Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han tyckte sig se, huru hennes ögon skimrade.
— Inte kan man vara ond på den man håller kär! — svarade han.
— Nej be mig ej om någonting, Anders — sade hon förskräckt — jag kan ingenting lofva dig!
— Jag tyckte det var så synd om dig, om jag gjort dig illa!
— Tyckte du?
— Men det var ju mitt fel, jag borde sett mig bättre för.
— Jag vånne den lede toge mina ögon, — sade hon och höll händerna för ansigtet.
Han ville kyssa henne, men hon vek häftigt tillbaka.
— Farväl Anders! — ropade hon och skyndade uppför backen.
— Du kan låta båten vara på andra stranden tills i morgon.
Då skall jag hemta den.
— Är detta ditt sista ord, Elsa!
— Farväl då!
— Farväl!...
— Hon vände sig om ännu en gång.
— Vi få se om ett år, om kärlek består — ropade hon skrattande och försvann bakom krönet.
... består! — upprepade ekot ute från fjärden.
Under den närmaste tiden härefter undvek Anders så mycket som möjligt Lars Skeppares stuga.
När han någon gång kom dit, talade han med Elsa endast om likgiltiga ämnen.
Han ville fortfarande vara hennes vän och råda henne till allt godt, tyckte han, ty hon behöfde råd, så många afundsmän som hon hade.
Men aldrig skulle hon få höra ett ord om kärlek mera från hans läppar.
Sämre fästman kunde hon få än honom, och hade hon ratat honom en gång, kunde detta vara nog.
Hon ville icke mera följa honom till båten.
Det var bättre, sade hon, om denna var qvar på andra stranden öfver natten, ty lätt nog kunde hon råka illa ut på återfärden, då hon var alldeles ensam.
Detta tyckte äfven mor Greta, och derför vardt det äfven så.
Det skymde redan, när det kungliga jagtföljet gjorde sitt intåg ner för Hornsbacken.
Det var ståtligt att skåda för det fattiga folket, som trängde sig fram mellan de torftäckta kojorna.
Muntra fanfarer klingade.
Hästarne frustade.
Hvilka bandprydda manar och guldsmidda betsel!
Kavaljerer med stora fjäderbuskar i hattarne, skämtande och skrattande med damer i långa, hängande klädningar, öfversållade med guld- och silfverblommor.
Nyfikenheten hade drifvit äfven Elsa dit ned, för att åse ståten.
— Hvad jag gerna ville vara i hennes ställe, tänkte hon, och såg upp mot en ung dam, som red förbi på ett hvitt sto.
— Hon behöfver ej vänta på bröllopet, om någon vinner hennes tycke.
Hon strök håret ur pannan och vred taftshufvan mera på sned.
Hon visste, att det klädde henne bättre.
Hon kunde nämligen icke undgå att märka, att kavaljererna sände henne månget förstulet ögonkast, när de redo förbi.
Men hvad betydde väl, att hon icke var lika ful som svarta Malin, när hon ändock hade så ledsamt.
— Anders Barberare var visserligen en god gosse och hade aldrig gjort henne emot, men han var lika fattig som hon, och Jonas Klockare hade nog rätt när han sade, att om sorg och nöd väter gift mans bröd, blir det kärlekens död.
Så följde hennes tankar hvarandra, medan hon drömmande såg efter det lysande tåget.
När hon vände sig om för att återtaga sin väg, såg hon vid sin sida en förnäm man med pelsbräm på kappan och fjäder i hatten....
Hur han kommit henne så nära, utan att hon märkt honom, kunde hon icke förklara.
Det var med en viss skygghet, som hon betraktade honom.
Det var ju han, som räddade henne från de efterhängsne kavaljererne nere på isen.
Nära ett år hade sedan dess gått till ände.
— God afton, vackra Elsa — helsade han vänligt.
— Du är stadd på hemfärd kan jag se, och denna gång utan friare?
Hans röst klingade så sällsam och underbar.
Hon ville tacka honom för hans ädelmod sista gängen de råkades, men hans mörka ögon voro fästa på henne med ett så egendomligt uttryck, att orden dogo bort, innan de ännu hunnit uttalas.
Hon kände sig nästan ängslig till mods.
— Du ser på min bindel — återtog kavaljeren och höll upp sin arm, som låg i en svart binda.
— Det är ett minne af vårt sista sammanträffande.
Långe kaptenen vid gardet, som ville åt dig, fick nog också sin jacka uppsprättad, men det fans flere måsar ute på isen än jag anade.
Han gjorde här ett uppehåll och såg henne vänligt i ögonen.
— Efter jag kom att råka dig nu i afton — återtog han med sällsam darrning på rösten — kan du följa mig dit ned åt staden.
— För hvem tar mig Ers nåd? — sade hon häftigt och rodnade.
— Nå blif icke ond, vackra Elsa — sade han skrattande.
— Jag ville icke såra dig med mitt förslag.
Jag tyckte blott, att det var en sällsam likhet mellan dina vackra drag och en förnäm dams, hvilken jag gerna ville skulle intressera sig för dig.
Ers nåd skämtar!
— Om jag såg rätt nyss, skulle du ingenting ha emot att rida på vackra hästar, eller hur?
Ville han gyckla med hennes fattigdom? tänkte hon.
— Det man inte kan få, tjenar ej att eftertrå, — sade hon och sänkte åter ögonlocken.
— Hvem vet hvad lyckan kan skänka, — sade han med ett hemlighetsfullt leende.
— Du är så vacker, min flicka och har så mycket medfödt behag, att om lyckans gudinna vore en karl, skulle du bestämdt vara hans första älskarinna.
— Ack Ers nåd, lyckan bor ej i fattigmans stuga.
— Der kan hon trifvas lika väl som under guldstickad kjortel — sade mannen, alltjemt med samma egendomliga leende.
Några borgare närmade sig nu ner i backen.
Han tog upp en stor silfverklocka ur fickan och vände sig mot ljusskenet, som föll från fönstret bakom dem.
— Derför farväl!
Han drog en ring från sitt finger och tillade, i det han gaf henne den:
— Du tycker om sådant glitter och har åt minstone alltid roligare deraf än jag.
— Nej Ers nåd!...
— Hon visste icke om hon kunde mottaga den eller ej.
Men så granna stenar hade hon aldrig sett förr.
Hvad de skimrade vackert i ljusskenet!
Hon såg tveksam, än på gifvaren, än på gåfvan.
— Din tacksamhet visar, att du har godt hjerta, — sade han och tog henne i hand — och jag vill ytterligare öka gåfvans värde.
Om du behöfver en vän, skall du icke glömma denna ring.
I Bollhusgränden, på venster hand från brinken, ligger ett smalt hus med gafveln åt gatan.
De kalla det för tyske grefvens hus.
Gå in der i porten och klappa på andra dörren till höger.
Visa ringen för den som öppnar, och om det är möjligt, skall du få den hjelp du söker.
Och nu farväl!
Hon stirrade tankfullt efter honom, tills han försvunnit i mörkret.
“Tyske grefven” hade hon hört omtalas såsom en mycket farlig och ondsint menniska, hvilken fått sitt tillnamn af de stora rikedomar, som han skulle roffat till sig under de föregående krigsåren i Tyskland.
Men kavaljeren hade sett så vänlig ut... och hvilken vacker ring hon fått!
Hon måste gå närmare till fönstret för att se hur den skimrade i ljusskenet.
Ett fnissande och skrattande bakom henne kom henne att häftigt vända sig om.
Det var idel bekanta ansigten hon såg.
Der stod svarta Malin, der Fingerlisa, der Annika hos hökarens.
Och alla skrattade och gjorde miner åt henne.
— Jo det lönar sig att vara vacker, kan man se, — sade Annika, en lång bleklagd jänta, och försökte qväfva sitt skratt.
— Vacker flicka, vacker gåfva! — tillade svarta Malin och torkade sig om munnen med en betydelsefull åtbörd.
Elsa kände sig på en gång förlägen och ond.
Hvad hade de att göra med de gåfvor hon fick.
Men hon var icke van att tåla sådant skämt.
Det hade hon visat mer än en gäng förut.
— Hvad du är afundsjuk, svarta Malin, — sade hon och höll upp ringen för den som sist talat, en tjock, svartmuskig flicka med grofva drag och skelande ögon.
— Det skulle nog vara något för dina krokiga fingrar, kan tänka.
Men du kan hafva nog af långe Gudmund du, som jag ratade.
— Tvy trå mig för slikt — svarade den tilltalade föraktligt och spottade tre gånger framför sig — med mig får den elake ingen makt.
— I morgon är ringen blott ett torrt löf, ska' du få se — inföll Annika.
— Gjorde du som jag, kastade du honom genast i strömmen.
Fingerlisa hade under tiden betraktat ringen.
Hennes vackra anlete färgades af en liflig rodnad.
Ifrån att skratta och skämta som de andra blef hon plötsligen tyst och allvarsam, och hennes röst hade en bitter skärpa, när hon inföll:
— Vi gå i vakstugorna hvarje afton och bedja den allsmäktige skona oss frän trolldom och satans frestelse, och så löpa våra egna grannar efter honom, som flugor efter smör.
Hur många gånger har du rest vackra Elsa?
Att tro henne vara så förtappad, att hon reste till Blåkulla, hade ingen förr gjort.
— Hvad tron I väl om mig? — sade hon häftigt.
— Tron I kanske, att jag icke kan mina stycken så väl som I?...
Men akta dig Lisa, det är inte första gången jag hör din onda tunga löpa.
— Akta mig och hvarför det? — frågade denna med ett tillgjordt skratt.
— Tror du, att jag inte såg dig i går qväll, så vacker du är, när du satt som en kråka på postmästarens tak.
Du är en gemen trollpacka du, så mycket du vet.
Dessa ord rågade måttet af Elsas tålamod.
Ursinnig öfver den lidna skymfen, och icke heller glömsk för det som hände i vakstugan hos Jonas Klockare, rusade hon mot Fingerlisa och fattade henne i håret, och innan de andra hunnit hejda det, hade hon slagit sin fiende under sig på gatan.
Malin och Annika stodo helt försagda vid denna kraftyttring.
Aldrig hade de trott Elsa om sådant, hon som ansett sig alltför fin och förnäm för att besöka deras vanliga dansnöjen och gillen.
Men i nästa ögonblick ingrepo äfven de i striden.
Dock, Elsa hade äfven hjelp att vänta.
— Blyg's
I inte flickor att kasta Er allesamman öfver en enda — hördes nämligen i nästa ögonblick mor Gretas stämma öfver skriket, och skuffande undan den ena hit och den andra dit hjelpte hon Elsa att resa sig.
— Är det skick och seder att slåss så här midt på allmän kyrkväg.
— Åh tyst I, mor Greta — ropade Fingerlisa, i det hon flammande af vrede strök sitt hår ur pannan.
— Gå hon hem till sitt, gråsugga.
— Du borde skämmas att gifva gammalt folk öknamn, — sade gumman barskt, — men akta dig, du, ty så mycket du vet, vackra Lisa, att skönt kan bli grönt och fett magert.
— Ja akta dig Lisa! — ropade nu de andra flickorna skrattande.
— Den ena trollpackan stjelper icke den andra, och flåsar den gamla på dig, får du lungsoten.
Nej se bara hur hon fräser!
— Jag skall rifva ögonen ur dig, för det ordet — sade Elsa och ville på nytt rusa emot henne.
— Bry dig icke om hvad de säga, — sade mor Greta, och förde Elsa med sig.
— När man är dålig sjelf, vill man ock, att andra skola vara det.
Sådana pigor äro intet umgänge för dig.
Men de hade sårat henne, tyckte Elsa, så djupt, att hon aldrig kunde glömma det.
Den ena tåren efter den andra rullade utför hennes kinder.
Hade ej mor Greta varit, skulle striden derför lätt kunnat upplåga på nytt, oaktadt fiendens öfvermakt.
Men nu förde mor Greta henne med sig med stadig arm derifrån.
Fienden ansåg sig må hända äfven för svag för att fortsätta striden mot två motståndare, af hvilka mor Greta, så gammal hon var, icke var att leka med.
Ljudet af hästtramp från gränden bredvid kom dem äfven att tänka på vakten, som i hvarje ögonblick kunde komma.
De drogo sig derför flinande och småskrattande hvar åt sitt håll och läto Elsa och mor Greta ostörda gå derifrån.
När Elsa inkom i stugan, fick hon uppbära många hårda ord af mor Greta.
Elsa var icke flicka, sade denna, att löpa ute efter de förnämes glitter.
Mor Greta synade härefter ringen mycket noga, medan Elsa utan att svara drog sig trumpen bort i en vrå.
Det var en enkel guldring, med en liten skimrande sten, i hvilken var inristadt ett sirligt vapen.
Han var alldeles gjord för Elsas finger, tyckte hon, och det var icke underligt om Fingerlisa var afundsjuk.
Hon var det alltid, när Elsa fick något.
Men nu skulle hon nog få betala henne derför.
Medan hon småpratade härom, till hälften för sig sjelf, inträdde Fingerlisa.
Hon hade tårarne i ögonen och gråten i halsen.
Elsa så mycket att hon skulle förlåta henne, hvad hon sagt.
Det var ej något ondt menadt dermed, bedyrade hon snyftande.
Hon hade endast velat varna Elsa.
Hon såg emellertid så hemlighetsfull ut, när hon yttrade detta, att mor Greta i stället för att, hvilket hon föresatt sig, dugtigt banna henne, vardt allt försonligare och nyfiknare samt slutligen lofvade henne både råmjölk, när kon nästa gång skulle kalfva, och annat godt, om hon talade om hvad hon visste.
Men Fingerlisa var svår att öfvertala.
Om det vore sant, sade hon, att man sett Elsas skepelse fara omkring i luften qvällstid, kunde olyckan snart vara framme.
Och utom vaka och bön kände hon då ingen bot för trolldomen.
Men de utlofvade gåfvorna växte med den stegrade inbillningen, och slutligen kunde Fingerlisa icke längre motstå mor Gretas enträgenhet.
— Så syndigt det än vore, som hon sade, kunde hon icke neka till att omtala för henne hvad hon viste.
— Och nu berättade hon, hviskande, att den förnäme kavaljeren icke varit någon annan än den lede sjelf, som velat fresta Elsa att blifva hans brud, och ringen var fästegåfvan som han gifvit henne.
Så länge de icke hade några trollbarn med hvarandra, var det emellertid ingen fara å färde, och han hade ingen makt öfver henne.
Men för att vara riktigt säker, borde hon dock lägga ringen i askmörjan.
Vore han i behåll, när solen gick upp nästa dag, hade den lede gifvit Elsa en verklig ring, och då kunde hon nyttja honom hur hon ville, ty då hade vår Herre största makten i hennes hjerta.
Men låg der i stället ett stycke näfver eller en rostig jernbit, när nästa sol lyste på spisen, då var trolldomen uppenbar, och hon borde genast låta skrifta sig.
Mor Greta tackade henne för detta råd.
Lisa var dock en god och hjelpsam flicka, sade hon, som i grund och botten ville grannarne väl, fast hon i bland hade ondt af sin tunga.
Derför skulle hon ha tack.
Men det var möjligt, att den lede kunde återkomma i en annan skepnad, och derför måste äfven bot upptänkas.
Fingerlisa ville nu gå.
Hon hade sagt så mycket hon visste.
Blott man icke “fördes”, försäkrade hon, vore Guds makt större än den ondes.
Men hade man gått öfver tredje tröskeln i Blåkulla och sett de store ormarne, då kunde ingen mensklig makt vidare hjelpa.
Fingerlisa hjelpte nu mor Greta att lägga ringen i askan samt tog derefter en yxa från väggen, som hon satte i sophögen utanför dörren.
— Ingen mensklig makt, säger du — frågade mor Greta tankfull, när hon återkom — och ingen af våra prester heller?
— Endast den gudfruktige kaplanen i Lund, säger man, lär få bugt med honom, — svarade Fingerlisa och ville taga afsked.
Han bor, sade klockarn, i en kyrka, som är djupt under jorden, och derifrån kan man gå ned i Blåkulla alla dagar.
— Han kan då säkert hjelpa mot trolldomen? — frågade mor Greta ifrigt.
— Så säger åt minstone Jonas Klockare.
Det var så, att en ung bondflicka blifvit förd till Blåkulla, berättade han i går, och hennes fästman, som höll henne mycket kär, hade, när den lede anfäktade henne alltför hårdt, gått till den gudfruktige kaplanen, samt bedt honom för gods och guld hjelpa honom att få till baka hvad han hade kärast på jorden.
Detta lofvade honom äfven prestmannen, men blott på ett vilkor förstås, och det var att han tog på sin ed, att jäntan icke sjelfmant bjudit sig åt den lede, utan att det varit denne som frestat och förledt henne.
Han vore annars maktlös, sade han, och den som oträngd toge hans kraft i anspråk, skulle bli evigt fördömd.
Men fästmannen var blind, stackars gosse, och han trodde bara godt förstås om sin fästeqvinna.
Allt hvad hon sagt, tänkte han, var endast bibelord.
Derför svor han och bedyrade med de svåraste eder, att det var den lede sjelf som var enda skulden till hennes synd.
Presten gjorde då som han bad honom om och svor fram den lede.
Med ett hiskligt tjut och vrålande kom denne i dagen, men då begaf sig inte bättre, än att det var jäntan sjelf, som af fåfänga griller och högfärd sökt hans bistånd och icke alls den lede, som frestat henne dertill, och slutet vardt derför så ömkligt någon kan tänka sig det, ty när jäntan vardt helbregda från synden och hin ondes anfäktelser, då vardt den stackars gossen i stället en krympling för lifstiden.
Fingerlisa tog nu afsked.
Hon hade berättat allt hvad hon visste om den gudfruktige prestmannen, sade hon och kunde icke dröja längre borta från sin gamle far, då det redan var nermörkt.
Men om de behöfde hjelp någon annan gång, skulle hon icke lemna dem utan.
Tack vare Jonas Klockare kände hon både ett och annat, som icke borde vara utan allt gagn i de svåra tiderna.
Elsa hade under hela tiden Fingerlisa talat med moder sutit tyst i sin vrå, och hon tog ej emot hennes hand, när hon sade farväl.
Dylika berättelser och kanske ännu sällsammare hade hon hört mången gång i vakstugan, men aldrig hade hon dock hört något så galet, tyckte hon, att någon straffats, om han velat rädda sin nästa från trolldom, när han sjelf ingenting gjort.
— Det var Fingerlisas vanliga lögner — sade hon när denna gått — och det ska'
I icke tro på, mor.
Denna fann dock Fingerlisas tal både naturligt och riktigt.
— När man vill bedraga vår Herre, ser du mitt barn — sade hon andäktigt — får man nog lida sitt straff.
Nu hade den elake verkligen vunnit af vår Herre en själ, och denna måste förgås, om ej någon annan lemnades i stället.
Elsa gick denna qväll tidigare än vanligt in i sin kammare och när Lars inträdde med dagens fångst på ryggen, sof hon redan.
Han hade emellertid hört omtalas af några grannar uppträdet ute i gränden, och ville gerna säga Elsa ett och annat ord.
Han brummade och svor fasligt.
Men när han var i detta lynne, lät mor Greta alltid honom hållas.
Hon styrde nämligen i det stora både säkert och förståndigt; och då han icke handlade, utan endast ordade tyckte hon det kunde göra det samma, om han väsnades eller ej.
Följande morgon, då Elsa inträdde i stugan, satt hennes far i lifligt samspråk med en storväxt, groflemmad karl med rödfnasigt, uppsväldt ansigte och knäfvelbårar.
I skymningen kunde denne varit skräckinjagande nog, men vid dagsljus föreföll han, med all sin krigiska hållning, alltför beskedlig och narraktig, för att vara farlig, och om icke lukten efter det sista ruset afhållit derifrån, skulle helt säkert hvilket barn som helst känt sig frestad att leka med hans röda hakskägg.
Hans drägt inbjöd äfven på sätt och vis dertill.
Den utgjordes af en kort rock af rödt kläde med guldränder i sömmarne, gula sämskskinnsbyxor och röda strumpor.
Oaktadt dessa bjerta färger var den likväl på långt när ej så lysande, som man skulle tro, ty de många fläckarne framtill läto den röda färgen skifta väl mycket i brunt, och guldränderna voro på de fleste ställen bortnötta eller urblekta.
Men mäster Hvittlock var stadens förste skarprättare och som sådan alltid en man, värd att betrakta.
Han var nu ute för att skaffa sig en ny medhjelpare, ty dagen derpå skulle åter en trollpacka brännas, och en af hans drängar hade qvällen förut druckit för mycket öl samt till följd deraf ramlat ut för krogtrappan och brutit halsen af sig.
Lars Skeppare var emellertid föga nöjd med besöket.
Så granne han var, plägade han icke gerna umgänge med mästermannen.
Medan de talade, började Elsa göra upp eld i spiseln.
Hennes hjerta klappade af lätt förklarlig oro.
Skulle ringen ligga qvar?
Eller hade hennes mor redan tagit bort honom?
Stället var orördt, såg hon, der hon sett dem lägga honom qvällen förut.
Hon strök en gång, två gånger, för hvarje gång allt djupare, tills hon slutligen nådde sjelfva hällen.
Allt hon fann var några rostiga spikhufvuden.
— I kommen då icke med i morgon, fader Lars? — sade mäster Hvittlock och fattade sin, med en röd fjäder prydda hatt.
— Inte för allt guld som glimmar...
Fråga Jonas Wärme eller någon annan, som bättre behöfver dalern.
Det är icke alla, som kunna se justitiesvärdet blott och bart utan att krokna, ska' jag säga.
Och — om I tror att det ingen heder är dermed — ska' jag säga, att det står i den heliga skrift, att öfverheten fick svärdet.
— Höga magistraten sade ock i går, att det var ett hederligt och aktningsvärdt yrke.
— Huru som helst, lär I ej få mig på slik förrättning — sade Lars Skeppare bestämdt.
— Om de stackars qvinnorna kunde hålla sin mun bättre och inte löpte i husen med sqvaller om sin nästa, ginge det dem bättre.
— Är I då förryckt i hela kroppen?
Tron I att höga hofrätten och alla riksråden, ja sjelfva kungen skulle låta bränna dem, den ena efter den andra, om de voro oskyldiga.
Säg icke om det ordet, så att någon hör det, ty det kunde bekomma Er illa.
— Åh, Gud ske lof, alla mina grannar veta nog, att jag är fri från slikt djefvulstyg.
— Om I ären det — här sänkte han rösten — heter det likväl icke alldeles så om andra här i huset.
Elsa trodde sig se på deras miner, att de talade om henne, och utan att veta hvarför, rodnade hon upp till hårfästet samt skyndade ut.
— Tala nu ur skägget — sade Lars häftigt, då hon var borta — eller vid alla djeflar och trollpack ska' jag icke få fram det.
— Nå, nå, inte så häftigt! — sade mäster Hvittlock saktmodigt.
— I går var det icke en, utan fulla tjoget, som sågo Er vackra dotter flyga af med de andra till Blåkulla.
Ville ej säga något ondt dermed — tillade han, då Lars' blickar mörknade allt mer — det kunde ju endast varit hennes hamn man såg.
— Så?
Man såg hennes hamn? — utropade Lars vredgad.
— Det säger jag dig, mäster, så granne du är, kom ej till baka med slikt prat, ty det är intet kram för min marknad.
Hvittlock tycktes icke heller vara hågad derför.
Han hade endast menat väl, tyckte han.
Det kunde ju vara nyttigt att höra hvad grannarne pratade om, så att man kunde hålla sig på sin vakt.
Men högfärd går för fall, och mången hade förr en gång fått ångra att de icke lydt hans råd.
Han tog nu afsked, lemnande gubben att i ro fundera öfver hvad han sagt.
— Hvad går åt er, far, i dag? — frågade Elsa, då hon en stund derefter inträdde och såg, hur han följde henne med forskande blickar.
— Du borde gå mera i dina sysslor, barn, och springa mindre kring torg och gränder — sade han vresigt.
— Du hade då inte ondt af djefvulens anfäktelse.
— Käre far, hvad menen I väl?
Hon rodnade och såg ut, som hon fullkomligt väl hade förstått, hvartåt han syftade.
— Åh, inte värdt att du ställer dig så oskyldig.
Nog vet jag, att du i går hade kommers med någon af de förnäme kavaljererna der nere i staden.
— Käre far, inte kunde jag veta, att det var så farligt att svara en menniska, som talade så vänligt som han gjorde.
— Man får icke tro alla, som hafva söt mun och äro vänliga i ansigtet.
Men gör du om det en gång till, ska' jag...
Han höjde armen.
— Det må far! — svarade Elsa trotsigt.
— Herre Gud, hvad tänker du på, Lars? — utropade mor Greta, som i det samma inkom.
— Och tänk bättre på hvad du säger, Elsa, att du icke retar far!
— Hvar har du trollringen? — frågade gubben häftigt.
— Den tog mor — sade Elsa med en knyck på hufvudet.
Hon hade icke velat se efter ringen, medan mäster Hvittlock var derinne, och förrän han kom hade icke solen börjat skina dit in.
— Herre min skapare! — ropade hon och slog samman händerna.
— Jäntan hade rätt.
Se bara far, endast en bit näfver ligger der.
Hon hade sin egen tro derom, tyckte hon.
— Så mycket du vet, Elsa — sade Lars, sedan de undrat åter och fram öfver ringens försvinnande, och alla tre bedyrat vid allt hvad heligt var, att ingen tagit den — så mycket du vet, inte kommer du i brudstol förr än förståndet fått växa ut på dig.
— Far gör som han vill — sade Elsa kallt.
Men derpå, liksom hon skulle ångrat sig, tog hon mor Greta om halsen och kysste henne häftigt samt skyndade in på sin kammare.
— Gud ska' veta, att hon blifvit både hård och egenvillig på sista tiden, — sade mor Greta förvånad och såg efter henne, — men tvång biter mindre på henne än flinta på stål.
Måtte blott vår Herre skydda henne.
— Men nog ska' ondt gry ut med ondt, — återtog han strax derpå.
— Fast mins du mor, när du ville tvinga henne att gå i de nya kängorna och hon i stället sprang barfota i snön hela Guds långa dagen?
— Mins nog det, och hade inte du den gången lagt dig ut för henne, far, hade nog stora bönboken till sluts kommit fram.
Den tid som följde efter dessa händelser var icke lycklig för Elsa.
Mor Greta hade aldrig varit så sträng och noggrann, som hon nu blef.
Ofta var hon till och med obillig i sina fordringar.
Men ondt gry, sade hon, skulle ut med ondt.
Både Lars och Anders Barberare, hvilken nu mera sällan besökte dem, försökte väl understundom stämma mor Greta till mildare känslor.
Men deras försök strandade för det mesta mot Elsas egen styfsinthet.
Anders tycktes hon icke ens tåla, och den enda som hon numera kunde sägas sällskapa med var Fingerlisa, hvilken, allt sedan den qvällen, då hon bad Elsa och mor Greta om förlåtelse, fått ett märkbart insteg i den förras tankar.
Både mor Greta och Anders märkte hur detta växte för hvarje dag.