Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det är något, som plägar anföras såsom en dyrbar skatt och en verklig ära för fosterlandet, så är det väl qjelfständigheten hos dess domarekår.
Om vi hålla vår i många atycken, det måste erkännas, ganska ofullkomliga grundlag i vördnad och helgd såsom ett verk af vise och förutseende svenske män, sä är det väl bl.
a. derför, att den med så stor omsorg har velat skydda den enskildes anspråk att fä sin rätt pröfvad af personer, hvilka äro oberoende af den administrativa maktens oundvikliga vexlin-gar och nycker.
Det är sannt, man måste låta denna makt ega utnämningsrätten, men det gäller då att denna rätt, den enda som lagstiftaren gifvit regeringen att öfva inflytande på domarekåren, blifver använd i den anda som lagen anvisat.
Det gäller att den administrativa makten förstår, att dess ovilkorliga skyl * dighet i utöfningen af denna rätt är att utöfva den med resignation af allt eget intresse, blott och bart i syfte att förvärfVa de bästa domare åt folket och folkets hela förtroende.åt sina domstolar.
Dessa grundsatser, som väl borde kunna kallas obestridliga, hafva, synes oss, icke blifvit tillämpade vid den ifrågavarande utnämningen.
Detta påstående — vi betona det — hvilar alldeles icke på några förutsättningar rörande det möjliga inre sammanhanget mellan herr Thomassons förfarande såsom justitieombudsman och hans derefter skedda utnämning till ledamot af K: s h.
Om dessa möjligheter sedermera.Här stödja vi oss endast p&amp; det för all verlden klara och öppna faktum, att herr Thomasson ioke haft den för en justitieombudsman nödiga sjelfständigheten, men det oaktadt blifvit nämd till justitieråd.
Det är detta vi påstå vara nedsättande både för den krets, i hvilken herr Thomasson inträdt ooh för den regering, som infört honom i denna krets.
Ooh det är detta vi mena vara riskabelt äfven ur den synpunkten, att domstolarnes välrignelserika verksamhet såsom oväldiga, sjelfständiga organ för rittens skipande £r i hög grad beroende af att ett tillst&amp;nd af fullt förtroende skapas och npprätthfilles mellan folket ooh do-marekåren.
Det oriktiga och det riskabla i detta förfarande minskas naturligtvis icke deraf, att, såsom vi nyss antydt, det finnes en hel del iakttagare, hvilka icke låta sig afhålla från att söka ett inre sammanhang af orsak och verkan mellan det klandrade förfarandet och den klandrade utnämningen.
Man måste också i rättvisans namn medgifva, att tillräckligt plausibla grunder finnas för att en stor del menniskor, ja, vidsträckta och djupgående samhällslagar Bkola omfatta ett sådant antagande såsom i hög grad sannolikt.
Ty — säga de — om det också händer, att öfrerraskningar i utnämningsväg icke sällan beredas allmänheten, plägar detta endast i undantagsfall vara händelsen med platserna rid konungens domarebord.
Så rikligt stå ioke de krafter till buds, som derför lämpa sig, att det ju icke plägar bildas en viss krets, inom hvilken de mera sakförståndiga vanligen med en profetia, som rättfärdigas af händelsernas gång, utpeka justitieråds-imnena?
Och det vore ett högst märkvärdigt sammanträffande
— resonnerar man vidare — att just i detta fall en öfverrask-ning skulle ligga till hands utan att likväl ett naturligt sammanhang mellan så på hvarandra följande tilldragelser som herr Thrs biträde åt regeringen i den Qvantenska saken och hans utnämning till justitieråd finge antagas.
Har man väl kommit dit, kan det vara ungefär likgiltigt, om man antar herr Thomassons extra tjenstgöring åt herr Ehren-svärd — konung Oscar, konung Kristian och Gud vet hvilka — ▼ara det betingade arbetet för en betingad lön, eller om man antar det vara den med nådigt löfte hugnades villiga öfverarbete.
Vi för vår del afvisa alla sådana antaganden och förutsättningar.
Vi göra det under medgifvande, att mycket talar mot den eller de anklagade.
Men vi hafva såsom domare vant oss vid att icke döma, förrän futt bevisning föreligger.Blott så mycket må sägas, att i alla händelser, följaktligen äfven om regeringen handlat med rent samvete och således — det Gud förbjude — icke köpslagit om landets högsta domare-embete, borde dock den enklaste klokhet, den ringaste omsorgsfullhet om dom ar eembetets anseende hafva af hållit densamma Mn ett steg, som med all säkerhet skalle leda till uppfattningar af det slag, vi nyss antydt.
Förtroendet till domstolarne är så vigtigt, att äfven det goda samvetet icke härvidlag räddar regeringen från tillvitelsen att hafva begått ett djupt och svårt felsteg, om den ock blott genom ett sken af att ett domarekall begagnats som lockbete eller som betalningsmedel inverkat förminskande på detta förtroende.
Huruvida herr Thomassons skicklighet i förut anförtrodda värf kan anses — alldeles oafsedt den Qvantenska saken — rättfordiga hans utnämning till justitieråd, är ett spörsmål, som vi icke här satt oss till ändamål att söka afgöra.
Men ett bidrag till spörsmålets besvarande — och ett tungt vägande — tro vi dock innebäras i teckningen af det sätt, hvarpå han handhaft justitdeombudsmannaembetet.
Måtte det icke tros och sägas, att oskicklighet i skötandet af riksdagens förtroendeuppdrag lem-nas ur räkningen då konungen gifver sina uppdrag!
Måtte det ännu mindre tros och sägas, att åsidosättande af hrad justitie-ombudsmannaembetets värdighet kräfver, gifver insteg till en än högre värdighet 1
Men må det gerna både klart inses och öppet sägas, att den regering som valde herr Thomasson till en af rikets högste domare begick ett otvetydigt misstag, som aldrig någonsin bort göras och som icke får göras en gång till.En sorglustig byggnadshistoria.
Meddelad af Professor Orati.
Under mina forskningar i det arkiv, som en gäng tillhört det gamla Slottet vid Floden, hade jag på åtskilliga ställen på-träffat antydningar om, att det stora grundet, som låg i floden nedanför slottsruinen, en gång i tiden varit bebygdt.
Sålunda fann jag bland annat en klagoskrift öfver att arbetet med byggnadens (byggnadernas?
) uppförande efter 100 år ej ännu blifvit fullbor-dadt, oaktadt man genom utskrifning af nya skatter fördubblat den ursprungliga byggnadssumman.
Slutligen fann jag en gammal nästan olttslig handskrift, som under titeln en » nationalolycka » beskref en förskräcklig olyckshändelse, hvars förlopp i korthet ▼ar födande.
Vintern hade varit lång och rik på nederbörd, vårfloden blef derföre ovanligt strid och ymnig.
En dag bröt den fram med sådan våldsamhet, att den icke blott bortspolade konungens skattkammare med allt hvad deruti var, utan kull-störtade äfven » underhöfdingarnes » och » de äldstes » stora palats, så att nästan alla landets förnämste män och härförare omkommo på en dag.
» Och det var skräck och veklagan i hela landet ».
Så slutade skriften.
Oenom denna upptäckt kom till min kännedom af hvad art de byggnader varit, som så fullständigt bortsopats såväl från sin osäkra grund som från häfdens blad.
Dessa upptäckter sporrade i betydlig grad min forsknings-ifrer och jag företog vidlyftiga undersökningar af det nuvarande grundet; dock utan annat resultat, än att jag uppdagade några större stenar, som möjligen kunde förskrifva sig från någon af de förstörda byggnadernas grundmurar.
Jag stod just i begrepp att uppgifva hela företaget, då en dag en af mina outtröttliga amanuenser rapporterade att han funnit en misstänkt fläck på enaf de stora stenarne.
Jag undersökte densamma och fann den vara bly.
Jag undersökte vidare och det befanns att blypluggen dolde en gömma inuti stenen, och i denna fann jag en kapsel af silfver och inuti denna ett i mänga afseenden särdeles in * tressant dokument; ej minst derfbre, att det kastar ett klart ljus öfver hela denna märkvärdiga byggnadshistoria.
Jag vill derfbre här meddela skrifvelsen i dess enkla okonstlade förm.
» Och det begaf sig i den tiden att de äldste frän landet samt alla underhöfdingarne och härfbrarne voro fbrsamlade och de framträdde infbr konungen, kastade sig till marken, jemrade sig och sade: v&amp;rt gamla palats är sv&amp;ra skröpeligt och dess luft är mycket osund och vi hafva sä fbrökat oss, och äro sä månge att vi der intet rum mer hafva kan.
Vi bec^je dig derfbre, o store konung, låtom oss bygga ett nytt palats deri vi samlas måtte med glädje och frid.
Konungen svarade och sade: I gode män af mitt dyra folk.
I mågen gerna bygga Eder ett nytt palats; och jag vill dertill bygga mig en säker skattkammare, ty den gamla är öfver full vorden och remnar allt mer och mer.
Och så blef det beslutadt.
Men de äldste från landet och alla underhöfdingarne började strax sinsemellan kifva och disputera om den plats der byggnaderna ligga skulle.
Då trädde några utvalde män fram fbr konungen och sade: Herre konung, vi kunna ej ense blifva om den plats som byggnaderna hafva skola.
Men konungen kallade till sig de visaste männen i landet och utfrågade dem deras mening.
Och de slogo sina hufvuden samman, bugade fbr konungen, svarade och sade: Herre och konung, urgammal sed bjuder, att d&amp; store hus byggas skola, tage man fatt tvänne unga fläckfrie stutar och spänne dem fbr ett lass med sten och bjelkar, l&amp;te dem så löpa och der de lägga sig neder på markene, der skall ock byggnaden stånda.
— Detta syntes konungen vara ett vist tal och han sade, ske allt så; och det skedde så.
Thy blefvo tvänne par unga, hvite stutar spände fbr tvänne stora lass; och detta skedde på konungens gård, och alla de äldste från landet och alla underhöfdingarne och härfbrarne voro fbrsamlade och desslikes allt folket.
Och sedan stutarne af öfverste munskänken fågnats med bröd från konungens eget bord, fingo de löpa, och efter dem löpte de äldBte från landet och alla underhöfdingarne och härfbrarne, och allt folket lopp också.
Mendet begaf sig att på eo holme midt i den strida floden nedanför kooongaborgen hade konungen sig en afvelsgård bygga låtit, deri en myckenhet fonad ooh annor &lt;Jjur lefde kräseliga.
Och då de unga fläckfria stutarne fingo böra den andra ffcnadens skriande, vände de snarligen sina fjät mot den brygga, som ledde till af-▼elsgården och löpte med hast ned på de feta ängar som der-omkring lågo utmed flodens vatten.
Men stutarne vordo hungriga af allt det myckna löpandet samt begynte afilta det feta gräset, och konungen och allt folket sågo derpä.
Och då de ätit sig stinna och mätta, lade sig det ena paret neder strax utan före afvelsgården och begynte i godan ro idisla sin föda, men det andra paret, som törstigt blifvit hade af allt ätandet, begaf sig neder till flodstranden för att dricka.
Men det hände sig att flodens botten här var mycket lös och sumpig, så att de tvänne fläokfrie stutarne sjönko neder med det stora lasset och blefro så liggande i dyn.
Och alle som detta sågo förundrade sig.
Men folket begynte knorra och en röst hof sig upp ur hopen och sade: icke kunna vi bygga de store hus midt i den strida floden.
Ooh konungen såg der med ledsnad på och tänkte på sin sköna afvelsgård, som han nu försaka måtte.
Men de äldBte från landet och alla underhöfdingarne ooh härförarne sammangaddade sig och sade: Der stutarne sig nederlagt hafva der skole ?i ock bygga låta vårt palats och vi vilje desslikes bygga vår herre och konung en ny härlig afvelsgård deri både folk och Änad sin tillfiygt finna måtte.
Och konungen lät kalla byggmästarenas öfverste och tillsporde honom allvarliga om det sant Tar, att man på holmen och i floden de tvänne husen bygga knnde, samt om icke den strida strömmen byggmästarena för stark blifva skulle.
Och han svarade konungen och sade: jag sitter vall emot strömmen och man kan bygga på den plats som stutarne utsett hafva.
Men folket knorrade ändå mycket mera, ty de hade den holmen svåra kär.
Men det begaf sig att just i den samma tiden kom en trollkarl till staden och han iklädde sig ekepnaden af en örn och flög vid pass en half dagsresa upp i luften till en punkt hTarifrån han kunde se allt hvad han ville; och han ropade och sade: si jag ser en syn, en stor syn, ooh slottet upplyftadt allt intill molnen och der nedanför ser jag midt i flodens brus ett stort palats trona.
Och han gjorde en skön bild af den stora synen och förevisade den för allt folket och det förundrade ng storligen öfver allt det som det såg.Men konungen sade till afvelsgårdens öfVerste, gaek hän ooh uppsök mig en god plats der jag min nya afvelsg&amp;rd lägga måtte, ooh öfVerste kovaktaren begaf sig strax ut i staden att söka, ooh si han fann en stor skön plats, den ock torg kallades, och der hela staden köpslagade och s&amp;lde.
Och han bortdref alla handelsmännen och deras kunder och sade dragen hädan, godt folk, ty min herre och konung skall här bygga sig en ny afvelsgård.
Och de drogo hädan, dock icke alla godvilligt.
Och b&amp; skedde det att man strax böijade bygga en ny härlig afvelsg&amp;rd, och d&amp; den färdig var böljade man bygga de äldstes från landet och höfdingarnes store palats och konungens skattkammare midt i den strida floden p&amp; de platser som stutarne utsett hade.
Men alla underbyggmästarne s&amp;go allt detta med sorg och veklagan; dock tordes de ingenting säga, ty den som öfverbygg-mästareu något emot sade, han var enligt landets lag förvuoneo att första resan mista högra hand, och andra resan sitt hufvud dertill.
Men de församlade sig i löndom om natten ooh lade råd.
Och blef så beslutadt, att en Bkrifvelse uppsättas skulle om huru allt detta tillgånget var samt för att visa att ingen byggmästare föratom byggmästarenas öfverste ville att de stora dyrbara byggnaderna på den lilla holmen i floden läggas skulle, ty det var dem alla en galenskap.
Och en skriftlärd bland dem har uppsatt denna skrifvelse och hans namn är Manne.
Och sedan denna skrift blifvit god funnen, gingo alla byggmästarena ned till floden och det var vid midnattstimman och de tvådde sina händer i det rinnande vattnet och skrefvo så med nytvagna händer sina namn härunder, samt vordo så åter lagne och glade — ty de hade nu gjort allt hvad de göra kunde — och mera kunde de icke.
Denna egendomliga skrifvelse är andertecknad med närmare hundra namn, bland dem åtskilliga gått till efterverlden med heder.
Denna heder hade doek säkerligen varit ännu större om de egt mod nog att genom en öppen protest rädda sitt fädernesland från ofvan omtalade » nationalolycka » .Herr des Platreux ’ s giftermål *.
Novell af Henri Follavoinc,
Den stackars des Plâtreux var en af dem9 om hvilka man plägar säga, att de ha otur.
Hans närsynthet hade spelat honom många spratt; och då han, utnämnd till löjtnant vid 16: de husarregementet, anlände till Moulins, der hans nya regimente låg i garnison, hade hans rykte redan trängt dit.
Två kamrater från krigsskolan, vid samma regimente, hade många gånger vid bordet och andra samkväm berättat om hans missöden, som blifvit » historiska » vid Saumur, hvarest han genomgått sin volontärkurs.
Man hade ofta skrattat åt den fantastiska berättelsen om des Plâtreux ’ b till vägagående vid jagten efter en chansonett-sångerska, som han en gång händelsevis tyokt sig igenkänna och som han envisades att under fyra, fem dagar förfölja, tills det visade sig vara hustrun till en af hans lärare.
Och hans förskräckelse när han upptäckte sitt misstag, huru han rusade som en stormil till sitt rum, där han störtade ned på sin säng utropande: jag är förlorad!
Midt under kamraternas hejdlösa munterhet.
Eller ännu bättre var historien om de otaliga knuffar, som skälmaktiga grannar på grund af hans svaghet utdelade åt hans kask kors och tvärs, till höger och venster i folkträngseln på s&amp;luplatsen vid hamnen.
* Vi låna denna lilla roande novell ur Paristidskriften «L ’ Indépendance » (förut Indépendant littéraire) och begagna tillfället att åt Tinner af fransk literatur och konst på det bästa anbefalla denna » revue bimensuelle », som genom valet af sina artiklar lemnar äfven för främlingen « synnerligen god Öfversigt öfver det andliga lifvet i Frankrike.Den olycklige försökte s&amp; samvetsgrant som möjligt skydda sin hufvudbonad utan att v&amp;ga misstänka någon viss af allmänheten ooh alltid med en min som väckte jubel.
Och den olycksdigra dagen d&amp; han pä examen vid årets slut hade glömt sin binocle.
Den examinerande kaptenen var enligt braket främling för skolan.
Des Platreax, som icke kunde urskilja gradbeteckningen, rädd att misstaga sig, svarade oupphörligt den förvånade kaptenen: » herr öfverste ».
Anekdoterna voro utan tal och ofta förlängda genom be-rättarnes outtömliga fantasi.
Också lofvade man sig, då man fick reda på hans snara ankomst, mycket lustigt, utan elakhet förstås, på hans bekostnad, ty den stackars gossen försökte dölja * sin svaghet genom att så litet som möjligt använda binoclen, som likväl var honom så oumbärlig.
Strax i början, såsom ett synnerligen godt skämt, lät hans gamla vän Leopold honom förstå, att bland de obligatoriska visiterna vid ankomsten skulle han icke underlåta att presentera sig hos Madame Merlin, hvars salonger, tilläde han, ofta öppnades för angenäma aftonsamkväm, till hvilka hela officerskåren blef inbjuden.
Men mamma Merlin var i verkligheten en enka öfver medelåldern, som höll en liten stilig vin * och likörhandel ute vid tullen i hörnet af rue Bégemorte nära Allierbron; detta lige gjorde hennes établissement till militärens vanliga mötesplats, ty exercisplatsen låg på andra sidan om floden.
Ofta efter morgonöfningarna stannade officerarne gerna der en stund för att smaka en viss utsökt torino, som man inte kunde fä annorstädes än hos Merlins.
Den goda frun, redan mycket välmående, hade ännu en gammal rest af koketten och klädde sig verkligen alldeles förträffligt för att vara en liten vinhandlerska; vid första påseendet skulle man snarare kunnat taga henne för rentière.
Och som hon mycket tyckte om att springa omkring, förlitande sig på dotterns ooh mågens omsorger om affären, säg man henne hvaije dag pä väg till bangården öfvervakande ankomsten af sina tunnor och fastager, vid tullarne, till sitt hus vid faubourg des Sarceaux eller till sin trädgård vid vägen till Paris.
I staden mötte man henne öfverallt; ständigt pratande och skvallrande med nägon.
Då des Plâtreux nyss anländt och ännu icke var det minsta inne i förhållandena vid sin nya garnison, mötte han henne en dag, då han promenerade i sällskap med sin vän Leopold.
» Vänta ett ögonblick », sade den senare, » der kommer Madame Merlin, jag ska presentera dig. » » Hvad för något, på öppen gata? » svarade löjtnanten lite förbluffad.
&gt;Åh!
Man märker att du ankom bit i går: den goda fruu går aldrig förbi någon af sina bekanta utan att stanna får att fl sig ett litet skvaller.
Hon är en smula efterhängsen; jag kan slå vad att det blir hon som kommer emot oss. »
Och verkligen, vid åsynen af de unga männen styrde vin-handlerskan, i sin vanliga toilette, rakt på dem.
Ofiicerarne hade föregående dag afhållit sig från att ta sin torino hos mamma Merlin, för att icke utsätta den nyankomne att träffa henne der.
» God dag, min fru. »
» God dag, mine herrar; nå herr Leopold, ni har flytt med alla de andra också; man ser or icke mera hos mig. »
» Min fru, vi tänka komma alla på en gång och då medtaga herr des Platreux, som jag har äran presentera för er, som min vän och kamrat, sedan några dagar tillhörande regimentet. »
» Jaså, min herre, ni har nyligen ankommit till Moulins: hvad tycker ni om vår stad?
Jag hoppas ni ska komma och smaka min torino med ... »
» Utan tvifvel, min fru, utan tvifvel », skyndade sig Leopold att af bry ta, helsade raskt för att inte det lilla skälmstycket skulle upptäckas och drog med sig sin kamrat, temligen förbluffad öfver den egendomliga inbjudningen.
» Hvad vill det säga », sade han, » fru Merlin inbjuda oss så der? »
» Bli inte förvånad öfver hennes sätt, min vän, hennes man bar för sed att då och då låta oss smaka en utsökt sort turin-Termouth, som inte fins mera än i hans källare.
Det är hans största nöje.
Första gången du kommer dit kan du vara säker, att han sätter dig på prof.
Beröm vinet duktigt, så skall du snart bli vän i huset. »
» Jag begär inte bättre », utropade den naive gossen gladt, » det skall bespara mig det eviga teet.
Men i alla fall är det lustigt folk. »
» A propos, du äter middag hos öfversten i dag, tala inte om Madame Merlin med hans fru; hon är mycket afundsjuk Öfver den framgång de Merlindka soireerna haft. »
» Begriper! », sade des Platreux, som på middagen också var stum som en fisk angående detta kinkiga ämne.
Under de följande dagarne hade han många gånger tillf&amp;lle att möta Madame Merlin, vacker och stilfull som vanligt, och han försummade icke att hedra henne med en vördnadsfull hels-ning, som beredde mycket nöje åt hanB kamrater, hvilka aldrig lemnade honom nr sigte.
Den kära damen var mycket känslig för denna artighet men ändrade i alla fall något derpå och kunde icke låta vara att förvåna sig öfver den totala frånvaron af hennes vanliga kunder vid morgonexeroisen, offioerarne vid 16: de regi-mentet.
Desse ville emellertid icke drifva skämtet allt för långt och man kom öfverens en gång att dagen derpå gå i sällskap för att dricka den berömda torinon och.
njuta kapitalt öfVer den narrade löjtnantens förvånade utseende.
Men en oförutsedd omständighet kom till samma dag och gjorde historien rätt invecklad samt höll på att medföra ödesdigra följder.
Det var mottagning hos fru d ' Amanthe, hustru till en af skvadronscheferna.
Des Platreux gjorde sin första visit i sällskap med äldste löjtnanten.
Skvadronsohefen hade en dotter på tjugo år, litet kall vid första påseende och som derför höll jägarne efter hemgift på ett visst aktningsvärdt afstånd.
I giftasåldern och med en hemgift på fem tusen livres i räntor hade fröken Amelie dittills afslagit alla anbud, som erbjudit sig.
Mindre af motvilja mot äktenskapet än af misstänksamhet mot männen, som hon alltid trodde hufvudsakligen gjorde sin kur för hennes förmögenhet.
En olyckshändelse i hennes barndom hade gjort henne lätt halt; hon talade just icke mycket, tyckte om att drömma och hoppades, temligen romantiskt anlagd som hon var, att finna ett l \ jerta som brann för henne och som hon kunde egna sin genkärlek eller oek att göra ett så lysande parti, att det kunde ersätta henne alla offer af hennes tycken.
Tills vidare var hon likgiltig och högdragen och lefde, då hon icke träffade på något parti som tilltalade hetine, temligen tillbakadraget, så mycket mera, då hon ioke kunde dansa, och nöjde sig med att uppträda i salongen vid sin mors sida eller att följa med sina föräldrar till en middag eller en konsert.
Hon var en smärt elegant brunett, som icke kunde undgå att ådraga sig allas blickar, men hennes hjerta hade ännu icke talat och fjärilarna svärmade utan spår af framgång omkring henne.
Des Platreux kände till dessa omständigheter men de be * rörde honom knappast, då han vid en ålder af tjugoåtta år ännu icke tänkte på att gifta sig.
Hans närsynthet och hans anspråkslösa inkomst af adertonhundra francs i räntor utom l&lt;Öt-nantslönen gjorde honom försigtig.
Också instälde han sig med fullkomligt lugn hos fru d ’ Amanthe — som vanligt utan binocle.Men äfven denna gång råkade han illa ut.
Då han hade helsat på modren och vände sig om för att buga sig för dottern, märkte han i den halfdager, som herskade i salongen, icke en liten pail, som olyckligtvis blifvit placerad vid hans fötter.
Han snafvade just i det ögonblick, då hans kamrat drog sig tillbaka efter presentationen, och så olyckligt, att han fick dennes sabel mellan benen, förlorade balansen och föll framåt med hufvudet i fröken Amelies knä!
Det var ett obeskrifligt ögonblick: kväfda skratt hördes från alla sidor, fru dAmanthe hoppade till i sin fåtölj, hennes dotter flydde förskrämd och den stackars lyelten i äfventyret stod der, rödare än sina röda uniformsbyxor, nr stånd att f&amp; fram ett enda ord.
Som debut betraktadt hörde detta des Platreux uppträdande onekligen icke till de mest lyckade.
Sedan den första sensationen hunnit lugna sig och löjtnanten framfört sina stammande ursäkter, sökte fru d ’ Amanthe dölja sitt dåliga humör med en liflig konversation.
Men ännu något häpen och då hon icke visste hvad hon skulle säga till olyoksfogeln, som hon i hans egenskap af nykomling inte ville försumma, trodde hon sig få en god idé.
» Ni är ju bekant med fru Merlin? », frågade hon, kanske icke utan en halft omedveten elakhet.
» Jag, ja ... »
» Var det inte henne ni helsade på så artigt i går och i morse också.
Jag tyckte, att jag kände igen henne? »