Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Må jag, med stöd af tillförlitliga, mig skedda meddelanden, tillägga, att alla dessa innehållnings- och uträkningsbestyr sammantagna bilda en fjerdedel, om ej en tredjedel, af vederbör, ernbelsverks mödor.
Remissen, 0111 den Di fa lies, lärer böra ske till SlalsUtskottet.
Ex. tilläde derefter muntligen: 1.
Jag anhåller alt få väcka en motion till Nummerlotteriets afskaffande.
Sverige är den enda stat i Europa, som äger Nummerlotteri.
Vid 1828 års riksdag föreslog Regeringen dess afskaffande; men Ständerna biföllo det icke.
Då det icke kan nekas, att staten i alla hänseenden bör vara »edlig, så bör hon, om hon spelar, idka blott redligt spel; men ett sådant är ej Nummerlotteriet.
Det spelar - - — obeskedligt, (jag mildrar uttrycket).
Väl är sannt att, i der» mån en spelare har förstått spelvillkoren, i den mån är lian icke bedragen.
Nu förmår en hvar lätt uträkna, att han bör få insatsen 18 gånger för enkelt, och go gånger för bestämdt utdrag, och det är således med fullt 238 Den 19 Februari e. ra. velande han åtnöjer sig med att, i händelse af vinst, utbekomma l5 insatser för det förra oell y5 för det sednare.
Sä vidt, sager jag, må spelaren skylla sig sjelf; ty så vidt kan han, äfven Seseman förutan, uträkna sin chance.
Men få spelare förmå uträkna; ja, få veta ens att araben, som betalas med 270, är värd 5 h 6,000; ternen icke blott de ullofvade 5,200, men 35 ä 36,000; och qvarternen icke blott 75,000, men 5 å 600,000.
— Se detta kan hon icke uträkna, den stackars tjensteflicka!!, sorn till Lottericollecteuren bär sina lönestyfrar; och hon är således af Lotteriet - - purrad.
Att bibehålla denna anstalt, sedan alla Europeiska Regeringar bannlyst den såsom en immoralisk kräfta, synes mig alldeles oförenligt med vår nationalstolthet; och att bibehålla den för en statsinkomst af omkring 60,000 r:dr, synes mig alldeles för mycket nedsättande.
Jag motionerar derföre
Nummerlotteriets a ('skaffande och anhåller om remiss af dennna min motion till Slats-Utskoltet. 2.
Den motion, jag nu går att framställa, afser ett statsanslag till åtskiljande af 2:ne, nu förenade, men i mina ögon högst oförenliga befattningar.
Polismästaren i Stockholm är tillika Polisdomare.
Såsom
Polismästare ur linn påräknad sorn den mest vigilanta, såsom Polisdomare" deremot, såsom den mest sedentaira person i hufvudstaden.
Dessa begge befattningar förutsätta således helt olika egenskaper.
Polismästaren måste vara en inan af rask helsa oell rörligt väsende, då Polisdomaren kan, i dessa afseenden vara ganska vanlottad, och ändå den öfvade criminalist, som förstår att vända ut och in på skälmen, och få sanningen i dagen.
Vid närvar, inrättning händer ständigt att det ena kallets pligt bildar omöjlighet att bevaka det andra.
Polisordningen i en stor stad fordraten tillsyn med egna ögon och en öfver underhafvande sjélfförd controll, vida utöfver hvad möjligt blifver vid pligten att vid dombordet tillbringa de flesta af dagens timmar.
— Om under vigtigaste ransakning klämtning höres, måste ju Polismästaren slå igen protocollet och begifva sig till elden; och polisdomstolen är utan domare.
Jag kunde uppräkna en mängd likartade fall, alla innebärande solklar bevisning, att dessa båda befattningar äro till sitt väsende alldeles oförenbara.
Förenta äro icke de heller i något annat land, och äfven deri ligger en bevisning af föreningens olämplighet.
Det till den ändamålsenliga organisationen erforderliga löneanslaget bör icke bilda hinder.
Ganska kortsynt vore den åsigt, att hufvudstäders förhållanden böra vara provinserna likgiltiga.
I närvar, fall är väl icke för riket likgiltigt, om Stockholm urartar till ett röfvare-iustitut, som i landsorterna utplanterar sina talrika clever.
Den 19 Februari e. ra. 23g
Lutningen till ett förhållande, så skamligt för vår civilisation och i materielt hänseende så skadligt, bör på alla vägar motarbetas; och bland medlen dertill räknar jag såsom särdeles verksamt den nu af mig föreslagna klyfning nf Polismästarebefattningen, och beviljande af det dertill erforderliga statsanslag.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till Slatsocli Lag-Ulskolten.
Dessa tre motioner begärdes på bordet.
Hr von Hauswolff, Garl Ulrik:
Då det igenom allmänt lästa tidningar blifvit kringsprida ett yttrande, att den enda coloni Sverige ager, ön S:t Barthelemy i Westindien, är ett ”gammalt sjö röfva renaste;” och 1 en politisk skrift, handlande om Regeringens åtgärder linder sednaste 3o år, ett exempel blifvit framdraget, hvarmedelst man förmenade sig kunna bevisa, att sjöröfvare derstädes vunnit beskydd, samt detta äfvenledes blifvit af publiciteten annammadt, för att göra intryck på allmänheten: så torde det väl /orlåtas mig, och anses mig tillständig!, enär jag vid detta riksmöte är den ende, som tjenstgjort i coloaien, och det under en längre tid af år, samt i de ansvarsfulla befattningar af Gouvernements-Secret., offentligt räkenskapsförande, och conselj- och domstolsledamot, om jag uppstiger och förklarar dessa beskyllningar i första rummet ogrundade för den tid, som börjar med Baron Stackelbergs administration år 1812, tills Juni månad 1820, då jag lemnade ön; sedermera att jag, af allt hvad jag under min långa tjenstetid, oell under den närmaste beröring med ärender och handlingar samt med personer kunnat utröna, före den tiden likaledes, ingenting ägt rum, som skulle kunna läggas coloniens styrelse till last, vidgående den ifråga var. ohyggliga beskyllningen; och slutligen, alt jag är öfvertygad det styrelsen, sedan jag lemnade colonien, ej blottställt sig för sådant klander.
För min del, protesterar jag högligen mot den sålunda gjorda beskyllningen, som inbegripande, under benämningen ”gammalt sjöröfvarenäste,” allt — anklagar och fördöm mer inför Sverige och verlden, så väl Regeringen som coloniens styrelse, tjenstemän och innevånare.
Så har likväl ej colonien varit känd uti Westindien.
Saken är den, — och hvilket jag måste upplysa? — man här ej tyckes hafva tillräcklig kännedom och gjort sig rikligt begrepp om hvaden allmän frihamn vill säga, och dess egna ställning under ett sjökrig, men äfven ej om dess särdeles kinkiga belägenhet under ett sådant krig som det, som fördes i de Amerikanska farvattnen, der ej allenast gamla stater voro i fejd hegripna, utan äfven ett nytt förhållande uppstod, genom de Spanska colnniernns afsöndrande från moderlandet, — hvilket allt naturligtvis
Dea 19 Februari e. ra. skulle gifva anledn. till ganska spetsiga beröringar med de krigförande makterna; hvar på sitt eget lands intresse, peremtorisk t stående auctoriteler, hvilka, då de agde makten i händerna, ej alltid gjorde afseende på folkrätten; — vidare, att man oupphörligt förblandar kapare och sjöröfvarefartyg.
De förra äro ju af sina Regeringar auctoriserade, fast af privata personer utrustade örlogsman, och deras rättigheter som sådana äro allmänt och i folkrätten erkända; de hafva af alla sjöstater i krig blifvit begagnade, och äro i sanning nästan det enda medel hvarigenom en svagare sjömakt kan göra en mäktigare något känbart afbräck linder ett sjökrig.
Dessa fartyg äro berättigade till beskydd i neutrala hamnar, och ännu mera i en frihamn, och detta förhållande är, hvad som gifvit anledn. till missförståndet 0111 S:t Barthelemy.
Alt omtala hvilka dyrbara fördelar S:t Barthelemy dessutom, i denna egenskap, tillskyndade alla nationers flaggor under det allmänna kiigel, hör ej hit.
— Hvad sjöröfvare angår, har jag sjelf, under min tjenstetid på ön, bevittnat de eelatantaste exempel, huru sådana till skyldigt straff befordrats, och har coloniens styrelse derföre skördat de offentligaste loford och tacksägelser.
Jag kan nämna ett dylikt, under Gouverneur Rosensvärds administration, i hvilket mål jag som domare deltog, då 16 sjöröfvare blefvo gripna och till döden dömda; de blefvo äfven sedermera aflifvade på ön Portorico, samt fartyget återsläldt lill dess rälta ägare på ön Cuba. S:t Barthelemys domstol, — jag vågar säga det, — bar i långa tider burit det loford att vara den rättrådigaste, och, i expeditionsafseende, den bästa i hela Westindien.
För att mota ett högst orättvist rykte, och upplysa om det sanna förhållandet, hvilket rör hela Sveriges nationalära, anhåller jag vördsammeligen få göra den piopos.t att i und. anhälles 0111 communication af alla officiella handlingar, som angå kaperi- och sjöröfverimål på S:t Barthelemy, åtminstone ifrån den tid, då ön fick en nyare form, d. v. s. år 1812, eller Baron Stackelbergs anträde till dess styrelse (i fall ej än äldre ifrågasättas), samt att de underkastas behörigt Ulskls granskning, för att derefter sitt betänkande till R.
St. aflemua.
Hr Ribbing, Bengt, uppläste följande anförande:
Erfarenheten vitsordar nogsamt alt Sverige med sitt hårda klimat, sina långa vintrar och sin stora, glest bebodda jordrymd, icke kan alstra några större capitaler genom fabriksrörelser eller till bedrifvande af < desamma med den vinst, som andra rikare länder, — jern till verkning och förädlingen deraf endast undantagen. —r
Den 19 Februari c. ro. Vi måste derföre nöja oss med en tarflig bergning och ej eftersträfva, att på en liand hopa stora rikedomar, under förhoppning, att de af innehafvare!) skola användas för enskildt och allmänt gagn i förening; utan i stallet söka att så direct som möjligt, under förutsättning af aibete och flit, befordra allmän välmåga.
Af den större förmögenheten ser man sällan någon annan följd, än ett yppigt lefnadssätt, och ofta derpå följande fattigdom, — naturliga följder af illa användt gods.
Om detta lefnadssätt befordrade betydlig och nyttig arbetsförtjenst åt fattiga medborgare, vore dermed ändå någon vinst; men det är merendels icke så, utan det, hvarmed man egentligen vill tillfredsställa sina sinnliga njutningar, är vanligen främmande länders producter.
Våra bemödanden och våra författningar böra således hafva till syftemål, att, jemte förståndets och hjertats förädling, bereda utvägar till en jemn och säker bergning för massan af nationen, hvarigenom fattigdom och brott förekommas, och hvarigenom behofvet af correct.inrättnrr och fängelser för olyckliga fallne medmenniskor i betydlig mån förminskas och i samma förhållande större tillgångar erhållas till befordrande af allmän förkofran.
Att bereda tillräcklig och god arbetsförtjenst, lärer väl, enligt de flestas öfvertygelse;, vara rätta utvägen till vinnande af det åsyftade ändamålet; men sättet att anskaffa en sådan , fruktar jag, anses endast vara stående arbetsinrättningar.
För min del, anser jag sådana ej komma att uppfylla ändamålet, emedan de för unga och lifliga menniskor mera uppmuntra till lättja och liknöjdhet, än till den önskade motsatsen.
Dessutom erfordras härtill stora föriagssuinmor, icke allenast till byggnader, verktyg och lefnadsbehof, utan äfven till rudimaterie)', hvilka, sedan förädlade, oftast sakna afsättning.
Erfarenheten vid de smärre enskildta företag i sådan väg vitsordar detta förhållande.
Vårt land erbjuder dock andra, lättare utvägar, hvarpå jag önskar få fästa allmänna uppmärksamheten, och dessa äro : våra vidsträckta, odlingsbara mossar och kärr, samt våra malm digra berg.
Låtom oss begagna de utrymmen för verksamhet, som naturen sålunda erbjuder, och jag hoppas på goda resultater, så väl i ekonomiskt, som moraliskt hänseende.
Med anledn. häraf, så väl som af det olyckliga tillståndet inom våra correcl.hus och fängelser, samt K. M:s nåd. propos. till II.
St. om anslag till myrors uppodling på Gottland, får jag vördsamt göra följande förslag:
Då vid varande eller blifvande bergsbruk en större mängd arbetare alla årstider kunna användas, särdeles i norra orterna, der ännu stora till bruken hörande skogar finnas, efter hvilkas afrödjande godt tillfälle att anlägga ny2 II. 3i Den ig Februari e. ra. byggen är för handen; böra, framför andra, bergsbruksidkare i allmänhet och de i norra orterna isynnerhet erbjudas och uppmanas att, utan eller med militärisk bevakning, på statens bekostnad från correct.husen, fängelserna och communerna emottaga så stort antal arbetsföra fattighjon, lösdrifvare och mindre förbrytare, de möjligen kunna sysselsätta.
Till underlättande och befordrande häraf, bör ett anslag af statsmedlen lemnäs, hvaraf lån utdelas emot låg ränta eller ock alldeles räntefria, till de bruksidkare, som af ett sådant erbjudande vilja sig begagna.
Lånesummans belopp lämpas efter antalet och qualification af emottagna arbetare, nemi. sålunda, att. den som emotlager förbrytare, erhåller förmånligare, lånevillkor än den, som eroottager fatiighjon och lösdrifvare, som intet brott begått.
Härvid bör äfven fästas det villkor, att blifvande hemvist beredes och lemnäs emot viss årlig afgift åt några af den arbetande personalen, som visa -det mest sediga och ordentliga uppförande; dock med förbehåll, att om en sådan inhyst person skulle begå något brott, hvilket icke kan för allmänna säkerheten, eller af hans husbonde, förlåtas, rättighet till bostaden förloras och lemnäs till någon annan mera förtjent.
Skulle utrymmet eller andra omständigheter hindra anläggandet af enskilda bostäder, hvartill alltid något understöd af statsmedlen bör kunna påräknas, måste andra boningsplatser på någon af Kronans allmänningar utses.
Dags-eller fasthellre betingspenning, lämpad efter gångbart pris, bestämmes efter öfverenskommelse emellan bruksidkaren och närmaste faltigdirection eller annan möjligen varande eller blifvande mera passande auctoritet.
Inom hvarje fattigdistrict skall det vara fattigdirections rättighet att med sä väl bergsbruksidkare, som andra personer inom och utom districtet accordera om arbetsförtjenst för sådana arbetsföra personer, hvilka njuta fattigunderstöd eller äro utan laga försvar; hvarefter dessa personer äro skyldiga alt, för den accorderade betalningen, emottaga och förrätta det arbete, som dem af direclionen anvisas, så vidt de förra fortfarande vilja åtnjuta det understöd dem blifvit beviljadt, och de sednare, om de ej inom i4 dagar efter tillsägelse sjelfva förskaffat sig stadigvarande arbetsförtjenst.
Af arbetspenningen skall, om så ske kan, ersättning först utgå till betalning af det meddelade understödet för fattighjon, men det öfriga lemnäs till arbetarens fria disposition, om han anses detsamma kunna förvalta; i annat fall insattes det i närmaste sparbank att användas af fattigdirection till ägarens behof.
Äfvenså af fångarnas arbetspenning användes först hvad som åtgår lill deras lifsuppehälle och beklädnad.
Blifver sedan något öfrigt, kan en ringa del deraf lemnäs åt dem, som visa ett ordentligt och nycktert upp - Den 19 Februari e. m. 243 förande.
Det öfriga insattes i sparbanken till fri disposition, först då, när de ur fångenskapen blifvit lösgifna.
Pä det att socknarne eller communerna, inom hvilka boningar för ofvannämnde personer blifva uppsatte, icke må betungas med dessa hushålls försörjande, i fall de icke redan förut tillhöra socknen, skall, i händelse af behof, staten härtill lemna vederbör, fattigdirectioner behöfligt understöd af dertill anslagna medel, att användas efter föreskrift.
— Såväl näringsidkare, sorn jordbrukare, böra åtnjuta samma rättigheter med samma förbindelser, som ofvan för bergsbruksidkare föreskrift» äro.
— För att med framgång kunna använda ett betydligare antal fångar, lösdrifvare och fattighjon vid jordbruket anser jag nödigt att:
Konungens Bef:b:de inom hvarje län uppdrages, att igenom vissa medlemmar af hushållssällskaperna eller blifvande communalstyrelser, med biträde, på statens bekostnad, af en skicklig landtmätare, låta undersöka beskaffenheten af alla inom länet befintliga större mossar och kärr till jordDion, areal och affall.
Ägarne af sådana lägenheter uppmanas sedan att genast gå i författning med uppdikning och odling af desamma samt dervid, under enahanda förmåner och skyldigheter, som för bergsbruksidkare föreskrifna äro, använda så stort antal af ofvanberörde personer, som möjligt är.
E11 författning som fullkomligt undanrödjer de hinder hvilka, genom samfällig äganderätt, ligga i vägen för aftappning och uppodling af mossar och kärr, der icke utrifning af vattenverk komma i fråga, torde behöfva utfärdas i likhet med hvad som föreskrifves i K.
M:s nåd. förorda, af den ao Januari i8a4> jemf. med K. kungörelsen af den 14 Juli i835, rörande ändring eller utrifning af vattenverk, som genom uppdämning skada jord eller hindra dess odling.
Befälhafvaren för den bevakning som tjenstgör vid arbetet utom correct.husen och fängelserna, äfvensom de bergsbruks- och näringsidkare samt jordbrukare, hvilka utan bevakning emottagit arbetare af ofvannämnde personal, böra äga rättighet, alt, i händelse någon af dessa arbetare visar sig så ostyrig, att han icke kan, med eller utan lindrigt fängsel, i ordning hållas, en sådan genast till närmaste länshäkte återsända, för att i enskildt rum sältas på förminskad kost, intilldess han sig förbättrat.
Så länge fångarne stå under militärisk bevakning böra de i afseende på ordning och bestraffning stå under krigsartiklarna eller särskildt fånglag.
Förbrytare böra aldrig stationeras vid samma arbetsställe med lösdrifvare och fattighjon; — och då, enligt Fångstyrelsens berättelse, ett ojemförligt mindre antal förbrytare i proportion af folkmängden, utgår från deti jordbrukande classen, än från den bergsbruksidkande, torde äfven de minst stralfbara böra vid jordbruket användas. a44 Den ig Februari e. m.
En af orsakerna till personalens ökande på sen torde kanske äfven bland andra vara den, att de der åtnjuta vida bättre lifsuppehälle, än den mindre förmögna classen, hvarifrån de härstamma.
Då en fänge, utom andia goda födoämnen, dagligen bekommer i skalp, mjukt rågbröd och i allo lika med en vaktkneckt, åtminstone de dagar, då arbete förrättas; får mången bonde och torpare i rikets magrare provinser nöja sig med hafrebröd utan kött, och är glad, sa länge potatesförrådet räcker till, äfven om bröd någon gång alldeles skulle saknas.
Icke är då underligt, om den, hvilken uti ett correct.- hus eller annat fängelse förlorat känslan af heder och anseende bland sina likar, hellre föredrager att, för dem dold, der qvarstanna, än blifva lösgifven, för att få sämre föda och lida dagliga förödmjukelser.
Det torde derföre blifva nödvändigt att fångens underhåll lämpas efter hvad en af de fattigare, om icke fattigaste, bland allmogen åtnjuta, hvarigenom det blifver en förmån för honom att användas vid de föreslagna arbetsstationerna, och på det att han äfven derigenom måtte blifva öfvertygad, att icke brott och lättja förskaffa honom bättre underhåll i kronans hus, än laglydnad och arbetsamhet i hans eget.
Igenom sådana åtgärder, har jag föreställt mig, att antalet af, så väl lösdrifvare, som brottslingar och fallighjon, betydligen skall förminskas och med detsamma besparing af statsmedlen vinnas, samt bergsbruk och andra näringar något uppmuntras, landet blifva uppodladt, och mera förkofran i allmänhet vinnas.
Det är igenom hopp om en än aldrig så ringa sjelfständighet, den nemi. att en gang få utbyta fängelset eller det irrande lefnadssältet mot en egen boning, som den viI— seförde eller fattige skall kunna lifvas till nyttig verksamhet och dermed åtföljande dygdig vandel.—Den ärliga tjenare, som utan bekymmer erhåller kläder, föda och ändå något, ja t. o. m. betydligt derutöfver, föredrager vanligen ändå en knapp och magrare bergning under eget tak, än en bättre under andras; huru mycket hellie skall icke då den olycklige förskjutne eller brottslige-glädjas ål möjligheten alt hinna ett så önskadt mål.
— Just derföre ville jag lägga särdeles vigt på öfvanberörde förbindelse att lemna sediga och förbättrade fångar samt fattiga och arbete saknande personer, hopp om egna boningsplatser.
Noggrannare reglementariska föreskrifter böra för öfrigt upprättas för den dagliga ordningen ibland fångarna och öfriga arbetare, såsom angrde böns och Gudstjensts hållande, tillgång på passande andaktsböcker, oskyldiga nöjen, spirituösa dryckers bannlysande eller omåttlig förtäring deraf, särskilda belöningars utdelande m. m.
Om det af K.
M. föreslagne understöd till uppodling af myror på Gottland kommer att beviljas, borde sale - Den 19 Februari é. m. des dervid, — i fall afseende på detta mitt förslag kommer att fästas, — göras det villkor, att ett visst antal personer från correct.husen blifva vid arbetet använda, så myckel. hellre, som bevakningen på en ö blifver lättare, än på fasta landet.
Hr von Rosen, Georg, uppläste följande:
Sedan början är gjord att bilda ett jordbruksinstitut i Skåne, och Skånska länens båda hushållssällskaper förenat sig derom, och redan till detta ändamål inköpt egendomen Orup föl' 22,000 r:dr b:co, hvilken egendom nästinstundande Mars skall tagas i bruk af Skånska hushållsföreningen, får jag vördsamligen föreslå, att Skånska jordbruksinstitutet må äfven få njuta åtminstone en del af samma förmån, som nu åtnjutes af institutet vid Degeberg.
Skånska hushållsföreningen vill ej, på långt när, sträcka sina förhoppningar på understöd till samma penningebelopp, sorn blifvit lemnadt åt Degeberg.
Skånska hushållsföreningen har ifrån början af sin stiftelse önskat vara i oberoende af statsanslag, med den fulla öfvertygelse att, på så sätt, den bäst och tryggast kunde framgå till det åsyftade ändamålet.
Jag vill äfven förmoda, att denna hushållsförening, äfven utan statens mellankomst, skall bjuda lill att åtminstone uppehålla ideen med institutet, lill dess tiderna kunna skapa medel för ändamålet; mende svårigheter, som i detta afseende äro att förutse, ålägger mig att öppet uttala den önskan, alt under 5 nästpåföljande år få till Skånska hushålls-förenings disposition, för att användas till Skånska jordbruksinstitutet, ett årligt statsanslag af 3,000 r:dr b;co.
Med rättvisa kan man ej gifva mig beskyllningen att hafva begärt en stor summa, isynnerhet om den jemföres med hvad
Degeberg hittills af statsmedel disponerat, eller med hvad samma inrättning än vidare fordrar.
Men jag anser mig, ej böra utsträcka mina önskningar högre; ty dels tror jag Skånska hushållsföreningen för det första ej behöfver större belopp, dels äger den, efter min tanka, ej rätt att begära mera, innan det visar sig, hvad resultat dermed kan vinnas.
Jag skulle till och med tro, att hvarje jordbruksinstitut bör, så vida institutets styrelse vet hvad den tillkommer, lill det mesta kunna frakta sig sjelft.
Jag skulle åtminstone önska det.
Men i början äro. svårigheterna störst, innan inrättningen kan vinna ett allmännare förtroende i orten.
Att della ej kan nu vara stort i Skåne är klart, då ännu så få kunna uppfatta sjelfva ide/en med ett jordbruksinstitut, eller ens veta, hvartill eli sådant institut tjenar.
Begreppet härom är ännu hos de flesta outveekladt; och må, som bevis härpå, få åberopas att Skånska hushålls-förenin - Dea 19 Februari e, m. gen fann sig föranlåten besluta, att, vid actieteckningen till en egendoms inköpande, lägga bort namnet institut och helt enkelt benämna det landtbruksskola, för att gora saken något begripligare.
Skånska hushålls-föreningen beräknar, att om ett tillräckligt antal elever kunna erhållas, som betala för sig, bör inrättningen, genom dessa afgifter, i förening med egendomens afkastning och det nu begärdta statsanslag kunna bära sig.
Men dessa elever kunna ej, förr än förtroendet för inrättningen vinner stadga, påräknas, hvarföre det ock tilldess hlifver nödigt att taga fri-elever, hvilka, sedermera utgående från inrättningen, bevittna livad nytta inrättningen medförer.
Hvarföre ock Skånska hnshålls-föreningen, äfven med det nu begärdta anslag får till en början i betydande mån inskränka sin verksamhet.
Om blott hushålls-föreningen kan lyckas att bilda de första eleverna, så att de visa inrättningens nytta, kan man hoppas att få elever som, genom deras betalningsafgifter, sjelfva bidraga till institutets årliga underhåll.
Då hoppas jag ock, att vi i Skåne ej heller behöfva täfla med Degeberg om statsanslag; vår täflan skall då endast blifva att bilda de bästa och skickligaste elever.
Detta bar jag så mycket mera skäl att förmoda, som inköpet af Orup lill ett jordbruksinstitut endast skedde i detta afseende, och ej i någon beräkning af särdeles stor inkomst för actieägarne.
Garantien för detta förhållande är vanligen starkast, närén hel association förenar sig om ett åsyftadt ändamål.
Jag vill ej mångorda om nyttan af ett jordbruksinstitut för Skåne.
Hvar och en som känner Skåne, dess behof och egenheter, kati lätt inse denna nytta.