Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu står han der såsom en annan åsna mellan dessa begge foderhäckar och vill äta af dem begge och ser inte, att de äro precis lika tomma, båda två.
Och låter vi honom stå ännu en tid i denna dilemma mellan englavinge och underkjortel, så gör han ofelbarligen en dumhet, på ena eller andra hållet.
Ty att gnaga på en alltför ren englavinge är precis lika magert som att gnida sig upp åt en alltför smutsig underkjortel; och det ena som det andra är lika grisigt.
Det ena som det andra duger inte; ty det är halft.
För att tala tydligt, Bob, och i en bild, som du kan förstå: en hel sup smakar bättre än två halfva.
Denna ena och enda hela bägare med det utsöktaste hundradubbelt renadt ämnar jag framsätta för pojken i morn kväll.
Det är närmast en kontramina mot drottningen af Saba; hon måste först neutraliseras; stickas ut med bättre trumf, Bob.
Kanske creperar äfven andra parten med samma; två flugor i en smäll.
Ser du, gamla gosse, pojken måste helskinnad ut mellan detta Scylla och Charybdis, som gerna infinner sig hos oss samman med det första mustaschfjunet.
– Kom på slaget åtta, till redaktören.
Fråga inte mera, Bob.
Och grubbla inte för synbart öfver hvad du kommer att se eller höra, – honni soit qui mal y pense; men dryp, så snart jag ger dig miner!
– Se der är snälltågsboskapen!»
Nästa dag vid samma tid satt Nisse åter i en berså utanför Horns kafé vid sin frukostrisp: gaffelbit, sup och pilsner.
Hettan störtade från den hvitglödgade himlen, och gatstenarne brände upp emot en.
Framom hörnet kom redaktören, slog sig ned hos Nisse och såg afvaktande ut.
Men Nisse satt och såg upptagen ut af sitt; han tycktes inte ens ha annoterat den andres ankomst.
Redaktören föreföll nervös; han gjorde en otålig gest och ville säga något.
«Vill du dricka något,» sporde
Nisse likgiltigt.
«Nej.»
«Nej,» – Nisse försjönk igen i njutningen af sin gaffelbit.
«Hör nu, Nisse,» – redaktören flyttade sig oroligt på soffan.
Nisse gjorde en lugnande åtbörd med handen.
«Na na na,» sade han bara.
«Så så så!»
Ändtligen lade han gaffeln från sig och sköt tallriken undan.
«I–ja,» suckade han och grubblade länge, som om han komplett glömt af både den andres närvaro och annat.
«Ah så,» tog han fatt, som om han plötsligt erinrat sig, «det var ju sannt, jag har ju telefonerat efter dig.
Ja ja.
Jag ville bara säga dig .....
Ah!»
Nisse hade dragit mungiporna upp till öronen och knep ena ögat samman.
Redaktören följde rigtningen af det återstående ögat och varseblef fru Philips styra nedåt mot hamnen.
Nisse strök det stygga grinet bort med handen.
«Une page d’amour!» deklamerade han smältande.
Redaktören kände ett stort obehag inom sig och gaf Nisse en skygg blick.
Men Nisse satt och såg så försmädligt hemlighetsfull ut, som om han i denna sak bure på ett outtömligt förråd af graverande on dit.
«Ja, det var ju annars det,» afbröt han pausen, i det han liksom svalde löjet in i sig, «att jag i kväll arrangerar en liten fest, hvartill jag härmed inbjuder dig.
Den kommer att afhållas hemma hos dig och begynner klockan åtta ...
Nej, nej,» – Nisse slog godmodigt men bestämdt afvärjande ut med handen, «inga invändningar, min son!
Det är alltsammans redan klappadt och klart och utan återvändo.
– Der är tåget.
Jag skall interviewa en teatermamsell från Stockholm.
Klockan åtta alltså!
Klockan åtta på slaget satt Bob helt ensam i redaktörens rum och väntade.
Han höll Elsas porträtt i sin venstra hand och fru Philips’ i sin högra; han hade tagit dem från bordet, såg från det ena till det andra och pratade med sig sjelf öfver sina intryck.
«Hon är nog rar hon, den lilla flickan.
Men si,»
– Bob sänkte rösten och hviskade med en blinkning åt någon osynlig andra person, samman med hvilken han bekikade en Susanna i badet –, «men si, danskan är heller inte att förakta, inte.
– Nisse skulle väl aldrig vara svartsjuk,» sporde han högt.
Denna tanke förekom honom så lustig, att han måste helt hastigt ställa de begge porträtten från sig och skratta.
Han spetade ut med de korta benen, satte handknogarne mot knäna och såg styft på sin osynlige vis-à-vis, medan pipskägget guppade och ansigtet blef eldrödt under ett obändigt, ljudlöst skratt.
I detsamma stöttes kontordörren derute upp, och hela det gamla huset gungade under tunga steg.
I nästa ögonblick stod Nisse i cylinder samt med en uppslagen öfverrockskrage och en drypande paraply och fylde dörröppningen, så att Bob nätt och jemt kunde uppfånga ett glimt af ett litet flickansigte, som stack fram öfver hans ena skuldra och nyfiket tittade in.
«Sätt korgen från dig, Agda,» sade Nisse med en mild stämma, som Bob aldrig hade hört förr.
«Och tag kappan af dig här.
Seså, nu hänger vi upp den här; och så stiger vi på.»
Bobs pipskägg stod alldeles rakt ut; det sträckte sig lika styft som hans blickar hän mot dörren.
In kom, töfvande men med nyfiket framskjutet hufvud, en helt ung flicka.
Hon hade späda former och ett par stora, ljusbruna ögon i ett litet ovalt ansigte, mjuktfjunigt som persikan.
Hon såg ut som ett ungt rå.
Vid åsynen af den främmande mannen stannade hon villrådigt, plockade i det brunblonda håret, som var benadt och bara framme vid pannfästet en smula burrigt, samt strök med händerna nedåt den enkla, ljusa kattunsklädningen.
Bob hade rest sig spänstigt som en tjuguåring och kom emot den oväntade uppenbarelsen med tindrande ögon.
Men Nisse hade redan sett nog och motade honom.
«Bob,» manade han, lågmält men strängt. «Det är ingenting för dig.
– Se här, Agda,» fortsatte han i alldeles förändrad ton och vänd mot den unga flickan – det lät som när en mor inpräntar de första, svårfattliga begreppen i ett helt litet barn –, «den här goda mannen ska du kalla för farbror Bob.
Jag är farbror Nisse; och han der är farbror Bob.
Säg:
Go’ kväll, farbror Bob!»
Den unga flickan slog plötsligt upp ett högt, fullt, klingande skratt.
«Go’ kväll, farbror Bob!» ropade hon och skrattade igen.
Det lyste upp i hela farbror Bobs stora, öppna ansigte; och de stodo der midt emot hvarandra och skrattade i duo som två barn.
«Bär in korgarne, Agda,» afbröt Nisse.
Men Agda kunde icke komma ur skrattet.
«Strax, farbror Nisse,» ropade hon och skrattade vidare.
«Så’na tänder hon har!»
– Bob ville ta henne om hakan.
«Bob!» manade Nisse.
Agda tittade skyggt upp till farbror Nisse, lade an en kyrkomin och skred sedigt ut efter korgarne.
«Det sitter allt bra löst på dig, ditt onkeldöme, Bob,» sade Nisse och granskade honom.
«Jag kan väl åtminstone få lof att titta på tänderna,» replikerade Bob förläget och giftigt.
«Jag är då heller ingen Methusalem heller, vet jag.»
«Tag mig till exempel,» afklippte Nisse torrt.
Agda kom in igen, släpande med sig två tunga korgar, och Nisse gjorde i en hast bordet tomt.
«Bulla nu upp, Agda,» sade han.
«Men tag först det hvita förklädet på dig, – det ligger der ofvanpå bordsduken.
Så der ja; nu är du ungmor här i huset.
Nu fattas bara unga herrn.»
Den unga flickan hade bundit det långa, vida, hvita förklädet kring sin smärta gestalt, bredde ut en skinande duk öfver bordet samt grep sig med rutin och raskhet an att servera de begge korgarnes innehåll i fyra kuvert.
Ur den ena hemtade hon fram servicen, det renade, Carlsbergsölet samt tvenne af Nisses tjocka burgunder; och ur den andra framtrollades under hennes händer inför Bobs intresserade ögon en hel komplett sexa ända från kräftorna och sillsalaten och ned till den kalla fågelsteken med lingon, syltlök och smågurkor.
Just som Nisse drog upp bränvinsflaskan, gick det i ytterdörren, och man hörde redaktören skaka regnet af öfverrocken och hänga upp den.
«Silentium,» bjöd Nisse.
Tre par ögon stodo rigtade på dörren.
Redaktören kom in, kisande med ögonen emot det myckna ljuset, fick syn på det dukade bordet och log, fick syn på den unga flickan och såg allvarlig ut.
«Kom här, Agda,» sade Nisse, fattade hennes hand och förde henne fram till redaktören.
«Räck hvarandra handen, barn!»
Barnen blefvo stående och stirrade på hvarandra, skygga och förlägna begge två.
Den unga flickan visste inte rigtigt, om hon skulle se högtidlig ut eller skratta; han hade en sådan sträng min, men det tog sig också så lustigt ut.
Slutligen räckte han henne emellertid under stumhet handen; och hon lade sin löst deri.
«Go’ kväll,» sade hon kort och knyckte på nacken.
Dervid löste sig dragen i redaktörens ansigte; och der kom ett godt och ljust glimt inne i hans ögon, hvilket genast tände öfver i hennes.
Nisse hade stått och tagit sig om hakan och uppmärksamt följt med dessa skiftningar.
Nu grymtade han ljudligt af välbehag, så som man kunde tänka sig att Gud fader gjort, när han skapat Adam och Eva och såg sig sitt verk an och fann, att det var allt ganska godt.
«Till verket!» bullrade han, slog sig ned vid det dukade bordet och stack servietten in under stärkkragen. «Sätt sig vid min högra sida, Agda; vid min venstra, redaktör!
Dig vill jag njuta en face, Bob. Bjud kring sillsalaten, mor; så slår jag i supen.
Alltså: helan går, mina herrar!»
Supén afåts under stigande stämning; man vardt röd och mätt och upplagd på alla vis och såg sig sjelf och allt i rosa.
«Sörj för kaffe, Agda,» förordnade Nisse.
«Men starkt!
Bed herr Kristoffer hjelpa till!»
«Strax, farbror Nisse,» skrattade hon, dansade hän till byrån och grep vattenkaraffen.
Derpå besinnade hon sig plötsligt, hejdade sig, stannade framför redaktören, intog en sedig hållning och sade ytterst stillsamt med en stor och käck blick rakt in i det alltid något reserverade ansigtet framför sig:
«Om herr Kristoffer ville säga, hvar jag kan hemta vattnet!»
Redaktören smittades och kom mot sin vilja helt och hållet ut ur sitt tröga tempo.
«Då måste vi ut på gården till pumpen,» sade han.
«Men det är en lång och mörk gång.
Kom, så går jag med!»
Det unga paret försvann ut genom dörren.
Nisse grinade efter dem och försjönk i meditationer vid tandpetaren.
Men Bob blef plötsligt orolig och sökte hala sig ut ur soffan, der han fått sin plats, utan att fastna i bordsduken och draga den med sig.
«Hvad går åt dig, Bob?» sporde Nisse.
«En kan allt tränga till lite motion, en ann’ också,» genmälte han med en likgiltighet, som var alltför konstlad, för att inte förefalla misstänkt.
Nisse gjorde en konstpaus.
«Skäms, Bob,» sade han.
Bob sjönk med ett sätt tillbaka ned i soffan, så att det sjöng till i denna.
Hans hakskägg stod rätt ut och skälfde af ursinne.
«Hör på nu, Nisse,» hväste han, «jag är ingen pojke heller, som man kan tillåta sig behandla så der, som om han ännu inte vore torr bakom öronen.»
«Nej,» konstaterade Nisse torrt, «du är en gammal bock, Bob. Sitt nu stilla, der du sitter, Bob, och gruffa inte.»
Bob vände ut och in på ögonen, gaf Nisse ett giftigt leende och drack ut sitt vinglas.
Derute gick pumpen värre, och två muntra skratt blandades in i hvarandra.
Om en stund kommo de begge unga in igen, våta och uppsluppna, – Nisse knurrade högljudt vid synen – samt stälde sig samman hän att syssla med kokapparaten och uppgingo deri så fullständigt, som om de varit ensamma och inga andra närvarande.
Vattnet kokade, så att locket hoppade, Agda letade fram en flaska Caloric ur korgen, och redaktören satte fram punschglas.
Han hade bara tre sådana.
«Ge mig ett och Bob ett,» arrangerade Nisse, «och drick I samman ur det tredje, barn!
Men hemta mig först mitt dragspel, Agda!
Det ligger derinne på skrifbordet, tror jag!
Skål; botten upp!
Tack, Agda!
Sätt sig nu hän och håll sig stilla, ty nu ska farbror
Nisse sjunga en rolig visa.»
Nisse preluderade, slök ett andra glas, preluderade igen, slök ett tredje glas ...
«Alltså ...»
Han krämtade och satte i:1
«Det var en gång en kvi-nna
Tra-la-la, la-la-la, tra-la-la.
Hon var en liten judi-i-nna,
Tra-la-la, tra-la-la, lá.
Och vill hennes namn
I ve-ta:
Det var den liten Me-e-ta.»
Nisse lade instrumentet på knäet och fortsatte talvis:
«Denna märkvärdiga kvinna tillhörde en gammal familj, hvilken ledde sina anor ända tillbaka till tiden för Kristi födelse och som under många århundraden varit bosatt i Litthauen eller eljes någonstädes emellan Jerusalem och Köpenhamn.
Farfar –:
I loppor och löss och klå-da
Han traskade rundt med sin lå-å-da.
Han gick der i smuts och tra-sor,
Med hundarne i sina ha-a-sor.
Vid dagarnes ända han ha-de
Forretning i Mønterga-a-de.
Han gjorde i gamla klä-der
Samt arisk ära och he-e-der.
Tog femti i ränta för hun-dra;
Och åt sin ruttna flu-u-ndra.
Så gick han, den gamle ju-den.
Till helvetet vare han bju-u-den.»
Nisse lade dragspelet i knäet, strök sig öfver ansigtet, svor tyst en ed, grubblade ett tag, smuttade på glaset, och satte resolut i igen:
«Men sonen han kunde än me-ra:
Han kunde med konst cede-e-ra.
Han ville tappa af sy-ne,
Att familjen bar kroknäst try-y-ne.
Och derför han nämde sig Ba-rup, –
Den gamle het ärligt Ba-a-ruch.
Han sade, med patos i to-nen:
«Vi nordbor», – i första perso-o-nen.
Han tillbad det blonda och mje-lla
Och höll på det natione-e-lla.
Han älskade konst och di-ktning
Af borgerligt inhemsk ri-i-gtning.
Bak gatornas «blonda fack-lor»
Han fnös som en hingst – i ska-a-cklor.
Ty till maka han bara ha-de
En Sara från Mønterga-a-de,
Som var som de andra a-sen
Af denna aptitliga ra-a-sen.»
Nisse gjorde åter en paus, mumlade med en mörk min en hel del för sig sjelf, stirrade bistert och stinnt rakt ut framför sig, satte i sig ett glas punsch samt tog fatt igen, så att det kved och flämtade inne i instrumentet:
«Och nu så skall jag sju-nga
Om jomfru Meta, den u-u-nga.
’Vor datter, den schene Me-ta,
Vor elschkede sockerbe-e-ta’.
Som en Barup med äkta a-nor,
Hon drömde om blonda germa-a-ner.
Till man hon dock bara ha-de
En Isak von Mønterga-a-de.
Och Meta hon var en su-gga;
Och Isak han vardt en sku-u-gga.
Men då fann den schene Me-ta
På tid låta Isak ve-e-ta:
Att:
Kan man inte me-ra,
Så måste man cede-e-ra.
Nu kommo blonda germa-ner
I huset i långa ba-a-nor.
Isak han fann det otro-ligt:
Koscher, men inte ro-o-ligt.
Med tårar han gaf sin ma-ka
Den schene hemgift tillba-a-ka.
Han sade sig sjelf, att han ha-de
Dock hemma i Mønterga-a-de.
Fru Meta med spel och fa-nor
Gick öfver till sina germa-a-ner.
Som åren dock gingo, desvä-rre,
De blefvo allt äldre och fä-ä-rre.
Nu fastnar der högst någon to-sse
Af en skägg- och men-lös go-o-sse.
Ty:
Nichts auf Erden dauert e-wig
Auch die schönste Jüdin wird schä-ä-big.
Tra-la-la, tra-la-la, la.»
När Nisse slutat, blef det en god stund alldeles tyst i rummet.
Bob såg ut som om han sute på nålar; han drog förtvifladt i sitt stora gula pipskägg med ett förläget leende: han tyckte, det var för stark peppar för redaktören och att Nisse varit för närgången.
Unga Agda, som inte förstått ett muck af det hela, skrattade till, derför att man dock måste skratta, eftersom farbror Nisse sjungit något lustigt.
Redaktören satt blek, med spända drag och styfva blickar, som ville ha grepp i Nisses.
Men Nisse satt orörlig, med armbågarne på bordet, och tycktes försjunken i djupa tankar.
Plötsligt lyfte han dock ögonlocken upp under de sänkta, buskiga brynen; och ut sköt en lång, hård, grå blick, skarp och blänkande som ett stål, – redaktörens vek sig derunder.
Nisse förändrade icke en min.
«Sa’ Nisse,» bekräftade han kärft.
Efter en halftimmas pokulerande märkte
Bob till sitt stora obehag, att Nisse gaf honom ögonorder att försvinna.
Han snodde sig på alla sätt, såg oskyldig ut, var forceradt liflig och upptagen; men det halp alltsammans ej:
Nisse knep de skygga ögonen vid en olycklig manöver, som de gjorde, och höll dem fast som i en jerntång.
Bob blef röd af raseri, men kom hastigt ut ur soffan.
«Ja si dä ä skada, men jag måste allt drypa nu, jag,» sade han hest.
«Jag har nemligen lofvat träffa en person på Frimurarekällaren klockan elfva.»
«Nej hvad säger du, Bob,» sade Nisse ledset.
«Men det är ju synd; här satt vi så bra samman.
Men ett löfte ska man hålla, Bob. God natt, Bob!»
Bobs blå ögon gnistrade emot honom; hakskägget stod rätt ut mot honom och skälfde.
«God natt med dig, Bob,» upprepade Nisse vänligt.
«Säg godnatt till farbror Bob, Agda!
Och att det är med smärta, vi alla se honom skiljas hädan.»
Efter ytterligare en halftimma ryckte Nisse plötsligt upp fickuret, svor till, for upp och kom i ytterrocken.
Han mumlade ideligen något hän för sig sjelf och såg hemlighetsfull ut.
Agda betraktade honom frågande, reste sig, såg ännu en gång frågande på honom och gjorde sig i ordning att gå med.
«Nej nej nej, Agda,» sade Nisse lågmält, liksom helt frånvarande.
«Bli du kvar.
Kommer genast tillbaka.
Bara ett ögonblick.
Att man kan glömma det rent ....
Jag måste nemligen springa öfver till Kramer som hastigast,» förkunnade han med höjd röst för de begge unga.
«Frid så länge, barn!
Och roa er godt ....» – han var redan ute i förstugan.
Gatdörren föll i med en smäll.
Det blef med ett så underligt tyst omkring dem begge.
Bara åskregnet smattrade mot rutorna.
Och väckaruret, som knäppte hårdt och ljudligt.
Redaktören var som bedöfvad, förlamad; som då man fått ett slag öfver armen, så att man ej mer kan lyfta den, så kände han sig i hela sitt väsen.
Han visste ej, hur länge han sutit så, då han fick syn på den unga flickan.
Hon hade hela tiden icke varit närvarande för honom der i rummet utom under formen af en inre halfmedveten förnimmelse af olust.
Hon satt halft bortvänd och med sänkt hufvud samt plockade med fingrarne i sitt förkläde.
Redaktören hade en plötslig känning af att han visst en rundlig tid sutit så der stum, – ehuru det blott varit ett par minuter.
«Han kommer ju inte,» sade han ansträngdt och tog mekaniskt upp fickuret.
Den unga flickan svarade ingenting, plockade bara ännu flitigare på förklädet, lyfte på hufvudet och såg rakt ut framför sig, som när man snart måste gråta.
Men redaktören märkte ingenting.
Något inom honom ville lyfta sig; men det kunde icke.
Slappt, kallt, alltsammans; fadt ... det var sig sjelf, som han kände så, – – sig sjelf som en dålig smak på tungan.
Han blickade in i ett par ögon, som veko skyggt åt sidan: – de voro hans egna.
Han skymtade en gestalt smyga fram tätt utmed husväggarne, som om den ville utplåna sig och undgå blickar: – det var sig sjelf som han såg sådan.
En förbittring kom upp i honom, tung och dof; skamsenheten förvandlade sig under dess inverkan, knöt sig till muskel och hårdnade till ben; ett ondt hånleende spelade i hans mungipor, och han slog trotsigt knyck på nacken, .... drog ett djupt andedrag och kände sig med ens så underligt lätt, vaknade liksom upp och skakade något vidrigt af sig dervid ....
«Hvarthän, Agda ...?»
Han hade i detsamma varseblifvit den unga flickan tyst och hastigt gå förbi honom mot dörren till.
Hon stannade, med ryggen mot honom.
«Jag vill ta på mig,» kom det efter en liten paus, buttert.
«Men ....
Agda får ju ändå bli här, tills herr Svensson kommer, vet jag.»
Hon stod en stund orörlig, utan att svara.
Derpå vände hon sig med ett tvärt kast om emot honom, sköt fram ett litet hufvud med ett förgråtet ansigte, – och satte i honom två stora, förebrående, frågande ögon.
«Ni vill ju inte ha mig här.
Ni vill ju ändå helst, att jag går.»
Det hade gifvit ett sätt i redaktören, då hon vände sig om, och han stirrade in i det lilla ansigtet.
Han hade icke sett det förr.
Hela uppenbarelsen hade han icke sett förr än nu, ehuru den varit der i rummet hela kvällen.
Hon hade liksom icke varit till för honom; hon hade gått och kommit som en väsenlös skugga.
Och nu stod hon der med ens som ett konkret helt af kropp och själ, der tätt invid honom, så nära honom, att han kände hennes unga doft och måste taga den lilla bruna handen i sin och känna den röra sig i sin som en liten lefvande dunklädd fogelunge, hvars hjerta man kan höra slå ...
Han blef med ens så uppsluppen till mods; brydde sig inte om att veta grunden; och blef ännu mera uppsluppen.
Och tillika så underligt, innerligt god ända in i själen: – det sken plötsligt upp så ljust och varmt derinne, som när man sofvit en rigtigt god sömn långt in i morgonen och fönsterluckorna slås undan och soldagern derute bländar mäktig och full bakom hvita och röda knoppar och skära, gröna blad ...
Borta på Frimurarekällaren satt emellertid Nisse hos Bob.
Bob hade farit till, som stucken af en orm, när han såg
Nisses stora gestalt fylla dörröppningen.
Nisse slog sig gemytligt ned hos honom, nickade, men sade ingenting.
«Du här?» trefvade Bob sig fram.
Nisse nickade stumt.
«Är festen slut redan?» fortsatte Bob med skelande ögon.
«Slut!?» grinade Nisse.
«Nu begynner den ju först.
Ja, jag menar naturligtvis inte för oss, gamla vrak.»
Bobs pipskägg började röra på sig.
«Och de andra två?»
«Barnen, menar du.
De gnaska konfekt, tänker jag.»
«Sitta de ännu samman!»
«Ensamma!»
«Hör på nu, Nisse: du är den ...»
Bob blef blå i synen under ett våldsamt hostanfall.
«Lugna dig, Bob,» förmanade Nisse. «Det är inte så farligt.
Diese himmlischen Gestalten, sie fragen nicht nach Mann und Weib.
Och för resten tittar jag genast in till dem igen.
Jag ville bara på detta diskreta vis ge dem tillfälle att finna hvarandra.
Du är svag i tillämpad psykologi, Bob. – Go kväll, hon.
Ge mig en magbitter!
Det här tar på organismen.»
Om en liten halftimma såg Nisse på klockan.
«Så,» sade han och stjelpte cylindern på.
«Nu kan det vara på tiden att se efter sitt verk.
Nej, Bob, det besörjer jag ensam.
Gå du hem och lägg dig.
Och sof godt.
Och gör dig inga dumma föreställningar om flickan.
Ännu så länge vare blott så mycket sagdt, att hon står under mitt beskydd och att den som nosar efter henne, den knackar djefvulen i mig jag refbenen in på.
Sa’ Nisse.
– Langa hit en reine-claude och konjak, fröken!
Men rör på foten; ty jag har brådt om!
Nisse öppnade sakta, skred stillsamt genom kontoret och stod i dörröppningen med händerna i ytterrocksfickorna, paraplyen rätt upp inunder armen och cylindern på, samt mönstrade under tystnad gruppen af de två unga menniskorna.
Han mötte två par ögon, – som sade honom mera än de sjelfva visste af.
Han knurrade lite, skred nästan högtidligt fram till dem, lade hakan i handen och blef stående tyst och grubblande och såg ner i golfvet midt emellan dem.
«I har naturligtvis sutit och väntat på mig,» sade han, «men ...»
En eftermiddag sent ut på året gick redaktören helt ensam fram utåt stora södra landsvägen.
Det var så varmt, att man skulle kunnat tro det vara sommar ännu, om icke solen stått så lågt och himlen varit så blek och stillheten så sval och orörlig.
Så stilla.
Vandraren stannade och måste lyssna.
Han hörde icke ett ljud utom sin egen andedrägt; men han kände plötsligt slättlandskapets vida himmel öfver sig; och det var honom, som om det vore just sjelfva tystnaden, som spände sig der, lätt och fast, från horisont till horisont.
En vagn rullade någonstädes långt borta; ljudet blef starkare, dog bort igen; med ens stod en skarpskuren silhouett uppe på vägbacken framför honom: vagnen, hästarne, och körsvennen högt uppe på en sädessäck.
Så gled den nedför backen – en andra gled upp från andra sidan; en tredje, en fjerde; gledo upp, stodo en stund silhouettstilla mot himlen, rullade i växande fart utför: – de fyra tungtlastade spanmålsfororna skramlade förbi honom in mot staden.
Det var åter så tyst vidt omkring honom, att han inte hörde annat ljud än det af sina egna fotsteg.
Och intet rörde sig öfver hela det ändlösa och enformiga landskapet; blott långt ute i en horisont tecknade sig några gestalter, nerhukade i ett rotfruktsfält, med halfva öfverkroppen mot himlen.
Redaktören måste åter stanna och lyssna.
Han hörde heller icke nu någonting till en början; men ett stycke framför honom, der den släta marken för ögat höjde sig uppåt med en tvär, rak, hög linie mot himlen, liksom hafvet gör, stod en gård och sken hvit inne bland de nakna fruktträden, medan bakifrån de aflöfvade almkronorna, punkterade svart af råkbona, böjde sig fram öfver taken.
Han lade med en ofrivillig vridning hufvudet på sned, höll andedrägten inne och lyssnade vidare.
Då hörde han något.
Det kom långt långt borta ifrån; det kom långt långt inne ifrån.
Det var tystare än ett långt och sakta stråkdrag på violinens finaste sträng; det var så tydligt i sin mörka ton som alla dessa silhouetter, hvilka nu, i den uppblossande dagern före skymningen, tecknade sig rundt omkring honom.
Det var en enda, långt utdragen ton; den höjde sig icke, den sänkte sig icke; den gick rakt in genom hans själ; och stod nu derinne och skälfde.
Det drog och drog; och han gick och gick, vidare och vidare, som om han måste finna den underliga tonens ursprung och hinna dit, innan ännu solen gått ned och den långa, mörka höstnatten fallit på.