Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så till vida är jag af samma mening, som den siste värde talaren, att den omständigheten att 2:ne Stånd afslagit
Betänkt icke utgör något skäl för mig till afslag, utan om jag ansåg att det vore godt, så skulle jag ändå bifalla det, men det är Betänk:ts egen beskaffenhet, som föranleder mig att uppträda emot detsamma.
Sparre har påstått att detta ämne tillhör den ekonomiska lagstiftningen och faller helt och hållet under 89:de §:n R. F., men jag ber att få lästa Grins uppmärksamhet på att ofta är det verkligen ytterst svårt att algöra hvad som hör till den civila eller till den ekonomiska lagstiftningen, och i många fall måste man rätta sig efter hvad som är bruk och vana.
Alltsedan 1834 års riksdag, då jag var ledamot af Ekon.-Utsk:t, vet jag att stängselförfattningen varit behandlad såsom hörande till den civila lagstiftningen, och troligen har den varit så behandlad allt ifrån början af vårt nya stats-skick.
Jag tror icke att man bör behandla detta för landet vigtiga ämne annorlunda än man gjort hittills, eller att R.
St:r skulle lemna från sig rättigheten att deröfver yttra sin mening.
Sparre har vidare sagt att några modifikationer i författningen äro oundgängligen nödvändiga, men jag vet ej några modifikationer, som äro nödvändiga, hvilka icke redan ligga i författningens natur.
Slutligen får jag anföra, såsom ännu ett skäl emot förslaget, att med den stora latitud, som är lemnad för landstingen, så kan man mycket väl tänka sig att en pluralitet af skogsboer skulle kunna helt och hållet vända upp och ned på den författning som nu finnes.
Jag tror att det vore skadligt att icke låta författningen få oförändrad tills vidare fortfara, och jag hoppas att de förändringar, som i en framtid kunna befinnas vara af behofvet påkallade, må företagas af Konungen och R.
St:r gemensamt.
Om det förhöll sig så, som 2:ne föreg:de talare påstått, att 2 Stånd redan afslagit Betänk:t, så skulle jag icke mera hafva besvärat R. o. Ad.; men som sekreteraren upplyst mig om att prot.-utdrag ankommit endast om att ett
Stånd afslagit det, så kan jag icke finna att diskussionen skall upphöra i ett ämne, som jag för min del anser vara synnerligen vigtigt.
Den siste värde talaren har sagt, att han önskade, det stängsellagen måtte ega bestånd; jag är af samma mening, och just 174 Den 16 Mari. derför att jag icke vill att den skall ändras i sin grund-princip, så vill jag att i vissa mindre väsentliga delar modifikationer må göras, på det att landet må öfvertygas om att denna lag i sina grunddrag är sådan, att den är tillämplig för hela landet, hvilket den icke blifver, om man vill att den skall tillämpas i alla sina konseqvenser uti hvarje landsort; och det måste väl medgifvas att denna samma stängsellag icke kan vara lika tilllämplig i Norrland som i Skåne.
En talare har sagt att det vore farligt att öfverlemna åt landstingen en obegränsad rätt i detta afseende, men den rätt, som öfverlemnas åt landstingen, är ingalunda obegränsad, det är endast en rätt att göra en hemställan till K. M., som det är obetaget att derå lästa afseende eller ej.
Dessutom må man ihågkomma att öfver hvarje framställning från landstingen till K. M., eger landshöfdingen i orten att meddela sitt yttrande, och om således skogsbyggden skulle vara slättbygden öfvervägande vid fattande af beslut i ämnet, så må landshöfdingen underrätta K. M. derom.
Man har påstått att jag underlåtit att uppgifva i hvilket afseende stadgan skulle behöfva modifieras.
Jag har i detta afseende åberopat
Utslots motiver; der stå uppgifna åtskilliga mindre vigtiga delar, t. ex. »hvilken tid af året mulbete å gemensam skogsmark må ega rum.»
Det lär väl icke kunna anses lämpligt att samma tid bestämmes för att utsläppa kreatur i Skåne som i Norrland, emedan i detta sistnämnda landskap kälen går ur jorden 2 eller 3 månader sednare än i Skåne, och på samma lid som kreaturen i Skåne kunna finna sin näring ute på marken, är denna i Norrland betäckt med snö.
Likaså är det sagdt i Betänk:t, att landstingen skulle ega föreslå under hvilken tid af året som stängsel skall hållas i fredgildt skick.
Det är också uppenbart, att under den tid af året, då marken är frusen, så behöfver stängsel icke hållas i sådant skick, och denna tid är betydligt längre i de norra delarne af landet än i de södra.
I vår nu gällande lag finnes en viss dag stadgad, då damluckor skola öppnas i Norrland, och då detta anses vara lämpligt, så är det väl icke mindre lämpligt att för de olika orterna bestämma olika tider af året då den gemensamma mulbetsrätten skall upplåtas.
Det är visserligen sannt, att sedan Utsk:t i sin motivering ansett att dessa och dylika förändringar böra utgöra de punkter, i hvilka det skulle tillåtas landstingen att göra framställning, så har Utsk:t likväl i sin hemställan icke tydligen utsatt detta, men det ligger i sjelfva detta uttryck : att det skall vara sådana förändringar, som skola vidtagas, hvilka med afseende å lokala förhållanden kunna anses erforderliga; och då pröfningsrätten öfverlemnas åt K. M., som eger den ekonomiska lagstiftningsmagten, så ser jag icke någon våda af att landstingen tillåtas att göra en framställning till K. M., hvarpå K.
M. kan fästa det afseende den förtjenar.
Vi åsyfta väl icke i allmänhet att stifta en lag för att tillfredsställa det begär, att denna lag skall gälla från Ystad till Haparanda, utan att stifta en Dea 16 Mars. 175 lag, som kan tillfredsställa folkets behof.
Då nu de tillfälliga behofven äro väsendtligen olika i olika trakter, så måste lagen i vissa afseenden modifieras, och att bemyndiga den högsta makten att, efter framställning af de särskilda landsändarnes representation, i vissa mindre väsendtliga fall göra modifikationer i en lag, som K.
M. sjelf har stiftat, det kan jag icke anse innebära någon våda.
Jag upprepar ännu en gång, att i ett fritt och konstitutionelt samhälle bör lagen vara sådan, att den tillfredsställer folkets behof, och när en gemensam stängsellag icke kan vara tillfredsställande för de olika landsorterna, så tror jag icke att någon annan utväg gifves, än den som Utsk:t föreslagit.
Jag har under flera riksdagar varit ledamot af Lag-Utslct och jag har funnit att mångfaldiga af de klagomål, som inkommit öfver denna lag, varit befogade, ty det kan icke nekas att lagen är olämplig för vissa orter.
Vilja vi nu tvinga dessa orter att rätta sig efter en lag, som vi erkänna icke är lämplig för dem, och kan det väl vara äfventyrligare att tillåta Gottland att hafva en särskild stängselförordning, än att tillåta det att hafva en särskild skiftesstadga?
Ar det väl vådligare att bestämma olika tidpunkt för kreaturs utsläppande på bete i Skåne och i Norrland, än att, såsom jag nyss nämnde, bestämma en viss dag för damluckors öppnande i denna sednare provins.
Man har anfört såsom ett ovedersägligt bevis på att denna fråga skulle höra till civil-lagstiftningen, att den blifvit behandlad af Sammansatta Lag- och Ekon.-Utsk:t.
Jag ber då att få upplysa om att jag sedan år 1844 vid hvarje riksdag har varit ledamot af Lag- och Ekon.-Utsk:t, och der har man ofta handlagt mål af ekonomisk natur, t. ex, skiftesstadgan, så att den omständigheten att Lag-Utsk:t deltagit i behandlingen af en fråga, kan alldeles icke anses såsom ett kriterium på att denna Iråga är af civil-lags natur.
Jag vidblifver mitt yrkande om bifall till Betänka.
Jag ber endast att i största korthet få förklara att jag instämmer i Gr.
Sparres åsigt, att en gemensam stängsellag icke kan finnas gagnelig för hela lan det, utan att behöfliga modifikationer göras i vissa fall, lämpade efter de olika trakterna, skogsbyggd och slättland.
För öfrigt vill jag förklara, att detta Betänk, icke synes mig vara förtjent af en så vidlyftig diskussion, som nu förevarit, utan det tycks vara af den oskyldigaste beskaffenhet.
Det innehåller nemi. blott att landstingen må ega att hos Iv.
M. göra hemställan om modifikationer i stängseilagen, och det tror jag icke är något sorn R.
St:r kunna på förhand neka de blifvande landstingen.
Ar detta af ekonomisk natur, så rättar K.
M. sig efter landstingens önskan, om han finner skäl dertill; är det åter af civil natur, så kan K.
M. icke rätta sig efter denna önskan, utan R.
St:rs hörande.
Så har saken blifvit framställd för mig, hvarför jag ock med godt samvete kan yrka bifall till Utsk:ts Betänk. 176 Den IG Mari.
Jag ber alt få fästa min värde embetsbroders uppmärksamhet på att lian så väl som jag troligen vet af erfarenhet, att det icke sällan händer att Betänk:n inkomma till R.
St:r, der motiverna gå i en riktning och förslaget i en annan.
Nu har han försvarat sin sats på grund af motiverna, och Utsk:t har här kommit till det olyckliga resultat, jag nämnde, nemi. att dess framställning syftar åt annat håll än motiverna, och det är af detta skäl, som jag funnit föreslaget icke böra bifallas, utan yrkar jag fortfarande afslag på Betänk:t.
Den siste värde talarens anmärkning vore befogad, om icke förslaget afsåge en hemställan från R.
St:r till K. M., ty ma*n måste väl förutsätta hos K.
M. tillräckliga insigter i de författningar, hvilkas handhafvande honom tillkommer, för att inse i hvilka delar dessa författningar kunna och böra vidkännas en modifikation.
Jag anser således att en ytterligare fingervisning af R.
M. vore opassande, och detta är äfven orsaken till att Betänk:ts redaktion blifvit affattad på detta sätt.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å Utslots förev:de hemställan, gjordes först propos. på bifall till densamma, hvartill svarades några ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med många ja, blandande med nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Sparre begärde votering, hvarefter upplästes och godkändes följ:de voter:s-propos.: »Den som bifaller Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o.
Ekon.-Utsk:ts hemställan i sista punkten af dess Betänk.
N:o 4, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o.
Ad. ifrågav:de hemställan.»
Härefter anmälte sig och yttrade Hr Dalman:
Såvida jag icke blifvit oriktigt underrättad, är det nu diskuterade Betänk:t afslaget af två Stånd, och jag hemställer således till Hr Gr.
Sparre, om det lönar mödan att genom en votering, som icke kan förändra resultatet, här förspilla en dyrbar tid.
Den 16 Mere. 177 Föredrogs, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Konst.-Ulsk:ts den 11 dennes bordlagde Mern.
N:o 7, i ani. af K.
Propos. om antagande af ny II.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Stats-Utsk:ts den 11 dennes bordlagde Meni. och Utlåtrn: N:o 60, i ani. af erhållna återremisser å Betänk:t N:o 21, ang:de R.
St:rs 1860 och 1861 församlade revisorers berättelsei* om verkställda granskningar af statsverkets samt andra af allmänna medel beslående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1858 och 1859; N:o 61, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang:de gjord underd. ansökning om ölverlåtande till staden Christianstad af en kronan tillhörig tomtplats derstädes; N:o 62, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. om beviljande af anslag till inköp för statens räkning af en del utaf den Kammarherren rn. m. G. D. Lorichs i lifstiden tillhöriga samling af mynt och medaljer; N:o 63, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang:de anslag för framtida vård och underhåll af Gustaf Wasas monument vid Ut meland i Dalarne; och N:o 64, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. arig:de försäljning till skatte af Ljusne stora krono-laxfiske i Gefleborgs län.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Banko-Utsk:ts den 11 dennes bordlagde Mern. och Utlåtin: N:o 28, ang:de ifrågasatt eftergift till åtskilliga låntagare hos statslånefonden af skillnaden emellan 9 och 8 proc. af erlagd ränta; N:o 29, i ani. af Verkmästaren vid Tumba bruk F.
Biadins anhållan om ersättning för en resa till expositionen i London och andra utrikes orter; samt N:o 30, i ani. af väckt fråga att lån mot pant af fastighet hädanefter icke må från R.
Stms Bank utlemnas.
Föredrogs och lades till handlingarne Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts den 11 dennes bordlagde Mern.
N:o 102, i ani. af återremiss af Utskits Betänk.
N:o 81. H. III.
12 178 Den IS Mars.
Föredrogs, men begärdes af flera ledamöter ånyo på bordel) samma Utslcs den 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 103, i aniaf väckt motion om skyldighet för bruksegare att, i mån af rösträtt, bidraga till klockares och orgelnisters aflöning.
Föredrogs Konst.-Utsk:ts den 14 dennes bordlagde Mern. N:o 10, ang:de en af Hr Stjernsvärd, G. M., anmäld anledning till anmärkning mot Statsrådet m. m.
Hr Frih. Gripenstedt.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att då Konst.-Utsk:t ansett någon anmärkning i ani. af Hr Sljernsvärds ifrågav:de anmälan icke böra ega rum, kunde Mem:t, till följd af 106:te och 107:de §§:ne R. F., icke föranleda till annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Föredrogs, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Stats-Utsk:ts den 14 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 67, i fråga om beviljande af anslag och annat understöd från statens sida för skarpskytteföreningarne i riket.
Föredrogs och bifölls Stats-Ulsk:ts den 14 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 68, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. angrde ersättningsanslag för upphörd dagsverksskyldighet till åtskilliga militieboställen.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, Stats-Utsk:ts den 14 dennes bordlagde Utlåtm: N:o 69, i ani. af väckt motion ang:de anslag till Riddarholmskyrkans iståndsättande invändigt; och N:o 70, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang:de upplåtande till Göteborgs Museum af kronans andel uti f. d. Ostindiska kompaniets hus i Göteborg. Föredrogs Frih.
Stael von Ilolsteins, Fabian Wilhelm, den 14 dennes bordlagde motion N:o 268, angrde en underd. anhållan till K. M., »att dess regering må i samverkan med andra stater, som garanterat 1815 års Wiener-traktat, i diplomatisk väg påyrka konungariket Polens återupprättande.
Jag delar fullkomligt den, af mig lika högt aktade, som värderade motionärens känslor af deltagande och medlidande för det Polska folkets olyckor och lidanden.
Men det politiska gebitets område, som motionären beträder, är meräudels af en så prosaisk natur, att det Den 1C Mar».
179 icke obetingadt lemnar rum för den poetiska känsloutgjutelsens uppträdande med någon framgång.
Opinionsyttringar och protester ifrån de såkallade meetings, eller folkmöten, gälla uti politiska frågor för hvad de kunna, men allt, som i sådant afseende utgår ifrån lagstiftande församlingar, antager en helt annan och allvarsammare karakter.
Efter mitt föreställningssätt fordrar således, hvad folkombuden af sina regeringar i afseende å diplomatiska förfoganden begär, ett allvarligt öfvervägande, för att icke såsom förhastanden på en gång blottställa både sig sjelfva, såsom de begärande, och de respektive regeringarne för ett påtvunget afslag, i fall man begär något, som ej är säkert att det kan eller bör bifallas.
Då man inom Engelska parlamentet, eller inom den Franska lagstiftande församlingen skulle begära de respektive regeringarnes diplomatiska intervention uti de Rysk-Polska angelägenheterna; så vet man att dessa magter bjuda öfver hundrade tusendetals bajonetter och öfrige till ett fredsbrott erforderlige utvägar och medel.
Annorlunda är förhållandet med magterna af en lägre rang.
Den värde motionären anlör, såsom ett stöd för svftet af sin motion, att Sverige är en af de 8 magter, som vid Wienerkongressen undertecknat de dervid beslutade politiske förfoganden af år 1814 och 1815; och att sålunda berörde magter, ibland hvilka äfven Sverige, skulle vara garanter af den Grundlag för konungariket Polen, af den 27 November 1815, som tillerkänner det en fullkomlig autonomi under Rysslands Kejsares öfverherrskap.
Afven om detta vore ett ännu kraftegande förhållande, anser jag ej allenast grannlagenheten, men försigtigheten fordra, att Sveriges riksförsamling till sin regering i en så ömtålig fråga hyser det förtroende, att den hvarken blottställer sig för löjligheten af vanrnäktiga protester, oförsigligt inkastar sig uti några vidtutseende politiska äfventyr, eller underlåter att opåmint, traktatmässigt iakttaga hvad rikets nytta och värdighet kan påfordra.
Del är i allmänhet vanskligt för folkombuden, att utan någon tvingande nödvändighet, och utan mogen öfverläggning, inlåta sig på den yttre verldspolitikens område.
Det är i min tanke oförsigtigt, att genomen, ifrån lagstiftningen oflicielt litt ryckt önskan, att regeringen måtte inblanda sig uti de Rysk-Polska angelägenheterna, så tillsägandes hafva tagit på handen, såsom redobogne att vid möjligen inträ fia nde eventualiteter äfven stå stridsfärdige, för att annorlunda än genom (ilott deklamationer understödja en sak, som man förskottsvis så mycket medelst ordet förfäktat.
Jag erkänner villigt min obekantskap med de diplomatiska irrgångarne; men det förekommer mig. sorn om Weiner-kongressens förfoganden, genom sednare inträffande verldshändelser, vore omintetgjorde, och likasom garantierne endast uti histo - 180 Den 16 Mari. rien qvarstode såsom tilldragelser sedan ett halft århundrade tillbaka.
Det Napoleonska kejsaredömets återupprättande; Hollands skiljande från Belgien; Neufchålels återinträdande i Schweitzerförbundet; republiken Krakaus införlifvande med den Österrikiska monarkien; — alla dessa tilldragelser synas utgöra lika många praktiska protester emot Wiener-kongressens förfoganden.
1 afseende å Polen afpjorde 1831 års, lör det Polska folket olyckliga revolution dess frånskiljande ifrån de fördelar, som tillerkändes det vid Wiener-kongressen, och stormakterne hafva icke anfört, och må hända icke heller statsrättsenligt kunnat afgifva någon protest emot det kejserliga Ityska organiska statutet i fem afdelningar och G9 §§ af den 26 Februari 1832, som införlifvade Polen under den Ryska autokralien.
Mera än 30 år äro likväl sedan dess förflutne.
Men, Mina Hrr! mig förekommer ännu ett förhållande, och i min tanka måhända ett ibland de vigtigare, som manar till betänklighet i afseende å den, af den värde motionären föreslagne åtgärd.
De diplomatiska förhållanderne äro de enda, som förete en verklig gemensamhet inom det Skandinaviska förenings förbundet.
De diplomatiska förhållanderne äro de enda, inom hvilka det icke ännu lyckats att inom den Skandinaviska föreningen frånrycka Sverige dess förstfödslorätt.
De diplomatiska förhållanderna äro de enda inom den Skandinaviska föreningen, som åt
Sverige ännu odeladt bibehålla det främsta rummet; och det är på grund deraf jag äfven anser, att det bör med så mycket mera varsamhet och grannlagenhet begagnas.
Den diplomatiska fråga, som nu utgör föremål för diskussionen, är icke ensamt Svensk, den är Svensk-Norsk, och sålunda ett föremål för Unions-regeringens behandling; och det är äfven derföre jag anser initiativet uti en sådan fråga icke på sätt, sorn nu skett, böra utgå ifrån Svenska representationen, utan föreställer jag mig, att man med full tillförsigt i detta hänseende bör åt Unions-rcgeringen öfverlåta att handla i den rigtning, den anser öfverensstämmande med de förenade rikenas, ej mindre nytta, än värdighet; och, i afseende å nödvändighet, icke vidsträcktare än hvartill gällande traktater och förbund kan föranleda.
Då man begär ordets intervention, måste man derunder förstå, att man är beredd på handlingens, och det är med afseende härå jag framställt mina betänkligheter, och som jag önskar att Ekon.-Utsk:t måtte tillstyrka 11.
St:r att Frih. Stael von Holsteins motion icke måtte föranleda till den begärda åtgärden.
Jag anhåller att dessa mina yttrade åsigter måtte till Utsk:t få åtfölja Frih. Stael von Holsteins motion.
Den 16 Mare. 181 Hr Tersmeden, Pehr Reinhold:
Ej utan en viss tvekan uppträder jag emot den siste högt aktade talaren, med hvilken jag anser för en glädje och ära att kunna i de flesta allmänna frågor förena mig.
Men jag finner mig dock föranlåten att, emot hvad han här nu yttrat, framställa en och annan anmärkning.
Anckarsvärd har sagt, att det politiska området har en prosaisk karakter, och att poetiska ulflygter derföre inom detsamma icke äro på sin plats.
Jag hemställer dock till den värde talaren, huruvida det diplomatiska området, hvarom här är fråga, i allmänhet gjort sig kändt för någon synnerligt poetisk flygt.
Vidare har han ordat åtskilligt om meelings, men då sådana här icke blifvit föreslagna, så förmår jag ej inse hvilket sammanhang dessa ega med den sak, som nu är i fråga.
Emot påståendet att motionen hvarken kan eller bör bifallas, får jag anmärka, att det väl näppeligen lärer kunna bestridas, alt den kan bifallas.
Huruvida åter den bör det, är en sak, som måste öfverlennäs åt regeringens omdöme.
Uttrycket vanmäktiga protester, som här begagnats, eger ej någon tillämplighet på den föreslagna åtgärden, enär denna afser en kooperation på diplomatisk väg.
I afseende å invändningen rörande Norges deltagande, får jag fästa den värde talarens, äfvensom husets uppmärksamhet på att ratifikationen af den konvention, som bestämde föreningen med brödrariket, är daterad några dagar sednare än den af Sverige undertecknande Wienertraktaten; och att det således icke är Norige, icke ens Sverige-Norige, utan Sverige ensamt, som här är i fråga.
Att man här icke bör inlåta sig i frågan »vidsträcktare än traktaterna medgifva», är fullkomligt riktigt; men den åtgärd, som här föreslås, ligger ju inom det af traktater begränsade området.
Jag ber nu att få i korthet lemna en liten historisk öfverblick af frågan.
Det stora landskifte, som elter Napoleon 1:s fall egde rum, och hvars följder sedermera i mer än ett hänseende gjort sig för Europa kännbara, skulle man nästan kunna förlikna vid utredningen af ett gäldbundet bo.
Och likasom ej sällan vid en sådan plägar inträffa, medförde ock här cessionantens obestånd deras, hvilka på ett eller annat sätt för honom iklädt sig förbindelser.
Ett dylikt missöde drabbade tyngst och hårdast den dåv:de Konungen af Sachsen, förre storhertigen af Warschau.
Tvenne stormakter hade nemi. genom en hemlig artikel i den traktat, som d. 26 Februari 1813 i Breslau dem emellan afslutades, öfverenskomma, att den ena, emot afträdandet af sina fordna Polska provinser, skulle få — på ett sätt, föga olika med det, hvaruppå förut från samma håll Schlesien och Posen bortsnappades — taga sitt skadestånd uti ingenting mindre än ett helt konungarike, det Sachsiska.
Detta förslag möttes emellertid af ett ganska allvarsamt motstånd, och detta just från samma tre makters sida, hvilka nu sägas hafva uppträdt för Polska folkets sak; ett motstånd, som hotade att öfvergå till ett krig, då Napoleons återkomst från Elba och den derpå följ:de reaktionen afgjorde frågan till Rysslands fördel och i dess intressen.
Med anledning 182 Den 16 Mars. häraf beslöts på Wiener-kongressen och infördes i första artikeln af dess slutakt följ:de bestämmelser: »Storhertigdömet Warschau skall, med undantag af de provinser och distrikter, hvarom i nedanstående artiklar blifvit annorlunda förfogadt, förenas med kejsardömet Ryssland.
Det skall dermed vara oåterkalleligt förenadt, genom sin konstitution, för att besittas af H. M. alla Ryssars kejsare, hans arfvingar och efterträdare för everldliga tider.
H. M. förbehåller sig att åt denna stat, i åtnjutande af en särskild administration, gifva det utrymme i afseende på de inre angelägenheterna, som högstdensainme kan finna lämpligt.
Han antager jemte sina öfriga titlar den af czar, konung af Polen.
Polackarne, Rysslands, Österrikes och Preussens respektive undersåter, skola erhålla en nationalrepresentation, reglerad i enlighet med den form af politisk tillvaro, som hvar och en af de regeringar, hvilka de tillhöra, kan finna nyttigt och lämpligt att bevilja dem.»
Denna traktat, undertecknad af alla de åtta magter, som deltogo uti berörde kongress — således äfven af Sverige — har hitintills uteslutande varit åberopad och tillämpad till regeringarnes förmån emot folken.
Tiden synes nu omsider vara inne att äfven börja åberopa och tillämpa densamma i fråga om de folken deruti tillförsäkrade rättigheter.