Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r framställd, enl. mitt förmenande högst olycklig anhållan, — kommer att genom sina följder åstadkomma mycket missnöje ,och trassel, hvilket äfven är uti de i ämnet afgifne motionerna antydt.
Ehuru jag icke vill besvära R. o. Ad. med att vidlyftigt utveckla mina egna åsigter i hufvudfrågan, angående jordens delning och de gränsor, som derför böra bestämmas, måste jag dock, på det Hr Gr.
Liljencrants’s yttrande icke må stå såsom uttryck af en allmännare mening, tillåta mig, alt anföra några omdömen af personer, som mer än jag haft tillfälle till att noga tänka, sig in uti ämnet.
Jag gör det så mycket heldre, som jag funnit att dessa personer, hvilka voro ledamöter uti den af K.
Den 24 November. 181 M. förordnade koraitté ang:de hemmansklyfningen, blifvit i reciten af Utsk:ns Betänk, vid namn upräknade, samt man dessutom möjligen skulle af Utsk:ns referat kunna tro, alt dessa fem personer, nemi. Landshöfd:n Frih.
Rålamb, Biskop Heurlin, RevisionsSekret.
Faxe, Kammar-Rådet Cassel och förre Talmannen Hans Jansson, skulle hafva varit alldeles ense om de åsigter angående hemmansklyfning och jordafsöndring, som grundlagt förändringarne, och hvilka åsigter uti Gr.
Liljencrants funnit en varm försvarare.
Hr Gr:n har, tror jag, bland annat, sagt att 1827 års författn. skulle vara en af de. förnämsta anledmne till den nöd och det elände, som f. n. finnes i landet.
Lålom oss efserse hvad de af mig nyss omnämnde ledamöter, som sutit uti den af K.
M. förordnade komitté, samt granskat de handlingar och utlåt:n, som af de serskildta länens komilterade blifvit afgifna, hafva yttrat: ”Väl hafva åtskilliga Läns-komittéer,” säger Hr Faxe, ”ansett de i författn.-n bestämda vilkor otillräckliga att grundlägga en sjelfständig besutenhet; men varsamheten bjuder, att icke ändra det bestående, ulan att fullt giltiga skäl dertill förekomma: och sådana äro i före vände fall icke ådagalagde; icke ens är det upgifvel, att innehafvare af hemman eller hemmansdelar, så beskaffade, att åbo, enl. ifrågavar:de 2:dra. §, må anses derå besuten, varit de, som ökat fattighopen, så vida icke andra förhållanden, såsom laster och lättja, eller synnerliga olyckshändelser verkat obeståndet, dä följden säkerligen blifvit lika, ehvad hemmanet varit större eller mindre.
Det bör icke eller förbises, att ifrågavar:de lagbud bestämmer den yttersta gränsen för besutenhet, eller den, inom hvilken ännu finnes möjlighet för en ordentlig och flitig arbetare att hafva, icke rik, utan tarflig bergning för sig och de sina.
Härtill må för öfrigt läggas, ått de förhållanden, som öfverklagas, så mycket mindre kunna anses hafva sin orsak i författrim, som, enl. hvad Läns-komittéerne nästan enhälligt uplyst, de skedda hemmansklyfningarne tillkommit utan allt afseende på eller kännedom om författ.n:ns föreskrifter, samt att just den öfverklagade fortgången af jordens klyfning och styckning visar, att folklynnet antagit riktningen till sträfvande efter oberoende verksamhet, samt att således en lag i motsatt syftning, långtifrån att hafva sin grund i allmänna tänkesättet, skulle vara i fullkomlig strid dermed; och lika säkert det är, att en så-beskaffad lag i verkställigheten blefve omöjlig, eller åtminstone på allt uptänkligt sätt eluderad; lika öfvertygad är jag äfven, att man snart skulle nödgas återtaga den.
Fåfängt söker man genom lagar förändra folkets vanor och böjelser, hvilka, om de tagit en skadlig riktning, böra genom andra medel ledas och återföras.
Dessa utvägar har jag här ofvan antydt; och jag anser emellertid, det ifrågavande § bör bibehållas oförändrad”.
En annan ledamot, som äfven varit reservant, yttrar sig på följande sätt: ”Den grundfråga, som nu är bragt, å bane, rörer, efter min tanke, ingenting mer. och ingenting mindre än den allmänna egunderiiUen. 182 Den 24 November.
Den rörer, huruvida en samhällsmedlem, som har litel., eger rätt att behålla och nyttja detta lilla på samma sätt som den, hvilken har mera, eger rätt alt behålla och nyttja sitt större.
Om en lag stiftas, sorn tillåter en rikare komma till sin fattigare like och säga: ”Du eger icke så mycken jord, som den och den förfaltn;n föreskrifver; är således obesulen, och omjdu qvarblifver på din torfva, faller du mig till last; ali förekomma detta, måste du lill mig afträda hvad du eger, mot lösen, hvilken du dock ej sjelf får bestämma, utan andra skola göra det, — och vill du ej med godo, så skall jag med lagen tvinga dig dertill!”-—- kan en sådan lag vara rättvis, om den å andra sidan icke också tillåter den fattigare säga till den rikare: ”Du eger mera än du för ditt uppehälle behöfver; jag har mindre, och på det jag icke skall falla dig till last, mäste du till mig afstå så mycket af din jord, alt äfven jag blifver besuten, mot lösen, som mätismän skola bestämma; annars skall lagen tvinga dig dertill!”
Och sk rille icke en lag, som bestämmer huru många personer; huru många kreatur en jordbrukare skall föda, för att oqvald få ega den torfva, som han ärft af sina fäder, eller lagligen sig förvärfvat, med samma rätt bestämma huru många arbetare, huru många verktyg en handtverkare bör ega, innan han får utöfva borgerlig rörelse?
Och för att vara opartisk, borde väl den lag, sorn bestämmer huru litet någon får ega, också bestämma huru mycket någon får ega, t. ex. den fordna Romerska åkerlagen.
Följderna deraf — jag bekänner att mitt enfaldiga förstånd icke mägtar inse dem alla •— månne de blefvo välgörande för samhället?
Jag tviflar derpå; och lika mycket tviflar jag på nyttan af ett stadgande, som på sitt sätt införer skråanda och skråtvång ibland den jordbrukande klassen, då erfarenheten visat att en sådan ordning icke alltid medfört åsyftad nytta för de näringar, der den blifvit tillämpad, och hvilka den haft för ändamål att skydda och upmunlra.
För mig är det alldeles omöjligt inse, alt en allmännare välmåga skall kunna åstadkommas derigenom, alt den ena medborgaren genom lag tvingas till den andra afstå sin välfångna och lagliga egendom, och att fattigdom derigenom skall förekommas.
Den fattige blir alltså genom denna ekonomiska lag• satt utom eg ander atlcns lag, och det derföre, att Stalén och den rikare anse det med sin rätt förenligt och nyttigt.
Huru skall han försvara sin rätt emot dessa?
Jag är nästan säker på, att i alla de komitléer från länen, sorn med yttrande inkommit i denna fråga, ingen enda småbrukare suttit, och lika säker är jag på att någon sådan icke heller kommer till Riksdag att föra talan, ehuru det i denna sak är deras rätt det gäller.
Ty grundlagen stadgar besutenhet såsom ett vilkor för att kunna väljas till Riksdagsman.
— Blir nu den fattige förmögnare, sedan man fråntagit honom de medel, hvarmed han tänkte och ville försörja sig och de sina?
— — — Och hvilka rättigheter tillerkännas honom häremot?
— Lösekkillingen 1 — Nå! det är godt och väl; men den får han ju ej sjelf bestämma, och troligen får lian för Den 24 November.
183 den icke heller någon jord å annat ställe, hvarå han blir besuten.
Han har således endast att välja emellan tjena, svälta, stjäla eller tigga.
Han skall ingå i andra näringar, säger man; ja! men dertill erfordras fallenhet och näringsfrihet.
Hafva vi dessa dygder i allmänhet?
Det enkla förnuftet tycks alltså anvisa, att en dylik lag leder till motsatsen af hvad man åsyftar; att den åstadkommer en större fattigdom bredvid en mera sammandragen rikedom, slafveri och armod i bredd med välde och en på färre händer samlad välmåga.
Penningen får då rättigheter, hvilka nekas mcnsklighelertn.
Så hafva två bland fem utaf de af K. M. i Nåder tillförordnade kommiterade sig yttrat.
Man har sagt, att uti de länder, der hemmansklyfningsfrihelen är medgifven, fattigdom och elände lill följd deraf äfven frodats.
Man har i detta hänseende åberopat Frankrike.
Det är sannt att i detta land på sednare tider upstått en häftig strid emellan litteratörer och statsmän angående hvad man kallar ”la petite culture”.
Denna strid är ännu icke utkämpad.
En af Frankrikes största statsmän, som innehaft flera sevskiita portföljer, ' Hippolyte Passy, har härom utgifvit ett sakrikt och förtjenstfull! arbete, hvilket jag icke nu vill citera, ehuru jag här har det i min hand, men hvilket jag med nöje skal! lemna åt den siste värde talaren, i fall han tror sig af detsamma kunna hemta någon uplysning.
Deraf och af andra Fransyska skriftställares arbeten har jag trott mig böra slula, att den s. k. parcelleringen åstadkommer i Frankrike icke någon olägenhet, men hvad som förorsakar förluster vid jordens bruk är att man icke, såsom hos oss, eger någon skiftesstadga eller en författn., som tillåter sammanläggning af de en person tillhörande spridda tegarne, eller parcellerne, och utbyte mellan grannar af deras jordlotter, så alt livar och en får det för bebrukningen lämpligaste läge å sina egor.
Oaktadt alla de ingrepp, Franska revolutionerna i egande-rätten medfört, diar man dock ej vågat stifta en dylik lag.
Skifteslagar, ehuru i Statsekonomiskt afseende serdeles nyttiga, äro nemi. ibland de lagar, som hos en mindre uplyst allmoge förorsaka serdeles oro, och som äfven verkligen ofta i tillämpningen, fastän icke till syftet, medföra våldsamma rubbningar i eganderätten.
Vi veta äfven, att då t. ex.
EnskiftesStadgan i Skåne i början tillämpades, väckte den eit missnöje, som urartade till uplopp.
Man har talat om den mängd af obesutne, som nu hos oss finnes; men det är just för att förekomma ökandet af deras antal, som jag önskar, att författmn ang:de besutenhet icke mätte blifva alltför sträng samt för hårdt tillämpad.
Jag tror icke heller att den, som noga följt med förhållanderna, kan pä samvete säga att af den befolkning, sorn köpt jord, ofta upkommit tiggare eller brottslingar, utan rekryteras dessa förnämligast från ingen jord egande torpare, drängar och inhyseshjon, hvilka arbeta hos andra och, om man försvårar villkoren för besutenhet, dömmas till ständigt beroendé, då de högst sällan få tillfälle att förvärfva en större jorddel, annat än med en ruinerande skuldsättning.
Den stora 184 Den 24 N o v emlie r. massan äfven af flitiga och sparsamma jordarbetare blifver genom sådane restriktiva stadganden också för alltid beröfvad den aktning, som egandet af egen torfva medförer.
Dä nti första punkten fråga egentligen är om hemmansklyfningen, tror jag, att Ulsk:n, genom insättandet af orden ”uphäfvande af K. Förorda, dea 13 Juli 1S53”, gripit in på den andra frågan, som rörer jordafsöndringen.
Jag får derföre vördsamt anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. på bifall till Utsk:ns förslag,'dock med den förändring, att uti första punkten orden ”uphäfvande af K.
Förordn. den 13 Juli 1853 eller” uteslutas, äfvensom att, till följe deraf, de i 2:dra punkten förekommande orden ”af berörde
Förordna lista §” måtte ändras till ”af lista §m i K.
Förordn. den 13 Juli 1853”.
Raab: Då Gr.
Liljencrants begärde votering för att i afton få detta vigtiga ärende föredraget, trodde jag visserligen, alt Grin tagit djup kännedom om Betänk., samt tänkt sig in uti frågan, men jag kunde dock icke föreställa mig, att Grin, som i alla afseenden visat sig vara en brödrakärlekens man, skulle uttala satser, hvilka i praktiken åstadkomma snart sagdt motsatsen af dé kärleksfulla åsigter, jag ansåg Grin hysa.
Jag hörde nemi.
Grin yttra, att R. o. Ad. och hvarje redligt tänkande man borde vara tacksam för den gräns, som genom 1853 års författning blifvit satt emot det elände, hvilket hemmansklyfningen förorsakat.
Jag ber Grin förlåta mig, om jag tror att Grins omdöme hvilar på en verklig förvillelse, ronde sanna förhållandet.
Efter Grins sätt att se saken, skälle vårt land vara mycket lyckligare, om det endast funnes en mängd rika personer samt om återstoden utgjordes af arbetare, sorn voro anställde hos nyssnämnde herrar.
Arbetarne skulle då kunna bli dygdige, omtänksamme om sin egen framtid, förvärfva sig egen bostad samt en egen torfva och derigenom vara betryggade emot eländet.
Icke kan man gerna föreställa- sig, att en dräng eller en torpare skall kunna lägga sig till en större hemmansdel.
Sådant utgör ett högst sällsynt undantag; deremot om en torpare är arbetsam, nykter och ordentlig, kan lian förvärfva sig några tunnland jord och sedan komma till förmögenhet.
Och hvarföre skall man då försöka att lägga hinder i vägen för dem, sorn ingenting ega, att förkofra sig samt blifva nvltiga och goda medborgare.
Jag hörde nyss den siste värde ledamoten yttra den sats, hvari jag fullkomligen instämmer, att så vida erfarenhet får tagas lill ledning för omdömet, är det ingalunda de, som ega jord, som fylla våra fängelser eller äro på något sätt för Statens säkerhet farlige, utan det är just ibland de 21,000 af Grin omnämnda bakstugusittare, som dylika beklagansvärda medborgare finnas.
Det vore en välgerning, om en del af dem kunde förskaffa sig en mindre hemmansdel.
Jag vill åberopa ett ex. från en mig bekant by, sorn heter Stora Wångaslätt, belägen en half mil från min bostad uti Aby socken af Calmar län.
I den trakten äro hemmansdelarne mycket styckade och en gaiu Den 24 November.
185 ska betydlig del af sådane små jordbesittare, hvilka Gr.
Liljencrants fruktar för, samt anser utgöra samhällets afskum, finnas der bosatte.
Men dessa jordegare falla ingalunda fattigvården till last eller fylla våra fängelser, utan de äro i allmänhet goda och underdåniga medborgare, då deremot den lösa befolkningen, inhysingarne, äro sådane, som man mest fruktar för, emedan de icke hafva någon framtid.
Gr:n bar vidare sagt, att det i Sverige finnes flera innevånare, än landet har tillfälle till att försörja. 3 millioner innevånare är väl icke så mycket för Sverige, och i den mån jorden uparbetas och industrien tilltager, kan Sverige, enl. min lanke, föda ett dubbelt så stort antal innevånare, så vida man blott underlåter stifta sådane underliga lagar, som de, hvilka förhindra att förvärfva ett stycke jord.
Sjelfva grundtanken i den författning, som stadgar, att ingen får lägga sig till mindre än £ mantal, är alldeles oriktig.
Ett hemman är helt olika både i den ena och andra orten.
Det finnes i Calmar län | hemman, som är värdt 50.000 R:dr B:ko.
I den af mig förut omnämnda socken af nyssnämnda län finnes ^ hemman, som är deladt emellan någre och 40 åboer, och de äro alla belåtne.
Att hålla sig lill hemmantalet, är således orimligt, tunnlandet torde vara det enda rälta.
Gr:n har äfven sagt: hvart skal! det taga vägen med vedbranden, om jorden för mycket styckas?
Jag undrar om de, som hafva en hemmansdel, behöfva mera ved än de, som bo inhyses, så vidt man icke vill förutsätta, att dessa sednare skola frysa ihjäl.
Hvad vedbranden dessutom beträffar, äga vi bär uti landet så stora resurser i våra torfmossar, att jag är öfvertygad om, att någon brist i det hänseendet icke kan komma i fråga.
Om någon trädde up och yrkade en åkerlag, som gick derpå ut, att ingen skulle få besitta mera jord, än ett visst antal hemman, skulle jag just undra hvad Grin skulle säga derom.
Jag vill icke underskrifva den satsen, emedan jag anser det vara orätt att sätta gränsen allt för mycket både upför och nerför, och jag har alltid hyst den öfvertygelsen, alt det är ett stort misstag att inskränka möjligheten att förvärfva jord.
Den största trefnad i samhället är förenad med den största möjliga frihet i detta afseende.
Jag beklagar att Gr.
Liljencrants icke har velat unna mig tillräcklig tid för att fullständigt genomgå författningen, samt föreslå partiella föreskrifter uti ifrågavaride hänseende, men då jag finner, att det af Utskin framställda förslag går derpå ut, att i någon mån modifiera den stränga föreskrift, som finnes uttryckt i 1853 års författning, kan jag icke annat än rösta för bifall till Utskins förslag, med de äf Hr von Koch framställda förändringar.
Då en talare klagat deröfver, att detta Betänk., likasom andra från Lag-Utsk., så sent inkommit, ber jag att få inför R. o. Ad. rättfärdiga Utsk. för en sådan beskyllning.
LagUtsk. har vid denna Riksdag behandlat den del af Kriminallagen, som angår stöld, utgörande en icke oväsendtlig del af 186
Den 24 November. det arbete, hvarmed en särskild komité under 40 års tid varit sysselsatt, oell af hvilken komité talaren under flere år varit ledamot.
Dessutom har Utsk. behandlat åtskilliga delar af civillagen, en K.
M:s propos. rörande kredit-lagstiftningen, decimalsystemet, .föreslagit ändringar i skogs-iagstiftningen, skiftesstadgan, samt nu sednast i hemmansklyfnings-förordningen.
Om vid sådana förhållanden Utsk. icke förr än vid slutet af Riksdagen medhunnit denna fråga, torde det tillräknas Utsk:s mindre förmåga, att med nog skyndsamhet dylika ärenden behandla, och jag kan icke annat än beklaga, att Utsk. icke erhållit sådana ledamöter, som bättre än de närvar:de kunnat upfylla R. o. Adis eller åtminstone vissa ledamöters anspråk.
Hvad jag kan försäkra är, att Utsk. icke felat i arbetssamhet och bemödanden att fullgöra sina åligganden.
Det är icke utan förvåning jag har hört Konungens JustiliaeCanzIer på detta rum förklara, att en af K.
M. nyss utfärdad förordning förorsakar olägenheter och trassel, hvilket yttrande så mycket mer förvånar mig, som en annan Just.-Canzler varit ledamot af den komité, hvars förslag utgjort grunden till det af R.
St:r vid 1841 års Riksdag afgifna utlåt., hvarpå K.
M:s Nådiga författning af är 1853 är bygd.
Den n. v. Just.-Canzleren har sagt, att det af Hr Faxe afgifna yttrande i komitén, hvilket af honom citerades, innehöll ingenting annat än den frågan, huruvida hemmansklyfningen borde helt och hållet förbjudas.
Jag får då i anledning deraf uplysa R. o. Ad., att det betänk., sorn af dessa komilterade upgjordes, samt af K.
M. meddelades R.
St:r, hvilka detsamma äfven godkände, utgör just Hr Faxes förslag, samt att det således är hans åsigter, som gjort sig gällande och legat lill grund för 1851 års författning.
Det som af Hr von Koch uplästes, innefattade Hr Faxes yttrande derom, att hemmansklyfningen borde inskränkas, hvarpå jag anser mig böra fästa R. o. Ad:s upmärksamhet.
Man skulle,^ till följe af de utaf flerela lare afgifna yttranden, tro, att hemmansklyfningen vore genom 1853 års författning inskränkt.
Alldeles samma vilkor för besutenhet, som förut funnos, äro qvar, äfvén efter utfärdandet af 1853 års förordning, eller att en häst eller ett par oxar samt några kor skola kunna födas på den klufna lägenheten.
1853 års författning innefattar ingen annan förändring i 1827 års, än att då man, enl. denne sednare, fick köpa och förvärfva en hemmansdel, utan att man egde visshet derom, att man finge blifva qvar å densamma, föreskrifver 1853 års förordning, att en dylik visshet först skall ega rum.
Detta är hela skillnaden emellan båda författningarne.
Nu hemställer jag, hvilket är bättre, alt en person af lagstiftningen liksom förledes att förvärfva sig en hemmansdel, från hvilken han, sedan han på densamma nedlagt sin manna-ålders arbete, blifver af en större hemmansegare i samma nummer vräkt, på grund af ett lösnings-anspråk, än att lagstiftningen säger: dessa vilkor måste du först göra, innan du förväyfvar dig hemmausdelen, men sedan sitter du också qvar på densamma.
Jag an - Den 24 N o v e m b e r. 187 håller att R. o. Ad. icke måtte, till följe af de exklamationer, som här blifvit gjorda, låta missleda sig uti ifrågavar:de hänseende.
När författningen innehåller sådana föreskrifter, bordeden naturligtvis derjemte stadga, att undersökningarne derom, huruvida en hemmansdel kan utgöra besutenhet, icke äro i alla fall nödvändige.
Det kan ju inträffa sådane fall, då tvekan kan upstå derom, huruvida jag är besuten på en hemmansdel.
Då det är klart, att J köpt hemman, som innehåller 50 å 100 tunnland, äfven medförer besutenhet, så, på det att icke hvar och en, sorn köper ett hemman, skall före köpet nödgas anställa undersökning, meddelas den föreskrift, att den, som köper ett så heskaffadt £ heraman, behöfver icke austälia någon undersökning.
Men K.
M. har tillagt, att om uti vissa serskilda provinser köp af mindre än | hemman utan undersökning eger rum, må K:s Befh:de derom göra anmälan.
Sådane anmälanden äro redan inkomna, såsom jag tror, från 5 eller 6 Landshöfdingar, hvilka i olika trakter af länen föreslagit olika minima.
Jag måste således erinra Frih.
Raab derom, att stadgandet om J hemman, hvilket han ansåg olämpligt, är alldels nödvändigt, så vida man icke för hvarje köp vill anställa en undersökning.
Det finnes ingen annan utväg, än att det stadgas: köper man så eller så stort hemman, må undersökning icke ega rum, men köper man mindre än -g hemman, måste undersökning ega rum, så vida icke, enl. K. M:s Beflndes förslag och tillstyrkande, ett mindre hemmantal än 's kan för länet stadgas.
För att slutligen ingå i frågan, anhåller jag att få nämna några ord.
Frågan om jordklyfningens nytta eller skada, utgör en stridsfråga i hela den civilicerade verlden, och som svårligen under en diskussion i ett parlamentariskt rum kan afgöras.
I motsats till en talare, som yttrat sig, måste jag förklara, att, så vidt jag känner, äro tankarne i Frankrike just på öfvergången från la petite culture till den motsatta sidan eller att den är skadlig.
Derom vill jag dock icke nu tvista.
Så mycket vill jag likväl säga, att äsigterna uti ifrågavande hänseende äro så skiljaktiga, att jag tror mig med säkerhet kunna säga, att då Iv.
M.,'på grund af R.
St:s framställningar, sistlidet år låtit utfärda en författning i ämnet, R.
St:r icke böra året derpå, och innan förordningen ännu varit ett år gällande, anhålla om ändring eller uphäfvande af densamma.
Detta har äfven varit orsaken, hvarföre jag icke tillstyrkt uphäfvandet af författningen.
Enär äfven jag delar den åsigt, att den fattige bör kunna förvärfva sig jord, skall jag i min mån söka verka för ett dylikt ändamål, troende, i likhet med de talare, som hafva yttrat sig, att den fattige bör ega utsigt att kunna förvärfva sig en egen grund, på hvilken han må kunna hygga sin bostad, hvilket derjemte bidrager till sedlighet och landets nytta.
Men, M. H:rr! nu’ tala vi blott om hemmansklyfningen, och först i nästa punkt af Betänk, förekommer frågan om jordafsöndring, om möjligheten för den fattige att kunna förvärfva sig en egen torfva, ty den fattige köper ingen hemmansdel, utan endast några tunnland jord.
Utan 188 Den 2i November. alt vilja ingå i någon vidlyftig granskning, rörande nyllan eller skadan af hemmansklyfningen, vill jag blott, med afseende på Sveriges egendomliga förhållanden, uttrycka den åsigt, att, till följe af vårt kameralverk, hemmanens indelning, den mängd onera, natura-prestationer och skatter, hvilka efter hemmantalet ut göras, klyfningen icke kan gå i oändlighet.
— Då jag är öfverlygad om, att denna fråga ännu många gånger på detta rum blir föremål för strid, innan densamma hinner utkämpas, tager jag mig friheten nprepa hvad jag förut nämnt, att jag, på sätt jag i min reservation lillkännagifvit, anser olämpligt och R.
St:r icke värdigt att, året efter sedan K. M., i öfverensstämmelse med R.
St:rs önskan, utfärdat en förordning, begära att densamma, som endast sedan sisth November månad varit tillämpad, måtte uphäfvas.
Jag har denna gången blifvit upkallad till följe af den af Gr.
Sparre begagnade argumentation, hvilken jag icke anser vara nyttig, aldra minst på' detta rum.
Gr:n har yttrat sin förvåning deröfver, alt cn Konungens Justilia:Canzler kunde yttra ett ogillande omdöme öfver en af K.
M. utfärdad författning.
Vi hafva på detta rum vid mångfaldiga tillfällen haft att glädja oss ät de innehållsrika och vigtiga uplysningar, hvilka högre embetsman lemnat oss, och vi skulle, om vi godkände den af Gr:n framställda'sats, att ordet icke finge vara fritt, vare sig alt det är för eller emot ett af K.
M. afgifvet förslag, hädanefter komma att derigenom tysta ned dessa embetsmän.
Den sorn hyser en sådan åsigt, gör bättre i att med allvar söka förändra vår representation samt vårt Riddarhus, än att framkomma med den grundsatsen: väl må vi utöfva vår representations-rätlighet, men vara tyste i afseende på de åsigter, som icke öfverensstämma med hvarje förslag, som Regeringen framlagt.
Jag tror icke att det vore rätt att så gå tillväga hos R. o.
Efter jag har ordet, anhåller jag blott att få svara på de af Gr:n framställda argumenter.
Gr:n håller sig egentligen vid den omständighet, att författningen i ämnet utkom sisth år, och att ur den synpunkten det icke vore rikligt att begära förändring uti densamma.