Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller, att kontrapropos:n måtte uptaga de 9,000 Edme och derjemte hvad jag i min motion begärt.
Uplästes till justering och godkändes en så lydande votenspropos.
Den som bifaller den af StatsUtsk. för Gottlands NationalBeväring tillstyrkta löneförhöjning af 9,206
Edr 83 öre Ernt, röstar Ja j det ej vill, röstar
Nej; vinner Nej, beslutar E. o Ad. att, jemte bifall till berörde löneförhöjning, bifalla den löneförhöjning för Officerare m. m. vid samma Beväring, som i den af Hr Bildt, Knut, väckte motion blifvit föreslagen.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer.
Härefter förekom och bifölls Utsk:s yttrande, ang:de en af Prosten Gahne gjord framställning om särskiljande af de högste civile och militäre myndigheterne på Gottland. 3 l:sta punkten, ang-.de a/löningen för befälet vid Hallands Beväring.
I öfverensstämmelse med hvad jag yttrat i fråga om LifbeväringsReg:tet anhåller jag om bifall till K. M:s Propos.
Hr Lefrén, Joh. Pehr.
På samma grund jag yrkade bifall till 108 Den 6 Juli e. m. Utsk:s förslag i fråga om LifbeväringsReg:tet, anhåller jag äfven om bifall till Utsk:s förslag i denna punkt.
Efter först till bifall å Utsk:s i förevrde punkt gjorda hemställan framstäld propos., som besvarades med blandade Ja och Nej, hemstälde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla den af K. M. med 2,100 Rdr
Rint äskade tillökning i aflöningen för befälet vid Hallands Beväring, och ropades härvid starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Ja nu hafva varit öfvervägande. 32:dra punkten, ang:de löneförhöjning för befälel vid WeslerNorrlands Beväring.
Bifölls. 33:dje punkten, ang:de anslag för Beväringsmanskapets vapenöfning.
Härvid förekom först Utskottets hemställan, att K.
M:s Nåd. framställning om ökadt anslag för utsträckning af Beväringsmanskapets vapenöfning icke må af R.
St:r bifallas; och yttrade sig härom:
Erih. Raab, Carl
Erånvrde under de gemensamma öfverläggningarne om 4:de och 5:de HufvudTitlarna begagnar jag nu tillfället, att i R. o. Ad:s plenum yttra några ord om nationalförsvaret, denna för hela landet så vigtiga fråga.
Proposm i detta ämne, som vill synas utgå från ett system, saknar den omfattning, som man skäligen äger rätt att fordra.
StatsUtsk., som icke funnit för godt, i ett sammanhang med denna Propos., pröfva de flera förtjenstfulla förslag om landtförsvarets ordnande, som af enskilde motionärer vid denna Riksdag blifvit aflemnade, synes deremot icke erkänna något system, hvarigenom denna fråga blifvit allt för betänkligt eftersatt.
Proposm grundar nationalförsvaret på Arméen och Beväringen och detta är godt och väl, i fall systemet haft djupare rötter än hvad man finner af förslaget.
Utan att någonsin blifva efter detta system nog kraftigt och starkt, skall det deremot blifva alltför kostsamt, dyrbart och financielt tryckande.
Regeringen föreslår vissa förändringar i exercis och materiel för Arméen och dessa måste godkännas, äfven om de icke äro fullständiga.
Äter hvad Beväringen beträffar, så har Utsk. ansett det vara tillräckligt, att den exercerar 14 dagar, då deremot i Proposm önskas 45 dagars exercis, men med hänseende till den stora kostnaden endast äskas understöd för 30 dagars.
Vid jemförelse med den tid andra länder använda för Beväringsöfning, som ganska riktigt af KrigsMinistern upgifves i Preussen vara först 3 års och derefter under 7 på hvarandra följande år vissa månaders årlig exercis; i vissa Tyska stater och Danmark först 1 helt års, i Frankrike äfvenså årtals exercis; så kan väl en exercistid af 45 dagar för Beväringen icke anses vara tillräcklig.
KrigsMinistern nöjer sig visserligen dermed, att Beväringen skulle Den 6 Juli e. m. 109 vara någorlunda exercerad, men med så beskaffad trupp uträttas krigets värf endast någorlunda oell det är i sanning för litet mått af kunskaper vid strid med väl öfvede Arméer.
Han erkänner sjelf att krigen numera utföras i hastiga och väldiga slag, hvarigenom tid icke vinnes för inöfvandet af en Armée, som, om den på ett kraftigt sätt skall upträda, måste vara enskildt öfvad i krigsyrkets olika delar: i skjutning, fäktning och fälttjenst m. m., som förvärfvas endast genom mångårig öfning.
Häraf följer också tydligt, att en sammanraffsad Armée är en Armée mera på papper, mera för skenet, än för den verkliga nyttan och ändamålet.
Men låtom oss vidare betrakta hans system.
KrigsMinisterns organisation af Beväringen fattar jag icke.
Visserligen säger han, att Arméens bataljoner böra med 50 proc. ökas med Beväring, men är hans mening att de skola inrulleras och exerceras med Reg:terne och begagna gemensamma öfningar?
Detta tyckes vara alldeles nödvändigt.
Antages äfven
I eller 2 klasser skola åtgå härtill, hvad vill han göra med de öfriga klassernas Beväring?
Derom nämnes ingenting.
Böra de icke indelas i Regiter och Bataljoner?
Han nämner ingenting om befäl dertill.
Visserligen föreslås korporalskolor hvart 3:dje år för underbefäls bildande för indelta Arméen, men skulle tillräckligt befäl vinnas för hela Arméen, så tarfvas dessa skolor för hvarje år.
Om man indelade Arméens Officerare i Reg:ter och Korpser med befordringsrätt utan lön, med dagtraktamente för den tid de möjligen tjenstgöra, så skulle så småningom öfverbefäl för Beväringen kunna erhållas.
Deråt måste systemet riktas.
Såsom en följd deraf skulle äfven dessa 3 klassers Beväring exerceras, om föröfrigt de skola anses stridsskicklige.
Men kostnaden?
Här stadnar konseqvensen af hans system, ty nationen kan icke bestrida de ofantliga kostnaderna.
Nationalförsvaret är icke betryggadt med 50,000 man och landet kan icke bära kostnaderna för hela Beväringens organisation.
Låtom oss derföre se denna sak från en annan sida.
Stater af 2:dra rangen böra i våra dagar grunda sitt national försvar på allmän folkbeväpning.
Rör att göra denna princip lefvande i nationens föreställningssätt, så måste man hos densamma fostra en varm känsla för fosterlandet och befordra ett uplyst na tional-medvetande.
Dessa krafter äro häfstången för nationalförsvaret, hvarigenom ett litet men tappert folk går segrande ur striden för frihet och fosterland.
Nationalförsvaret ålägger alla medborgare värnepligt, att draga vapen för fosterlandet.
Men det är icke nog med denna pligt, som ålägges hvarje medborgare, han bör dessutom, såsom i Schweitz, sjelf bekosta sina vapen och öfningen i vapnens bruk.
Utan en sådan väl genomförd plan blir nationalförsvaret en omöjlighet för ett fattigt folk.
Härmed är en stor grundsats för nationalförsvaret uttalad, en grundsats på hvilken indelningsverket stöder sig och som gjort denna organisation till ett storverk för alla tider.
Indelningsverkets grundprincip hvilar på det rigtiga antagandet, att det skulle vara omöjligt eller allt för betungande för StatsKassan, att underhålla en för landets försvar tillräcklig Armée.
Man ålade 110 Den 6 Juli e. m. derför hvarje i den tiden besutten person att bidraga till försvaret, indelade alla hemman i rotar och rusthåll, ålade hvarje indelning hålla en krigsman af rotens befolkning, men gaf tillåtelse till legning.
Detta var också ett nationalförsvar.
Låtom oss tillämpa samma tanke på vår tids nationalförsvar, systemet endast utsträckt till hvarje medborgare.
Skulle någon individ sakna tillgångar till dessa nödiga utgifter, så må kommunen komma till hjelp.
Huru kraftigt ett sådant försvar kan blifva det visar det lilla Schweitz — kastadt mellan Europas stormakter — ett folk om 2| millioner menniskor, som okränkt bevarat sitt fosterland och frihet genom seklerna.
Att ingå i någon närmare organisation skulle icke vara nödigt vid detta tillfälle, nog af att en stor del af dessa krigsöfningar, skjutning, exercis, gymnastik, fäktning m. m. inhemtas mera som folknöje i skyttföreningar, söndagsparader, skolor m. m. än i långa, kostsamma, tidsödande lägeröfningar, hvilka synnerligast tagas i anspråk för manöver, fälttjenst m. m.
Upfostran rigtas redan från barndomen häråt."
På detta sätt skulle hela nationen stå rustad såsom en man, utan att betunga StatsKassan på oskäligt sätt, och det afsedda ändamålet vinnas.
Ett folk i läger anfaller man icke utan besinning.
Ett lands försvarssystem måste ställas i sammanhang med dess allianssystem.
— En blick härpå torde öfvertyga oss derom.
Den makt, som i våra dagar beherrskar håfven, är den mäktigaste.
En blockad, systematiskt utförd, utestängande ett land från dess förbindelser och handels-gemenskap med andra länder, är tillräcklig att betvinga detsamma.
Ett aldrig så väl ordnadt landtförsvar är derför icke tillräckligt nu för tiden att betrygga ett folk; sjöförsvaret är lika vigtigt som landtförsvaret.
Det måste vara så omfattande, att det under inträffande krig kan möta och betvinga en fiende.
Den mäktigaste sjöstat är verldsstat.
En nation af andra ordningen, som vår, med relativt små resurser, kan aldrig updrifva sitt sjöförsvar till den punkt, som erfordras.
Det måste derför söka skydd för sin svaghet härutinnan hos andra mäktiga folk.
Ryssland icke är en sådan stat, som med hänseende till sin sjömakt kan skydda andra folk, hafva vi helt nyligen erfarit, emedan det icke kunnat skydda sig sjelft.
Att vi äfven om så vore hvarken kunna eller böra begära dess skydd är uppenbart.
Så mycket mera nedslående för nationalkänslan och vår nationalpolitik måste det intima förbund med Ryssland anses, som Carl Johan inledde, i motsats till den fosterländska politik, som blifvit ett arf från våra stora Oarlar och Gustafver och öfvergått till en traditionel instinkt hos folket.
Hvad har också blifvit följden af densamma?
Jo! att vi invaggat oss i sömnaktig säkerhet, — et dolce farniente — utan eftertanka.
I hvad skick befunno sig våra försvarsanstalter vid Carl Johans dödliga frånfälle?
Må man beskylla oss för karghet.
Må hans systems förfäktare göra hvilka tillmålen som helst; nog afl för nationen kan det en - Den 6 Juli e. m. lil dast blifva skäl, att för fosterländskt ändamål göra stora upoffringar och utgifter.
Men förutsatt att vi kunde skydda oss både till lands och vatten, försvaret hvilar dock på en vigtig omständighet, som heter penningar.
1809 bestod stora kreditivet af 2 millioner silfverspecier lika med 8 millioner sedlar.
— Genom myntförsämringar och realisationen har det sednare blifvit bestämdt till 3 millioner i sedlar.
Dermed kommer man icke långt i krig.
Om Eyssland, troget sin vänskap och sin politik 1808, då det midt under freden anföll oss och tog Finland, skulle blockera våra kuster, hvad skulle vi då företaga?
Flottan otillräcklig och penningarne ännu otillräckligare.
Här finnes ännu i denna kammare veteraner, hvilka 1820-talet yrkade på att samla en krigsskatt.
I ett land, med förvirradt kredit- och bankväsende, bilda sig icke kapitaler.
I händelse af krig stöde vi redlösa, så framt vi icke kunde få låna penningar.
Men hvar skola vi låna dem?
Ingalunda i Eyssland, ty det landet lånar sjelft.
Det finnes knapt mer än ett land, som disponerar verkliga kapitaler och det är England.
Ett förbund med England, sedt ifrån alla synpunkter, är sålunda för oss en politisk nödvändighet.
Det skyddar oss med sina skepp, det understödjer oss med sina penningar.
Med utvecklade handelsförhållanden mellan England och Sverige, öka sig intressen och sympathier.
Englands politiska och ekonomiska fördelar mana det till stöd för vårt oberoende och existens, ty England hotadt af Eyssland från någon Svensk nordsjö eller Norrsk hamn förlorar herrskarmakten öfver håfven.
Låtoin oss derför ärligt och öppet ansluta oss till denna makt, ty ett förbund med England skall gifva lyftning åt nationalkänslan och kraft åt nationalförsvaret.
Hr Adelborg, Anders Otto: Utsk:s motivering har af den siste talaren och under de gemensamma öfverläggningarna blifvit så fullständigt nagelfarne, att jag icke behöfver mycket derom orda.
Ingen, som vet, huru svårt det är att dana en oerfaren till soldat, bör framkomma med sådana skäl som Utsk:s; dock kunde man väl säga, att det vore kanske icke för mycken utsträckning i tiden, då man tager i betraktande behofvet.
Man vill, att man skall göra afseende på folkets tänkesätt.
Jag får då framställa ett förslag, som inom Utsk. af några ledamöter förordades nemi. att de 30 dagarnes öfning fördelas på 2 år med bibehållande af det anslag K. M. i sin Propos. äskat.
Då jag ser mig omkring, finner jag, att de fleste här närv:de ledamöter tillhöra militärståndet.
Granlagenheten fordrar, att man vid detta tillfälle icke inlåter sig i så vidlyftiga discussioner, som ämnet påkallar, såvida man vill meddela andra sina åsigter.
Dessutom är det få dagar sedan denna fråga discuterades i de allmänna öfverläggningarna, och såsom bevis, huru vigtig man ansåg denna fråga vara och hvilken jag anser vara den förnämsta på hela HufvudTiteln, får jag nämna, att nä - 112 Den 6 Juli e. m. stan alla ledamöter, som yttrade sig, erkände nödvändigheten af Beväringsmanskapets öfning.
Jag anser mig derföre böra endast i korthet yttra min enskilda öfvertygelse i ämnet.
Jag har någon liten erfarenhet i detta ämne, I 32 år har jag tjenat vid ett indeldt Reg:te och under denna tid exercerat många klasser Beväring.
Det är således nnledn. förmoda, att om jag med upmärksamhet följt saken, bör jag hafva bildat mig ett omdöme, huru mycket man kan begära i vapenöfning med fullkomligt råa rekryter.
Jag behöfver icke säga, att den föreslagna exercistiden är nästan detsamma som ingen.
Man må likväl häraf icke draga den slutsats, att 30 dagars exercis icke skall bära frukt, ty hvarje militär vet nog, att efter 11 eller 12 dagars förlopp ynglingarna göra ganska raska framsteg.
De börja då få någon hållning och kunna handtera geväret, men just då skiljas de åt.
Jag tror, att om de fingo fortfara första året 4 eller 5 dagar längre, skulle man komma ganska långt med dem, men finge man sammandraga dem året derpå och exercera dem tillsammans med den gamla stammen vid ett regementsmöte, skulle de enl. min åsigt hinna den stadga i manövren, att de kunde inflikas i gamla stammen.
Deremot tror jag, att, om man, som K. M. föreslagit, inskränker exercistiden till 30 dagar under endast ett år, man icke vinner ändamålet.
Det är således nödigt, att exercisen måste fortgå ännu ett år, och derföre instämmer jag med Hr Adelborg, att exercistiden bör fördelas på 2:ne år efter hvarandra och således 15 dagar hvarje år.
Jag tillstyrker således, att ett årligt anslag af 450,000 It dr måtte beviljas till Beväringens vapenöfningar, fördelade sålunda, att hvarje klass exercerar 15 dagar under 2:ne hvarandra påföljande år.
Utan att inlåta mig i någon discussion om det organisationsförslag en talare framställt, vill jag dock yttra, att någon förbättring i Beväringens exercis är nödig, men jag kan likväl icke godkänna något af de förslag, som i detta afseende blifvit framställda.
Denna fråga är den vigtigaste på hela HufvudTiteln, och då jag icke kunnat biträda Utsk:s förslag i denna del, anhåller jag att med några ord få tillkännagifva min åsigt.
Jag tror, att frågan om Arméens vapenöfningar icke får betraktas såsom fristående.
Man måste i detta fall se på landets för svarskrafter i sin helhet.
Om man skall bedöma dessa, måste man åter beräkna grannarnes anfallsstyrka och eget lands beskaffenhet såsom krigstheater.
Med dessa kända storheter kommer man till den 3:dje eller, huru stor vapenstyrka behöfves, då man hotas med ett anfall, och hvilken styrka som är den minsta, för att genast vara färdig.
Under krigets fortgång måste denna styrka kompletteras, och i och för denna komplettering måste man hafva i beredskap alla nödvändiga materialier.
Brån dessa premisser måste man utgå, för att få veta huru stor styrka som erfordras för landets försvar.
En allmän försvarsplan måste derföre finnas, en plan till Den 6 Juli e. m. 113 till mobilisering af landets stridskrafter.
Af det Statsrådsprot. som är bifogadt den K.
Propos. erhåller man val ej uplysning om, huru Chefen för Landtf.Dep:tet kommit till sina förslager, men såsom militär är det för mig klart, att indeldta Arméen icke är tillräcklig, ittan måste förökas genom Beväringens inflickande på densamma.
Huru stor del af Beväringen som härtill erfordras, beror äfvenledes af den mobiliseringsplan K.
M finner för godt att bestämma, och hvari bör stadgas, huru stort förhållandet bör vara emellan stammen och den Beväring, som skall finnas i den kompletterade Arméen, äfvensom förhållandet emellan stammen och Beväringen i den ArméeCorps, som först utskickas emot fienden.
Men ehuru några officiela data härutinnan saknas för Beväringsfrågans fullständiga bedömande, så kunna likväl flera steg tagas för att närma oss detta mål, med den kunskap som vi redan hafva om ämnet.
Ett sådant steg anser jag innefattas uti UtgiftsAfdelms förslag; hvars egentliga skillnad från den K.
Propos. ligger deruti att öfningstiden enligt Afdelms förslag fördelas på 'Z år, då den K.
Propos. sammanför den på ett år.
Manskapets öfning en kortare tid under 2:ne år anser jag hafva ett betydligt öfvervägande företräde framför öfningen under endast ett år, och jag åberopar här Krigsministerns yttrande.
Han säger nemi: »om jag vid besvarandet af denna fråga finge åsidosätta allt annat utom det rent militära i detta hänseende, skulle jag för min del aldrig tveka vid afgifvandet af min röst.
Beväringsmanskapets sammandragande under åtminstone 2:ne på hvarandra följande år har så stor militärisk vigt, så grundade skäl för sig, att endast medvetandet af den tunga sådant i anseende till den förminskade arbetskraften och de ökade marschkostnaderne skulle för landet medföra, kan förmå mig afstå från yrkandet af detta såsom ett oeftergifligt vilkor.»
Det varma intresse som hos representationen finnes för denna fråga låter oss hoppas dess snara utveckling och att försvarssystemet blifver organiseradt på det mest ändamålsenliga sätt.
Striden emellan dem, som ifra för stående härar och för allmän folkbeväpning skall omsider försvinna, och min öfvertygelse är, att ett bifall till UtgiftsAfdeln:s förslag skall verka derhän, att vi vid en kommande Riksdag skola erhålla ett förslag, utvisande huru stor del af vår Armée skall i första ögenblicket vara färdig att möta fienden, och huru stor del af Beväringen skall vara färdig att ersätta denne Armées förluster.
Ty när ett steg blifvit taget så stort som nu är i fråga kan man ej gå vidare utan att upgöra ett fullständigt förslag.
Inför det praktiska förståndet skola då de gamla tviste-fröen bortfalla eller gå hvarandra till mötes, förena indelta Arméen med Beväringen.
Uti det stadium som denna fråga sig nu befinner och då det nu ifrågav:de förslaget ej gerna kan blifva på allvar tvist underkastadt, vill jag icke längre uptaga R. o. Ad:s tid utan inskränker mig till begäran, att R. o. Ad. ville besluta ett anslags beviljande till Beväringens öfning under 15 dagar 2:ne år efter hvarandra, och då nödvändigt är att, för att det må kunna blifva R.
St:s beslut och för att få anslagssiffrorna så rigtigt som möjligt upgjorVII H. 8 lil Ren 6 Juli e. m. de, återremittera alla de öfrige dermed sammanhängande frågor, anhåller jag, att B. o. Ad. måtte besluta en sådan återremiss.
Anser E. o Ad. sig kunna genast fatta beslut äfven i dessa delar, så har jag visserligen intet deremot, men tror dock att säkrast är att bifalla den återremiss jag ifrågasatt.
Jag är till större delen förekommen af Hr Bildt och instämmer med honom, deri, att E. o. Ad. må besluta, att Beväringsmanskapets öfningar måtte 15 dagar under 2:ne år återkomma.
Denna min åsigt stödjer jag på hvad K. M. i sin Nådiga Propos. yttrat.
Det måste vara Styrelsens högsta önskan, att, om R.
St. vilja åtaga sig den härmed förenade kostnaden, söka få frågan i möjligaste måtto väl löst.
Till B. o. Ad:s bedömande öfverlemnar jag huruvida beslut i dessa frågor kunna nu genast fattas eller om en återremiss är behöflig.
Stael von Holstein, Fab Willi.:
Då ändamålet med det här begärda förhöjda anslaget synes vara att lä beväringen så öfvad, att den kan förenas med gamla stammen, får jag uplysa, att försök i detta afseende redan varit gjorda och lyckligt utfallit med den nuv:de exercistiden.
Enl. hvad jag vill minnas, anställdes vid 1847 års läger på Axevalla hed ett sådant försök, som slog väl ut, men hvarföre dessa försök sedermera icke fortsats, är mig obekant, och då man redan erfarit, att denna åtgärd visat sig fördelaktig, kan jag icke inse, hvarföre anslaget skall ökas och exercistiden utsträckas.
Förr än en förändrad organisation af hela försvarsverket blifvit gjord, lemnar jag icke min röst för någon förhöjning i anslaget.
Jag vill icke underkänna rigtigheten af Hr
Bildts framställning om ändamålsenligheten deraf, att beväringen exerceras 1 5 dagar under 2:ne hvarandra påföljande år, för att derigenom gifva den en större öfning än som kan erhållas under 14 dagars exercis endast ett år.
Lika litet vill jag bestrida de rigtiga och vigtiga sanningar Frih.
Eaab uttalat.
Jag instämmer äfven med Hr Bildt deri, att den stående härens och folkbeväpningens försvarare icke behöfva stå i opposition emot hvarandra; men det oaktadt tror jag, att det icke är nödvändigt att nu frångå Utsk:s förslag, om jag än icke gillar Utsk:s logik, hvarigenom det kommit till den slutsats, att det blir tid nog att öfva beväringen, då ett krig utbryter.
Jag tillstyrker, att vi måtte stanna vid Utsk:s förslag under förhoppning att, så som de politiska förhållanderne inom vår verldsdel nu visa sig, man med visshet kan påräkna att ännu några år hafva fred.
Den, som känner vår östra grannes financiella ställning och dess ofantliga förluster under sista kriget, synes mig kunna utan förmycken förmätenhet hoppas, att den furste, som nu der regerar, icke har håg eller anledn. att komma öfver oss som en röfvare och angripa vårt land.
Jag tror, att ingen kan vara så enfaldig, att han föreställer sig, det vårt land är nog försvaradt genom stående arméens utkommenderande eller en eller 2 klasser Den 6 Juli e. m. 11S bevärings uttagande, ty om faran kommer, betiöfvas ganska väl alla 5 klasserne och kanske mycket deröfver.
Det är således icke i följd deraf som jag tror, att man bör bifalla Utsbs förslag, utan på grund af hoppet, att vi icke hafva att befara något krig af vår östra granne under ännu några år.
Dessutom veta vi alla, att den fordran gjort sig gällande, att försvarsverket bör grundas mera på fast beväring, att sjelfförsvarssystemet skall göras mera nationelt, att den militäriska andan införlifvas med nationens ungdom, och att man skall så ställa till, att dess öfning till någon del må kunna försiggå på tider, då ungdomens arbetskraft ieke behöfves på annat håll.
Sålunda låter sig förklaras, hvad som eljest förekommer såsom en gåta, såvida det icke är en dikt, att t. ex. i Schweitz en försvarsstyrka af 160,000 man reguliera trupper och ett lika antal landtstorm kunna uppsättas af en befolkning af 2,500,000 menniskor, och att detta icke kostar mera än j- af hvad det kostar i ett par angränsande stater med lika befolkning.
Det synes mig tydligt, att någon annan förklaringsgrund härför icke finnes, än att den militäriska undervisningen ingår i den Sclnveitziska befolkningens bemlif, och att den åtager sig en del nf de kostnader som nu erläggas till staten, samt att dessa kostnader icke uptagas i budgeten.
Derföre förklarade jag äfven vid de gemensamma öfverläggningarna min förundran, att man med sådana data för ögonen icke gjort sig mödan att närmare studera dessa förhållanden, så att något likartadt kunnat framläggas för national-representationen, likasom man icke lemnat upmärksarahet åt försvars-systemet inom Danmark, ehuru man vet, att en styrka af 60,000 man kan upsättas der med en befolkning af något öfver 1,000,000 menniskor.
Jag skulle således tro, att om än 11.
St:r stanna vid Utsk:s förslag, är dervid ingen fara, och i denna min öfvertygelse styrkes jag ännu mera deraf, att endast en ledamot i Utsk. reserverat sig emot denna punkt.
Af de i ämnet väckte motionerne och af hvad vid gemensamma öfverläggninngarne yttrats äfvensom af utkomna skrifter har Regeringen tillräcklig anledn. att nästa Riksdag framlägga för R.
St:r en genomförd plan till försvarssystemets ordnande.
Till följd af mitt yttrande vid de gemensamma öfverläggningarne har jag ansett mig pligtig att uttrycka min åsigt, och jag röstar för bifall till Utsk:s förslag.
Min åsigt i denna fråga kännen J alle mine Hrr.