Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det dröjde dock ej länge, innan man insåg misstaget och åter på 1820-talet införde 14-lödigt silfvermynt.
Här i Sverige voro våra gamla specier 14-lödiga allt sedan Gustaf Wasas tid och de hafva ganska väl emotstått slitning.
Sådan är äfven erfarenheten i främmande länder, så att man, långt ifrån att anse det 14-lödiga silfvermyntet vara alltför fint, i liera länder gjort det ännu finare.
I Holland t. ex. förhöll sig silfret till kopparen förut såsom 89 lill 11, men detta ansågs sedermera, jag tror år 1833, ej vara tillräckligt, utan förhållandet sattes såsom 94| till 5|.
Hos oss deremot är förhållandet emellan silfret och kopparn såsom 75 till 25, så att ^ af hela myntets vigt består af koppar, hvilket förhållande ingalunda är lämpligt.
Har man blott till syftemål att söka förskaflä myntet den möjligen största hållbarhet, så bör man upblanda silfret med ännu mera koppar än som nu sker.
I det utlåt, sorn förra Riksdagens BankoUtsk.
, hvaraf jag hade äran vara ledamol, erhöll från Öfverdirektören vid Kongl. Mynt- och Kontrollverken, uplystes det, att det silfvermynt, som uphlandades med 50 % koppar, var hårdare än det, som innehöll 25 °/0 koppar, och del skulle kunna vara en möjlighet, att silfvermynt med 75 #/0 koppar vöre ännu hårdare.
Meningen med koppartillsatsen i silfvermyntet torde således icke vara den att göra rnyntet så hardt som möjligt, utan blott att gifva detsamma en så tillräcklig hårdhet, att det kan emotstå nötning, och delta ändamål vinnes, enligt erfarenheten i de flesta Europas länder, genom att göra silfvermyntet 14-lödigt.
De olägenheter, som vårt silfvermynts nuvande legering medförer, finnas upräknade uti Hr Wallenbergs vid Betänk:t fogade reservation och bestå hufvudsakligen deruti, att myntet onödigtvis blifver mörkare, tyngre och större; att tillverkningen deraf försvåras och tillverkningskostnaden i följd deraf förhöjes; att de särskildta myntpjeserna blifva ojemnare till vigt och finhet samt slutligen, att den stora koppartillsatsen, som upgår till ett icke mindre värde än 16,666| Rdr R:mt på en million präglade specier, utgör på samma gång en förlust för Staten och en upmuntran till silfvermyntets nedsmältning.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, får jag anhålla om återremiss af denna del utaf Betänlct och hoppas, att vi derigenom skola lyckas erhålla ett vackrare, ändamålsenligare och mindre konstsamt silfvermynt än det nuvande.
Riddarh. - Sekret., på förfrågan af Gr.
Frölich, uplyst, att ett Prot.-utdrag just nu hade ankommit, 522 Den 25 Februari f. m. sorn utvisade att Banko-Utsk:s förevande utlåt.
Blifvit af PresteSlåndet bifallet, yttrade Gr. Frölich:
Jag anade, att så färhöll sig och deri lag orsaken dertill, att jag, Jä jag sista gången hade ordet, icke begärde återremiss af frågan.
Jag har likväl lunnit, alt R. o.
Ad. några gånger förut, oaktadt frågan genom 2:ne Stånds beslut förfallit, desamma återremitterat, och jag öfverlemnar derföre till R. o. Ad. att sjelf denna gång bestämma, huruvida en återremiss äfven i detta läll anses tjenlig.
En ledamot har instämt i min förra gången yttrade tanke om olämplighetcn af att bibehålla den nuvarule olikheten emellan vårt och några grannländers silfvermynt, och han har äfven framhållit otjenlighelen af vårt silfvermynts nuvar:de legering, hvarom jag förra gången ej något yttrade, men hvaruti jag nu i min ordning med honom instämmer.
Nu till besvarande af hvad Ordf. i Banko-Utsk. emot mitt sednasle anförande anmärkt!
Till en början anhåller jag alt få förklara, att då jag talade om Ulslcls Ordf:s eiler Kanslis iner eller mindre vållande dertill, att denna sak framkommit i en oriktig ordning, var det ej min mening alt framkasta något personligt klander hvarken emot Ordf., som jag nu finner hafva tagit hela skulden på sig, eller emot Kansliet; utan min afsigt var endast att fästa upmärksamhelen på nödvändigheten af alt någon mäktigare person än jag omsider framstår och undandrager l eia riket och representationen inflytandet af det haseule-system, om jag så får uttrycka mig, som under en så lång tid gjort sig gällande i afseende å allt hvad som rörer Banken, och hvaraf äfven jag haft en direkt erfarenhet vid de 2:ne Riksdagar, då jag haft äran vara Banko-Utsk:ts Ordf., ty jag fann då, att en Ordf. äfven med den aldra hästa vilja i verlden var allt för mycket beroende af labulatnren inom sjelfva Banken.
Ligger det någon sanning i denna anmärk., så ber jag att man ville fästa sig endast vid den, och icke efterleta någon förebråelse emot Ulsk:ts personal.
Jag får likväl säga, att jag tror, att min anmärkn. rör:de behandlingen af mina motioner var fullt befogad
Den af Hr Nordenfelt omnämnde regeln, alt det är häst att göra en sak i sender, är utan tvifvel aldeles förträfflig i det enskildta lifvet, men duger ofia ej vid allmänna ärendens behandling, ty om man obetingadt följer denna regel, kan det ganska lätt hända, att då en sak förekommer, som man finner ega flera rigtiga principer för sig, så stakar man sig på en eller annan punkt och kastar så alltsammans bums öfver bord, och då bekräftar sig olla det gamla ordspråket, alt man kastar ut barnet med badvattnet.
Jag säger således, alt Hr Nordenfelts regel kan vara ganska förträfflig i den enskildta mannens hushållning, men Idifver aldeles olämplig, då det är fråga om Statshushållning och de stora ämnen, densamma innefattar.
Om någon af Utskrts ledamöter händelsevis hade råkat alt länka på denna sanning, så hade han ulan tvifvel anmärkt, att Utsk. hesinge en orättvisa emot Gr.
Frölich om bans förslag ej i sin helhet Deri 25 Februari f. m. 523 behandlades.
Oell märken vä!, M. llrr, att Utsk:ls Ordf. i sitt sista ytlr:de icke förnekat, ott om min motion om införande af skaltevexlar blifvit tillstyrkt, sä bade
Utsk. icke kunnat begagna den nu använda satsen om skadligbeten af att rubba den en gång fastställda myntfoten!
Då jag nu haft tillfälle att yttra mig öfver det origtiga sätt, hvarupå dessa frågor, betraktade i deras helhet, blifvit behandlade; vill jag icke inlåta mig i den nu förevar:de frågans detaljer.
Jag har ansett den af mig framhållna principen vara af särdeles stor vigt och jag bar derföre icke velat underlåta att åtminstone i R. o. Adis protokoll få förvarad denna min tanke, att det icke kan gå väl, att R.
St. förvalta Banken på ett sådant sätt, att den allt mer och mer drages ned i baskylen, så att både
Konung och folk blifver med en slik förvaltning alt mer och mer missbelåten.
Sedan det blifvit uplyst, att 2:ne Stånd redan bifallit Ulslcts Betänk., lärer det vara föga anledning att förmoda, att Utsk:ts pluralitet kommer att ändra sin sålunda af 2 Stånd gillade mening, hvarföre ock en återremiss från R. o. Adis sida icke torde lill något gagna.
Likväl kan detta förhållande icke hindra mig ifrån att göra några anmärknir emot detta Betänk.
Den nu förevaride delen deraf innehåller egentligen 2 särskildta yttranden, det ena röride Hr.
Wallenbergs förslag om förminskning af kopparqvantiteten i vårt silfvermynt, och det andra i fråga om Gr.
Frölicbs motion om förminskning af samma mynts silfverqvantilet.
Hvad denna sistnämnda motion beträffar, delar jag hufvudsakligen G.r. Frölichs deri uttalade mening.
Det synes mig nemi. vara klart, att i samma mån lättade kommunikationer och utvidgade affärsförhållanden förminska svårigheten för de särskildta nationerna att sins emellan utbyta hvarandras mynt, i samma mån skola alla känna sig föranlåtna att sträfva till det mål alt få ett lika myntvärde i de olika länderna gällande.
Såsom vi veta, hafva redan åtskilliga af kontinentens stater, såsom Frankrike, Belgien, Schweitz, Sardinien, antagit en och samma myntfot, till stor fördel för dem sjelfva och alla dem, som besöka dessa länder.
Jag föreställer mig, att det på enahanda sätt skulle blifva i kommercielt hänseende en stor fördel och lättnad, om de tre nordiska nationerna en gång finge ett lika myntvärde, och sorn 2:ne af dessa nationers mynt redan är lika med Hamburger-Bankomyntet, hvilket är det mynt, sorn ligger till grund för de flesta myntsorten på kontinenten, så tror jag fullt och fast, att det icke är möjligt för oss att förr eller sednare undgå antagandet af samma myntvärde.
Det blifver således endast fråga, om rätta tidpunkten att tillegna sig denna fördel är inne eller om vi dermed höra dröja.
För min del mäste jag säga, att ju förr man kan tillegna sig en fördel, desto bättre är det.
Jag har visserligen hört det inkast göras, att någon väsendtlig fördel af en myntförändring hos oss icke står att vinna, förr än en konvention är up - 524 Den 25 Februari f. m. gjord emellan Sverige samt Norrige och Danmark derom, att det ena landets mynt blifver erkändt såsom giltigt betalningsmedel i de 2:ne andra länderne; men jag tror ej, att vi kunna begära af vår Regering alt öppna underhandlingar om en sådan konvention, så länge man är i ovisshet om R.
St. för deras del medgifva en förändring i vårt myntvärde lill likhet med de andra ländernas.
Den ena åtgärden måste således föregå den andra.
Vidare säger man, att en förändring af vårt myntvärde skulle vara att rubba den år 1830 antagna myntfoten.
Detta är naturligtvis ganska sant, men jag inser icke hvad som skulle hindra att stadga, att den, som har en Bankens sedel med inlösningsrätt efter den gamla myntfoten, får vid Bankoluckan den ersättning, som utgör skillnaden emellan den gamla och nya myntfoten.
Denna skillnad är i Betänk, upgifven att vara 14 rst bko på hvarje Silfverspecie.
Nå val, låtom innehafva ren af de gala sedlarne få dessa 14 rst bko, så har ju ingen orättvisa honom vederfarits!
Således kunna vi ju få en ändamålsenligare myntfot, utan att Bankens fordringsegare något deruppå förlora.
I den andra frågan eller den, som afhandlas i Hr Wallenbergs motion, delar jag äfven hans mening, som här blifvit af Hr Björnstjerna närmare utvecklad.
Det är ju klart, att om vårt silfvermynt genom den större koppartillsatsen icke erhåller någon större förmåga att emotstå nötning — och om motsatsen är man, såsom Utsk. äfven medgifver, ingalunda säker — så bör den nuvartde legeringen icke bibehållas, enär derigenom förorsakas så väl en större kostnad vid sjelfva myntnin gen som ock en icke obetydlig förlust för Staten, upgifven att utgöra icke mindre än 16,6662/3
Rdr på en million Silfverspecier, hvartill kommer, att den stora koppartillsatsen utgör en upmuntran till myntets nedsmältning. hvars kostnad ersättes af den dervid erhållna kopparqvantiteten.
Jag kan icke inse. hvarföre man aldeles onödigtvis skall bortkasta denna koppar och tror således, att en förändring i vårt silfvermynts legering förr eller sednare måste vidtagas.
.Tåg för min del vill icke yrka på återremiss, emedan jag ej tror att dermed något kan vinnas, men om en sådan åtgärd af någon annan ledamot påyrkas. anser jag mig böra med min röst dertill bidraga, enär jag, på sätt 11. o. Ad. af mitt nu afgifna yttr:de funnit, icke kan gilla Utsk:s utlåt, i denna del.
Hr Gripenstedt, Joh. August:
Uti det förevar:de Betänk. afhandlas 2:ne frågor: den ena om beskaffenheten af vårt silfvermynt, den andra om sedlarnes valörer.
Den sednare frågan torde icke för ögonblicket vara föremål för öfverläggningen, hvarföre jag inskränker mitt yttr:de täll den förra.
Frågan om förändring i vårt nuvande silfvermynt sönderfaller i 2:ne afdelningar, hvaraf den ena rörer myntets silfverinnehåll eller finsilfver-qvantiteten, och den andra koppar-till - Den 25 Februari f. m. 525 blandningen eller ledigheten.
Hvad den första delen vidkommer, så har det blifvit föreslaget, att linsilfverqvantiteten i vårt mynt skulle förminskas med omkring 2^ ass så att den Svenska Specieriksdalern blefve fullkomligt lika med HainburgerBankoriksdalern samt den Norska, Danska och Holsteinska Specien.
Vore här nu fråga om att från begynnelsen fastställa vigten och värdet af vårt silfvermynt, så skulle jag för min del visserligen icke draga i betänk:de att tillstyrka detsammas fullkomliga öfverensstämmelse med de oss närmast omgifvande ländernas myntvärde; men då det i Svenska myntet genom en af båda Statsmakterna antagen myntlag redan blifvit till dess nuvartde värde bestämdt, anser jag det vara hvarken rådligt eller nyttigt att deri göra någon förändring i andra fall, än om man skulle drifvas dertill af ett verkligt nödtvång eller dermed kunde vinna något alldeles ovanligt stort ändamål.
Något af dessa fall är dock, enl. mitt förmenande, icke vid detta tillfälle för handen.
Det må väl medgifvas, att det skulle medföra en förmån att hafva vårt gångbara silfvermynt fullkomligt lika med de nyssnämnda ländernas, hvilken förmån skulle bestå deruti, att rörelsen underlättades genom alla myntsorternas friare och mera obehindrade kurserande i dessa länder; men i alla fall torde icke detta resultat kunna vinnas i någon vidsträcktare mån på annan väg än genom en formlig öfverenskommelse emellan ländernas respektive Regeringar, på sätt som skett i de olika Tyska Staterna, hvilkas myntsorter, efter en fastställd kurs, äro lagligt betalningsmedel i alla de länder, öfverenskoinmelsen omfattar.
Då våra Specieriksdalrar, ehuru de innehålla mera silfver än de Danska och Norska, det oaktadt för närvartde icke mottagas i Danmark och Norrige annat än till underpris, är det så mycket mindre troligt, att detta förhållande skulle förändras och kursen blifva al pari, derigenom att våra Specier genom silfverqvantitetens förminskning gjordes fullkomlikt lika med de Danska och Norska Specierne; ty orsaken, hvarföre vårt mynt, fastän i sjelfva verket bättre än det utländska, underkastas en kurs-skilnad. kan naturligtvis ej vara någon annan, än att det Svenska silfvermyntet ej i utlandet är ett lagligt betalnings-medel och derföre icke heller i allmänhet derstädes mottages.
Intill dess detta genom en serskild (konvention blifvit bestämdt — och härtill fordras icke oeftergitligen, att myntet skall vara absolut lika i de resp. länderna, ehuru saken derigenom underlättas — är det således, enligt min tanka, föga sannolikt att någon väsendtlig fördel i det upgifna hänseendet, genom den föreslagna åtgärden skulle vinnas.
Men då förhållandet är sådant, hemställer jag till Eder.
M. Hrr, hvartill en förminskning i värdet af vårt silfvermynt skulle tjena?
Enligt min åsigt, till föga eller intet; men deremot skulle otvifvelaktig! härigenom ganska betydliga praktiska svårigheter här i landet upkomma.
Det lärer nemi. icke kunna förnekas, att det omöjligen skulle gå 526
Den 25 Februari f. m. an, att vidtaga den ifrågasatta myntförändringen, utan att åtminstone vid deras rätt behålla dem, som i sina förbindelser hafva tryggat sig vid den nu gällande myntfotens bestånd.
Det är lätt insedt, att den, sorn för närvar:de eger ett kapital, motsvarande i Bankens sedlar t. ex. 100,000 Rdr silfver, har i och med detsamma rättighet att från Banken vid anfordran utbekomma 100,000 gånger 530 ass finsilfver, och att del då vore för honom en ganska betydlig förlust ifall han, till följd af en förändring i myntfoten, för sina sedlar endast skulle erhålla 100,000 gånger 528 ass finsilfver.
Ett sådant förfarande innebure utan tvifvel ett våldsamt och orättfärdigt ingrepp i eganderälten, och det har icke heller, så vidt jag vet, af någon blifvit ifrågasatt att sä skulle ske, utan man har alltid medgifvit, att alla Bankens och enskildas före myntförändringen utgifna förbindelser skulle inlösas efter 1830 års myntfot.
Men då skulle, på sätt Utsk. ganska riktigt anmärkt, Met inträda, att de före myntförändringen utgifna sedlarne komma att fä eli annat värde än de, sorn efteråt blifvit utgifna, enär de förra lydde på en större och de sednare på en mindre qvantitet silfver, och att följaktligen ett slags agio dem emellan skulle upkomma och behöfde tagas i betraktande vid alla liqvider så väl emellan Banken och de enskildte som mellan de sednare sinsemellan.
Enahanda skulle förhållandet blifva emellan det gamla och nya silfvermyntet.
Alla dessa omständigheter utgöra onekligen svårigheter af ganska stor betydenhet och hvilka, enligt mitt förmenande, måste mana till en synnerlig försigtighet i dessa afseenden; men jag går längre, och påstår, att äfven om dessa serskilda olägenheter kunde förebyggas, sä utgör likväl hvarje slags förändring i ett helt lands gångbara mynt redan i och för sig sjelf en så ömtålig sak, att man i det aldra längsta bör betänka sig, innan man företager något dylikt.
Ty äfven om en sådan förändrig endast skedde under iakttagande af de samvetsgrannaste bestämmelser till skyddande af de enskiltes rätt, så är det likväl otvifvelaktig!, alt ensamt det moraliska intrycket af en rubbning i penningeväsendet, helst då dermed åsyftas en försämring af myntet, skulle verka ganska menligt på våra penninge-förhållanden i allmänhet både inom och utom landet.
Då således hufvudändamålet med den föreslagna reformen, eller underlättandet af rörelsen på våra gränsortor, enl. min tanka, hvarken derigenom fullständigt skulle vinnas, eller utgör eli ändamål af så utomordentligt stor vigt, att vi för detsammas vinnande böra vidtaga en så genomgripande åtgärd sora försämringen af vårt mynt, sedan dess värde en gång blifvit faststäldt; så afstyrker jag för min del all förändring i detta afseende.
Att detta värde bestämdes på sätt sora skett, kan man måhända anse såsom ett misstag, men jag tror, att dess förklaringsgrund bör sökas uti vissa förhållanden, som sammanhänga med frågan om myntets legering, hvartill jag nu tager mig friheten att öfvergå.
Ar 1830, då vår nu gällande myntfot fastställdes, förordnade man, att myntsilfret skulle bestå af f silfver och ^ koppar, d. Den 25 Februari f, m. 527 v. s. vara 12-lödigt.
Med iakttagande af en sådan finsilfverhalt vanns den fördelen, ali den Svenska Specieriksdalern erhöll en fullkomligt jemn vigtqvanlitet, nemi. 8 ort.
Enligt min öfvertygelse, utgjorde denna omständighet den egentliga orsaken dertill, att så val myntets finsilfverqvantitet som dess tilsats af koppar bestämdes på sätt som skedde.
Ty det är tydligt, att det är en ganska stor fördel, att ett mynt verkligen utgör en bestämd vig t— qvantitet, enär man aldrig får lemna ur sigte den sanningen, alt ett mynt icke är något annat än en viss med prägel försedd vigtqvantitet ädel metall.
Derföre har också myntets öfverensstämmelse både till namn och vigt med ländernas allmänna vigtsystem varit en urgammal sak.
Redan hos Judarne hette myntet sikel, som hos dem äfven var en vigt-enhet.
Hvad är ursprungligen en libra en mark, ett pund, om icke sjelfva vigtinnehållet af det präglade metallstycke, som så benämndes?
Myntsilfrets vigt bestämde således myntets värde, och deraf hiel' en naturlig följd, att man afpassade så väl linsilfvef-qvantiteten som legeringen så, att myntenheten utgjorde en viss jemn vigtqvanlitet.
Delta torde i någon män förklara orsaken till den ulmynlningsgrund, som år 1830 antogs.
Men jag anser mig dock böra erkänna, att ehuru jag till dess fulla värde upskattar denna vid myntfotens bestämmande iakttagna omständighet, tror jag likväl, att det hade varit bättre, om koppartillsatsen i vårt silfvermynt blifvit mindre, samt att det till och med kan vara mycken tvifvel underkasladt, huruvida icke en förändring af silfvermyntcts legering äfven nu borde ega rum.
Åtminstone är det min bestämda öfvertygelse, att det verkligen vore en fördel om legeringen gjordes finare och tillsatsen af koppar således klefve mindre; ty, på sätt här redan blifvit yltradt, ligger det onekligen en slags motsägelse deruti, att man gör myntet större än det behöfver vara, då ett af de ädla metallernas förnämsta företräden att vara värdemätare, består just deruti, att de inom en ganska ringa volym innesluta eli betydligt värde.
Dessutom är det ovedersägligen en förlust för Staten att uti myntet inlägga en öfverflödigt stor qvantitet koppar, hvilken vid bestämmandet af mvnlets värde icke lages i något betraktande, och således går alldeles förlorad.
Ibland motiverna till beslutet om den nuvarale legeringen torde emellertid jemväl hafva ingått det föreställnings sätt, alt det sålunda upblandade silfret skulle vara mindre begärligt i den utländska marknaden, så alt man genom delta beslut äfven åsyftade att motverka exporten af vårt silfvermynt.
Ett sådant föreställningssätt kumle äfven hafva skäl för sig, då man blott och bart afsäg
Hamburg såsom det enda ställe, som kunde absorbera vårt silfvermynt, ty för alt vara mottagligt i dess Bank måste myntsilfret hafva en bestämd grad utaf finhet, och denna egenskap förstördes genom den större koppartillsatsen.
Emedlertid hafva liderna förändrats, och del förhållande har nu inträffat, att vårt silfvermynt, långt ifrån att vara mindre begärligt till följd af dess stora kopparhalt, tvärtom blifvit mera eftersökt (åtminstone på vissa ställen) just af detta skäl, emedan utländningen alde - 528 Den 25 Februari f. m. les icke föraktar den portion koppar, han i det Svenska silfvermynlet får tili skänks.
Alla dessa omständigheter gifva, enl. min öfvertygelse, en ganska giltig anledning till att önska, att vårt silfvermynts legering icke skulle vara sådan den nu är, eller 75 •/» silfver och 25 % koppar, utan att koppa;qvantileten skulle inskränkas, ehuru, enligt min åsigt, icke till den proportion, som i Noriiges och Danmarks mynt är iakttagen, eller såsom 12-f till 87-|, ulan, i likhet med det Franska silfvermyntel, lill af myntsilfrets vigt, så att proportionen emellan silfret och kopparen hlefve såsom 9 till 1.
Genom en sådan legering skulle dessutom det ändamål vinnas, att utmyntningen klefve jemnare i förhållande till vigten, ty man skall då af ett skålpund så beskaffadt myntsilfver erhålla jemnt 15 silfverspecier, i stället för att man, enl. den nuvar:de legeringen, af samma vigt mvntsilfver erhåller en dast 12-| Silfverspecier.
Hvad jag nu haft äran anföra, ber jag att få sammanfatta sålunda, att jag bestämdt anser, att det hade varit nyttigt om man ifrån begynnelsen antagit en legering med mindre kopparqvantitet än den nuvar:de, nemi. -fa af vigten, äfvensom jag tror att fördelarne af en förändring uti sådan syftning, så vidt den afser de större mynlsorterne, skulle öfverväga de olägenheter, som alltid medfölja rubbning i ett lands mynlförhållanden.
Då emedlertid 2:e
Stånd redan bifallit Utsk:s utlåt:de, torde vid detta tillfälle ingenting härvid vara att vidgöra; och jag anser mig äfven böra förklara, alt jag icke finner frågan vara af den stora vigt, att någon särdeles skada skett derigenom att det nuvarrde förhållandet tills vidare får fortfara.
Hr Rosensvärd, Joli. Henrik; Den nu föredragna punkten i [Jtsk:s Betänkrde delar sig, såsom det redan blifvit anmärkt, i 2:ne delar, hvaraf den l;sta afser myntets silfverhalt och den 2:dra dess legering.
I hvad jag derom haft att yttra är jag hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren, med hvilken jag således i allo mig förenar, öfvertygad att jag ej kan så väl och så fullständigt som han framställa mina åsigter i saken.
Jag vill således blott nämna några få ord i frågan.
Man har inom Banko-Utsk. förmenat, att det Svenska Statsverket skulle vidkännas en betydlig förlust till följd af utmyntningsgrunden för vårt nuvar:de silfvermynt, men man har icke kunnat upgifva, hvaruti denna förlust egentligen skulle bestå.
Det är gifvet, att då ett silfvermynts värde ligger uti dess innehåll af finsilfver, kan den större finsilfverhallen icke förorsaka någon förlust för Staten, så länge myntet begagnas uti rörelsen inom landet, utan förlusten skulle ifrågakomma först då det
Svenska silfver— myntet i större qvantiteter gick till utlandet.
Men som, vårt mynt icke är ett lagligen gångbart mynt utrikes, måste vid. derstädes skeende liqvider med Svenskt mynt, alltid upkomma ett agio, hvilket naturligtvis skulle blifva större i samma mån det Svenska Den 25 Febi-aari f. m. 529 Svenska myntet till dess värde försämrades.
Ifrän innebyggarne uti de af Sveriges landskap, som gränsa lill Norrige, har den klagan försports, att det i gränsorterna gängse Norska Silfver— myntet icke finge vid enskildta vexlingskontor i Norrige utbytas emot Svenskt utan ett agio af omkring G sk. pä hvarje Specie, samt att man' icke heller i Sverige kan afsätta det Norska silfvermyntet utan förlust.
Ett sådant förhållande är visserligen en olägenhet, men har sin naturliga förklaringsgrund deruti, att det ena landels mynt icke är gångbart i det andra landet, och detta afbjelpes ej dermed, att vi förändra vårt mynt till likhet med det Norska.