Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror, alt det afseende, man i detta hänseende fästat vid de andra Siåndens beslut, här icke är på sitt rätta ställe, utan anser, att man bör vidblifva sitt förut fattade beslut.
Man torde eljest, efter milt förmenande, föreskrifva en bestämd orättvisa vid lagens tillämpning; ty domaren bör uti förevaride fall hafva ett icke alltför begränsadt utrymme att efter sig företeende omständigheter göra den tillämpning, som erfordras, af de stadganden, hvilka redan linnas.
Sparre: lag anhåller alt få fästa upmärksamheten derå, att här är en dubbel latitud i fråga, nemi. först vid hvarje serskildt af de uti ifrågavaride § åberopade lagrum och sedermera vid den tillökning, som uti §:n finnes föreskrifven.
Om t. ex. en person stulit i kyrka, kan han, enl.
Olde §:n, blifva ådömd straffarbete från och med två, till och med sex år.
Har han nu derjemte gjort inbrott, så kan della straff, jemlikt 6:le §:n, ökas från och med sex månader till och med två Ar, och går del stulnas värde till öfver 2,000 daler, så får han, enl. lOule ^:n, en ytterligare tillökning af högst 2 år.
Häraf torde den siste värde talaren finna, att en ganska försvarlig latitud är domaren medgifven, och att den rimligtvis icke hör ökas.
I anledn. af en talares anhållan, att Ståndet måtte vidblifva sitt förut fattade beslut, får jag uplysa att, enl. mina anteckningar, har R. o. Ad. återförvisat ifrågavaride §, samt att de öfriga Stånden gjort likaledes, när frågan förra gången hos dem förevar.
Hr Ribbing: Gr. Sparre har, genom sammanläggning af de uti 6:te, 9:de och 10:de §§:ne för der omtalade brott stadgade straffbestämmelser, kommit till en ganska ansenlig latitud för domaren; men Grin har dervid glömt, att här blott är frågan om två år, hvilka blifvit inskränkta lill ett.
Jag tror icke att latituden i della fall är så afskräckande, som den värde talaren förmenat.
Min anhållan åsyftar blott, att dessa två år måtte bibehållas, och jag anser att deruti ligger en ganska behöflig latitud, så framt domaren skall kunna göra afseende på de flere fall, som kunna sammanträffa.
En serskild omständighet, som torde böra tagas i betraktande vid denna fråga, är att, enl. hvad R. o. Ad. beslutat, finnes uti 1 Olde §:n en tillökning af 2 års straffarbete för den, som stjäl till ett värde af öfver 2.000 daler.
Denna tillökning kan äfven vid tillämpningen af llite §:n ega rum för den person, som på en gång blifver lagförd för flere stölder, i hvilket fall han derjemte kan fä strafftiden ökad med ännu ett år.
Genom dylika tillägg kommer man slutligen så högt i straff för första resan stöld, alt jag tror det hvar och en, vid närmare öfvervägande, 152 Den 30 Oktober. bör flnnaj att den af Ulsk. nu föreslagna nedsättning är ganska tjenlig.
' Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställt att i afseende på denna §, hvilken motsvarade Irsta mom:t i den af R. o. Ad. återremitterade 12:te §:ti af Ulsk:s förra förslag, Hr Ribbing föreslagit den ändring, att, i st. f. orden ”två månader till eli år”, infördes: ”två år”, anmälde sig oejr förklarade Hr Ribbing, all han önskade att de af Hr Gr. o. Landtm, omnämnde orden måtte utbytas emot orden ”två månader lill Iva år.”
De härefter först till bifall å Utsk:s förslag och sedermera lill antagande af Hr Ribbings förslag framställde proposme besvarades med blandade
Ja oell Mej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde, om R. o.
Ad. behagade utan förändring bifalla förevar:de §, samt, efter denna proposms besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga
Ja nu hafva varit öfvervägande. § 12.
Sedan Hr Gr* o.
Landtm, omnämnt att denna § motsvarade den af R. o. Ad. bifallna 16:de § af Ulsk:s förra förslag, samt låtit upläsa sistnämnde §, yttrade Gr.
Det tillägg, som i denna § blifvit gjordt vid 3:dje mom:t, torde R. o. Ad. flona vara nödvändigt i anledu. af den förändring, för hvilken jag redan redogjort vid behandlingen af 6:te §:n ang:de inbrott.
För öfrigt har 2lista §:n i förra förslaget blifvit inflätad uti ifrågavar:de morn., emedan man ansett att der vore rätta stället alt tala om det värn, hvartill en hvar är berättigad alt göra vid inbrott.
Mot inflickandet af förra förslagets 21 ista § i förevaride §:s 3:dje mom. har jag ingenting att anmärka.
Deremot finner jag alt Utsk. alldeles uteslutit det i den gamla 16:de §:n införda stadgandet om inbrotts förnyelse.
Hvad kan skälet härtill vara?
I anledn. häraf uplyste Hr Gr. o.
Landtm., att den del af Utsk:s förut i ämnet föreslagna §, som rörde brottets förnyaude,;.utgjorde ett mom. i den nu föreslagna 14:de §:n. Gr. Sparre:
Anlednm, hvarföre straff för Aerering af inbrott uteslutits, är den, att Htsk. ansett det vara eli onödigt uprepande, att bibehålla de ord, som hade afseende härå, enär de derför stadgade straffbestämmelserna voro fullkomligt lika med dem, som.föreskrifvils för itererad stöld.
Utsk. ansåg fördenskull att delta lämpligen kunde införas i den §, der straffen för itererad stöld blifvit upräknade.
Jag tror, att del på en gång är både enklare och lämpligare, att sålunda på ett ställe lala om återfall af ifrågavar:de brott, än att, såsom i förra föpslaget egde rum, skilja dem på tvenne olika ställen.
> Den 30 Oktober. 153 Förevartde § blef, uppå härefter framställd propos., af R. o. Ad. bifallen. § 13.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, uplyst, ali R. o. Ad. bifallit den emot denna § svarande 14:de § i Utsk:s förra förslag, hvari endast skett den ändring, att §:n blifvit delad i 2:ne mom:r, och alt i första mom:t, efter ordet snatteri, blifvit ulfördt skiljetecknet semikolon, i st. f. komma i förra förslaget, blef propos. lill bifall å förevar:de punkt framställd och besvarad med Ja. § 14.
I denna § är, utom tillägget ang:de inbrott utan tillgrepp, hvilket jag förut omnämnt, endast smärre förändringar gjorda, för att förtydliga stadganderne, oell della har skett med anledn. af de anmärkn:r om missförstånd, som blifvit inom de öfrige Stånden framställda.
Meningen har emellertid oförändrad blifvit bibehållen, sådanden fanns uttalad i den gamla §:n,och äfven sjelfva ordställningen är obetydligt förändrad.
I 3:dje mom. äro ordeu: ”och vare i delta fall bötesstraffet förfallet” tillagda.
Detta ansåg Utsk. icke nödvändigt att nämna i första förslaget, derföre att det hittills ansetts såsom en allmän regel i lagstiftningen alt, när lifstidslängelse ådömes, bötesstraffet bör uphöra.
Utsk. ansåg emellertid lämpligt att intaga ett stadgande härom i detta morn., emedan fråga upslått om, huruvida den allmänna regeln borde gälla äfven för det fall, som i mom. afses.
Jag tror att sista mom:t innehåller någon otydlighet; jag förmodar nemi. meningen vara, att snatteri, sorn begås af den, som förut är straffad för stöld, skall straffas såsom för andra resan stöld.
Det står nemi. i J 3:de §m, hvilken redan är godkänd: ”Snatteri af den, som förut begått rån, försök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses”; men huruvida det skall straffas såsom första eller andra resan, finnes icke uttryckt.
Uti ifrågavar:de sista mom. heter det: ”Samma lag vare om rån, eller försök dertill, der sådant förut begånget är af den, som för stöld straffas skall.”
Om nu en person gör sig saker till snatteri, sedan han förut begått något af nämnde brott, huru är förhållandet då?
Skall han straffas såsom den der första gången stulit, eller skall han straffas för andra resan stöld?
Jag förmodar, såsom jag i början hade äran nämna, att meningen är det sednare, och om så förhåller sig, skulle jag anse, att de tvenne sista orden i mom.
"straffas skall” böra utgå, och i deras ställe orden:
"eller snatteri under tilltal ställes”, så alt hela mom. får följande lydelse: ”Samma lag vare om rån, eller försök dertill, der sådant förut begånget är af den, som för stöld eller snatteri under tilltal ställes.” Gr.
Då i 13:de §rn 2:dra mom:t säges, att ”snatteri af den, som förut begått rån, försök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses”, samt sista mom. uti ifrågavar:de 14:de § innehåller: ”Samma lag vare om ian, eller försök dertill, der så - 154 Den 30 Oktober. dant förut begånget är af den, sorn för stöld straffas skall”, så måtte det väl vara klart, att om en person begått snatteri, efter att förut hafva gjort sig skyldig till något af de nämnde brotten, så skall han straffas såsom för andra resan stöld.
För mig förekommer det sä tydligt, att något vidare förtydligande icke torde behöfvas.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, omnämnt att denna § motsvarade 15:de och 17:de §§:ne af U(sk:s förra förslag, hvilka blifvit af R. o. Ad. bifallne, med rättelse af ett obetydligt tryckfel i den förstnämnde §:u, samt framställt den af Hr Cederschiöld föreslagna förändring, blef propos. till bifall å förevartde § framställd och besvarad med Ja. § 15- Sedan Hr Gr. o.
Landtm, omnämnt alt denna § motsvarade dels 13:de §:n dels sednare mom. af 12:te §:n i Ulsk:s förra förslag, blef densamma af R. o. Ad. bifallen. § 16.
Denna § blef af R. o. Ad. förra gången bifallen, men med något sämre ordalag, än dem Ulsk. nu begagnat.
Dessa äro visserligen bättre än de förra, men likväl sådana, att de förefalla tvetydiga.
§:n lyder sålunda: ”Sälla sig två, eller flere, samman att stjäla, då skall hvardera straffas efter det tillgripnas värde: och den, sitt mist, njöte åter af honom, som har att gälda med.”
Kan man vända sig lill hvilken som helst, som har alt betala med, för att få sitt igen?
eller skall man vända sig till någon af ljufvarne?
Delta uplyses icke af §:n.
I anledn. af den anmärkn., Hr von Hartmansdorff nu framställt, får jag äran nämna, alt det klandrade mom:t är alldeles ordagrannt afskrifvel från den nu i berörde fall gällande lagen.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, anmärkt, att, uti från LagUtsk. ankomne rättelser, det i förevar:de § förekommande tryckfel, hvarigenom, i st. f. ”njute det åter”, blifvit infördi ”njöte åter”, redan blifvit upgifvet, biföll R. o. Ad. denna §. § 17. Sedan Hr Gr. o. Landtm, uplyst att R. o. Ad. bifallit den mot denna § svarande 19:de § i Utsk:s förra förslag, anförde Gr.
Det må tillåtas mig anmärka, att den olikhet emellan det förra lagförslaget och det nya förefinnes, i afseende på ifrågavarrde §, alt i det sednare orden ”med, sig" influtit, hvaremot dessa ord icke finnas i det förra förslaget.
Jag anser införandet af dessa ord sannerligen icke utgöra någon förbättring.
Dessa ord finnas i 1734 års lag, ur hvilken §:n är afskrifveo.
Då Utsk. första gången behandlade frågan, hade Ulsk. samma åsigt, som Gr.
Mörner nu uttryckt; meu inom Preste- och Den 30 Oktober. 155 BorgareStm gjordes anmärkt), mot de ifrågavar:de ordens uteslutande, och deras återinförande påyrkades.
Vid sådant förhållande lyssnade Utsk. till dessa
Stånds önskningar och antog fördenskull de uteslutna orden.
Jag försvarar dem visserligen icke, och om R. o. Ad. vidblifver sitt förra beslut, så skall jag deremot ingenting hafva att invända.
För min del anhåller jag att få instämma med den första talaren.
Afven om orden ”med sig" finoas i 1734 års lag, äro de dock intagna på ett otjenligt ställe.
Det är gifvet, att dä man säger, att en förman lockat sin underlydande, eller en far sitt barn, alt stjäla, så kan meningen icke endast vara, att stölden skall föröfvas af den ena eller andre i sällskap med den, som blifvit lockad.
Det är derföre, enligt min lanke, att göra begreppet inskränktare om orden ”med sig” tilläggas, och jag får pä grund deraf anhålla, det R. o. Ad. täcktes vidblifva sitt förra beslut.
Mörner, och anhåller vördsamt, alt R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förut i ämnet fattade beslut, deruti orden ”med sig” icke finnas intagna.
Propus, lill bifall å den nu föreslagna §:n blef först framsläld, men besvarad med Nej, hvarefter R. o. Ad., i öfverensstämmelse med dess förra beslut, biföll förevar:de §, med uteslutande af de å 4:de raden förekommande orden ”med sig.” § 18. - Sedan Hr Gr. o.
Landtm, uplyst att R. o. Ad. bifallit denemot denna § svarande 20 §:n i Utsk:s förra förslag, biföll R. o. Ad. förevar:de §. § 19- Gr. Sparre: 1 denna §, som förut innefattade bestämda böter till 10 daler, har, på BondeShs enträgna begäran, en latitud blifvit medgifven från 10 till och med 50 daler.
Det uppgafs, att det okynne att begagna andras, i synnerhet hästkreatur, vore temligen allmänt, oeh alt det gamla straffet af dubbel lega var i flera afseenden olämpligt.
Det är fördenskull en koncession åt berörde Stånd, som föranledt Utsk. att vidtaga ifrågavande för ändring.
Hvarföre har man icke låtit det gamla stadgandet, ang:de dubbel legas gäldande, tillika qvarstå?
Är det nog med att blott betala skadan?
Denna kan, för egaren, vara ringa, eller ingen, och då slipper den skyldige undan allenast med några böter.
Mig synes emellertid att ingen bör, på sådant sätt, få skaffa sig fri-skjuts, utan hästens egare bör väl äfven hafva någon ersättning, hvadan jag anhåller att det förra stadgandet jemväl måtte intagas.
För min del anser jag en ofullständighet ligga i Utsk:s sednare förslag, i så måtto, alt der ingenting stadgas ang:de gäldandet af lega.
Enl. detta förslag blilver den, som olofligen 156
Den 30 Oktober. täger en annans häst och begagnar den, pliktfäld och skall derjemte gälda skadan, om sådan egt rum.
Böterna blifva emellertid ingen ersättning för hästens egare, och i skade-ersättning får han återigen ingenting annat än för hvad hästen lidit.
Skjutspenningar får han deremot icke.
Mig synes det dock ganska billigt att, om en person på sådant sätt begagnar en häst, han äfven bör betala icke blott den vanliga tegan, utan dubbla skjutspenningar.
Man må icke säga, att den gamla föreskriften ang:de dubbel lega kan innefattas i stadgandet att skadan skall ersättas; ty det lärer icke kunna förutsättas, att den, som tager en bäst för att begagna den, derigenom bereder egaren skada genom förlust af skjutspenningar.
Jag vågar fördenskull anhålla, att R. o. Ad. mätte bifalla Utskrs förslag med tillägg af hvad förra förslaget innehöll ang:de dubbel lega.
Det torde tillåtas mig erinra att lagens förra bestämmelse derom, att den, som olofligen begagnade en annans häst, båt eller fartyg, skulle betala dubbel lega, innefattade både ansvaret och skadeersättningen.
Utsk, har nu skiljt det ena från det andra.
Skade-ersättriingen åsyftar otvifvelaktigt icke blott den skada, som kreaturet, båten eller fartyget möjligen kan hafva lidit, utan jemväl den förlust, som drabbat egaren derigenom att någondera af bans ifrågavar:de tillhörigheter blifvit för honom någon tid obrukbar, då han måhända kunde hafva begagnat den, och derföre bör han också hafva någon ersättning för hvad han sålunda lidit.
Det är denna ersättning, som Utsk. velat tillskynda honom.
Att på en gång stadga höga bötesbestämmelser och bibehålla den gamla lagens stadgande ang:de dubbel lega, torde väl vara för strängt, och de, som påyrkat en lindring i Utsk:s förut föreslagne straffbestämmelser, hafva funnit sig fullkomligt tillfredsställda af hvad Utsk. nu föreslagit.
Månne det för öfrigt icke skulle synas besynnerligt, att R. o.
Ad., som förra gången funnit sig belåten med böter af 10 daler, nu icke skulle gilla den högre bötesbestämmelsen?
Jag kan icke förena mig i den tolkning, som Hr Carleson gifvit åt förevar:de §.
Att gälda skadan kan icke förstås annorlunda, än om någon skada skett på den häst eller båt, sorn begagnats; men då billigt är, på salt Gr.
Lagerbjelke anfört, alt dubbel lega verkligen betalas för den bäst eller båt, som tages till begagnande utan egarens tillstånd, vågar jag förena mig med honom i hans yrkande, att den gamla lagens stadgande i detta fall måtte qvarstå, men §:n i öfrigt bifallas.
Att vår nu gällande lag anser den ersättning, som skulle lemnäs genom den dubbla legan vara något annat, än den, som skulle gäldas för skadan, synes af 43 kap. 3 §:n Missg.
B., der denna fråga finnes omhandlad och hvilken eger följande lydelse: ”Täger någor och brukar, utan lån eller lego, annars mans båt eller fartyg, eller häst, och profves han thet hafva gjordt utan ondt och argt uppsåt; gälde dubbel lego, och all skadan åter.”
Det tyckes således sora skulle 1734 års lagstiftare varit af samma mening i detta hänseende, som jag försökt framställa, och Den 30 Oktober.
157 om man närmare betraktar saken, tror jag, att man med mig skall instämma deruti, alt om en person tager en häst, sora går på bete, begagnar den utan att fara illa med den, samt sedermera släpper den tillbaka och han äfven kan bevisa att egaren icke under liden behöft hästen, så kan egaren icke sägas hafva lidit någon skada, men det är ändock billigt, att han erhåller någon lega för det hans häst varit ute och skjutsat.
Kan deremot bevisas, att hästen tagit skada, då bör egaren dessutom hafva ersättning derför.
Jag vågar fördenskull vidhålla mitt förra yrkande.
* Gr.
Orsaken, hvarför 1734 års lag talar särskildt om lega och särskildt om skade-ersättning, är, såsom jag tror, den, alt lagen ålägger dubbel lega, och förmodligen deruti innefattar böterna för förseelsen.
Att betala lega för den tid en person olof— ligen begagnat en annans båt eller häst, tror jag för min del vara ett skadestånd, som ingen domare skall underlåta alt göra gällande; eljest skulle man, utan aft betala skjutspenningar, kunna färdas en lång väg med en annans häst, ulan att dertill ega tillstånd.
Att den vinst, man genom en otillåten handling velat tillskynda sig, gäldas till den, mot hvilken man begått denna handling, torde falla sig temligen klart.
Men att, på sätt Gr.
Lagerbjelke yrkat, på samma gång ålägga böter och dubbel lega, kan jag icke anse vara annat än att gå för långt; och då jag tror ali åläggandet af skadeersättningen innefattar gäldandet af lega, synes mig något tillägg i delta hänseende icke vara behöfligt.
Då den gamla lagen upptagit lega och skadans gäldande såsom två särskilda saker, har väl domaren äfven anledning att anse dem för sådana.
Hafva nu lagstiftarne ur författningen borttagit legan, och blott låtit böter och skadestånd qvarstå; så synes mig rimligast, att domaren anser frågan om lega hafva förfallit.
Besynnerligt förekommer mig emellertid, om R. o. Ad. nu skulle, 60(Tär efter det Birger Jarl började afskaffa friskjutsen, och just på samma lid, som man firat denne store lagstiftares minne, vilja mildra de straffbestämningar, hvilka hittills varit, i förevarande hänseende, gällande.
I motsatts mot Gr.
Sparre tror jag domaren icke kan ålägga gäldandet af lega, när sådant icke särskildt finnes stadgadt.
Annat är att ålägga skadestånd, då fartyget eller hästen tagit skada, och, annat är legan; 1734 års lag har också skiljt dessa begge saker ifrån hvarandra.
För min del kan jag icke finna annat än att det är ganska billigt, att den, som utan lof begagDar en häst, får betala dubbla skjutspenningar, utom det att ban bör gälda den skada, som sker å hästen eller båten, samt derjemte böta serskildt för sjelfva förseelsen.
Alla dessa tre bestämmelser anser jag ovilkorligen böra finnas i lagen, och jag får fördenskull instämma i den propos., som Gr.
Det förefaller mig besynnerligt, att Hr von Hartmansdorff påstårT det Utsk. skulle vilja införa någon friskjuts, då Utsk. tvertons föreslagit ganska höga böter derför.
Hvad sjelfva 158 Den 30 Oktober. saken vidkommer, vågar jag erinra derom, att den dubbla legan otvifvelaktig! alltid måste blifva en skade-ersättning, och då detta svårligen kan bestridas, tyckes det väl vara öfverflödigt att stadga samma sak två särskilda gånger.
Om man skulle stadga att både dubbel lega och böter skulle betalas, borde man val älven finna sig föranlåten, att, i händelse någon fysisk skada blefve kreaturet tillfogad eller båten på nåiot sätt skadades, serskildt utsätta sådant.
Ulsk. har ansett, att, då den dubbla legan vore alt anse såsom skade-ersättning, men dessutom annan skada kunde komma i fråga, vore det tillräckligt att stadga, clet skadan skulle gäldas, emedan deruti inbegripes allt hvad som i delta hänseende kunde komma i fråga.
Om en person tager en häst, som går på bete, och begagnar den en stund, så har ingen skada skett; men det är ändock billigt, alt egaren får lega, och det kan omöjligt kallas skade-ersättning, alt den, som eger en häst, erhåller lega, när samma häst blifvit begagnad till skjuls.
Skade-ersättning består deruti, alt man får ersättning, i fall kreaturet blifvit skadadt, eller om man på annat sätt lidit genom det olofliga begagnandet; men ingalunda kan det benämnas skade-ersättning, alt egaren erhåller lega för hästen, när den blifvit begagnad på eu stund, under hvilken egaren icke behof t den.
Jag ber att få fråga Frih.
Rehbinder om, i fall en person tagit min på bete varande häst och kört några mil varligt med honom samt sedan lemnat honom tillbaka, Frihm icke då såsom domare, när lagen ålägger alt skadan skall gäldas, måste, för att kunna bestämma den skade-ersältning, hvari i 11 egaren är berättigad, laga skjuts-taxan till råds?
Deremot kunna fall inträffa, då det icke blifver lämpligt alt legan skall gäldas; ty om t. ex. en person tager min häst och rider den alldeles förderfvad, då är det visserligen billigt att han jemte böter för det olagliga i sjelfva handlingen, erlägger lill mig hästens fidla värde; men att han dessutom, på sätt mina motståndare yrka, skall betala lega, kan åtminstone jag för min del icke anse hvarken billigt eller rättvist.
Jag finner mig föranlåten att lill svar å Gr.
Sparres fråga nämna, att jag tror, det de fleste domare skola, om en person tagit en häst och farit varligt med densamma, säga: ”lian har icke lidit någon skada och lill följd deraf kan icke någon skade-ersättning ega rum, helst i fall egaren lill hästen icke styrkt att han sjelf, lill följd af dess olofliga begagnande, lidit någon skada.” Jag tror, säger jag, alt de flesta domare skola döma på della sätt, och att åtminstone få skola göra annorledes.
Sparre anförda exemplet beträffar, så är det högst sällsynt, alt hästen blifvit så förderfvad, alt dess fulla värde bör erläggas; i de fleste fall torde blott kunna antagas, alt håsten blifvit något skadad, och då måste väl samma förhållande ega rum, som om man åker efter skjuts och spränger hasten, att man nemi., utom skadans ersättande, får betala skjutspenningar.
Jag har sett ett fall vid en domstol, då Den 30 Oktober. 159 en person i Stockholm, som hade lånat en vagn, hvilken under vägen gick sönder och sedermera inställdes på en gästgifvaregård och alldrig återlemnades, dömdes, på ägarens stämning, att icke allenast betala vagnens fulla värde, utan äfven hyra för hela den tid vagnen varit borta; sjelfva värdet var visserligen ganska obetydligt, men hela ersättnings-beloppet nppgick dock till många gånger detta värde.
Sådant var utan tvifvel ganska hardt, men kunde dock icke hjelpas.
Samma förhållande eger äfven rnm i afseende på den, som sprängt en häst; han får betala skadan och dessutom gälda skjutsen.
Lagerbjelke yrkat, att, i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s förut fallade beslut, men äfven med godkännande af Ulsk:ts nu afgifna förslag om erläggande af böter från och med tio lill och med femtio daler, förevar:de § måtte bifallas, med den förändring att i st. f. slutorden ”och gälde skadan” infördes ”samt gälde dubbel lega och all skadan åter”, hvarjemte propos. framstäldes först lill bifall å denna § utan förändring, hvarvid ropades
Ja och Nej, samt sedermera till bifall å densamma med den af Gr.
Lagerbjelke yrkade förändring, dervid svaren utföllo med starka
Ja, blandade med Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade alt han funnit den sednare propos. besvarad med öfvervägande Ja. § 20.
I den förra §:n, som af R. o. Ad. bifölls, står: ”Saknar den, som till böter för snatteri eller för handel med misstänkt person dömd är” etc.
Hvarför har Utsk. i förevar:de förslag borttagit dessa ord?
Del förra stadgandet var riktigt och Ståndet har derföre antagit det.
Jag anhåller fördenskull, alt de ifrägavar:de orden måtte få qyarslå, så framt Utsk:s närvar:de ledamöter icke kunna upgifva någon skälig orsak lill deras uteslutande.
Dessa ord kunna qvarstå eller uteslutas, hvilket som helst; ty följden blifver densamma.
Alla böter, sorn bestämmas i Missgern:sB:n, förvandlas lill fängelse vid vatten och bröd, äfven för snatteri.
Utsk. hade således här endast för fullständighetens skuld uptagit de omnämnde orden, ang:de handel metj misstänkt person; men om dessa ord också icke finnas uptagn^komma dock böterna för dylik förseelse alt i alla händelser förvandlas till fängelse vid vatten och bröd.