Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter en mycket lång tur hade de ändtligen stigit ur vid Palais d’Egalité (Royal) för att köpa några småsaker der.
När de voro färdiga, vinkade Madame de Châteauneuf till Edmée, och i det de, utan att bry sig om det väntande ekipaget, gingo till fots snedt öfver
Rue des Petits-Champs, sade hon plötsligt:
— Vill du se, Edmée, så skall jag visa dig något.
De gingo genom en smal, kort gata, Edmée ej såg namnet på, och kommo till en rund, öppen plats, hvarpå, midtemellan apotekares och kvacksalfvares stånd, öfverklistrade med sönderrifna, prålande plakater om deras underkurer, reste sig en målad träobelisk — ett rätt tarfligt monument öfver sansculottsegern den 10 Augusti.
— Se dig väl om, sade Madame de Châteauneuf med ett egendomligt leende.
— Här är ju ingenting att se, hon spärrade upp ögonen.
Hvar är vi?
— På Place des Victoires.
Hon tystnade och såg nästan högtidligt på Edmée, som frågande hade vändt sig emot henne.
Derpå hviskade hon med låg, rörd stämma:
— Detta var engång Place Royale — Feuilladernas stolthet.
Din farfars farfar, hertig de La Feuillade, lät bygga den till Louis XIVs ära.
Jag mins, när kungens staty stod der — hon pekade på obelisken — och min mor har berättat, hur på hennes tid facklorna alltid brunno omkring den.
Hon skakade vemodigt på hufvudet och såg ut framför sig, försjunken i minnen från fordom.
Och då hennes brorsdotter ännu fortfor att tiga, sade hon, i det de långsamt började gå tillbaka genom Rue de La Feuillade:
— Åh, Edmée, det hade varit en annan tid för dig att komma till Paris!
Edmée hade rynkat ögonbrynen, som i smärta eller bitterhet.
Nu log hon, i det hon såg upp på sin faster, och sade högt med sin klara, klingande stämma:
— Place des Victoires är egentligen ett lika vackert namn som Place Royale.
Min farfars farfar, marskalken, som var en tapper herre, skulle visst ej haft något deremot.
Segerns gudinna är ju nu Frankrikes suverän ....
Men gudskelof, tillade hon och knäpte händerna, att ingen fann på att kalla den Place du Dix-Août!
På hemvägen gjorde de ännu en obetydlig omväg och körde förbi Place de la Concorde, som Förste Konsuln nu befallt att Place de la Révolution skulle kallas.
Madame de Châteauneuf lät vagnen hålla och visade Edmée den gipsstaty af friheten, hvilken stod på samma sockel, som förut varit fotstycke till Louis XVs ryttarestaty.
Den hade ursprungligen varit målad i rosenrödt, men det syntes ej mycket mer, smutsig och förfallen, som den var, med en hals så trasig, att hufvudet höll på att falla af.
Edmée såg på den litet, så vände hon sig om med ett stolt och ringaktande leende, och med en häntydning till den helande kraft man från gammal tid tillade Frankrikes allrakristligaste kungar, sade hon:
— Det ser ut, som det behöfdes, att en suverän snart komme att röra vid all denna skröplighet!
«Ces noms appartiennent à la France, à l’histoire; je suis le tuteur de leur gloire, je ne les laisserai pas périr.»
Napoléon.
(sur les familles du Faubourg de St.
Germain.)
Det var under en trupprevy — en af de vanliga, som hvar quintidi afhöllos på Tuilerigården — att Mademoiselle de La Feuillade första gången såg Förste Konsuln.
Genom en aflägsen slägting, markisen af Caulaincourt, som var nära lierad med Madame Bonaparte, hade Madame de Châteauneuf erhållit tillträde till Tuilerierna för sig och sin nièce, så att de — hvilket många främlingar ansökte om — från ett fönster skulle kunna åse revyn.
Då Mademoiselle de La Feuillade, trots det, att hon varit i Paris öfver en månad, ännu ej varit att förmå till att hänvända sig till regeringen angående sina beslaglagda gods, än mindre sjelf som Supplikant uppsöka Förste Konsuln och personligen förelägga honom sin sak, hvilket, efter abbéens och andra kloka menniskors mening, var det enda, som verksamt kunde främja den, gjorde Madame de Châteauneuf nu på eget bevåg ett sista försök att påverka henne.
Hon trodde — och kanske var icke denna tro så naiv och fantastisk, som de kloka herrarne ansågo den — att, om Edmée kom till att se Förste Konsuln, «Frankrikes räddare», som nu också legitimisterna kallade honom, omgifven af de tillbedjande trupperna och det alltid vivatropande folket, så skulle den allmänna patriotiska entusiasmen, som regelbundet väcktes, blott han visade sig, öfvervinna den unga flickans studerade motvilja att närma sig «tyrannen», som hon på sitt urmodiga Vendéespråk envisades att kalla rojalisternas betvingare.
Hon hade icke kommit till Paris tidsnog för att kunna åse festen i Marstemplet till Washingtons minne, och det högtidliga intåget den 30 Pluviôse, då de tre konsulerna, eskorterade af trupper, lemnade Luxembourg och med stor pomp togo Tuilerierna i besittning, hade hon halsstarrigt nekat att vara vittne till.
Denna gång kunde hon emellertid ej gerna undvika att åtfölja sin faster, då hon diplomatiskt formulerade sin anhållan som en inbjudning från markis de Caulaincourt.
Det var nu i slutet af Ventôse (midten af Mars).
Dagen var kall och ovanligt klar, med blåst och strålande solsken.
Trupperna passerade i halfbrigader förbi Florapaviljongen, der Förste Konsuln, omgifven af staben, höll på sin hvita häst, Désiré.
Han tog sig afstickande enkel ut midtibland alla dessa plumagerade och förgylda herrar, i sin simpla grå öfverrock utanpå uniformen, och på hufvudet, långt ned i pannan, den enorma, breda hatten, utan plymer, blott prydd med den trefärgade kokarden.
Han såg blek, nästan gul, utvakad och ansträngd ut.
Han höll läpparne tätt slutna och följde hela tiden uppmärksamt framåtböjd truppernas rörelser — det såg ut, som ville han i sitt minne inpränta hvar särskild mans utseende.
Då ett par halfbrigaders krutsvärtade, nästan sönderskjutna fanor presenterades, blottade han hufvudet med en värdighet och ett allvar, som fick soldaterna att bryta ut i höga jubelrop.
Mademoiselle de La Feuillade hade plats i ett öppet fönster snedt emot honom, icke särdeles långt borta, så att hon tydligt såg honom i profil hela tiden.
Engång vände han på hufvudet och mötte hennes blick.
Strax derpå sade han ett par ord till sin adjutant, som blott ryckte på axlarne och gaf ett kort, som det syntes, nekande svar.
Han talade till soldaterna: ett par klara, fyndiga och starkt patetiska ord, der «ära» och «fosterland» dominerade.
Sagda med hans röst, med hans lefvande ansigtsuttryck och djupa allvar, fingo de i detta ögonblick och i denna omgifning en så heroisk klang och mening, att Edmée, gripen af patriotisk hänryckning, smittad af jublet omkring sig, plötsligt kände ögonen fyllas af tårar, och lidelsefullt, med handen mot hjertat, böjde sig fram liksom för att deltaga i soldaternas hyllning.
Litet efter var défilén förbi, och när generalen vände sin häst, såg
Edmée honom rakt i ansigtet.
Han höll ögonen sänkta, böjde sig en smula ned mot hästens hufvud och klappade det.
Hon tyckte då, han såg så märkvärdigt ung ut.
Madame de Châteauneuf hade räknat riktigt.
Dagen derpå, efter blott några lama invändningar, närmast för krigsärans skull, gaf hennes brorsdotter ändtligen efter för slägts och vänners öfvertalningar och kom öfverens med abbé Bernier, att han, så snart han sjelf haft företräde hos Förste Konsuln och talat med honom derom, skulle föra henne till Tuilerierna.
I mellantiden grubblade Edmée en hel del på, hur hon skulle kläda sig och hvad hon skulle säga, så att hon blef «konvenabel» vid detta vigtiga tillfälle.
Det föll henne icke in att be om råd; intet plågade hennes ungdomliga, provinsiella stolthet så, som medvetandet om, att hon var så komplett oerfaren i allt hvad som «brukades» i Paris, — hemma hade hon varit van att anses för ofelbar och i allt den första.
Hon hade ännu icke deltagit mycket i sällskapslifvet, ty af familjerna i Faubourg de St.
Germain var der blott få, som hade medel eller ansåg det rådligt att hålla salong, och den enda idé, hon hemifrån hade om representativt lif, var Madame de Beaurolliers berättelser från Louis XVs hof, hon hade blifvit presenterad på sextitalet och blef aldrig trött af att beskrifva ceremonielet.
Det var hon alltså rätt hemmastadd i, men naturligtvis förstod hon fullkomligt väl, att det icke det minsta kunde hjelpa henne under närvarande förhållanden.
Förresten var hon skarpsinnig nog att inse, att trots alla menniskors skenbara ofelbarhet i dessa saker, var der ingen, som egentligen visste riktigt besked.
En ny societet var under bildning; den var ännu så osäker på sig sjelf, så sammansatt af olika samhällsklasser och partifraktioner, af sansculotter, som extravagerade i egenskap af «incroyables», och återkomna emigranter, som försökte spela romerska republikaner, att der ännu icke kunde vara frågan om några riktiga regler för det «passande», ännu mindre om en gifven, bestämd etikett.
Hon beslöt derför att göra som hon sjelf bäst tyckte och blott lita på sin egen medfödda takt; och när abbéen kom igen med det besked, att nästa septidi, strax efter det han mottagit några medlemmar af corps diplomatique, väntade Förste Konsuln henne i audiens, svarade hon med påtagen likgiltighet, att hon nog skulle vara färdig till bestämd tid.
Om aftonen valde Edmée länge och samvetsgrant mellan sina få och icke särdeles luxuösa toiletter.
Slutligen, efter noggrant öfvervägande, bestämde hon sig för en hvit, lång musslinsklädning, broderad med en smal bård i grönt och guld.
Hon skämdes litet för sig sjelf öfver den vigt hon tillade detta sitt första uppträdande inför Republikens unge chef, men den gröna bården lugnade hennes rojalistiska samvete, liksom medvetandet om att de svarta silkestrumporna voro broderade med liljor.
Detta var visserligen en rätt svag demonstration, eftersom liljorna befunno sig ungefär i närheten af knäet, men det var i alla fall en demonstration, och hon var naiv nog att anse det för sin «pligt» att demonstrera.
Abbé Bernier och Mademoiselle de La
Feuillade fingo vänta en god stund inne i salongen utanför Förste Konsulns arbetsrum — «kungens stora kabinett» — medan han i Dianagalleriet mottog Spaniens och Hollands gesandter.
Edmée var icke särdeles orolig — abbéen var det nästan mera på hennes vägnar.
Det låg i hennes karaktär, att, när hon engång beslutat sig för en sak, sedan anse den för den naturligaste i verlden, ja, den enda möjliga, och lugnt finna sig i alla dess konsekvenser.
Förresten — hvarför skulle hon vara nervös?
Hon skulle blott tala om affärer med en trettiårig general, hvilken för ett par år sedan var lika fattig och obetydlig, som hon var nu; och när allt kom omkring, var hon ju honom oändligt öfverlägsen i börd och hvad hon, efter sina begrepp, ansåg för god uppfostran.
Hon stod trankilt borta vid ena fönstret och såg ned på gården, medan abbéen litet längre borta underhöll sig med adjutanten.
Det misshagade icke Mademoiselle de La Feuillade, att denne unge herre, hvad hon godt märkte, allt emellanåt förstulet mönstrade henne från sidan, tydligen imponerad af hennes prinsessehållning.
Bourrienne kom brådskande in i rummet och gick fram till abbéen, utan att se henne.
Förste
Konsuln väntar er, abbé Bernier, sade han höfligt, och medborgarinnan Feuillade, som han lofvat företräde.
Abbéen nickade menande, en smula högtidligt till Edmée och harklade sig.
Mademoiselle de La Feuillade, sade han med låg röst.
Hon vände sig om och gick långsamt öfver rummet, adjutanten och sekreteraren drogo sig artigt undan — dörren till Förste Konsulns arbetskabinett var öppen.
Han satt vid bordet, när de kommo in, men reste sig strax.
Edmée förundrade sig öfver, att han, när han stod upp, var så liten och spenslig.
Hon gaf också strax akt på, att hans hufvud var för stort till kroppen.
Annars var han smärt, väl och kraftigt vuxen.
— Här, medborgare-konsul, abbéen tog en smula högtidligt faderligt Edmées hand, tillåter jag mig att bringa er medborgarinnan Feuillade, om hvilken jag redan haft den äran att tala med er.
Edmée sekunderade denna republikanska presentation med en reverens, som skulle gjort henne ära vid Louis XIVs hof.
Så höjde hon långsamt hufvudet och mötte Förste Konsulns blick.
Ett par sekunder sågo de hvarandra orörligt och djupt in i ögonen, — så drog der sig ett svagt, nästan omärkligt och fullkomligt omedvetet leende öfver den unga flickans läppar.
Utan att göra sig reda derför, kände hon instinktivt, hvilket intryck, hon strax vid första ögonkast, gjorde på mannen framför henne.
— Jag har sett er förr, sade han långsamt, liksom ofrivilligt.
Det var vid nästsista revyn.
— Ja, herr general.
Hon hade blifvit förmanad att säga «medborgare-konsul» för att accentuera sina republikanska sympatier, men hon glömde helt bort det och talade med honom precis som hon brukade tala med sina likar.
— Mademoiselle — herr abbé, vill ni icke taga plats?
Han gjorde en lätt rörelse med handen, i det han sjelf satte sig på en stol vid bordet.
— Ni är alltså den yngre marskalkens sondotter, Mademoiselle de La Feuillade? började han, liksom examinerande.
— Hans sonsonsdotter, herr general.
— Ja, ja — jag kan tänka det — — Nå, det var alltså om dessa sekvestrerade gods i Normandiet ni ville tala.
Edmée gjorde en svag böjning på hufvudet.
— Ja, jag har gjort mig underrättad om förhållandena, fortfor han.
Till min glädje ser jag, att de icke äro sålda.
Edmée böjde ännu engång på hufvudet; uttrycket i hennes ansigte var detsamma — lugnt afväntande.
Konsuln blef otålig.
Han hade verkligen gjort sig besvär med att skaffa dessa gods tillrätta, hvilkas historia var långt mera invecklad, än han nyss låtit förstå.
Lagen bjöd nemligen, att blott de indragna gods, som ännu ej blifvit sålda, fingo återlemnas till de förra egarne; dessa hade redan varit i ett par händer, men som en erkänsamhet mot abbé
Bernier för de tjenster han gjort honom i Vendée, hade Bonaparte redan för länge sedan beslutat, att hans skyddsling skulle ha dem igen (vilkoret var blott, att hon personligen skulle hänvända sig till honom) och med sin vanliga affärsskicklighet hade han ordnat saken.
Officielt gingo de nu för osålda.
Han var säker på, att hon visste, hur saken i verkligheten förhöll sig — hvilket emellertid blott delvis var tillfället, ty abbéen, som kände sin rebelliska protégée och höll af henne, hade ej vågat att säga henne, att restitutionen egentligen var en nåd af regeringen, icke hennes rätt.
Förste Konsuln hade alltså väntat, att den unga damen skulle visa sig öfverväldigad af tacksamhet.
Mademoiselle tycks anse det för fullkomligt otänkbart, att någon under dessa sju år kunnat våga att spekulera på hennes vackra egendomar, sade han ironiskt.
Edmée sänkte hufvudet och blef röd helt ned på halsen.
Hon skämdes innerligt öfver sig sjelf, men var på samma gång så söt, som hon satt der — hjelplös, dekontenancerad, utan ett ord till svar.
Abbéen, som var en slug iakttagare, var klok nog att hålla sin mun och låta hennes tystnad tala för henne.
Bonaparte satt ännu och såg på henne med sin lysande, obarmhertiga blick.
Så drog plötsligt ett fint, välvilligt leende öfver hans vackra läppar; som om hon hade känt det, slog hon upp ögonen och mötte hans blick.
— Jag tackar er, kom det blygt — så lågt, att blott han kunde höra det.
Men med detsamma, liksom hon ångrade det våld hon gjort på sin stolthet, reste hon sig hastigt upp.
Konsuln reste sig också.
Ni kan alltså, när som helst taga er egendom i besittning, Mademoiselle.
Jag skall låta min sekreterare med det snaraste tillställa er de nödvändiga papperen, sade han med kort, affärsmessig ton, i det han följde dem till dörren.
Edmée hade, när hon kom ut och i vagnen en märkvärdigt brydd, skuldbelastad förnimmelse af, att der mellan henne och den man, hon nyss första gången talat med, existerade liksom ett hemligt förstånd.
Hon kunde icke begripa det.
Men när hon om aftonen låg i sin säng och tänkte på dagens händelser, på sitt samtal med Förste Konsuln, kom hon till att småle i mörkret.
Så sträckte hon välbehagligt armarne öfver hufvudet — och liksom af ett behof att förklara för sig sjelf den glädjekänsla, som plötsligt genomströmmade henne, mumlade hon nästan högt:
— Åh, jag är rik!
Gudskelof, att jag icke är fattig mera ...
Så kom hon igen att tänka på honom:
Gud vet, om han alltid småler så?...
— Car depuis longtemps, il n’était plus amoureux d’elle — — —
Mme la Duchesse d’Abrantès (sur Bonaparte et Joséphine au temps du 18 Brumaire).
Samma afton hade Madame Bonaparte arrangerat en liten soirée för sina och Hortenses vänner — ett muntert, borgerligt sällskap utan minsta officiel eller politisk prägel.
Efter Brumaire, och isynnerhet sedan de flyttat från Luxembourg till Tuilerierna hade Joséphine icke så ofta som förr lägenhet att se sina gamla vänner — dem hon förut afton efter afton träffade samman med på balerna i Hôtel Thélusson eller Cercle de l’Harmonie, hos Frascati eller Ruggieri, dem, hvilkas sällskap mest öfverensstämde med hennes smak och fordringar.
Genom sin stränghet efter återkomsten från Egypten hade hennes man en tid förmått att en smula tygla hennes lättsinne och tanklöshet och tvingat henne att till det yttre iakttaga ett för statschefens hustru mera passande uppförande; hans slägt höll också misstänksamt och hatfullt öga med henne.
Det visste hon, men för hvar dag, som gick, längtade hon mer och mer tillbaka till den glada lössluppenheten strax efter Thermidor, då hon och Madame Tallien anförde den flock af danslystna bacchantinnor, som förvandlade kyrkogårdarne till balsalar.
Begge hennes barn voro nu visserligen vuxna, men Joséphine ansåg sig ung ännu, och kunde icke förmås att tro, att icke hon, som för blott några få år sedan varit i stånd att väcka en så häftig kärlek — icke endast hos den unge general Bonaparte, men äfven hos Hoche och Caulaincourt — att icke hon var berättigad både att valsa och taga emot galanta tillnärmelser.
Hon var visserligen nära fyrti år och började få anlag för fetma, men på afstånd och vid ljus tog hon sig ännu bedårande ut — med sina ömma, eldfulla ögon, sitt mörkt kastanjebruna hår och förtjusande leende.
Hon klädde sig med smak och konverserade behagligt, om man än snart upptäckte, att hennes begåfning både var ytlig och tarflig.
När hon bara lät bli att spela barnslig och trumpen, hvilket hade klädt henne som yngre, kunde hon ännu, när hon ville, vara ofantligt intagande.
Soiréen i afton, hvilken hon hoppades skulle blifva inledningen till ett mera regelbundet återknutet umgänge, var skenbart improviserad.
Madame Bonaparte hade om aftonen i operan bedt en del bekanta dricka té med sig — det brukade hon så ofta göra, men Förste Konsuln hade då alltid på förhand sagt henne, hvem som skulle bjudas.
I afton trodde hon att kunna råda sig sjelf engång.
Hon visste, att han ända från morgonen tidigt — Bourrienne underrättade henne nemligen om allt, hvad hon ville veta — varit upptagen af arbete och audienser, och att nu på eftermiddagen Berthier och Carnot blifvit kallade i anledning af ett bref från Masséna, hvilket hon beräknade skulle uppehålla honom öfver halfva natten, så att han ej tänkte på att lägga sig i hvad som föregick i huset.
Hon började nemligen begripa, att han «lade sig i» allt.
Hon hade på förhand gifvit tjenarne omfattande befallningar, liksom gästerna också på förhand fått en vink, och när hon efter operan kom hem med sina vänner, voro gemaken i rez-de-chausséen, der hon bodde (Marie-Antoinettes gamla våning) upplysta och téet serveradt.
Gästerna voro uppsluppna och högst ogenerade.
Liksom värdinnan voro de temligen säkra på att icke träffa den mindre vänligt sinnade värden i huset.
Hela verlden visste, att sedan återkomsten före Brumaire lefde generalen och hans gemål som hund och katt, att han ibland dagvis icke sågs i familjekretsen, och att det blott var af brist på tid och ovilja mot en öppen skandal, som skulle draga Europas uppmärksamhet på hans husliga förhållanden och kanske skada honom i hans ställning, att han ännu ej formelt gjort steg till skilsmessa, hvilket isynnerhet hans bröder ifrigt tillrådde och öppet talade om.
Joséphine visste det lika väl som hennes gäster, men hon var så van att dansa på kanten af en afgrund, att faran vid nöjet blott var en tjusning mera.
Dessutom hade hon svårt att tro, att det definitivt kunde vara förbi med hennes makt öfver den man, som engång så häftigt älskat henne.
Der satt hon nu, glad och förnöjd i den långa, gula soffan midtemot kaminen bredvid sin väninna Madame Tallien, och hörde på de vitsar och kvickheter, kavaljeren, som lutade sig öfver sidostödet, uppvaktade dem med.
Det var «vännen»
Hippolyte Charles, favoriten, som general Bonaparte i sin tid med så skandalös eklat jagat från sitt högkvarter i Italien, och som sedan — tack vare hans frus fortsatta protektion — i Paris fått en inbringande plats i det stora leveranskompaniet Louis Bodin.
Han uppträdde sedan dess i allra högsta grad «inimaginable», och under generalens bortovaro i Egypten hade Madame Joséphine så fräckt affischerat sitt förhållande till honom, att det till och med blef Direktoriets societet för starkt.
President Gohier och hans hustru, som voro hennes vänner, hade flera gånger förmanat henne, ja rådt henne, att sjelf taga steg till en skilsmessa, som tycktes dem oundviklig; bröderna hade skrifvit om det till Bonaparte, och ändtligen hade general Junot, med sin vanliga öppenhjertighet, i en förtrolig stund, då hans vän gick honom på klingan, berättat den bedragne äkta mannen hela historien: hur Joséphine först dagligen brukade träffa Monsieur Charles hos dansmästaren Despréaux i Rue Mont-Blanc, och hur hon sedan gjort sig till en visa i Paris genom att under sommaren (99) ha honom boende på Malmaison, der han i ett och allt uppträdt som husets herre.
Nu hade hon efter de häftigaste scener fått bestämdt och strängt tillhåll — och naturligtvis också heligt lofvat — att icke låta Monsieur Charles visa sig i mannens, af Republiken anvisade, embetsboning.
Men i afton, som sagdt, antog hon, det kunde ske utan risk, och skulle det senare upptäckas, kunde hon väl finna på någon utväg.
Förste Konsulns lycklige rival var en liten spenslig, svartmuskig, ytterst soignerad herre, som i hela kretsen gick för att vara ofantligt kvick och isynnerhet ansågs oemotståndlig för damer.
Han talade alltid i de mest skrufvade vitsar — vitsen var
Direktoriets form för esprit — och i vals kunde han rivalisera med sjelfva Monsieur de Trénis, «salongernas Vestris».
Som han nu stod der, småleende, lutad öfver damerna, läspande med sin mjuka barnstämma den moderna näktergalsjargonen, var han — «pa-ôle sup-ême» — den mest fulländade typ för en incroyable.
Han bar lång, buteljgrön, påsigt sittande frack med höga ärmar och perlemorsknappar, så stora som femfrancs-stycken, en enorm halsduk af hvitt musslin var många gånger virad om halsen, gick upp till de stora guldöronringarne och rörde vid underläppen, när han talade.
På benen hade han åtsittande gula nankinspantalonger och kragstöflar — en mod, republikens segrande generaler fått införd i salongerna.
På båda sidor om ansigtet hängde håret fram i två kolossala »oreilles de chien».
Han var ofantligt galant mot begge damerna, men det såg likväl ut, som om Madame Tallien var på god väg att utdrifva väninnan ur hans hjerta.
Den förtjusande
Teresa kunde nog också taga kampen upp mot hvem som helst.
Hon bar i afton en klädning, eller snarare en chemise — ty ingen kunde väl för allvar tro, att hon hade mera än det enda plagget på sig — af gulgrönt indiskt silke, nedtill bredt broderad med silfver.
Hvart ögonblick gled den på det mest indiskreta sätt ned öfver skuldrorna — hvarpå den blott var löst sammanhäftad med agraffer — och föll fritt, som en tunika, ned öfver bröstet.
Under armvecken var den åter lätt hopdragen, och derunder på två ställen längs med sidorna sammanhållen med silfverspännen.
I håret — för ögonblicket ramsvart — som hon bar kort «à la Titus», lyste ett smalt dubbeldiadem af briljanter, infattade i silfver.
En ironiker i sällskapet förmodade, det var hennes mening, att i denna drägt föreställa den kyska Diana.
Hon höll vänskapligt den ena armen om Joséphines lif och lutade sig smekande emot henne; det kunde icke undgå någon, att hennes visserligen mogna, men ännu helt ungdomliga skönhet egnade sig till att starkt fördunkla väninnans.
Hortense de Beauharnais satt ett stycke derifrån i ifrigt samtal med en herre, hvilken det icke heller — om också af andra skäl — var särdeles klokt att mottaga i Tuilerierna.