Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vill eljest tyckas, som hade tillvaron af den hos Kellgren inträffade förändringen bort kunna bemärkas åtminstone af den, hvilken spiran öfver Svenska Vitterheten efter honom tillföll: densamme Leopold166, som först, af honom fördömd i en obillig recension, hade varit hans motståndare och i viss mån Thorilds vapenbroder, men sedan förvandlat sig till hans mäktigaste bundsförvandt.
Likväl ser man i Leopolds skrifter blott ett enda pekande ditåt: nämligen i afhandlingen ”om Spökrädslan” det ogillande, hvarmed der beklagas, att Kellgren hade, i spökballaden ”Fredriks Vålnad”, lånat äfven sitt snille till Vidskepelsens understöd.
– Den egenskap, som i allmänhet utmärker denne författare framför alla både samtida och följande i vårt land, är en förening af Voltairiska och Popiska elementer, yttrande sig i den innerligaste sammansmältning och med en till fullkomlighet utbildad talent.
Icke en följd af härmning, eller af blott studium, var denna förening (der de sednare elementerna alltmer bekommo öfvervigten); den var honom medfödd; den uttrycker, med i månget afseende bevarad svenskhet, hans egendomliga väsende.
I sitt hela blef han Sveriges Pope: såsom skald jemnlik; såsom tänkare till och med vida öfverlägsen.
Näppligen torde någon inbilla sig, att denna jemnförelse, som betecknar både hans förtjenster och hans brister, vill göra de förra till små.
Tillfället erbjudes mig innan kort, att fullständigare ådagalägga, om jag förstår uppfatta Leopolds evigt minnesvärda och ännu i dag lärorika snille.
Här må endast i förväg två omständigheter anmärkas.
Den ena: att före den tidpunkt, då han uppträdde såsom Kellgrens kritiske med-lagskipare och medkämpe, var – på skäl , sådana som t. ex. hans Ode öfver Kronprinsens födelse, hvilken Kellgren fann vidunderligt svulstig, eller hans Recension öfver Gyllenborgs Hjelteqväde, hvilken
Regnér fann ”smittad af vissa villhjernors utdunstningar”, – sjelfve Leopold ansedd för en vitter äfventyrare eller åtminstone half upprorsmakare (ungefär alltså för detsamma , som han, och flere med honom, i en sednare tid kallade en ”Phosphorist”); hvartill äfven bidrog hans dåvarande både litterära och enskilda vänskaps-förhållande till Thorild; ett förhållande, som (bevisligen) var långt varmare, än han efteråt ville påminna sig eller vidkännas.
Den andra: att efter den angifna tidpunkten betedde han sig – från sin theoretiska och kritiska sida betraktad – helt och hållet såsom Kellgrens ståthållare eller vice-konung i den vittra granskningens rike; särdeles under de år, då Kellgren sjelf, krank och döende, sällan eller aldrig befattade sig med annan kritik, än den öfver samlingen af sina egna (först efter hans död utgifna) skrifter.
Alltifrån denna vändning började Leopold kläda de kritiska principer, som länge varit Stockholms-Postens, i ett strängare, ett klyftigare, ett satsbundnare (och dermed äfven mera fixerande) dogmatiskt allvar, än de någonsin tillförne burit.
Men alltifrån samma vändning hängaf han sig ock åt ett slags stigande entêtement i vissa föreställningar och öfvertygelser, dem han i sin ungdom var nära, om icke att öfvergifva, dock att betydligt utvidga; en viss hopdragning af synkrets, och liksom förhårdning i begrepp, dem han, på sina sista dagar, fåfängt sträfvade att på ett sätt, hvarigenom han icke blefve dem otrogen, förlika med den europeiska vitterhetens mellertid förvandlade ställning.
Då han ännu, i långt framskriden ålderdom, förgäfves uppbjöd all sin skarpsinnighet, qvickhet och skrifkonst, att fylla sin theori och kritik med en positivare halt, utan att ombyta ståndpunkt: huru skulle det väntas, att denna, under de dagar som vi nu hafva närmast i sigte, innehöll något vidare, än en ytterligare bekräftelse på den redan i Kellgren culminerande vitterhets-lärans absoluta ofelbarhet och tillräcklighet?
– Föröfrigt beteckna Leopolds ”Erotiska Sånger” en ursprunglig frändskaps- och beröringspunkt.
Men hos Kellgren utbildade sig, ur ysterheten af denna något frivola uppflygt, ett i fantasiens tjenst fritt och gladt fortlefvande element, som ändtligen förde honom till ren Poesi; hos Leopold deremot tog, mer och mer, en moraliserande och didaktisk rigtning öfverhand, som tillsist förde honom rentaf in på den vetenskapliga Philosophiens område.
Mindre rättmätigt, än beskyllningen för ”vitter ensidighet”, har nutiden rigtat mot Kellgren och hans Stockholms-Post en annan förebråelse: tillvitelsen för nog mycken ”vitter Royalism”.
Äfven denna tillvitelse är dock ej så alldeles ny: framkastad redan af Thorild, fortsattes den af hans anhängare med stor häftighet.
Men häri synes Thorild blifvit förvillad af stridshettan.
Kellgrens personliga förhållande till Gustaf III var alltid ett ganska sjelfständigt; och Slockholms-Postens panegyriska ton om och till denne monark bör, just der före, anses för en fullkomligt oskrymtad.
Eldig i sina öfvertygelsers uttryck, liksom i sina böjelsers, var Kellgren aldrig njugg på beröm, när han tyckte sig ha skäl dertill: i hans skrifter heter Locke ”den förnuftigaste man, som jorden burit”, Marmontel ”den ljusaste, sannaste, finaste af alla ästhetiska författare”; och åt Voltaire beskärde han, såsom vi nyss hörde, ett ännu ansenligare namn.
Den naturliga sympathien mellan en Redactör, som var Poet, och en Konung, som sjelf var detsamma, behöfver härvid näppeligen komma i åtanka.
Kellgren älskade redligt sitt fädernesland och var långt mera republikan, än alla de, som redan i hans tid skröto af republikanska tänkesätt167.
Man må ej glömma, att den anmärkta tonen var, vid Kellgrens och hans tidnings första uppträdande, rättfärdigad af sakernas allmänna ställning; och äfven sednare, af en jemnförande återblick på den nyssförflutna nesliga käbbel-tiden.
Till en stor del af liknande skäl, som t. ex. fordom i Rom under Augusti välde, befann man sig länge, temligen allmänt och helt upprigtigt, öfvermåttan väl under Gustaf III:s spira.
Man var här, liksom der, mätt på Senater, Folk-Tribuner, Parti-krig och Proscriptioner.
Hvar tid har sitt tycke.
Det gifves perioder, då nationerna tröttna vid att styras af Konungar; det gifves andra, då de tröttna af att styras af ”Peter Dryg” och ”Jöns Rase”168.
Sådana omskiften hafva ofta timat; och öfvermodiga dagblads-skrifvare, den förbryllade menighetens på samma gång preceptorer och hofmän, saknas, i de nyare staterna, aldrig att påskynda dem.
Egentligen politiserade Stockholms-Posten icke alls, i ordets vanliga mening.
Den hade redan i sin prospect, uttryckligen, frånsagt sig all dylik afsigt.
Men det politiska intresset ombesörjdes der ändock på ett vis, som, i utvändig måtto indirect, i invändig var desto djupare och fruktbarare.
Geijer har yttrat169: ”Stockholms-Posten ville på engång muntra och upplysa, genom hänvisande på de snillets läckra och oskyldiga nöjen, som ett trumpet och okunnigt, af politiska tvister sysselsatt, folk vanvårdar och föraktar.
I detta blad erhöll den lätta, qvicka, med sällskapslifvet närmast sammanhängande, litterära både productionen och granskningen först ett eget fält”.
Mera träffande kan denna tidskrifts allmänna syfte ej betecknas.
Jag tillägger: hos Kellgren utvecklade sig, under tilltagande ålder, ett stort moraliskt allvar, som låg innerst i hans manliga själ; i samma stigande mån uppfattade han betydelsen af begreppet medborgerligt vett, och gjorde – såsom Publicist – till sin pligt, att deruti undervisa.
Af hans publicistiska sträfvan är numera det minnesvärdaste blott det, som tillhör och uttrycker denna syftning.
Han saknade dervid ej mod, att säga sin allmänhet de bittraste sanningar: utan bekymmer, om denna allmänhet var den lägre och såkallade ”stora”, eller sjelfva den högre, ja till och med högsta.
Huru föga han smickrade den förra, bevisa uppsatser, sådana, som den ”Om Allmänhetens Domsrätt i vittra mål”, eller den ”Om orsaken till den ringa afsättning, som
Böcker äga i vårt land”170; öfverhufvud hans på så många ställen eftertryckligt uttalade spernere vulgus (i hans egen tolkning: ”förakt för all pöbeldom”.
Hvad i sjelfva verket alla dugtiga män varit, – äfven då de inbillat sig vara demokrater, – det var i grunden också Kellgren: en aristokratisk natur.
Men huru litet han bäfvade jemväl för den sednare allmänheten, den förnäma, intyga hans mot Swedenborgianismen, Magnetismen, Andebesvärjeriet o.s.v. rigtade angrepp.
Ett drag af klandervärdt lättsinne var, – det måste medgifvas, – att om och mot Swedenborg sjelf tillåta sig en så oanständigt skymfande ton, utan den ringaste kännedom af hans skrifter.
Jag hänvisar till Siarens af mig målade sanna bild, som väl torde hädanefter, mer än tillräckligt, uppväga den Kellgrenska carricaturen.
Men man bör veta, att personer, som hyllade det Nya Jerusalems lära och profet utan att sjelfve känna dem annorlunda än ytterst ytligt, hade af oäkta Swedenborgianism, oäkta Mesmerism och några andra beståndsdelar sammanrört en art missfosterlig Mystik, med hvilken ej var så alldeles att narras: den ägde sina varmaste anhängare bland landets Stora; den räknade bland sina vänner en Ehrensvärd, i viss mån till och med en Höpken; den beskyddades någon tid, med den mest uppmuntrande gunst, af – Konungen sjelf.
Deraf den häftiga ifver, som i Skaldestycket ”Man äger ej snille för det man är galen” sammanbinder hatet mot detta mystiska svärmeri med hatet mot det vittra.
Sitt objectiva värde har nyssnämnda stycke, i följd af innehållets talrika grundheter och flackheter 171, längesedan förlorat; sitt subjectiva, eller värdet af sin ingifvelses brinnande sanningsnit och fosterlandskärlek, skall det alltid bibehålla.
I allmänhet är det den medborgerliga syftningens ingifvelser, som framalstrat de både till innehåll och form fullkomligaste af de uppsatser, hvilka
Kellgren velat för efterverlden bevara genom upptagandet bland sina ”Prosaiska Skrifter”.
I t. ex. sådana, som ”Philosophen på Landsvägen” och de ”Strödda Reflexioner”, som fortsätta den, framblicka derför ock begynnelser till ett positift grundläggande för politisk nationalutveckling.
Men af den orsak, att i sådana uppsatser en dittills temligen inskränkt sensus communis alltmera genomgripes och öfverväldigas af en genialitet, som dermed alltmera befriar sig till en poetisk verldsåsigt, framblickar i samma uppsatser desslikes en långt positivare grund för ästhetisk folkbildning, än någonsin i hans äldre enkom ”vittra” kritiker blef synlig.
Bandet mellan det framskridande i hans utveckling såsom tänkare och det framskridande i hans utveckling såsom skald kan således, för skonsamma läsare, ingalunda vara förborgadt.
Vill man nu förebrå Thorild, att han i fejden mot Kellgren tyckes rentaf förbisett denna sida hos sin vederdeloman, och öfverhufvud det hos denne, under de sista åren, starkt progressiva i bildning och syftningar: så bör ihågkommas, att detta allt framträdde hos Kellgren egentligen först under tiden af deras örlig, och såsom till en ganska väsendtlig del föranledt, väckt, befrämjadt just genom Thorilds eggelser.
Ty det höga begreppet om ett Allmänt Vett, som tillika närmast vore ett Svenskt, utgjorde sjelfva det hufvudmål, om och för hvilket Thorild stridde.
Och då han dervid – såsom innan kort skall visas – gick ut från en ännu djupare enhet af Förstånd och Poesi, eller tidigare, än Kellgren, anade en sådan: torde vara lätt både förklarligt och ursäktligt, huru han under krigstumultet kunde tycka alltjemnt, att motkämpen, med sitt anhang, städse qvarbefanns på blotta ytan.
Korteligen: hos
Kellgren var en ädel medborgsmanna-karakter underlag för ett både qvickt och lyriskt snille; hvadan ock skedde, genom en ständigt innerligare de politiskt-moraliska och de poetiska spännkrafternas vexelverkan, att denna deras stegrade förening omsider frambröt såsom en i ungdomlighet oafbrutet växande utvecklingsmakt, som dref honom framåt och upp, från temligen ringa begynnelser, till den slutligen ansenliga höjd, hvilken han både såsom Litteratör och Skald uppnådde.
Om beskaffenheten af hans ynglings-bildning erhålla vi ett begrepp, ännu noggrannare än genom den kritiska spirans handhafvande i Stockholms-Postens första årgångar, när vi läsa den præsidii-dissertation de Poesi, philosophiæ ubivis gentium præviâ, hvilken han i Åbo såsom ung Magister utgaf.
Skulle den mätas efter nuvarande tids fordringar, så undginge den lika litet i historisk hänsigt, som i theoretisk, att synas ganska ytlig.
Men lyckligt är, att skaldegåfvornas utveckling ej oinskränkt beror af innehafvarens reflexion och lärdom.
Dantes föreställningar om Tragedi och Komedi voro ungefär sådana, som nu våra barn höras yttra; men han diktade likafullt sin jätteskapelse, som, ehvad än må sägas om dess benämning Commedia, dock evärdligt förtjenar binamnet divina.
De flesta unga
Magistrar kunna nu om dessa ämnen skrifva lärdare disputationer: men hur mången af dem blir en Dante? eller ens en Kellgren?
– Och likväl uppträdde denne, äfven såsom Skald, till en början (mestadels) på ett sätt, hvaråt man lätteligen frestas att göra mindre än rättvisa, så framt man ej mäktar helt och hållet försätta sig tillbaka i den tidens vittra lynne och förhållanden.
Ty – att vi nu må afsluta med några ord om Kellgren särskildt såsom Skald: minnesvårdarne af hans verksamhet såsom sådan förete en egen och skarp motställning.
Å ena sidan, alster, der högsta höjden af fransysk smaks envälde uppenbarar sig; å motsidan, andra, i hvilka den skönaste morgonrodnad af frigjord svenskhet uppgryr.
Den fransyska bildningens oarter och dulcia vitia möta oss hvarken hos Oxenstjerna eller någon annan i ett så käckt, så fullständigt, så i sin virtuositet triumferande skick, som i Kellgrens poemer från det första tidskifte, då satiren ”Mina Löjen” började hans skalderyktbarhet.
Dessa styckens inflytelser utgingo mindre från en ren poetisk ådra, än från en med osedd ledighet och behaglighet versificerande reflexion, der ett icke vanligt mått af qvickhet förenade sig med ett slags philosophi, – bäggedera à la portée de tout le monde och just derigenom så mycket mäktigare.
Vilja vi tala sanning, så måste vi om dessa ungdoms-qväden säga: der är i känslan och allvaret ännu någonting så föga innerligt, der är i qvickheten och skämtet ännu någonting så smånätt men ock till alla delar småartadt, der ligger öfver det ena och det andra ännu i allmänhet så mycken glittrande – rim-frost, att i deras fader skulle visst ingen, som ej kände deras yngre och yngsta syskon, ana eller förutse Sveriges förste lyriske mästare.
Hvad värre var, och hvad på efterapar-skaran inverkade än slemmare: några af dessa stycken andas en täck – osedlighet; som här hvarken urskuldas genom det ofrivilliga känslosvallet af ett dithyrambiskt sinnerus, eller genom en komisk sjelfbespegling upphäfver möjligheten af hvarje förförande intryck, utan bär stämpel af en studerad lättfärdighet, med antagen uppsyn af pligtlära, af systematiskt öfverlagd lefnadsvisdom.
Ett sådant stycke är t. ex. oden ”till Bacchus och Kärleken”: ett annat sådant är qvädet ”vid Mamsell Dubois’ död”; der det vidriga ligger, icke i företaget att besjunga en dylik Mamsell, men i utförandets förvändt moraliserande anspråk och vändning172.
Till dessa räknar jag, naturligtvis, hvarken den lilla Vår-visan ”Vinterns välde lyktar” (lika oskyldig som söt), eller de i sanning dithyrambiska orden ”på Musiken af Haydns Roxelane”; knappast ens den vanryktade elegien ”till Cynthia”; emedan begynnelsens öfverdådiga vällustighet blir ursäktlig genom den oförställda ton af ömmare och högre kärlek, i hvilken den stormande lidelsen – åtminstone under mellanskof 173 – der upplöses och adlar sig.
Denna elegi står alltså på mellangränsen.
Kanske likaså den en Catullus eller Ovidius värdiga uppmuntringen ”till Rosalie”, genom sin sjelfsvåldiga ingifvelses lekande och (onekligen) högst läckra uttryck.
Hvad mellertid alla Kellgrens äldre dikter äga gemensamt med hans yngre, är den stilistiska correctheten (om än med ett större antal gallicismer), framställningens ytterst omsorgsfulla noggrannhet och elegans, versificationens mjuka böjlighet, rhythmiska mångskiftlighet, musikaliska lenhet och klangrikhet.
Sannolikt bevekte honom enkannerligen dessa egenskaper, att i samlingen af sina skaldestycken upptaga åtskilliga, som väl eljest icke der hade fått plats; och att således äfven till dem utsträcka samvetsgrannheten af de förändringar, eller om- och utbildningar, genom hvilka han för sin räkning har på det afgjordaste vederlagt den fördom, att alla sådana, företagna i en skalds sednare ålder, sjelfnödvändigt måste bli – försämringar.
Dessa egenskaper voro ock de, som ingåfvo Gustaf III den lyckliga tanke, att begagna honom till ”handsecreterare” – i Poesien, eller till verkställande skaldkonstnär för sina Opera-planer.
Härigenom blef (såsom det synes) första påstöten gifven till det egentliga och fulla vaknandet af Kellgrens stora lyriska anlag; och särdeles genom de uppdrag, som, först i ”Gustaf Wasa”, sedermera i ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, ombetrodde honom förherrligandet af så heligt fosterländska ämnen.
Ty från denna tidpunkt – vid hvilken jemväl, märkvärdigt nog, hans bekantskap med Danmarks och Tysklands nyare vitterhet tog sin början – skönjes flertalet af de mästerstycken, som för evigt gjort honom bland Sveriges skalder till en stjerna af första storleken, datera sin begynnelse.
Man kan ej läsa de båda Operor, som nyss nämndes, utan att ännu på sig sjelf känna, huru dåvarande allmänhet, – den vittra, den halfvittra, ända till och med den ovittra, – skulle hänryckas.
Framför alla hänryckt var Konungen sjelf; och visst är, att på motsvarigare vis hade ingen svensk poet kunnat gå hans önskningar tillhanda.
Ty maken till opera-text, sådan som (öfverhufvud) dessa tvenne sångspels, torde knappast något språk mäkta förete.
Synnerligen är, i ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, hela den idylliska afdelningen så sannt, så menlöst, så gladt, så trohjertligt ställd på svenska allmoge-lifvets och folkvisans grund, samt i hvarenda hänsigt så väl gjord, att ingenting hvarken läsbarare eller sjungbarare kan tänkas.
Att föredömet af Evalds sångspel ”Fiskerne” här i någon mån inverkat, torde ej kunna bestridas; men det förringar ej i minsta måtto Kellgrens ära.
– Det ser ut, som hade hädanefter, under de få öfriga åren af hans lefnad, allt det i hans rika själ innersta, engång inuti sitt djupaste djup försatt i rörelse, befunnit sig i ett tillstånd af harmonisk rastlöshet; der en känsla, städse mera eldig, en tanka, städse mera ljus, en bildningskraft, städse mera frigjord, samverkade, utan uppehör, med ett städse strängare artistiskt samvete.
Äfven hans qvickhet, hans ursprungliga skämtgåfva, blef dervid själfullare, uppfinningsrikare, och öfverhufvud upplyftad på sannt poetisk grund; hvarom t. ex. ”Dumboms Lefverne” och ”Ljusets Fiender” bära vittne.
Men den ypperliga fosterländska ”Cantaten den 1 Jan. 1789”, sjungen under kriget mot Ryssland och omedelbart efter Anjala-förbundets tilldragelse; den redan omtalta (och lika fosterlands-nitiska) allegorien ”Dälden”; den oförlikneliga visan ”Saknaden” (”Ensam i min hyddas famn”); det naiva qvädet ”till Fredrika”; det elegiska ”till Christina”; den från höjden af all erotisk lyrik uppsväfvande kärleksdikten om ”Nya Skapelsen eller Inbildningens Verld”, der den Kellgrenska Poesien fullbordar sin transfiguration eller himmelsfärd; ändtligen den likafullt kanske än skönare elegien ”Sigvarth och Hilma”, som genom hans död blef ett evärdligt fragment: dessa, tillika med oden ”till Sällheten” (”Du, med trängtande rop kallad af Slaf och Kung”) samt åtskilliga bland hans (mer eller mindre fria) Öfversättningar 174, äro dock, vid sidan af hans Operor och två eller tre i det föregående omnämnda, de ovanskliga smycken, som sammansätta Kellgrens strålande skaldekrona.
Månget af här uppräknade stycken är orimmadt; ett och annat i antika metrer affattadt 175; alla uppenbara i lika mått, som hans rimmade (ja, kanske i än högre), hans musikaliska sinne och öra.
Men samfäldt äga de, både rimmade och orimmade, dessa förtjenster, i hvilka han, intill närvarande dag, näppligen blifvit af någon bland våra skalder uppnådd, och säkert af ingen öfvervunnen: denna känslans och passionens rena natursanning, denna milda förening af dikt-yrans hänförelse med besinningens ostörda klarhet, denna manerets flärdlöshet, denna uttryckets alltid träffande egentlighet och fullkomliga osökthet eller sjelfgifvenhet, denna melodiska versflod, som bortvaggar oss till sitt hem, till hjertats eviga hem, genom ovissneliga blomsterlunder.
Thorild sjelf kallade honom ”Behagens Skald”; och det redan i anledning af hans äldre sånger.
Att han i de nu anförda är det så, som få det varit, skall bli all framtids oföränderliga omdöme.
Såsom sådan slog han äfven, döende, afskeds-slagen på sin lyra; med dessa verser öfver sitt porträtt och sig sjelf, der han, sista gången, inför efterverlden bigtat den enda lidelse, för hvilken han var svag och derföre blef offer:
Blekt mitt anlete är: men tadlen konstnären icke,
Att han det gjort så blekt; sådan i lifvet jag var.
Rigtigt bildades så den färg, som Cynthia gaf mig:
Blodet torkade bort, kinderna vissnade hän.
Ungdom, och helsa, och lycka, och lugn, – allt offrades Henne:
Hennes jag lefvande var; hennes i döden jag är.
Lifvet flykta de snart – men ack! när ägde jag lifvet?
Nej! genom Cynthia blott var ju Propertius till.
För egen del hann alltså Kellgren slutligen genombryta – eller (om man så hellre vill) med rikare innehåll fylla och utvidga – den snäfva Formalism, som var den skolas, från hvilken han utgått.
Detta var likväl ännu ej skedt, när Thorild fann sig föranlåten, att uppträda till kamp mot dess åsigter.
Genom föregående skildringar torde nu hans anledningar dertill vara begripliga.
Man förstår, huru han kunde i den rigtning, som Sveriges dåvarande vitterhet af sina höfdingar erhöll, finna en öfvervigt lagd på behag framför styrka, på lek framför allvar, på qvickhet framför tanka, på vers framför poesi, på ordprång eller såkallad ”stil” framför sak och sanning; hvarifrån vägen syntes honom vidöppnad till en urartning af vekhet till veklighet, af söthet till slisk, af joller till pjoller, af täckhet till prål, af galanteri till smil, af satir till grin, af vältalighet, smak, kritik till ”trälars granna möda och småmästerskap”; – och allt detta i följd af ett det svenska frihetssinnet förnedrande härmnings-begär.
Enskild förtrytelse påskyndade fiendtligheternas början; men att förklara dem, räcker den ej till.
Sådana brytningar hafva alltid djupare orsaker.
Tiden var inne, då besittningstagandet af en högre stånd- och synpunkt, än den hittills beskrifna, skulle begynna försöket, att stadfästa sig i fullklar och varaktig sjelfmedvetenhet.
Denna måste, till en början, blifva framförallt ett känslans och fantasiens medvetande; om än också, i ett redan ingalunda ringa mått, begreppets.
Det var slik begynnelse, som verkställdes genom Thorild.
Hvad han ville, var, att inom den sociala synkretsen, i ästhetisk, i philosophisk, och slutligen äfven i politisk hänsigt, göra gällande en Realism, grundad på Naturens innersta, sannaste, högsta lagar; hvilka, såsom sådana, jemväl måste vara Menniskoandens.
– Var denna
Realism engång gifven, så kunde derur sedermera utvecklas en på Ande-lagarna grundad Idealism, hvarigenom dess väsende och syftning skulle på ännu bestämdare vis uppenbaras.
Detta försökte det Thorildska förehafvandets arfving, den såkallade ”Nya Skolan”; som längre fram, i anledning af sitt bemödande att återväcka romantiska och upplifva romantiskt-nationala elementer, blef, mera allmänt, sjelf kallad den ”Romantiska”.
Men samma bemödande, då det således alltmera förde till ett stödjande på Historiens fotfäste, tog just derigenom snart den vändning, att söka utbilda sig till en Realism af förnyad och fullkomligare art.
För det närvarande är denna tvifvelsutan föga annat, än en skön – tankesyn, och har ingen liklighet, att på länge varda något mera.
Från den vexelgenomträngning af Poesi och Samhällslif, som han innebär, stå vi nämligen ännu ganska fjerran; emedan den förutsätter ....
Dock: vinkarne derom sparas lämpligast till nästa dels – och (med detsamma) det helas – afslutning.
Men hvilka begrepp och termer än må uppfinnas, att beteckna de skiftande vitterhets-tidehvarfven: så skall dock det verkligt Sköna, som i en försvunnen tids-form blifvit uppenbaradt, aldrig, hurudana än den vidlådande tidens lyten varit, slukas af förgängelsen.