Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen bildad kan länge blifva svaret skyldig: det är utvecklingsteorien, denna storartade vetenskapliga hypotes, som skaffar enhet i tillvaron, i det den betraktar alla lifsformer såsom en sammanhängande följd, hvars utveckling beror på den högre grad af lifskraft, som beständigt måste följa med organismens närmare lämpande efter omgifningarne, och tillägger att blott de mest lifskraftiga former hålla den uppe under kampen för tillvaron, i det ärftligheten beständigt bevarar resultaten af den ena generationens arbete för den nästföljande, så att ett verkligt framsteg nödvändiggöres, och som icke rycker mennisko-lifvet ut ifrån den öfriga naturen, utan betraktar det som en led i en oändlig helhet och i dess lagar ser specialiseringar afde samma som råda i universum.
Icke som skulle denna lifs-åskådning vara absolut ny; tvärtom, ifall man fordrar %ålder, så kunna få berömma sig af en längre stamtafla.
Så snart det vetenskapliga tänkandet blef födt och vaknade till sitt första stammande lif på Joniens och Storgreklands leende kuster, så häg-rade också, som bekant är, denna gigantiska syn för dess gry-&lt;ende medvetande (Anaximander och Empedokles) och sedermera har den alltjemnt då och då visat lifstecken, till dess den i slutet af förra århundradet nästan samtidigt i olika konkreta former uppvexte hos flertalet af tidens förnämsta hufvuden (La-place, Goethe, Kant och i synnerhet Lamarck), för att ändt-ligen hos Darwin och Spencer och deras lärjungar framträda med ett empiriskt material och ett konseqvent genomtänkande, som den aldrig förr kunnat förfoga öfver.
Det är för denna teori — denna vetenskapliga, hela tillvaron omfattande hypotes
— som i Tyskland den hegelska spekulationen och dess motsats ■den schopenhauerska har måst stryka flagg, och äfven i Frankrike ställa sig de nyare filosofiska krafterna gynsamt emot den.
Danmark var för densamma en terra incognita, till dess i början af 1870-talet vår kinesiska mur föll och allahanda moderna idéer, i synnerhet genom Georg Brändes " uppträdande, satte sinnena i rörelse, så att det som förr blott hviskats i enstaka mäns studerkammare började ropas från taken.
Således var det lätt förklarligt, att läran om den naturliga utvecklingen med •denna nya blick på tillvaron, i hvilken det, som Darwin säger, är » grandeur », måste mäktigt tilltala alla de män, som icke voro tillfredsstälda med den bestående religionen, och gifva prägel åt - deras tankegång.
Det saknas icke heller vitnesbörd om att det förhåller sig sålunda.
P. Jacobsen, » Marie Grubbes » pch » Niels Lyhnes » författare, var den förste som införde Darwin i vår literatur, i det han gaf oss en utmärkt öfversättning af hans förnämsta verk och i originalartiklar i » Nyt dansk Månedsskrift » utvecklade de darwinska grundtankarne.
Oaktadt Georg Brändes mera uppträdt som Mills och Taines än som Darwins och Spencers lärjunge, kan dock ingen, som har kännedom om hans skrifter, hysa tvifvel om att han - står på denna ståndpunkt, som också populariserades genom flere artiklar i den af honom och brodern, Edvard Brändes, utgifna tidskriften » Det nittende År-liundrede », hvilken intill 1877 var det nya partiets fästning.Dr Höffding skref sin » humane Ethik » (sedermera öfversatt på tyska) väsentligen från utvecklingsteoriens synpunkt, om han än icke helt och hållet instämmer med de engelska mästarne, utan också är påverkad af tysk filosofi, och samma ståndpunkt intager han i sina (ännu icke utgifna) föreläsningar i psykologi.
I fjol, då dr Ploug hade riktat ett våldsamt angrepp mot den literära venstern och den lifsåskådning, som hans egen bristande sakkunskap och fanatism tillskref densamma, hvilket gaf anledning till en bekant fejd.
skref dr Pingel, efter det äfven han offensivt deltagit i striden, tre artiklar » om det literaire Venstres Standpunkt », såsom en positiv afslutning på fejden (Mor-genbladet i mars 1880, sedermera utgifna som broschyr).
Äfven han hänvisar här till utvecklingsteorien med dess monistiska verldsbetraktelse, ett panteistiskt, naturen .täckande gudsbegrepp och den naturalistiska sympatimoralen.
— Allt detta utgör otvetydiga vitnesbörd, hvad för en lifsåskådning det är, som de danske fritänkarne förfäkta mot den herskande, som de bekämpa; och om det än är naturligt, att det fius många fritänkare, hvil-kas ställning medför att de icke sjelfva ha kunnat sätta sig in i dessa stora frågor och tillräckligt undersökt grunden, så kan man likväl med temlig säkerhet antaga, att de äro af samma anda, att dessa idéer, som ligga i luften, präglat deras tankegång, och att de se upp till denna läras tolkar, såsom till sina naturliga ordförande.
Detta är, så vidt jag kan se, i de stora hufvuddragen den nuvarande partiställningen i Danmark.
När man blickar tillbaka på det sista partiet, kan det icke nekas att fritänkeriets ställning nu är en helt annan än då det först uppträdde: genom sin ihärdiga existenskamp har det vunnit en betydande terräng och genom sin andliga kraft tilltvungit sig gehör hos den stora, mera trögtänkta publiken.
Det har funnit allians hos ett frisinnadt parti af de religiösa, för hvilka den olika lifsåskåd-ningen icke är något hinder att sympatisera med dess praktiska sträfvanden.
Slutligen, en begynnelse har redan blifvit gjord till att detta parti kan vinna platser i folkrepresentationen, och det har sålunda utsigt att småningom, från att vara ett fredlöst och afskydt band, kunna kämpa sig fram till att blifva en minoritet, som måste respekteras och hvars intressen måste beaktas.
” Politiska Kandestöbere ” i ny upplaga.
Af GUSTAF GULLBERG.
Herrar hufvudstadspolitici kunna aldrig mäta sig med landsortens politiska kannstöpare.
De kunna aldrig så odeladt- egna sig åt studiet af de politiska förvecklingarne, ty de ha så mycket annat att tänka på.
DerfÖr finnas alltid i landsorten och enkannerligen i de minsta städerna de största politikussarne.
De äro specialister, och det är endast undantagsvis som en disputation om Boman &amp; C: is målade kungar, knektar och drottningar kan draga deras uppmärksamhet från hvad dé verkliga kungarne ha för sig.
De äro specialister, sade jag, derför att de vanligtvis hvar och en följa ett särskildt lands förhållanden med ett särskildt intresse.
Så t. ex. har den der långe afskedade majoren tagit norr-baggarne för sin privata räkning, redaktören der borta i hörnet har tagit franska republiken och nihilisterna om hand, och lilla grekiske vicfc konsuln har tagit Grekland och Turkiet på entreprenad.
De bilda alltid ett kotteri på källaren, och vi andra, som sitta här och hvar i sofforna vid vårt lilla glas, lyssna andäktigt till de vishetens och den liögre politikens profetior som gå ur deras mun.
Synnerligast är det lilla konsuln — » Alagrecquen » som han kallas — som är den hvassaste.
Hans lilla klotrunda ansigte skiner af entusiasm när han talar om Grekland, och han öfvar sig dagligen i sabel fäktning.
Han svärmar äfven för Byron och tar hvarje dag lektioner i simning på en soffa med Hazelii hemgymnastik i näfven.
Detta i händelse någon äreförgäten musel-gubbe skulle få lust att kasta honom i Hellesponten.
Han har nämligen för en häpnande verld förklarat, att han tänker ställa sin 2x / 4 aln höga person till den grekiske konungens disposition så fort striden börjar och kämpar och nordmannakraft tarfvas.
Till dess nöjer han sig med att låta sitt strategiska snille lysa för oss.
Han för arméer af dominobrickor, lägger ponto-ner öfver floder af dålig kognakstoddy, som bildas på det hal ' tande bordet i källarsalen, och utför de mest briljanta operationer mot fienden.
Hemtar han någon gång andan, så fattar långa majoren tag i norrbaggarne.
— Då är det roligt att vara med.
Han står ännu qvar i armén och väntar hvarje dag att bli inkallad för att gå öfver gränsen.
Då ska ' f-n ta ’ » sverdruparne », Jaabaek och hela ligan.
Långa maj ören skall gå i spetsen, storma stortingsbygnaden, kasta ut alla rabulisterna och sätta handklofvar på dem.
Jakob * sen, Welde och Berner skola tvärt fusiljeras och det absoluta vetots rätt proklameras.
Konungens apanage skall fördubblas, och vågar den » ohängde » Björnson sticka näsan hem igen, så vrider långa majoren den rund t omkring p| honom.
Man kan se huru svärdsordens band på hans rock rodnar af vrede när han talar om Björnson, men källarmästaren ler, ty vid sådana tillfällen går alltid toddyn åt för att skölja ned förtreten.
Men så kommer redaktören emellan.
Han hör alltid lugnt på och sköter kantinen tills turen kom * mer till honom, och det är alltid sist, för han är ju endast en murfvel.
Det är han som svärmar för Frankrike och nihilisterna.
Han är sjelf ett stycke nihilist, ty han tror på intet sedan han ill år förgäfves sökt att » ta kandidaten ».
Och det var Naturligtvis bara kabalers skull och hans snilles att han misslyckades.
Ty snille hade han allt för mycket för akademien och derför blef han nihilist och publicist.
Det är emellertid bara på afstånd han är frisinnad och på källaren.
I våra inre förhållanden och i sin tidning är han moderatliberal.
Men han har alltid lust att gnabbas med de tvänne andra, och det är denna olyckliga lust som grumlar friden och samlifvet mellan dessa våra tre förnämsta politiska ljus.
Ty låi^ga majoren älskar hvarken franska republiken eller nihilisterna och Alagrecquen icke heller.
Men på sista tiden har vår redaktör gifvit Gambetta och republiken på båten, ty sedan han en gång klippt en ståtlig artikel om deras herrlighet ur Dagens Nyheter blef han icke påtre dagar bjuden på toddy af Alagrecquen och majoren, och sedan dess klipper han endast de konservativas verop öfver dem.
Men på nihilisterna håller han.
Det hjelper hvarken böner eller toddar.
Nihilisterna, de äro hans folk.
Ryssland måste ha en konstitution och tyrannerna qväsas.
Det var egerilligen härom striden knöt sig härom qvällen.
Lilla konsuln var något trött efter simöfningarne och deltog icke i diskussionen, men så var redaktören desto piggare.
Han hade nyss för ett-tusende och första gången gifvit långa majoren rätt i att Björnson borde » nackas », Handelstidningen indragas, Posse landsförvisas och bönderna lefvande begrafvas, och han tyckte derför att han en gång borde få medhåll.
Han kände visst någonting i luften, att något stort var i görningen, alldeles som nihilisterna i England, ty han talade bara om bomber och minor, tyranner och sjelfherskare.
Alagrecquen hade slumrat in efter dagens mödor och drömde nu om Sebastopol, och långa majoren teg och hörde på.
Det kunde icke komma någon dispyt i gång, men det var också något tidigt än på dagen och åhörarne hade ännu icke anländt.
Redaktören tystnade af sig sjelf, lilla konsuln slogs ännu hörbart vid Sebastopol och samtalet afstannade.
Då gick en engel genom rummet i en sättarpojkes gestalt
— eller rättare rusade, ty med hastigheten af en bomb slog han ned i salen och stack ett telegram i redaktörens hand.
Han bröt det.
De andra sågo nyfikna på honom, men upp sprang redaktören.
Hans röda näsas röda näsborrar vidgades och blefvo än rödare.
Med ett triumferande leende och en gest, värdig en tra-gedihjelte skakade han telegramet.
» Vänta! » var hans enda ord, hvarefter han rusade på dörren.
Långa majoren och lilla konsuln tittade på hvarandra, togo en klunk och tittade igen.
Hvad kunde stå på?
Skulle det bli allvar mot Norge?
Majoren började mumla något om en outhärdlig reumatism.
Hade Grekland slagit till?
Konsuln bleknade, hans tupé slaknade.
Märkvärdigt hvad hans bröstlidande tagit till på sistone.
De tittade på Hvarandra och drucko ut.
Så reste de på sig.
» Aj, aj, aj, » väsnades majoren och bad Alagrecquen ge sig lite ’ massage på högra armen.
» Jag får visst intaga sängen. » Konsuln hostade förskräckligt.
» Tror du att Nissens bröst-chokolad hjelper?
— Jag har säkert iorkylt mig under den fördömda simningen. »
» Aj, aj, aj! »
» Åh, hurr, hm! »
Och så skildes de åt, de tappre!
En märkvärdig förstämning hvilade öfver den lilla staden.
Det var som funnes det åska i luften, fastän det var 20 grader kallt.
Långa majoren mötte som hastigast landshöfdingen, öfver hvars högaristokratiska ansigte en bekymrets slöja hade lägrat sig.
Majoren stack in i en port.
Det syntes tydligt att veder-börandes tålamod brustit.
Det gälde norrmännen.
Han beslöt att lägga sig med kalla omslag och skicka efter husläkaren.
Öfverallt på hemvägen såg han posterande grupper kring på knutarne anslagna plakat.
Hans nyfikenhet var stor, men han vågade icke närma sig.
Der kom borgmästaren.
Äfven han såg nedslagen ut.
Fiskalen gick och led som om ingen fyllbult pliktfälts på fjorton dar, och stadens ende, kobente polisbetjent hade tårar i ögonen.
Det måste vara oro i landet!
Men hvad nu?
Der kommer Alagrecquen rullande fram med farten af en Belpaires ångvagn.
Kan han springa så fort med sin hosta?
Han får lungsot på kuppen!
Han viftar med ett tryckt plakat!
» Grod dag igen!
— Har du hört? -- Ah, den
motionen gjorde godt för mitt bröst; jag känner mig som en annan menniska — r — »
Majoren ryckte plakatet ur hans hand och stirrade derpå.
Smärtans?
Lättnadens?
Alagrecquen reste sig på tåspetsarne och tog honom under armen.
» Hm, jag känner mig riktigt kry.
Kom så gå vi till källaren och ta ett parti domino. »
» Ja, det göra vi », sade majoren, » den der massagen var allt bra, den; nu kan jag kröka på armen igen. »
De skyndade till källaren, morska, modiga.
Grekland pratade ännu, utan att slå till.
Sverige hade ännuinte förlorat tålamodet emot norrbaggarne — det var ryske cza-ren som var mördad!
Men se redaktören skulle få sina fiskar varma, som narrat lungsot på den ene och reumatism i den andres senfulla armar.
Och se, der satt syndaren, stolt, öfvermodig, med sitt extra-blad for brillorna.
Han hide visserligen icke vågat gifva ut det tryckt med röda typer, men så innehöll det heller inga beklaganden.
— I morgon skulle han skrifva en rafflande artikel.
Nihilisterna hade segrat, hans folk hade segrat.
Han kände på sig att han skulle kunna ta kandidaten.
Men det kom malört i triumfens fylda bägare.
In trädde majoren och konsuln, sträfva, strama.
De öfriga gästerna sutto tysta och förstämda, studerande den förfärliga nyhetens minsta detaljer.
Konsuln och majoren slogo sig icke ned vid redaktörens bbrd.
Den nihilisten!
Men till slut bröts tystnaden och ett allmänt politiserande började.
Till och med de som i våra trenne politikussars närvaro aldrig vågat klyfva näbb i sådana saker, gormade som värst.
Men det tog också hus der det är hetast.
öfver allas röster höjde sig majorens brumbas, konsulns diskant och redaktörens kognaksbaryton.
De förenades i stridens hetta gen t emot dem, som vågade tala politik i deras närvaro.
Snart voro de segrare på platsen, men nu fick redaktören sitta emellan.
Han väsnades, svängde med armarne och sköljde strupen, men öfverflyglades af de båda andre, som voro lika hetsiga.
Han steg upp på en stol och loftalade Kussakoff, men drogs genast ned igen.
När klockan var 12 och källaren skulle stängas var redaktören betydligt hes, konsuln hade slagit sönder tretton likörglas (efter hvarje sats, satte han glaset i bordet med sådan kraft att foten gick af) och majoren ramponerat en korgstol.
Men det värsta af allt — de båda hade svurit hat mot redaktören och hotat angifva honom hos fiskalen för smädliga yttranden om kejsar Alexander.
Det var härpå han funderade när han något ruskig styrde sina steg hemåt.
9Han såg i perspektiv munlås och gluggceller.
Det var inga angenäma utsigter.
Han gick hem för att lägga sista handen vid sin tidning, som skulle utkomma dagen derpå.
Han slungade ut ett tvåspaltigt anatema mot den usla nihilistligan.
Den vackra artikeln började med dessa ur hjertat gående,
gripande ord: é
» Ett skri af smärta, harm och förbittring tränger sig i denna stund fram ur hela den bildade verldens bröst.
Brottets män och qvinnor fira sina saturnalier, under det verldens samvete skälfver af ängslan och bäfvan öfver den tilltagande syndfullheten.
Ty en synd, en gräslig, förbannelsevärd synd är det att bära hand vid Herrans smorda, endast derför att den utkorade är monark », etc. etc. i samma rörande stil.
Sedan lade han sig att sofva med godt samvete, men drömde ändå orn justitieombudsmannen.
På morgonen knackade det på dörren.
Han rusade upp — men det var bara källarvärdens dräng med en räkning på: •
» An.
En sönderslagen stol ............... kr.
4.50.
» Tretton likörglas å 50 öre ...... » 6.00.
Summa kr.
11. —
Qvitteras med tacksamhet. »
Han visste nogsamt att det ej var han som slagit sönder kalaset — men han ville icke stöta sig.
med folk och så betalade han.
När klockan var 10 kom tidningen ut och lösnummer gingo dugtigt åt, och klockan 11 frukosterade redaktören i all vänskaplighet med långa majoren, Alagrecquen och — fiskalen.
Andra häftets innehåll:
» Parlamentariska » kontroverser och hugskott från 1881 års riksdag.
Afhandlade af Marcellus ................................................ 1
Af utgifvaren .................................................................. 76
En påyrkad reform i svenska tullstadgan.
Redogörelse för tnllnpplag i
Danmark af Ernst Bking ................................................ 83
Af Karl Gjellerup ...... 109
» Politiska Kandestöbere » i ny upplaga.
Af Gustaf Gullberg ......... 125 *
MARCELLUS, A. CANTOR
TREDJE HÄFTET
II " &gt; ” Parlamentariska ” kontroverser och hugskott från 1884 års riksdag.
» Man skall tilläfventyrs om 1881 års riksmöte säga, att det icke varit rikt på stora resultat i fråga om sin verksamhet, men man skall hos andra kammaren ötvifvelaktigt erkänna en mönstergillhet i fråga om parlamentariskt skick, en hofsamhet o§h ett lugn i diskussionen, hvari ötvifvelaktigt talmannens oveld, förmåga, lugn och mot alla utan undantag lika förbindande sätt ha haft sin vigtiga del.x&gt; — Det är andra kammarens ungdomlige ålderspresident, landshöfdingen, grefve Erik Sparre, som i sitt tacksägelsetal till kammarens talman vid afslutandet af 1881 års riksdag yttrar dessa ord.
De äro icke många, men de äro desto mer innehållsrika, det är en liten programunge som grefve Sparre här upprullar, lika öfverraskande som hans anföranden understundom pläga vara.
Om man nu naturligtvis undantager det af ingen bestridda och välförtjenta talet om det sätt, på hvilket herr Wijk vetat sköta sin klubba, så kan man vid skärskådandet af denna så korta tirad med fog fråga som Horatius: » risum teneatis amici » ~ kunnen I tillbakahålla ert löje, god ’ vänner?
I Till en början är det svårt att tilltro den eljest så skämtsamme ålderspresideuten fullt allvar, då han talar om, att man » tilläfventyrs » icke skall tillerkänna 1881 års riksdag hedern att hafva varit » rik på stora resultat ».
Det är icke » tilläfventyrs » detta, utan fullt klart, säkert och tydligt, att 1881 års riksdag, långt ifrån att kunna » framvisa några stora resultat », knappast har några resultat alls att berömma sig af, ty de få som finnas äro icke särdeles anmärkningsvärda, såvida man icke vill inberäkna de negativa resultaten.
Gor man detta, så har 1881 års riksdag något uträttat, ty den har afslagit åtskilliga icke så ovig-tiga kungliga propositioner.
Om vi sålunda måste anse den högt ärade ålderspresi-denten hafva på ett nog förblommeradt språk uttryckt sig, då han genom sitt » tilläfventyrs » gifvit sken af att möjligen tvifvelaktigt kan vara, huruvida icke den femtonde riksdagen efter det nya statsskicket något god t åstadkommit, så måste vi åter gifva honom full rätt, då han säger, att denna riksdag utmärkt sig för » hofsamhet och lugn i diskussionen », men nödgas tillika på samma gång bemärka, att detta, ehuru i och för sig aktningsvärd t, icke nödvändigt behöfver betyda så orimligt mycket.
Det är visserligen en sanning, som icke kan vederläggas, att en viss fridfull stämning hvilat öfver riksdagens förhandlingar; man bar icke hört något alltför häftigt och bråkigt språk föras, och om något gnabb ibland försports, så har det varit af oskyldigaste slag.
Men, som sagdt — man bör undvika att alltför demonstrativt fratn hålla detta.
Allt beror på omständigheterna, och omständigheterna hafva sådana varit, att icke några lämpliga och förmånliga anledningar gifvits till parlamentariskt oväsen.
Orsakerna dertill äro två: den ena att de herrar, som förut drifvit en mer eller mindre aggressiv opposition, för närvarande skulle — mirabile dictu — befinnas vara rättrogne regeringsvänner, och om detta icke alltid kunnatstoppa till oppositionslusten, så har det åtminstone gjort tonen och sättet mindre bullersamt och förhandlingarna således stillsammare.
Den andra icke mindre vigtiga orsaken är, att de stora frågorna, der det mesta oväsendet plägar låta höra sig, nu icke varit fore och kunnat förorsaka uppträden.
Då således de mest maktpåliggande och mest omtvistade frågorna aldrig varit i tillfälle att uppröra sinnena, så har deraf inträffat den naturliga följden, att diskussionen blifvit mindre lidelsefull än eljest kunnat vara att vänta.
Och dessutom har till detta förmånliga resultat en annan omständighet medverkat, hvilken icke är att förglömma, om den ock icke kan tillmätas allt för stor vigt.
Denna omständighet är det i år mer än vanligt trängande begäret att få komma hem i tid.
Att detta begär i högst betydlig måtto inverkat på diskussionen synes nog af protokollen, hvilka visa, att debatten — allt för tids vinnande, förstås — understundom, såsom exempelvis vid behandlingen af frågan om den politiska rösträttens utsträckning, nära nog antagit karakteren af en öppen omröstning, som icke tillåtit eller åtminstone i mycket ringa mån gifvit anledning till förlöpningar, de der kunnat störa det idylliska lugn, som i år hvilat öfver våra riksdagsförhandlingar.
Gifva vi ock i detta stycke ålderspresidenten fullkomligt rätt, så följa vi icke längre hans fritt sväfvande lifliga fantasi, då han vill göra troligt, att riksdagen utmärkt sig för att visa » mönstergillhet i fråga om parlamentariskt skick ».
Det är sålunda icke nog med att grefve Sparre anser denna riksdag visa ett parlamentariskt skaplynne, utan han gifver denna påstådda parlamentarism det superlativa vitsordet att vara » mönstergill ».
Yi tro oss hafva i föregående häfte temligen tydligt visat, huru pass mycket värd denna patenterade svenska » parlamentarism » är, denna parlamentarism, hvilken måste sasom ett » moraliskt stöd » för den uppburna parlamentariska regeringen räkna det ekla-tanta nederlag, som hon led i den vigtiga frågan om anslag till byggandet af pansarfartyg.- Vi tro oss der liafva visat, huru foga heraul i verkligheten, som det stolta talet om den svenska parlamentarismen eger, och det som sedan dess under riksdagens senare skede passerat, har icke i någon den ringaste mån jäfvat denna vår framställning, utan har blott gifvit nya bevis för densamma.
Vi hafva i föregående Tiäfte haft nöjet att rikligen ösa ur den de parlamentariska lärdomarnes klara källa, som nere vid vestkusten så lifligt porlar, och vi hafva ytterligare det ovanskliga nöjet att der finna mången visdom värd att taga fasta på.
Vi tveka derför så mycket mindre att ånyo draga nytta och fördel häraf, som det ju alltid måste vära af största intresse att erfara, hurusom vår nya s. k. parlamentarism bedömes från det håll, der den skall vara uppburen.
I ett bref till Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tid-ning yttras angående den saken, huru långt landtmanna-.
partiet vill sträcka sitt förtroende för Posse-ministéren, följande lärorika, ytterst intressanta och för bedömande af den svenska parlamentarismen så ovärderliga ord:
» Det vore lätt sak att komma på det klara härmed, i fall Posse-ministéren ville begära ett förtroendevotum på basen af ett anslag, som icke vore af större betydenhet, än att beslutet finge gälla sjelfva förtroendet eller misstroendet, med mindre hänsyn till saken.
Brefskrifvaren är viss på, att landtmannapartiet skulle som en man här rösta för den nuvarande statsministern.
Men annorlunda ställer sig frågan, då saken är af mera betydande vigt.
Då komme många att säga: » Vi förstå ej, hvarfor vi skola uppoffra vår öfvertygelse; ministéren kan ju låta oss hafva vår mening, likasom vi ej förmena ministéren att hafva sin. »
Och detta skulle vara parlamentarism!
I bagateller der skall landtmannapartiet icke knussla på förtroendevota, då det ingenting gäller, men i saker af betydligare vigt, der måman förbehålla sig att få hafva sin egen mening.