Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följden af denna ringa, ömsesidiga bekantskap mellan Sverige och verlden, jag menar egentligen mellan våra och den aflägsnare verldens köpmän, är också den, att vi på de sednare åren börjat anse det förmånligare, att låta Engelsmän och Hamburgare hemföra en stor del af våra behofver från de aflägsnare bafsstränderna till England och Hamburg, och vi der köpa dem i andra hand; härigenom blir England och Hamburg, såsom en naturlig följd, nästan också vår enda afsättningsort, så att de utländska grossörerne blifva våra förlagsman och vi såsom minuthandlare taga våra småpartier i deras länder.
Hela vårt land kommer på detta sätt uti samma slags beroende ställning till England och Hamburg, som t. ex. städerna vid Mälaren till Stockholm — och allt detta i brist på relationer.
Då man nu betänker de ofantliga resurser vi äga i våra skogar, våra grufvor, vårt åkerbruk och vålt folks konstflit, så kan man icke afhålla sig från att beklaga denna brist på relationer, och då man som jag under flera år personligen varit i tillfälle att se de stora olägenheterna af denna brist på ömsesidig bekantskap, så torde man äga fullt skäl att för egen del söka bidraga till afhjelpandet deraf.
Sättet, hvarpå detta borde ske, skulle vara mig kärt att i hela dess vidd få utreda, men jag skulle deraf ledas in på e/t för detta tillfälle alldeles för vidt omfattande fält, jag skall derföre nöja mig att i stället för en motiverad inledning till min motion, i största korthet omtala huru England gått till våga för att tillvälla sig sin ofantliga andel i vorldshandeln.
Gången deraf är denna.
Långt innan Englands handel var spridd till alla delar af verlden, spridde det sina talrika örlogsfartyg öfver hela jorden, till ofta okända trakter, för alt ligga, som det vid första påseendet syntes, overksamma och blott ståta med en Brittisk flagga utanför en stundom obebodd, stundom ogästvänlig kust; men beräkningen var djup — noggranna beskrifningar och upgifter om de främmande länderna återfördes med hvarje fartyg; hvarje spekulant eller äfventyrare, som ville försöka sin lycka på andra sidan håfven, hade ledning af dessa upgifter och hade den fördelen att då han kom ut, möta på platsen en Engelsk autoritet, som försvarade honom och hans kapital från våld och godtycklighet.
Att spekulanter och äfventyrare aldrig saknas, då väg för dem öppnas, är gifvet.
Skaror af dem strömmade till de nya hamnarne, och England hade snart landsmän öfver hela verlden, som ouphörligen underhöllo förbindelserna mellan moderlandet och de nyuptäckta eller nyupsökta länderna.
Till hvilka följder detta småningom ledde uplyser historien.
Om Ostindiska Kompaniet, om Amerikas, om Westindiens, om nya Hollands och Ostindiens eröfring, och vill man veta det slutliga resultatet, som fullföljandet af detta system frambragt, så behöfver man blott jemföra Englands statisti - 174 Den 3 December e. m. ska upgifler med andra länders, för att finna att den från början lilla östaden nu är en bland de rikaste och mäktigaste på jorden.
Jag vill ingalunda häntyda att Sveriges handel någonsin skulle kunna upnå ett så blomstrande tillstånd som Englands, utan endast visa att det är genom spridandet af sina örlogsfartyg öfver hela veiiden som England kommit till detta mål.
Frankrike, Norra Amerika och Holland följa samma system.
Utgående från en innerlig öfvertygelse om örlogsflottans oumbärlighet under krig och den oberäkneliga nytta den kan, om rätt använd, göra landet äfven under fred, får jag vördsammast föreslå, att örlogsfartyg måtte utsändas på de af Svenska handelsfartyg mest besökta farvatten, så att hvarje fartyg hade sin station, och borde kortaste tiden för dessa expeditioner vara 2 år, på det att Chefen på ett sådant fartyg kunde hinna att inom sin station noggrannt taga kännedom om dervarande förhållanden och tillse att Konsulerne göra sina skyldigheter, tillsätta nya om så behöfves, bispringa handelsfartyg och uprätta ordning och anseende m. m.
De af mig föreslagna stationerna skulle blifva: N:o 1 Medelhafvet, N:o 2 Westindien och östra kusten af Norra och Södra Amerika, N:o 3 Kap och Ostindien, N:o 4 Chinesiska farvattnen ooh Australien, och N:o 5 Stilla hafvet; således 5 fartyg, hvaraf 3 borde vara fregatter och 2 korvetter, och då K.
Propos. uptager 2 fartyg att årligen utgå för handelns skyddande, dessa 2 fartyg kunde motsvara de tvenne af mig föreslagna på de närmaste stationerna.
St:r måtte i underd:het hos K.
M. anmäla deras åsigt om nyttan och behofvet af ytterligare 3 fartygs utgående i samma ändamål, och deras anhållan att, derest K.
M. skulle i nåder gilla densamma, de för verkställigheten deraf erforderliga utgifter måtte, med hänsyn å den fördel den föreslagna åtgärden afser att bereda dem, som bidraga till bildandet af Handels- och Sjöfartsfonden, i nåder tillåta att få utaf nämnde fond bestridas.
Kostnaderna för 3 fregatter under 12 månader upgå till omkring 540,000 R:dr r:mt.
Härigenom skulle äfven vinnas öfning för Flottans befäl och manskap, och tillfälle yppas att upfostra sjökadetterne på dessa fartyg.
Om remiss till Ekon.Utsk. anhålles.
Hr Bildt, Didrik Gillis, upläste en motion, så lydande:
Det är ett lika säkert som beklagligt faktum, att sjukdomar ej blottt alstra fattigdom inom samhällen, utan äfven fysiskt, ja moraliskt elände af hvarjehanda slag.
Genom att förekomma sjukdomar och epidemier, genom att befordra allmänna sundheten, lägger man deremot en god grund till folkets lycka och trefnad. »Nationens helsa», skulle man kunna säga, »är dess välmåga».
Vigten af de anordningar uti ett land, hvilka hafva till föremål att förbättra allmänna helsotillståndet, är således lätt insedd Den 3 December e. m.
175 och bevisas bäst af den välgörande inflytelse desamma utöfvat i de land, der i detta afseende de största framstegen blifvit gjorda.
Sålunda hafva i Frankrike, England och Belgien resultater vunnits och med statistikens tillhjelp blifvit i dagen framlagda, som bära det ojäfaktigaste vittnesbörd, att genom uphjelpandet af de arbetande klassernas sanitära vilkor, genom befrämjandet af sundare bostäder, verkstäder o. s. v., genom vattenledningar, genom allt detta, säger jag, tusentals menniskor blifvit räddade från en olycklig samhällsställning och en för tidig död.
Behöfves ej dylika mått och steg äfven i vårt land?
Jo, utan tvifvel.
Sådant påpekas dels af den allmänt rådande sjukligheten både i städer och på landsbygd, dels af de epidemiska sjukdomarnes täta besök och den betydliga mortaliteten, synnerligast i Stockholm.
Väl hafva under de allra sista åren åtskilliga kommuner vändt sin upmärksambet häråt, och hvad hufvudstaden angår, är det bekant att dess nuv:de styrelse varit verksam i denna rigtning, i hvad på den ankommit.
Öfverallt återstår dock det mesta, ty det gifves en mängd omständigheter, som äfven med en god vilja icke kunna afhjelpas, såsom öfverbefolkning i trånga boningar, uthyrande af osunda lokaler m. m., så länge ej någon ordentlig lagstiftning rörande desamma ej existerar; och utan en sådan lagstiftning kan sundhetspolisen omöjligen blifva anordnad så som den borde vara.
Bland anordningar, som vi sakna, men hvilka utan tvifvel skulle vara af högsta vigt, vill jag företrädesvis nämna de institutioner som i Frankrike och Belgien kallas Sundhetsråd (Conseiles de Salubrilé), hvaraf det finnes så väl för landets kommuner som hufvudstaden och öfrige städer.
Vidare brister oss, som antydt är, en lag rörande sundhetsangelägenheter i allmänhet, ang:de boningar, om näringsmedlens förfalskande m. m.
Då det ej är mig möjligt att uti en motion framlägga fullständiga förslager i detta ämne, helst dertill erfordras en speciel kunskap, som ej af mig äges, vill jag till R.
St,:r hemställa om angelägenheten af att hos K. M. anhålla, det K.
M. täcktes nedsätta en Komité af sakkunnige män, de der, efter tagen kännedom om hufvudstadens och hela landets helsovårdsförbållande, upgjorde elt förslag, att på ett ändamålsenligt sätt ordna desamma i enlighet med den hygieniska vetenskapens närv:de ståndpunkt, jemte förslag till Helsovårdslag och Sundhetspolisens bättre organiserande, samt hos R.
St:r föreslå beviljandet af ett anslag af 10,000 R:dr b:ko, för att till nämnde ändamåls vinnande af K. M. disponeras.
Med anhållan om remiss till Stats- och Ekon.Utsk:n af denna min motion förenar jag den, att framdeles till Utsk. få lemna de uplysningar, som för frågans utredande möjligen kunna anses erforderliga.
Besv. och Ekon.Utsk:n Hr Hjerta, Lars, upläste 2:ne motioner af följande innehåll: 17fi Dea 3 December e. m. 1:0.
Sedan frågan om en förbättrad organisation af de allmänna undervisningsverken i vårt land, under loppet af nära ett fjerdedel sekel, utgjort ett ständigt föremål för R.
Stms öfverläggningar och enskilta motioner vid hvarje Riksdag, samt Regeringen redan för sju år tillbaka gifvit tillkänna sin åsigt om grunderna för elementarläroverkens blifvande inrättning, men nationens önskningar, att se detta ärende bragt till ett definitift resultat, ännu derefter syntes möta idkeliga hinder uti de konsistoriella lokalmyndigheternas obenägenhet för de nya elementer, som visserligen icke till någon öfverdrift skulle, enl. nyssnämnde grunder, uptagas i undervisningsväsendet, så har omsider K.
Stadga för Rikets Allmänna Elementarläroverk, beslutad under d. 14Aug. d. å., blifvit genom författningssamligen kungjord och till efterrättelse påbjuden.
Att efter så långvariga mödor, och efter de uttröttande strider, som derunder ägt rum, till någon del ang. frågor, hvilka dock inför det enkla förståndet långt före detta varit afgjorda, nu åtminstone hafva kommit till något slags mål derigenom, att en författning hunnit blifva färdig, torde inför mången synas utgöra ett skäl att icke ånyo omedelbart sätta i fråga någon förändring i hvad som blifvit beslutadt, innan erfarenheten hunnit gifva en närmare ledning för omdömet om resultaterna af författningens tillämpning.
Denna anmärkn. må såsom allmän sats hafva sin vigtighet; men om den nya inrättningen ännu fortfarande är be häftad med ett eller annat af just de hinder, som det utgjort en allmän önskan att finna afhjelpta genom den skedda förändringen, så måste de äfven ligga i det allmännas intresse och vara den enskilde riksdagsmannens pligt, att så snart som möjligt få dessa brister undanröjda.
Jag anhåller att i detta hänseende få påpeka och önskade kunna fästa R.
St:rs upmärksamhet på det både för en tillbörlig vård om skolorna, för tillsynen öfver lärarne och för sjelfva bebofvet af undervisningsväsendets fortgående utveckling föga tillfredsställande, att icke säga vådliga sätt, hvarpå Styrelsen öfver Elementarläroverken är ordnad genom den nya författningen.
Genom åtskilliga paragrafer i densamma är nemi. makten att afgöra och förordna om allt som angår skolorna, samt tillsättande af lärare, nästan uteslutande öfverlemnadt åt Biskoparne, under det deras skyldigheter blifvit på ett så obestämdt sätt stadgade, att de kunna nästan ansvarslöst vanvårdas.
Såsom bevis för detta påstående utber jag mig att från sjelfva författningen få anföra följande:
Paragrafen 82 innehåller, att, om i något förekommande fafl ej skulle finnas genom lag bestämdt, hvilken åtgärd vederbörande må vidtaga, så äger Ephorus, som är Eiskopen, att för tillfället besluta och stadga.
Men nu finnes, med undantag af föreskrifterna i afseende på lärares tillsättande, undervisningens allmänna ordnande och den del af skoltukten m. m. som tillhör LärareColl., der fiiskopar äfven kan taga säte såsom ordf:de, nästan ingenting annat Den 3 December e. m. 177 annat ang:de skolans styrelse genom lag bestämdt, och Biskopen blifver nästan uti allt, som för tillfället förekommer att afgöras, den enrädande!
Men äfven vid läraresysslornas tillsättande, hvarom i 68 § är stadgadt, bar åt Biskopen en makt öfver pluraliteten i Consistorium blifvit inrymd, som utan öfverdrift må kallas vidunderlig, och strider alldeles mot bruket inom andra myndigheter, hvarest flera med sina röster deltaga i tillsättande af sysslor, enär nyssnämnde g bjuder, i strid emot det annars vanliga, att icke den yngsta ledamoten, utan Biskopen, först skall afgifva till prot. sitt yttrande, hvilken bland de sökande han anser böra till sysslan utnämnas.
Om derefter olika meningar upslå och omröstning anstäiles, så äger Biskopen icke blott den afgörande rösten i händelse af lika antal röster å båda sidor, utan han har dessutom två röster, enl. slutet af § första mom.
Det kan icke vara svårt att fatta det Biskopen, så väl genom denna honom särskildt tillagda röstöfvervigt, som genom det inflytande hans makt och ställning såsom förman i öfrigt lemnar, kan likaväl i afseende på lärares tillsättning, som nästan i allt annat, handla efter eget behag.
Härtill kommer ännu att, enl. 86 g, Biskopen äger bestämma valet af läroböcker, »dorest icke i ett eller annat hänseende är »för läroverken i allmänhet annorlunda förordnadt».
Visserligen skall detta val, såsom det heter, ske på förslag af vederbörande rektor och lärare.
Men med det inflytande som, enl. hvad nyss blifvit visadt, Biskopen har vid lärarnes tillsättning, lärer något egentligt hinder emot hans godtfinnande icke kunna upstå genom sådana förslag.
Vidare äger Biskopen äfven tillse hvilken Uiromclhod vid undervisningen skall begagnas, med ledning af K.
Stadgans föreskrifter.
I afseende på Biskopens skyldigheter såsom Ephorus stadgas i g 81 i allmänhet såsom hans förnämsta pligt att tillse, »att de »under hans upsigt varande undervisningsverk motsvara sitt ända »mål och noga fullgöra sina åligganden».
Men angide sättet att ut öfva denna tillsyn finnes ingenting närmare eller specielt föreskrifvet, än att
Biskopen bör besöka läroverken så ofta hans tid tillåter och öfvervara de derstädes skeende examina.
Straxt derefter finner man, att om Ephorus icke kan bevista dessa pröfningar, d. v. s. äfven om han ej vill det, eller är för beqväm dertill, så kan han förordna om deras behöriga anställande genom inspektor och för tillfället utsedt ombud.
Här torde det icke vara utan intresse att till jemförelse med hvad den åberopade författningen stadgar om Biskopens skyldighet meddela hvad den af Kejsaren i Ryssland äfven i år utgifna skolordning för Storfurstendömet Finland i samma afseende innehåller.
Uti den skolordningen finnes nemi., i g 26, ett bestämdt åliggande för Biskopen, »att som oftast besöka de läroverk, som »äro inrättade i den stad der Domkapitlet har sitt säte samt dess»utom anställa visitationer ej mindre i samma läroverk, än så »många af de öfriga inom stiftet, som han för andra göromål med»hinner, sålunda att hvart och ett af dessa varder åtminstone en »gång inom 3 års förlopp visiteradt». II. II. 12 178 Den 3 December e. m.
I det enväldiga Ryssland liar således
Diskoparnes skyldighet, i det fall hvarom nu är fråga, blifvit långt noggrannare bestämd, än i det konstitutionella Sverige.
I förbigående må tilläggas, att Biskopen der blott har sin ena och vid lika vota afgörande röst i Domkapitlet, hvilket med honom gemensamt, och eljest med lika rätt för hvarje ledamot, afgör alla mål som sortera under detsamma.
Den stora makt, som sålunda å ena sidan blifvit lagd i Biskoparnes hand, och å andra sidan den synnerliga efterlåtenhet, som blifvit dem visad, voro utan tvifvel redan betänkliga nog, i fall här vore fråga om personer i en vanlig ställning inom embetsmannabierarkien.
Huru mycket mera då hvad Biskoparne beträffar?
Ty med dem är det undantagsförhållande, som af mången torde hittills vara förbisedt, att de, så vidt jag förstår, väl för brott emot den borgerliga lagen, men icke för embetsfel, dessa må nu bestå af de grofsta uraktlåtenheter af något slag, eller af egenmäktiga tilltag, kunna af någon myndighet i riket åtalas eller dragas till ansvar.
De äro genom sin ställning utan någon förman eller auktoritet öfver sig, en sorts satraper af andeliga ståndet, oberoende af både Regeringen och folket.
En gång installerade i embetet, är deras inviolabilitet i och för detsamma lika med Konungens i juridiskt hänseende, men i det moraliska på visst sätt vidsträcktare, emedan Konungen i långt högre grad bl ifver ständigt påmint derom, att nationens blickar ouphörligt äro fästade på lians person och handlingar.
Huru föga ändamålsenligt är det då icke, att åt
Biskoparne öfverlemna en så oinskränkt och okontraherad makt öfver undervisningsverken, jemte valet af läromethoder och läroböcker?
1 fall undervisningsväsendet är i behof af en fortgående utveckling och allmänna omdömet är ense om att detta behof redan nu ger sig tillkänna i långt högre grad, än den nyligen utfärdade Skolstadgan motsvarat, och i fall man således äger någon rätt att fordra att ytterligare behöfliga reformer och förbättringar borde utgå ifrån skolans egen öfverstyrelse, så lärer detta hopp tyvärr blifva oupfyldt, då Biskoparne, dels i anseende till den ålder, till hvilken de vanligen hunnit vid tillträdandet af ett sådant embete, hvarken torde vara särdeles mottagliga för intrycken af den yngre tidens rörlighet, eller eftergifvande för dess fordringar, dels ock genom sin ställning såsom Chefer inom en mer och mer stationär vorden, på biskops- och konsistorialvälde grundad, Statskyrka, framförallt lära fika efter befästandet af denna Kyrkas makt och således ingalunda vilja medgifva den sekulära undervisningen något frikostigt utrymme såsom ett fristående element inom samhället, hvilket dock lill en viss grad blir ett vilkor för möjligheten af dess utbildning och framåtskridande.
På grund af det nu anförda, och då dessutom icke någon centralstyrelse för läroverken finnes, annat än Chefen för EcklesiastikDepartdet, oaktadt behofvet af någon, af flera personer bestående, myndighet, som kunde egna sig åt en ständig tillsyn öfver läroverken, redan varit af en Chef för EcklesiastikDepart:tet erkändt och en organisation i enlighet dermed före - Den 3 December e. m. 179 slagen, vågar jag underställa R.
St:rs behjertande, huruvida icke en förändring af den utkomna författn:n, särdeles hvad beträffar styrelsen öfver skolorna, må redan nu anses af behofvet i hög grad påkallad.
Härvid erbjuda sig två utvägar.
Den ena, att framställa ett förslag till alla de ändringar man anser böra äga rum, torde dock mötas af flera svårigheter vid denna Riksdag, då äfven mången, som inser och erkänner bristerna, lärer skygga tillbaka för mödan att företaga ett så vidsträckt och ansvarsfullt arbete, omedelbarligen hos Ständerna.
Härtill kommer, att då Konungen, i organisationsfrågor, sådana som denna, äger envåldsmakt, d. v. s. kan, oberoende af R.
St:r, besluta såsom
Han för godt finnér, så ligger det förnämligast vigt uppå, att Ständerna låta komma till Konungens kunskap hvad de i underd:het anse angelägnast att få förändradt, utan att derför behöfva afgifva förslag till en fullständig författning.
I enlighet härmed får jag afgifva det vördsamma förslag att R.
St:r, i betraktande af den nog äfventyrliga och okontrollerade makt, som under allt för obestämda skyldigheter, enl. den nyligen utfärdade författnm af d. 14 Aug. d. å., tillkommer Biskoparna såsom läroverkens Ephorer, anhålla att K.
M. täcktes ofördröjligen tillsätta en Komité af sakkunnige män, nämnde utur olika samhällsklasser, för att taga frågan om elementarläroverkens organisation i nytt skärskådande, särskildt med afseende på skolornas styrelse, under uttryckande af den åsigten, att äfven lekmän, vare sig utsedda af kommunerna eller af de skolorna besökande lärjungarnes föräldrar, böra få deltaga i nämnde styrelse, äfvensom att
Biskopens uteslutande makt öfver läroverken i de flesta fall, och öfvervägande rösträttighet vid läraresysslors tillsättande, emedlertid måtte genast uphöra, så att de i detta afseende ställas i lika förhållande till de öfriga ledamöterne, som Presidenter i Rikets HofR:r till ledamöterne derstädes.
Skulle någon emot detta förslag göra den här ofvan antydda invändning, att det är för tidigt att sätta i fråga en förändring, så nyss efter författningens utgifvande, så ber jag att det må besinnas, att ärendet rör hela Sveriges ungdoms dyrbaraste intresse, och således äfven deras, som inom ett eller par tiotal af år härefter, i st. f. oss, skola församlas, vare sig på detta rum eller något annat, såsom medlemmar af den lagstiftande myndigheten.
Vid flera förflutna Riksdagar hafva åtskilliga representanter väckt förslag om ändringar i K. M:s förnyade Nåd.
LegoStadga för husbönder och tjenstehjon af d. 23 Nov. 1833, och särskildt om uphäfvande af den i 5 § af samma författn. åt husbonde lem nade rättighet att, utan ansvar, kunna slå sina tjenare, eller till dela s. k. husaga.
Dessa förslager hafva under förflutna tider icke vunnit det bifall inom RiksSt:n, att de kunnat leda till något gemensamt beslut af R.
St:r; men många omständigheter, och der - 180 Den 3 December e. m. ibland den allmänna välvilja, hvarmed en motion af samma syftning i dessa dagar blifvit omfattad af det Hederv. BondeSt., gifva anledn. att antaga, det den tillförene nog allmänna fördomen emot en rättsenligare lagstiftning äfven i detta fall redan hunnit vika för förnuftsskäl.
För att framlägga nästan allt som behöfves eller kan sägas till stöd för husagans afskaffande, vore det egentligen blott nödigt att åberopa och hänvisa till innehållet af flera föregående utförliga yttranden derom, helst ämnet är ett af dem, som ofta utgjort föremål för ett offentligt afhandlande.
Det förtjenar dock alltid att återkalla i minnet, huru stort omfång af makt öfver andras personer, som inbegripes under benämningen husaga, och dernäst, att undersöka i hvad mån det beror på hvars och ens fria vilja, att underkasta eller undandraga sig detta tvång.
I förra hänseendet lemnar 5:le, 8:de och fl:de §§ af Tjenslehjonsstadgan, den sednare jemförd med 36 Kap. 2 g M:sB:n, en klar och bestämd ledning.
5:te § är den redan förut åberopade, som jemte motsvarande bud i allmänna lagen tillägger husbonde sjelfva rättigheten till husaga, ehuru der åtföljd af tillägget måttlig.
Gränsen för denna måttlighet bestämmer 9:de g, som bjuder, att husbonde, vid tjenstehjons bestraffning, icke må strängare förfara, än 36 Kap. 2 § M:sB:n innehåller; och detta sistn:da lagrum lyder sålunda: »Slår husbonde eller matmoder legohjon sitt, »så att det varder deraf lamt eller lytt, ligge det i laga bot, som »förr är sagdt.
Näpsa de det skäliga för brott dess, vare ogildt.»
Det vill säga: så framt en husbonde eller matmoder, vid husagans tilldelande, blott icke tilltygar tjenstehjon så, att det förlorar någon kroppsdel, eller blifver ofärdigt för framtiden, så hörer allt öfrigt, enl. ännu gällande författning, lill måttlig husaga.
Härtill kommer ytterligare, enl. 8 g, att husbonde äger tillsätta annan person i sill ställe, »och tillkommer denne samma hörsamhet, husbonde äger af tjenstehjon fordra, vid den påföljd som i 10 § läses.»
Häraf är det en klar slutföljd, huru godtyckligt en hård husbonde kan, om han så vill, handtera en tjenare utan ansvar.
Det är motbjudande för känslan, att mera specielt fullfölja föreställningen om huru långt detta kan leda; men för omdömet om befogenheten af en sådan makt, är det likväl nyttigt att ej dölja, hvad som är en sanning, att hvarje husbonde här i Sverige ännu i dag kan, sjelf eller genom andra, låta ordentligen piska större eller mindre del af tjenarens kropp biå eller blodig, så framt han blott nyttjar den försigtigheten, att icke obotlig skada tillfogas honom.
Anses detta påstående innebära öfverdrift?
Nå väl, vittnesbörd lemnäs af åtskilliga mål, som förevarit till och med så nära som vid Poliskammaren i hufvudstaden, der ingifna läkareattester intygat om svåra blodviten, till och med sönderslaget ansigte, lillfogadt af husbonde, men af den beskaffenhet, att det ansetts kunna botas inom så eller så många veckor; och detta har blifvit förklaradt för husaga, och tjenaren eller tjenarinnan icke ens berättigats att få lemna tjensten.
Husbonden har i sådana fall
Den 8 December e. m. 181 stundom ej behöft annat än sin egen utsago, att tjenstehjon varit näsvist eller försumligt, för att derigenom gå fri för all påföljd.
Skulle vid något sådant fall tjenaren, tilläfventyrs upretad öfver en i hans tanka orättvis och alltför hård behandling, icke kunna styra sitt sinne, utan »af hastigo mode», såsom det heter i lagen, tillfoga husbonden ett slag eller skuffning tillbaka, hvilket i vanliga fall kostar 16 sk. i böter, då skall tjenaren, enl. 2 § 15 Kap. M:sB:n, straffas med 18 par spö, 14 pär ris, eller 16 dagars fängelse vid vatten och bröd.