Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För dess uppsättande hade han också tillkallat djäknen Jeppe Klausson, som för tillfället befann sig å orten på djäknegång.
Personen i fråga fattade nu posto vid ett af borden i salens midt och akten begynte.
I detta morgongåfvobref förklarade Kurck, att han sin maka till heder och ära på rättan hindersdag gifvit Laukko gård i Vesilaks socken till ett värde af 1,500 mk.
Om Gud gåfve honom och hans maka barn, skulle godset räknas såsom barnens möderne-, icke såsom deras fädernearf.
Finge de icke barn, skulle den längst lefvande af makarne behålla egendomen, hvarpå densamma tillfölle barnen af första giftet jämte Tottijärvi honom äfven underlydande gård med alt både löst och fast å desamma befunnes.
Sedan förbindelserna sålunda skriftligen affattats undertecknades aktstycket af Klas Kurck själf och de förnämsta af de närvarande gästerna såsom vittnen, samt nedlades därpå i en särskildt för ändamålet anordnad låda i ett af de massiva ekskåpen i salen.
Nyckeln till densamma liksom ock tidigare husets öfriga innehades sedermera af Elin Kurck.
Sedan denna högtidliga ceremoni undanstökats fortsattes bröllopshögtidligheterna under omväxlande lekar, upptåg och gillen både denna dag och en rad af de följande.
Vårens lifgifvande sol hade redan utplånat alla spår af en bister nordisk vinter.
Öfver dal och höjd ljöd fågelsången fulltonig och skog och lund prunkade i sin rikaste fägring.
Elin Kurck hade med sina två skyddslingar stält kosan ned till insjöstranden.
Efter en spatsertur där stego de upp på en af de gräsbevuxna klipphällar, hvilka frikostigt kantade vattenmassorna och från hvilken utsikten var rik på omväxlande vyer.
Barnen voro upptagna med sina lekar och språng i den angränsande skogen, medan Elin slog sig ned i ro på den mjuka gräsmattan för att en gång rätt njuta af det friska och fria lif, en vårsommardag i naturens sköte erbjuder.
Men också andra tyktes vilja taga del af det vackra vädret.
Farkost efter farkost sågs ila fram på den lätt vattrade sjön och glada landtliga melodier sällade sig till vågornas sorl och fågelsången omkring henne.
Nu syntes en båt styra kosan tätt nedanför den klipphäll, på hvilken hon satt.
Årtagen saktade af mer och mer och upphörde alldeles, då båten hunnit förbi den grandunge till vänster, som skymde all vidare observation åt detta håll.
Elin Kurck fäste sig ej häller längre vid farkosten, utan fortfor att i en angenäm försoffning njuta af friheten här ute och tillfredsställelsen med lifsyttringarna omkring sig.
Men hennes drömmar blefvo helt oväntadt störda af ett lätt prassel alldeles i grannskapet.
Hon blickade upp.
Måhända var det de små, som sysslade där uppe i skogsbacken.
Nej, de befunno sig nu alldeles i hennes närhet.
Hon blickade åt motsatt håll.
Mycket riktigt.
Hon såg huru grenarne böjdes undan af ett par knotiga händer och huru ett utmärgladt anlete stack fram genom det gröna omhöljet.
Hon ämnade utstöta ett rop af fasa, men den annalkande, som observerat hennes oro, framhväste med hes stämma:
-- Var fullkomligt lugn.
Jag ärnar ej tillfoga er något ondt.
Jag kommer tvärtom i de bästa afsikter.
Barnen, hvilka också observerat den framträdande spöklika skepnaden, slöto sig tätt till Elin.
-- Jag såg er sitta här uppe, då jag rodde förbi, fortfor hon.
-- Ja, hvad vill ni af mig? påskyndade Elin Kurck.
-- Och det gjorde mig värkligen ondt, att ni som är så ung och blomstrande -- -- -- --
-- Säg rent ut hvad ni vill.
Ser ni ej huru de små skälfva af förskräckelse.
-- För resten har jag mången gång förut sökt få träffa er mellan fyra ögon -- och i dag -- alldeles af en tillfällighet -- -- -- --
-- Hvarför skall ni tala om alt det där?
Har ni något på hjärtat, så låt höra!
-- På Laukko tyckes ni för resten vara väl bevakad, så att man med svårighet kan få säga rent ut hvad som dock rör ert sanna bästa.
Hon trädde några steg närmare.
-- Ers nåd värdes förlåta om jag sätter mig ned.
Mina krafter äro så uttömda.
-- Ja, sitt ni ned bara.
Men var ej så förfärligt omständlig.
-- Jo jag skulle gärna vilja lämna er ett godt råd, om det ej upptages illa.
-- Låt höra!
-- Som ers nåd måhända vet, var min aflidne man fiskare här på Laukko.
-- Nej, huru skulle jag hafva reda på det.
Jag har ju endast så kort tid vistats här.
-- Nå, det är också detsamma.
Och han dog genom idel misshandling af herr Klas' illvilliga knektar, uppäggade som de voro af den djäfvulen Kirsti.
Hennes ögon blixtrade till härvid och liksom hotade att trängas ur sina djupa hålor, under det hon krampaktigt knöt samman sina händer.
-- Jag ber om förlåtelse, att jag uttrycker mig så ohyfsadt.
Men jag kan ej annat än förlikna henne vid den lede själf, ty hon har kommit åstad så mycket ondt i sina dar.
-- Var det det ni ville säga mig?
-- Ja, och ännu mycket mer.
Ni bör taga er till vara för denna Kirsti.
Hon har onda planer i sinnet också mot er.
-- Huru kunnen I säga slikt.
Hvad skulle hon väl vinna med dessa?
-- Tro mig.
Hon har det.
Hon vill skaffa er undan, som hon en gång dref mig och de mina från gård och grund.
Mig, för att jag arbetade troget i min herres tjänst, er, för att ni intagit den plats vid herr Kurcks sida, som hon velat vinna.
Elin drog på munnen.
-- Ja, det roar er, invände främlingen.
Men märk, att den ringa också kan hysa höga tankar.
-- Och vill ni nu höra mina öden sedan min mans död?
Jo, vi hade knappast fått honom ordentligt ned i kyrkogårdsmullen, innan man kom och tog alt det lilla vi ägde och dref oss ut i köld och mörker.
Det var några obetalda skatter, som skulle godtgöras.
Vi vandrade länge, mina båda barn och jag, irrande omkring i ödemarken, utsatta för köld och hunger.
En natt, jag mins ej mer för huru länge sedan, ty mitt minne har så underbart flytt bort under alla sorger och strider, hade jag slumrat in på en sten i den vida skogen.
Mitt lilla barn, som jag hållit tätt slutet till mitt bröst för att skänka det den gnista af värme, som ännu fans kvar, hade därunder rullat ned i drifvan.
Då jag uppvaknade var det stelt som is, dess blick slocknad och dess läppar stumma.
Min förtviflan kände inga gränser.
Jag ropade på Penttu, min son, men fick intet svar.
Måhända hade skogens ulfvar sörjt för hans befrielse undan alla de kval vi ledo.
Sen dess har jag ej häller sport något af honom.
Jag gjorde nu en kraftansträngning för att kunna kämpa mig fram till någon människoboning.
Jag ihågkom nämligen, att jag en gång i min barndom besökt en gård, som ej bort vara så långt därifrån.
Jag tog mitt döda barn upp från drifvan och började stappla framåt.
Det gick också några steg, men det som nyss varit min käraste skatt föreföll mig nu som en oerhörd börda.
Så tänkte jag:
Om jag skulle bädda dig ned här.
Du sofver ju lika godt här som vid din stelnande moders barm.
Och så lade jag den lilla försiktigt ned på drifvan och bredde några gröna kvistar däröfver.
Vägen borde nu blifvit lättare, tykte jag, men jag hade misstagit mig.
Gång på gång måste jag stanna och blicka tillbaka på det ställe, jag nyss lämnat.
Jag varsnade den gröna kullen resa sig där borta bland snöhvita drifvor.
Mitt hjärta skälfde af fasa -- -- -- jag hade begått ett mord; jag rusade i väg som en dåre.
Vid mörkrets inbrott hörde jag röster ej långt ifrån mig, och inom kort upptäkte mina blickar en människoboning.
Jag träffade bonden Persson själf på gården och bad att han skulle skänka tak öfver hufvudet åt en uttröttad, förtvinad stackare.
Han kastade tvifvelaktiga blickar på mig.
-- Niilonens hustru, mumlade han därvid för sig själf. -- I hvad ärende stryker ni omkring så sent, tillsporde han mig därpå.
Jag försökte skildra min nödstälda belägenhet.
Jag anropade hans förbarmande.
Hans hjärta veknade, ehuru Persson var känd som en hjärtlös människa också han.
Jag fick bli öfver natten.
Då jag uppvaknade om morgonen rådde en allmän uppståndelse i gården.
Några karlar, som varit ute på hygge i grannskogen, hade där påträffat ett barnlik, nedbäddadt under nyss brutna grankvistar.
Min berättelse för Persson hade dragits fram i dagsljuset och man hade kommit öfverens om, att det var mitt barn, som jag under nattens enslighet afdagatagit.
Persson hade därför låtit sända efter länsmannen och denne tog nu hand om mig.
Bunden och stämplad såsom en barnamörderska blef jag släpad från gård till gård, innan vi hunno fram till länsmannens bostad.
Här stängdes jag in i ett unket visthus.
Men jag lyckades slita banden och fly.
Jag hade blifvit oskyldigt förtalad.
Jag hade intet straff att utstå.
Sen dess har jag irrat omkring i bygderna och uppehållit mitt lif så godt jag kunnat.
Skulle ej ers nåd vilja bereda mig en ringa lindring i mina vedermödor?
Elin Kurck satt stel af fasa.
Hon hade hört många sägner om troll och vidunder, de där ströfvade omkring i skog och mark och stälde till allehanda ofog för människor och djur.
Var denna måhända en af dessa?
Hon kunde ej vara det.
Ur de tärda dragen framskymtade ett ärbart mänskligt anlete.
-- Jag skall försöka bistå er så godt jag kan.
Kom till Laukko senare i dag, svarade hon henne, och fråga efter mig.
Den olyckliga tyktes belåten med det gifna löftet, ty hon reste på sig och började åter stappla åstad samma väg hon kommit.
Efter en stund var det åter tyst omkring Elin och hennes små skyddslingar.
Endast fåglarnas kvitter och det lugna vågskvalpet vittnade om lifsyttringarna i den vida skapelsen.
Dramat utspelas.
Jungfru Kirsti hade i månadtal gått och rufvat på sättet för sina planers utförande.
Hon hade tänkt hit och dit.
Nu hade hon fattat sitt beslut.
Nu skulle det afgörande ske.
Klas Kurck hade under några veckors tid vistats hemma från sina tingsresor och hade ytterligare förlängt hemvistelsen, ty något afgörande förestod å Laukko.
Hans maka hade nämligen på senaste tider förefallit trött och sjuklig och för det mesta hållit sig inomhus.
Ryktet viste berätta, att hon gick och bar något under sitt hjärta.
Värdinneskapet hade under denna tid nästan uteslutande omhänderhafts af Kirsti och flitigt nog hade hon också nu tagit tillfället i akt för att göra sin vilja gällande.
Men det stora slutmålet hägrade ännu i fjärran för henne.
En tillfällighet fogade dock, att hennes djärfva plan förr än hon hoppats det gick i fullbordan.
Det var en af de första vinterdagarne.
Solen hade redan gått ned och den tidiga skymning, som kännetecknar nordens vinter, föll alt tätare på.
Kirsti, som i något ärende befann sig ute, råkade kasta en blick upp mot godsets öfra våning.
Det skymtade eld från herr Klas' fönster.
Fru Elins voro däremot höljda i mörker.
Hon hade ej häller varit synlig på hela dagen, så att Kirsti med säkerhet viste, att hon befann sig på sina rum.
Tänk om hon skulle drista sig att träda in till honom.
Hon hade så viktiga förtroenden på hjärtat, som han nödvändigt borde få del af.
Hon tvekade ej häller länge.
Det vore skada, tykte hon, att låta ett så gynnsamt tillfälle som detta gå sig ur händerna.
Med en lätthet och smidighet som en katts smög hon sig in i ett af sidorummen på nedra botten, öppnade en liten dörr här och fortsatte så uppför den smala trappa, som härifrån ledde till målet.
Hon stod redan vid den dörr, som tillstängde denna lönngång uppifrån och trädde tyst och varsamt in.
Herr Klas satt vid den stora, öppna spiseln, i hvilken en munter brasa flammade och spred ett magiskt skimmer kring det rymliga rummet.
Vid ljudet af dörrens öppnande och tillslutande spratt han till och vände sig frågande om.
-- Ers nåd värdes lämna mig tillgift för min dristighet att så här utan vidare intränga störande.
Men jag har viktiga saker på hjärtat, hvilka jag ju förr dess bättre ville meddela er.
-- I så fall står jag gärna till din tjänst.
Låt höra!
-- Ers nåd torde redan förut haft anledning att betvina Olofs afsikter med sina åtgöranden?
-- Du menar fogden?
Nej, så vidt jag kan påminna mig, har han städse fullgjort sin plikt.
-- Till skenet ja; men i själfva värket sitter där mycket af räf på djupet.
-- Du skulle våga påstå det?
-- Ja, och jag hoppas, att mina ord städse befunnits sanningsenliga.
Klas svarade intet härtill.
Hon fortsatte:
-- Men all hans oärlighet är dock ett intet mot det han på sista tiden låtit komma sig till last.
Och brottet blir desto betänkligare, då han därvid dristat sig att göra intrång på er lagliga rätt.
-- På min lagliga rätt.
Hvad syftar du på? inföll Klas Kurck intresseradt.
-- Jag skulle ej vilja löpa omkring med skvaller, det har aldrig varit mitt sätt, och allra minst rubba friden i ett lyckligt hem.
Men då det börjar gå för långt anser jag mig skyldig att, medan det ännu är tid, öppna edra ögon.
-- Den skurken!
Ni valde just det rätta ordet, Ty med ett lindrigare namn kan ej den stämplas, som smyger sig in mellan make och maka.
Skulle den uslingen -- -- -- --!
-- Ja, jag svär vid alla hälgon, att det är sant.
Och tillika vågar jag betvifla, att det barn hennes nåd bär under sitt hjärta är ert.
Klas Kurck rusade upp från sin plats och fattade hårdt om Kirstis armar.
-- Hvem har ingifvit dig denna åsikt?
-- Jag har bildat mig den själf.
-- Och om den vore oriktig?
-- Den kan ej vara det.
Han upprepade ännu en gång:
-- Om den vore oriktig.
Vet hvad du då har att vänta!
-- Ers nåd kan själf öfvertyga sig om sanningen af mina ord.
Han släpte sitt tag och sjönk viljelöst tillbaka ned på stolen.
-- Huru menar du?
-- Genom att själf iakttaga det hemliga förhållandet mellan Olof och hennes nåd.
-- Huru skulle jag kunna göra det.
Han skall väl aldrig häller, om så är fallet, våga drifva sitt spel i min närhet.
-- Det tror jag äfven.
Dock, ers nåd kunde ju låtsa resa bort, men i stället dölja sig här i närheten.
Jag skulle nog sedan passa på tillfälle att öppna edra ögon.
Han försjönk i en stunds grubbel.
En fasansfull kamp rasade inom hans inre.
En kamp mellan tvifvel och segervisshet.
I ena stunden ville han rusa upp och rasa som en furie fram genom Laukko gårds salar, i den andra kände han sig fegare än hunden, som efter en begången förseelse lismande smyger sig fram till sin husbondes fötter.
Omsider yttrade han kort och afmätt:
-- Du får gå.
-- Kan det värkligen ligga någon sanning i alt hvad jag nyss hört, tänkte han för sig själf, då Kirsti lämnat rummet.
Skulle alt det där blott vara illvilligt förtal.
Ett utbrott af häradkänsla?
Nej, hon kunde omöjligt drista sig till ett dylikt steg.
Fruktan för att blifva öfverbevisad borde ju afskräcka henne.
Å andra sidan kunde han ej tro något dylikt om Elin, som under hela deras sammanvara med barnslig hängifvenhet slutit sig till honom.
Dock -- han ville reda ut denna trassliga härfva, utkastad i hans väg.
Det skulle ske snart.
Redan i morgon.
Påföljande dag tillkännagaf herr
Kurck för sin maka, att han helt oförmodadt blifvit kallad på ämbetsgöromål norrut samt att resan omedelbart måste fullföljas.
Denna underrättelse kom som ett åskslag öfver
Elin och bedröfvade henne desto mer som hon under den viktiga katastrof nu väntade henne hotades att blifva ensam, lämnad i den maktlystna Kirstis våld.
Men Klas syntes obeveklig.
Han bad henne blott fortast möjligt låta iordningställa hans matsäck och tröstade henne med allehanda smekningar och ömhetsbetygelser.
Bedröfvad yttrade hon vid hans afresa:
-- Min gode Klas dröj ej länge borta.
Jag väntar som du vet hvarje dag min nedkomst.
Skynda därför alt hvad du kan.
Låt göromålen hällre blifva halfgjorda efter dig än du låter mig förgås af oro.
Klas lofvade göra sitt bästa och for sin väg.
Men i stället för att styra kosan norrut begaf han sig till en ej långt från gården belägen hölada, där han tog in för att afvakta händelsernas förlopp.
Husets herre hade knappast afrest, innan Kirsti satte hela sitt intrigspel i gång.
Den mask af underdånighet och tjänstaktighet hon hittils burit aflade hon nu helt och hållet och bjöd så mycket hon förmådde till att genom olydnad och trots oroa sin matmoder.
Detta ökade naturligtvis ytterligare det brydsamma i den unga makans belägenhet, då hon sålunda fann sig öfvergifven af alla under den kris, hon inom kort skulle genomgå.
Husets öfriga tjänstefolk hade ej häller lust att genom sin tjänstvillighet mot den öfvergifna blottställa sig för Kirstis nycker.
Elin instängde sig nu i Klas' kammare; här skulle hon väl åtminstone ostörd få gå sitt öde till mötes.
Man vågade väl ej rikta sina intriger till det område, husets herre tagit i sin särskilda besittning.
Under beklämning, nära nog förtviflan framfödde hon här sitt barn.
Ryktet härom utgjorde signalen till det drama, som länge förberedt nu nalkades sin fullbordan.
Kort efter denna katastrof hastade
Kirsti ned till gårdsfogden Olof.
-- Hennes nåd ber er oförtöfvadt komma upp till sig.
Hon väntar er i herr Klas' kammare.
-- Ni menar väl ingalunda allvar med detta?
-- Jo det gör jag visst.
Hon har något uppdrag till er, som tarfvar skyndsamt utförande.
Han lofvade genast begifva sig dit upp, efter det så påfordrades.
Men knapt hade han trädt in i rummet innan Kirsti slöt igen dörren och bommade väl till densamma.
Härpå hastade hon till herr Klas.
-- Ers nåd behagade nu infinna sig å Laukko för att bevittna sanningen af mina ord, ropade hon till honom redan på afstånd.
De äro båda i säkert förvar, så att hvarje flykt är omöjlig.
Herr
Klas kände vreden koka upp inom sig och skyndade i väg till gården.
Försiktigt smög han sig fram till den dörr, som afstängde hans rum från salen i öfra våningen.
Han kunde tydligt urskilja ett samtal där inne.
Nu svallade vreden öfver.
Förbittrad röt han till sin maka:
-- Nu har jag dig i fällan, min nådiga; men denna bedrift skall också blifva din sista.
Snö hade kort förut fallit och de löst hopade flingorna glimmade som silfver i furornas kronor, på drifvorna och byggnadstaken.
Alla i huset bosatta hade fått order att skyndsamt utrymma detsamma.
En talrik skara tjänstefolk, ryttare och andra sågos församlade ute på den stora gårdsplanen.
Förvåning och fasa afspeglades i deras anleten.
Sedan alla ingångar till byggnaden väl tillbommats gaf herr
Klas befallning till några af knektarne att från olika sidor sticka huset i brand.
Snart sågs en svag rök tränga ut från olika håll och småningom blifva alt intensivare.
Kort därpå slog elden likt korta slokande tungor ut ur springorna, kretsade en stund utanför och drog sig åter in för att där fortsätta förstöringsarbetet.
Det växande dånet och lukten af branden läto de innestängda genast ana till vidden af den fara, som hängde öfver dem.
Förtviflade rusade de till fönstren och uppbröto desamma i afsikt att kasta sig ut.
Men en tät rad af framsträkta spjut afhöll dem från fullföljandet af denna afsikt.
Klas stod mörk och hotfull och ledde det hemska skådespelet.
Och vid hans sida vandrade
Kirsti med satanisk ifver uppmuntrande honom i hans förehafvanden och uppeldande hans mod, då det hotade gifva vika.
Branden tilltog småningom mer och mer.
Nu upptäkte man Elins af smärta förvridna ansikte i fönstret till herr Kurcks rum, hon sträkte fram fingret med vigselringen och ropade med ett genomskärande ljud:
-- Dyre Klas, skall ej din egen ring rädda mig!
Den hjärtlöse, af svartsjukans dämon behärskade och af jungfru
Kirsti inspirerade maken uppfattade detta som en ny smädelse.
Vredgad drog han ut sitt svärd ur skidan och afhögg det framsträkta fingret.
Elin sågs för ett ögonblick digna ned, öfverväldigad af smärta; men sedan hon något hämtat sig samlade hon ännu sina sista svaga krafter för att nå en utväg till räddning.
Hon fattade den nyss födde, sträkte honom mellan växande rök och lågor fram till sin make och ropade gråtande:
-- Klas, rädda dock din egen son, om du låter dess moder förgås i lågorna!
Han ville ej längre höra några böner från detta håll, tviflet i hans bröst hade nu mognat till öfvertygelse.
Kallt och hånfullt afgaf han sitt svar:
-- Brinn med ditt barn, du sköka!
Detta barn är icke mitt utan Olofs!
Denna hjärtlösa grymhet syntes djupt gripa till och med öfriga utanför stående.
Mången af knektarne sänkte redan vapnen och sväfvade mellan tvekan och lydnad.
Var hon brottslig eller skuldlös?
Om man skulle bryta med alt, trotsa den egensinniges vilja och spränga fjättrarna till undergångens portar för den olyckliga.
Men han stod där obeveklig, manande till obrottslig lydnad.
Ett drag af trots -- och samma öde stäkte den egna viljan, det själfviska omdömet.
Den olyckliga makan fann också snart, att hennes öde var besegladt.
Alla böner förklingade spårlöst.
Och midt under den fasa som omgaf henne runno henne i hågen den spöklika gestaltens ord der nere vid insjöstranden:
"Tagen er till vara för jungfru Kirsti, hon har redan bragt så mycken ofärd åstad."
Ja hon var det som äfven bäddat Elins graf.
Hon förmärkte den smilande gestalten lutad till hennes makes sida.
Oupphörligt såg hon henne tillhviska den eljes viljestarke, nu fege mannen ett öfvertygelsens ord, som ej förfelade sitt mål.
Denna anblick ökade än mer det fasansfulla i det skådespel, som på alla sidor omgaf den olyckliga makan.
Nu sågs
Olof träda fram till fönsteröppningen, äfven han hade fått sikte på den låga ränksmiderskan, och det spel hon satt i scen vaknade mer och mer till visshet inom honom.
-- Ers nåd, ropade han med af ångest och raseri kväfd stämma, stöt den där uslingen ifrån er sida, hennes djäfvulska planer sluta ej med detta.
-- Håll munnen på dig, du nedrige, mumlade knekthopen nerifrån.
-- Hopa det brott ni är på väg att nu begå ned på den ensamt skyldige, och befria er från ett straff, som evigt skall drabba er!
Hans ord möttes af ett sarkastiskt hånlöje.
Han fortfor:
-- Låt dina knektar spetsa den mörderskan på sina spjut och sedan slunga henne midt ibland lågornas raseri, ty hon förtjänar det, vid alla hälgon är hon ensam skulden till all den ofärd, du nu är på väg att bereda oskyldiga.
-- Tänk på det som väntar dig, framhväste jungfru Kirsti.
Din dag är snart ute.
Nu var måttet för Olof rågadt.
Han samlade sina sista krafter och med ett vilddjurs raseri kastade han sig ut för att näpsa den kallblodiga, men i detsamma höjdes spjuten, och spetsad på dessa bortdogo hans ord inom kort.
-- Slunga in den förrädaren i lågorna, röt herr Klas, och befallningen efterkoms utan dröjsmål.
Elin Kurck hade i ett lugnare ögonblick fått sikte på den lille Arvid, som under gråt och verop bevittnade det drama här utspelades.
-- Spring, spring till Suomela, ropade hon åt honom, och kalla hit min moder.
Men säg ej huru här är.
Som en blixt var han försvunnen.
Kärleken och hängifvenheten till henne, som efter hans egen moders bortgång utgjort hans bästa stöd gent mot Kirstis elakheter äfven mot honom och hans späda syster, hade enat dessa två med band fastare än mången kunnat ana.
Hon sjönk nu ned i rummet och bad en brinnande bön till Gud och den heliga Guds moder, att henne måtte förunnas nåden att före sin dödsstund få säga sin moder farväl.
Och hennes bön blef hörd.
Eldens rasande framfart förhindrades delvis af den fukt, som efter höstregnet trängt in i stockarna, och af den på desamma lagrade snön.
Inom kort anlände Elins moder till skådeplatsen och anande hvad här var å färde kastade hon sig ned till herr Kurcks fötter anropande honom i de mest bevekande ordalag om nåd och förbarmande.
Modrens röst uppfångades snart af dottern där inne.
Hon trädde åter fram till fönstret och under böner till den högste, som lindrat hennes dödskval med anblicken af den älskade modern, bedyrade hon sin oskuld.
Emellertid hade Kirsti lyckats förmå herr
Kurck att påskynda branden genom att låta i huset inkasta allehanda lätt brännbara ämnen.
Medan Elin ännu talade till sin moder och den utanför stående tjänarinneskaran sågs hon plötsligt svikta.
Först förnams ett väldigt brak, lågorna slogo därpå högt upp mot skyn.
Golfvet i herr Klas' rum hade nu instörtat och elden kräft sina offer.
Epilogen.
Medan Klas Kurck var stad på ämbetsresor inträffade många hemsökelser af svåraste art på Laukko gård.
En morgon, då man inträdde i stallet för att rykta hästarne, befunnos de ligga liflösa, utan att man kunde påträffa något spår till yttre våld.
Intet lås var häller uppbrutet här.
Försommaren, som följde på den vinter morddramat utspelades, utmärkte sig genom en ovanligt hög temperatur.
Redan i maj brände solen som under vanliga förhållanden midsommartiden och vegetationen bjöd på en säregen yppighet.
En natt, då alt redan var tyst på hela godset, vidtog ett åskväder, hvars fasansfullhet trotsar all beskrifning.
Himlen var ett enda eldhaf.
Blixtarne följde så tätt på hvarandra, att man ej kunde räkna deras tal.