Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Myro hörde de ofattliga ljuden av ett främmande språk och frågade:
- Vad är det du säger?
Du talar för dig själv.
De taga livet av dig, och då är det ute med alla våra förhoppningar.
Och nu glömmer han dig och går att fira sitt bröllop med en annan.
Sade jag dig, att jag i dag har sett Karmides?
--Vad var det du sade om Karmides?
- Att jag har sett honom i dag på gatan, svarade Myro, glad att hava ett samtalsämne, som vann Rakels uppmärksamhet.
Må gudarne straffa den trolöse uslingen!
Han tyckes icke hava något samvete.
Han såg så glad och lycklig ut, där han gick vid sidan av Hermione.
- Han såg lycklig ut, säger du, och han gick vid sidan av Hermione?
- När skall deras bröllop firas?
- Om några dagar.
Hela staden talar därom.
- Ser du dem ofta i varandras sällskap?
- Nästan dagligen, sade Myro, när de vandra till eller ifrån den vackra lantgården, som Krysanteus äger ovanför hamnen.
- O, vad de måtte vara lyckliga! suckade Rakel.
- Ja, men jag hoppas, att deras lycka ej skall räcka länge, inföll Myro.
Jag hatar Karmides, liksom jag hatar Olympiodoros.
Jag har ofta känt stark lust att gå till Hermione och säga henne vem Karmides är, ty jag känner honom bättre än någon; men jag fruktar att möta honom, ty om han finge se, huru ful jag nu är ... o, det är förskräckligt att hava förlorat sin skönhet, Rakel.
Jag blygs att visa mig för Karmides; jag döljer mig, när jag på avstånd ser honom på gatan.
Om han anade vad som blivit av Myro! O, jag tror, att jag hellre ville dö!
De avundsamma gudarne, som berövat mig det bästa jag ägde, det enda varpå jag satte värde!
Av dem har jag intet mer att hoppas eller frukta ... blott de avvända spökelser och sådant från min bädd, ty sömnen är nu min bästa vän, och jag har alltid varit rädd för spöken.
Men varför lägger du dig icke, Rakel?
Sömnigheten hindrade icke Myro att än en stund fortsätta samtalet eller rättare monologen.
- Du är envis, Rakel.
Annars skulle du länge sedan följt mitt råd, då jag sade dig, att du skulle taga din gosse på armen och gå till Hermione och säga henne, att han är Karmides' son.
Hon skulle då frågat dig om dina levnadsöden, och du hade omtalat allt vad du lidit.
Vad tror du, att Hermione då hade gjort?
För min del är jag övertygad, att hon skulle sagt: det är du, som har rättighet till Karmides' hand.
Men du vill det icke, Rakel, och däri gör du orätt.
- De äro lyckliga, de älska varandra.
Jag är förgäten av honom.
- Svartsjukan är en gruvlig plåga, Rakel.
Hon förvandlar hjärtat till ett ormbo, varur tusen giftiga gaddar framsticka och sarga vårt inre.
- Jag vet det, sade Rakel till sig själv.
Myros av vinet livade tunga började äntligen förlamas.
Sedan hon pratat än en stund och allt oredigare, tystnade hon, och hennes andedrag vittnade snart, att hon sjunkit i djup sömn.
Den lille gossen vaknade och började kvida, men tystnade åter, sedan hon lagt honom vid sitt bröst.
Hon lindade honom omsorgsfullt i den nu urblekta slöjan, som Baruk en gång skänkt sin dotter för att därmed lysa i synagogan, gick mot dörren, stannade där, kastade än en blick omkring den usla kammaren och sade, i det hon betraktade den sovande Myro:
- Farväl, goda olyckliga syster!
Måtte Gud för ditt hjärtas skull visa dig barmhärtighet!
Med dessa ord lämnade
Rakel kammaren och steg utför den trånga trappan ned till en gata, som förde till hamnen.
Det vidsträckta, av tempel, portiker och förrådshus omgivna hamntorget låg tyst och folktomt under det stjärngnistrande himlavalvet.
Man hörde endast böljorna, som skvalpade mot kajen och fartygen.
De förekommo henne som en maning att icke tveka, en vänlig viskning från havet, att dess famn stode öppen för att vyssa olyckliga hjärtan till ro.
Hon ställde sina steg åt det håll, varifrån den manande sången nådde hennes öra.
Utan att vara sedd av någon, stod hon snart på en av de breda marmortrappor, som förde till vattenbrynet.
Det kändes friskt och upplivande.
Barnet, som hon bar i sina armar, vart oroligt och började gråta.
Därefter löste hon slöjan, vari han var lindad, och knöt den kring sig själv och honom för att de icke skulle skiljas i den vida grav, där hon sökte ro för samvetskvalen, svartsjukan och förnedringen.
Tryckande underpanten av sin olyckliga kärlek hårt intill sin barm, gick hon med slutna ögon mot randen av trappan.
I detta ögonblick förnam en sjöman, som höll vakt på det närmast liggande fartyget, ljudet av en tung kropp, som föll i vattnet.
Skymningen hindrade honom se vad det var, och när han icke hörde något rop om hjälp, ägnade han icke vidare uppmärksamhet däråt, utan överlämnade sig åt sina tankar på den förestående resan och hemmet, som han ägde på fjärran kust.
Undrande vart
Rakel med sitt barn gått, men ännu utan att ana någon olycka, rustade sig Myro att göra sin toalett för dagen.
Detta skedde med mycken omsorg och med tillhjälp av en liten metallspegel, en kam och två sminkburkar.
Myro måste emellertid för sig själv medgiva, att omsorgen var så gott som förspilld.
Den sjukdom, som hon genomgått, hade skövlat de rika lockar och den friska hy, som förr varit hennes stolthet.
Håret var betänkligt glesnat, och Myro hade icke ens råd att anskaffa sig falska lockar.
Ansiktet var uppsvällt genom flitiga offer åt vinguden och hyn mörkgul.
Detta sista fel kunde visserligen avhjälpas genom ett skickligt bruk av burkarnes innehåll--och Myro var mästarinna i toalettens konster--men hon måste likväl för hundrade gången inom sig själv medgiva, att här vore alla bemödanden så gott som fruktlösa.
Konsten förmådde icke ersätta den gåva, som naturen återkrävt.
Den stackars Myro suckade djupt, och när hon ögnade den urblekta kiton, som hon i dag utvalt, och som var den bästa hon ägde, fällde hon tårar.
Denna sysselsättning hade upptagit en god del av Myros förmiddag, och det var först då hon stod färdig att gå ut för att försöka sin lycka för dagen, som hon åter kom att tänka på sin rumkamrat och vän.
- Men var är Rakel?
Hon, som annars ej kan förmås att lämna kammaren, så lång dagen är!
Myro började känna allvarsamma farhågor med anledning av Rakels uteblivande.
Men Myro ville ännu icke lämna rum för den gruvliga tanke, som härvid uppsteg hos henne.
Själv var hon, i trots av sin usla och föraktliga ställning, rädd för döden och kunde icke tilltro en varelse av sitt kön tillräckligt mod att frivilligt störta sig i det dystra Hades.
Myro skyndade till sin granne, snickaren, för att höra, om denne möjligen sett hennes vän; om han visste, vid vilken tid hon gått ut och åt vilket håll hon avlägsnat sig.
Snickaren, som just börjat arbetet på den vagga, som Myro ville skänka åt sin lille älskling, Rakels son, kunde icke lämna någon upplysning.
Men han skakade på huvudet och menade, att det värsta hade hänt; han hade väl blott en enda gång sett den stackars judinnan, då han tillfälligtvis mötte henne i trappan, men han märkte då i hennes ögon någonting, som han först nu riktigt begrepe.
Gripen av ångest lämnade
Myro denne olycklige tröstare och återvände till sin kammare för att lugna sig och överväga vad hon borde göra.
Den stackars hetären hade fattat varm tillgivenhet för sin olyckssyster.
Myro hade i Rakel funnit en av ödet vida hårdare träffad varelse än hon själv var; hon hade i trots av sin egen nöd kunnat visa henne ett verksamt deltagande och bispringa henne, då hon var hjälplös och övergiven av sina närmaste.
Detta var den enda rena glädje, som Myro på länge rönt; också hade hon känt sig lättare och gladare till sinnes, alltsedan Rakel kom under hennes tak, och den vård, som hon ägnat modern och barnet, hade i hennes ögon liksom minskat nesan av det yrke, som gav henne medel att öva denna barmhärtighet.
Då Myro nu försökte trösta sig över Rakels uteblivande och framleta någon lugnande och sannolik orsak därtill, rann det henne i sinnet, att hon under den föregaende kvällens samtal hade till Rakel förnyat sin uppmaning att med sitt barn gå till Hermione och hos henne göra sina anspråk på Karmides gällande.
Myro sökte nu intala sig, att Rakel fogat sig efter detta råd, och att hon sålunda begivit sig till Krysanteus' lantgård utanför Pirжus.
Myro beslöt att företaga en vandring till nejden av lantgården.
Måhända skulle hon då möta
Rakel på vägen eller på annat sätt få någon underrättelse om henne.
Myro kände sig för orolig att stanna hemma och under tvivel bida sin väninnas återkomst.
Dagen var dessutom vacker och inbjöd till vandring.
Myro gav sig således på väg.
Men ingenstädes fann hon ett spår av den försvunna.
Ingen hade sett någon kvinna med ett barn på armen, med utseende och klädedräkt liknande hennes.
Myro vågade slutligen gå fram till själva villan och till portvaktaren ställa samma frågor, med vilka hon anhållit alla andra, som hon mött.
Nedslagen beslöt sig Myro äntligen att återvända till hamnstaden.
Den väg hon valde slingrade längs havsstranden och skuggades av oljeträd och plataner.
På den solglittrande vattenspegeln och icke långt från stranden sågos två av förgyllningar glänsande blomsterprydda båtar, som framdrevos med sakta årslag under sång och strängaspel.
Myros skarpa öga igenkände i den ena båten Karmides och Hermione, som förtroligt sutto vid varandras sida.
I den andra voro några av det förlovade parets unga vänner.
Den glada, intagande synen stämde så vackert med himmelens klarhet, havets lugn och de grönskande stränderna.
Men hos Myro väckte synen bittra känslor; hon tänkte på sin olyckliga vän och på sin egen föraktliga, glädjelösa lott.
Hade kanske även Rakel bevittnat detta skådespel?
Skulle hon kunnat uthärda denna åsyn och leva?
Myro anade, att det finnes en förtvivlan, svartare än den hon själv i sina olyckligaste ögonblick hade upplevat, och mot vilken döden, långt ifrån att vara förskräcklig, är den ende hugsvalaren.
Försänkt i sådana betraktelser hade Myro stannat och såg ännu efter de sakta över vattenytan svävande båtarne, när där på vägen nalkades henne en man, som hon ofta mött på Atens gator, och om vilken hon hört mycket talas, nämligen den kristne prästen Teodoros.
Myro visste om denne man, att han till kristendomen hade omvänt några av hennes djupast sjunkna systrar, och att han hade givit dessa kvinnor håg och berett dem tillfälle att träda in på en annan och bättre levnadsbana.
Hans ädla och vänliga ansikte hade alltid behagat Myro, på samma gång som hon känt en hemlig fruktan för honom och undvikit, där hon kunde, att möta hans allvarliga, genomträngande blick.
Även Teodoros igenkände kvinnan i den urblekta kitonen.
Han hade sett henne strålande av glädje och hälsa, klädd i dyrbara kläder och buren av slavar i en gyllene bärstol.
Hans hjärta beklagade henne icke mindre då än nu.
Hetären övertygades snart, att hon ej var okänd för honom, ty han hälsade henne med hennes namn Myro, och då han på hennes ansikte upptäckte ett spår av sinnesrörelse, stannade han och öppnade med henne ett samtal.
Det sätt, varpå Teodoros under detta samtal framställde sina frågor och besvarade Myros, var sådant, att det likt en magisk nyckel öppnade hennes hjärta för honom.
Medan de vandrade mot staden, omtalade Myro såväl sin egen levnadshistoria som Rakels.
När de kommit i grannskapet av långa murarne, åtskildes de, Teodoros för att gå till en sjuk medlem av sin församling, Myro för att ila hem och se, om icke Rakel under hennes frånvaro återkommit.
Men dessförinnan hade Myro lovat
Teodoros att följande afton infinna sig hos en ansedd och för sin välgörenhet bekant kristen matrona, vars namn och bostad hon kände.
Där skulle hon åter träffa Teodoros.
Kammaren var tom och intet spår visade, att Rakel varit där under hennes frånvaro.
Men en stund därefter inträdde Myros granne, den välvillige snickaren.
Hans ansikte var mycket blekt, då han frågade Myro, om hon ännu visste, var Rakel och hennes barn vore.
Myro svarade, att hon förgäves hade sökt sin vän å Krysanteus' lantgård.
- Och jag, som icke sökte henne, har likväl sett henne, sade snickaren.
O, det var förskräckligt!
Den arma kvinnan!
Vaggan lär nog icke bliva färdig, ty hon behövs icke mer.
- O, I gudar, vad säger du?
Vad har hänt dem?
Var såg du dem?
- Jag gick helt nyss över hamntorget, då jag nere vid kajen märkte en folkskockning och ville se vad som var å färde.
Jag anade, att man hade upptagit någon drunknad ur vattnet, och kom genast att tänka, det försäkrar jag, på den stackars judinnan.
Kosan bar till likhuset, där man lägger drunknade människor för att de skola igenkännas av fränder eller vänner ...
- Och det var Rakel, som man nu hade funnit i vattnet? inföll Myro ångestfullt.
- Ja, ja, Rakel och hennes gosse.
Där funnos redan före henne två andra lik, som lågo utsträckta på de svarta bänkarne, och som vid ljusskenet sågo hemska ut, skall du tro.
Men vad var det att se emot henne?
Det var just icke förskräckligt, men det var rörande, ty hon hade bundit barnet fast vid sitt bröst och hade slagit sina armar så hårt omkring det.
Lovade vare gudarne, att havet icke fick behålla sitt byte!
Det är dock en tröst att veta, att hennes skugga ej har att irra till eviga tider vid Stygens älv, utan kommer till sin bestämmelse och får lugn i underjorden.
Denna tröstegrund, härfluten ur en allmän föreställning, att de drunknades själar icke skulle komma till ro i Hades, innan deras lik blivit funna och överantvardade åt jorden, bidrog föga att lindra Myros smärta.
Hon höljde ansiktet i sin kiton och grät bittert.
När det första utbrottet av hennes sorg var överståndet, hastade hon till det omtalade likhuset.
Många nyfikna voro församlade där, betraktande den drunknade kvinnan och barnet, som tycktes slumra vid hennes bröst.
Man undrade vem hon var; ingen kände henne.
Myro trängde genom hopen och hade knappt varseblivit sin väninnas bleka ansikte, som ännu i döden bibehöll sin prägel av djup, oläklig smärta, förrän hon ånyo måste giva fritt lopp åt sina tårar och sin klagan.
- Myro, du känner henne.
Med dessa och dylika frågor anhölls Myro av de närvarande.
- Hon var således en hetär, sade en annan.
Sådana kvinnor börja med fröjd och ända med förtvivlan.
- Nej, utbrast Myro, hon var aldrig en hetär, aldrig en fallen och föraktad kvinna som jag.
Var hon icke olycklig nog i livet för att befrias från skam i döden?
Det är Rakel, Baruks dotter, den rike mäklarens, som I alla kännen.
I vara rättvisa, så dömen icke henne, utan Karmides, som förförde henne, och den hårde fadern, som jagade henne ur sitt hus, medan hon bar detta barn sitt sköte.
Myro kunde icke säga mer, ty hennes röst kvävdes av snyftningar.
Men upplysningarna, som hon lämnat, gjorde starkt intryck på de närvarande, och man hörde dem överbjuda varandra i uttryck av medlidande med den döda och harm över dem, som förorsakat hennes olycka.
Det var dock mindre den trolöse älskaren än den grymme fadern, mot vilken deras vrede uttalade sig.
- Han skall nu få veta vad han gjort, sade Myro; jag skall uppsöka honom och föra honom hit.
Om han har hjärta för annat än sitt guld, så skall han ångra sin hårdhet; men hans ånger har kommit för sent, och det skall vara hans eviga straff.
En stor del av åskådarne följde henne för att giva luft åt sin harm mot den rike mäklaren och bevittna det sätt, varpå han emottoge underrättelsen om sin dotters och hennes barns död.
Hopen, förd av Myro, begav sig först till hans handelskontor.
Men göromålen voro där för dagen redan slutade, och man fann icke den man sökte.
Den outtröttliga Myro skyndade nu till Baruks bostad i kvarteret Skambonide.
Vägen dit var lång, och flertalet av hennes nyfikna följeslagar hade skilt sig från henne, innan hon anlänt till det på toppen av denna kulle belägna huset.
Hon fattade portklappen och bullrade så länge, tills det slutligen öppnades.
En gammal tjänare med judiska drag visade sig och sporde vad hon ville.
- Jag skall tala med Baruk, sade Myro och ville tränga in.
Tjänaren höll henne tillbaka, då han vid portlampans sken igenkände vem hon var och såg hennes upprörda utseende.
- Min herre är sjuk, svarade han, och kan ej emottaga besök.
Vad är ditt ärende?
- Nej, det vill jag själv göra.
- Hon skall själv göra det ...
Vi vilja själva göra det, upprepades av Myros ledsagare, till icke ringa förvåning för tjänaren, som hastigt misstänkte, att något våld åsyftades, och skyndade sig stänga och tillbomma porten.
Strax därefter öppnades en liten lucka på denna, och tjänarens röst hördes åter, sägande:
- Men vad är då å färde?
I hören att min herre är sjuk, och kunnen väl begripa, att jag icke kan insläppa en hop främmande folk på gården.
- Är din herre icke sjukare, än att han kan stiga upp och taga manteln på, så skall han följa mig, sade Myro.
- Säg honom, utbrast en annan, att vi hava en hälsning från hans ...
- Tyst, inföll Myro, säg honom ingenting.
Luckan stängdes, och man hörde tjänarens steg, då han avlägsnade sig.
De som väntade där utanför tillkännagåvo sin otålighet genom förnyat buller med portklappen.
Slutligen visade sig en liten kaftanklädd, svartskäggig man av dystert utseende.
- Mina vänner, vad viljen I? frågade han med mild röst, sedan han stigit ut på gatan.
- Du är icke Baruk, inföll Myro.
Vi ville tala med den rike mäklaren och icke med dig.
- Baruk ligger sjuk i sin säng.
Jag är hans vän och frände, rabbi Jonas, och vad
I viljen säga honom, kunnen
I säga mig.
- Du känner då även hans dotter, Rakel? frågade man.
- Ja, svarade rabbinen.
- Du skall få se, sade Myro.
- Och skall omtala för Baruk vad du har sett, som om han skådat det med egna ögon ...
- Den girigbuken, den hårdhjärtade skurken, inföll en annan.
- Jag följer er, sade rabbinen.
Vad har hänt den kvinna, om vilken
I talen, och vart viljen I föra mig?
- Du skall snart få veta det.
Rabbi Jonas följde hopen och åhörde utan att svara ett ord de skymford, som regnade över Baruk och hela Israel.
Myro hade gripit om hans hand, liksom om hon fruktat, att han skulle undkomma henne.
När de anlänt till hamntorget och rabbinen märkte, att kosan ställdes till det av facklor upplysta huset för drunknade, stannade han och drog djupt efter anden.
Han hade berett sig på ett sorgligt skådespel; nu gissade han vad som hänt.
Kort förut hade en liten båt lagt till vid kajens huvudtrappa nedanför de två marmorlejonen, som prydde hamntorget, och Karmides, som kom från Krysanteus' lantgård, stigit i land därstädes.
Vi veta, att han tillbragt aftonen i Hermiones sällskap med en lustrodd längs den med sommarens yppiga prakt smyckade havsstranden.
Den angenäma färden, som förskönades av de deltagandes glättighet och musikens toner, hade dock till slut fördystrats för Karmides genom en syn, som han dock icke tillskrev verkligheten, utan sin egen inbillning.
Båtfarten hade från en liten vik, som badade foten av den sluttning, där Krysanteus' villa var byggd, blivit utsträckt till grannskapet av hamnen.
När man vände kring en liten sävomkransad holme, öster om hamnen, hade Karmides, skådande ut över den solglittrande vattenytan, tyckt sig se ur böljorna uppdyka ett människohuvud, omgivet av långa, korpsvarta lockar, vars bleka anlete, när det för ett ögonblick visade sig över det genomskinliga elementet, tedde dragen av Baruks dotter.
Bredvid detta huvud tyckte han sig se ett annat ... men synen försvann hastigt som den kommit, i skötet av det proteusartade havet, som alstrar så många underbara bilder.
Karmides förteg sin syn och prisade sig lycklig, att ingen mer än han haft den.
Han vände sig till Hermione, som satt vid hans sida, för att med henne fortsätta det viskande samtalet om naturens skönhet, de gemensamma barndomsminnena och kärlekens lycka; men orden dogo småningom på hans tunga, och han försjönk i en tystnad, som icke var det lyckliga, drömmande svärmeriets.
Umgänget med Hermione hade icke förfelat att utöva mäktigt inflytande på Karmides.
Han älskade henne nu med en kärlek, fri från alla beräkningar.
Den oväntade upptäckt, som återfört den förlorade Filippos till hans faders hus, hade låtit Petros frukta, att Karmides, sviken i sitt hopp att varda den uteslutande arvingen till Krysanteus' förmögenhet, skulle begå någon handling, som kunde förråda den ursprungliga bevekelsegrunden för hans närmande till
Hermione och hans lyckade försök att återknyta förbindelsen med henne.
Petros' farhåga bekräftade sig icke.
Karmides hade delat Hermiones glädje över broderns återfinnande och med henne beklagat hans olyckliga själstillstånd.
Härtill bidrog även hans förakt för penningen; när han icke längre jagades av fordringsägare, utan tvärtom ånyo ägde penningeutlånarnes fulla förtroende, så glömde han även sina skulder och levde som förr i dagens glädje, ehuru denna numera bar en annan dräkt och ägde ett ädlare skaplynne än förr.
Den stördes av en röst i hans inre.
Han ville vara värdig sin lycka och kunde det icke, ty emellan honom och detta mål stodo hotande minnen och bland dessa Baruks dotters bleka, sörjande bild.
Hermione kände icke det förhållande, vari han stått till denna olyckliga unga kvinna.
Hon hade hört talas därom, men trodde icke ryktet, sedan Karmides med heliga eder förnekat dess sanningsenlighet.
Han hade sålunda icke vågat giva henne det fullkomliga förtroende, varpå han kände, att hon ägde anspråk.
Och icke blott i detta avseende och emot henne ensam.
Det fanns än en omständighet, vars vikt han för sig själv ville förringa, men som icke dess mindre i vissa ögonblick av eftertanke förfärade honom.
Han var således fäst vid den kristna kyrkan med ett band, som visserligen icke på ringaste sätt vidkom hans inre människa, men som var erkänt av lagen och föreställningssättet, och med vilket hans egen vidskepelse förknippade en magisk betydelse.
Hemligheten var i Petros' våld, och att han en gång skulle nyttja den för att giva Krysanteus en hård stöt, var otvivelaktigt.
I den stunden skulle Karmides inför Hermione och hennes fader stå som bedragare och tillika som ett lumpet verktyg i Petros' händer.
Karmides' framtidshimmel var således icke utan moln.
En känsla av ovärdighet och i vissa stunder allvarliga samvetsförebråelser tyngde honom.
En sådan var den stund, då han landsteg vid Pirжiska hamnens lejontrappa för att över torget begiva sig till sitt hus.
Den hemska syn, som havet plötsligt uppenbarat honom, stod för hans ögon med fördubblad klarhet, sedan han lämnat
Hermione och hennes glättiga väninnor, och kvällens skymning bredde sin slöja över allt, som kunde giva hans ögon och tankar en förströelse.
Sysselsatt med denna obehagliga bild kom hans blick att falla på likhuset, utanför vilket en hartsfackla spred sitt sken och genom vars öppna dörr man såg de nyfikne, som betraktade de döde.
Var det bleka ansikte, som uppsteg ur havet och som ännu stirrade mot honom, ett foster av hans inbillning eller var det kanske en verklighet?
Likhusets svarta bänkar skulle måhända kunna svara på frågan.
Karmides stannade och riktade därefter sina steg till det sorgliga stället.
Det var nyfikenhet, som drev honom; det var en hemsk aning, som han ville nedtysta, det var hans samvete, som med tvingande makt förde honom dit.
Han inträdde, men stannade vid tröskeln, ty det första, som mötte hans ögon, det var liken av Rakel och hennes barn.
Var det ånyo en synvilla?
Var det fantasien, som föregycklade honom denna skepnad med Rakels anletsdrag och mörka lockar--med armarne krampaktigt knutna kring en späd varelse, vars blåbleka anlete låg tryckt till hennes bröst?
- Det är Rakel, Baruks dotter, hörde han yttras bland de närmaste åskådarne.
Orden ljödo i hans öra som en anklagelse för mord, och hans dystra ansikte, hans hemska blick förklarade honom skyldig.
I detta ögonblick anlände Myro med rabbi Jonas och dem, som ledsagat henne, när hon gick att uppsöka Baruk.
Karmides måste giva dem rum och avlägsna sig från dörren, när de inträdde.
- Det är Baruks dotter, sade han.
Var är föreståndaren, att jag må tala med honom om den dödas och hennes barns begravning?
Detta skedde med en köld, som förvånade de närvarande och ingav Myro en harm, som ögonblickligen skulle urladdat sig, om hon ej i samma ögonblick varseblivit Karmides.
- Ah, är du här, min Karmides? utbrast hon.
Är det för att fröjda dig åt ditt verk?
Vilka gudar styrde din kosa hit?
Var det eumeniderna eller andra?
Karmides, se här är Rakel, din trolovade, och här är din son, din egen son, Karmides!
Hans ögon, nyss lugna, nu gnistrande av en tillbakahållen eld, mötte Karmides' skygga blick, då denne smög bort, ledsagad av Myros högljudda hån och de övriges tysta förbannelser.
Ordningen kom därefter till rabbi Jonas.
Men Myros bitterhet upplöste sig snart i tårar; hon kastade sig ned vid Rakels läger och grät.