Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var betänkligt, eller åtminstone vore det, i fall Klara församlings kyrkbok för 1824 icke befriade öfver-intendenten för den svåra beskyllningen, och Stockholms gymnasii inskrifningsbok hösttermin 1838 samt Stockholms nations i Upsala matrikel vårtermin 1842 — detta hvad födelseorten vidkommer — och Svea hofrätts diarier, slägt-och vänskapsförbindelser och verksamhet inom Stockholms samhälle, ända till en ålder af tretiofem år — detta hvad hufvudstadsvanor angår.
Jag tror, att vi kunna frikänna öfverintendenten Westin från att vara göteborgare.
Mår vår konst bättre för det?
Under de månader den nya teaterstyrelsen varit i verksamhet och fått i fred och ro från klander och kinkiga anspråk, om också icke från hotande lågor, arbeta, på de kungliga scenernas konstenliga utveckling, har väl något godt kunnat uträttas.
Det hoppas teaterns vännerr hvarför de också göra allt för att uriderhjelpa styrelsens bemödanden.
Då denna styrelse påbjuder, att höga för-köpspris skola införas, låta teater vännerna undslippa sig ett sakta knot, men de ställa sig påbudet likväl till efterrättelse och ställa sig sjelfva till och med i kö redan kl. 9 på morgonen, för att få betala en krona mer än på eftermiddagen.
“ De höga förköpsprisen hafva väckt allmänt ogillande / sade några klanderlystna, och det stod äfven att läsa i en tidning, men det allmänna ogillandet var icke värre, än att dess förkunnare villigt underkastade sig den drygare utgiften för att derigenom trygga sitt inträde i teatersalongen * och nu mera hör man ingen enda klaga öfver téaterstyrel- * sens tilltag, ett tilltag som inbragt icke så litet i kassan och derigenom visat sig vara en ganska klok finansåtgärd, * Hade biljettprisen i allmänhet och på förut känd väg stegrats, skulle détta hafva väckt en riktig storm af ogillande och varit för teatern ganska farligt.
Nu har teaterstyrelsen genom den lindrigare åtgärden, en förklädd prisstegring, vunnit mycket mera, och knotet, som aldrig var synnerligt
«starkt, har redan alldeles förstummats.
Kan man då icke utropa: hvilken lycklig kungl.
Öfverintendenten Westin älskar det sköna, åtminstone det praktfulla.
Han vill att också allmänheten skall få se något riktigt vackert och njuta deraf för så godt pris som •.möjligt, om äfven med förköp.
Hade han lefvat på den gamla romerska tiden, skulle han hafva passat förträffligt till ædil — förutsatt naturligtvis, att han stått ut med kostnaderna, hvilka onekligen voro mera tyngande för den republikanske romerske förlustelseanordnaren än för den kunglige svenske teaterdirektören.
Hr Westin vill att det skall taga sig något ut från scenen, att dekorationer och kostymer skola tilldraga sig uppmärksamhet.
Det får icke finnas når gon tomhet på skådebanan.
När Antonio, Salarino och Solanio träffa hvarandra på en gata i Venedig, få de icke vara ensamma.
Mötet skall ega rum i närvaro af mycket folk.
Och när Valentin kommer hem från kriget, skall det ske i spetsen för ett helt regimente riktiga soldater.
Sådant der tycker allmänheten om, och kan man göra allmänheten till viljes, bör sådant icke underlåtas.
Men det är icke blott på scenen som öfverintendenten Westin älskar det sköna, det praktfulla och det som i allmänhet drager uppmärksamheten till sig: han vill se det äfven i salongen.
Våra kungliga teatersalonger äro i alj-mänhet tämligen tarfliga.
Damerna äro ganska enkla i sin klädsel, och herrarne se visst icke ut, som de skulle infinna sig på någon festlig tillställning, äfven om det allra finaste i musik eller dramatik bjudes dem.
De bestå sig icke ens ett par handskar.
På Köbenhavns kungl.
teater kan ingen herre sätta sig på parkett utan att hafva handskar på händerna.
Men i Stockholm!
Det der måste ändras, tänkte hr Westin, som vill hafva en fin publik, damer i stor toalett och herrar i frack och hvit halsduk samt framför allt i handskar, en publik som visar sig förstå, att den befinner sig i en salong och icke sitter i en lada, t. ex. i hr Hammers.
Men huru få i hopen sådan publik?
Icke kan teaterstyrelsen under ett och samma spelär införa högt förköpspris och obligatoriska handskar, ännu mindre hvita halsdukar, svarta frackar och bal-eller åtminstone supéklädningar.
Jo, vi skola ställa till med abonnemang, sade öfverintendenten.
En abonnerande publik är alltid en fin och för- ‘ näm publik, en som lyser upp salongen och på samma gång skaffar teatern bestämd inkomst.
Åter ett drag af finansiel talang i förening med kärlek till det sköna och praktfulla.
Abonnemang är dessutom något som brukas i arldra land, t. ex. i Paris, icke blott på Stora operan, der det väl alltid varit en med den högre operamusiken, med académie royale, impériale eller nationale de musique på det oupplösligaste förenad “ institution ", liksom hos “ Ralienarne * i verlden, medan det ännu fans sjungande italienare i Paris, utan sedermera äfven på Théåtre Fran^ais.
Att abonnemang infördes på sist nämde teater var ett snilledrag af direktör Perrin, som derigenom åstadkom, att hans teater icke blott, såsom förut, besöktes af de literära och verkligt konstälskande, utan också kom på modet hos den fina verlden, hvilken icke alltid är så literär och hvars konstkärlek stundom är något ljum, men som likväl anses adla både konsten och literaturen, när hon någon gång vill visa sig tiuld mot dem.
De som gerna se sakerna i svart, och dessa äro kanske icke så få i vårt glada Stockholm, sågo ingenting ljust i teaterstyrelsens påhitt med abonnemangen och trodde, att det vore ett alldeles dödfödt förslag.
Utgången har visat, huru orätt de hade och huru riktigt öfverintendenten Westin bedömt sin publik.
Det är han som triumferar, detta naturligtvis till stor förargelse för svartskådarne och kanske äfven för ett par andra teaterdirektörer i Stockholm.
Äfven den lilla förargelseklippa som bestod i skilnaden mellan onsdags- och fredagsabonnemangen tyckes vara lyckligen kringseglad.
De förra äro naturligtvis mycket förnämare än de senare, enär de lysa med verklig kunglig glans, nå-got som de senare skulle vara beröfvade, och det skulle der-för kunna hafva händt, att de förra betydt allt, de senare intet, samt att mången för den kungliga glansen känslig natur alldeles icke velat tillstå, att han tillhörde endast fre-dagsabonnenterne, hvilka visserligen äro gudar i jemförelse med icke-abonnenter, ' men dock endast dii mimrum gentium, de som ej hafva säte i Jupiters råd, d. v. s. på första raden eller öfre parkett, då den kungliga logen är upptagen.
Nu är detta lyckligtvis ordnadt till allmän belåtenhet eller till belåtenhet för åtminstone fredagsgästerna, allt ifrån den lyckliga stund då hennes majestät drottningen gaf till känna sin nådiga afsigt att på en fredag infinna sig i teatern.
Har sådant skett en gång, kan det ju * inträffa flera gånger.
Fredagarne äro räddade, och äfven i det afseen-det har teaterstyrelsen firat en triumf.
Öfverintendenten Westin är en man med god vilja och godt mod, en person som med sjelfständighetens tillförsigt förmår genomdrifva sina afsigter och har redan ådagalagt icke blott, att ett par och tjugu års landskansli icke inverkat störande på hans spänstighet, utan också, att han fortfarande lifvas af den kärlek till teatern, som, enligt hvad gamle män försäkra, skall hafva varit ett utmärkande drag i hans ungdom.
Under sådana förhållanden borde det icke vara allt för anspråksfullt, om den fosterländska konstens vänner hoppas, att öfverintendentens verksamhetslust icke må känna sig tillfredsstäld af att åt teatern gifva endast den glans, som kan ligga i ett eller annat styckes präktigare utstyrsel samt i salongens finare och förnämare sammansättning ett par aftnar i veckan, utan att han med samma starka viljekraft och samma friska verksamhetslust må gripa in i det som är ännu väsentligare för skådebanan — främjandet af hennes uppgift som en stor och betydelsefull konstanstalt.
När han på fullt allvar griper in deruti, kommer nog att visa sig, om hr Westin eger tillräckligt fast estetisk bildning.
Flere af hans vänner hafva försäkrat mig, att hanvisst icke saknar en sådan.
När man talar om estetik hos en teaterdirektör, äfven hos den bäste, en Perrin, en Mon-tigny, en Laube, en Dingelstedt, en Ludvig Josephson, lönar det sannerligen icke mödan att dervid strängt tillämpa någon “ Kritik der ästhetischen Urt ' heilskraft “, ty teaterdirektörer ha sin filosofi för sig, sammansatt af många, stundom ganska “ rapso diska agregat “, till större delen sammanhängande med frågan om fullt hus eller tomt hus; men skilnad gifves dock, och olika grader finnas äfven i den tea-terdirektoriska estetiken, och man måste ju önska, att vår kunglige direktörs skall stå på ett något så när högt trapp-steg.
Omojlighe ' ter må man icke begära, och derför har väl ännu icke någon billigtvis kunnat fordra, att den nye direktören skulle på dessa månader hafvä hunnit göra något väsentligt till främjandet af teaterns högsta uppgift; men hvad man med rätt kan fordra, det är, att teaterns styresman genast vid tillträdet till sitt embete, visar sig uppfatta skådebanan såsom en hela nationens allvarliga angelägenhet och icke såsom en hoflyx eller den s. k.
“ societetens “ passe-temps, ett litet trefligt tidsfördrif på en afton som icke är upptagen af kotiljongen eller spelbordet, en säll-skapsafton, der man betalar för att ses, icke för att se, och der salongens hjeltar och hjeltinnor betyda mer än scenens.
I det afseendet har hr Westin ju ingenting att förebrå sig; ty hans onsdagar och fredagar på Stora teatern få väl icke, såsom jag redan antydt, behandlas som annat än en för teaterkassan behöflig finansåtgärd.
Låt oss således hoppas det bästa och tåligt afvakta fortsättningen af den Westinska perioden samt önska att denna icke för hastigt afbrytes af något arrendekontrakt med hr L. O. Smith eller dylik “ entreprenör ", utan tvärtom må ledas ur finansen in i ecklesiastiken, d. v. s. i det stats-departement som i främsta rummet bör hafva tillsyn öfver nationens odling utan att förblanda denna med kyrkliga angelägenheter.I kretsar, som vilja kallas “ väl underrättade ", har nu åter igen mycket talats om beskaffenheten af den väntade kungliga propositionen som befaras komma att föreslå teaterns öfverlemnande åt en enskild “ entreprenör ", “ impressario " eller hvad en sådan konstschackrare må kallas.
Det är den gamla sagan, och innan dessa rader komma för allmänhetens ögon, har sagan kanske fått ännu en upplaga, och regeringen gjort slut på den paus som sedan förliden riksdag inträdt i den stora teaterfrågan.
Huru har kungl.
teatern sökt fylla den pausen?
Genom rätt mycket arbete på så väl den stora, som den dramatiska scenen.
“ Nordens stjema “ är ett rätt vackert bevis på den först nämda scenens verksamhet, och “ Köpmannen i Venedig " skämmer ej heller bort det goda intrycket, under det man förbereder den nya “ Mefi-stofeles ".
Dramatiska teatern har naturligtvis haft ännu mera nytt.
Vid Stora teatern arbetas, hvad intendentskapet vidkommer, med nya krafter.
Hvad som i denna tidskrifts tredje häfte för sistlidet år yttrades om hr Wilhnans goda egenskaper har redan bekräftats af hans intendentskaps början, men derjemte torde äfven en vid samma tillfälle uttalad farhåga hafva visat sig fullt grundad, den nämligen, att intendentstjensten och det aktiva konstnärskapet vid scenen icke passa ihop.
Hr Willman har med stor framgång och till allmänhetens synnerliga belåtenhet satt upp “ Nordens stjerna " och sjelf har han som aktiv konstnär uppträdt i samma opera, också med framgång och väl förtjent bifall.
Men om man nu skulle på samvete fråga hr Willman, om han sjelf är så alldeles nöjd med resultatet af denna sin dubbla och högst ansträngande verksamhet, så kan han, den redbare och uppriktige mannen, den fulländade gentlemannen, bestämd t icke svara ett obetingadt ja.
För den som sjelf uppträder i ett stycke är det alldeles omöjligt att kunna få en fullt tillfredsställande öfversigt af scensättningen.
Då måste uppstå brister, hvilka sanno-likt icke stöta flertalet af allmänheten, men som tor de mera noggranna iakttagarne ingalunda höja konstnjutningen.
Man har icke hjerta kanske att yttra några anmärkningar, då bristerna härflyta af två uppgifters förenande hos en sådan person som hr Willman, och då man vet, att han med sträng samvetsgranhet söker lösa sin dubbla uppgift; men för sakens skull kan den konstvän, som icke skyr uppriktigheten, ej underlåta att föra talet derpå.
Skall hr Willman samtidigt vara intendent och operasångare, måste han åtminstone afsäga sig uppsättandet af de stycken, i hvilka han sjelf uppträder.
Bäst .vore onekligen, att han aldrig uppträdde så länge han innehade in-tendentstjensten, så ledsamt det än vore att allmänheten då icke finge se och höra honom.
Det är ju icke möjligt att på en gång sköta två maktpåliggande befattningar, hvilka hvar för sig fordra så strängt och oaflåtligt arbete.
Nu talar jag endast om svårigheten att.
medhinna och egna erforderlig uppmärksamhet åt en ' sådan dubbeltjenst och jag lemnar tills vid * are alldeles å sido den sammanstötning som lian uppstå mellan intendenten och skådespelaren i en person vid styckens uppsättande och rollers fördelande.
I den särskilda frågan har Dagens Krönika redan förut uttalat sig tillräckligt tydligt.
Vid talstyckens uppsättande på Stora teatern, är det professor Christiernsson som öfvertager hr Willmans befattning, och han har, naturligtvis under öfverintendentens egén inverkan, satt upp “ Köpmannen i Venedig " på ett sätt som vunnit allmänt bifall.
Det bifallet är väl också till stor del förtjent, ehuru man om en och annan tillställning kan vara af olika mening med anordnaren.
Att Shakspeares stycken sättas upp på ett lysande sätt, skadar ju icke, kan till och med vara en vacker hyllning åt mästerverken och det brukas nu mera i England, men att göra uppsättningen ovanligt praktfull, är dock icke ovilkorligt nödvändigt för stycken, hvilka, äfven om de spelades i en lada, äro af samma mästerliga verkan.
Hvad som deremot borde vara oundgäng-ligt är att icke synda mot sannolikheten och på samma gång mot Shakspeares egna anvisningar.
När Antonio och hans vänner vid styckets början göra hvarandra sina förtroliga meddelanden, sker detta visserligen på öppen gata, såsom författaren föreskrifvit, men det är väl icke sannolikt, att det kan ske midt i folkvimlet, såsom det nu är anordnadt på Stora teatern.
Herrarne tala helt högljudt, utan att besväras af det myckna folk som svärmar omkring dem, ej ens af att en tiggare en £od stund står orörlig vid deras sida och hör på dem, och likväl är det ganska enskilda angelägenheter som af-handlas, af den art, att de väl icke rimligtvis borde afhånd-las coram populo.
En gata i Venedig, heter det.
Hvad är en gata i Venedig?
Jo, i de allra flesta fall en liten, trång gränd, der det vanligen är alldeles folktomt.
Icke bör företrädesvis dermed menas en stor plats med ofantligt mycket folk.
I närvarande shakspearska fall är detta senare bestämdt alldeles oriktigt, och det oriktiga hjelpes icke derigenom, att det myckna folket, såsom en tidning redan anmärkt, håller sig så onaturligt tyst.
Detta förvärrar det ofördelaktiga intrycket, ty derigenom höres ju herrarnes samtal så mycket lättare af ett stort antal personer.
“ Anmärkningen är småaktig, " säger kanske hr Chri-stiernsson, men då har han orätt, ty anmärkningen härleder sig icke af något begär att klandra eller att göra sig vigtig, hvilket ju vore lika löjligt som ändamålslöst af en fullkomligt obekant person, utan af en gammal teaterväns öfvertygelse, att ingenting bör på teatern tålas, som kan störa illusionen samt att framför allt hos Shakspeare på scenen ingenting får förekomma som svär mot sanningen.
Vore dekorationsmålarens konst aldrig så stor och kostymordo-natörens (hvar är kungl.
teaterns?
) smak och sakkännedom af allra första slag, så må dessa likväl icke användas för att försvaga intrycket af skaldens afsigt.
Spar då hellre på dekorationerna och kostymerna till lämpligare tillfälle.
Men ett sådant är ingalunda maskscenen i andra akten, utanförShylocks hus.
Den präktiga dekorationen må der finnas och beundras, men huru är det möjligt, att en konstnär, med hr Ghristiernssons bildning och insigter samt hans sträf-vari att åstadkomma sanna och verksamma intryck, kan hitta på att trumpeta i hop en hel mängd folk för att bevittna kärleksmötet mellan Lorenzo och Jessika och den senar es flykt?
Ar det för att visa granna drägter?
Ar det for att låta oss få en liten — mycket liten i alla fall — föreställning om italienskt karnevalslif?
Bör man för slikt offra det intryck som författaren önskat framkalla? ...
Lorenzo.har två förtrogna med sig för att hjelpa sig och hålla obehagliga störare på afstånd — så är författarens mening; men scenanordnarén på vår teater föser ihop så många personer scenen för tillfallet rymmer, och så sker judeflickans tjufveri och flykt, som naturligtvis borde försiggå i djup hemlighet, alldeles offentligt.
Det är otroligt, att något sådant kan lemnas oantastadt.
Skulle det verkligen vara sant hvad vi hört någon påstå, att “ Köpmannen i Venedig " är på det sättet utrustad f. n, i London, så kan sådant endast gifva anledning att beklaga den närvarande uppfattningen på engelska scenen, men är icke egnadt att framkalla efterapning på andra ställen, och minst skulle man vänta det på en skådebana, hvilken nu mer verkligen tyckes lägga sig vinning om att göra scensättningen sådan den bör vara, något som hr Christierns-son nog förstår.
Månne det är sjelfve öfverintendentens praktlystnad som härvid falt utslaget?
Mycket mera skulle kunna anmärkas mot den yttre uppsättningen af “ Köpmannen “, i synnerhet hvad kostymerna vidkommer, i hvilka spåras föga enhet, men det kan för tillfallet vara nog med hvad redan antydts.
Man må i alla fall villigt erkänna, att den närvarande teaterstyrelsen genom återupptagandet af i fråga varande skådespel visat både god vilja och smak, och sjelfva öfverflödet af präktig utrustning, som onekligen drager uppmärksamheten från detväsentligare i konstverket, är blott en, om ock mindre väl använd, yttring af djup aktning for Shakspeare.
Hvarför den näst föregående teaterstyrelsen icke under så lång tid lät oss njuta af detta skådespel skulle vara mer förvånande^ om man icke lärt sig, att den styrelsen lät så många andra värdefulla dramatiska arbeten ligga orörda, under det ganska tarfliga alster af föga begåfvade författare spelades och spelades om igen, äfven med ganska få åskådare.
Icke må teatern väl hafva gått och väntat på fru Dorsch-Bosin?
Portias roll är mycket kräfvande af sin framstäl-larinna, och på många skådebanor kan man ej upptaga “ Köpmannen ", emedan den rollen anses icke hafva någon fullt värdig tolk.
Huru lyckliga äro då vi f. n.!
Här.
finnas minst tre som tro sig kunna och mycket gernä vilja spela rollen.
Hvilken rikedom på talanger!
Emellertid hafva nu blött två kommit i fråga.
Ingen af dessa för öfrigt högst aktningsvärda skådespelerskor motsvarar väl anspråken hos den som något närmare känner det shak-spearska verket, men bägge tyckas hafva vunit bifall hos den stora allmänheten, och kritiken har, liksom nästan alltid i vårt lilla samhälle, visat sig föga fordrande och föga uttalande.
Att gifva Portia scenisk realitet är, säger en teateranmälare, “ en lika vacker som vansklig, uppgift, på hvars lösning fruarne Willman och Dorsch-Bosin alternerande pröfvat sina krafter.
Fru Willmans framställning syntes oss i det hela vara okonstlad och naturlig, under det fru Dorsch-Bosin ej var fri från ett stundom väl medvetet koketteri.® ... En annan anmälare säger: “ Fru Willman gif-ver en i det yttre särdeles tilltalande bild af Portia, och fru Dorsch-Bosin bemödar sig tydligt om att låta äfven karakterens skalkaktiga sida komma till heders, men ingendera gifver dock en fullt hel bild af Portia.
Dermed är hela granskningen af denna utomordentliga rolls återgifvande färdig, och likväl är otvifvelaktigt så väl den ena som den andra af dessa granskare i stånd både att uppfatta karakteren och att gifva ett fullt riktigt omdömeom det sätt, hvarpå karakteren här framstälts.
Hvarför sker detta då icke?
Sannolikt derför, att det förefaller motbjudande att bland våra små förhållanden stå upp ocb säga sanningen, hela sanningen och ingenting annat än sanningen.
Just sanningen misstydes lättast i vår lilla verld, der vi gå och armbågas med hvarandra och trampa hvarandra på både tår och hälar.
“ Är du galen, menniska, som vill skrifva kritiker i det här samhället?
" sade Scholander en gång åt en oerfaren ungdom som var nog djerf att vilja försöka sig på granskningens glanskis.
“ Da bryter nacken af dig, så vida de kritiserade icke redan förut strypt dig. “
Jag erkänner, att om jag vore en sådan der offentlig granskare i en tidning, skulle jag nog också betänka mig innan jag sade, att fru X. eller fröken Y. eller hr Z. hade begått rån och roffat från en af jordens stora en ovärderlig ädelsten.
Uppriktigt sagdt: hvad tjenar den oförbehållsamma kritiken till?
Rakt till ingenting, tror jag.
Den som kritiken gäller, blir icke det ringaste bättre, och allmänheten icke heller.
Allmänheten är fullt belåten med att se den vackra ytan och höra de vackra orden, framsagda mer eller mindre riktigt, hälst deklamerade, i stället för på menskligt sätt talade ...
Nej; vi ' skola akta oss för att kritisera.
Men om Portia kunna vi väl säga ett.
par ord.
Hon tål det nog.
Med hvilken innerlig glädje hafva vi icke redan för lång tid sedan gjort hennes bekantskap!
Det är hon som är hufvudpersonen i hufvudhandlingen i detta tre-handlings-drama.
Omkring Portias och Bassanios kärlek rör sig det hela.
Köpmannens och judens historia är den förra handlingen underordnad, och Lorenzos och Jessikas kärleksförhållande sluter sig^åter till de förra som den tredje, mindre betydande, fastän äfven i sin mån verkandé afdel-ningen.
Redan genom sin skönhet drager Portia allas blickar till sig, men äfven hennes själsegenskaper äro af det ädlaoch utmärkta slag som måste göra henne till föremål tor beundran och aktning.
.... en fröken, rik och skön
och — hvad som Är former Än skön — begåfvad
med höga dygder.
Från alla trakter kommer man att dyrka “ denna helgonbild som andas “.
Så har också skett här i Stockholm: man har från alla stadens delar och från många af landsbygdens äfven skyndat att se Portia, vare sig att hon uppenbarat sig i fru Willmans eller fru Dorsch-Bosins person.
Skönheten har icke fattats hos någon af dem.
Men Portia är lika klok som skön och bedömer med skarpt, öfverläg-set förstånd alla dem som komma i hennes närhet.
Hon är blygsam och sedlig och icke det ringaste svärmisk, icke någon Julia, som utsätter sig för den farliga nattluften på balkongen, icke Desdemona som kan gå och bli kär i den otäcke morianen.
Hon är fri och obesvärad, fallen för skämt, men tager sin värdighet i akt, och många af Shakspeares hjeltar skulle stå sig ganska slätt inför hennes fina takt, hepnes ädla majestät.
När man betänker alla sidorna af denna karakter, måste man, i.fall man icke är fången i någon särskild villfarelse, erkänna, att Sveriges kungliga skådebana f. n. icke eger någon konstnärinna som skulle kunna fullt motsvara fordringarne.
Hvad majestät och ädelhet vidkommer, äro fru Willmans bemödanden högst lofvärda, men längre än till bemödanden hinner hon icke.
Det fina, skalkaktiga, qvicka, finner man nästan alldeles icke i hennes Portia, öf-ver hvilken en betänklig tyngd och torrhet ligga.
Man tycker sig upptäcka, att rollinnehafverskan söker använda sin intelligens för att få ut något stilfullt i framställningen, * men försöken stranda.
Det är svårt att säga mot hvad de stranda, sannolikt dock mot omöjligheten att förvandla en sångerska, hvilken icke mer är i sin första ungdom, till en god dramatisk skådespelerska.
Och likväl måsle man erkänna, att fru Willmans Portia är bätte än hennes gref-vinna i “ Figaros bröllop “, följaktligen ett framsteg.
Skulle verkligen den nyss nämda “ omöjligheten " kunna till eji början bytas ut mot “ stor svårighet “, så är det icke alldeles otänkbart, att fru Willman slutligen kan öfvervinna den svårigheten, så stor den än må vara, ty hos henne finnes betydlig intelligens och kraftig ihärdighet.
Det är något ärligt och sant i hennes sträfvan, något som ingifver aktning, om man också ännu saknar frukterna af detta ärliga arbete.