Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag hemställer tillika, alt propus, till bifall eller afslag på någon särskild punkt ej mätte göras, utan betänk, först genomgås hell och hållet, på det att B. o Ad. mätte se, om icke det blifver skäl, sorn jag tror, ali återremittera detsamma i sin helhet, sä alt det sammanhang, sorn i en så grann laga författning är nödigt, icke mätte bl ista genom särskilda beslut öfver vissa delar.
Ex. II r Gr. o.
Landtm, hemställde, om IL o. Ad. behagade bifalla, att detta betänk., pä sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, skulle föredragas punktvis och propos. till fattande beslut derom ej framställas innan alla puuklerue blifvit genomgångna.
Ropades ja.
I anledn. häraf upplästes, för att blifva föremål för discussionen, först hvad i afseende pä ifrågavar. lags rubrik i inledningen till betänk, blifvit yttradt, jemte berörde rubrik, sådan deri af Utsk. blifvit föreslagen. r von Hartmansdorff:
Jag vill först i afseende på fö - Den 2 November f. m.. redragningen hemställa, all. blott de §§ sorn nu följa, måtte hvar för sig upplösas, emedan hvad sorn förut är sagdi af LagUlsk. endast är ali anse såsom ett företal, innehållande till en del detsamma som sedermera i §§ förekomma.
I afseende på inledningens titel, gillar jag visserligen den omskrifning sorn är gjord; men i st. f. ”den embetsman, som i commandomål Konungen råd gif\ it”, torde, enär grundlagen föreskrifver alt två sådane embetsman, en för landt- och en för sjöförsvaret skola linnas, det vara rättare ali säga ”de embetsman, som” etc.
Inledningen börjar med de orden : ”Statsrådets ledamöter skola”.
Det är således en positiv befallning, och med sådana fortfares hela vägen igenom.
Det är således ulan tvifvel gifvet, att denna inledning är att betrakta som en bestämd lag§.
Den innehåller ock de aldravigtigaste föreskrifter, såsom den alt Konungens rådgifvare skola endast Konungen råd gifva, men ieke jemte Honom regera, samt att desse embetsmän icke kan till last läggas, om, emot deras, på anförda skäl grundade, råd, utgången, ulan deras förvållande, blifver olycklig, och det åsyflade goda ändamålet icke vinnes.
Jag täger således för afgjordt, alt när tillämpningen af denna lag kommer i fråga, må inledningen kunna åberopas likaväl som någon § af sjelfva lagen; men jag anser dä olämpligt att icke inledningen jemväl är paragraferad och utgör lagens 1 §.
Hr Cederschjöld, Rob. Theophron:
Jag instäm mer till alla delar med Hr von Hartmansdorff, och kan ej annat än uttrycka min förundran deröfver, all då han under sisiI. riksdag gjorde samma anmärkn. som nu, LagUtsk. icke tagit densamma i öfvervägande och, med godkännande deraf, gjort inledningen till den ] § i ansvarighetslagen.
Hr G ii n t her, Claes Ephraim:
LagUtsk. har haft en ganska gilltig anledn. att icke paragrafera inledningen, nemi. den, att denna inledning tillförne icke varit i §§ affattad och någon förändring af den gamla ansvarighetslagen i denna del icke blifvit ifrägaslälld.
För min del skulle jag derjemte tro, alt den gamla ansvarighetslagen ganska välbetänkt uteslutit de uti inledningen upptagne allmänna satserne från den paragraferade lagen, hvilken endast har till föremål ali. bestämma ansvaret för Statsrådets ledamöter i hvarje särskildt fall, och således rätteligen börjar med det i ] § intagne stadgandet.
Skulle intin emedlertid nu vilja utsträcka motionen älven lill begäran alt i §§ affatta inledningen, så är det en ny fråga, hvilken Ulsk., i fall den varder dil öfvcrlemnad, får tillfälle att taga i öfvervägande.
Hr Cederschjöld, Rob.
Theophron:
På säl, t betänk, visar, har motionären anhållit, att ansvarighetslagen måtte blifva på det omsorgsfullaste sätt granskad.
Vid sådant förhållande tror jag icke att det mött något hinder för LagUtsk. att föreslå alla de förändringar, som kunnat vara af behofvet påkallade och ibland hvilka den ifrågavar. ulan tvifvel är en 6 Dea 2 November f. m.
Hr Lagerhjelm, Pehr:
DS inledningen innehåller v;isendtliga momenter, icke allenast för Const.Utsk:s ledamöter, till deras efterrättelse och lill grunder för deras åsigler och beslut, utan ytterligare för den domstol, som möjligen kan komma att dömma i så beskaffade ärenden, så anser jag, lika med Hrr von Hartmansdorff och Cederschjöld, alt inledningen bör paragraferas och komma att utgöra en del af lagen.
H. Ex. Hr Gr.
Björnstjerna, Magnus:
Det har alltid förefallit mig vara ett physiologiskt problem, huruledes en nation, som i sekler haft mer eller mindre fria, dock alltid representativa samhällsiurättningar, som är ädelt i sina tänkesätt och uppriktigt i sitt sätt att vara, alltid kan hafva hyst sådana misstankar mot sina Konungars rådgifvare, ehuru historien icke nämner alt del funnits bland dem några riksförrädare.
Hvad den svaghet åter beträffar, sorn mången kan hafva gjort sig skyldig till, kan den icke förekommas genom en ansvarighetslag, som utsätter mindre ansvar för den rådgifvare som gär negativt lill väga, än för den som går adivi till väga; ty det är naturligt, att den som utarbetat och contrasignerat 100 beslut, har större ansvar än den som utarbetat och contrasignerat blott ett beslut.
Men, mina Hrr, dessa rådgifvareplatser, äro de dä så afundsvärda, är deras makt så stor, deras inflytande så afgörande?
Hafva de såsom Frankrikes ministrar 100,000 francs i aflöning, palatser alt bo uti och ett clientele, som sträcker sig som ett nät öfver hela det vidsträckta riket.
Hafva de som Englands ministrar afgörande vota i alla statsfrågor; ty det äro de sorn afgöra frågorna, och rapportera endast till monarken hvad de beslutat.
Må det vara sagdt i förbigående, alt England derigenom icke är annat än en republik, en krönt republik, med skillnaden likväl, att den styres af optime, och icke af ultime, som man här sökt tillvägabringa för den tillämnade Svenska republiken.
Kunna våra Ministrar som de Engelska disponera om millioner & St., kunna de skicka flottor lill de aflägsnaste haf, kunna de utnämna vice Konungar i Indien, i Irland, i Canada, i Jamaica m. m.?
Nej, intet af allt detta.
De hafva mycket ansvar och ringa makt, myckel arbete och ringa belöning; de äro dessutom underkastade en serie af controller, sorn man fåfängt skall söka i något annat land.
De äro först underkastade controllen af ett Const Utsk., som genomläser hvarje rad de föra lill prot. under loppet af 5 år.
En namnkunnig policeminister sade lill sin regent: gif mig två rader skriftligen, de må innehålla hvad som helst, så svarar jag för, att jag skaLl falla den som skrifvil dem.
Men skulle ett Const.Utsk. i dessa luntor af prot. icke finna tillfälle ali fälla hvilken rådgifvare som helst?
De äro underkastade en Just.ombudsm., som kan speja hvarje deras steg, som kan göra sig populär genom alt anklaga dem och bibehålla sitt embete genom att beröfva deras.
De äro underkastade statsrevisorer, som kunna anklaga dem för deu minsta utgift, äfven till det vigtigaste föremål, om ställd Den 2 November f. m. 7 under oriktig rubrik, och sända dem för Riksrätt; och de äro till råga af allt detta underkastade en ansvarighetslag, sorn lik Ramoclis svärd sväfvar öfver deras hufvudcn, och hvilken lag varierar på det agreabla themat att mista lif, ära och gods, (gods, mine Hrr! hvaraf förlusten är afskafläd i all lagstiftning, ty man har aflagt seden att straffa arfvingar för deras anhöriges förseelser); varierar säger jag i 10 § på det agreabla themat af lif ära och gods, af fästning, och af afsättning, hvartill man nu benäget vill lägga förlusten af att kunna bekläda något annat embete.
Dessa förhållanden äro oerhörda och okända i alla andra constitutionella länder.
Om man genomgår Englands historia, finner man, att alltsedan 1688 års revolution har ingen enda minister blifvit dömd af riksrätt, kallad empechment i England, än Lord Rolingbroke; men, mine Hrr, Bolingbroke conspirerade till förmån för den afsatta dynastien, och likväl förfor man så lindrigt med honom, att han helt öppet tilläts resa öfver till Frankrike, der Pretendenten vistades, och dömdes contumaciter.
Delta är det enda exemplet sedan 168S af en minister som blifvit dömd, ganska få äro äfven de som ens blifvit anklagade.
Lord Mellville anklagades för försnillning af allmänna medel, men frikändes; Lord North för det han låt arrestera den namnkunnige demagogen Wilke, men dömdes efter allmän lag, och Hastings, men icke som Minister utan som Generalguverneur uti Indien.
I Frankrike är förhållandet nära detsamma; en enda Ministére har blifvit dömd, det var den Polignacska, men dertill erfordrades ingenting mindre än Juli-revolutionen och ombyte af dynasti.
Uti ingen af Europas constitutionella stater finnas exempel härpå, hvarken i Belgien, Holland eller Bayern, ja icke ens i Spanien eller Portugal.
— Sedan jag nu i korthet genomgått Europas statsförhållanden, tager jag mig friheten öfvergå till den s. k. modellrepubliken, NordAmerikas Förenta Stater, för att visa hurudant förhållandet är derstädes.
Nord-Amerikanska constitulionen, underskrifven af Washington m. fl. frihetshjeltar, innehåller följande ansvarighetslag: Art. 2 section 4. ”Presidenten i de Förenade Staterna, vice Presidenten samt öfrige Regeringens ledamöter miste cmbelet, om öfverbevisade, inför laga domstol, om högförräderi, försnillning af Statens medel eller högre brott af misdemeanor— Hvad härmed menas, innehåller 3 art. 2 section: ”Föra krig mot de Förenade Staterna, göra gemensam sak med dess fiender och lemna dem hjelp och comfort(Man ser att det är Engelskt blod.)
Detta är allt hvad Amerikanska lagen innehåller, och mig veterligen finnes intet exempel, att någon minister der blifvit dömd, allt sedan republikens tillkomst.
Juridisk ansvarighet för politisk förseelse utgör en anomali, ett verkligt non-sens; så hafva alla publicister och frihetens störste försvarare ansett saken.
Jag skall i detta afseendet citera en som af ingen torde kunna jäfvas.
Benjamin Constant, så uttrycker han sig i sitt berömda arbete, Cours po - '8 Den 2 November f. m. litique.
”Florens hade under medellidcn ett politiskt tribunal kalladt Ballin, hvilket, tillkommet under anarkien, blef sitt ursprung värdigt.
Det dömde
Rådet lill döden, kastade dess medlemmar i fängelse och afsatte dem.
Men hvarthän ledde denna stränghet? jo, till Mediceernas envälde”.
Benjamin Constant bifogar följande reflexion: ”Den constitutionelhrmonarkien äger inom sig det enda medlet som bär begagnas mot Ministrar, hvilka missbruka sin makt; detta medel är majoritetens förlust, som tvingar dem att lemna sina platser; annat straff hör aldrig linnas, om icke för högförräderi, som straffas efter allmän lag.”
En annan, kanske ännu märkvärdigare frihetshjelte, Mirabeau, yttrade sig på följande sätt i denna fråga, tili Nationalförsamlingen: ”Ministrarne äro visserligen ansvarige hos oss, men derigenom sker en högst miserabel tjenst (så är ordet) åt nationen, ty det är icke fruktan som kan upplyfta själen”.
Dumheten allena (vare delta sagd t utan allusion till motionären eller till Ulsk., som tillstyrkt motionen), dumheten allena kan tro, att man medelst en sträng ansvarighetslag kan väcka nit och skicklighet hos en Minister; han förvandlas derigenom till en g a ler slaf, som fjättrad, nödgas framro fartyget på hvilket han är fästad.
Dä man nu vill begifva sig in på reformernas hana, så väl i representativt, som annat afseende, skulle man göra väl att börja dessa reformer med den af den i sitt nuvarande skick orimliga ansvarighetslagen.
Man vill, i följd af philantropiska åsigtcr, allt mer och mer mildra straden för alla slags brottslingar; är det icke en anomali att på samma gång vilja skärpa straffen för Rikets högste embetsman?
Om ansvarighetslagen, enligt hvad många tro, i sin tillämpning gör en död bokstaf\ bör den upphäfvas, ty intet är skadligare än lagar som icke kunna verkställas.
Skulle den åter vara en lefvande bokstaf, bör den som barbarisk och stridande mot tidens upplysning så mycket mera upphäfvas.
Efter min tanke skulle den kunna reduceras till följande få ord:
Konungens rådgifvare kunna anklagas inför Riksrätt af försnillning till egen vinst af Statens medel; om öfverbevisle, dömmas de efter allmän lag.
Denna förändring af ansvarighetslagen, jemte en annan i vår grundlag, eller att inga Statsråd få tillsättas på stat, utan endast tillförordnas med bibehållande af förut innehafda embeten, skulle kunna göra Sverige med tiden till en sann constitutionelStat; ty man må icke tro på hvarje taburett kunna återfinna en Curtius.
Jag anhåller om ålerremiss.
Cederström, Anders:
För min del kan jag ej instämma med Gr.
Björnstjerna, att det ansvar som i denna lag finnes stadgadt, är barbariskt, och tror att en Statsrådsledamot lika väl som andra embetsmän bör vara underkastad lagar och conlroller, och snarare mera än andra, emedan de såsom Rikets yp - Den 2 November f. ni. 9 ypperste miin böra vara en föresyn för alla andra.
Detta var dock ej egentligen hvad jag ville säga; jag begärde ordet i anleda. af Hr von llarlmansdorlfs yrkande, alt rubriken till lagen borde paragraferas.
Jag är af motsatt mening, emedan inledningen endast innehåller en citation, en resumé' af hvad som i sjelfva lagen kommer i fråga, och intet egentligt lagstadgande eller ansvarsbestämmelse.
Gyldenstolpe, Anton Ga hr.:
Jag har endast en, måhända obetydlig anmärka, alt göra i afseende pä ordet ’”Statsministrarne.”
Sorn desse embetsmän äro ledamöter af Statsrådet, sä gäller ju för dem detsamma som för Statsråden, och dä vet jag ej hvarföre Slatsininislrarne skola särskildt niimnas, dä de också äro Statsroder lika som deras Colleger.
Hr von Hartmansdorff:
De värde ledamöter, som an sett min an inar k ii., rörde bristande paragrafering af inledningen, sakna grund, lära hafva utgått ifrån den lankan, att ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter är, sä att säga, en strafflag för deni, och alt inga andra stadgatiden, än sådana som innehålla någon slraffbeslämning, höra vara paragraferade.
Om detta är deras tanka, så borde de yrka, att den-11 § i lagen skulle upphöra att vara paragraferad, ty hon innehåller icke eller någon slraffbeslämning, utan endast en prescriplionslid, hvarinom åtal mot rädgifvarne fä äga rum.
Ansvarighetslagen för dem skulle dä jemväl slutas med stadgandeu utan paragrafering.
Hr von Troil, Emil:
Utan att fästa mig vid den de duclion, sorn Gr.
Björnstjerna framställt, vill jag blott i korthet nämna, att de tvenne förslag, hvarmed han slutade, äro begge af grundlags natur.
Det f rsta innefattar förändring af 106 § Reg.F., sorn säger i hvilka fall Const.Utsk. skall låta ställa en Konungens rådgifvare under Riksrätt.
Det andra förslaget, som afser att bereda en utväg för Konungens rådgifvare att tillika innehafva andra embeten, lill hvilka de kunna återgå, innebär äfven en förändring i den nu gällande grundlagen, men en förändring, som redan blifvit af samtlige RiksSt. för deras del .•intagen, ech således nu endast erfordrar Konungens sanctiou f.,r alt lili lag; och det torde således vara bäst, att
Hr Grefven, för della ändamåls vinnande, vänder sig till högsta ort.
Hvad åter angår den nu föredragna delen af ansvarighetslagen, så lär jag för min del yttra, att jag, lika med ätskillige andre ledamöter, anser denna lag i sjelfva verket endast vara en strafflag, ehuru en annan mildare och vackrare benämning blifvit deråt gifven och antagen; att den således endast bör innefatta de straffbestämmelser, som böra tillämpas för vissa afvikelser frän grundlagen, men icke innehålla några positiva bud, huru Statsrådets ledamöter i det ena eller andra fallet böra sig skicka, emedan sådant icke tillhör crimiual-lagstiftningen, utan grundlagsliftningen.
Således anser jag det vara öfverflödigt att 4 H. 2 10 Den 2 November f. m. bär står, det Statsråden skola Konungen råd gifva, men ieke med Honom regera; ty det heter redan förut i grundlagen, att Konungen äger alt styra 11 i ket, och hvad i det hänseendet befinnes i ansvarighetslagen, är allisa endast ett omsägande af grundlagens ord.
Jag iror fördenskull, att af della 2 morn. uti inledningen till förevar, ansvarighetslag, endast bör bibehållas sjelfva slutmeningen, som gör ett undanlag från den allmänna ansvarigheten, eli undantag, som visserligen är sä klart, alt det, så till sägandcs, faller af sig sjelf, men likväl icke skadar att det står qvar.
Det är nemi. tydligt, all ansvar ej kan komma i fråga för den olyckliga utgång, sorn följt på ett rådslag.
Hr Cederschjöld.
Rob. Theophron:
Uti inledningen förekomma 2:ne positiva sladganden, nemi. dels alt Statsrådets ledamöter skola Konungen råd gifva, men ej jemte honom regera, dels och i slutet, alt dessa embetsman ej kan till last läggas, om, emot deras, på anförde skäl grundade, råd, utgången, utan deras förvållande, blifver olycklig, och det åsyflade goda ändamålet icke vinnes.
Det visar sig således häraf klart, att, i händelse åtal mot Konungens rådgifvare ägde rum, så kan och bör Riksrätten, i fall anledn. dertill förefinnes, såsom grund för sin dom åberopa den ifrågavar. inledningen.
Vid sådant förhållande synes det mig äfven vara klart, ätt denna inledning verkligen innehåller ett lagsLadgaude, som bör linnas i sjelfva lagen såsom en särskild §.
Hr Lagerhjelm:
Jag tror mig icke behöfva orda vidare i sjelfva ämnet, men då en värd talare omnämnt, att ansvaret bestämdt borde finnas i sjelfva lagen, till rättelse för domaren, anser jag att denna inledning är vägledande för ledamöterne af Coust.Ulsk., hvilka i första hand äga att vidtaga beslut i dessa ämnen.
Nu föreskrifver grundlagen, att derest rådgifvare» icke till prot. afgifvit sin reservation, så är han för beslutet ansvarig; han har yttrat sin tanka, men Konungen har vidtagit ett annat beslut; huru långt skall dä Statsrådsledamolen sträcka sin reservation?
1 sådane frågor hafva Consl.Ulsk:s ledamöter en rättelse för omdömet, dä det finnes en lag, som säger bestämdt: ”dock endast Konungen råd gifva, men ej jemte Honom regera.”
Detta är angifvet i 106 §.
Beträffande den 107 §, hvarest det lalas om Rikets sannskyldiga nytta, huru långt skall Slatsrådsledamoten utsträcka denna reservation?
Det faller sig för hvar och en klart, att om man ej conseqveut vill utsträcka den lill del aldraminsla, så blir det omöjligt alt undgå ansvar; men om derjemte utaf denna ingress Itlef en § i ansvarighetslagen, så skulle den tjena lill en vägledning för Const.Utsk:s ledamöter, då det heter: ”desse embetsman kan ej till last läggas, om, emot deras, pä anförde skäl grundade, råd, utgången, utan deras förvållande, blifver olycklig, och det åsyftade goda ändamålet icke vinnes.”
Om ändamålet icke vans, sä skulle sådant ej läggas rådgifvarne till last, lika litet som om olgan - Den 2 November f. m. 11 gen ulan deras förvållande blef olycklig.
För båda dessa händelser, och måhända för många flere, innebär denna inledning en vägledning, och då är det en vinst för lagen, att den förvandlas lill en §, lill cn integrerande del af densamma, hvilket jag ock tillstyrker.
Ex. Hr Gr.
Björnstjerna:
I antcdn. af hvad en värd ledamot behagat anföra, alt de af mig föreslagna förändringar i ansvarighetslagen utgjorde grundlagsfrågor, anhåller jag, att milt yttrande må blifva remitterad! så val till Const.Utsk. som lill LagUlsk., i händelse förslnämde Etsk. skulle finna skäligt att derpå göra något afseende.
I auledn. af denna framställning, ytlrade H.Ex. Hr Gr. o. Landtm., att det icke undfallit honom, att Gr.
Björnstjernas första yttrande innefattat ett förslag till förändring af grundlagen, men att H. Ex. icke ansett det såsom en motion och derföre funnit onödigt alt med någon erinran derom afbryta discussionen, hvaremot H. Ex. numera ansåg sig böra fästa Gr.
Björnstjernas uppmärksamhet derpå, att motioner om ändringar i grundlagen icke fä väckas i BiksSl:n, utan böra framställas direcle i Const.Utsk.
Jag anhåller att få fästa mine värde motståndares uppmärksamhet derpå, att den s. k. inledningen till ansvarighetslagen är derjemte en instruetion för Konungens rådgifvare.
Den innehåller ibland annat ett vigtigt stadgande, som mig veterligen ej finnes i någon annan af vära författningar, nemi. den, att de sjelfkrafde skola påminna om Rikets rätt och bästa.
Jag tror derföre, alt man bör betänka sig väl, innan man tillstyrker att inledningen må ulgå.
Föredrogs 1 § i Utsk:s förslag.
Jag får emot ifrågav. § förnya de anmärkn:r, som jag vid förra riksdagen framställde.
Här förekommer i börjau af §: ”Försöker någon Slatsrådsledamot, under den tid dä Regeringen (enligt vissa §§) föres af Statsrådet, att våldsammeligen öfverändakasta regeringssättet.
” Häraf skulle kunna dragas den slutsats, att, under den tid dä icke Statsrådets ledamöter sjelfve föra Regeringen, så skulle de ostraffadt kunna öfverändakasta regeringssättet.
Ordet våldsammeligen tyckes icke eller vara på sin plats, ty deraf skulle det kunna synas som kunde regeringssättet ostraffadt öfverändakaslas, blott det ej skedde våldsammeligen, ulan genom hemliga slämplingar eller medelst list.
Jag tillstyrker derföre, att 1 mom.
1 § mätte erhålla följande lydelse: ”Försöker någon Slatsrådsledamot att lagstridigt ändra eller upphäfva någon Rikets grundlag, eller underlåter att deremot göra föreställning när hau finner sådant å färde vara, eller fördöljer någon omständighet, som kunnat sådant steg förekomma, straffes såsom Rikets förrädare och miste lif, ära och gods.”
Emot 2 mom. har jag äfven en anmärkn. att,göra; det in - 1?
Den 2 November f. m. nelin Iler nemi.: ”Ehvad Regeringen fores af Statsrådet eller ieke, vare till samma straff skyldig den ledamot af Statsrådet, hvilken genom tillstyrkande eller underlåtenhet alt föreställning göra, när hatt (inner sådant å förde vara, eller, genom uppsåtlig! oeh hevisligt fördöljande af någon upplysning, befrämjar” etc.
Jag kan ej fatta, alt något fördöljande kan ske ouppsåtligen, ty det ligger i begreppet af sjelfva ordet ”fördölja'1, alt det måtte vara uppsåtligen, och således ar delta ord alldeles öfverflödigt.
Icke eller kan jag finna, att någon ledamot af Statsrådet kau lili skyldig kand till något ansvar, så vidt det icke är bevist att lian dertill gjort sig skyldig, och sålunda mäste äfven ordet ”bevisligen” här vara öfverflödigt, eljest skulle man i fråga om hvarje brott böra stadga, att den sorn bevisligen begär det eller det brottet, gör sig derför lill ansvar skyldig.
Ordet ”bevisligen” finnes icke i något lagstadgande, ty det är tydligt, att ingen kan straffas för ett brott, ulan alt förut vara öfverbevist om brottslighet, hvadan endast sjelfva förbrytelsen omtalas, med tillägg, att den som begär densamma, får undergå det bestämda straffet, och på ett annat ställe i lagen afliandlas, hvad som med laga bevis förstås.
Jag föreslår alltså ali 2 inom. mätte erhålla följande lydelse: ”Till samma straff vare den ledamot af Statsrådet skyldig, hvilken genom tillstyrkande eller underlåtenhet att föreställning göra, när han finner sådant å förde vara, eller, genom fördöljande af någon upplysning, befrämjar eller vållar sådant lagstrid i <*t steg, sorn, enligt 110 § af Reg.F., såsom förräderi anses bör.”
Ståndet lärer vid genomläs ning af denria § finna, alt lagstiftaren här för 3:ne särskilda händelser stadgat samma straff.
Första händelsen iir, då Statsrådets ledamöter föra Regeringen och med väld söka öfverändakasta regeringssättet.
Hvarföre lalas der ej 0111 list och svek?
Andra händelsen är, huru förhållas skall med deras ansvarighet, när de icke föra Regeringen.
Men dervid omförinälas 3:ne förhållanden, nemi. örn Statsråden tillstyrkt det som är lagstridigt, eller underlåtit att göra föreställningar deremot, när de funnit något sådant å förde vara, eller om de slutligen förlegat hvad de vetat.
Om de nu gå våldsamt tillväga, nar de icke regera, bör ej samma straff följa derpå?
Slutligen kommer man i 3:dje händelsen till samma straffbeslämning för förbrytelser, i hänseende till 110 § Reg.F. Efter min mening herde det förslag som Hr Cederschjöld framställt, utvidgas derhän, att det omfattade alla de särskilda förhållanden sorn 1 § omtalar.
Derigenom klefve i min tanka stadganderne jemväl enklare, fullständigare och lättare i tillämpningen.
Vill man åter säga, att allmänna lagen skall på Statsrådets ledamöter tillämpas för alla de händelser sorn icke iiro i denna ansvarighetslags särskilda §§ upptagna, så säger deremot 6 § af denna lag: ”Uraktlåta Statsrådets ledamöter, att de öfrige dem i grundlagen uttryckligen föreskrifne, men i denna ansvarighetslag icke Den 2 November f. m.
13 särskildt uppräknade plister och föreskrifter iakttaga och fullgöra, ankomme det pil R.