Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då kom det ögonblick, då Westerhjelm af en inre fullhet drefs att lyfta dem båda upp på ett bredare plan.
— Det är inte maten, Kalle — sade han med en röst, som darrade af rörelse — du ska inte hålla så mycket på hvad vi skola äta och hvad vi skola dricka och hvad vi skola kläda oss med, — det är ett hem, ser du, — bildningen, en kvinna, som är — en kvinna, ser du och något här — (hans giktbrutna fingrar trummade på bröstet) — uppåt Bentzén, uppåt — du ska vara gudfruktig, Kalle.
— Jaa — ja då Ludde lille — försäkrade den jättelika urmakaren — jag mente bara, att biffstek med lök, si, det kommer en liksom att känna, att en har något, se’n en druckit kognac på morgonkvisten.
De båda männen hade nu hunnit till tystare kvarter, där vackra privatboningar badade i solljuset.
Och som de vandrade fram mellan idel högtidligt kyrkfolk på dessa oändliga, stilla trottoarer, började de nyktra till och försökte antaga en så korrekt hållning som möjligt.
Äfven Bentzen greps af vissa förväntningar, en obestämd längtan, som kom honom att erfara något liknande blygsel vid hågkomsten af fru Anderssons flottiga kök, där luften sedan tidigt på morgonen varit mättad af öldofter och mustiga historier.
Greenstreet befans vara en af dessa korta, breda återvändsgator, där på hvarje sida ligger en rad eleganta tegelhus, fullkomligt lika hvarandra, med samma höga, snöhvita trappor och blanka helglasfönster, innanför hvilka de hvita gardinerna gå ihop, lämnande rum blott för en majolikakruka med sin palmväxt.
Hus efter hus är allt så minutiöst lika, att man slutligen blir nervös och gripes af en stark lust att gå tillbaka för att se om det icke står till att upptäcka någon liten hugsvalande skilnad.
Icke en människa syntes till, och dödstystnaden afbröts endast af orgeltoner inifrån husen.
— Du har hört galet, din åsna — fräste Westerhjelm, där de dröjande gingo framåt letande efter numret.
— Inte bor Holm så här.
Bentzén bedyrade.
Just här måste det vara — n:r 70.
Allt lika skinande blankt, gardinerna utbredda och ängsligt hopfästa med nålar, och fram tittar majolikakrukan med sin växt.
Ilsket skadeglad tryckte Westerhjelm på knappen.
Urmakarens dumhet skulle eklatant bevisas.
Orgelspelet upphörde, och ett ögonblick rördes gardinen, som om någon kikat ut.
Men då den elektriska klockan ånyo, och nu som en stormfanfar, brusade genom huset, hördes hastiga steg, dörren for upp och Holm stod där i skjortärmarna och med en förlägen blick bakom glasögonen.
— Åh — sade han — är det ni, det var ju snällt.
— Stryk af fötterna på mattan, din luns, hviskade Westerhjelm, där han i tamburen ifrigt slätade håret och borstade rockkragen.
Hvarpå han förbindligt bugande och med hatten i hand, gjorde sitt inträde i parlorn.
Här befann sig fru Holm, stående midt på golfvet.
Hon var tydligen förberedd men vred sakta händerna, smålog och tycktes på det hela tveksam om, hvad hon borde göra.
Däremot hade husets döttrar, Mina och Betty, 12 och 14 år, en afgjord uppsyn af att på något sätt hafva blifvit förolämpade.
De stodo raka som ljus, med håret stilfullt utslaget och händerna korslagda samt böjde omärkligt, likt vuxna damer, på hufvudet.
Ingen räckte de inträdande handen.
Det var högtidligare än hos presidenten.
Fru Holm hostade litet i sin buktade hand och sjönk ned på kanten af en stol.
Bredvid satte sig döttrarna, värdigt afvisande som prästinnor.
Själfva rummet hade vid sig något egendomligt frostbitet.
Kylighet formligen strålade ut från de fraicha svarta sammetsmöblerna och blankpolerade småborden med glänsande nya hymnböcker, från kammarorgelns gulglatta tangenter och den stora otända kaminen.
Bentzen var fullständigt slagen.
Men Westerhjelm hade varit med i världen och visade sig vuxen omständigheterna.
Ty sedan hr värkmästar
Holm väl uttalat den ovädersägliga sanningen, att vädret vore synnerligen lämpligt för en promenad, just en liten spatsertur fram och åter, och den därpå följande tystnaden hotade att spränga urmakarens tulpanfärgade kinder, återknöt tapetseraren skickligt samtalet med ett galant och ledigt:
— Sjutton till elegant våning härrskapet skaffat sig, den kostar nog schaber den — men hvad gör man icke för de älskvärda damerna!
Hvilket åtföljdes af en sirlig bugning.
Fröknarna
Holms fientliga allvar kunde emellertid icke mutas.
Och nu reste sig herr
Holm beslutsamt och promenerade af och an som i djupa tankar, medan öfver glasögonen sköt fram mot de båda männen en forskande blick.
Därpå höjde han hufvudet och började tala.
Det kom i den osäkra tonen hos en predikant, som nödgas ställa några allvarsord till kamraten från forna tider.
— Ja, broder Westerhjelm, i detta landet kan man Härren vare lof, tänka på att komma upp — på det bästa viset.
Härren har sökt våra hjärtan och gjort oss till medlemmar af presbyteriankyrkan här om hörnet, alldeles utmärkt, jag må så gärna säga fint folk, och flickorna känna det så godt i söndagsskolan och älska att fira sin juldag på det rätta sättet.
Vi vilja ju också gärna gifva dem ett godt hem för det nya umgänget.
— Det är — kort sagdt — ett nytt lif, som —
Han rätade på sig och antog en tryggare ton.
— Se vännerna, det är nog så, att folkets gudsfruktan gör, att Gud välsignar detta stora land med öfvernog af det jordiska också —
Här log han litet mildt skämtsamt och fortsatte:
— Se det kan man säga, att det lönar sig att vara vän med Gud, ni vänner, det lönar sig — också i världslig mening.
Tapetserarens hufvud hade alldeles sjunkit ned mellan de ofärdiga axlarna.
Mot rummets prydlighet sågo hans kläder ytterst dåliga ut.
De darrande fingrarna, som hårdt omslöto hatten på knät och ögonhvitornas simmiga glans förrådde den obotlige dryckeshjälten.
Som i hypnotisk halfsömn stirrade han stort ut för sig.
Plötsligt tycktes värdinnan blifva orolig och inföll blygt:
— Skulle jag inte — kanske få bjuda på —
Men vid döttrarnas förfärade ryck i hennes klädning, afslutades meningen stammande:
— en kopp té?
Detta ord verkade magiskt.
Herr Bentzén, som under det långa talet med vidöppna ögon och åtskilda läppar betraktat vännen Holm, for hastigt upp och ut på golfvet, där han bockade sig ända mot jorden.
— Snälla frun, det är alldeles för starkt för oss, sade han och blef af denna dråpliga kvickhet så upprymd, att han rusade ut i tamburen, fick på hatt och rock och inom ett ögonblick stod, frustande af skratt, på trappan.
Westerhjelm var honom i hälarna.
Men i dörren vände han och lät bugande hatten göra en siratlig sväng inåt.
— Har den äran, mina damer — och låten nu för all del eder fromhets sköna orgeltoner ledsaga oss ut i den syndiga världen.
Ty Ludde Westerhjelm kunde minsann vara både poetisk och bitande.
Holm kom blossande ut på trappan.
— Det är för flickornas skull, mumlade han osäkert, man kan inte — jag försäkrar er — —
Nedanför stodo vännerna och sågo så gäckande muntra ut.
— Nu ge vi oss af direkt till föreningen, sade Bentzén och hoppade upp i första spårvagn.
Tonen var litet myndig, det var icke han, som hittat på den misslyckade idén.
Westerhjelm satt länge tyst.
Men på hans magra kinder brunno två röda, skarpa fläckar.
På ömse sidor om den framilande vagnen brusade åter det världsliga lifvet.
Plötsligt kände urmakaren ett grepp i sin arm, och en gnällande röst framstötte:
— Hör du Kalle — det är juldag, förstår du, en helig dag — och inte något förbannadt uppkomlingsskoj, som den där otäcka föreningen består sig med.
— Vi tittar in till Janssons, det är ett hem, ett svenskt hem och —
Men fortsättningen drunknade i ett bullrande skratt:
— Ludde du ä — du ä — en fästprisse!
I väntan på revolutionen.
Med ett sarkastiskt stick i sina små svarta ögon dref mr Sewell omkring under tältet framför sin kortvarubutik på Second street och njöt af att se julisolen gassa på South- och Lombardgatorna.
Han tuggade hela tiden eftertryckligt och sparkade då och då fruktskal, som förirrat sig till hans del af trottoaren, öfver på den italienska fruktsäljarens område — ett tilltag, som på grannen judemånglarens anlete framkallade ett hånlöje.
Hvad hade väl förmått honom, Thomas Archibald Sewell, att så länge stanna i downtown?
Pah, han var en godsinnad narr.
Dässutom hade han vuxit upp i dessa kvarter och ägde knappt en bekant uppåt staden.
Han mindes, hur han drack sitt första glas whisky och köpte sin första tuggbuss borta där träindianen svänger sin tomahawk, och att hans första kärlek varit en liten bodskönhet på South.
Sedan startade han vid 18 års stadgad ålder den affär, han nu innehade.
Då befolkades trakten, ehuru Filadelfias tarfligaste, af välklädda amerikanska småborgare.
De bodde i snygga tvåvåningshus med blanka fönster, snöhvita trappor och gröna fönsterluckor.
Ingen handlande drömde om att utbjuda annat än reela varor.
Och när farmarne med sina öfvertäckta vagnar körde upp till trottoarkanten, medförde de markens bästa alster och ofta sina hustrur för påhälsning i kundernas familjer.
Det hade varit det gemytligaste lif i världen.
Alla förtjänade bra och betalade i sin tur väl.
Hvarje dag liknade som ett bär den andra, och på aftonen behöfde man endast gå om hörnet för att få sin läckra lamkotlett med tomatosås och sin paj, serverad i blänkande tennform.
Efteråt bjöd man sin flicka på en glace och en spårvagnstur i månsken till Fairmount.
Great goodness ... långsamt men säkert trängde det europeiska sluddret på, och knapt hade South street eröfrats, förr än arffienden, de svarta aporna, döko upp på Lombard.
Och så svallade båda gatornas orena flöden in öfver Second, så att äfven denna gata med hvarje dag förlorade mer af sin ursprungliga karaktär.
Snart skulle kanske mr Sewells hus stå som en skorsten bland brända ruiner.
Nej, hans tålamod var slut.
Han längtade att åter känna sig som människa och amerikansk medborgare och ämnade därför realisera affären och begifva sig uppåt staden.
Denna tanke, hvilken sista tiden format sig till ett beslut, gjorde honom i viss mån öfverlägsen situationen.
Och då tiden nu var inne, stängde han butiken och tog i ett anfall af galghumör vägen nedför South.
Han passerade det öfverbyggda salutorget med taket af spån, lavar och mossa uppburet af tegelstenspelare och glindrande brokigt likt sköldpaddans rygg.
Marken var hal och klibbig af fetblodiga ämnen, och vid de oaptitliga stånden grälades och köpslogs på all världens rotvälska.
Med händerna i fickan och käkarna i oafbruten rörelse slentrade härr Sewell utför South.
Trottoarens soltält, fastsatta vid järnpelare, gåfvo den utseende af en jättearkad, genombruten af solstänk, droppande i glöd öfver uppstaplade frukter och trädockornas granna klädesplagg, barocka kopior af sista modet.
Men aftonsolen förlänade alltsammans en glans af äkthet.
Det var som krälade hela stadens ohyra fram.
De små osopade, kaotiskt inredda bodarna omringades af skrikande och knuffande individer af allehanda nationaliteter, medan okammade kvinnor med dibarnet vid den blottade barmen sökte handgripligt värfva kunder.
Från toppen af sina vagnar utbjödo farmare skämda grönsaker och höns, hvilkas magerhet kunnat locka en yankeekvinna till tårar.
Då spårvagnen kom susande, ringde den hela tiden, kusken stampade och ropade för att få den slöa hopen att gå ur vägen och skrattande höllo passagerarna för näsan.
Hvad mr Sewell hånlog.
Dessa europeer duga ju icke ens till att tvätta sig rena.
Kunde man icke tro att det vore den stora utländska svinstaden i väster!
Nu vände kortvaruhandlaren för att öfver Lombard uppnå sin vanliga restauration vid hamnen.
Träkåk vid träkåk.
Fallfärdiga trappor, dinglande fönsterluckor, rutor af lump!
I smutsvattnet på den urgröpta tegeltrottoaren vältra ullhufvade ungar i lysande paltor, och från rökande män och snattrande kvinnor på trapporna står utefter gatan en evigt rinnande ström af intima meddelanden och husliga tvister.
Här kommer en sprätt i gula pantalonger och fotsid grönsvart rock direkt från judeståndet, och genast omringas han af kurtiserande negerdamer med armarna i kors öfver oskylda bröst.
De tunna kjolarna framhäfva magen, hoppande af vällustigt skratt, hårets otaliga småflätor, virade med röda trasband, sticka upp som kaktustaggar.
Urgamla turbanklädda matronor vagga fram med bleckmåttet bräddadt af skummande öl och ösa glåpord öfver bröder och systrar, som hänga kring krogdörren för att insupa ångorna från den färgade whiskyn.
Här och där mellan husen skjuta upp återvändsgränder, spärrade af baksidan på ett palats eller af ett staket om en trädplanterad bakgård.
Det är någon infödings förtviflade försök att hålla stånd mot lilla Afrikas stank och orgier.
Ack, snart skola träden förkväfvas af giftiga ångor, blommorna dö och en morgon palatsets fönster befinnas förspikade med bräder.
Invånarna fly för att väster om floden bilda ett nytt Amerika.
Då släppes Barrabam lös på allvar.
Gränden genljuder af hesa, triumferande skratt, spjälluckor smälla hårdt mot väggarna, gula utsvultna hundar gläfsa fritt, och i de utbredda pölarna simma lustigt melonbitar, majsblad och papper, glödande i djupaste karmosin.
Men de hvita planken, som stå så läckert i solljuset, öfverdragas med prof på gryende negerartisters sensuela fantasi.
Att solen blott gitter leka sin strålande lek med allt detta!
Se hur gyllene strimmor sila in mellan husen och förvandla högt vajande tvättklutar till purpurskynken!
Hvilken skinande glans de gjuta öfver stora flak af gatans tegel, huru de skjuta ned likt åskviggar på grönsmutsiga dörrar och fönsterluckor, som skönt glimra till ...
I dörren på de kulörtas kyrka står diakonen barhufvad och grinar och bugar i öfversvallande artighet.
Med tänderna glimmande från öra till öra ila skönheter utför trappan, och deras ögon skela förföriskt — det ser ut som ett stort hål i en svart kula.
Man är idel gentlemen och ladies, skakar hand, bockar, småler — tummar sina hvita vantar och håller hymnboken, så att guldprässningen framträder starkt ...
Där mr Sewell hoppar öfver vattengroparna, fråssar han af sitt förakt.
Nere vid hamnen är denna tid på dagen larmet och stojet bedöfvande.
Utför Marketbacken rusa elektriska spårvagnar, som ville de störta direkt i sjön.
Massan af hopträngda passagerare krånglar sig ur, springer mellan dundrande lastvagnar höga som små hus, mellan jernbantåg i full fart och idkeligen ringande lokomotiv till de kolossala ångfärjor, i hvilkas midt hästar trampa och körsvenner hojta.
Dånande fara tågen ned i de långa fraktpråmarna för att på andra sidan floden fortsätta sin ilande färd.
Det är ett tutande från alla färjor, ett pipande från alla grannt riggade bogserbåtar, på hvilkas små hvita rorgängarhus glänsa gyllene örnar med utbredda vingar eller guldhästar på språng, och i pålverkets svartblå skvalp återspeglas skrofvens målade ränder som ormar eller brokiga band.
Allt detta är för mr Sewell kärt som hans halfva lif.
I timtal kan han gå och blicka in i de öppna fruktmagasinen.
Ända djupt inne — hvilken mängd af färger!
Från bananens gräsgröna till dess olivgula och längst ute guldprunkande mogenhetston.
Jättestaplar af oranger, fikon och drufvor ...
Californiens röda, Delawares violetta, Niagaras svartblå, Messinas klara gröna.
— Se dessa smidiga ostronskonare, lastade till brädden, hur negrer skofla snäckor som småsten i korgar, där från det rinnande spadet står en frän frisk luft af haf, medan andra svartingar ligga på balar och skryta som ägde de tio bankar.
Det är dock först i den glada melontiden, som master Tom finner det riktigt värdt att lefva.
Ack, från Georgia kommer han, den grönfläckiga läckerbiten, stor som en bomb, söt som röda kyssar, med en grå spindelväfston öfver sig likt en gammal väl bevarad vinflaska.
Att tänka på hur all denna rikedom öses öfver folk, som icke ens känna till lille Georg’s yxa!
På ostron-restaurangen satt redan mr Davis, spannmålsagenten.
Han och Sewell voro goda vänner, när de råkades och råkades, därför att vägarna buro så till.
Medan de nu väntade på sin stufning, sade mr Davis kort och skarpt, pekande utåt:
— Mr Sewell — se du den där galningen till spårvagn?
— Yes sir.
— Vet du, att om du satt i den vagnen och ville ur, och vagnen stannade, och kusken åter startade innan du hunnit få fotfäste på marken — med påföljd att du föll och bröt ditt ben, kanske båda, Sewell, så finge du icke en cents ersättning af bolaget?
— Åh det måtte jag väl få.
— No sir ... icke numera.
I samma sekund skulle en af de irländska bolagsagenterna, som alltid finnas till hands, kila i väg till en irländsk advokat.
Och innan du hunne säga aj, vore den gynnaren också på platsen.
Hur han nu bär sig åt, så finner han bland åskådarna alltid sin man — fyrdubbelt upp, sir.
Och på rättegångsdagen skulle de alla fyra ogeneradt svära på, att du hoppade af, medan vagnen var i gång.
Du förstår?
Icke en cent, Sewell ...
Icke heller om du vintertiden halkade på svallis och bröt ditt ben framför judemagasinet därborta — icke en cent.
Mr Sewell sträckte ut sig och spottade bortåt golfvet.
Hans små svarta ögon blinkade hastigt.
Han såg sig liggande där — utan en cents ersättning.
— Sewell, sade Davis, med mörk grämelse i sitt slätrakade, feta ansikte — utländingen börjar lära amerikanen konsten, hela denna stads kommunalstyrelse består af monopoltjänare.
Mr Sewell, som fått sin ostronsoppa och redan slukat den i tre drag, yttrade kort:
— Jag mötte i går en gök som påstod, att det är utländingen, som gör Amerika — vi skulle duga till ingenting, vi.
Mr Davis kippade efter andan.
Han grep mr Sewell hårdt om handleden.
— Sewell, jag vill säga dig en sak.
De äro åsnor.
Ett år hade Archibald Sewell sopat trottoaren utanför sin nya butik på åttonde gatan och med träffsäker instinkt gått kundernas smaknycker i förväg, då han började tvifla på sig själf såsom varande en obetingadt öfverlägsen krabat.
Rundt om på den kända handelsgatan lågo en mängd små judeaffärer, liknande hans, ehuru tämligen slarfvigt inredda och med sämre varor.
— Det kunde hela världen intyga.
Nu gingo visserligen för mr Sewell debet och kredit ihop, ehuru det icke var mer än jämt.
Detta bekymrade honom emellertid föga, ty han hade god tid att blifva millionär och var dässutom djupt troende medlem af ett dussin »blif-hastigt-rik»-föreningar.
Men se här det besynnerliga i saken: för grannen gingo affärerna icke blott ihop — de gingo briljant.
Lika oföränderlig som mr Sewells bod stod där från årets första till dess sista dag, lika egendomligt växlade grannbutikernas öden.
Emellanåt fick man t. ex. i fönstren skåda jätteplakat med: »
Brandskadadt gods till röfvarpris» i så röda bokstäfver, att hela gatan lyste som en eldsvåda.
Men ingen människa hade hört talas om någon värklig eldsvåda.
Folk skrattade och sade, att detta var ett knep, som utländingen infört.
När säsongen gått dåligt, tuttade man endast på några askar eller svedde ett och annat nattrocksfoder — sådant vore tillräckligt lockbete för den dumma allmänheten.
Butikerna bytte också beständigt om ägare.
Dessa tyska judar börja med ytterst få varor och locka kunder genom underpris.
Sedan inköpa de på kredit ett ofantligt lager, öfverlåta detta till en broder i konsten och göra strax därpå konkurs.
Förtviflade gester — utspärrade fingrar ... vid Moses och alla små och stora profeter! endast tomma hyllor finnas att tillgå, I herrar fordringsägare, I kunnen väl rasa — men icke åtkomma kompanjonen! ...
Denne realiserar i en handvändning lagret — och se! ur bankruttens djup uppdyka de båda vännernas namn, förenade i gyllene glans öfver dörren på något femvåningshus i nästa kvarter.
Detta kryphål i amerikanska lagen hade han således funnit ut, han, främlingen, som icke ens mäktade språket!
Dylika upptäckter måste ju i hög grad förödmjuka mr Sewell.
Men samtidigt värkade de förunderligt utvecklande på hans moraliska människa.
Han hade aldrig tänkt, att sådana skälmstycken kunde gå för sig annat än i detektivromaner.
Och när han nu såg sina konkurrenter genomföra dem i värkligheten och lyckas så väl, fyldes hans själ af ett mäktigt raseri, som hade vid sig något af mjältsjuka och fridlös oro.
Och ifrån att hafva varit en ironisk föraktare blef han en fanatisk hatare.
Han gick öfver från demokrat till republikan, höll endast patriotiska högerblad och skref in sig i en kyrka, utmärkt för fosterländsk entusiasm och med ögonen vidöppna för den importerade lasten.
Småningom började mr Sewell uttrycka en viss likgiltighet för rikedomen, emedan den så ytterst sällan, sir, förenas med moral och hederlig kapacitet.
Också blef han alltmer en ensam man.
De sex gatorna skilde honom fullständigt från gamla vänner, mellan dem låg ett haf af människor, affärer, intressen.
Och bland de nya, kyrkans nitiska tjänare, hindrade honom tyvärr hans obetydliga inkomster att spela någon roll.
För hvarje dag föreföll mr Sewell torrare och magrare, och hans indiannäsa tycktes bukta sig djupare öfver de tunna läpparna.
När han om kvällarna ströfvade omkring, påminde han sig med smärtsam liflighet, hur denna trakt blott för några år sedan bebotts af fredliga kväkare, och hur vänligt husens upplysta rutor lyst ut i den stilla aftonen.
Och nu — på alla väggar jätteaffischer med damer i trikå — hela scener ur lättfärdiga »extravagansa» — skyltar, annonserande rum för resande, fula brandstegar, oblygt signalerande röda lyktor.
Genom ohöljda fönster skymtade estradens divor ...
Skrål och fjärilslif fylde den amerikanska nattens djupa fred.
Och öfverallt främmande tungomål och misshandladt infödingsspråk!
Trött af sin egen grämelse sökte han sig längre och längre upp — ända till Broadstreets hvita palats.
Ändtligen en stolt, fosterländsk syn!
Hela den praktfulla gatan fyld af hundratusentals bicyklar, riggade med bågar, skepp, torn af kinesiska lyktor.
Hur mjukt de glida öfver asfalten, badande i ljus, och klockorna klirra monotont.
En ström upp, en annan ned — i evig ordningsfullhet.
Och i midten höjer den hjälmklädda ordningsmakten sina röda lanternor, reglerande den sällsamma, tysta färden ...
Eller ock följde han i öppen spårvagn något fästtåg till långt utom staden belägna parker.
Uppför höjder, omhvärfda af persikodofter och ned i dälder, där gummiträdet reser sig svart, sväfva vagnarna med sina elektriska solar och stjärnor pilsnabbt fram som rägnbågsfärgade glashus.
Där de rusa in på avenyerna blir det till en orgie, en världssaga af blott ljus, ett förstenadt fyrvärkeri i den skumma, heta natten.
Och då de korsa hvarandra, dessa rörliga ljusslott, hur full blir icke hela världen af pärlande flickskratt, af hurrarop, fanfarer ... af violers doft från hvita, lätta kjolar.
Mr Sewells ögon svartna af andäktig beundran.
Han tycker sig knappt hafva del i allt detta.
Men dessa främlingar svälja nya världens härrligheter som vore det hvardagsbröd!
Stundom någon skymmande kväll vandrar han utmed Delawares löfrika strand.
Strålande, ljudlöst glida flodbåtarna förbi och färgreflexen i vattnet blandas i lek med fräsande bogskum.
Majestätiskt seglar atlanterångaren uppför floden och däss röda, svarta och hvita skorstenar utandas duniga moln, däss vimpelprydda toppar vidröra skyn.
Men på alla bryggor sitter folk, som stirrar begärligt bort mot Washington Park på New Jersey.
Ingen har blick för annat än Babelshjulet i Ferrisstil, hur det likt en blänkfyr kastar sina lågande kupéer mot den mörka himmelen — för båtarna, som flyga utför banan ned i sjön och upptorna barrikader af hvita vågor, under det passagerarnas hisnande skratt hoppar nedför floden.
Man slukar med ögonen dessa fontäner, som spruta röda, blå och gula lågor och ballongerna som höja sig, man lyssnar till den smattrande musiken och göder sin själ med den ölberusade demimondens själfsvåldiga rop, ekande bland de susande träd, där mr Sewell vandrar omkring med sin ensamma själ fyld af bitterhet.
Skökors och drinkares paradis — hållet af tyskar och irländare, naturligtvis!
En kväll hade mr Sewell hunnit till ett ensligt ställe på stranden, då han varseblef en uppdragen båt, lik ett hus och stödd af stockar.
Det var en af dessa pråmar, som tjäna amerikanska fiskare till bostad både på sjön och på land.
I dörren satt en man, klädd i fiskardräkt och band på nät.
— Nå aldrig — ropade mr Sewell häpet glad — är det icke du, Davis.
Jag tror inte jag sett dig på två år, hvad gör du här?
— Väntar på revolutionen, sade mr Davis lugnt och knöt vidare.
— Inte!
— Yes, sir.
— Det är värkligen, hvad de drifva oss till, sade mr Sewell dystert och sköt hatten på nacken.
— Det är hvad de göra, sir.
— Nå, sedan då?
— Sedan etablerar jag mig på Market.
— I ostron?
— I ostron, sir.
— Jag må säga ...