Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anser man möjligheten att ännu, genom tillgrepp af landtmannens kreatur och husgeråd kunna indrifva hronoutlagorne, såsom ett tfyllestgöi-ande bevis på en fortfarande välmå - $1$ Dm 21 Februarii. gra, då är allt tills vidare godt; men man m§J ste vät äfven betrakta svårigheten och följ-* derne af detta indrifvande: sedan några ut^- jnäcnmgsauctioner å stället blifvit utlyste, utan $tt någon köpare sig anmält, afiores det utpantade från flera ägare, till ett ställe utom orten, till Tingsstället eller närmsta stad, der bekantskapen och medlidandet icke afhålla egennyttan att begagna den betalandes nöd, der alltså hans effecter för en ringa penning afyttras; och der j4g af exemplet vet huru sturik dom en ko säljes för 6 R:dr 32 sk., en dragQxe för 7 R.dr 16 sk., Q. s, v* Om alltså dessa krampaktiga ansträngningar ära den febersjukes af vanmakt efterföljde kraftyttring, icke ett uttryck af helsotillStåndets jämna styrka; om det är de flestes enSkildtes individuella välstånd, som sammanlagde utgöra det allmännas, då nödgas jag med bedröfvelse förklara, att detta allmänna Välstånd, efter 3 å 4 års oupphörligt afty-J rtande, nu omsider, genom penningebrist, och Jandtmannavarors vanvärde, är bragt i själtåget.
Den fordom rike, och huru få voro icke dessa! kan nu hafva en jämn bergning, den förmögne är nedsatt till inskränkningar, och dessa hundrade , som tillförene ägde en måttlig utkomst, äro försänkte i nöd Hvarf man vänder ögat, ser man en ruinetad famille, en husfar som ramlat, eller, lutar till fall, en bonde, som för ett par hundrade Riksdalers skuld, nödgas lemna sina fäders gård, å en utnjätningsauction, för fjerndeln af värcbt? och Den 31 Februarii. 537 blifva Inhysesman å den jord, sorn upphämtat hans ungdomssvett och möda, å den jord han ämnade sina söner till arf.
Vid denna all manna skakning, kan icke den ene hjelp» den andre, icke fadren sina barn icke brodern sin bror; man står sjelf på en halkande fot man utsträcker biträdets hand, och , man följ r den hjelpte i fallet.
Possessionaten söker fördröja sin Otärd medelst publika lån, dyrköpta genom uppoffringar, långa resor och kostsamt vistande i Hufvudstaden; när de icke bekommas, eller blifva otillräcklige, är han, mer än lyck-* lig om han, äfven till underpris, får sälja sin egendom till en rik man, och sedan sjelf blifva Inspector; i annat fall, det vanliga slutet; Concui's.
Denna utväg, fordom högst sällsynt, och ansedd såsom en ensak för Handelscorpsen, hvars speculationer, beräknade på lyckans tillfälliga ynnest varit till deras natur af Större vansklighet, denna utväg är nu öfverflyttad äfven på landtmannens mindre vådliga yrke, och Plogen, detta idoghetens och oberoendets redskap, är icke mer något vapen deremot.
Så inryckas landet och småstäderna i samma hvirfvel af obestånd . och in vånarne kunna beqvämt delas i 2:ne Folk" classen en som gjort Cession, och den andra, sorn är invecklad deruti, Sjelfva upp-< bördsmännen oaktat Länsstyrelsens mäst vakande omsorger, bortföras af strömdraget, och dea isolerade egoisten så vida han har något Deri 21 Februa-rii, att försälja, är icke ens, inom förskansoirsgen af sin ohjeipsamhet, tryggad mot Fö* luster.
Och huru skulle det annorlunda kunna vara , i en tid, då ingen kan realiseta sina tillgångar, för att göra för sig rätt?
Klokhet i åt« gärder och redlighet i uppsåt, tjena då tillin' tet; ty mot döden är ingen ört vuxen.
Ansattes han af sine Oeditorer, skall han, utur stånd, att lå nya lån, utur stånd , att tili skäligt pris kunna sälja sin egendom, se den afytrad, utan oj ver skott, i en Concurs eller,på en utmätningsauction Sålunda såldes förliden sommar ett sextondels hemman i Saleby, Skånings härad af Skaraborgs
Län, med bördigaste jordmon för fyratio Riksdaler.
Om dea skuldsatte ock skonas af foglige borgenärer, skall årliga räntan af en ringa skuld, under sjunkna varupriser och bristande afsättning, »nedtaga afkastningen af det hela, och hang undergång följa i spåren.
Hvad skall det väl blifva af ett land, der hvarken löst eller fast, hvarken afkomst eller hufvudsstol kan realiseras, der en frivillig egendomshandel är ett miracie, der spannmålsprisen, lör hvad sorn möjeligeri kan säljas, nerfallit under hälften af det penningevärde, hvarpå vår sista beskattning grundades?
i Banken, och de publika Cassorne äga, genom lemnade lån, vår Svenska jord, och vi landtman äro endast de* jas förpaktare.
Denna fordom fria jord, ligger nu allmänt i pantförskiifningars band.
Åkerbruket är likväl Nationens hulvudnäring» Den 21 Februarii. 539 källan För Rikets skatter, beräknade pä synbar förmögenhet, källan för dess försvar genom Indelta arméen» och med ef t ord: pulsådern i Statens kroppj dess betryck visar redan den bedröfligaste verkan på alla andra näringar, på slöjder, haudel och allmän rörelse.
När landtmannen får sin Spannmål skäligen betald, handlar han hos köpmannen, sysaelsätter handtverkaren, ger daglön åt arbetaren, samt utvidgar kretsen för så väl deras, som sin egen verksamhet.
När hans skördar falla i vanvärde, och 6akna afsättning, hvem skall då köpa, eller beställa, eller betala? då uppstår, sorn nu, denna allmänna förlägenhet, hvars skri ljuda som modersmålet kring Rikets landskaper.
Gifve Gud att jag tecknat den med för starka färgor! men det är ty värr icke så, derom vittnar dagliga erfarenheten, derom vittna executionsmålens mängd.
Skulle och denna mängd nu hafva i någon mån affagit, bevisar det endast, att catastrophen är förbi, att en dödsstillhet fattat allmänna rörelsen, och att man icke mera lagsökes, sedan man allt förlorat.
Det är mig icke obekant, att här finnas män i hufvudstaden, hvilka anse landet i allmänhet lyckligt, och formens, det förlägen - 545 Den 2i Februarii. heten endast träffa t creditvinglare och okloka speculanter.
Nekom icke att sådane funnits, framkallade till verksamhet af en förledande coajunctur, och störtade med den; nekom ej heller att deras fall indragit i ofärd mången annan reel man) men erkännom ock, att orsa. kerna till dessa efemera varelsers brådskande fall äro just de samme, som med långsammare verkan, vållat den solide mannens förlägenhet och obestånd.
Dessa orsaker äro allmänt kände, Rörelsecapifalets hastiga förminskning, den deraf följande omöjligheten att kunna realisera fast egendom, och nu omsider, sedan ett par år, Spannmålens vanpris och osäljbarhet.
Om det tärande giftet af dessa olägenheter ännu later mindre sig känna i hufvudstaden, central-puncten för allmänna rörelsen, der aflöningen för en stor embetsmannacorps, der Kongl Hofvets lefnadskostnad , de rikes luxe, Tbeatrarnas utgifter, och utlänningens guld, ännu sprida den allt upplifVande penningen, om, säger jag, detta hjerta af Staten ännu äger nog af blod för sinapuls-i slag, så flyta endast några droppar deraf till Statskroppens aflägsnare delar, till dessa landskap, dem man stundom nog orättvist anser för endast underordnade verktyg, på deras fulla kraft beror likväl organismens bestånd) låter man dem med sina producerande näringar tvina bort och falla i vanmagt , skola uteblifna bidrag snart erinra om den sanning , att hufvudstaden är till för landet) men icke landet för hufvudstaden.
Den 21 Februarii, 541 Det är naturligt att penningelöntagaren
Och capitalisten älska en tid , då alla landtman» naproducter öfversvämma stadens torg och köpes till ett ringa pris.
Taflan af denna skenbara rikedom, kan ock lätteligen förblinda äfven en oegennyttig, om landets ställning föga kunnig stadsbo; han ser i denna varumängd i,dessa låga priser endast ett uttryck af fulla tillgångar dem han lätt förblandar med allmän välmåga, och anar icke att den arme landtmannen, som en annan Tantalus, under sjelfva öfverflödet lider brist.
Det är äfven i oeconomiskt afseende sant, att ”mennitkan lefveV icke allenast af bröd.” Under det jag beder Gud förskona fäderneslandet från hungersnöd och dyr tid , delar jag icke med en del rätt välmenande men också rätt kortsynta statsmän den tanken, att alla enkla födoämnen böra bekommas till ganska ringa pris.
I en stat af endast Lazaroner, skulle denna sats kunna vara god, om allt annat vöre inrättadt derefter; men hos oss galle i stället den satsen, att allt ytterligt är sfäldt vid gränsen af ett fel; hos oss der landtmannen, det vill säga hemmansägarn, vare sig Herre eller Bonde, måste bära statens största tyngder, der han, i Rikets flesta provincer, i saknad af andra näringar, måste endast genom försäljningen af dess öfverloppsSpannmål, åtkomma dessa millioner Riksdaler, som årligen från honom utgå; hos oss, säger jag, der all Bevillning, alla Contracter med Kronan, alla löner till embetsmän och tjenstefolk äro beräknade på det förra höga Spannmålspriset, och till största delen utgå i 45»
Den 21 Februariik penningar, der blir det förhållande påtaglig!J att när Spannmålspriset fallit till- och under hälften, måste landtmannen, för att åstadkomma dessa millioner, försälja ett dubbelt qvantum Spannmål: hvar skall han väl taga den ? ett ymnigt år, sällsynt bland oss, kan göra större skörd, men ger den icke dubbelj de medelmåttige lemna blott ett vanligt öfverskott.
För att komma upp till årets utgifter, måste han inskränka resten på sin consumtion det vill säga: lida brist, kanske svälta sig fram.
Så skall han, med himlens välsignelse under 6ina händer, kämpa mot nöd, så blir han skuldsatt, så utmätes hans lösöre-bo, så måste han lemna sin jord, den ingen kan köpa an-; norlunda, än till vanpris.
Se här grundvig följderna af den så kallade Goda tiden', må man icke invända, att med Spannmålspriset, faller äfven landtinannenä produetionskostnad.
Tjenstefolkets löner äro det äfven, gåtan är lätt förklarad: torparen och inhysesmannen, som endast med en dräglig capitationsafgift skattar till det allmänna, som i högst ringa mån behöfver den contanta penningen, utan endast de i vanpris fallna, lätt åtkomliga varorna begagnar tillfäl-j let att göra sin lefnad beqväm, behåller hemma sina arbetande barn, korslägger sina egna händer och offrar åt den ljufva lättjan.
Den 21 FeLmari i, 453 den för dagen lejde arbetarn: några dagars möda. ger honom Spannmål, det vill säga föda , för hela veckan.
Att arbeta, när det icke för dagen behöfs, anser han ändamåls-iöst.
Den skattdragande hemmansägaren nödgas alltså med lika penningekostnad köpa sig de biträdande händer hans yrke fördrar, och dem han följakligen nu liqviderar med två tunnor Spannmål, i stället för en, medan nationens arbetskraft förlamas och slumrar bort, inom dtn folkclass, der behofvet är enda impulsen för nyttig verksamhet.
Kastar man ögat åt en annan sida, för att granska om icke dessa låga priser på lifvets första behofver lifvat handtverkerierna och uppfylt våra verkstäder med fördubbladt antal arbetare, hvad finner man väl? jo! ett alldeles motsatt förhållande: mästare utan beställningar, och föjaktligen verkstäder, med en åtminstone till hälften inskränkt personal.
Frågar åter menniskovännen om icke dessa lätt åtkomliga födoämnen, medfört den moraliska nytta, att minska tjufnader, så nödgas vi svara honom, med blygd öfver vårt slägte, det ingen tid af nöd varit mera diger 544 Den 21 Februarii, på dessa brott.
Medan fängelserna äro upp^- fylide af slike missdådare, och styrelsens verksamhet således fullt rättfärdigad, har man hort föröfvas rysliga lnbrottsstölder stundom med öppet våld, hört menniskor lemnäs halfdöde i deras boningar, hört mord och plundring å öppen väg.
Allmänna säkerheten, denna dyrbaraste samhällsvinst, har varit till den grad hotad, att Landets Vaksamme
Höfding måst föreskrifva eller tillstyrka extra ordinarie Skyddsmedel, såsom vakter vid broar och vägskdlnader, nattvakter vid Byar och Gårdar j laddade skjutgevär, ridande patruller m. m.
Under det man sålunda kan taga för afgjordt, att tjufnadsbrott åtminstone icke förminskats genom det laga spanrnålspriset, finner man, ty värr! att ett annat moraliskt ondt, derigenom tilltagit.
Jag menar fylleriet hem* ma i huset.
Den Landtman sorn är begifven på denna osedlighet äger i spanmålens vanvärde en »lags uppmuntran dertill
En half tunna säd gäller så litet, man har mycken njutning deraf, om den förvandlas till bränvin och dranken användes till kreaturen med nästan lika fördel, som sjelfva säden.
Erfarenheten visar att det är en slags högtidsdag för värden och de närboende, då tillverkningen klaras, och dessa husfäder, för svaga att emotstå tillfällets frestelse, hvilka förr kanske hvarannan månad, vid en färd till Staden, återvände derifrån något välfägnade, de lulla ntt Den 2i Februarii.
545 jämt och opåtaladt hemma vid deras hvardags, rus. Följderna af ett sådant lif, ledande till moraliskt, fysiskt och ekonomiskt förderf, äto för väl kände, att behöfva upprepas.
Från hvilken sida skall mati då söka ettforsvar för dessa låga spanmålspriserP Sjelfva Tiggaren vinner ej dervid; villigt räckes honom allmosan af välståndets hand; men vid egen förlägenhet hårdnar hjertat för andras, Och ohjelpsamketen blir stundom en pligt.
Af hvad jag nu haft äran utveckla torde det vara utan gensägelse, att spanmålens vanvärde och osäljbarhet är ett landsförderfligt förhållande; att det undergräfver åkerbrukets och med detsamma allmänna rörelsens lif^ att denna ställning är vår; att ingen ting kan realiseras; att förlägenheten stigit till sin höjd; och att denna spänning mäste upphöra, eller ock allmänna välståndet, och sådant i skötet af det djupaste fredslugn och under den fri» constitutionella Styrelsens lifgifvande
Spira!
Det onda är kändt , men hvar finna ett cofrectiv deremot?
— Visserligen vore en minskning i skatter-i ne, i den mohn Statens behofver det tillåta, en högst önskvärd sak; men jag vågar icke hoppas den så betydlig, att allmänna förlägenheten derigenom skulle kunna häfvas.
Pr. i Band, 35 S4 6 Deri 21 Februarii.
Financen ar för mig, som Landeman, ett okändt fält; men det synes mig betänkligt, att begära frän Banken, till Rörelse-Capitalets ökande, en större Sedelstock, i en tid, då den utelöpande tros sakna hypothek, eller åtminstone ej kan inlösas.
Att låta dessa Sedlar utkomma i låneväg, skulle dessutom vara, att än ytterligare skuldsätta vår redan nog graverade Svenska jord.
Att undanrödja all Magazinslnrättning och lemna spanmålshandeln obegränsad åt enskildtas speculationer, skulle, måbända, under ani dra förhållanden än de nuvarande, kunna sättas i fråga, såsom ingående i den stora och äfven af mig varmt hyllade idéen om allmän näringsfrihet; men, generella theorier i statsekonomien, äro vådlige att antaga.
Tid och omständigheter göra undantag och modificationer högst nödvändiga- Skulle det vara klokt att äfven nu, efter gammal vana, springa öfver från den ena ytterligheten till den andra; skulle det vara väl betänkt, att från en Magazinslnrättning, som så länge den ägde penningar, uppköpte vår Säd, stundom till öfverdrifne priser, till alltid vacklande och ofta hvar fjortonde dag förändrade priser, hvarigenom alla enskildta speculationer vändes från denna handel, skulle, säger jag, det vara klokt att från ett sådant tillstånd, kasta Landtmanm-intresset hufvudstupa i den private köparens hand?
Jag frågar hvarje ärfaren man, sorn känner Handelns lynne, att begagna conj Den 2i Februarii, 54? juncturen, som kanner att all ting faller så lågt det kan falla, som kanner närvarande till. gång på spanmål oell brist på penningar, som känner, att utan penningar existerar ingen handel, utan dem ingen täflan, intet lif, äfven i den mäst fria rörelse, jag frågar, om det äc i en sådan tidepunct den vacklande Landtman-) nen , med Statsbördan på sina skuldror, bör lemnäs utan stöd, för att störtas i armarne på den enskildta vinningslystnadens godtyckliga behandling, och om det icke, i en tid som denna, skulle vara, att lemna Spanmålshandel!! som monopoltum, åt några få penningemän?
Det är en känd sak, att i många af våra Småstäder, finnas inga Handelsmän; de hafva rara-) lat, och deras förra Bodbetjening, med ringa förlag, ringa credit, kämpande mot penningebrist och trög afsättning, drifver mer en slags commissionshande], än någon på egen solidi— té grundad rörelse.
Det vere slika Grosseurer, som skulle täfla om, att till skäligt pris handla vår Säd, denna vahra så svår att träns? portera, så tiögsåld, att den stundom fordrar flera års förlag, det vöre dessas fyllda Magaziner, som vid dyr tid och hungersnöd, skul. le öppna sina portar, för att rädda medborgares lif, qvarhålla inom landet vårt guld och sälja, utan öfverdrifven vinst!
Hvilken inser ej, huru detta skulle vara, att förflytta oss som ordspråket lyder, utur askan och i elden* Till f?ijd af dessa framställningar, dristar 54* Den 21 Februarii, jag i stället föreslå en Magazinslnrättning i stort.
Menade jag med Magazinslnrättning en sidan, som den nuvarande, då borde min framställning väcka motvilja.
Hvem inser icke briVerna dervid,* och huru den, utan gagn för Landet, sjelf arbetat på sin ofärd, med sådan framgång, att den troligen ej öfverlefver innevarande Riksdag?
Många allvarliga anmärks ningar, vore dervid att göra, dem jag för denna gång femnar å sido, under ärkännande det saknaden af kloka och bestämda instructioner, haft stor del i det onda.
Men om ofullkomlighet år ett vilkor för alla menskliga inrättningar; om endast ärfarenheten förmår pröfva rätta värdet af våra teorier, och om det är just från sina misstag den dödlige bör söka utveckla en större fullkomlighet; så hafva vi ju i detta ämne redan genomgått vår Skola, och kunna ju undvika de kända klippor, hvarpå vi förut strandat.
Jag menar alltså en annan, helt annan Magazinslnrättning, grundad på enkla principer, försedd med bestämda instructioner, oberoende, inom sin verkningskrets, af all annan makt, än Rikets Ständers, och underkastad dess Revisores årliga granskning.
Med det dubbla ändamål, att förekomma å ena sidan spanmålens vanvärde, och å den andra dyr tid, skulle detta Verk stå, med den stora Balancen i sin hand, för att köpa, sä fänge säden ärbjöds för ett visst bestämdt lågt
Den 21 Februarii, 549 pris, och för att sälja, då den till en viss grad uppsteg deröfver.
Båda ytterligheterne .skulle härigenom undvikas; Landtmannen vara säker om afsättning,'och känna sitt minimum; den köpande tryggas mot hungersnöd, och veta ett maximum; och spelrum, emellan dessa fixerade puncter lemnäs åt de enskildta speculationerne.
Under goda år, skulle vi fylla våra allmänna Magaziner, under de svåra, vara oberoende af Utiändningen, kanske tjena honom med vårt öfverskott, och indraga i Landet hans guld. eller hans vexlar.
Nu hör jag från alla sidor den frågan: hvar skall man få em fond, som mäktar bära detta företag, då Banke» ej bör anlitas, dess Sedelstock icke ökas?
Jag svarar, att vahran sjelf kan ju vara fonden, och garanterade beviser öfver dess insättning vara betalningen.
Här finnes denna vahra i alldeles lika mängd med Attesterne öfver dess deposition.
Han uttog den då, och återlemnade Attesten, som med det samma vore realiserad.
Utrikes lära välkände enskildta personers och privata Bankars Assignationer £
Den 21 Februarii. hvarandra, vara än mergängse; hvarföre skulle då icke Magazinslnrättningens, eller om man så vill säga, ÅkerbruksBankens
Man är här fullt säker, att intet blad af dessa Attester finnes, som icke utgått för en motsvarande valuta, en valuta, sorn näst de ädla metallerna, tycks vara det säkraste, det användbaraste hypothek, så länge menniskor vilja äta, så länge missväxt och krig icke flyktat från jorden.
Emot all möjlig förlust, hvilken, vid tillräckliga controiler, endast kunde uppkomma genom någon partiel eldsvåda, ägde man att ställa Rikets Ständers garantie, äfvensom man på förhand kunde bereda sig ett värn deremot, genom någon ringa årlig afgift af hvarje Hemman, samlad i en Gassa, och växande flenorn utlåning emot ränta.
Vid hvarje lagtima Riksdag, d. v. s. hvart s:te är, kunde Verkets ställning af Ständerne sjelfve öfverses, och otn man så fann för godt, allmän realisation verkställas, så snart spanmålen någonstädes gällde någorlunda högt.
Må man icke möta mig med det hjernspcket:
Öfverprodnction, likasom vi ur Naturens skattkammare alla år hade löfte om en lika skänk; må man icke rädas, att under loppet af mångå efter hvaran följande goda år, våra Magaziner skola öfverfylla®, samt dess attester öfversvämma oss3 och genom mängden Den 21 Februarii. 551 falla i vanväde.
Har man då glömt att vi bebo ett land vid nordpolen; att söderns sol icke glöder öfver våra åkrar, att sällan tre, aldrig lern goda år följt hvarandra efter?
Konung Pharao afskräcktes icke för sju.
Han ansågs då, må hända, af mången för en tok, men de kommande sju magre nöten gjorde honom till en vis man.
Må vi då icke som flugan glömma, att det en gång blir vinter; att missväxt och krig någorstädes i Europa, sällan länge uteblifva; att en klok hushållare, vid tillfälligt öfverflöd grundlägger en besparing för tillfällig brist; att Spannemål om våren år 1820 ännu stod högt, och att sedermera våra norra provincer behöft anlita utländningen, derest de icke genom våra egna upplag kunnat räddas från hungersnöd.
Det skulle vara en skön hugnande syn, att se Fäderneslandet på en gång evärdeligen tryggadt mot hungersnöd, och mot behofvet af utländsk spanmål.
Än mer, att se detta nordliga land, genom sin odling, genom sina besparda förråder, komma i tillfälle, att vid andra Folkslags krig eller missväxt, kunna afyttra sitt öfverflöd till mildare Zoner, emot ett pris, som den höga Coursen skulle göra ganska fördelaktigt.
Det skulle höra tillstorverken af Carl Johans tid, att se
Sverige förvandladt från en spannmålsköpandc till en säljande
Stat — hvem känner icke sitt bröst vidgas vid denna tanke?
Att dessa millioner sedelmynt, med syn - 552 Dm 21 Februarii,, bär och flyttbar fond, skulle inom landet upp, häfva förlägenheten i allmänna rörelsen, skulle återgifva den lif och verksamhet, skulle 6ätta hemmansä gate i förmåga, att bära Statens skatter, att till skäligt pris afyttra sina skördar, och äfven, om han det önskar, att kunna finna en köpare till sin jord, vore emedlertid den lörsta och af behofvet högt påkallade vinsten af denna Inrättning, sorn, h vilande på egen grund, icke skulle åstadkomma den ringaste linnanciella oreda .
Ett närmare utvecklande af ämnet i dess organiska och reglementariska delar, blef för denna gång allt för vidlöftigt; må det likväl tillåtas mig erbjuda en och annan grundsten, till byggnadsämnen fÖr cn skickligare hand, såsom: j:o.
Att olika uppköps och salupriser borde bestämmas i olika sädesrika provincer, jämförligtvis dem emellan, efter ledningar af liera åts markegång i hvarje ort.
Att uppköpspriset i Westergöthland torde böra biilva, för Råg 8 R-dr, Korn 6, och Hafre 4 R:dr, eller, om man ansåg detta för högt, för Råg. minst 6 R;dr, 33 sk, Korn 5 och lia Ira 3 R:dr 16 sk. allt räknadt efter otorkad säd, och i förhållande mer för den torra.
Försäljningspriset borde lämpas efter inköpspriset, till ungefär 2 R;dr mer på tunnan ; detta vare dock blott förslagssvis sagdt, till sakkunniges vidare jämkning.
Den 21 Februarii, 553 3:0 Att
Inrättningen aldrig utlemnar spannmål annorlunda, än mot contant betalning, utur flera klara och af erfarenheten bestyrkta skäl. 4:0, Att Inrättningen icke befattar sig med bränvinsbränning, som skulle leda till inveckling af denna stora machins enkla sammansättning, och dessutom intränga å de en-* skildta näringaroes bana. 5:0.
Att den deremot skulle vara försedd med en egen torkinrättning vid upplagsstället inom de skoglösa orter, der enskildte landtman ej kunde sjelfve verkställa sädens för en längre Magazinering oundvikliga torkning. 6.0.
Att den nya Magazinslnrättningen, Utan att tor öfrigt inblanda sig i den gamlas Utredning, genast sattes i ett kostnadsfritt begagnande af alla de byggnader, förvaringsrum och torkhus, som icke behöfdes för Kongl. Maj:ts och Kronans uppbördsspannmål.
Gamla Magzinslnrättningens nu varande
Men — det är tid att sluta en framställning, redan för lång för åhörarnes tålamod, kanske för kort för ämnet.
Dess vigt skall dock med värma omfattas, inom denna vördnadsvärda samling af ett högre ljus.
Med glädje skall jag se mitt förslag öfverträffadt 554 Den 21 Februarii, af något bättre, emedan det blott anstår mästaren, att, såsom en annan Pygmalion, förälska sig i sitt verk} hvad jag dock med visshet vet, är att jag icke misstagit mig öfver graden af det onda; och om det anstod mig, att på detta vördnadsbjudande rum orda om något så ringa, sorn mig sjelf, skulle jag tillägga, att min framställning af landets nöd, icke är genljudet af någon egen.