Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Det är ett infall af min dotter,” sade han, ”hon älskar mycket blomster, och som ”jag icke velat anlägga något annat oran”geri, har hon fått lof att inrätta detta ”till ett sommar rum, där vi gemenligen ”tillbringa våra lediga stunder.” Vanliga samtals ämnen, och några frågor angående min familj som var känd på en fördelagtig sida af min Värd, uptogo sedan en fjerdedels timma, hvarefter han föreslog mig att gå ut i trädgården under det vi väntade på aftonmåltiden.
Du lärer gissa hvad mina blickar beständigt varit syslosatte att söka, och det skall icke göra dig förundrad om jag säger, att jag knapt gaf agt på hvad jag verkeligen såg.
Änteligen gaf man tilkänna att maten var färdig, och då vi nalkades byggningen blef jag varse Mamsell Haller som satt på en bänk i bislaget; Jag bemödade mig att gå långsamt för att icke synas brydd, och var rätt glad att skymningen gaf mig frihet att rodna omärkt.
Fåfängt skulle jag försöka att berätta den myckenhet af små omständigheter som föreföllo; jag har icke glömt någon enda, men jag kan icke tillika förklara det värde mitt hjerta då satte på dem, och till trotts för all öfverläggning, är det likväl endast detta värde som bestämmer vårt omdöme.
Du ser att oagtat mitt lättrörda temperament ville jag gerna tillika vara Filosof, jag ville gerna förklara för mig sjelf hvad det är som fästar mitt tycke, och likasom hänför viljan innan hon hunnit att rådfråga sig med förnuftet; och ännu mer, att den agtning som på detta sätt upkommer, ofta kan uthärda strängare granskning, än den urskiljningen tror sig hafva rätt att gifva.
Jag har med flit afvikit ifrån min berättelse
för att icke trötta dig med det enformiga, och jag afbryter den aldeles för att icke öfvermätta din nyfikenhet.
I dag bittida lämnade jag detta täcka ställe, sedan jag anhållit hos Herr Haller att oftare få begagna mig af den bekantskap jag nu vunnit, och fått ett svar som tillfredsstälde min önskan.
Du säger dig då hafva gjordt ditt sista bemödande att slita mig ur min sorglöshet, och du hotar att med din egen ankomst gifva vigt dertill.
Hvad detta hot har gjort mig glad! kom! – och du skall sjelf billiga min smak.
Ack, jag vet att din böjelse icke är fjättrad vid dessa kretsar som du låtsar berömma; gerna skulle du slita dig därifrån, gerna dela med mig de lugna plikter som omärkte följa dygden utan att söka hennes glans.
Andra band fästa dig: ämnad att på ett mera verksamt sätt gagna fosterlandet, skicklig till att fullfölja den bana du beslutat att vandra, tror du dig endast lyda din fallenhet och glömmer de suckar som ofta röja din ledsnad.
Skynda derföre att hos din vän söka den lättning som är nödvändig för ditt syslosatta lif:
Du skall finna den enkla Naturen, så skön som Våren kunnat pryda henne då hon räcker handen åt Sommarn.
Frugta icke att konsten bortskämt mina parker: de äga alla denna vilda skönhet som vi så ofta samfällt beundrat; räds icke att stojande sällskapsvänner skola oroa dina fredliga betraktelser: den redlige Åkerbrukaren, som möter dig, kan icke störa dine tankar med sin välmenande hälsning.
Och om du söker glädjen, om ditt bröst, älskande det muntra, önskar att njuta det fria, menlösa skämtet; blanda dig då i dessa lekar som lätta arbetarens möda, dela de nöjen som göra hans vederqveckelse, icke hans tidsfördrif.
Det är sant att du icke skall finna veklighetens förfinade seder: hos ditt egit kön skall du icke höra stötande uttryck dolde under en tvungen qvickhet; hos det andra skall du icke lockas af behag som halfgömmas blott för att starkare röra dina sinnen.
Men du skall icke eller vämjas vid tomhetens och behagsjukans joller, din glädje skall icke qväfvas af nyckfullas stridigheter eller afundsjukas harm.
Afkläd dig likväl först den yta, som i hufvudstaden knapt gör dig känd, som på landet är nog för at skaffa dig ett anseende; Om du synes uphöjd öfver dine likar skola de undandraga dig sine gemensamme nöjen, utan att beröfva dig gemensamme begär; men den belägenhet som förbrödrar dig med dine gagnande Medborgare, den ger dig rätt till deras förtroende och öpnar deras hjertan likasom deras armar.
Jag hade nyss ett besök af Herr Haller, under en resa som han gjorde till staden; i afton kommer han tilbaka, och jag har låfvat att i morgon följa honom hem för några dagar; saledes, om jag skall hålla mitt löfte att lika ofta skrifva dig till, bör du vänta nästa bref ifrån Elfskog.
Jag är för mycket lycklig att kunna såfva Solen är ännu icke upstigen; öfver hela skapelsen råder denna flyende halfskymning som sagta utvicklar landskapets aflägsna föremål, tystnaden ökar dess högtidlighet.
Alt är så lugnt, och likväl svalla mina känslor så häftigt: kanske deras våldsamhet mildras om jag får uptäcka dem för dig.
Hvilka nejder! aldrig har jag sett så intagande; snart vore jag frestad att tro hela Naturen mera skön på denna trackt än på alla andra.
Du lärer säga att det är Lotta Hallers behag som bländat mina ögon, att det är hon som förskönar fältet, eller att mina blickar, endast fästade på henne, låna där den trollkraft de skåda i belägenheterne.
Jag vill icke vederlägga denna invändning, emedan den är smickkrande för mitt omdöme; Men jag ville önska att kunna måla den dag jag här tillbragt, och du skulle göra rättvisa åt min smak.
Vi anlände vid middagstiden.
Mamsell var i grannskapet hos en af sina vänner, hon väntades straxt tillbaka, och vi spisade emedlertid.
Jag hade hela dagen ingen ting ätit, och likväl var min måltid helt kårt; tusende saker, dem jag sista gången endast anmärkt, dem jag nu önskade att betrackta, förlängde Minuterne.
Änteligen blef jag fri.
Jag öfvertalte min Värd att icke plåga sig af solhettan, och gick ensam omkring i trädgården.
Under denna vandring vet jag icke hvad som syslosatte mina tankar; det gifves en ljuf tanklöshet, då själens verkningar – likasom inneslutne innom henne sjelf – knapt hinna att meddela sig åt begreppet, då en enda hemlig önskan kanske skulle smyga sig fram, men äfven denna, säker att bli upfyld, återgår till det slummer hvari begären hvila.
Mamsell Hallers återkomst, som nu bådades mig, skingrade min dvala.
Hon hade med sig åtskilliga Musikalier dem vi öfvertalade henne att försöka på Claveret.
Utan at göra de vanliga svårigheter, hvarmed personer af någon viss talang merendels söka att förhöja värdet af den gunst man önskar, satte hon sig genast, och första stycket var den lilla visan jag hörde när jag första gången kom till Elfskog.
Jag förmådde henne att sjunga den, och samma vällust som jag då kände, öfversvämmade mig å nyo.
Det var vist icke att jag fann någon ting ovanligt hvarken i orden, eller i Musiken, eller i rösten; men harmonien dem emellan, men en viss ljufhet i uttrycken, som skänkte dem tusende gångor mera ömhet än de eljest ägde, det var detta som hänryckte mig, eller rättare, meddelade den rörelse hvaraf den sköna sångerskan sjelf var intagen.
Jag ville tacka henne, men några tårar, som darrade under hennes ögonlock, beröfvade mig styrkan att tala; jag tog hennes hand den jag tryckte till mina läppar utan att för andra gången våga möta hennes blickar; det oagtat trodde jag mig känna, på den förvirring hvarmed hon öfverfor tangenterne, att hon rådnade.
– Då Musiken var förbi föreslogs en utvandring.
De täckaste, de mäst romantiska nejder omge denna ägendom; på ena sidan inneslutes den af skogen, som stundom höjer sig sagta up för en lång-sluttig kulle, stundom kröner toppen af ett berg, hvars branta klyftor endast naturens magt kunnat dana; på en annan sida frambryter en insjö, vaggande sin lugna bölja att emottaga floden som ormar sig fram ur en bördig dal.
Vi gingo öfver dessa ängar, som, nu i sin högsta fägring, redan påskynda landtmannen att bereda lian till deras förstöring.
Efter en liten omväg kommo vi tillbaka genom en annan del af trädgården, som är bevuxen af lummiga Almar; Några bönder, som ville tala med Herr Haller, skiljde honom här ifrån oss, och hans älskvärda dotter följde mig in.
Jag hade ännu icke varit åt denna trackten.
Det första som ådrog sig min upmärksamhet var ett litet lusthus, bygdt af träd, men så omgifvet af en hög häck, att man lätt kunnat vandra förbi utan att märka det.
Jag ville gå närmare; Lotta stadnade; hennes blick röjde ingen vägran, endast en tyst sorg framlyste i hennes tårade ögon.
Rörd af denna åsyn var jag färdig att vända om, men hon förekom mig. ”Detta ”rum”, sade hon, ”är en helgedom, men det ”är icke tillslutit för känslofulle.”
Hon öpnade dörren, vi inträdde; – uttrycken af hennes ord ökte den dystra högtidlighet som härskade där.
Midt emot tvänne fönster, som utgjorde façen af Lusthuset, var bildad en Niche hvari syntes en Albaster Urna på en fot af samma stenslag; framför Nichen voro stälde tvänne blomsterkrukor, innehållande hvardera en Cypress; På Urnan var skrifvit:
Åt Minnet af en öm
Mor; på foten lästes åtskilliga tankar af Young, hvars nattliga klagosånger lågo upslagne bredevid den ena Cypress krukan.
Jag betraktade med vördnad dessa föremål, och likasom frugtade att oroa den heliga tystnad hvilken omgaf mig.
Mamsell Haller gret icke mer; en ljuf Melancholi tycktes ha tillbakahållit hennes tårar.
„Denna lilla byggnad„ sade hon „är „inrättad af min Mor, detta var det ställe „hon mäst älskade; ofta om sommaren följ„des vi hit att under dessa täta häckar åt„njuta svalkan; Någon läsning, som bil„dade mitt förstånd och mina böjelser, ut„gjorde här vårt tidsfördrif och afbröts en„dast af anmärkningar, tjenlige att elda „min kärlek för dygden.
Sällan tillät hon „någon främmande att komma hit.
Lotta„! sade hon ofta, „det blir en tid då endast „minnet af mina råd skola leda dig; men „om intet flycktigt nånsin har nalkats detta „rum, om intet gyckel af fåfängan här „kan syslosätta din hogkomst, då skola des„sa skuggor beständigt uprepa för dig di„na plikter, och din oskuld finna här sin „säkraste fristad.„
Hastigt lämnade hon mig, och märkande att hon ville dölja utbrottet af sin saknad, stadnade jag qvar; jag nyttjade ensamheten att närmare granska det inre af denna helgedom, jag lyftade locket af Urnan, den var upfyld af skrifter som jag gissar voro författade af Fru Haller.
Undervisningar för ett ungt fruntimmer utgjorde de flästa, men där funnos äfven afskrifter af några ypperliga vitterhets stycken, samt en öfversättning ur Rousseau, ehuru icke fullbordad.
Jag lade dessa papper tilbaka, jag återläste de tankspråk som prydde
Albaster foten, och vid hvarje rad kände min vördnad förökas; Jag likasom blygdes öfver den ringa agtning hvarmed jag inträdt, mina knän darrade, och innom ett ögnablick fann jag mig i en tillbedjande ställning, öfversvämmad af tårar och lutande mitt hufvud emot kanten af Nichen.
I denna belägenhet blef jag öfverraskad af Lotta; hon blef brydd, men icke missnöjd; „detta är mitt ställe„ utropade hon, med ett skönt melancholiskt leende som gaf tillkänna att hon gillade min vördnad.
Någre minuter förblefvo vi orörlige – det var andagtens ställning – och kanske vår tystnad icke så snart blifvit bruten om ej Herr Haller kommit att söka oss.
Aftonmåltids-timman var nu inne, och vi hade öfverenskommit att sedan göra en liten lustresa på vattnet, för att bese nejderne åt sjösidan; den blef äfven företagen.
Det som nyss händt hade försatt mig i en behaglig tankfullhet, som jag icke önskade att förlora, som jag icke trodde att någon ting skulle kunna skingra; men knapt hade vi kringfarit en vassig udde, som förut icke visade något nytt, då de skönaste utsigter kallade min upmärksamhet och fästade den.
Här upsteg ett vanskapligt berg, hängande fram öfver djupet som mottagit defs nedrasade klyftor hvilka upsköto ännu sina måssiga toppar öfver vattenbrynen, likasom de velat dunkla sin lugne spegel för furen som lutade öfver spetsen.
Några små foglar hade här tagit sitt näste, visande oss den outtrötteliga omsorg hvarmed de upsöka näringen för sitt nykläckta slägte; vid foten af klippan stimmade löjan mellan de breda sjöbladen.
Berget, dystert och brant, kastade öfver viken en djup skugga, som aftog emot stranden, där, i en långsam sluttning, åkerfälten höjde sig, utmärkte af sin olika grönska, icke vågade af den minsta flägt.
Omgifven af fruckträn och humlegårdar upsteg bakom åkrarne en täck by, där arbetet redan lämnat sitt välde åt hvilan, och lugnet endast var afbrutit af några yra flickor, som skämtade med nejdens echo och lockade det att uprepa sina namn.
En mörk skog utgjorde fonden af landskapet, öpnad för horizonten af en genombrytande dal hvaruti en liten å tagit sitt läge, och sorlet öktes genom bullret af de qvarnar hon blifvit ledd att drifva.
– Säkert har du, likasom jag, anmärkt den förkjusning hvarmed resande beskrifva Italiens nätter och aftonstunder; men gifves väl i deras tekning någon skönhet som icke är känd här i Norden? äga vi icke en långsamt frambrytande skymning, som dunklar himmelen utan att förmörka honom; en angenäm svalka som hviftar balsamiska ångor från en blomstrande äng eller björklund; en horizont, som ännu skimrar med Västerns purpurstrimmor när morgonrådnaden färgar österns nästgränsande brädd?
Men du bör skåda dessa upträden från en lugn sjö, på hvars yta darrar skenet af en fullmåne som rodnar att endast kunna täfla med lämningen af dagen, på hvars stränder halfskuggan sprider täckheter som voro omärkte under strålarnes verkan; du bör höra dessa mellanljud som bryta den högtidliga tystnaden: vallhjonets ludrar, som aflägsne uttrycka sine landtlige toner, beccasinens gälla qvitter då han skrämd flygtar öfver viken, och den nattliga foglens läte som vantron förvandlat till trollröster.
Under en så mångfaldig njutning för dine
sinnen, tror du väl att inbildningen skulle kunna skapa något som du ville låna från södlige trakter att försköna din hembygd?
Nästan samma slags betraktelser syslosatte oss under denna lilla resa, hvars behag blefvo så djupt fästade i mitt minne att de förjagade sömnen; Ännu sväfva de för mina blickar, och framblänkandet af solen, som upstiger där borta bakom tallarne, kan icke fullkomligen skingra dem.
SJETTE BREFVET.
Snart har jag här tilbringat en vicka.
Om jag ville mäta dessa dagar efter de mellanstunder af ledsnad som gemenligen dana timmarnes längd, då skulle jag icke finna någon tid nog kärt till dess jämförelse; men om jag påminner mig alla de nöjen jag här njutit, alla de ljufva känslor som ömsom tagit besittning af mitt hjerta, då förefaller det mig att ett år icke varit tillräckligt att väcka dem.
Det är endast sinnenas vällust som försvinner med njutningen: våra moraliska nöjen återkomma hvarje gång de kallas af minnet, och saknaden framsmyger icke med dem; men det är ock endast umgänget med dygdige Människjor som rätt kan visa oss deras värde.
Vi kunna lära af Filosofen att känna det sanna, vi kunna förvärfva det rättesnöre som utstakar banan för vår verksamhet; men sjelfva driften till det goda, sjelfva denna böjelse som hänför dig til beundran för det ädla, det sköna, den skapas icke af föreläsningar.
Afhör en så kallad vis, han skall säga dig värdet af hvarje enskildt gerning, han skall visa dig gränsen för hvarje särskildt dygd, och då du lämnar honom skall du kan hända vara i stånd att fälla en rigtig dom öfver dine sinnesrörelser.
Men gå till en rättskaffans man, se honom dyrka mänsklighetens plikter utan granskning af hvad system han följer, se honom, enkel i sitt upförande, redlig i sitt umgänge, mindre tala om dygderne än utöfva dem; och om du då icke märker ett ifrigt begär att följa hans efterdöme, om brottet och lågheten icke väcka en fasa som förut varit okänd, då – återvänd till den skrytande talaren; som han skall du vara i stånd att fälla slutsattser öfver det rätta; men driffjädren därtill skall bli en hemlighet som undflyr din forskning.
Herr Haller är urbilden till det Ideal jag skapat mig af en rätt värdig Människja; hans blotta utseende inger vördnad, hans umgänge väcker en önskan att kunna likna honom: med åldrens erfarenhet förenar han en fullkomlig sinnesstyrka, och det är med mycken rätt han stundom anför den Alpiske
Filosofens uttryck: att känslan utslocknar sluteligen, men den känslofulla själen blir altid den samma.
Han har varit ämbetsman; men då han märkte att hans grundsatser hindrade hans befordran, öfvergaf han hoppet om den sednare för att ostörd bibehålla de förra.
Det var icke eller möjligt att lyckas för den som föragtade alla fördomar utan att kunna dölja sitt föragt, som aldrig bländades af namnet då han sökte den personliga förtjensten, med ett ord: som ansåg Konungars gunst af mindre värde än förtjente Medborgares bifall.
I sine tänkesätt är han fri och enkel, likaså mycket hatare af träldom som älskare af ordning; Ifrig försvarare af uplysningen vet han att skilja henne ifrån de irrbloss som insmugit under hennes namn.
Han är högagtad af alla dem som känna honom, han är dyrkad af sine underhafvande, och sjelfve den högdragne glömmer i hans sällskap sine påståenden, rådnande för en sanning som sedigheten förskönar.
Sine motgångar har han burit med det mod som endast kan grundas på Religionen, icke denna blinda svärmande tro som döfvar sine skyldigheter i en onaturlig yrsel; Men den lugna som omdömet gillar, och som, omfattande hela människjoslägtet, sträfvar till en enda punkt, allas lycksalighet.
Det lärer icke förundra dig att fadrens tänkesätt har öfvergått till dottren; men hos henne äger det tillika dessa lena behag som ger det en lättare seger, eller snarare, utan motstånd verkar öfvertygelse, likasom Paradisets skald säger om Eva: ”att Visdomen, i samtal med henne, förlorar sig och synes så förvånad som dårskapen.”
Se här en lätt tekning af de personer
hvars umgänge gjordt dessa dagar till en Epok för mitt lif.
Bilda dig de renaste nöjen som mänskligheten kan njuta, och du skall blott hafva beskrifvit våra tidsfördrif; men det gifves icke, nej det kan icke gifvas någon föreställning som lämnar dig ett nog lifligt begrepp derom.
Skynda dig därföre hit att lära känna den sällhet, som en fördärfvad ålder har sagt dig endast finnes i Romaner; glöm, på några dagar, dessa farliga kretsar där oskulden är en gåta och enfalden ett skrattämne.
– Kom: du har lämnat så många ögnablick åt förströelserna, det är en plickt att äfven lämna några åt lugnet.
SJUNDE BREFVET.
Upskjutandet af din resa bådar mig att den blir om intet; Denna felslagenhet är en minskning i min lycka, och kanske har du sjelf dervid förlorat mera än du tänker.
Min egenkärlek förmodar åtminstone att du skulle blifva nöjd med din vistelse här, och – oberäknat vänskapen, har han starka skäl till sin förmodan.
Emedlertid, då du ännu dröjer i hufvudstaden, måste jag ålägga dig att tjena en af mine vänner som i dessa dagar kommer dit.
Det är en ung karl, med många talanger, som söker en sysla hvilken genom hans fars hastiga dödsfall oförmodat blifvit ledig.
Som han icke känner verlden, tror han att skicklighet skall vara nog till hans befordran, och det biträde han flera år gjordt sin far, anser han såsom tillräckligt talande till hans fördel.
Jag har erbjudit mig att försträcka honom en summa som skulle häfva alla hinder, men han har afslagit det.
Ett medvetande af sitt värde nekar honom att köpa hvad han anser sig berättigad till att få, och i den drömlika öfvertygelsen, att förtjensten allestädes får synas, och endast behöfver visa sig för att bli belönt, far han nu att göra sig känd.
Finner du icke att det vore skada om motgångar skulle beröfva honom denna kjusvilla, om behofvet skulle störa dessa ädla känslor, som höja hans bröst, och upfylla
det med förtviflan eller nedslagenhet?
Arbeta du för honom, icke blott med dina råd, de skulle vara fruktlösa, men genom de kraftigare medel du känner.
Min Cassa står till din tjenst; nämn endast icke, för honom, de utgifter som äro nödvändige.
En rättvisa åt förtjensten bör icke anses som ett fan åt mänskligheten.
ÅTTONDE BREFVET.
Du påstår at jag verkeligen är kär, och du fordrar en närmare beskrifning på min älskarinna; Jag skulle gerna medge det förra, kanske skulle jag äfven önska det; men jag kan aldeles icke med visshet försäkra dig att så är.
Så vida kärleken altid är en Passion, så vida den altid är åtföljd af oro och svartsjuka, då har den aldrig haft inträde i mitt hjerta.
För öfrigt, när har du nånsin sett mig råka et fruntimmer af sällsynte förtjenster, utan att visa henne en högre grad af agtning, och när har jag varit i stånd att beskrifva denna agtning utom en Enthousiasme som ofta ådragit mig ditt skämt?
Den böjelse jag hyser för Mamsell Haller är lugn och ljuf som hennes egen Caracter; Bland alla fruntimmer är hon kanske det med hvilket jag kan blifva lyckligast, men jag har ännu icke undersökt huruvida hon kan blifva lycklig med mig; jag är okunnig om huruvida hennes känslofulla själ icke redan fattat någon äldre tillgifvenhet; och om jag vågade störa den, borde jag anse mig ovärdig den vänskap jag bemödat mig att vinna, om ock hennes godhet förskonade mig för det hat jag, kan hända, därigenom förtjente.
Jag har nästan lika så svårt att ge dig en noga beskrifning på hennes personliga skapnad.
En skicklig målare kan samla alt det som fordras till en skönhet, men kan han väl ge ett rätt begrepp om det vi utmärke med namn af täckhet.
Vi känne ingen människja af en älskvärd Caracter, i hvars ansigte vi icke finna någon ting hyggligt, det må afvika aldrig så mycket ifrån den föreställning vi eljest göre oss om det sköna, likasom vi, å andra sidan, altid tro oss uptäcka brister i ett vackert utseende då vi föragte personen.
Det skulle vara öfverflödigt att lämpa den förra af dessa anmärkningar på Lotta, som, till och med i större samlingar, lärer finna få som öfverträffa sig, äfven då man endast dömmer efter ytan.
Hennes växt är medelmåttig, hennes åtbörder lätta och intagande, hvarje drag i hennes ansigte har ett uttryck; hennes stora himmelsblå ögon äro så själfulla, så talande, och den minsta af deras rörelser röjer oskuld.
Du skulle höra henne skildra sina känslor vid Naturens åskådande, eller se henne rörd af en likes smärta, ack! – du skulle hänryckas af hvad hon tolkade; men att beskrifva det – nej, du skulle aldrig vara så förmäten.
I nejden af Elfskog ligga åtskilliga byar dem Mamsell Haller ofta besöker.
Som hon anser den arbetande Classen för den nyttigaste, tror hon att vi äro skyldige den en högre grad af agtning än vi vanligen vise.
Och denna agtning huru öfverflödigt återbetalas den icke? huru uprigtig är icke den tillgifvenhet med hvilken vår rättvisa belönes?
Men det är icke blott af höflighet som Lotta går in i Åkerbrukarens hydda; hon kommer som en vän att dela hans små bekymmer, att föra läkemedel till de sjuka, att upmuntra de unga till arbetsamhet och dygd.
Knapt synes hon, om söndagen, nalkas Kyrkan, innan de samlas att emottaga henne; då hon stadnar omgifves hon af hela flockar, som längta att få höra henne tala, och de som icke kunna tränga sig fram, välsigna, på afstånd, den vänlighet hvarmed hennes blickar hälsa dem.
Då jag sett dessa ljufva upträden har jag betracktat, att det icke fordras rikedomar för att göra sig älskad, jag har betracktat att det är de mägtigas eget fel om deras underhafvande hata dem.
Sägom då aldrig mer, att Regenter blifvit störtade från sina throner genom det folk som de sökt göra lyckligt:
Mängden i en stat består altid at dessa redliga, okonstlade människjor, som veta att erkänna välgerningar och lida länge förtrycket innan de klaga däröfver.
Dessa älska sin närvarande belägenhet, om den är dräglig, likaså högt som de älska den jord de ärft af sine fäder, och hvars torfvor de tidigt lärt att plöja; Aldrig skola de lyssna till nyhets-älskarens utrop, så länge deras egne suckar icke genljudat dem; men om de känna sig svigta under bördan, då – ve öfver de brottsliga hufvuden som först retat deras förbannelser!
Jag var en gång i sällskap med Lotta, på ett af dessa besök.
Händelsen förde oss till en af dem som varit min fasters borgenärer, och hvars panter jag gifvit tillbaka, i betracktande af deras fattigdom.
Jag hade förbudit detta goda folket att nämna det för någon, under föregifvande att jag icke ville göra för alla hvad jag gjorde dem, och de hade verkeligen varit tystlåtne; men deras glädje att få se mig i sitt hus, yppade hela hemligheten.
Ehuru deras tacksamhet gjorde mig brydd, erkänner jag upriktigt att den gjorde mig förkjust, genom det intryck den lämnade hos min älskvärda följeslagerska.