Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Möjligt är likväl, att landmannapartiet, äfven då det betraktas blott som ett spar-samhetsparti, lidit några förluster, men om så är, torde de tjena partiet som ett ingalunda obehöfligt » gif akt », och de uppvägas utan tvifvel af de 4 å 5 röster som vunnits genom valen till första kammaren.
Städernas riksdagsmannaval ha sällan erbjudit något större intresse och göra det ej heller mycket i år, ehuru det från några håll - försäkrats, att äfven stadsrepresentationen skulle betydligt omskapas.
Bortsedt från Stockholmsvalet ha
33 stadsValkretsar behållit sina gamla ombud och endast 14 skaffat sig nya sådana, hvarjemte 2 nya platser (för * Göteborg och Malmö) tillkommit samt ett val (för Halmstad-Engelholm) är upphäfdt.
De • skedda förändringarne ha dock med få undantag icke haft någon politisk betydelse, hvilket på många ställen kan förklaras af valkretsarnes opolitiska indelning, så att valstriden stundom inskränkes till en strid om borgmästare.
Antalet af dylika funktionärer, som förut var 9, har af Malmö stad ökats till 10, hvarjemte borgmästaren i Borås besegrat sin kollega i Ulricehamn, hvilken senare tagit sin reträtt till första kammaren.
Helsingborg har skaffat sig en öfverste i stället för sin förre demokratiske representant, hrF.
Borg, och Landskrona har ersatt venstermannen hr Öberg (som undanbedt sig återval) med en rådman G. The-strup, mot hvilken stadens högerparti uppstält en kapten med samma namn.
I Eskilstuna och Torshälla, der den gamle representanten blef återvald men nedlade sitt mandat, uppstodo tre kandidater med pretention att vara » Rundbäc-kare », men valkretsen utsåg en fjerde, nemligen fabrikör K. Söderblom.
Fyra stadsval äro emellertid af den art, att de påkalla särskild uppmärksamhet.
Genom valen af dr Wretlind för Göteborg, lektor Waldenström för Gefle och skolföreståndaren E.
J. Ekman för Ejistinehamn m. fl.
städer har det frireligiösa elementet inom andra kammaren ej allenast vunnit ansenlig tillökning, utan äftren fatt de ledande krafter som behöfvas för en inflytelserik ställning.
Möjligen hade den begåfvade och rättsinnade Göteborgsrepresentanten, hr S. Wieselgren, kunnat på denna sida spela en ledareroll, om han ej föredragit att som Caleb följa hr Abraham Rundbäck på tåget genom centerpolitikens ödemarker, — en uppoffring som en af Josuas stridsmän inom pressen lönat med det vitsordet att hr Wieselgren » äfven i annat än sin relativa ungdom har ett hinder för lämpligheten att med bästa möjliga effekt bära upp en partifana ».
Jemte de ofvannämda får valet af smedsmästaren J. Nyqvist för * de bottniska städerna betraktas som en seger åt vare sig nykterhetssträfvandet eller de demokratiska rörelema på det religiösa området.
Då dessutom erinras, att ett par val på landsbygden (särskildt i Vestmanlands län) hafva en frireligiös eller pietistisk karakter, synes det, som om de stela högkyrkliga formerna skulle komma att betänkligt skakas under den närmaste framtiden.
Mycket beror dock på huruvida de män, som inom det frireligiösa lägret åtnjuta största auktoritet, fatta sin ställning rätt och erinra sig, att frikyrkligheten är till sin natur demokratisk, att den så väl som demokratien i allmänhet kan ha sina brister, men att båda supplera och behöfva hvarandra för att sjelfva förädlas och så kunna tillsammans genomföra det, som är Jör nationen gagneligt.Några literära nyheter.
Notiser Af Oscar Levertin.
Björnsons nyutkomna stora roman * Det finger i byn og paa havnen » är ett af den moderna nordiska literaturons mest originela aibeten.
Kraftigt och starkt som det är skrifvet alltigenom, genomströmmadt af de stora granskogarnes och de blanka fjordvattnens friska dofter, af alla dessa sunda vindfliigtar, som spola undan hvaije sjukdomsfrö frän Norges bergsbygder, kunde det blott hafva den det har till upphofsman, den underligt rika individualitet, som ännu vid framskridna år förmår verka med en naturkrafts hela obändade ungdomsentusiasm.
Ty en sådan frodig alstringskraft som » Det flager » lägger i dagen, en sådan ursprunglighet och energi i utförandet af idéerna, en sådan öfverlägsen, segerviss humanism i lifsuppfattningon — och allt detta efter så många års oafbrutna produktion och outtröttliga fejder i alla riktningar — torde väl gifva den tydligaste fingervisning om, att Björnson utan getasägelse är en af diktens » utkorade härliga ».
Här är icke meningen att påstå, att Björnsons sista arbete är något helstöpt mästerverk utan vank eller lyte.
För ingen del.
Kompositionen är dålig, på många ställen utförd med en rent barnslig eller tölpig hand.
Långa episoder inflätas, som icke leda till något resultat, t. ex. uppslaget med den oäkta linien inom den Kurtska familjen, och den vidlyftiga skildringen af alla de unga flickorna, » generalstaben », tränger i så fullständig grad Thomas Rendaléns utvecklingshistoria i bakgrunden, att läsaren h varken förstår honom sjelf eller hans ytterst illa motiverade kärlekshistoria.
heller gifver den sluttendens, i h vilken bokens alla spridda maskor till sist löpa ut, något väsentligt nytt eller öfverbevisande.
Och jag tror knappast, att Björnson med den mer än med » En handske » förot förmår öfvertyga oss om riktigheten af sin uppfattning angående könens inbdrdes ställning.
Hvem är det då i sjelfva verket, som tror på denna så ensidigt, ja asketiskt predikade rigorism?
Björnson sjelf ' — och många damer, men märk väl, dessa senare de göra det instinktmessigt, kanske mest af obekantskap med lifvet, af obekäntskap med att man måste veta för att kunna döma i saken, der icke principen — såsom i åtskilliga äldre ogilta fruntimmerskotterier — anammas egentligen som en sorts » soulagement du coeur » .Men från ett sådant arbete som » Det flager » kan man frånse i mycket, derför att det i alla händelser står så mycket qvar.
Tänk Vara, huru oändligt mycket sant B. påpekar om försummadt i uppfostran, hnru många förbisedda faktorer Kendalen påvisar i sitt tal ... och så de konstnärliga förijensterna.
Som bekant inledes » Det flager » med en slägthistoria.
Och det är der det förekommer ett gammalt dokument, i hvilket Björnson skildrar slägtens grundläggning och första representanter i form af en gammal klerks naiva memoarer, författade på 1600-talet.
Och ton, språk, sede-drag, allt har der bidragit till skapandet af en kulturbild, som står rakt » hors de concours » i den nordiska literaturhistorien.
Och mot dessa rysliga tilldragelser, hvilka teckna sig ännu skarpare gent emot den heder-.
lige prestmannens sirligt urmodiga vändningar, kontrastera på det skarpaste de ljusa och leende bilderna från de unga flickornas uppväxt, skildrade som de äro med de yppersta franska qvinnotecknames hela själfulla älskvärdhet.
Mod ett ord, alla literaturvänner böra läsa och omläsa detta arbete — ty intet annat i samma väg finnes så uppmuntrande, välgörande och stärkande, beroende på den omständigheten, att hvaije sida i boken andas en tro på verldens utveckling och mennisko-slägtets perfektibilitet, som är så fast, att den kan försätta berg.
Något sådant kan dcremot minst af allt sägas om Henrik Ibsens sista verk,, femaktsskådespelet » Vildanden ».
Tvärtom så rik samtidens literatur än är på fullblodiga och energiska uttryck af pessimism, måste man dock leta med ljus och lykta för att hitta något som i dyster verlds-leda och intensivt menniskoförakt går upp emot detta.
Ibsen har ju sjelf oftare än någon annan nordisk skald demaskerat menniskornas och samhallslifvets skrymtande lumpenhet.
Han har förföljt futtighetcn med infall, som verkat förtärande, så brännande som stänk af en frätande syra, och han har piskat småsintheten med skorpioner.
Men just derför att hans utgångspunkt var så hög, blef hans indignation så stark.
Och alltid kunde man förstå, om man bara ville, att det låg sundhet i hans straffdomars beska dryck.
På hvar och en, som verkligen ville lära, kunde hans pjesor verka botande som lapis-bränningen på en sjuk.
Men » Vildanden » är skiifven af en man, som ytterst litet tror på, att det lönar mödan att » agera käringen emot strömmen » gent emot de menskliga lytena.
Skrattet i » Vildanden » förekommer så underligt hårdt, nästan skadegladt, och pjesens totalintryck är qväljande sorgmodigt och tungt.
Med ett ord, dess ton färg är sådan som man allra minst väntade det efter » En folkefjende », som dock — trots sin tragiska slutakt — hade något för Ibsen ovanligt frimodigt och friskt öfver sig.
Eller var det icke öfver dr Stockmans förklaring på folkmötet något af ett april-vädcrs käcka islossningsbuller?
Men i » Vildanden » har Ibsen löpt hela skalan ut.
Han inför ju der en ung man vid namn Gregers, hvilken lider af kronisk » rättskaf-fensfeber » och efter allt hvad man kan förstå är skildråd som en karri-katyr på bärarne af hans egna idéer; i mun på Hjalmar Ekdal, den skräf-laade fotografen, ' åt hvilken författaren egnat hela fem akters skarpsin-niga psykologi, lägger han anmärkningar om sin egen äktenskapsuppfattning hvilka låta som det blodigaste hån.
Den som skrifver dessa rader förefaller det, som låge det något af literär öfverspekulatkm ock onatur i en sjelfprisning af denna art.
» Vildänden » är alltigenom ett karaktersdrama och innehåller som sådant mängder af rent förträffliga och geniala drag.
Liksom i alla sina senare pjeser har Ibsen här totalt vräkt undan alla konventionela figurer och händelser från sin framställning.
I karaktersteckning, samtalsspråk och scenbygnad står » Vildanden » kanske närmare Ufvet än de flesta nordiska skadespel.
Han läse i ex. andra akten med dess ypperligt tecknade famijjeinteriörer från en fattig fotografis hem.
Husliga små missöden, existensbekymmer, tusen drag från hemliivet, hvilka mästerligt belysa de olika viljorna i den lilla kretsen — allt sådant är ju nytt och ovanligt på scenen.
Och denna detaljernas och teknikens naturalism står i underlig motstrid med den lust för allegorier, som i » Vildanden » får mera uttryck än eljes hos Ibsen och i det kuriösa menageriet på fotografens vind når sin bisarraste höjdpunkt.
Af karaktererna är Hedvig, den unga flickan, med hvars tragiska död pjesen så gripande och hemskt slutar, den mest sympatiska.
Och den egendomligt poetiska och fina framställningen af den öfverspända, fantastiska flickan och de underliga infallen, det själfulla väsendet, det kärleksfulla hjertat och det brådmogna sinnet påminner i åtskilligt om Björnson.
Mest utförd är fotografen, tecknad alltigenom med en beundransvärd, saftig styrka, en förvånande rikedom af träffande enskildheter.
Men så genomgående ynklig och kräkaktig som han är, har han nästan fått för mycket af skaldens uppmärksamhet.
Han är för mycket blott och bart » pjalt » för att kunna binda intresset vid sig under hela pjesens gång.
Vi genomskåda mannen redan i böljan, och under den femakts-långa exekutionen kommer man ofrivilligt att tänka på den gamle Upsalaprofe8soms träffande uttryck: Man lyfter icke en slägga etc. etc.
Af personerna äro flere i all sin raska skizzering helstöpta mästerverk af sann och humoristisk karakteristik.
Men att Ibsen i » Vildanden » verkligen förmått, hvad han förmått, att det verkligen blifvit något spännande, intressaut lif öfver ett ämne, som till hela sin tankesfer är så abstrakt och allegoriserande, detta vitnar mer än något annat om den hänförande och storartade dramatiska förmåga, han eger.
I sammanhang med dessa två nyheter torde jag få påpeka ett äldre arbete, som derigenom att det nyligen för första gången kommit ut i svensk drägt, har rätt att fordra ett omnämnande.
Det är Kristian Elsters » Farlige Folk?, under titeln » Farliga karlar » öfversatt af Gustaf af Geijerstam.
Elsters bok har i Sverige icke uppmärksammats som den bort Men dess beundrare äro deremot så mycket mera fanatiska.
Ty det finnes knappast något verk (med undantag af Niels Lyhne), der dagens unga menniskor bättre skildrats, och intet fins som kärleksfullare, med en storsintare humanism låter vår tids olika lifsåskådningar drabba samman.
Man måste gå till Turgeniewför att återfinna en sådan anda af nobless och rättfärdighet och flere af bokens scener kanna i poetiskt kraft och fin karakteristik blott jem-föras med romanliteraturens yppersta.
Som bekant dog Elster, medan han sysslado med korrektaret pa » Farlige Folk ».
Allt hvad hanskrifvit förut, är som stadier till detta arbete, der han koncentrerat hela sin lifsgerning.
Och det så, att det sent skall glömmas.
Ypperst i boken Sr Kornetia Vik.
Ingen qvinnogestalt i de nutida författarnes stora porträttgalleri är mig kärare.
Och det att tusende före Elster gått förbi henne, utan att fösta sig vid den bleka, stilla qvinnan, utan att förstå att hon i all sin bräcklighet var starkare än de «tarka, ty hon förmådde med sin kärlek upplösa motsatser, dem intet mannaförstand kunnat bilägga, detta, att sa många före sett henne öfver .hufvudet och trott, att hon var obetydlig, derför att hon intet hade att pråla med, det, säger jag, gör sannerligen icke Eleters triumf mindre.
Snarare tvärtom.
Yäntade nyheter i svenska bokmarknaden.
I dessa dagar har man, enligt hvad red.
erfarit af den aktado firman, att från P.
A. Norstedt och Söners förlag emotse födande vigtiga arbeten.
Första delen af &gt;C.
T. Odhners » Gustaf III: s historia », det verk hvarpå förf.
nedlagt så många års forskningsmödor.
En ny del ar F. F. Carlsons * Carl AII » samt Boströms föreläsningar i religionsfilosofi.
Efter det muntliga föredraget Redigerade och utgifna af Sigurd Ribbing (520 halfspaltiga sidor) .Utländsk literatur.
» Les filles de John Bull. »
För läsarne af det i fjor äfven i svensk drägt utkomna arbetet » John Bull et son ile » torde det vara en angenäm nyhet att en fortsättning af de pikanta skildringarne nyss under ofvanst&amp;ende titel lemnat pressen.
Äfven detta verk lär vara att förvänta i svensk öfversättning.
Förbehållande oss att i ett kommande häfte möjligen meddela ännu ett eller annat utdrag ur originalet, skola vi i dag återgifva något som sär-skildt bör intressera med anledning af Strindbergs uttalanden i häftets första artikel.
Att en i och för sig frisk och sund friskara — den som yrkar rättighet för qvinnan att, icke mindre.
' in mannen, få tillgodogöra sin begåfning och sin arbetsförmåga — hos oss råkat i händerna på en förment frälsningsarme, Ibsen och hans imitatörer, hvilka förr eller senare skola fastna i en återvändsgränd, förefaller oss alldeles påtagligt Reaktionen måste förr eller senare komma.
August Strindberg har i » Giftas » kastat ut en svärm af raketer som belyser återvändsgränden Han har vår tidskrift i mera direkt uttalat sina meningar.
Den spiri-tuele franske författaren må nu sekundera Strindberg, i det han skrifver:
Qvinnan är ett konstalster, farligt att handtera, och har man några små sanaiugar att säga detta skapelsens mästerverk, så erkänner jag.
att man måste iakttaga stor försigtighet.
Emellertid, när qvinnan, med eller utan vårt samtycke, blifvit oss gifven till följeslagerska, hvarfor skulle vi inte helt artigt och vackert men uppriktigt, kunna säga henne » Låtom oss försöka att förstå hvarandra.
Hvad viljen ni?
Jag hör er ständigt med hög röst åberopa qvinnans emancipation.
Ni behöfveri * icke längre vårt beskydd och kunnen vara oss förutan.
Under århundraden hafva vi dragit värjan för or och nu anses vi knappast goda nog att draga vexlar.
Ni viljen blifva likstälda med männen; ni som borde vara fullt tillfredsstälda med att vara dem obestridligt öfverlägsna.
Ni äro sköna och sinnrika, med ett ord, ni äro englar och männen egna er en tillbedjan, som gränsar till dyrkan, önsken ni nya pligter, för att ställa mannen i större skuld?
Jag försäkrar er, att då kommer han att göra bankrutt.
Era förnämsta pligter äro att vara sköna, behagliga och älskvärda, och att ni fortfarande viljen vara sköna betvifla vi ej, men ni viljen upphöra att vara älskvärda och behagliga.
Ni ämnen kanske göra uppror, såsom under Aristophanes ’ tid.
Under hvilka förhållanden skulle ni känna er tacksamma mot oss? %
Viljen ni byta roller med oss?
Jag erkänner att i framalstrandet af menmskoslägtet er lott är mer smärtsam, än den som tillkommer oss, men är den ej också don skönaste?
Lyckans beherskarinnor, ligger ej ve riden för era fotter?
Ni viljen blifva fria?
men vi äro ju redan era slafvar.
Ni viljen stifta lagar!
och det gören ni ju för oss alla.
Och till och med, oss emellan sagdt, låten ni icke männen rösta efter er smak, i Deputerade-kammaren?
Ni viljen hafva större inflytande.
Kunnen ni då ej vara lyckliga och nöjda i medvetande af att det är en qvinna, som gjort menniskoslägtets olycka; och att en qvinna varit orsak till alla stora händelser från trojanska kriget till det fransk-preussiska; och att med ett ord qvinnan leder oss till alla våra vackra handlingar och alla våra brott.
Ni säger med stolthet att Jeanne d ’ Arc, Charlotte Corday, M: me Stael och George Sand hafva tillhört ert kön; men som jag nyss sagt är qvinnan ämnad att vara mannens följeslagerska, — huru många mäoner kunnen ni nämna som skulle känna sig lyckliga af att få en af nämda damer till hustru?
Qvinnans emancipation, hvilken vacker fras!
hvilket nätt skämt!
hvilken välljudande platthet!
Nej, mina damer, följen icke de råd de gifva er, dessa blåstrumpor med glasögon, som vilja aflägsna er från oss och oss från er.
Ju mer ni tänken att likna oss, dess mer förloren ni ert behag.
Elektri-citeter af olika namn draga till hvarandra, men de med samma namn stöta bort hvarandra.
Qvinnans namn skall alltid förblifva ärofullt, ty det är liktydigt med skönhet, ömhet, mildhet och försakelse och alla dygders heliga trupp; det skall äras (ack vare Lukretia, Penelope och Coruelia, antika och moderna, tack vare alla hängifna döttrar, ömma hustrur, beundransvärda mödrar » och tusentals obemärkta hjeltinoor, som påminna oss om skaldens uttryck, att de dygdigaste qvinnorna hafva varit de, om hvilka man talat minst
Ur dagetts krönika.
8Orvar Odd om helgonen i Lund.
I » Nya kinesiska bref », i Aftonbladet 1844.
Det gamla Lund käns ej igen Den fordna korsverksstaden,
Stenmur stiger vid stenmur opp,
Re ’ n hela langa raden.
Det Brunius är, som med näpen konst Här medeltiden härmar;
Moderna verk uti fickformat '
Med götiskt pressade permar.
Fru » Karolina » käns ej igen Se ’ n blott i går.
Besinnom,
Att götisk är bon utanpå Och rent » katolsk » är hon inom.
Der förr Esaias strödde sitt skämt Eller sjöng om frihet energiskt,
Der smyger nu pietisteri t Gulögdt, gräfenbergiskt.
Der fordom snille och lifslust ej Behöfde samvetspl&amp;ster,
Der suckar nu ett maktlöst ve Inom götiska fönsterposter.
Så har till det bättre sig staden vändt — Den annat tror, Gud straffe!
Och lefver af fromhetens clost nu Och af dygdens cikoriekaffe.Yår polemiske skald.
Några ord med anledning af C.
D. af Wirséns senaste diktsamling *.
Åf Hellen Lindgren.
D. af Wirséns diktsamling » Sånger och bilder » blir förmodligen mer än de flesta dylika utsatt för skiljaktiga omdömen.
Dertill finnes ett ganska naturligt skål.
Skalden har som bekant stält sig polemisk mot realismen och förfäktar, kan man gema säga, en till ytterlighet drifven idealism, så att säkert till och med många af hans meningsfränder i vissa afseenden icke vilja gå så långt som han.
Hr Wirséns högerprinciper hafva från det ena året till det andra tillväxt i fasthet, och han kan knapt numera med lugn eller opartiskhet bedöma något, som afiägsnar sig från hvad han betraktar som konstens och dermed också lifvets A och O: lugn och hasmoni.
Det skall icke kunna förnekas, att denna ensidighet och ytterlighet är det utmärkande draget för hr Wirséns prosaiska författareskap.
* Hos den for våra läsare från 1882 bekante kritikern A.
Har a hi son, som då utförligt granskade hr Wirséns skaldskap, hade vi redan gjort anhållan om en uppsats öfver de nya dikterna, då en annan af våra värderade medarbetare sjelfmant infann sig med ett bidrag i ämnet.
Vi hafva icke
* tt något hinder för införandet af båda dessa artiklar, som supplera hvarandra.
RCli,
Ur Dagens krönika.
QDen har lagt sin hand tungt på äfven hans poetiska alstring.
Hos hr Wirsén är det icke. » indignationen, som gör versen », och hans begåfning är icke satirisk eller kritisk.
Vore.
den detta, då skulle denna partiskhet komma hans diktning till godo, och den skulle göra honom till en reaktionär diktarstorhet.
Men hr Wirséns diktarstorhet är icke af det tendentiösa slaget, och hans begåfning ligger på ett helt annat fält än det der han sjelf förmodligen anser den ligga.
Man skulle med kännedonr om hans åsigter vänta att finna honom mest hemmastadd och mest inspirerad, när han behandlar dc ämnen, som hans partisinne glöder för och som ega hans förstånds hela sympati, men ett större misstag än detta kan man knapt begå.
Det kyliga och kalla i sådana stycken som hans tillfällighetsdikter vid en eller annan högtidlighet, der retorisk stät skall utvecklas, är påfallande, och han använder här fåfängt både sporre och betsel för att göra Pegasen villig, det ädla djuret vägrar emellanåt att lyda och alla diktarens ansträngningar äro fåfänga.
Hr Wirséns styrka ligger icke heller enligt vårt förmenande i det svärmiska drömmeri, åt hvilket han skattar så ofta, undantagsvis med ganska vackra verser, vida oftare ined ganska medelmåttiga.
Man skall hvarken finna perloma bland hr Wirséns dikter i de blandade dikterna eller i de religiösa.
Till sin höjdpunkt kommer diktaren först i minnesbilderna.
Dermed skall icke förnekas, att vissa af de blandade dikterna höra till skaldens bästa, men det är just sådana, i hvilka han besjunger i naturen, hvad han i lifvet drager i hämad emot, t. ex, i » blå dagrar », der det heter:
Lekfullt trots och helsa blandas i hvar yster flägt i dag, en oandlig glädje andas man i hvarje andetag.Det är tyvärr blott i naturen, hr Wirsén vill erkänna, ^tt trots och helsa kunna blandas.
Erkände han, att detta kunde ske i lifvet såväl som i naturen, skulle man säkert af hans hand kunna vänta sig lifsmålningar lika friska som denna naturmålning.
Äfven bland de religiösa dikterna nekar jag visst icke, att det fins vackra saker.
» Palm och törne » är till och med mycket vacker och i » frid vare Eder » har dik- • taren nått, hvad han åsyftat, i fullaste mått.
Men bland dessa religiösa dikter hittar man också på sådana, under hvilka man icke väntat sig hr Wirséns namn, och totalintrycket af dem är icke något oblandadt godt.
Man kan spåra goda ingifvelser äfven i de dikter der hr Wirsén besjunger ett förloradt paradis och en försvunnen gyllene ålder, men liksom hans sångmö i de polemiska utfallen blir alltför trumpen och misstänksam för att vara tilldragande, blir hon alltför ängslig och elegisk, alltför orimlig möt nutiden och alltför nådig mot forntiden för att här vara egentligen älskvärd.
I motsats mot det negativaj som skalden klandrar hos samtiden, skulle man väl vänta sig att här finna så mycket mera af det beuncjrade positiva; dock är det svårt att här upptäcka något annat positivt än ett löfte om ett kommande godt, en religiös fingervisning utgör den enda praktiska vägledning hr Wirsén lemnar.
Också tror jag skaldens varmaste beundrare skulle råka i trångmål, om de skulle åtaga sig att definiera skaldens lefnadsvishet.
Sväfvande och tomt förefaller det alltid att lefva på idel framtidsförhoppningar.
Det jordiska är ett närvarande, och, det kan icke och får icke lefva historiskt på ett förflutet eller religiöst på ett tillkommande.
Man kan derför med full rätt på skalden tillbakakasta beskyllningen för blott negativitet, på sitt sätt.
Hvar är det då man finner diktaren, den verklige fullblodsdiktaren, den skald, som jag för min del sätteröfver Snoilsky i omedelbar inspiration, i smekande välljud?
I ett sådant stycke som beskrifningen öfver Julius II, i ett sådant, som i beskrifningen Öfver Rafaëls ungdom i Perugia, begge tillfinnandes i minnesbilden öfver.
Rafaël, det är der han finnes.
Han finnes, der han är med förlof till sägandes och huru stötande det än ma förefalla att använda ett sådant uttryck här — han finnes, der han är realistiskr der han- håller sig till verkligheten, der han målar med ord, der han har en historisk personlighet att teckna och får lof att följa honom steg för steg.
Då — när hr Wirsén alltför mycket vördar den verklighet han står inför för att göra några utflykter, när han inskränker sig att tolka och förklara, da får hans dikt ett lugn och en klarhet, som är forskningens ädla lugn och klarhet, och han framtrollar en bild, som är skönare än alla svärmeriets öfverdrifter.