Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han uppställer nemi. frågan ganska riktigt, då han (pag. 80) säger: »Vid tillämpningen häraf på vår tull-lagstiftning måste man alltså fråga sig, om den inhemska industrien är i tillfälle åstadkomma de produkter, som för landets inbyggare äro behölliga, till sådana priser, alt en konkurrens med utlandet är möjlig.»
Vi äro således ense derom, att prisförhållandet är den hufvudpunkt, hvaromkring frågan egentligen vänder sig.
Då jag nu öfvergår till granskning af det ofta upprepade påståendet, att man nödvändigt måste skydda specielt den näring, som nu närmast är föremål för öfverläggning, nemi. jordbruket, så beder jag att dervid, i fråga om ordningen, få följa den framställning, som af den nyssnämnde värde reservanten i detta ämne blifvit gjord, och som onekligen har den stora förtjensten att på ett klart och lättfattligt sätt sammanföra allt det förnämsta, sorn kan sägas till försvar för den åsigt* han förfäktar.
Detta är en verklig förmån för diskussionen, som derigenom vinner i enkelhet och reda.
Den värde reservanten börjar sin framställning i detta hänseende med en antydan, att det nu gällande systemet, som medgifver tullfrihet för de vigtigaste lifsförnödenheterna, otvifvelaktig! härleder sig från de för vårt landtbruk så gynnsamma åren, hvilka föregingo 1857 års tulltaxa, och att det var ett misstag att grunda lagstiftningen på dylika exceptionella förhållanden.
Då jag haft någon del i behandlingen af dessa ärenden, får jag förklara att, åtminstone hvad mig vidkommer, den uppgifna orsaken icke varit den hufvudsakligen verkande.
Skälet, hvarföre jag ansett och anser att iandtmannaprodukter icke böra draga någon tull, ligger deruti, att, efter min åsigt, man icke bör, utöfver nödvändigheten, fördyra lefnadsbehofven, och att således dessa effekter icke utgöra några lämpliga föremål för beskattning, — hvilken beskattning i sådant läll, till ojemförligt största delen och i ett alldeles omvändt förhållande till hvad som är billigt (ty den fattige konsumerar mera af dessa 506
Den 27 Maj t. m. varor än den rike), faller på den mindre bemedlade befolkningen.
Det är rättvisan och billigheten af denna grundsats — och detta går ju framför allt! — som ledt mina åsigter i ämnet, och jag har trott mig så mycket hellre kunna följa och tillämpa dessa grundsatser, som förhållandena, enligt hvad jag straxt skall visa, lyckligtvis äro sådana, att ingen derigenom blifver lidande eiler förnärmas.
I motsatt syftning, och för att ådagalägga den låga ståndpunkten af vårt jordbruk samt derigenom äfven dess oförmåga att kunna uthärda konkurrens med andra länder, om tillförseln derifrån är fri, har den värde reservanten anfört åtskilliga siffror, som skulle visa hvilken stor underbalans som egt rum i afseende på råg och ladugårdsprodukter.
Den talare, som näst före mig haft ordet, har redan vidrört detta ämne och erinrat, att de anförda siffrorna blifvit ensidigt valda, så att de hufvudsakligen omfatta exceptionella fall, och att, i händelse dessa uteslutas, förhållandet ställer sig helt annorlunda.
Men, ifall man å andra sidan vill anmärka, att icke heller detta förfarande är riktigt, ber jag att få välja en grund för mina uppgifter, mot hvilken jag hoppas att ingenting med skäl skall kunna påminnas, och hvarigenom ojemnheterna fördelas på längre tid.
Jag skall nemi. taga de sista 10 åren, för hvilka resultaterna äro kända, till grund för beräkningen.
Hvad då särskildt artikeln råg beträffar, hvilken reservanten sökt så skarpt framhålla, i motsats till alla de öfriga sädesslagen, så får jag upplysa, att under den omförmälda tidsperioden, 1852—1861, har af omalen råg införseln utgjort i rundt tal 8,666,000 knbikfot, men utförseln åter 12,363,000 kubikfot, hvadan således exporten öfverskjutit importen med 3,697,000 kubikfot.
Deremot har under samma tid af malen råg, eller såsom mjöl, inkommit 1,828,000 centner mera än som blifvit utfördt.
Om detta belopp mjöl reduceras till säd, enligt den grund att 1 centner mjöl motsvarar 2$ kubikfot säd (eller 12jf lisp. pr tunna), så uppkommer ett qvantum af 4,570,000 kubikfot, hvilket, jemfördt med det förut uppgifna öfverskottet på omalen säd, lemnar det slutresultat, i afseende på denna spanmålssort, att importen under dessa 10 år visserligen något öfverskjutit exporten, men endast med 873,000 kubikfot eller det relativt obetydliga beloppet af omkring 13,800 tunnor om året. i st. f. de fruktansvärda siffror, som reservanten genom en välberäknad uppställning kunnat anföra.
Men jag ber nu äfven att, såsom motstycke till den dystra skildringen ang:de rågen, få omnämna, huru det förhåller sig med alla de öfriga sädesslagen.
Om man då på samma sätt som nu skett med artikeln råg, efter reduktionen af malen spanmål till omalen, jemför de qvantiteter, som blifvit in- och utförda, så blifver slutresultatet, att under de sista 10 åren den överskjutande exporten utgjort:
Deu 27 Maj f. m. 507 af hvete.
. . » korn och malt » trindsäd m.
m 2,193,000 kub.-fot, 11,631,000 » 520,000 » » hafre 41,755,000 » hvilket således, sedan nnderhalansen på råg blifvit afdragen, visar ett totalöfverskott i export af tillsammans 55,226,000 kubikfot spanmål, eller nära en million tunnor om året.
Att under sådana omständigheter framställa vårt jordbruk såsom svagt och tynande, kan jag för min del icke finna befogadt, utan tror jag tvertom, att Utsk:t haft fullkomligt rätt, då detsamma, i likhet med föregående riksdagars Bevilln.-Utsk., åberopat jordbrukets förkofran såsom skäl för bibehållande af tullfrihet för dess produkter.
Men sedan den värde reservanten sålunda på ett, såsom mig synes, alldeles oriktigt sätt framställt sjelfva tillståndet af vårt jordbruk, har han äfven tillhandagått med en förklaring deraf, hvilken förekommit honom ganska enkel.
Han säger nemi. (pag. 77): »Vi hafva, det är sannt, då man undantager sydligaste delen af landet, vidsträckta tillfällen för uppodling; men vi hafva en fiende, som heter klimatet, hvars inflytande gör oss i afseende å kostnaderna för frambringande af ädlare sädesslag samt ladugårdsprodukter underlägsne våra grannar i sydligare ländar».
A Utså! enligt Hr Åkermans tanke, klimatet är vår fiende; omständigheterna äro så ogynsamma, att vi derföre måste skydda oss för utländsk medtäflan 1 Antagom nu för ett ögonblick, att dessa omständigheter verkligen äro så svåra, som reservanten förmenar.
Om så vore; om naturförhållandena nästan h. o. h. förhindrade, eller blott med största svårighet medgåfve oss att producera säd; om vi t. ex. hade Islands natur: vöre detta ett skäl att förhindra eller att fördyra tillförseln af säd från annat håll?
— Men, Mina Hrr! det är icke så.
I)e fakta, jag nyss haft äran anföra, bevisa motsatsen.
Och dessutom förhindrar icke ett hårdare klimat, samt några vissa mindre gynnsamma omständigheter, (mot hvilka dock Hera andra, som äro gynnande, kunna uppställas), möjligheten för oss att täfla, d. v. s. att äfven här jordbruket kan med fördel drifvas. Orsaken till detta, vid första påseendet oväntade, förhållande är precist densamma, som på ett ganska naturligt sätt förklarar, hvad vi likväl alla dagar se, nemi. att egaren till en dålig egendom, eller ett ställe beläget i Norrland, ganska väl kan bestå i täflan med den, .sorn eger en god jord eller en egendom belägen i Skåne eller Östergötland.
De missgynnande omständigheterna — vare sig i anseende till hårdare klimat, sämre jordmån, oförmånlig belägenhet, bristande kommunikations-anstalter, högre beskattning o. s. v. — verka visserligen på egendomens behållna afkastning och sålunda på dess värde; men derigenom blir jemnvigten återställd.
Hade den värde reservanten velat visa att, till följd af åberopade förhållanden, jorden i allmänhet här i landet icke kan täfla i värde med jorden på vissa andra ställen, så hade han, 508 Den 27 Maj f. m. otvifvelaktig haft rätt; meri dä han påstår, att vi fördenskull icke kunna täfla i fråga om jordprodukternas pris, så har han lika obestridligen orätt.
Ty sedan egendomens värde en gång blifvit riktigt regleradt, med afseende på alla förhandenvarande förhållanden, är det ingalunda svårare att slå sig ut med en svagare egendom för godt pris, än med en bättre, som blifvit högt betald, eller med en egendom i Sverige, än med en egendom i England eller Frankrike.
Men, Mina Hrr! vi äro 1111 inne på sjelfva hjertat utaf ämnet.
Döljom icke för oss att det är på egendomsvärdet, som man söker inverka.
Man vill att produkternas pris skall, orri möjligt, så uppdrifvas, att behållningen af egendomarne, och således äfven deras värde, uppgår till något visst belopp, t. ex. det som man sjelf under någon mindre lycklig beräkning eller i sin spekulationsifver betalat.
Och för att uppnå denna afkastning, vill man att konsumenterna skola betala öfverpris.
Detta är hufvudpunkten af frågan, och det är i denna hufvudpunkt jag så bestämdt skiljer mig från mina motståndare.
Jag vill icke, att den ena samhällsklassen — lika litet här som i andra fall — skall beskatta den andra, och jag tror att egendomarnes afkastning och kapitalvärden böra öfverlemnas att bestämma sig sjelfva, enligt de naturliga priserna — ej efter konstlade.
Jag har väl hört den invändningen göras, att produktionskostnaderna redan skulle uppgå till varans bela värde, och att produktionen således lemnar ingen behållning; men detta vederlägger sig sjelf, helt enkelt derigenom, att i sådant fall äfven egendomen skulle hafva intet värde, — ett påstående, som väl icke lärer bestå profvet.
Men jag frågar dessutom: hvarföre söker man nu så ifrigt ätt stegra dessa priser?
Och med hvad skäl påstår man att produktionen icke kan bestå utan skydd?
Hafva då priserna minskats, eller har produktionen aftagit?
Erfarenheten besvarar dessa frågor bestämdt nekande.
Priserna på jordbrukets alster äro i allmänhet icke lägre än de förr varit, utan tvärtom, de äro högre.
Och alla officiella uppgifter, liksom all enskild kännedom om förhållandet, bevittna att produktionen är i ständigt stigande.
Huru kan föröfrigt det påståendet försvaras, att vi här hemma på vår egen marknad icke skulle kunna uthärda täflan, då, såsom en annan talare redan anmärkt, man har det slående faktum för ögonen, att vi under en föfjd afår, i stor skala, med framgång kunnat uppträda bland spannmålsproducenterna på den utländska marknaden.
Hvad jag nu haft äran yttra ang:de spannmål,• gäller till största delen äfven i fråga om ladugårdsprodukter.
Det är visserligen sannt, att i detta afseende den olikhet förefinnes, att en ansenlig import af dessa sednare eger rum.
Men jag ber att dervid få erinra, dels att en ej obetydlig export, synnerligast af kreatur, går landvågen till Norige, utan att vara synlig i tabellerna, dels också att den åberopade importen ingalunda bevisar att produktionen inom landet aftagit.
Den 27 Maj f. m. äfven här instämma alla uppgifter deruti, att den inhemska produktionen ganska mycket ökat sig.
Men då, oaktadt detta, en stor import erfordras för att fylla beliofvet, så bestyrkes derigenom endast, hvad man också ganska väl vet, nemi.: att förbrukningen af dessa varor inom landet högst betydligt tilltagit.
Och häruti ser jag lör min del ingenting ondt eller oroande.
Detta förhållande utgör deremot i min tanke en ganska glädjande företeelse, ty det bevisar i sin ordning, alt den arbetande befolkningens lefnadsvilkor förbättrats; och jag kan då icke i den omständigheten, att vår egen produktion ännu är otillräcklig i förhållande till förbrukningen, finna någon giltig grund att minska tillgången eller uppdrifva priset på förnödenheter, hvilkas behöflighet just genom importen bevisas.
Men ett 'hufvudskål, som den värde reservanten, och jemte honom många andra, åberopat för införandet hos oss af tullar på spanmål och öfriga landtmannäprodukter, är andra länders exempel.
När så många andra länder med långt rikare natur än vår hafva åsatt tull på dessa varor, hvarföre, säger man, skola vi, om ho »i polens granskap», lemna dem tullfria?
Jag svarar derpå: emedan det är vår egen fördel.
Man finner ganska lätt, att skälet hvarför dessa tullar ännu på flera ställen bibehållas, icke är något annat än det finansiella.
Man söker derstädes, att genom en afgift på dessa, för massan af befolkningen oumbärliga, konsumtionsartiklar bereda statsverket en ofta ganska betydlig inkomst.
Men vi äro lyckligtvis i den goda finansiella ställning, att vi ej behöfva göra dessa nödvändighetsvaror till föremål för beskattning; beli då det väl icke kan vara lämpligt att utan behof fördyra de yttersta lelnadsbehofven, så kan jag för min del icke finna någonting efterlöljansvärdt i de åberopade ländernas exempel.
•1 sammanhang härmed, och för att försvara sina protektionistiska grundsatser i allmänhet, har den värde reservanten anfört och till vederläggning upptagit de skäl, sorn lian funnit vanligen andragas till stöd lör de liberala åsigterna.
Mot det sätt, på hvilket motsidans satser blifvit återgifna, har jag ingenting väsendtligt att anmärka, men jag ber nu att i min ordning få taga Hr
Åk ermans egna resonnementer i något närmare skärskådande.
I)et första af de anförda skälen var, att »man icke bör fördyra lifsmedlen för de arbetande klasserna»..
Ganska riktigt! delta är vår mening.
Härtill svarar nu Hr Åkerman: »Utan tvifvel utgör ett tillgodoseende af de arbetande klassernas fördelar ett ömt åliggande för landets lagstiftare, men man fullgör dfet icke, efter min förmening, om man förgäter, att ett huf\udvilkor icke genom lagstifningeu sättes ur tillfälle att lemna arbetsförtjenst.
Det är skada lör effek ten af denna framställning att jag måste återlöra densamma från fiktionens rymder till den nakna verkligheten.
Jag tillåter mig nemi. fråga: när och hvar hafva tillfällen till arbetsförtjenst i allmänhet saknats? — 18 510 Dea 27 Maj f. in. år har det s. k. frihandelssystemet varit tillämpadt i afseerde å jordbruket, men långt ifrån att under denna tid någon klagan försports på landet öfver arbetslöshet, har fasthellre det motsatta bekymret, ofta och äfven vid detta tillfälle, gifvit sig tillkänna genom beklagelser öfver tilltagande svårighet att erhålla arbetsbiträde och öfver ständigt stigande arbetslöner.
Jag hemställer då, hvad slags bevisningsstyrka det ligger i en förespegling, som icke eger och ej heller, enligt erfarenhetens vittnesbörd, kommer att ega någon grund i overkligheten.
Vidare anför Hr Akerman såsom ett af motsidans hufvudargumenter, »att sedan man engång gjort landtmannaprodukterna till införsel fria, borde man icke gå tillbaka»; och han säger med anledning deraf, »att om också det är obehagligt att erkänna sig hafva begått ett misstag, så borde man likväl, sedan upptäckten deraf göres, begagna första tillfälle att rätta densamma».
Den värde ledamoten får likväl ursäkta, att intill dess det s. k. »misstaget» blifvit ådagalagdt med kraftigare skäl än dem han hittills förmått anföra, jag, långt ifrån att erkänna något misstag vara begånget, som bör rättas, tvertom påstår, att en sann, stor och riktig grundsats blifvit tillämpad, och derigenom i vårt eget intresse, äfvensom i civilisationens, hvilken söker nedbryta skrankorna mellan folken, en seger blifvit vunnen, som allestädes kostat strid; samt att vi derföre med godt mod vidhålla vår mening, att man »icke bör gå tillbaka.»
Slutligen uppgifver reservanten ganska riktigt såsom det tredje hufvudskälet, hvilket anföres mot protektionssystemet, »att all införseltull (på varor, som produceras inom landet,) är en till vissa medborgares förmån åsatt beskattning på de öfriga».
Ja, detta är onekligen kärnpunkten af frågan i sin allmänhet.
Det är klart och tydligt, att när en vara, som är underkastad tull, inkommer, så måste priset på denna vara ökas med ett mot tullen svarande belopp; men då varor af samma slag äfven måste med hvarandra hålla lika pris, så blir följden häraf jemväl, att priset på de inhemska prudukterna stegras i samma förhållande.
Och detta är också det erkända ändamålet med hela skyddssystemet.
Men hvar och en finner, att på detta sätt den beskattning, som under den mindre märkbara, men derföre ej mindre verkliga, formen af öfverpris af konsumenterna utgår för alla med skyddstull belagda artiklar af inhemsk tillverkning, icke erlägges till den ende, som efter min åsigt är berättigad att upptaga skatt, nemi. staten, utan till vissa näringsidkare, så att den ena klassen egentligen blott beskattar den andra — och att denna ömsesidiga beskattning icke är någon småsak, utan uppgår till ofantliga belopp, derom skall jag vid ett annat tillfälle taga mig friheten närmare upplysa.
Reservanten söker emellertid bemantla orättvisan och skadan af ett dylikt tillstånd af inbördes krig mellan näringar och klasser dermed, att, såsom han säger, »förhållandet är ju enahanda med all beskattning för samhällets uppehållande, då hvad den ene betalar, kommer den andre tillgodo», och »tillämpningen Den 27 Maj f. m. 511 deraf på förev:de fall förekommer honom så mycket naturligare, som ändamålet dermed är att i sin mån befria vårt eget land från skatts utgörande till främmande länder».
I detta resonnemang ingå likväl tvenne märkliga begreppsförvexlingar.
Först och framst lärer väl den åsigten icke kunna försvaras, att när ett statsbehof fy lies, så sker detta blott till förmån för en viss klass.
Staten behöfver embetsman, krigsmakt, undervisningsanstalter och inrättningar af många slag, men de anslag, som härtill erfordras, — om de också i främsta rummet utgå till vissa pesoner, — äro dock ingalunda en särskild skatt till dessa, på de öfrigas bekostnad, utan de utgöra en allmän uppoffring, som alla måste underkasta sig, till allas gagn.
Och än mindre kan det väl sägas, att de produkter, vi tillbyta oss från andra länder — hvilka de med sitt arbete åstadkommit och hvaraf vi draga nyttan — utgöra en skatt till utlandet.
På samma grund skulle man då äfven kunna påstå, att när vi köpa något af en handtverkare, eller af en landtman på torget, detta vore att erlägga skatt till honom.
Förvillelsen är tydlig, ty skatt utgår blott från ena parten, nästan alitid till följd af tvång; men köp är deremot en frivillig handling, ett ömsesidigt utbyte af tjenster, som sker till fördel lör begge parterna — ty eljest skulle ju handlingen icke ega rum.
Såsom en orsak, hvarföre vår industri ej skulle kunna lemna sina produkter till samma pris som andra länders, har den värde reservanten äfven anfört den ofta åberopade omständigheten, att penningeräntan här i landet, i anseende till brist på kapitaler, är högre än under vanliga förhållanden på de flesta andra ställen.
Till en början skulle jag då kunna fråga: hjelpes den ölverklagade kapitalbristen genom tullar, d. v. s. genom ökad beskattning?
Skola derigenom kapitalerna frambringas?
— Men låtoin oss äfven kasta en blick på sjelfva saken.
Jag medgifver visserligen att, i och för sig, en hög penningeränta, eller med andra ord, förlagskapitaiets dyrhet, är en ogynsam omständighet, men man bör då äfven ä andra sidan ihågkomma, att hos oss deremot åtskilligt annat, hvilket i ännu långt högre grad än kapitalräntan inverkar på produktionskostnaderna, — såsom t. ex. arbetslöner, hushyror, lefnadskostnader, skatter o. s. v., — är vida billigare än hos våra medtäflare; och tager man allt detta i betraktande, torde det befinnas, att jemnvigten är mer än fullständigt återställd.
För öfrigt ber jag att få erinra, att sjelfva det faktum, som åberopas såsom stöd för påståendet att vår industri icke kan bedrifvas med fördel eller lemna någon vinst, nemi. den höga penningeräntan, ovedersägligen kan anföras just såsom bevis på motsatsen, eller att vinsten af näringarne i allmänhet är större här, än på många andra ställen.
Ty om icke detta vore förhållandet, om icke hos oss ett vidsträckt fält för rörelse och verksamhet i många riktningar ännu läge oupptaget, skulle naturligtvis icke kapitalernas användning och efterfrågan (hvaraf räntan bestämmes) vara så stark som den är, och allra minst skulle, utan en dylik be - 512 Den 27' Maj f. m. tydlig, ja, raan kunde väl stundom säga, oskälig vinst, industrien ofta kunna härstädes — till föga fromma för det allmänna — bedrifvas i en så liten skala, att sådant i andra länder skulle vara en omöjlighet.
Jag mäste anhålla om R. o. Ad:S tillgift, att jag så länge tager dess tid och uppmärksamhet i anspråk, men saken är så vigtig, och frågan är så mångsidig, att jag nödgas behandla henne med någon utförlighet; och då densamma icke allenast innefattar grundsatser, sorn beröra landets vigtigaste intressen, utan ock, såsom jag nyss yttrat, efter min uppfattning, utgör en verklig Civilisationsfråga, så tror jag icke heller, att de ögonblick, vi deråt egna, kunna anses illa använda.
Jag skall emellertid bjuda till att vara så kort som möjligt, och jag öfvergår nu till den, i början af mitt yttrande, antydda afdelningen af motsidans argumenter, som gå ut derpå, att det är nödigt och nyttigt, med afseende på landets ekonomiska ställning, att genom inskränkningar i deri utländska handeln söka minska förbrukningen af främmande produkter.
Den ofta omnämnde reservanten yttrar i detta hänseende (pag. 80): »att, för sig sjelf betraktad, är deri satsen onekligen riktig, att man bör köpa, der man erhåller bästa priset, men vid ordnandet af ett lands ekonomiska angelägenheter får man, efter .mm förmening, icke tillämpa abstrakta satser i vidsträcktare mohn än de finnas passa in med i öfrigt för handen varande förhållanden.»
Jag sväfvar här i någon ovisshet, huru reservantens uttryck ang:de »ordnandet» af ett lands ekonomiska angelägenheter rätteligen bör förstås.
Menas härmed ordnandet af statens finanser, så bör enligt min tanke i detta hänseende tillses: att skatterna ej äro för mycket tryckande; att de på lämpligaste sätt utgå och uppbäras; att de äro rättvist fördelade; samt slutligen framför allt att de med sparsamhetjoch klokhet användas, äfvensom att de stå i ett riktigt förhållande till utgifterna.
Jag tror icke, att mot statens finansförvaltning i dessa afseenden några väsendtliga anmärkningar äro att göra.
Menas deremot (hvad jag sålunda måste antaga) med landets ekonomiska angelägenheter summan af de enskildas, så är, enligt mina åsigter, allt förmynderskap i detta fall från lagstiftningens sida ej blott kraftlöst och overkställbar, utan derjemte obehörigt och onödigt.
Enskilda kunna missbruka sin frihet att råda öfver sig och sin egendom, men inom lagens gränser får denna frihet derföre icke inskränkas.
Den, sorn vill i oförstånd och lättsinne förspilla sin och de sinäs ekonomiska välfärd, han kan derifrån icke hindras, minst genom några vanmäktiga tdllbestämruelser;■ och för mängden är dessutom hvarje sådant band, älven om det kunde påläggas, fullkomligen öfverflödigt.
Sjelfbevarelsedriften är i detta fall som i andra tillräckligt stark för att afhålla menniskorna från att förstöra sig sjelfva.
Man behöfver icke befara att de i allmänhet skola ruinera sig, lika litet Den 27 Maj f. ra. 513 litet som man behöfver frukta att de i massa skola taga lifvet af sig, såvida ej vakter utsättas, som derifrån skola förhindra dem.
Slutligen bar den värde reservanten, såsom en klok general, behållit en kraftig hjelptrupp till reserv, eller, med andra ord, han har, såsom en erfaren och skicklig skriftställare sparat en af hufvudpunkterna till sist, för att såsom det yttersta, afgörande argumentet användas.
Det torde likväl tillåtas mig att få följa honom äfven in i denna, den sista af hans förskansningar.
Han framhåller nemi. starkt den omständigheten att, fastän utländska lån blifvit upptagna för statens, hypoteksbankens och hypoteksföreningarnes räkning till ett belopp af mer än 150 millioner rdr, silfverförrådet i R.
Bank likväl icke ökats, utan till och med är mindre än vid realisationens början, och han förmenar härigenom vara klarligen ådagalagdt, att hela det indragna kapitalet blifvit konsumerat.
Ty, säger han, »hade nu ej dessa invisningar tagits i anspråk af dem, som haft utländsk gäld (för import) att betala, så skulle väl valutan för invisningarne eller skuldförbindelserna (hvilketdera man vill) inkommit i landet i form af ädel metall, som ingått i banken för att uthvtas mot rörelsemedlet sedlar, då väl ingen importerar silfver för att skrinlägga det och göra det räntelöst».