Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill dessutom att du känner samma förnöjelse som jag vid tanken på vårt förbund, som icke är pojklek, utan har både mannakraft och mannatankar i sig.”
Ett lätt, men sorgset småleende drog öfver den unge Kræmers läppar, då han svarade:
”I ungdomstimma, Rutger – så påstå åtminstone de gamle – gör man upp många onödiga förslager ... men lika godt”, skyndade han att tillägga, då han såg vännens rynkade ögonbryn, ”lika godt hvad de gamle sjunga om i sin hårda erfarenhet: de förslager, som vi haft, ha låtit oss erfara för mycken fröjd att vi skulle löna dem med misstro.”
”Sådan är också min mening.”
”Och”, fortfor Kræmer med upplifvad blick, ”när vi en dag bli egare af eget fartyg, lasta vi det med tusentals olika produkter, styra kurs på Indien och kasta oss midt in i alla de äfventyr, som vår byteshandel bör medföra.
Men ändå, för alla händelser: om någon oförutsedd omständighet skiljer oss åt ...”
”Jag vet aldrig hvad som är åt dig i natt, kamrat!
Du har visst alltid haft ett eller annat ryck af en gemen landtsjukdom, som jag hört kallas svärmeri, men sådan som nu har jag ej funnit dig ...
Nånå, vill du ändtligen fram med någonting, som ligger dig på hjertat, så har jag nu öppet öra – vi ha ju ändå ingenting för oss, medan vi sitta här och lyssna på hur vattnet spelar kring kölen.”
”Tack, du – men tager jag fram mitt hjertas innersta tankar, så får du ej skratta åt dem!”
”Jag fäster mig icke med något löfte dervidlag.
Du vet att jag icke hör till dem, som kläda ut framtiden i svepningsskrud.
Så länge lifhanken hänger qvar, bör den kännas varm genom märg och ben, men nu för stunden är ingen fara att jag stör dig med något gyckel, och gycklet är i alla fall icke hemmavandt hos mig, det vet du.”
”Så hör då hvad min själ lyster!
Jo, ingenting mindre än att vi öfverenskomma att låta vårt förbund sträcka sig ett stycke på andra sidan om den gräns, vi känna.”
”Obekant farvatten – ingen kompass, broder!”
”Må vi ändå försöka ... låt oss med ett allvarligt och kraftigt handslag lofva att, om vi bli skilda åt, den af oss, som först genom döden går bort, ger den andre derom bud eller tecken.”
”Du är visst icke frisk, Kræmer – du sätter mig i oro!” svarade Rutger.
”Jag må dessutom säga dig min tanke, som är den, att menniskan icke har lof att söka fotfäste på den botten, som för henne är långt farligare än hafvets med alla dess klippor och grund.”
Kræmer syntes misslynt.
I hans ton låg dock ingen gnista af bitter missräkning, då han frågade:
”Du nekar således?”
”Jag borde det bestämdt, men när du så besynnerligt fäster dig dervid, så må det bli som du vill ...
Se här min hand, kamrat!
Hvarken du eller jag får dock se hvarandra på det sättet, men för en gång i lifvet kan man väl tala ett ord utom ordningen.”
Och ynglingarnes händer förenades till detta nya förbund, som fått en så vådlig utsträckning.
Kræmer syntes blek i nattens magiska belysning, och en kylig fläkt genom hans blod spred sig till sjelfva handens nerver.
Rutger deremot kände en häftig feberglöd och ett inre missnöje liksom af ånger.
Månader hade förgått, nya händelser och intressen undanträngde och sopade småningom med sig minnet från den romantiska nattvakten i Spanska sjön.
Det var nu höst, annat klimat och en annan himmel.
Fartyget, destineradt till Antwerpen, låg under förbidan af god vind på redden utanför Vlissingen – och här skulle, genom en lika sorglig som oförutsedd händelse, de båda unga sjömännen göra sin första bittra erfarenhet af lifvet, lära känna de menskliga beräkningarnes ovisshet, de menskliga krafternas otillräcklighet och, med ett ord, hemsökas af denna skilsmässa, hvilken aldrig skulle ske.
En häftig storm, som hållit ut i flera dagar, hade varit hinderlig för provianteringen.
Särdeles led kaptenens bord af denna brist, och order utfärdades på lördagseftermiddagen att, oaktadt det hårda vädret, tre af de djerfvaste männen skulle gifva sig af på expeditionen till staden.
Som denna färd alldeles icke kunde anses utan fara, hade kaptenen funnit för godt att göra en hederssak deraf.
Tre frivilliga fingo erbjuda sig, och de båda första utgjordes af våra kamrater, hvilkas ifriga beslutsamhet bjert afstack mot den passiva tröghet, som utmärkte två eller tre andras anbud.
Kaptenen var lydd, men icke älskad, och det fanns ej ombord någon varmare anda att för honom offra alla afseenden.
Dessutom tilltog blåsten beständigt, fartyget red för bägge ankarne, så att bogsprötet hvarje stund doppade sin spets i de högt fradgande vattenmassorna.
Förste styrmannen vågade erinra kaptenen att det var vådligt att landstiga, innan ebben inföll, men han erhöll till svar blott en blick tillräckligt kall och skarp att erinra honom, hvad han förut kunnat veta, att kaptenens order aldrig uttalades för att ändras.
Båten emottog nu sina tre män, och befälet anförtroddes åt den blifvande kapten Rutger, som, lugn och djerf, med kraftig hand fattade roret.
Färden gick ståtligt, der båten likt en ung hafsörn kretsade öfver vattnet.
Olyckligtvis sänkte sig en tung dimma nästan som en vägg framför kajen, och just när öppningen mellan de bägge brygghufvudena söktes, kom en oemotståndlig störtsjö och kastade båten mot det yttre brygghufvudet så att den kantrade.
Kræmer, jemte den tredje af de frivillige proviantörerna, hann med ansträngning och hjelp af de på bryggan stående sjömännen snart upp, men expeditionens befälhafvare, hvilken i ögonblickets fara fattat tag i ena åran för att med den verkställa någon manöver, blef genom en ny störtsjö våldsamt inklämd mellan båten och bryggan, ett läge, hvilket han aldrig med lifvet skulle hafva undankommit, om ej Kræmer varit närvarande.
Tyvärr fick han dock för alltid behålla minnena af denna färd genom ett afbrutet ben och en särdeles svår skada i bröstet.
Då den unge sjömannen återkom till sans, befann han sig, icke ombord på fartyget, utan på Vlissingens lasarett, det han ej så hastigt lemnade.
Kaptenen kom sjelf andra dagen att besöka den sjuke, tacka honom för hans hedrande nit och betala hyran för hans återresa.
Detta var godt och väl, men vinden hade nu fallit till, fartyget skulle afgå och blott ett enda möte med vännen fosterbrodern stod att vinna, och det endast till följd af kaptenens särskilta gunst.
Det efterlängtade ögonblicket kom.
Der stod Kræmer nedanför sängfötterna och vaggade sakta hufvudet mot handen, en sorgfull klagan öfver denna skilsmässa, som visade att de ”gamle” ändå hade rätt, då de talade om de många onödiga beräkningar, som ungdomen uppgör.
”Mod, broder”, sade den qvarblifne, som mellan sårfebern och plågorna sökte reda sina tankar, ”mod – vi träffas ju snart!”
”Ja, snart!” svarade Kræmer betydelsefullt.
”Men jag har en bön till dig.”
”Har jag icke dig att tacka för lifvet.
Det lärer ej bjuda mig att dansa på rosor; men det är i alla fall icke så rasande, blott jag kommer från den här tortyrsängen ...
Säg derföre, kamrat!”
”Rutger, du måste taga emot denna!”
”Din klocka – hvad tänker du på ... nej, nej!”
”Blef icke din förstörd – gör mig till viljes!
Jag känner på mig att min största glädje blir att tänka på huru du, när du ser hvad tiden lider ...”
”... påminner mig alla de timmar vi harmats och gladt oss, talat och tegat tillsammans.
Tack då, broder!
Den blir mig ett kärt sällskap ...
Men hjertat käns så oroligt ...
Herren välsigne dig med sin bästa nåd och hålle sin mäktiga hand öfver dig!”
”Och öfver dig ...
Tack, Rutger, för all trogen vänskap, tack för det du älskat mig ... tack broder ... tiden är inne – jag måste ombord.”
De skakade hvarandras händer, utsatte den blifvande mötesplatsen i Strömstad till nästa år och skildes med en djup rynkning af de starkt tecknade ögonbrynen.
Denna rynkning skulle dölja den vattendroppe, hvilken i alla fall nedföll och hvilken ej missprydde hafvets raska söner.
På smärtans läger, som under månader qvarhöll den unge svensken i det främmande landet, bröt sig mången skiftning genom hans karakter.
Han, som beständigt lefvat blott handlingens och verksamhetens lif, måste nu söka upp resurser, der han förut sällan sökt dem, nemligen på det alldeles egna området inom själens och tankens digra verld.
Under första tiden hade han i vild otålighet fordrat att allt skulle gå helt skyndsamt, och det var denna blodets oroliga vallning som vållade en dubbel långsamhet i läkningen och febern; men efter hand vande han sig att finna en tröst i blotta hoppet på den tid, då han och Kræmer skulle mötas och genomgå sin navigationskurs, förberedelsen till skepparexamen.
Men icke stannade han här.
Hvilka män borde de ej blifva i det lilla samhälle, som de genom medborgerlig rättighet skulle tillhöra!
Innehafvare af vidsträckta pligter, ville de genom sin kraftfulla verksamhet fylla varfven med hurtiga arbetare, fartyg och båtar skulle förökas och raska allvarliga åtgärder vidtagas för att att göra hela denna plats till en värdig, icke alldeles förkastlig perla i Kattegatts stora skärband.
Dessa ädla drömmar om en kommande uppblomstring för den lilla gränsstaden drömdes isynnerhet under de ängsligt langa och sömnlösa nätterna, då vännens ur så ofta rådfrågades och vändes mellan händerna och det klockslag under nervös oro afvaktades, då det holländska klockspelet skulle liksom med en dödspsalm begrafva den timma, hvilken utgått ur lifvets tidräkning.
I detta spelande, der menniskotanken gifvit lif, men ingen menniskohand rörer sig, ligger någonting så vemodigt och tillika febergifvande, att det väl låter förklara sig att de sjuke måste deraf lida både till kropp och sinnen.
Utanföre den sjuksal, der svensken hade sitt läger, stod en sådan klocka, och det var särdeles en natt då han i verklig ångest (en känsla fullkomligt ny för honom sjelf) afvaktade tolftimmans knäppning och den derpå följande hemlighetsfulla midnatts-konserten.
Öfver det långa rummet kastade nattlamporna sitt bleka sken, ensligt irrande mellan de skuggor, som omflöto alla dessa hvita sängar med sina för det mesta i sömnens armar slutna innehafvare.
Sjukvakterskan sof tungt i sin länstol, och tystnaden afbröts endast genom en då och då sakta utandad jemmer från en döende man, som snart hoppades få ge sig af på en bättre lång-tur än han hittills försökt.
”Kan jag vara dig till hjelp, kamrat?” frågade ynglingen från Nordsjön Östersjöns gamle son, som låg honom närmast.
Ett vänligt ”nej, tack du” och några snart derpå lugnare andedrag tillkännagåfvo att äfven han somnat.
Med alltmera sammanpressadt bröst lät den unge svensken sin blick sakta glida fram mellan dessa läger, der sönerna af så många nationer under vaket tillstånd bådo och svuro på alla slags tungomål – men allt hvilade; och när månen nu lät några breda silfverränder tränga in mellan de höga smala fönstren, erhöll sjukdomens rike en ännu mera magisk och darrande färgton.
I detsamma började tolftimman slå sina långsamma entoniga slag, och omedelbart ryckte den sjuke till vid första ljudet af klockspelet.
En rysning genom märg och ben liksom tvang honom att tillsluta ögonen, men en lika oafvislig makt tvang honom att åter öppna dem.
Hvem stod då vid sängfötterna, hvem betraktade honom med samma milda trofasta uttryck som vid skilsmässan, hvem om ej Kræmer ...
Kræmer, som var långt borta ...
”Jaså, broder, jag förstår” ...
Än en gång slöt och öppnade Rutger ögonen – samma syn ... sedan ingenting mer.
Då blickade han på vännens gåfva, hans ur ... det hade stannat på 12.
Följande året kom blott en af kamraterna till mötesplatsen.
Fartyget, på hvilket de så länge seglat tillsammans, hade stött på just samma natt, då vännen på det holländska sjukhuset utstod en så pinsam ångest, och i förteckningen på de förliste sjömännen stod främst ett namn, som Rutger ej behöfde läsa för att veta att det fanns der ...
Kræmers namn.
Denna ungdomshändelse lade grunden till en vidskepelse och en mjeltsjuka, som aldrig botades.
Längre fram vek väl mjeltsjukan tillbaka, men blott för att med desto större kraft återkomma i en ännu senare tidpunkt1.
Far och son.
”Så är det, far!” yttrade kapten Rutger, knackande ur pipan emot kakelugnskanten i den gamle faderns kammare.
”Huru många år än förflutit sedan den dagen, far mins, då jag kom hem från Vlissingen, får jag dock aldrig mer rast eller ro i Strömstad.
Här skrider allt baklänges, här duger ingenting för en framtidsplan, och som min håg oåterkalleligen står till England, hvars folk i hvarje pulsslag känner att det lefver framåt, så vill jag der nedslå mina bopålar.
Far skall ändå bestämdt och ofta höra af mig med både bref och besök.”
”Son, son, jag låter dig än en gång veta att denna plan icke alls är mig behaglig.
Folket vid Kanalen har jag aldrig älskat.
Kan det komma åt att göra sig någon nytta af vårt, så vet det nog att se sig till godo – det är ordet!”
”Gammalt groll, far, någon lappriskommers i fordna dagar!”
Det blixtrade till i den gamles ögon, ehuru dolda under yfviga ögonbryn, hans hufvud skakade de långa grå lockarne, hvilka flöto ned till den enkla randiga linnerocken, och sedan han en stund mätt sonens gestalt, der han i ungdomens och sjelfständighetens mannakraft stod framför honom, yttrade han med ett eget leende och en djup vibrerande röst:
”Det var ej sed fordomdags att tänka ringa om faderns ord.
Men örnungen tror sig vara en örn, blott han lyfter på vingen.”
Nu gnistrade det äfven till i den unge mannens ögon, han tog ett långt steg framåt och svarade häftigt:
”Sonen har flaxat ur boet längesedan, fader!
Han vill styra sin egen kurs, och hvad han vill det gör han, och hvad han gör det erkänner han som rätt.”
”Såså, son” – den gamles ton föll på samma gång som ögats redan förkolnade blixt – ”du är i din stolta ålder ... jag var så ock en gång ... men aldrig ville jag på allvar öfverge den strand, som födt och fostrat mig, om den också icke var mig så huld som en främmande kunnat blifva.”
”Vackra ord, far, och vacker tanke, och Gud må veta att icke är det blott penningvinning som jag söker i det ombytet.
Jag blir aldrig guldsamlare, dertill är hjertat för blödigt: det passar icke rätt ihop med sinnet, ty när det sista jäst öfver, så ... men lika godt.
Hvad jag vill söka är trefnad: den fattas mig här helt och hållet ... hur kan den också förlika sig med bara egennytta, småsinne och fattighet!
Nej, far, det duger sannerligen icke – drakskeppen sofva på hafsbotten och drakarne i viken skrämma ingen mera ...
Bort måste jag!”
”Jag minnes en tid, son, då du ville göra många saker här hemma – då hade du vackrare planer.”
Vid denna hänsyftning på fordna förhållanden blef kapten Rutgers solbrända kind alldeles blek, ovilkorligt omfattade hans hand länkarne i klockkedjan och med en osäker, nästan darrande röst svarade han:
”Det var den tiden, fader, då jag hade liksom två själar i kroppen – nu är jag ofta tryckt och nedslagen med en.”
”Så sök dig en annan, men icke af ditt eget kön!
Här finnas unga sköna qvinnor ... gift dig!”
”Gifta mig – jag är snart 32 år och har aldrig haft den tanken i hufvudet.”
”Kommer den bara först i hjertat, son, så flyttar den snart in i hufvudet.
Du är, som du sade, ingen guldsamlare och blir det heller aldrig, men du har ändå redan samlat så pass att du kan taga dig hustru och skapa dig en egen härd, der hvilan blir god att känna efter mödan.”
”Men jag är ej i stånd att bli kär.
Dessutom kunde, min lif och själ, en hustru, om hon hade något till utseende och något till krut i sig – en annan kommer aldrig i fråga – få den ingifvelsen att vilja vara med vid styret, och då bure det lyckt in i hecklefjäll i stället för till himmelriket.
Jag vill ha en qvinna, som hvarken dimper i golfvet för ett kärft ord eller retar mig med qvinnotungs-qvickhet, om jag råkar slå ett slag i bordet.
Känner far någon sådan, som dertill duger att med kraft förestå ett hushåll och icke kastar sidoblickar på andra män, när jag är från dörrarne?”
”Nej, son, om du har så stora förväntningar, torde det ej bli lätt att hitta någon.”
”Sak samma, far!
Jag har i alla fall nu, sedan rederiet sålde fartyget, sålt bort allting, som jag sjelf egde, och gjort mig klar för resan.
Om åtta dagar eller så ger jag mig af.
Jag är säker om plats, när jag kommer – jag har goda gynnare i England.”
Faderns ögon skymdes af ett moln.
Så hjertegod sonen än var och i botten ärlig, mild och vek i själens hemligaste vrår, var dock ingen mer ömtålig om sin vilja, mer rädd att handla efter andras intryck.
Sinnets snabbhet drog ofta ett täckelse öfver de gedigna egenskaperna, hvilka likt klara goda guldet lågo under det yttre slagget, och det var just fruktan för denna sinnets retlighet och vådliga makt som, då samtalet hunnit till denna punkt, förseglade den gamles läppar.
”Far är icke bitter i tankarna, hoppas jag?
Allt i vänlighet ... men hvar man för sig.”
”Godt, son!
Jag är icke bitter och kan dö på en sophög, blott jag har mina konsumenter i ordning för resan ...
Hvar man för sig – bara käringpjoller att blodet är tjockare än vattnet.”
”Såså, farsgubben skall både lefva och dö som en fader, hvilken eger en rättskaffens son.
Skam för den, som vore annorlunda och kunde glömma pligten!
Tro mig – blodet springer allt som en varm ärendsven emellan föräldrar och barn, då sakerna äro som de skola vara.”
”Pipan har slocknat”, svarade gubben undvikande, ”och tid är att jag tar helgdagsrocken ur skåpet.
Vännen Bomans schäskärra är snart här och hemtar mig ut till Erlandsröd.
Det var längesedan jag tog mig ett glas i gröngräset – kommer du med detsamma?”
”Nej, jag gör väl ett tittande åt torget först och ser Strömstads-tärnorna ännu en gång dansa omkring majstången ...
Far må icke vänta på mig!”
Och härmed, efter ett trofast handslag åt gubben, trädde den unge kaptenen ut, icke anande att han just nu stängde dörren efter ett förflutet tidskifte och steg öfver tröskeln till ett nytt.
Dansen kring majstången.
Den lilla staden Strömstad, till hvars krigiska historia och minnen vi sedan komma, drömde ej på 1700-talet, der den då, såsom nu, låg innesluten mellan höga allvarsamma klippmassor, att en dag få se sitt stengropiga torg förvandladt till ett slags miniatyrpark, dit hufvudstadens eleganta befolkning och desslikes all Sverges befolkning tid efter annan skulle valfärda för att promenera och, i utbyte mot luft och helsa, gifva staden sina nedlåtande miner ...
Men för att återkomma till tidpunkten för närvarande skildring, så fröjdade sig torget då under vintrarne, när kölden bitit af gräset och snön fyllt igen groparne, åt ett särdeles uppsluppet lif; och öfver samma plats, der Carl XII, enkel i sin gudsfruktan, en dag knäböjde, när han inträffade under det manskapet höll korum, rullade nu ”bullingar”, dalbönder, till och med vermlänningar, om hvarandra vid handgemängen med det främmande och inhemska sjöfolket – förlustelser, som kunde anses afrunda dagens mödor.
Vänskapsförbund och tvister afslötos dels kring slädarna, dels i bodarna, hvilka då hade en annan handel och i följd deraf en annan karakter än nu.
Och när slutligen de ormringlande karavanerna bildades för hemresan, hvilka kontraster utgjorde de ej till vår tids kärrpartier!
Buller och bång, svordomar och skratt.
Ej mera ljödo svärdsslag på sköldarne, men väl piskans slag på hästryggen eller slädkarmen, hur det föll sig; och de väldiga sångkörer, som exeqverades vid affärden, borde ännu i aftonstunden kunna återljuda bland strausservalsernas mjuka och smekande toner.
Men hvad som tillhörde vintertiden och tog sig så bra ut till höga snöfanor, klingande bjellror, gnistrande stjernor och trettio graders köld, det hade sitt motstycke i sommarens patriarkaliska nöjen vid susande vågen, böljande bålen och qvällsolens glans.
Stadens unga qvinnor, som då, likt fjärilar ur puppan, krupit ur salopperna, karpuserna och de bebrämade ytterskorna och afskakat hela det sista lagret efter snölavinerna och det skummande stänk, hafsvindarne förde omkring, visade sig nu långt oftare ute, klädda i sina lättare kostymer, hvilka dock voro himmelsvidt skilda från fladdrande nettelduk och trassligt flor: de bestodo vanligen af bjert storblommigt kattun, bredrandigt taft eller indiskt kasimir, ty man lefde i ostindiska kompaniets vackra ålder.
Nu stiga de i sina lätta båtar, och på hvarje holme, som hade en gräsfläck nog stor att i sitt sköte kunna upptaga dem och deras kaffeservis, uppslogo de sitt tjäll och inbjödo sina varande och blifvande beherrskare att dela det med dem och att för ett par timmar glömma sin höga suveränitet vid glammet och lekarna på klipporna, som befästade platsen.
Denna del af året var qvinnornas regeringstid, och det så mycket naturligare som många då voro så kallade gräsenkor under sina mäns frånvaro på främmande kuster.
En dag var emellertid framför alla öfriga egnad till glädjefest.
Det var midsommarsaftonen, då sjelfva torget – kanske ändå med aning om sin blifvande bestämmelse – klädt sig i löf, barrträd och blommor, bland hvilka ungdomen i förtjusande enkelhet dansade kring den högresta majstången, ej det minsta besvärade öfver att takten angafs af endast stadstjenarens fiol och en gammal sjömans ursinniga ruskande på stadsfiskalens tamburdebask.
För öfrigt sjöng allt hvad lif och anda egde af fattigmansbarnen, hvilka hade sin egen ring, så att bergen gåfvo eko och majstångens äggskals-halsband darrade på sin löfbarm.
En bohuslänsk majstång på denna tid, åtminstone inom vår trakt, var en stolt dam, af omkring sex alnars längd, i ett slags styf kjortel, bildad af breda nyknoppade granrisgrenar.
Man skulle kunna ha liknat henne vid en lifslefvande dryad-gran, med toppen förvandlad i hufvud samt derefter i proportion hals, armar och lif af björklöf.
Det stora på lärft målade ansigtet var tillstyrdt såsom på en docka och hjessan prydd med linlockar och blomsterkrona.
För öfrigt gingo blomstergirlanger i vågor öfver både kjol och armar.
Majbrudens egentliga tärnor bestodo af stadens ”hemma-döttrar”, d. v. s. alla dess skeppare- och handtverksdöttrar, som icke behöfde tjena hos andra för sitt bröd.
Det var de som, sedan ”gossarne” från fjället eller öarne hemskaffat de gröfre materialierna, bundo kransarne och klädde bruden.
Naturligt var derföre att de hade äran att dansa i samma ring med stadens alla andra ogifta damer ur den så kallade högre klassen.
Senare på natten illustrerades festen af kanonskott och på holmarne brinnande tjärtunnor, hvilkas lysande sken återflammade öfver det dunkelblå vattnet, kring hvilket ungdomen då svärmade.
Den stora kedjepolskan jemte åtskilliga friska tremansskicks-dansar i torgets hörn hade just börjat, då kapten Rutger ankom och kastade glansen af sin förmildrade blick – ty han var ingalunda känslolös för fruntimmer – utåt den lefvande blomsterkedjan.
Men icke förr hade denna revy börjat än han spratt till, liksom hade han erhållit en pil i sjelfva hjertat.
Han skuggade ögonen med handen.
Hvem var hon, hvarifrån kom hon, denna tjusande syn, den sköna herrliga flickan i skarlakansröda kjorteln, med den runda mjuka midjan så behagligt insnörd i brokatlifvet, öppet öfver korsetten?
Hvem hade förr sett ett så finblommande ansigte, så strålande bruna ögon och ett så grant svart hår?
Och hvar i verlden fanns väl maken till dessa små fötter, som i sina genombrutna hvita silkesstrumpor och sina röda paljetterade snipskor, lätt böjda uppåt, gjorde värre åverkan i den unge sjömannens hjerta än bland blommorna och löfven?
Kortligen: kapten Rutgers stund var slagen – och stark och våldsam som hans natur, så bröt ock kärleken in utan motstånd och utan tanke.
”Har du blifvit solblind, eller hvad går åt dig, bror Rutger?”
Med denna fråga slog honom en bekant på axeln.
”Hvem är hon?” blef svaret.
”Hvem då?”
”Hon i röda klädningen.
Kommer hon från himmelen?”
”Åh nej, bara från apoteket – det är Falkens hitkomna svägerska.”
”Aha – fru Majken Falks syster.
Således från Uddevalla?”
”Ja, från skönheternas stad.
Men akta dig – jag varnar dig: rike Chrisman ligger redan för ankar vid den hamnen, och jag hörde i går sägas att han hade bjudit Falken tre tunnor råg för hans förord.”
Kaptenen rodnade häftigt, liksom saken ej blott rört honom, utan varit en verklig förolämpning mot honom sjelf.
”Det är ej möjligt!” utbrast han.
”Då skulle väl apotekarn ha gifvit honom tre örfilar till svar.”
”Jaså, min gunstige broder, blåser vinden från sjösidan, då får landssidan visst så stark känning att den bör akta sig!”
Och med denna hvardagsqvickhet försvann den talande.
”Dumhufvuden och dårar”, mumlade kaptenen, ”kunna också träffa hufvudet på spiken” .........
Derefter försjönk han ostörd i betraktandet af aftonens drottning.