Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ligger för mig temligen klart, att så länge saltupplagen skola finnas, de handlande icke underlåta att å denna vara sätta det högsta möjliga pris, fqr att derigenom erhålla någon skadeersättning för den förlust, de måst vidkännas under den långa tid, de nödgats hajla dessa läger, hvilken stegring i priset så mycket lättare kan äga rum, sorn andra staters handlande, af fruktan att icke vi na afsättning dermed, underlåta att till stapelstäderna föra salt, väl vetande, att de äga lager att tillita, men icke vetande, att desamma endast i behofvets stund få tillgripas.
Samma skäl ligger äfven till grund, hvarföre brist på salt kan uppkomma i en stad, som äger saltlager; ty andra handlande afhåHas från att speculera på denna handelsgren och att förse sig med större enskilda lager, då de veta, att vipplagsmagasihen, när så påfordras, kunna upplåtas.
Härtill kommer äfven, att då det ligger i handelns natur Den i5 April f. m. att söka ersättning för liden förlust, höjes priset på salt i behofvets stund, så länge saltlagren finnas, då deremot, om dessa lager icke vöre att påräkna, någon brist vid sådana tillfällen till följd af concurreusen nied utländningen icke skulle uppkomma.
Man har i samma reservation anfört, att communicationen kan afskäras genom Sundets spärrning, och att derigenom tillfällen skulle lemnäs till prejerier med denna nödvändighetsartikel, derest ej saltlagren vore att tillgå; men då vi numera hafva Götha canal, hvarigenom communieationen kan befordras, så finnér jag det icke tänkbart, att salt icke skall komma till Östersjön, helst, under de förutsatta förhållandena, det likväl alltid måste finnas några nationer, som ägde rättighet att passera Sundet, äfven för att med denna artikel förse andra vid Östersjön belägna länder, hvilka icke hafva saltupplag.
Någon har sagt, att sall upplagen äro behöfliga för den händelse, att fisket någon gång skulle erfordra en större tillgång på denna vara.
Jag hemställer, om det icke är sannolikt, att de handlande, i fall saltupplag icke funnes, skulle vara mera omtänksamma att förse landet med denna artikel; äfvensom jag tror, att då ett behof i detta afseende skyndsamt bör uppfyllas, man hinner anskaffa salt från närmaste stapelstäder hastigare, än CommerceCollegii beslut om lagrens öppnande hinner ankomma.
Jag tillstyrker således antagande af Ulsk:s betänk., under anhållan, i händelse återremiss deraf heslutas, att Utsk. af de anförda motiverna icke må låta förvilla sig till att frångå sin en gång yttrade tanka.
Uti detta betänk, innehållas, som nämndt är, tvenne ämnen, nemligen fråga om afskaffande af stapelstädernas skyldighet att hålla upplag af spannmål och af salt.
Hvad säden beträffar, har man ansett Sverige numera äga tillräcklig tillgång derpå, hvadan åtskilliga ledamöter funnit sig kunna i detta hänseende tillstyrka Utsk:s betänk.
För min del tror jag äfven, att man kan göra det, så vidt det rörer södra delen af Pöket, men deremot icke för norra delen deraf, eller för de landskap, som äro belägna norr om Gelle; ty den fria concurrens, som den siste talaren åberopat såsom betryggande i allmänhet mot brist å de varor, man behöfver, är derstädes genom is förhindrad en stor del af året.
Jag anser fördenskull spannmålsupplagen i den delen af Pöket böra bibehållas, och att betänk, således i detta afseende bör efter skeende återremiss förändras.
Beträffande åter andra punkten af betänk., eller saltlagren, så vet en hvar, att saltet lika litet kan umbäras, som inom landet frambringas utan alltför stor kostnad; och då jag således på detta och andra redan anförda skäl tillstyrker galtlagrens bibehållande, vill jag korlligen lill besvarande
Den i5 April f. ra. upptaga några af de anmärkningar, hvilka blifvit framställda såsom skäl för den motsatta åsigten.
Man säger, att dessa saltupplag icke behöfva anlitas; men Ilr v.
Hohenhausen har med exempel bevisat motsatsen.
Man har sagt, att saltlagren småningom bortsmälta och att de deri nedlagda capitalerna sålunda förloras.
Men då en ledamot omförmält, att i städerna inom det honom anförtrodda län saltpriset omvexlat ända till i5o proc., frågar jag, om saltlägren icke bort tillitas för att förekomma den öfverdrifna dyrheten, och örn de ej fördenskull böra bibehållas?
Den liknöjdhet eller vårdslöshet, hvarmed de hittills blifvit begagnade, borde upphöra, men icke blifva skäl till den nyttiga anstaltens afskaffande.
Vidare yttrar man, att i händelse af inträffande krig finnes väl någon neutral nation, som för sin vinnings skull inför salt i våra hamnar.
Jag deremot tror, att fienden, om han äger tillräcklig sjömakt för att hindra det, hvarken tillåter den ena eller den andra att inlöpa; och man skulle då utan lager hafva utsatt sig för äfventyret att sakna sall eller nödgas köpa det till öfverdrifvet pris.
Jag inser intet skäl, hvarföre man skall göra ett sådant rön, just då Riket bäst behöfde sina krafter till annat ändamål än sitt eget uppehälle.
Man påstår det vara orättvist att ålägga de handlande hålla saltlager.
Härvid får jag erinra , att en af de handlande sjelfva i Utsk. betänk, anmärkt, att den förlust, de härpå göra, taga de igen af förbrukarne genom prisets höjande såväl å salt som andra varor. R. o. Ad. finner då lätteligen, att denna förlust drabbar Riket i det hela, och att den ej utgör något annat än en allmän försäkringsafgift, hvarigenom man tryggar sig mot vådan att sakna salt.
Man yrkar vanligtvis och synnerligen vid denna riksdag, att man i utgiftsfrågor bör göra afseende å hvad SondeSt. yttrat, emedan detta Stånd mest deltager uti allmänna bördor.
Jag skulle önska, att man äfven vid detta tillfälle ville göra afseende på BondeStrs yttrande.
Det tyckes nemligen vilja underkasta sig den afgift, som det genom saltlagrens bibehållande kan komma att vidkännas.
En värd ledamot har anfört, att det åberopade exemplet af brist på salt vid ett inträffande större fiske icke vore så talande, emedan man i sådant fall kunde få salt från en annan stad.
Men det torde ej behöfva bevis, att om än salt funnes i närmaste stad, sedan saltlagren upphört, väntar likväl fisken då lika litet på ankomsten af det salt, hvarmed han skall förvaras, som nu på ankomsten af CommerceGoIlegii tillstånd att lyfta saltlagren.
I stället att anföra sådana skäl, borde man föreslå, att de hinder, som finnas för saltlagrens användande, måtte häfvas, så att det vid tillfälliga behof finge, utan vidare omgång, bero på magistraternas medgifvande att tillita saltlagren.
Jag anhåller vördsamt, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremi6sen.
Den i5 April f. m. 143 Gr.
Jag stall be att till besvarande fa upptaga några af de anmärkningar, som förekommit emot den princip, jag i denna fråga framställt.
Den siste talaren äfvensom åtskilliga andra ledamöter hafvet fästat sig vid dyrlieten af saltet.
Man har befarat, att i samma stund såltiagren försvunne, skulle priset å salt ökas, emedan handelscorpsen kunde sälta sig tillsammans och höja det.
Till någon del har den siste talaren haft godheten att vederlägga sig sjelf, då han bevisar, att hela landet nu betalar en försäkringsafgift för att vara tryggad t mot vådan att lida brist på salf, ty detta innefattar ju ett ostridigt medgifvande, att saltet onödigtvis alltid är dyrare, så länge vi hafva saltupplagen.
Om dessa borttoges, skulle ju saltpriset i allmänhet falla.
Det fanns en tid, då Hr v. Hartmansdorff ofta påminde oss om ändamålsenligheten af de Norrska institutionerna.
Den liden är förbi.
Jag skulle likväl önskat, att Hr v.
Hartmansdorff äfven i detta fall velat meddela upplysning örn förhållandet i Norrige; ty man skulle då erfarit, att detta land, hvars hufvudsakliga exportartikel består i fisk och som således årligen använder en högst betydlig qvantitet salt, emot andra länder, egentligen aldrig lidit sådan brist på salt, som icke inom få dagar på det ställe, der bristen tillfälligtvis yppat sig, blifvit afhulpen, oansedt derstädes hvarken gifvas försäkringsafgifter eller allmänna saltupplag.
Man har sagt, att, då salt numera liitföres mycket lättare än förr genom den efter continentalsystemet förminskade frakthandeln i förening med concurrensen med utländningen efter reciprocitetssystömels införande och productplacatets upphäfvande, skyldigheten alt hålla saltupplag väl icke bör försvinna, i samma mån det blir lättare att fullgöra denna skyldighet.
Detta skulle jag visserligen anse vara riktigt, i händelse salttillgången vore ställd under en de handlandes egen tillsyn.
Men sådant är icke förhållandet, utan de handlande måste hålla dubbla saltlager, ett för deras rörelse och ett, som de icke få se oftare, än då det inventeras, eller de särskildt begära tillträde dertill.
Inventeringen har på åtskilliga ställen icke kunnat ske på flera år, emedan saltet legat sammangyttradt i en klump, hvadan det endast årligen blifvit något påfyldt.
Jag skulle vara för, att handelscorpserna ägde skyldighet att hålla saltupplag, såvida de finge behålla dem under deras egen vård, underkastade inventering, när så påfordrades.
De kunde då sälja undan det äldsta och sköta det, såsom de nu sköta sina enskilda saltlager.
Om blott de handlande visade sig alltid äga salt till salu, hvilket icke lärer brista, är ju säkerheten nog.
Nu måste de hafva tvenne lager, ett för allmänheten, och ett för en möjligen inträffande brist.
Götheborgs saltlager har under mer än 24 års tid aldrig varit rördt.
Det deruti nedlagda capitalet är således under denna tid 2^ gång bort - *44 Den i5 April f. m. kastadt, utan nytta hvarken för landet eller de handlande sjelfva.
Man har, i afseende på hvad betänk, innehåller ronde spann målslagren, sagt, att då de norra orterna genom is äro hindrade att få sig spannmål tillsänd, borde spannmålsupplagen i dessa delar af Riket bibehållas.
Men just delta anser jag för det säkraste sättet att skapa brist i de norra orterna; ty det är gifvet, att hvar och en i öfriga delarna af Riket vore rädd att föra spannmål till de orter, der lager funnos emedan han ej kunde veta, till hvad grad desamma voro medtagna, eller om de fyllde behofvet, hvaraf följaktligen skulle hända, attén mängd dit ämnade expeditioner uteblefve, och att spannmålen således äfven blef dyrare än eljest.
Jag anhåller, att dessa anmärkniugar må få åtfölja återremissen.
Jag har begärt ordet, egentligen blott för att fästa uppmärksamheten på den motsägelse och strid i åsigter, som äger rum emellan Utsk:s tillstyrkande, alt saltlagren mätte upphöra, och de författningar, sorn ännu äro gällande i afseende på saltpeter.
Man är icke nöjd med att skaffa sig upplag af saltpeter, utan man uppoffrar stora summor för att sjelf producera det, oansedt naturen af våra jordarter icke synes vara dertill gynnande, och ehuru saltpetern blott användes till försvarsverket mot våra politiska fiender, hvilka vi merendels skaffa oss sjelfva, då deremot saltet oundgängligen erfordras till försvaret mot naturen, som det icke står i mensklig magt att ändra.
Det är på sådan grund, som jag anser, att man bör hafva lika mycken omtanka att förekomma brist på salt som på saltpeter, och att man således icke bör tillintetgöra de försigtighetsmått, sorn i detta afseende blifvit vidtagna i hänseende tili saltet, åtminstone så länge man vidhåller dem, som finnas rörande saltpetern.
För öfrigt skall jag till besvarande upptaga blott en enda framställning af den siste värde talaren, nemligen den, att man på försök kunde borttaga saltupplagen för någon tid och, om olycka derigenom inträffade, återställa dem.
Men härvid får jag erinra, att de olyckor, som i brist på salt kunde uppkomma, kunde vara så ofantligt ingripande, t. ex. svåra sjukdomar, att de sedermera icke blefve så lätt afhulpna.
Det är blott dessa anmärkningar, jag velat göra, hvilka jag anhåller må få åtfölja återremissen.
Frågan kan visserligen be handlas ur tvenne synpunkter.
Den ena afser då enskild vinning för handeln eller de trafikerande och den andra Rikets invånares fördel, och hvad som ur den ena synpunkten kan betraktas såsom nyttigt, finnes då vara skadligt ur den andra.
Hvad som blifvit yttradt ang:de spannmålsupplag i Den i5 April f. na. nj5 de norra provinserna lunde äfven sägas om districtmagasiner; men man bör dock påminna sig provinsupplagen.
I afseende på saltupplagen bör man påminna sig, då man hemtar exempel från Norrige, att det var en tid, då saltet endast genom tillverkning inom landet kunde erhållas, hvilket derföre blef otillräckligt för den ymnigare tillgången på fisk, hvaraf en stor del följaktligen gick förlorad.
Genom cn hämmad communication kan ett sådant förhållande derstädes lätteligen åter inträffa; men, utan afseende på sådana oförmodade hinder för saltimporten , kan äfven i Norrige på de orter, der icke en ständig fiskfångst gör en större salttillgång nödvändig, brist på denna vara lätteligen yppas, emedan de handlnhde icke förse sig med större saltlager, än för ett, högst i år.
Detta inträffar, som sagdt är, icke på de orter, hvarest det gifves jemn fiskfångst, utan på sådana , der fisket i hast återkommer.
Enahanda förhållande kan lätteligen inträffa i Bohuslänska skärgården, om de hanlandes lager vore lämpade efter den vanliga årliga åtgången.
Hvad det beträffar, att saltlagren förorsaka högre pris å denna vara, är det visserligen sannt, att när lagren tryta, taga de handlande sin ersättning för förlusten genom de ständiga säl t lagren, derigenom att de höja priset å det salt, som försäljes; men då priset rättar sig efter tillgången, kunna de ju föregifva brist, då tillräcklig tillgång finnes, hvaraf följer, att det icke är genom saltlagren, som priset å salt stegras.
Jag har trott mig böra nämna detta, såsom svar på hvad i detta afseende blifvit anfördt, och anhåller, att äfven dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen.
En värd talare har framställt ett skäl, som åtminstone för mig varit en fullkomlig nyhet.
Han har sagt, att saltlagren ligga utom köpmannens egen vård och således förderfvas.
Jag betviflar icke sanningen häraf, ehuru jag förut icke hort sådant; men jag vill fästa uppmärksamheten derpå, att helt annat är den brist, som finnes i anstalterna för saltlagrens förvarande, oell helt annat skyldigheten att hålla dessa lager.
Må man rätta de förra, men icke borttaga den sednare.
En värd ledamot har från förhållandet i Norrige velat hemta stöd för sitt förmenande, att salt icke skulle komma att tryta, om saltlagren borttoges.
Må det tillåtas mig att från samma premisser draga en motsatt conclusion.
Det är sannt, att i Norrige erfordras stora saltlager; men den värde ledamoten har sjelf påmint oss, att Norrige har en egen näringsgren, nemligen fiskerierna, som beklagligtvis numera icke finnas hos oss.
Våra handlande skulle således icke förse sig, äfven om saltupplagen försvunne, med sådana lager, som Norrska köpmannen, till följd af det olika förhållandet derstädes, alltid måste innehafva; ty skälet, hvarföre 5 H. 19 i46 D e 11 15 April f. ra. de
Norrska handlande förse sig med större saltlager, är icke här existerande.
Jag förblifver således vid den tanken, och mitt sunda förnuft säger mig det, att i samma mån säl tiagren förminskas, i samma mån skall det blifva lättare för köpmannen att höja priset på saltet, hvilket blefve tungt för den fattigare delen af folket, för hvilken samhället äfven är skyldigt att draga omsorg.
En talare har sagt, att fel existerade
Uti sättet att förvara saltlagren och att minskning i salttillgången skulle blifva en följd af saltlagrens borttagande.
Så länge lagren skola finnas under magistraternas eller tullauctoriteternas nyckel och tillsyn och icke få röras utan CommerceCollegii tillstånd, blir följden den, att de handlande aldrig få sälja sitt äldsta salt, som genom fukt sammangyttras till en klump.
Under många år hafva dessa lager legat obegagnade af hela landet, utom en enda gång, då Gottland behöft anlita detsamma.
Norrige har det gemensamt med Sverige och andra länder, att i samma mån behofvet af en vara är stort, i samma mån är äfven tillförseln större.
En annan värd ledamot har från förhållandet med saltpetern velat komma derhän, att saltlagren äro nödvändiga.
Mig veterligen finnas inga salpeterlager.
Salpetern tillverkas inom landet; saltet införskrifves.
Likasom nämnde talare såsom läkare säkert känner det, känner jag ett annat salt, nemi.
Engelskt salt, hvarpå vi aldrig hafva lidit brist, oansedt vi deraf icke äga några lager och oaktadt äfven de svåraste sjukdomar skulle uppkomma eller åtminstone ej kunna botas, om detta salt ej funnes.
Läkare föreskrifva det ofta och till stor dosis, men ännu har aldrig tillgång derpå saknats.
Hr Rothlieb, Axel, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Stapelstädernas skyldighet, att alltid hafva ett visst belopp tunnor salt till allmänhetens behof inneliggande för kommande händelser, har hittills hört till de nyttiga inrättningar, som vid tillfällen af krig eller farsoter tryggat den mindre bemedlade, hvilken ej är i tillfälle att förut sörja för behöfven, från faran af antingen brist på den forsta nödvändighetsvaran, salt, eller ock från det höga pris, som vid mindre tillgång uppkommer.
Ett under så många år fortsatt åliggande för handlande i stapelstäderna, som det ifrågavarande, är ett från föräldrar till barn öfvergående onus, som icke är något nytt; och jag vet ej, hvarföre en gammal, nyttig befunnen inrättning skall borttagas, då ingen annan tunga dermed drabbar de handlande och de ej äro hindrade att hvarje år föryttra de gamla saltlagren, blott ett partie, som för hvarje stapelstad är bestämdt, finnes till hands i händelse af behof.
Örn jag ej alldeles gil - Den i5 April f. m. lar den värma i uttryck, sorn Riksdagsm.
Nils Månsson i sin reservation mot Oecon.Utsk:s betänk, framställt, är jag likväl i sak med honom fullkomligt ense och anhåller om återremiss af nämnde betänk, i den del, som rör frågan om skyldigheten för stapelstädernas handlande att vara försedda med vissa partier salt, i händelse af behof, hvilken skyldigdiet jag yrkar måtte fortfara.
N:o 17 blef af R. o. Ad. återreinitteradt.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att H. M.
Konungen utsatt nästk.
Thorsdag d. 17 dennes för emottagande af R.
St:s stora
Deputation lill uttryckande af deras erkänsla för K.
M:s omsorger till afvärjande af cholerafarsoten.
I anledning af det beslut, R. o. Ad. d. 10 dennes e. m. fattat att bevista Gr. von Schwerins, Fredr.
Bogislaus, begrafning, anmodade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm.
Ståndet att samlas å Landtm Isklubben kl. ^ till 6 e. m.
Thorsdagen d. 17 dennes, då nämnde begrafning komme att äga rum.
Vid förnyad föredragning af Oecon.Utskls d. 7 April på hordet lagda betänk.
Nio 18, i anledn. af väckta motioner om förändrade, stadganden i afseende på skeppsägares åliggande att förse sig med helfrihetsbref och Turkiska pass, blef samma betänk, å ny o lagdt på bordet af Gr. Cronhjelm, Otto Au g., samt Gr. Taube, Gust.
StatsUtskis d. 7 dennes på bordet lagda utlåt.
Nio 29, i anledn. af K.
Mis nåd. propos., anglde försäljning till skatte af de till ekplantering anslagna Bispmotala Kungsgård och 2Ine under 'Wisingsborgs Kungsgård lydande hemman, samt om inköp för ekplantering af jord å Wisingsö.
Hr af Ström, Israel Adolph, uppläste följande: Sedan StatsUtskis majoritet tillstyrkt den K. Propos., är det icke min afsigt att denna gången fasta mig vid StatsTJtskis betänk, i sjelfva hufvudsaken; men det är emot det högst oriktiga i premisserna mitt anförande skall riktas.
Det har varit mitt ödes skickelse att alltid få nyorganisera, och alltid har i början ett skrik uppstått öfver olämpligheten af mina förslag och åtgärder.
Jag utbeder mig få återkalla i minnet, huru mina förslag, röride en förändrad hushållning med Djurgården ganska länge äterhöllos och, sedan de blifvit satta i verket, visat sin stora nytta.
Huru många försköningar och beqvämligheter hafva icke der blifvit utförda?
Och penningarna hafva varit tillräckliga samt lemnat betydande öfverskott utan hjelp af någon annan cassa.
Huru mycket klandrades icke de skrifter, jag utgaf i skogshushållningen, när de först utkommo?
Ja, den första varpå vägen alt alldeles bannlysas i K.
Landtbruks-academien, och ändå begagnas den nu nästan uteslutande af dem, som vilja införa en bättre skogshushållning.
Redan är 1802 yrkade jag, att Jägeristaten skulle instrueras; men mina förslag motarbetades, och först år 1829 fattades det beslut, att de skulle sättas i verket och ett skogsinstitut inrättas , sedan jag dessförinnan på egen hand undervisat flera elever oeh nyttan fanns påtaglig.
Huru mycken strid uppstod icke vid förslaget om införandet af ett bättre hushåliningssätt med kronoparkerna och allmänningarna?
Det var nära att duka under; men 1111 ser litet hvar, att det går framåt och halsin nytta med sig.
Så kommer det visserligen att gå äfven med ekplanteringarna, fastän mina förslag nu klandras.
Sedan StatsUtsk. medgifvit, hvad den K.
Propos. innehåller, återstår för mig intet annat än att, inför detta hus åtminstone, få rättfärdiga mitt förfarande och visa, att jag icke lättsinnigt, utan på goda skäl och grunder förfarit; hvadan jag utbeder mig E. Ex:s och H. R. o. Ad:s tålamod för att afhöra mina skäl.
Då jag emot min böjelse cmottog styrelsen öfver ekplanteringarna, insåg jag nogsamt, att denna befattning skulle ådraga mig många ledsamheter.
Ett förslag var redan uppgjordt, hvilket icke var öfverensstämmande med mina åsigter (ty jordvidden 25,000 tunnland var för högt tilltagen och det begärda anslaget, i5o,ooo r:dr, till nästa riksdag mycket för drygt); och det var klart, att om det rubbades, skulle det stöta den eller dem, som afgifvit detta förslag.
Jag var för mycket medgörlig att ändå emottaga denna befattning.
En ny plan uppgjordes, som inskränkte jordrymden till 4° tunnlands plantering om året, således till 10,000 tunnland att successivt planteras, och penningeanslaget till 25,ooo r:dr.
Den första befallning, som mig derefter gafs var att undersöka, huruvida Bispmotala-jorden var tjenlig eller icke; och då jag, vid skedd undersökning på stället, fann unga ekar topptorra nästan öfverallt, var det ett tecken, alt jorden var otjenlig.
Jag lät derföre fälla en eller annan, och fann, att kärnröta redan visade sig i 4°- åriga, ja, i 3o-åriga ekar.
Efter en sådan upptäckt kunde jag icke med lugnt samvete tillstyrka ekplanteringen på en sådan jord.
Det var visserligen svårt att framkomma med ett yttrande, som var stridande emot ett till K.
M. redan afgifvet förslag; det skulle nödvändigt tagas illa af den, som afgifvit det första; men jag frågar, om den utväg, jag tagit, att vid en sak af så stor vigt öppet säga sanningen och följa min öfvertygelse, icke var rättare, än att ådraga Staten en onyttig kostnad och mig en beständig förebråelse, om det ock skulle medföra förlusten af ens eller annans vänskap, Då jag afven lick nådig befallning att uppgifva någon annan D c ii x 5 April f. m. tjenlig local, erinrade jag mig Wisingsö, hvarest jag nägra år förut sett ef ar af ovanl ig storlek mot deras ålder.
Denna ö förenade alla de förmåner, hvilka voro föreskrifna och som voro nödiga att iakttaga, och låg dessutom skyddad för en utländsk fiendes plundring, när ekarna blefvo brukbara, och transportvägen var lätt.
Visserligen har jag hört några, från ett visst håll, klandra detta val af local; men flera hafva gillat det.
Det klandrades först af det skäl, att planteringen skulle vara utsatt för stormarna, och träden i följd deraf kullkastas eller krökas af vindarna; men der granen icke kullkastas, der står eken ännu fastare.
Man har sedan föregifvit, att jorden var för grund; men då man ser, att förut planterade ekar trifvas och växa raskt; då man ser päronträden, som äfven hafva djupa pålrötter, skjuta högt och rakt i höjden, och då man såväl vid planteringarna som vid enkom anställda gräfningar funnit jorden tillräckligt djup för ändamålet, utom på några få ställen [och hvar finnes någon local, som så uteslutande äger alla förmåner och inga brister?); så blifver jag ännu af den öfvertygelsen, att ingen bättre local kan uppgifvas.
Derefter uppgafs, att jorden var för mager och kunde endast bära hafra, som ändå gaf missväxt de flesta åren.
Jag lät köra djupare och göra längre hillar, och har sisth år fått 96 t:r hvete efter 12 t:rs utsäde, 278 t:r råg efter 27^ t:rs utsäde, 17 t:r ärter efter 2 t:r, utom 521 t:r hafra, på en jord, sorn sades icke skulle kunna bära annat än klen hafra.