Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men något helt annat är att sedan frihandelssystemet blifvit antaget och vunnit erkännande, höja tullen på de egentligen s. k. finansartiklarne, för att bereda statsverket nödiga inkomster; och det finnes bland dessa artiklar sådana, som icke drabba den egentligen fattigare klassen, såsom kaffe, thé, socker, vin, m. fl. Huru långt man i sådant fall kan utan fara gå, visar Englands exempel, der man nu hoppas kunna nedsätta tullen pä thé, som dock der är nästan en nödvändighets-artikel, till en rdr pr skålp.
Emellertid lärer väl tullbetänkandet vara afgjordt, innan denna fråga återkommer till behandling, hvilket är en tvungen sak, då de båda stå med hvarandra i nära sammanhang.
Att stadga någon särskild ordningsföljd de särskilda banorna emellan, torde icke behöfvas, sedan R.
Sl:r redan förklarat, H. IV. 21 322 Den 13 Maj f. m. att den södra banan bör först fullbordas; de öfriga torde vara lika vigtiga, den ena som den andra, och K.M. lärer icke underlåta att i detta som andra fall handla på bästa sätt efter sig företeende omständigheter.
Med anhållan om återremiss af detta Betänk., förenar jag den begäran, att mitt nu afgifna yttrande måtte få till StatsUtsk:t medfölja.
Med den siste värde talaren delar jag åtskilliga betänkligheter öfver det slöseri med statens medel, hvartill vi under de sednare dagarne varit vittnen.
Mitt samvete fredar mig dock från att hafva dertill bidragit, och jag blott beklagar att, då jag i går nästan ensam stred deremot, jag icke fick fördelen af HrFrih:ns understöd.
Då han kom till slutet af sitt anförande, syntes han dock ej så missnöjd med slöseriet, ithy att han förklarade alla de beslutade jernvägarne bra och nödvändiga; och utan beviljande af medel lära de väl dock icke kunna utföras.
Samme talare har också förklarat sig vara frihandlare, och vill nu skapa nya tillgångar genom att höja tullen på åtskilliga artiklar.
Då man förut nedsatt densamma, har man alltid anfört som skäl, att den lägre tullen skulle medföra ökad import och derigenom högre intrader; nu deremot måste det icke längre verka på samma sätt, utan grunden har förmodligen undergått någon rubbning.
Det är i sanning lyckligt att så der hafva en regel, som aldrig slår felt, och vi behöfva verkligen ett sådant trollspö, för att reda oss ur de förvecklingar, hvari vi f. n. befinna oss.
För min del finner jag en betydlig skillnad mellan de s. k. statsbanorna och de enskilda, samt anser de förra böra ovägerligen hafva företräde framför de sednare.
Men då det torde blifva svårt att anskaffa tillräckliga medel ens för statens banor, måste man göra en rangordning dem emellan, och jag börjar dervid med den jag anser mest öfverflödig, nemi. den bana, som är föreslagen att sammanbinda tvenne andra, af hvilka den ena ännu icke är påbörjad och icke kan blifva färdig förr än efter nästa riksdag.
N:o 2 bland dem, som kunna undvaras, torde blifva Arvikabanan, der R.
St:r blott gifvit på hand en så obetydlig summa, att dermed föga lärer kunna uträttas.
Skulle medlen ändock ej räcka till, så torde banan emellan Porla och Christinehamn kunna anstå till nästa riksdag.
Sedan komma östra och norra banorna, som väl få dela ljuft och ledt med hvarandra; och slutligen den södra, hvars snara fullbordande jag anser vara vigtigare än alla de andra.
Att förev:de Betänk, måste återremitteras, är tydligt, då Stats-Utsk:t förutsatt en utgift af 26| millioner, men R.
St:r beslutat 38.
Jag kan icke neka, att jag erfar en obehaglig känsla, då jag nämner denna stora summa, ej blott med afseende å svårigheten att densamma anskaffa, utan ock emedan den vittnar om den mindre betänksamhet, hvarmed representationen här gått tillväga; och det är i sanning ett sorgligt testamente, som vi härmed lemna våra redan utsedda efterträdare, hvilka få tillfälle att Den 13 Maj f. m. 323 säga, att de 4 Stånden, sista gången de voro tillsammans, bevisade siri oduglighet, genom att obetänksamt sänka riket allt djupare i utländsk, skuld, och, utan afseende på framtiden, för ögonblickliga fördelar ådraga efterkommande stora olägenheter.
Äfven jag anhåller att lå, i afseende å detta Betänk., yttra några ord.
Först och främst vill jag vidröra frågan, om staten bör tillegna sig bankovinsten.
Vi veta att Banko-Utsk:t ännu icke lemnat oss någon utredning af den vigtiga Irågan, huruvida denna vinst kan anses behöflig för bankens egen konsolidering, eiler om den må påräknas för fyllande af statens behof; men jag gissar det går nu, som tillförene, att man lägger vantarne på den.
I sådant läll borde man åtminstone lemna banken en ersättning, som har något värde, och jag vågar derföre hemställa, att till densamma öfverlämnäs obligationer lör de försträckningar, hanken kan komma att lemna, likasom det skedde med 4 millioner vid förra riksdagen, samt att sådant nu måtte ske för hela beloppet.
Det är en särdeles besynnerlighet hos oss, ty näppeligen finnes väl något land i verlden, der man såväl behöfver kapitaler, och der dock kapitalisterna äro så alskydda.
Man anser nästan alltid en kapitalist för en penningejude och egnar dem sitt förakt derföre, att de vilja halva ränta på sina penningar.
I stället att befrämja kapitalbildningen, gör man alldeles tvärtom.
Kapitaler uppkomma genom besparingar, som användas till nytt förlag för en tillväxande rörelse, och så går det till i andra länder; men hos oss gör man motsatsen; man äter upp icke blott allt hvad man sjelf kan förvärfva, utan äfven en god del af hvad man hoppas efterkommande skola kunna producera.
Man bör emellertid se till, alt kapitalisterna bibehållas vid sin goda rätt, och första vilkoret derför är, att
Riksbanken sättes i stånd att uppfylla sina förbindelser, för hvilket ändamål den måste vara försedd med värdepapper, som kunna lätt realiseras.
Jag har af förhållanderna i detta land alltför mycken erfarenhet, för att vilja någonsin vara kapitalist, och skall aldrig göra mig skyldig till det felet, att lägga mig till kapitaler.
En ledamot af Stats-Utsk:t har uppmanat oss att uttrycka våra tankar om sättet och vilkoren för det nya lånets upptagande, och jag tror man i afseende härå måste bestämma någon viss gräns, hvilken, af R.
St:r slutligen pröfvad, ej finge öfverträdas.
Jag skulle i detta afseende önska, att Stats-Utsk:t kunde finna medel att inskränka den utländska skuldsättningen inom det af K. M. föreslagna belopp.
I fråga om tullen, tjenar det ej till mycket att nu yttra sig; jag vill blott, då frågan nu kommit på tal, nämna att det finnes andra artiklar än de förut uppräknade, som väl skulle kunna draga en måttlig tull.
Om t. ex. endast 75 öres tull sattes på en tunna spanmål, så hade staten t. ex. lör de 600,000 tunnor, som blifvit importerade år 186], haft en inkomst af 450,000 rdr.
Jag skall visst icke underlåta att, när vi komma till behandling af tulltaxan, ropa så högt 324 Dan 13 Maj f. m. man kan hafva rättighet att skrika; för närv:de inskränker jag mig att yrka återremiss på detta Betänk.
Hr Stuart, Carl Custaf:
Het hade varit önskligt, att Stats-Utsk:t vid denna riksdag, såsom vid flera föregtde, i sammanhang med förslagen till de tillfälliga statsutgifterna, leinnat bestämd uppgift på de befintliga tillgångarne, samt på de summor, som skulle derutöfver behöfva för extra statsregleringen anskaffas genom upplåning.
Då nu emellertid B.
St:r, utan att afvakta en sådan utredning, redan beviljat anslag för jernvägsanläggningar till ett vida högre belopp än man vid riksdagens början haft anledning föreställa sig, synes det så mycket mer nödvändigt att från Utsk:t erhålla en fullständig beräkning öfver de medel, som för dessa företags utförande kunna finnas att tillgå, som denna måste komma att betydligt afvika från den af Finans-Ministern till Stats-Råds-Prot:t aflemnade, för nära 1 år sedan uppgjorda, beräkning.
Sedermera hafva flera ökade tillgångar visat sig, bland hvilka exempelvis erinras om det vida högre belopp, än som förmodades, hvartill allmänna bevillningen genom tillämpningen af de under sednaste riksdag antagna nya taxeringsgrunder uppgått, äfvensom om det förhöjda ölverskottet af de genom sednaste jernvägslån influtna medel samt derå uppkomna räntevinster.
Dessa summor, jemte andra för nu beslutade anslag och lån till ytterligare jernvägsbyggnader disponibla medel, äro visserligen långt ifrån tillräckliga, för att numera kunna undvika ett nytt större låns upptagande, men böra dock ingalunda förbises vid bestämmandet af detta låns belopp.
Hvad beträffar denna upplåning, instämmer jag med Hr von Koch i den af honom uttalade åsigt, att dervid en bestämd skillnad bör göras mellan anslagen till statens jernvägar och de beviljade låneunderstöden för de enskilda jernbanorna.
För sådane jernvägsanläggningars utförande har hittills icke någon upplåning utom riket företagits, och 11.
St:r synas ej heller vid denna riksdag böra öka statens utländska skuld för anskaffande af medel till åstadkommande af jernvägar, som icke komma att blifva det allmännas tillhörighet.
De utom riket förut upptagna lån för Svenska jernvägsanläggningarne hafva kontraherats och skuldförbindelserna derför utfärdats under uttryckligt tillkännagivande, att de upplånade medlen skulle användas lör statens jernvägsbyggnader.
Att förändra eller utvidga de föremål, hvartill de genom det nya lånet äskade medlen skulle användas, komme sannolikt att fästa en för denna låneaffärs framgång icke gynnsam uppmärksamhet.
Vid de lån, som förut för statsbanorna upptagits, har man, med ledning af uppgjorda och fastställda kostnadsförslag, varit förvissad om det belopp, som erfordrades för de afsedda jernvägsarbetenas fullbordande, samt derom att arbetena skulle inom viss bestämd tid fullbordas, och att den inkomst, som af Den 13 Maj f. m. 325 dessa banor erhölles, komme Statsverket till godo.
I afseende på de för enskilda jernbanors utförande vid förflutna riksdagar meddelade bidrag af allmänna medel bar erfarenheten deremot visat, att, oaktadt dessa bidrag anskaffats och vederbörande tillhandahållits, hafva de jernvägsanläggningar, som dermed skulle understödjas, icke blifvit företagna.
Då Kiksgäldskontorets upplåning icke kan uppskjutas intill dess det verkligen blifvit afgjordt, att föreslagna och med lån utaf allmänna medel understödda bibanor komma att anläggas, och då ovilkorliga statsbidrag ingalunda böra sammanblandas med dem, som bero af enskilda medborgares benägenhet att underkasta sig föreskrilna lånevilkor och andra med beviljade understöds åtnjutande förenade åligganden, så anser jag föreskrifterna om sättet för medels anskaffande till de olika slags jernvägar, hvarom nu är fråga, böra bestämdt åtskiljas.
Ehuru ingen lifligare än jag kan önska, att det nu erforderliga utländska jernvägslånet måtte kunna upptagas i England, vågar jag likväl icke hysa någon säker förhoppning att detta lån skall derifrån kunna erhållas.
Möjligen kommer det vid detta tillfälle lika litet, som då de tvenne förra jernvägslånen upptogos, att lyckas på Engelska penningemarknaden träffa några hugade långifvare.
Emellertid är jag öfvertygad, att Kiksgäldskontorets styrelse, med afseende å de många vigtiga förhållanden, som tala för Svenska statens lånetransaktioner med Engelska bankirhus, icke skall underlåta att för upplåningens verkställande inom England vidtaga alla ändamålsenliga åtgärder, som af denna styrelses tillgöranden kunna bero.
Enligt hvad det af Utsk:t afgifna Utlåt, samt dervid bifogade reservationer ådagalägga, har man ifrigt förordat räntefotens uttryckliga bestämmande för detta lån till 4j proc.
En sådan bestämmelse skulle dock, enligt mitt förmenade, ingalunda vara fördelaktig.
Oaktadt för de förra lånen räntan blifvit fastställd till 4| proc., torde man icke sakna anledning att en lägre ränta, utan jemförlig förhöjning af kapitalrabatten, skulle kunna beredas för det nu ifrågav:de lånet.
I samma mån, som en statskredit förbättrar sig och des3 obligationer blifva mera kända och gångbara, bör räntan eller kapitalrabatten kunna nedsättas.
Obligationer med lägre ränta och större kapitalrabatt medföra i allmänhet den fördel för låntagare, att lånet genom obligationernas uppköp kan med mindre uppoffring amorteras, helst om rättighet förbehålles i lånekontraktet eller obligationerna, att dessa, då deras gångbara värde icke motsvarar det föreskrifna kapitalbeloppet, få med annuitetsanslaget inlösas och lånet sålunda amorteras.
För sådana obligationer, hvilkas värde, enligt allmänna noteringarne, uppgå till 98, 98f och 99 proc., kan svårligen med fördel för låntagaren några uppköp i förtid företagas, helst under det hans ytterligare lånebehof fortfara.
Emot förslaget, att obligationerna skulle utfärdas både å Svenskt och utländskt mynt, anser jag mig böra erinra, att en 326 Den 13 Maj f. m. dylik dubbel myntsorts utsättande i skuldförbindelser är mindre praktiskt.
Skyldigheten lör obligationsutgifvaren att vid hvarje ifrågakommande inlösning infria den förfallna obligationen med den myntsort, obligationsinnehafvaren önskar, kan lätteligen komma att medföra betydliga svårigheter och ökade uppoffringar för den förre.
Med afseende å den längre amorteringstiden för det lån, hvarom här nu är fråga, och de förändringar, förhållandet mellan särskilda myntsorter under denna tid bör komma att undergå, måste medgifvandet åt obligationsinnehafvaren af en dylik förmån vara än mera betänklig.
Deremot synes icke något skäligen kunna invändas emot förklarandet, att obligationerna äfven inlösas inom det land, för hvars räkning länet upptagits.
Detta är också redan föreskrifvet i fråga om inlösningen af förfallna A\ proc.-obligationer och räntekuponer, tillhörande 1860 års jernvägslån.
Enligt min åsigt, bör det icke blifva omöjligt att, utan någon menlig inverkan på allmänna penningerörelsen, kunna inom Sverige upplåna åtskilliga millioner i Svenskt mynt för de enskilda jernbanor, till hvilka publika låneunderstöd nu anvisats.
Om vi från utrikes ort komma att i låneväg indraga närmare 30 millioner riksdaler, så bör härigenom penningetillgången i landet, sedan materialierna för statens jernvägar och trafiken derå kunna härstädes tillverkas, blifva så stor, att ett icke obetydligt belopp af de för jernvägsanläggningarne utgifna medel torde kunna genom ett ändamålsenligt fondsystem af staten uppsamlas, för att till de nu föreslagna jernvägsanläggningarne användas.
Vid en sådan upplånings företagande bör man dock, efter min tanke, ingalunda börja med utgifvandet af obligationer med kapitalrabatt.
Ilar man en gång kunnat lyckas vänja Svenska allmänheten vid begagnandet af statsobligationer, och har dessas användande till liqvider och kassabehållningars förräntande hunnit blifva ett behof, då torde man först ega hoppas att med framgång kunna utsprida andra obligationer än dem, för hvilka kapitalrabatt icke eger rum.
Det måste äfven blifva nödvändigt att för de statsobligationer, som till en början skola i rörelsen utlemnas, bestämma räntan högre än som kan erfordras vid framdeles emot dylika obligationer skeende upplåningar.
Fastställandet af noggranna och bestämda föreskrifter rörande det sätt, hvarpå Riksgäldskontorets styrelse bör tillvägagå vid de erforderliga upplåningarnes företagande, kommer sannolikt att visa sig föga ändamålsenligt med afseende på deaftidsomständigheterna beroende upplåningarnes framgång.
Att dylika ovilkorliga och bestämda föreskrifter kunna vara ett godt stöd för bemälte styrelses förfarande, bör emellertid ingalunda förnekas.
Det ankommer naturligtvis på Stats-Utsk:t, att, vid uppgörandet af de reglementarisk^ stadgandena rörande ifrågav:de vigtiga ämne, söka finna medelvägen mellan inga och allt för detaljerade föreskrifter till fullmäktiges efterrättelse i deras bryd - Den 13 Maj f. m. 327 samma öfverläggningar och tillgöranden ang:de förev:de utomordentligt vigtiga ämne.
Hvad jag nu anfört torde få åtfölja den återremiss af StatsUtsk:ts Utlåt., hvarom jemväl jag anhåller.
Man har förebrått R.
St:r att hafva under de sista dagarna på ett oförlåtligt sätt slösat med statens medel, och man antyder nu med illa dold skadeglädje, att reaktionen skall hafva inträdt.
Det låter sannerligen, som trodde man, att statens medel blifvit alldeles handlöst bortkastade; men man borde dock besinna, att de kommi: att användas till produktiva ändamål, som skola inbringa långt mera än hvad dessa företag nu kosta.
Att de erforderliga medlen måste beredas genom upptagande af lån, är naturligt, och jag förstår icke hvarpå man grundar sin stora fruktan härför, då vi hafva så många andra länders exempel för ögonen.
Icke heller kan jag tro, att det under närv:de förhållanden skulle för oss möta någon särdeles svårighet att utomlands få ett sådant lån på billiga vilkor, och jag är viss på att framtiden och erfarenheten skola häruti gifva mig rätt.
Mari har också trott, att det skulle blifva nödvändigt att höja tullsatserna på en mängd artiklar, för att kunna bestrida utgifterna för ränta och amortissement.
Jag vill icke nu ingå i vederläggning häraf, utan väntar dermed till de häftiga strider, som jag förutser komma att utkämpas derom, då tullbetänkandet förekommer till afgörande; jag endast anhåller att Stats-Utsk:t ville lemna dessa framställningar utan afseende. 1 afseende å detta Betänk. yrkar jag återremiss, med den anhållan, att Stats-Utsk:t icke måtte, såsom här af åtskilliga ledamöter blifvit hegardt, göra någon skillnad mellan statsbanor och enskilda banor, alldenstund ett sådant särskiljande lätteligen kunde leda derhän, att de sednare icke komme till utförande, om t. ex. fullmäktige i Riksgäldskontoret förklarade att några penningar icke kunde fås inom landet.
Jag ämnar icke hålla någon likpre dikan öfver dö fattade besluten i jernvägsfrågan; det tjenar numera till ingenting, om ock vissa betänkligheter deremot kunna förefinnas, utan jag vill blott hålla mig till detta Betänk.
Alla föreg:de talare hafva yrkat återremiss deraf, och äfven jag instämmer häri, då de summor, som nu äro beslutade, så mycket öfverstiga den första beräkningen.
Af 4:de punkten i Betänk:t, som är den vigtigaste, synes att Stats-Utsk:t velat lemna fullmäktige i Riksgäldskontoret en fullmakt in blanco att anskaffa penningar genom nya lån.
Huru skola då fullmäktige gå tillväga?
Upptaga de genast ett nytt lån, så kan lätt hända, att det blir ganska dyrt; dröja de åter något, i afvaktan på bättre vilkor, så uppfylla de ej föreskriften att så snart som möjligt anskaffa medlen.
Hvilkendera utvägen de välja, så blottställa de sig således för klander.
Jag anser 328 Den 13 Maj f. m. derföre nödvändigt, att fullmäktige erhålla rättighet att, vid lånets uppgörande, fästa tillbörligt afseende på vilkoren, och de beviljade anslagen torde derföre också böra klassificeras.
Lika med Hr Akerman, vill jag då i främsta rummet sätta den södra banan, och vid anskaffande af medel för denna behölver ej så mycken vigt fästas vid vilkoren, i synnerhet som det icke bör blifva särdeles stort belopp, då vi redan hafva 7 millioner disponibla.
I den andra kategorien vill jag sätta statens öfriga stambanor, för hvilka jag anser medel böra upplånas endast linder vilkor, att det nya lånet ej blir dyrare än de förut upptagna.
1 tredje rummet komma de enskilda bibanorna, och de lån, som för dessa komma att upptagas, anser jag icke böra sammanblandas med de förra, utan särskildt för sig behandlas.
Man vet nemi. om dessa enskilda banor icke, huruvida eller när de komma till stånd.
Lyckligast vore, om medel till dylika understöd kunde vinnas inom landet, och dertill torde äfven förefinnas möjlighet, i synnerhet som dessa 9 millioner icke komma att utgå på en gång, utan under loppet af flera år.
Riksgäldskontoret har redan förut upptagit ett inhemskt lån på 3 millioner, hvilket blifvit placeradt utan någon svårighet.
För att ett dylikt lån skall kunna gå här i landet, måste det, efter min tanke, lemnäs utan kapitalrabatt och med högre ränta.
Allmänheten är här icke van vid kapitalrabatten, och det är i alla fall ett slags spel, som R.
St:r redan förklarat sig ogilla, ty skillnaden mellan ett lån med sådan rabatt och ett lotterilån ligger blott i inbillningen.
Man har äfven yrkat bestämmande af en viss ränta.
Detta skulle dock endast hafva till följd, att inskränka penningemarknaden, då man i stället måste alltmera utsträcka kretsen för sina operationer i samma mån, som man vill upptaga flera lån.
Den Holländska marknaden är olyckligtvis för oss stängd genom fordna transaktioner och kan icke åter öppnas, såvida ej R.
St:r vilja göra någon uppoffring derför.
Afven denna särskilda fråga är af så betydande vigt, att jag anhåller det Utsk:t ville deråt lemna någon uppmärksamhet.
Lyckligast vore det kanske, om vi kunde få våra papper noterade på Londons börs, och sålunda komme i affärer med England, der ett lån kunde med större fördel än annorstädes tagas, emedan penningarna ingenstädes äro billigare.
Jag inskränker mig för närv:de till att anhålla om återremiss. o Hr Akerman:
Jag begagnar detta tillfälle att ännu en gång förklara, det svårigheterna för oss att upptaga ett nytt lån betydligt stegrats på den sista tiden.
Denna öfvertygelse grundar jag icke på någon lös sägen.
Jag har uppgifter i nämnde hänseenden från första hand.
Jag har nemi. fått kännedom af bref från de förnämsta bankirer, med hvilka vi afhandlat våra äldre lånetransaktioner.
Man bar här i landet trott, att effekten af de i omlopp satta krigsryktena skulle vara vederlagd genom de diskussioner, som inom Stånden egt rum i Polska frågan, och så vore kanske förhållandet, om, såsom i ett Den 13 Maj f. m. ? 329 annat Stånd en gång yttrades, Europa hade sina ögon fästade på oss, ty man skulle i sådant fall känna, att vi icke gjort den ringaste rustning, icke satt upp så mycket ens som en ny trumpetare, men Europa har för närvarande sina ögon fästade åt andra håll, och har således icke så noga reda på, att dessa krigiska korrespondensartiklar blott äro foster af enskildas fantasi och ej hafva någon motsvarighet i verkligheten.
Man har sagt, att England skulle vara den rätta och bästa penningemarknaden, och det vill jag icke bestrida; men i sådant fall hafva förhållandena högst betydligt förändrat sig, sedan jag år 1858 var i tillfälle att göra försök der; på den tiden åtminstone var det omöjligt att vinna fast fot på det hållet.
Hr von Koch har omnämnt, att Turkiet och de konfedererade staterna i norra Amerika fått lån i England, och förmenat, att vi borde väl hafva lika god kredit som de.
Den värde ledamoten torde dock komma ihåg, att Turkiet har 2 särskilda lån i England, det ena som är garanteradt af Engelska staten och som är högt noteradt, det andra åter, som icke har någon sådan garanti, står ganska lågt.
Att de konfedererade staterna fått lån i England, kommer sig förmodligen af politiska skäl och af Engelsmännens önskan att det måtte blifva slut på kriget.
Hr von Koch har vidare sagt, att man borde taga upp ett större lån, som kunde släppas ut i flera serier, och denna idé synes vid första betraktandet ganska god; men det torde blifva svårt att med de utländska bankirer, med hvilka man skulle uppgöra kontrakt, träffa aftal, som blefve bindande för dem, men beroende af kommande R.
I allmänhet vilja de icke — och det af goda skäl — ikläda sig ansvarighet för låneoperationer, som först efter längre tidrymder skulle komma till utförande, och jag betviflar att de vilja gå längre, än att åtaga sig försäljning i kommission af de obligationer, hvilka t. ex. 3 år härefter skulle sättas i marknaden.
En sådan serie blefve då säkerligen noterad som ett nytt lån, och kunde således ej få för sin notering någon hjelp af det primitiva lånets möjligen högre notering.
I afseende å nödvändigheten att göra skilnad mellan medlen för statens banor och för de enskilda, instämmer jag h. o. h. med Hrr von Koch och Stuart.
En sådan skilnad måste göras, dels för att lånen må bibehålla samma karakter som förut, och dels emedan man alldeles icke vet, huruvida lånebidrag för de enskilda banorna komma att utgå eller icke, hvilket naturligtvis beror på huruvida de för utförandet bildade bolag kunna fullgöra sina åtaganden eller icke.
Likaledes instämmer jag med Hr Stuart deri, att räntan ej må fixeras.
Låg ränta och i följd deraf större kapitalrabatt är alltid _ fördelaktigt för den som lånar; beviset derför har man från Österrike, ty det finnes inga statspapper som äro föremål för en så jemn omsättning som de Österrikiska, oaktadt detta rikes delabrerade statsfinanser.