligen af det vandrande slaget, ty hon hade en korg på armen.
”Vi behöfva ingenting, min vän!” sade fru Emerentia, som ansåg att det rätta budet ännu icke kommit.
Men då madam, i stället för att aflägsna sig, satte ned korgen och började trefva i kjolsäcken, hvarifrån ett bref slutligen upphemtades, fick hon andra tankar.
Och så snart madam åter blifvit utsläppt, vaggade vår fru tillbaka in i rummet med dessa ord:
”Min gud, kära du, hvad han lär vara i för trångmål för sin kärleks skull, den stackars grefven!
Brefvet har blifvit skickadt med en springmadam, hvilket klarligen bevisar att familjen – som under vintern förmodligen är i Stockholm – spionerar på honom.”
”Bryt, bryt, mamma . . . mitt hjerta slår så att jag blir dödssjuk!”
”Lugna dig, du lilla – vare sig att det är föräldrar, syskon eller ett halft dussin svartsjuka älskarinnor som bevaka honom, finner han nog ändå utväg att låta sitt hjertas dam veta hans tankar . . .
Men hvad är det här . . hvad skall detta betyda?
Under det hennes nåd talade, hade hon med en viss vördnadsfull häftighet brutit det endast med munlack förseglade brefvet och upprepade ännu en gång, i det hon såg på underskriften:
”Hvad i himlens namn vill detta betyda?
Derefter fortsatte hon, släpande på rösten:
”Eleonora Gyllenhake . . . jag begriper ingenting!”
”Således icke från honom sjelf?” stammade Blenda . . .
”Men låt oss se!”
Fru Emerentia läste:
”Värdaste fru!
På anmodan af en vän, som jag icke anser mig ega rätt att nämna, får jag härmed, då jag hört att min värda frus dotter önskar sig en befattning, det nöjet att erbjuda henne en sådan hos mig.
I anseende dertill att mina svaga ögon icke tillåta mig att sjelf läsa, och jag likväl icke vill förlora denna njutning, är jag i stort behof af en person, som kan åtaga sig befattningen att läsa högt; och om det faller sig lägligt för herrskapet, önskade jag få behålla fröken från kl. 3 till 7 hvarje eftermiddag.
Jag skall, om fröken behagar göra början i morgon, ha den äran att öfverlemna första qvartalet i förskott.
Härjemte får jag nämna, att som jag åtagit mig bestyret med en min systerdotters hemgift, har jag en mängd arbeten af åtskillig beskaffenhet att bortlemna, hvarom vi vidare muntligen kunna språka.
Eleonora Gyllenhake.
(Adress:
Drottninggatan,
n:o . . ).”
Efter att några ögonblick hafva suttit tysta och sett på hvarandra, utbrast slutligen modern, hvilken lyckligtvis alltid hade råd för allting:
”Aha, han har vunnit på sin sida någon gammal rik tant, som vill se dig och tager detta steg till förevändning.
Kanske är det också hans afsigt att pröfva dig och låta dig någon tid sväfva i villfarelse.
Men var blott stark, du!
Om den der leken med arbetet verkligen blifver af, så låtsa om ingenting – den dag kommer, då han för dig ur mörkret till bländande ljus.”
”Ja ja”, svarade Blenda med hänförelse, ”jag bedyrar att jag skall vara klokare än den tokiga Amy Robsart!
Om hon tåligt väntat, såsom grefve Leicester så varmt bad henne, hade hon ej blifvit blottställd för alla de svarta ränker, som slutligen kostade henne lifvet.”
”Tyst, det går ett ljus upp för mig!
Det var för att kunna lemna dig den boken som han äfven gaf dig de andra . .
Ser du nu klart alltsammans:
Elisabeths mäktige gunstling tordes icke högt förkunna sitt giftermål med den fattiga fröken . . .
Nånå, du lilla, det kan finnas gunstlingar, som gudskelof ha andra skäl för sin tystnad!
Du befinner dig lyckligtvis under din mors vård, och dessutom går han nog alltför klokt till väga för att inblanda någon opålitlig person i sin hemliga kärlekshandel . . . ”
”som likväl innan kort blir offentligt!” svarade Blenda med en blick, hvars stolthet förrådde att hon icke fullkomligt låtit varna sig af det skräckfulla öde, som träffade Leicesters olyckliga brud.
”Kors”, ropade fru Emerentia, ”se här är ett postskriptum, som jag icke såg!”
’En i allo fullkomligt pålitlig person skall hvarje afton återföra fröken!’
”Ack, det är han sjelf!” utbrast Blenda.
”Ja, det kan man då begripa – och noga öfvervägdt, torde jag få bifalla till denna lilla oskyldiga mystifikation.”
”Jaså”, sade Henriette, och gaf sitt hufvud en förnäm och likgiltig lutning, ”han är då ändtligen återkommen . . .
Gör han oss den äran i afton?”
”Kors, så kallt du talar om Johan, min engel – jag trodde, och det har jag alltid trott, att han stod fasligt högt i favoritskapet.”
”Kära Patrik” – Henriette, som satt i en beqväm länstol framför brasan, sköt eldskärmen längre åt sidan – ”kära Patrik, du är så ofantligt enfaldig!”
”Må’ det – det har jag icke vetat!” svarade den äkta mannen skrattande.
”Men som du är så mycket klippskare, så kan det ena hjelpa det andra.”
”Ärnar din bror sig hit i afton?”
”Visst tusan gör han det!
Jag hunsade opp honom dugtigt jag för det han icke redan kom till middagen.
Men fastän det nu är öfver tre månader sedan salig mamma dog – ack, herre gud, hvad hon var beskedlig och hvad jag höll af henne: förbanna mig, längtar jag icke så ibland efter hennes bannor, att jag är färdig att storgråta för det jag aldrig mer får höra dem . . . men jag trasslar bort mig – jag skulle säga, att fastän mamma varit död öfver tre månader, är det ändå vid hemkomsten, begriper du väl, upprifvet i Johans hjerta.
Han var alltid gullgossen.”
”Och sedan han nu varit så länge utrikes, är han väl ända ett strå förnämare än förut?”
”Jag tror du är tokig – rår han för, om han ser en smula förmer ut än jag?
Det ligger i kroppen, ty, min lif och själ, han är ej mer stor i sinnet än jag!
Johan är en hederlig karl, som alla högakta, och jag känner mig icke afundsjuk, fastän det hände mig en dag, när jag stod inne i boden hos honom, att man tog mig för betjenten.”
”Kan man tänka – Johans bodbetjent!”
Henriette började fnysa på ett högst föraktligt sätt.
”Jag tror ändå att du med mina pengar bör gå likså långt som han!”
”Nog borde jag det hvad pengarna beträffar, ehuru Johan nu eger nära på lika mycket som jag; men, besitta, blir det ändå icke alltid på det sättet, då vi befinna oss tillsammans, att Johan är Johan och Patrik är Patrik – nå, det är icke vår skull, utan annat folks.”
”Ah, det är din egen också!” utbrast Henriette, alltmera förtörnad.
”Min egen?”
”Ja visst, du, som skall ha honom till ditt eviga ombud – hvem var det, om icke du, som trugade Johan att i ditt ställe föra mig på börsbalen . . hvem är det som skall skaffa platser, då det är fråga om att få se något vid stora högtidligheter . . hvem är det som måste hålla tal för dig, när du ser några vänner hos dig – du kan icke ens proponera skålen för en stackars resande, utan att Johan skall börja: ’Mitt herrskap, värden har uppdragit mig’ etc. etc.
Åh, du är alldeles odräglig – ja, jag vet bara icke huru jag kan härda ut!”
”Sötaste min vän, du visste väl förut hurudan jag var, och det är ganska orimligt att så här utan orsak förebrå mig att jag icke kan hålla ta . . . ”
”Får jag slippa att höra något vidare?”
”Alltför gerna – detta är just icke så afundsvärdt roligt heller!”
”Men nu är det så mycket du vet, att jag vill upp på Svenska Akademiens högtidsdag, och du följer med!”
”Nej, tack du, der skulle jag gäspa mig till döds!
Johan är nog så besked . . .
”Visste jag icke det att Johan kom fram igen!
Hör på: vet du, att det är just sådana der drumlar till män som tvinga sina hustrur att se på andra karlar.”
”Nej men, hvad menar du med det?
Det kan jag då icke begripa!
Ser du på andra karlar du?”
Henriette slog till ett gapskratt – så öfvermåttan löjlig förekom henne den förvånade och enfaldiga min, som hennes man antog.
”Se så, din lilla snärta, skratta så mycket du vill, det är intet ondt i att skratta, men tänk icke på någon annan än mig, ty, förbanna mig, så god jag är, slår jag icke armar och ben af den, som sticker åstad och vill nafsa i min blomstergård!”
”Fy, sådant pöbel-uttryck!”
”Jag tyckte att det var f-n så fint sagdt jag . . .
Men kära du, för att tala rena allvaret, så tror jag det är ganska illa att vi på så länge icke hört efter moster Emerentia – det just sticker i samvetet att jag totalt glömt dem på sista tiden.
Du skall få se att Johan blir missnöjd.”
”Han må bli missnöjd och kriticera hvem han behagar, men jag fritager mig från att afhöra . . .
Kors, jag tror att han redan är här – gå ut i salen, du, och se åt!”. . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Och medan Patrik sprang ut, tryckte Henriette hårdt handen först mot hjertat, sedan mot ögonen.
”Ack”, mumlade hon, ”jag känner nog att den der sommar-intrigen med kammarjunkaren betydde ingenting!
Jag kan nu se honom gå förbi, utan att det rör mig det minsta, men jag kan ej höra ens fotstegen af den, som . . som försmådde mig, utan att jag vill qväfvas . . .
Dock, han skall slippa se den eländiga svaghet, som kanske just var största skälet till hans resa!”
I detta ögonblick öppnades salsdörren, och in i det prydliga förmak, der Henriette satt, inträdde jemte Patrik en ståtlig och välväxt karl med ett något blekt, men intagande ansigte.
Den lediga och behagfulla värdighet, som utmärkte denne person, afstack skarpt mot Patriks platta, beskedliga figur; och lika mycket afstack hans enkla, men utsökta klädsel mot den smaklösa grannlåten i Patriks, hvilken icke ens sjelfva sorgdrägten efter salig mamma kunde hindra att bära blixtrande kråsnålar jemte guldkedja på snedd öfver västen, och ha hela toiletten skuren efter modjurnalen, ett fodral, i hvilket likväl hans knubbiga kropp icke riktigt ville passa.
Med en lätt och broderlig förtrolighet gick den här presenterade verklige kusin Johan fram och omfamnade sin svägerska, som, oaktadt allt hvad hon föresatt sig att säga, ej fick öfver sina läppar mer än det enda ordet:
”Välkommen!”
”Tack!” sade Johan, i det han hastigt, men innerligt tryckte en kyss på Henriettes hand.
”Välkomsthelsningen är mig så mycket dyrbarare, sedan ingen annan numera uttalar den.”
Han tystnade och förde handen öfver ögonen, hvilkas mörka glans skymdes af en svällande tår.
”Men det är sant”, tillade han straxt derefter, då ingen egde mod att svara på den sorgliga häntydningen, ”det är sant, jag har ju nya slägtingar – kanske torde också de ha ett välkomstord åt mig.”
”Det är kanske icke så utan det!” menade Patrik, rifvande sig i pannan.
”Annars är det så, att . . ja, det är så, ser du, att vi icke ha hört af dem på länge.”
”Bo de ej qvar i mammas hus?”
”Nej, de ville icke ha rummet öfver vintern . . .
Hur var det, Henriette – du, som först talte vid dem, får reda det der!
Jag har varit så öfverhopad af göromål, att jag ej haft särdeles tid att springa bort.”
”Men du har väl omöjligen kunnat lemna tvenne värnlösa fruntimmer, som mamma lofvat skydda, helt och hållet åt sig sjelfva?” yttrade Johan, och på hans panna tecknade sig ett moln af missnöje.
”Om detta ämne”, inföll Henriette, som nu återhemtat sig, ”är så intressant för min svåger, att han, i samma ögonblick han kommer, önskar upptaga det, så är jag färdig att svara.”
”Alldeles det, ty du har varit den som rådt i allt!” förklarade Patrik (– ’utom i det som du icke känner!’ tillade han för sig sjelf, tänkande på hyran jemte vedinköpet m. m.). ”Gör nu upp det med Johan, medan jag går efter vinet!”
”Hvad menar Patrik med sitt ’rådt i allt?’
Jag är förvissad att du, min goda Henriette, ej kan hafva rådt till annat än hvad din billighet och aktningen för din svärmors minne bjudit.”
”Jag har mycket svårt att åtaga mig utläggningen af Patriks mening, men deremot skall jag gerna förklara min egen angående dessa fruntimmer, hvilka – det måste jag bekänna – jag är ganska glad öfver att icke behöfva kalla mina slägtingar!”
”Jag trodde att, då de äro din mans, de äfven måste vara dina!”
”Nej, det går jag visst icke in på!
Nog har jag hört att man gifter sig till gemensamhet i boet, men du ursäktar, om jag icke begriper att man kan gifta sig till gemensamhet i afseende på slägtingar.”
”Emellertid lär det vara på det sättet.
Men, detta apart, hvarigenom ha dessa stackars fruntimmer ådragit sig din ogunst?”
”Genom otaliga saker.”
”Nå, låt höra!”
”Jag vill nu icke ens nämna att deras enfald och obekantskap med det bildade sällskapslifvet låter dem begå en mängd dumheter, som man blir sjuk åt; ej heller vill jag uppehålla mig vid att den lilla näbban Blenda under sin tillgjorda oskuld döljer ett förvånande koketteri, och att hon genom affekterade förtjusningsutrop, vid tillfällen der ett fruntimmer med blott den ringaste uppfostran vet att styra sina känslor, fäster allas blickar på sig, såsom hon gjorde en afton, då vi tagit dem med oss till Gauthiers.”
”Allt detta synes icke vara så farligt, om hon med godhet rättas.”
”Jo, jag ville se den, som rättar henne!
Till och med svärmor, som kanske aldrig varit svag för någon menniska, var det likväl i så hög grad för denna lilla vindleka, att hon ej förmådde ta bort hennes många fel.”
”Kanske upptäckte hon dem ej?”
Henriette låtsade ej höra.
”Hvad som djupast retar mig emot fröken Blenda är den omständigheten att kanske just hon genom sin envishet och otacksamhet; var skulden till svärmors död.”
”Hur kan du tillåta dig ett dylikt yttrande, Henriette?
Det är sannerligen att låta den känsla, som leder dig – hvilken den då är – leda dig alldeles för långt!”
”Tror du det?” utbrast den unga frun med en försmädlig min.
”Ja, i sanning!”
”Vi få straxt se det!
Du nekar väl icke att mamma föreslog henne till din hustru?”
”Det nekar jag ingalunda: jag vill till och med erkänna att den beskrifning, som jag erhöll om henne, så mycket intresserade mig, att jag lofvade mamma att, då jag komme hem, tänka på saken.”
”Ah, du lofvade det?”
”Med full afsigt att hålla det, och du finner således att jag, utom blotta medlidandet och slägtskapen, har all möjlig orsak till det intresse jag yttrat.”
”Så mycket snarare skall du billiga den känsla, som intog mig, då jag erfor att mamma – jag vet ej af hvilken orsak – icke inväntade din hemkomst för att meddela sin favorit ditt hedrande anbud, utan gjorde det i sitt namn.”
”Nå?” svarade Johan, och en lätt färgskiftning spelade öfver hans ansigte.
”Hon gaf dig korgen, och det så decideradt att svärmor blef i högsta grad uppbragt.”
Ett uttryck af misstroende sväfvade öfver den unge mannens ansigte . . . ”Hvem hörde detta?”
”Om jag skall säga dig det, så hördes hela samtalet af Debora, som sedan kommit i vårt hus, och hon, som aldrig är i stånd att ljuga, har bedyrat att din mor gjorde de ömmaste föreställningar; men då dessa icke hjelpte, befallde hon med häftighet Blenda att lemna rummet.
Ett par timmar sednare” . . .
”Vidare?”
”. . . fick hon det anfall, som . . som samma afton slutade hennes lif.”
En mörk och kylig blick mötte Henriette från hennes svågers öga.
”Fick min kusin icke mera återse mamma?” frågade han efter ett ögonblicks tystnad.
”Jo, det fick hon, det vill jag ej neka.
Din mor visade sig bekymrad om henne i sin sista stund.”
”Ack, på det känner jag så väl igen henne, och jag är viss, att om hon hörde det grymma yttrande du nyss hade, då du tillskref den stackars flickans vägran att gifta sig med en henne fullkomligt okänd person mammas sista sjukdom – hvilken, efter hvad doktorn redan sagt mig, af honom var förutsedd långt förut – så skulle hon vilja förebrå dig det, liksom jag skulle vilja, om jag ej trodde att det endast var ett obetänkt ord, framkalladt vid minnet af mammas förlust.”
”Ursäkta och förklara mitt yttrande hur du behagar – jag trodde dig emellertid vara långt mer känslig för ett afslag!”
”Du ger nog mycken vigt åt saken, när du benämner den så.
Jag kan icke ha fått ett afslag, då jag hvarken friat eller befullmäktigat någon annan att göra det.
Min kusin har nekat till det förslag, som mamma önskningsvis framställt – det är allt.”
”Men om det nu händelsevis råkade att icke vara allt”, svarade Henriette med ett hånfullt småleende, ”om jag sedermera af fruntimrens egna läppar hört.
. . ”
”Åh, bara det att de, i hvilka omständigheter som helst, icke ångra det afslagna partiet – förlåt att jag, i brist på något bestämdt uttryck, håller mig till det naturligaste?”
”Skulle då du ansett passande att äfven blanda dig i en sak, som på sin höjd en mor kunde tillåta sig?”
”Nå, min bäste svåger, blif då icke så allvarsam!
Jag försäkrar dig att jag på intet sätt ansett mig berättigad att tala till ditt bästa.