Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om förslagets syfte endast vore, såsom en talare här bakom uttryckt sig, att öka vår juridicorationalistiska litteratur, så skulle jag icke uppträda, för att understödja detsamma.
Men jag har föreställt mig att det har ett annat syfte, nemi. att göra de lagar och författningar som vi hafva litet tydligare.
Hvar och en som haft affärer har nog också haft det missödet att ega rättegångar.
Om man frågar en jurist i en sådan sak, får man vanligen det svaret: »det är min åsigt, men ni kan ju fråga någon annan, han torde hafva en alldeles motsatt mening.»
Detta har handt mig sjelf; ty jag har i en och samma fråga rådfört mig med ganska utmärkta jurister, och fått ganska stridiga svar.
Jurisprudensen är sådan att man kan tolka lagarne efter sin särskilda åsigt.
Det vore väl lyckligt, om de lagar och författningar, som utkommo, voro så tydliga att alla kunde förstå dem, och hvar och en veta, hvad han hade att rätta sig efter.
I detta syfte har jag fattat, att den blifvande lagberedningen skulle komma att verka.
Sparre har kallat den en lagfabrik, derföre att den skulle öfverse och förbättra lagar.
Hvad är då LagUtsk. annat än en lagfabrik?
Det har likväl den förtjensten att vid hvarje Riksdag framkomma med allt bättre och bättre förslag, och jag 108 Den 7 Mars. tror att förhållandet skulle blifva detsamma med Lag-beredningen.
Att man med samma exempel kan bevisa motsatsen af en sak, det bar Gr.
Sparre nyss ådagalagt.
Hr Gr:n säger nemi.: »den som är initierad i förhållandena och fullkomligt vet hvarom lian skall lagstifta lian finner nog också ord derför.»
En stund derefter säger Hr Gr:n, att Lag-beredningen som utgaf 173 i års lag icke gjorde annat än kodifierade, hvad några utmärkta personer förut uttänkt, nemi.
Stjernhöök och Kålamb.
Här är just fråga om att kodifiera, hvad som utmärkta män förut uppfunnit.
Om, som sagdt är, det stora ändamålet kunde vinnas, att författningarne blefvo tydligare än hittills, och en mängd gamla författningar, sorn motsäga hvarandra, blefvo undanröjda, så anser jag det viii vara värdt den utgift man här ifrågasatt.
Man har vidare sagt, att Hr Hjertås amendement lade hinder i vägen och att det förvillade frågan.
Jag vet ingenting enklare än att Utsk., med afslag af detta amendement, tillstyrkt bifall till frågan i hufvudsaken.
Åkerhjelm har antydt att motionären icke nog utvecklat sin afsigt.
Nu har motionären utvecklat sin afsigt närmare än i sjelfva motionen, och då Frih.
Åkerhjelm förklarat att han ansåg ändamålet nyttigt, godt och önskvärdt, om icke Hr Hjertås amendement lade hinder i vägen, så anser jag att Hr Frih. icke kan hafva någonting emot en återremiss, då Utsk. derigenom blir i tillfälle att undanrödja dessa hinder.
Det är ur denna synpunkt som jag yrkar på återremiss, och upmanar Hr Dalman att med mig deruti instämma.
Hr Dalman förklarade sig häri instämma.
Förslaget har blifvit så grundligt granskadt af Gr.
Sparre, att jag ej vidare dervid vill uppehålla mig.
Jag önskar endast fästa upmärksamhet vid en omständighet likväl nog egen att icke böra förbigås.
För några dagar sedan, när KegeringsBätten här förevar, yrkade samme talare, som nu är motionär, att nämnde Kätt icke borde bifallas, då den troligen komme att utgöras af »en hop ålderstigna gubbar», hvilka, »sittande i en bur för sig», endast skulle »söka bibehålla den gamla »mönjan».
Ett Lärdt uttryck om våra lagar.
Det återfinnas dock i Hr JustitiseKanslerens nu justerade yttrande.
RegeringsRätten skulle likväl, som bekant är, både granska och tillämpa författningar.
Det förefaller då besynnerligt att samma person nu upträder med förslag till ett embetsverk, som endast skall i lämplig form utstyra Regeringens lagförslag.
Förtjenar icke då detta embetsverk snarare benämningen sinecure än den mycket klandrade RegeringsRätten?
Skulle denna sednares ledamöter verkligen utgöras af »ålderstigna gubbar», månne ej då Lag-beredningen blefve »urgubbar»?
Jag röstar för bifall till Utsk:s Betänk.
Jag har begärt ordet, emedau Hr
Dalman ansett mig i mitt yttrande hafva talat om en sak, hvarom här ej var fråga.
Jag anhåller få fästa upmärksamheten på att jag anförde såsom ett bevis på huru outvecklad motionen var, att vid remissen af densamma hade Hr Hjerta instämt, med hemställan der - Den 7 Mars. 103 jemte att det af motionären äskade anslaget icke måtte beviljas för längre tid än till nästa statsreglering, emedan den idée motionen innehåller förtjenade en vidare utsträckning och utveckling i den syftning att den föreslagna lagberedningen tillika blefve en önskvärd förmedlande, icke beslutande, men rådgifvande myndighet, stående emellan Konungamakten och B.. St:r, och som kunde förbereda de mål, som utåt Regeringen skulle afgöras; och om hvilken auctoritets organiserande tiden vore inne vid nästa Riksdag att väcka motion.
Dalman har i sitt yttrande sökt ådagalägga att Hr Hjerta misstagit sig om motionärens afsigt och syftning.
Mig förefaller det deremot alldeles tydligt, att den af Hr von Koch väckta motion innebär fröet till Hr Hjertås mera utvecklade förslag, hvilket deraf skulle blifva frukten.
Att man framhåller detta såsom ett bevis på, huru litet utvecklad motionen är, kan väl icke kallas att tala om hvad som ej hör till ämnet P Hvad angår Frih.
Baab, så anhåller jag att äfven han ville fästa upmärksamheten vid hvad jag nu anfört; ty då skall han kanske finna att motionen icke är så fullt utvecklad som han föreställt sig.
Jag förnyar min anhållan om bifall-till Betänk.
Det sammansatta Utsk. yttrar i sitt Betänk.: »att det icke kunnat bilda sig ett fullständigt omdöme om hvarken den egentliga arten eller omfånget af den verksamhet den ifrågasatta Lag-beredningen skulle komma att utöfva, enär det vill synas, som densamma skulle dels inskränka sig till endast en redaktions-byrås bestyr, dels och derjemte utgöra en rådgifvande myndighet uti Regeringsärenden».
Jag för min del anser att Utsk. haft ganska goda skäl för denna sin åsigt; och att från hvilken synpunkt man än betraktar motionen blir den alltid oegentlig.
Om man nu först antager att med densamma endast afses en redaktionsbyrå, så hemställer jag till Hrr, om det är troligt att verkligt skickliga män skulle vilja egna sitt lif åt att nedskrifva hvad andra uttänkt, och endast sysselsätta sig med att sätta form på andras tankar.
Om åter, hvilket sannolikt är meningen, denna Lag-beredning äfven skulle få tänka något sjelf och framlägga produkterna af dessa sina tankar, så återstår att få veta, om denna Lag-berednings ledamöter skulle vara uteslutande sysselsatte inom
Lag-beredningen eller derjemte hafva andra sysslor.
Det högt tilltagna Statsanslaget tycks antyda att de endast skulle sysselsätta sig med Lag-beredningens göromål, men dervid uppstår den olägenheten att dessa ledamöter då i längden endast skulle blifva theorethiska projektmakare.
Afven den mest praktiska kommer i längden, om han endast sysselsätter sig med uppgörandet af förslag, att glömma praktiken, förlora ur sigte, hur det går till i lifvet, och blifva främmande för dess förändringar och skiftningar.
Och det är derföre föga troligt att denna Lag-beredning skulle komma att producera serdeles tydliga Lagar.
Man har jemfört Lag-beredningen och RegeringsRätten.
Dem emellan är likväl den stora skillnaden, att RegeringsRätten icke endast skulle sysselsättas med att skrifva nya författningar och yttra sig deröfver, utan den skulle äfven no Den 7 Mar s. tillämpa dem.
Der räckte theori och praktik hvarandra handen; i Lag beredningen står theorien ensam.
Om man åter antager, att
Lag-beredningens ledamöter på samma gång skulle vara praktiska tjenstemän, så kommer Lagberedningen att blifva ett slags juridiske praebende.
Vi hafva nyss utdömt de ecclesiastika, och de juridiska prcebendena skulle åtminstone icke blifva sämre aflönade; ty man har begärt 20,000 ll:dr om året för endast 3 eller 4 personer.
Jag anhåller vördsamt om bifall till Betänk.
Ehuru obenägen att uptaga E. o. Ad:s tid kan jag ieke underlåta att uttrycka min ledsnad, om det anförande jag hade vid remissen af motionen, och hvilket man här kallar amendement, skulle lägga hinder i vägen för ett förslag, som man eljest anser rigtigt.
Man tror nemi. att om Hr von Köchs motion antages, så skall den kunna leda till verkställande af det mål som jag antydt, men hvilket man anser för något förskräckligt, som skulle lägga sig mellan Konung och folk.
Men om man till nästa Eiksdag beviljar det begärda anslaget för det ändamål, Hr von Koch afsett, så följer deraf ju ingenting annat, än att vi under tiden hafva tillfälle att besinna oss på, huruvida det vore helsosamt eller icke att fortgå i den rigtning jag antydt.
På grund af hvad Gr.
Lagerbjelke anfört får jag säga att ett icke fruktlöst föremål för den åsyftade Lag-beredningen kunde blifva at-t närmare skärskåda de förslag till nya Lag-förändringar, som antingen K. M. eller K.
St:r kunna komma att framlägga.
Domstolens ledamöter hafva hittills yttrat sig öfver sådana lagförslag, men med den trägna sysselsättning, hvaraf Högsta Domstolen är upptagen, vore det kanhända ändamålsenligt om någon annan myndighet funnes, som kunde bereda dessa ärenden på mera fullständigt sätt, än af Högsta Domstolen skäligen kan fordras; ty hvar och en kan icke göra mer än hvad som är en mans höfva.
Det är på dessa skäl som jag tror, att den summa som användes för en sådan Lagberednings aflönande ingalunda är förspilld.
Män af det juridiska facket tvista icke allenast om motionärens syfte med sin motion, utan äfven om nyttan och nödvändigheten af densamma.
A ena sidan säga de som hylla motionärens mening, att man härigenom skulle undanrödja all tvetydighet i lagar och författningar, och göra alla advokater obehöfliga, och att denna Lag-beredning skulle kodifiera hvad andra utmärkta män uttänkt.
Om man ser efter hvad motionären föreslagit, så finner man att han yrkat, att ett förslagsanslag af 20,000 K:dr K:mt skulle ställas till
M:s disposition för att användas åt trenne ledamöter, hvilka skulle bilda en Lag-beredning.
Att man misstar sig, om man tror att man kan vinna så stora ändamål med 20,000 B:dr, har blifvit ådagalagdt af talare å andra sidan.
Jag vill icke underkänna motionärens goda syftning, och jag erkänner det felaktiga uti att vår lag är så skrifven att den kan tvetydas, men jag undrar om det icke till en del kan tillskrifvas juristerna sjelfva, som någon gång söka vända lagen och Den 7 Mars. lil i densamma uptäcka tvetydigheter.
Jag liar läst många af dessa författningar som man klandrar, och med det förstånd, hvarmed jag är utrustad, utan att ega någon juridisk bildning, har jag ieke kunnat finna några tvetydigheter i dem, ehuru juristerna ansett dem kunna tydas på olika sätt.
Om man icke sjelf söker tvetydigheter, så skulle sådana icke så ofta finnas.
Jag hemställer till Eder mine Hrr! om det är skäl att bifalla det föreslagna anslaget, då man tvistar icke endast om motionens syfte, utan äfven om dess nytta.
Ar det på detta sätt som man skall hushålla med Statens medel?
Såsom ledamot af StatsUtsk. vet jag, huru man nödgas vägra anslag till de nyttigaste företag blott derföre att man ieke har pengar.
Skall man då bifalla förslags-anslag till ett ändamål, hvarom man icke en gång är ense, att det är nyttigt?
Jag beklagar af innersta hjerta att Frih.
Raab varit så olycklig, att han, då han rådfrågat jurister, funnit den ena vara af olika tanka med den andre, men jag tviflar på att han någonsin blir lyckligare.
Vi må få hvilka lagar som helst, om så förträffliga lagstiftare som Solon och Moses åter upträdde på jorden, så vågar jag påstå att juristerna ändå skulle blifva af olika meningar.
Vi göra oss, i sanning, allt för stora förhoppningar, om vi tro att man genom tillsättandet af en Lag-beredning skall kunna förekomma att den ena menniskan anser för sin rätt hvad den andra anser för sin.
Så länge två personer kunna hafva nytta af samma sak, så länge blir det också olika åsigter om hvad som är rätt, och jag vågar icke smickra mig med att någonsin en sådan guldålder skall inträffa att inga olika meningar uppstå.
Hvad jag vidare beklagar är att Hr Frih. ansett mig hafva gjort mig skyldig till en inconseqvens, ty jag fruktar att jag med skäl kan kasta beskyllningen tillbaka.
Hr Frih. har sagt, att jag yttrat det 1734 års lagarbete bestod i en kodifikation, och nu påstår Hr Frih. att den ifrågasatte Lag-beredningen skulle kodifiera.
Här är icke fråga om någon kodifikation; ty dermed förstår man att sammanföra spridda lagar till ett helt, men aldrig har jag hört någon kalla för kodifikation, att gifva form och uttryck åt en tanke, som hos en annan är uprunnen.
Jag anser för orätt att åt en komité öfverlemna att göra upränningen och åt en annan att göra sjelfva redaktionen.
Enligt min tanka bör den som gjort upränningen äfven gifva den form i ord; ty just genom att kläda sin tanka i ord, tvingas man att tänka klart.
Raab: Hr Bildt anser att man ej bör bifalla ett förslag, om hvars nytta man icke en gång är ense, då StatsUtsk. till följe af brist på penningar nödgats afslå många, enligt Hr Bildts tanke, särdeles nyttiga motioner.
Jag för min del tror att ännu aldrig ett anslag blifvit föreslaget, utan att någon deremot gjort invänd ningar och om StatsUtsk. ej skulle tillstyrka andra anslag än de, som icke rönt någon motsägelse, så hade ännu aldrig något anslag blifvit tillstyrkt.
Hr Bildt har vidare sagt att förslaget bör falla, derföre att jurister äro af alldeles motsatta åsigter ang:de förslagets 112 Den 7 Mars. nytta.
Sparre förklarat, att huru än lagar och författningar må upgöras, så komma ändå alltid jurister att blifva af olika mening.
Efter en sådan förklaring hoppas jag att man icke fäster någon vigt vid juristernas åsigt, utan att de, som icke äro jurister, få afgöra frågan.
I anledning af den nu och ofta emot juristerne framkastade beskyllningen att de skulle i lagarne upsöka tvetydigheter, som för andra ej voro märkbara, må det tillåtas mig att hemställa om icke de, hvilka påkalla juristerne såsom skiljemän i fråga om lagarnes tolkning, företrädesvis böra anses såsom upfinnare af tvetydigheterne.
Till ådagaläggande af beskyllningens halt kan det för öfrigt vara nog att erinra, hurusom hvarje blad i ett lexicon visar att skiljda begrepp mången gång betecknas med samma ord, hvaraf naturligen måste .följa, att ett med ord uttryckt omdöme lätteligen kan af olika personer på olika sätt uppfattas och att sådant i samma mån ofta inträffar, som den talande eller skrifvande underlåter att reda sina tankar eller bestämma deras uttryck.
Sjelf har jag visserligen åtskilliga år praktiserat som jurist, men vet mig aldrig hafva i lagarne söht en tvetydighet, ehuru jag mera än en gång funnit en sådan.
Sedan öfverläggningen härmed förklarats vara fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställt att, sedan Hr
Dalman afstått från sitt särskildta yrkande och förenat sig med den som begärt återremiss, i afseende på förevande Utlåt, endast var yrkadt af åtskilliga ledamöters bifall och af andra återremiss, blefvo propos:r först till bifall och derefter till återremiss å detta Utlåt, framstälde och besvarade med blandade Ja och Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde om It. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s Utlåt., samt efter härom med starka Ja och åtskilliga
Nej afgifne svar, förklarade, det han ansåg Ja hafva varit öfvervägande.
Ånyo föredrogs Sammansatta Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.- Utsk:s d. 28 sisth Febr. och d. 4 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 9, i ani. af väckte motioner ang:de förklaring öfver K. Kungörelsen d. 17 Juli 1847, rörande utarrendering af Kungsgårdar, Kungs ladugårdar och andra Kronolägenheter.
I det nu föredragna Utsk:sBetänk. hyllas en grundsats, hvilken jag för min del icke kan gilla.
Meningen med den optionsrätt, som omförmäles i K.
Kungörelsen af d. 17 Juli 1847, rörande utarrendering af Kungsgårdar, måste väl vara, att den, som på en längre tid på arrende innehaft en Kungsgård, också skall vara berättigad att vid arrendets slut, då Kungsgården ånyo bortarrenderas, i första rummet öfvertaga densamma, på det att han derigenom må blifva i tillfälle att godtgöra sig de kostnader han under sin arrendetid på Kungsgården nedlagt.
Detta Den 7 Mars. 113
Detta anser jag vara öfverenstämmande med rättvisa och billighet, men jag kan icke finna hvarföre denna fördel skall utsträckas äfven till dem, som fått Kungsgården till skänks under en viss tid, och deraf dragit all uptänklig fördel.
Med afseende på första delen af Betänk, instämmer jag föröfrigt i den af Hr Arosenius afgifna reservation.
Hvad vidare angår sednare delen af Betänk., så är den, om möjligt, ännu mera rättsvidrig.
Yi känna alla, att om en boställsinnehafvare utarrenderar sitt boställe till annan person, så är det icke den sednare, som får ansvara för boställets vård och skötsel, utan Kronan håller sig till boställsinnehafvaren, om vid afträdessynen arrendatorn befinnes hafva vanvårdat bostället.
Har då arrendatorn något att gälda med, så blir det en enskild sak mellan honom och boställsinnehafvaren, men kronan söker i alla händelser ut sitt hos den sednare.
Att under sådana förhållanden tillägga den person, som icke står i något ansvar hos Kronan, för det boställe han arrenderat, en fördel framför den, som detta ansvar åligger, är ju då en så uppenbar orimlighet, att jag knappast förstår, huru Utsk. kunnat framkomma med ett sådant förslag.
Annu mindre skäl är således för handen att bifalla denna del af Betänk., hvilket, såsom saknande all rättsgrund för sig, jag yrkar måtte i hela sin vidd afslfls.
I motsats till den si?te värde talaren yrkar jag bifall till Betänk.
Sammansatta Stats-samt Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. har föreslagit att vid utarrendering af Kronans till enskilda personer förlänade lägenheter, eller vid utarrendering af indragna boställen, K.
Kungörelsen af d. 17 Juli 1847 skulle tillämpas.
Den grundsats, som i författningen finnes nedlagd är att tillförsäkra innehafvaren af Kungsgården eller bostället optionsrätt vid en blifvande auktion.
Jag kan icke inse att någon våda skulle kunna upkomma, om denna grundsats tillämpades såväl vid utarrendering af kronans till enskilde personer förlänade lägenheter, som vid utarrendering af indragne boställen, ty författningen föreskrifver, att före utarrenderingen skall försiggå en värdering, hvarvid bestämmes ett maximi- och ett minimi-belopp.
Brukaren af jorden tillförsäkras ingen annan fördel än rättigheten att betala maximum vid en blifvande auktion.
Kronan kommer ej att dervid förlora något, men enligt min tanka kommer det att ligga i brukarens eget interesse att väl sköta jorden, om han derigenom kan hoppas att äfven fortfarande få bibehålla arrendet.
Den siste värde talaren har äfven yttrat att det vore obilligt att denna förmån tilldelades brukaren af bostället framför indelnings-innehafvaren.
Enligt mitt sätt att se saken kommer brukaren af ett boställe i precis samma författning som den, hvilken förut arrenderar Kronojord, och i båda fallen skall en värdering ega rum, hvarvid ett maximi- och minimi-belopp fastställes.
På skäl jag anfört förnyar jag min anhållan om bifall till nu föredragna Betänk.
Enl. min tanka afser Utsk:s förslag icke allenast att bereda en fördel åt den enskilde inneIV. H. 8 114 Den 7 Mars. hafvaren af en kronoegendom, utan äfven att bereda kronan åtskilliga fördelar.
Dessa fördelar anser jag bättre kunna vinnas, om den siste innehafvaren af Kronolägenheten, så vidt han densamma väl brukat, erhölle optionsrätt till arrendets bibehållande, och derföre får jag tillstyrka bifall till Utsk:s Betänk.
Hr B’åhrmus, Olof Immanuel:
Enl. min tanka bör man först utreda, huruvida de enskilde personer, som under en viss tid fått sig förlänade kronolägenheter, äro i annan belägenhet än de, hvilka hafva sådana på arrende.
Den förste värde talaren har ansett det vara en stor skillnad dem emellan, emedan de förre under en viss tid fått egendomen till skänks och deraf kunnat draga all uptänklig fördel.
Yi hafva exempel - på en sådan förläning uti Leckö-Kungsgård, och vi veta alla huru den gafs åt en ganska förtjent man för de stora tjenster han gjort fäderneslandet.
Jag anser att den som på förhand betalt sitt arrende genom tjenster till fäderneslandet är mera berättigad att erhålla en optionsrätt, än den som betalar sitt arrende i pengar.
Nu återstår den andra frågan, huruvida det kan vara mera skäl att gifva denna optionsrätt åt arrendatorn än åt indelnings innehafvaren.
Jag kan ieke inse annat än att så väl Statens interesse å ena sidan som billigheten å andra sidan fordrar att denna fördel gifves åt arrendatorn; ty derigenom upmuntras han att sköta jorden väl, och försättes i tillfälle att godtgöra sig för de omkostnader han redan på jorden nedlagt.
Det är på dessa grunder som jag gillar Utsk:s förslag och anhåller om bifall till detsamma.
Detta Betänk, omfattar, på sätt den förste talaren anmärkte, tvänne olika rättsförhållanden.
Hvad angår den första delen af Betänk., eller huruvida innehafvare af förläning må åtnjuta optionsrätt för sig sjelf och sin familj, är jag af alldeles samma tanka som det Sammansatta Utsk. enär K.
Kungörelsen af d. 17 Juli 1847 äfven för ifrågavarande fäll synes vara tillämpelig.
Den förste värde talaren utgår enl. min tanka från en felaktig grund, då han säger, att innehafvare af dylika förläningar deraf under besittningstiden draga all möjlig fördel; och att det dessutom vore förnärmande af tredje mans rätt, om man vid förläningstidens slut tillerkände dem optionsrätt.
Inom Stockholms län finnas tvänne sådana förläningar, hvilka af deras innehafvare vårdas, ej allenast omsorgsfullt men till och med på ett ganska oegennyttigt sätt.
Om något förnärmande af tredje persons rätt skulle inträffa, skulle detta bestå uti tillintetgörandet af den stora allmänhetens rätt att vid förläningstidens slut deltaga i konkurrensen om tillträdandet af denna förläning.
Då emedlertid 1847 års författning icke utesluter sådan täflan men väl tillförsäkrar innehafvaren af Kronoegendom optionsrätt, så anser jag skäl saknas att annorlunda stadga för nu ifrågavarande fall.
Hvad åter angår den andra delen af frågan, eller om med innehafvare af ett indraget boställe skall förstås den, som brukar detsamma, så finner jag det vara orätt att tolka författningen på sätt Utsk. gjort.
I författ - Den T Mars. 11S ningen står: att innehafvare tillförsäkras optionsrätt, och med ordet »innehafvare» kan omöjligt förstås brukare.
Deraf blir äfven en följd att om en indelnings-hafvare dör i tjensten, så gå hans efterlemnade maka och barn miste om den rätt, som författningen hittills tillförsäkrat dem, och hvarpå de kanske gjort sig räkning.
Jag beklagar att denna fråga förekommit på en så sen timma, då en hvar af It. och Ad. önskar komma härifrån, men det oaktadt vågar jag hoppas att det Högloft
Städet egnar den vigtiga frågan all upmärksamhet, samt anhåller på grund af hvad jag haft äran anföra, att It. o. Ad. täcktes bifalla första punkten af det nu föredragna betänkande, men afslå den andra.
Jag anser de yttranden som här blifvit afgifne till försvar för första punkten af Betänk, ingalunda vara af den beskaffenhet att de kuna rubba min öfvertygelse.
En ledamot har sagt att om en person, en gammal militär t. ex., eller någon annan, som gjort Staten stora tjenster skulle erhålla besittningsrätt till en Kungsgård, så kunde ganska väl en sådan person ansets genom dessa sina tjenster hafva betalt Staten lika högt arrende som mången arrendator, hvilken på vanliga arrendevilkor innehafver en sådan Kronans egendom.
Det är sannt i vissa fall; men hvad det af talaren upgifne fall beträffar, så innefattade gåfvan egenskap af särskild belöning för gjorda tjenster, ty den egentliga betalningen för den hade den ifrågavarande personen erhållit förut under sin tjenstemannabana, och dessa tjenster var således icke Staten skyldig att ytterligare betala.
Men här gjorde
Staten hvad den enskilde ofta gör med sina tjenare.
På något lämpligt sätt ville
Staten uttrycka sin synnerliga tillfredsställelse äfven öfver tjenstemannens nit och det gagn han åstadkommit för det allmänna; och detta skedde derigenom att Staten åt bemälte tjensteman afgiftsfritt, under 50 år uplät besittningen af den Kungsgård, hvarom här är fråga.