Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den yttre porträttlikheten var åter-gifven med en förvånande träffsäkerhet, men i detta yttreframlyste också det afbildade föremålets karakter på ett sätt som kanske sällan lyckas inom skulpturen.
Alla som sågo dessa byster intogos af beundran för den käcke konstnären som vågat sig på ett så naturträffande behandlingssätt.
Men det finnes personer hvilka, om de äfven sjelfva ej kunna frigöra sig från det gripande intrycket af det sanna, dock icke våga lita på sig sjelfva i det afseendet, emedan man för länge sedan lärt dem, att sanningen i det eller det särskilda fallet icke har något att betyda, utan att.
hon måste underordnas allmänna, evigt oföränderliga lagar som kallas skönhetslagar och som gifva de noggrannaste föreskrifter om hvad inom konst är tillåtligt eller icke, lagar som reglera allt och förelägga måttet för konstnären.
Härtill skall du gå, men ej vidare!
Se på de gamla, studera de gamla, följ de gamla!
Men de som tolka dessa lagar glömma att erinra om den lilla omständigheten, att de gamla just sjelfva på det nogaste följde naturen sådan de sågo henne och att de alldeles icke satte i hop bilder “ ur djupet af sitt medvetande ", konstruerade utan lefvande förebilder.
Det är en liten erinran som de hvilka djerfvas kalla sig “ idealister “ icke borde glömma.
De “ gamla “ framstälde icke i bildhuggarkonsten en qvinna i hatt med fjädrar och med en slöja öfver halfva ansigtet.
Det kan ej nekas, men sådana qvinnor såg man då hvarken i Grekland eller Italien.
Hade de i verkligheten uppträdt så utrustade, så hade nog de “ gamla “ afbildat dem på det sättet, derom kan man vara öfvert.ygad.
Men damen med det leende ansigtet?
Det är ju mot alla regler för för det plastiska lugnet!
Derpå kan konstnären helt enkelt svara: bokstafven dödar, men anden gör lefvande!
De som icke våga gå utom den gamla iexan predika, att konstnären “ fixerat ett momentant ansigtsuttryck “ — så stod det att läsa i Posttidningen, •icke skrifvet af tidningens vanlige konstanmälare.
Den som vet, att konsten icke får bedömas efter minneslexor, utan etter lefvande lifvet, och sett * detta konstverk af hr Fallstedt vet också, att han der-
6uti gjort en hel, beundransvärd karaktersskildring, hvilken aldrig framkommit, om han modellerat efter gamla lexor, i stället för efter naturen.
Hr Fallstedt har mod att vara sannr fruktar icke att tolka naturen sådan hon är.
I denna sin trygghet kan han göra så många leende hufvud som han.
råkar på — leendet har lyckligtvis icke ännu flytt ur lifvet
— och sjelf kan han le åt de der gamla herrarne som hafva sin skönhetslära på vissa hyllor och i vissa fack, noggrant “ etiketterade " och numrerade för att tagas fram, när ett omdöme i konst skall afgifvas, då de se efter, om konstverket passar riktigt in på nummer tu eller sju eller om det alldeles icke passar in på någon hylla, i hvilket fall det genast förklaras odugligt.
Konstnären kan gerna leT om gubbarne (gubb åldern kan stundom infinna sig mycket tidigt, kanske till och med vara medfödd), taga honom sjelf i upptuktelse och förklara honom vara en moraliskt dålig person, såsom man sett vid granskningen af literära konstverk.
Är han sann, förstår han att uppfatta lifvet sådant det är och framställa det i dess friska ursprunglighet inom konsten, så är det likväl han som triumferar, och hans namn lefver i aktadt minne långt efter det etikettgubbarne äro för alltid glömda.
Jag nämde i förbigående om en klandrande anmälan i Posttidningen af Fallstedts porträttbyster.
En tid derefter kom en ny anmälan i det bladet, och den gången af dess vanlige konstgranskare C.
N., d. v. s. professor Nyblom.
Då vederfors konstnären full rättvisa.
Något annat var ej heller att vänta från en person, hvars teoretiska studier icke fått ligga och multna på hyllorna, utan hållits vid lif och drifvits framåt af ständigt aktgifvande på nutidens konstföreteelser, af den skarpa blicken och den friska lifsåskådnin-gen hos en verklig personlighet.
Hvad professor Nyblom erkännande uttryckte var otvifvelaktigt ett alster af hans egen uppfattning af sanningen i naturen och konsten, men det var också ett fullständigt uttryck af den allmänna åsig-ten.
Det är sådana konstverk som Fallstedts porträttbysterhvilka draga folkets intresse till sig och hålla det fangsladt för alltid.
Om våra konstnärer i allmänhet utstälde sådana liffulla .arbeten, ‘ skulle deltagandet för konsten, till och med bildhuggarkonsten, otvifvelaktig visa sig helt annorlunda än nu och kanske till och med förmå öfvervinna en hel del af de många, af mig här ofvan uppräknade hindren.
För att intresset för konsten må varda lifligt, fordras att konstnärerne också framställa lifvet och icke hålla sig till döda abstraktioner.
“ Det är då en gräslig otur, nu har jag varit flera år i Konstföreningen och har icke vunnit en enda tafla! “
Så klagär kanslirådet X., grosshandlar Y. och brukspatron Z. jemte många flere “ konstvänner “.
Hvar och en af dem har råd att köpa sig ett och annat konstverk hvart år, men det faller dem aldrig in.
“ Hvarför skulle vi då ha Konstföreningen?
" säga de.
De anse sig uppfylla allan rättfärdighet såsom konstälskare, då de betala 15 kr.
För den summan göra de anspråk på stora dukar med mästerverk.
Somliga anse 15 kr.
för dyrt, fly Konstföreningen och låta skrifva in sig i Föreningen för nordisk konst, der de med 10 kr.
slippa ifrån konstskyddarskapet.
Är man.
en alldeles ovanligt varm konstälskare, så går man in i bägge föreningarna, summa 25 kr., men då har man också visat, att man ej skyr några uppoffringar.
Det är hvad konstföreningarna i Stockholm uträttat, och dylika föreningar på andra orter i Sverige äro kalkerade på de stockholmska.
Göteborg torde vara det enda ställe i fåderneslandet, der konstverk, åtminstone i något nämvärdt antal och till nämvärda pris, köpas äfven utom konstföreningen.
Göteborgame ha råd till det, säger man, och det är nog sant, men det är icke sagdt, att alla som “ ha råd “ derför bekymra sig om konsten, I Göteborg bruka till och med enskilda personer utgifva ganska storasummor icke blott för att pryda sina egna bostäder, utan för att öka de offentliga samlingarna.
“ Bara skryt!
Hvem kan ransaka hjertan och njurar ens på en göteborgare, men äfven om det vore bara skryt, så är det ett skryt med bra vacker påföljd.
Om skryt aldrig kan vara aktnings-värdt, så torde det dock i detta fall bestämdt vara efter-följansvärdt.
“ Jag önskar att de vore rackare allesamman ", sade presten, som för en förrättning i mästermannens eller rackarens familj fått en oväntad, hederlig vedergällning.
I Stockholm köper man i allmänhet icke taflor.
Man vinner dem, i fall lyckan är god.
I annat fall är man utan eller också går man pä en konstauktion, på hvilken “ icke uteslutande underhaltiga " arbeten från Tysklands tafvel-tillverkare hållas till salu, och man är kanske nog lycklig att för skapligt pris komma öfver en tafla med “ namn " — i katalogen, och med ram.
För öfrigt finnas taflor alltid på Norrbro, och här och der säljas under hand " olje-målade “ taflor.
Marknaden är således väl försedd och prisen i allmänhet “ facila “.
Men konstnären, den verkliga konstnären, hvad har han för markfiad?
Ingen annan än den som skimrar i det mycket svaga hoppet att någon enda gång få sälja till staten.
För öfrigt får han hålla sig till konstföreningarna.
Men i dessa är det stark trängsel.
Der trängas icke blott konstnärer af olika slag och förmåga, och den mindre förmågan har stundom lika goda utsigter som den större, utan der kräla om hvarandra hela högar af dilettanter, en massa perditionis, som det heter i teologien, hvilken skulle vara hemfallen till fördömelsen, om det icke funnes en långmodig och nådig, gudamakt, annars kallad flertalet af inköpsnämden, som läte nåd gå för rätt, d. v. s. trampade all rätt under fötterna och köpte hvad dessa dilettanter utan all blygsel utbjuda.
Hvilka synder ha icke konstföreningarna begått!
Hvilket tungt ansvar hvilar ej på deras skuldror, gnager icke, eller borde åtminstone gnaga deras samveten, i fall de hanågra.
Det är en gammal, mångårig medlem af en konstförenings inköpsnämd som bekänner detta, och han söker alldeles icke.
ursäkta sig sjelf.
Ty hvar finnes ursäkt i det fallet?
Nämden är solidarisk, och det vore fegt att söka kasta skulden på några medlemmar och frikänna andra.
Vi må alla vidkännas hvad som beslutats i allas namn.
Den enda mildrande — om något kan vara mildrande i det fallet — omständigheten är, att inköpsnämden handlat på god tro, ansett sig handla rätt, då den för godt pris handlat till sig, till föreningen, en hop odugligt skräp, blandadt här och der med ett enda förtjenstfullt arbete.
Okunnigheten och illviljan påstå naturligtvis, att inköpsnämden är partisk, begår mannamån, afsigtligt gynnar en på en annans bekostnad, och nämden får vara glad, om hon icke helt enkelt skylles för att låta köpa sig.
Sådant der får man underkasta sig, då man af 150 utbjudna arbeten icke kan köpa flera än 15 eller så omkring.
En tiondel är nöjd, nio tiondelar svära ve och förbannelse och tveka icke att framkasta de svartaste beskyllningar.
icke för hvad nämden ej köpt, utan just för hvad hon köpt söm hon rätt många gånger borde känna samvetsqval, ty hon har genom sin beskedlighet,, sin önskan att uppmuntra likt och olikt, gjort stor skada.
Hade icke konstföreningar funnits, skulle vårt land ovedersägligt hafva haft betydligt färre antal konstidkare än nu, men det hade då också ganska visst haft långt flere konstverk.
Det är det lilla, det futtiga och fnaskiga som konstföreningarna uppmuntrat.
Det är personer som aldrig bort tänka på konstidkande som dessa föreningar dragit från andra yrken och inbillat, att de verkligen vore konstnärer.
Föreningarna ha icke råd att köpa riktigt värdefulla konstverk, ty sådana äro dyra, och derför hälla de sig till de dåliga, på sin höjd till medelmåttorna.
Sannerligen är det icke ett sorgligt tillstånd tör kon * sten i ett land, der staten gör mycket litet, de enskilda ungefär ingenting och konstföreningarna hålla sig blott tilldet lilla, se mera på antalet af de vinster som skola utlottas än på deras beskaffenhet.
Det borde dock vara de förenade krafterna som skulle kunna uträtta hvad den enskilde ej förmår.
De kunna skaffa utvägar att värdigt löna den konstnär som sträfvar till ett högre mål.
Men hafva konstföreningarna ens försökt att verka på det sättet?
Skulle t. ex. Stockholms konstförening, i stället för de 80 eller 90 vinster, som nu mer årligen inom föreningen utlottas, vilja nöja sig med 4 eller 5, i fall dessa voro konstverk af högre värde?
Visst icke, ty om också, hvilket dock kan vara tvifvel underkastadt, flertalet inom Konstföreningens inköps-nämd vore villigt att främja konsten på det enda verkligt gagnande sättet, så godkändes detta icke af föreningsmed-lemmarnes flertal.
De flesta af dessa medlemmar vilja hellre se möjligheten ökad att sjelfva vinna ett litet medelmåttigt eller rent af underhaltigt stycke * än veta, det man gör konsten en tjenst genom att afvisa större delen af de många dussinarbetena och samla sin inköpsstyrka på några få värdefulla konstverk.
Detta vet inköpsnämden och anser pligten fordra att också handla derefter.
“ Vi måste hafva många vinster vid utlottningen “, heter det.
Det är det förnämsta, ofta det enda syftemålet.
När så tillgår inom Stockholms konstförening, hvilken onekligen är den kapitalstarkaste i riket, så kan det icke gå till på annat sätt inom landets öfriga konstföreningar, ej ens inom Göteborgs.
De små föreningarna här och der i landsorten äro ett ännu värre förderf för konsten.
Deras uppgift är sannerligen icke att gagna konsten, utan att för billigt pris skaffa medlemmarne några små väggprydnader, hvilka dock icke äro af prydligaste slag.
På detta sätt fostras öfver hela landet en dilettantism eller på sin höjd ett konstförenings-måleri (om skulptur är högst sällan fråga), som ej kan annat än ‘ verka skadligt för det verkliga konstnärskapet.
“ Hvad skall eder son bli? “
“ Artist! “ “ Månne det föder sin man? “
“ Jo, jo men!
Han får sälja till konstföreningen i X., som betalar honom 50 kronor för en tafla som han målar på en vecka.
Förut var han i skomakarlära, men då för-tjenade han knapt tiondedelen, och fick ändå slita ondt. “
Det är på * det viset konstföreningarna fostra “ artister ".
Men skulle, invänder möjligtvis menniskovännen, den medelmåttige konstnären då ej ha rätt att lefva?
På den frågan måste de som akta konsten svara: Vi se ingen nödvändighet för honom att lefva — på ett område, dit han icke hör.
Det fins väl flere lefnadsvägar än konstens och i synnerhet än den som leder till konstens missbrukande.
Man kan vara en mycket duglig skomakare, bankdirektör, hökare eller expeditionschef, men en ganska oduglig konstnär.
Det är konstföreningarna som hafva på sitt samvete att ha från skomakarlästen, finansväsendet eller boddisken ryckt ganska skickligt folk som kunnat gå långt inom dessa yrken och främja den allmänna välmågan, under det de ej heller åsidosatt sin egen, medan de deremot såsom “ artister " föra ett ganska bekymmersamt lif utan glädje för sig sjelfva eller andra.
Konstföreningarna kunna ju ej 4taga sig att föda och kläda dem och betala deras tvätt.
Föreningarna “ uppmuntra " dem, d. v. s. köpa ett eller ett par år deras croutes, men de kunna ej hålla i dermed i årtionden.
Snart komma andra, lika dåliga, som också skola “ uppmuntras “, och då lemnas de förut uppmuntrade utan hjelp.
Om man också skulle lemna de små konstföreningarna i landsorten i orubbad njutning af deras inbillade nytta, kan man deremot icke underlåta att beklaga, det en så stor förening som den stockholmska ej gör något mer för att främja en högre sträfvan inom konsten.
Hvarför fram-stäldes icke det på föreningens femtioårsfest i år?
Der talades vidt och bredt om det gagnrika och välgörande inflytande föreningen utöfvat inom de vidaste kretsar, och man yfdes öfver de 3,288 konstverken (huru många af demäro verkliga konstverk?
) som inköpts för en summa af 638,194 kr., liksom man med sjelfbelåtenhet framhöll, att ledamöternas antal stigit från 300 till 2,000.
Skåden omkring er i landet och svaren ärligt på frågan: har konsten verkligen främjats i samma mån som konstföreningsmedlemmarnes antal tilltagit? ’ Är det verkligen konstföreningarnas förtjenst, om konsten under det halfva århundradet gjort några framsteg?
Äro dessa föreningars “ civilisatoriska roll “ i sjelfva verket så betydelsefull?
Hvad var det konstakademiens direktör, grefve G. v. Rosen sade?
Jo, “ hur mången gång har väl icke i undangömda bygder den genom konstföreningarna föranstaltade tillförseln af konstverk väckt till lif slumrande, omedvetna anlag, hvilka eljest för alltid blifvit oupptäckta, och hur ofta har icke sålunda en enda liten tafla, en statyett eller ett kopparstick utgjort det ringa frö, ur hvilket sedermera uppspirat de rikaste och yppigaste skördar!
Det är vackert sågdt, skada blott att det icke är lika sant som vackert, ty i det af grefve v. R. åberopade fall lära konstföreningarna väl icke ha skapat några verkliga konstnärer; det * fordras nog något mera än åsynen af “ en enda liten tafla, en statyett eller ett kopparstick * för att bereda jordmånen för de “ rikaste och yppigaste skördar “.
Det måste väl ej heller i sjelfva grefve v. R: s egen tanke hänga så rätt till samman med den “ civilisatoriska rollen “ y enär han vid samma tillfälle, Stockholms Konstförenings femtioårsfest, målade föreningens framtid och då uttryckte den åsigt, ‘ att föreningen bör upphöra att vara en “ välgörenhetsinrättning “ för att i stället kunna rikta sin uppmärksamhet, uteslutande på den konstnärliga delen af sin mission.
“ Inseende, att föreningen till sin hufvuduppgift bör hafva att hos allmänheten väcka, utbilda och underhålla känslan för det skona inom konsten, skall den afstå från att, som ofta förr varit fallet, till följd af en missuppfattad menniskovän-lighet uppamma ett slägte af dilettanter, som undandragits en långt förmånligare verksamhet på andra kulturområdeneller inom industrien.
" De der orden äro icke blott vackrat utan framfor allt sanna, och det är för den fosterländska konstvännen en glädje att höra dem uttalas af den som har ett så stort inflytande på vårt lands konstförhållanden.
Det vore önskligt, att den der framtidshägringen redan nu vore verklighet, ty går man ännu några årtionden fram i samma riktning som hittills och köper i konstföreningarna blott för att " uppmuntra ", utan att fråga efter om denna uppmuntran är förtjent, eller endast af barmhertighet, emedan det är “ synd om “ den eller den personen som företagit sig att klottra på papper eller smeta på duk, så är fara för handen, att vi förderfva hela vår konst — om vi någonsin haft någon — eller omöjliggöra uppkomsten af en sådan.
I Stockholm har man icke nöjt sig med en konstförening (uttalas äfven: konstförnedring), utan ansett sig behöfva två.
Den andra i ordningen, “ Föreningen för nordisk konst “ var länge icke annat än de “ refuserades salong “, der man för vrakpris köpte hvad den större och äldre föreningen försmått och hvars utställning sällan eller aldrig besöktes.
Förhållandet är nu mera något annorlunda sedan Förmeningen för nordisk konst skaffat sig en bättre utställnings-lägenhet, alldeles in på näsan af Konstföreningen, höjt års-afgiften, doGk ännu underbjudande medtäflaren, satt i spetsen en snillrik konstnär och varm konstvän samt inflytelserik konstledare och lärare, hvilka alle samman äro förenade i grefve G. v. Rosens person, och antagit en rask och verksam konservator, landskapsmålaren Hjalmar Sandberg.
Nu skola de två föreningarna täfla, och det inbillar en och annan konstnär sig vara alldeles ypperligt för “ marknaden ", en mycket farlig inbillning.
Följden är icke någon annan än att krafterna splittras.
Om dessa små föreningar handlade i konstens intresse, så sloge de sig tillsammans och verkade med gemensamma krafter.
Då kunde möjligtvis något godt kunna åstadkommas, förutsatt naturligtvis, att den grundsats efter hvilken inköpen bedrefvos icke längre vore- barmhertighetens eller den fåkunniga uppmuntran afalldeles opröfvade nybörjare eller redan tillräckligt underkända dilettanter.
Men så som det nu är, verkar ingendera föreningen något godt.
Huru skola de “ konstverk4 * se ut som förvärfvas efter omkring 100 kr.
stycket?
Det är ett pris som måste anses för medelpriset i Föreningen för nordisk konst, hvilken vid sina uppköp kostar på, sig ett par tusen kronor för att förvärfva tjugu arbeten.
Då anser Stockholms Konstförening konsten åtminstone något mera värd, ty hon plägar vid hvarje inköp betala fyra eller fem tusen kronor för ofta mindre antal arbeten, och använder årligen några och tjugu tusen kr.
på inköp af åttio eller nittio.
Om de bägge föreningarna sloge sig till samman och leddes af konstförståndiga och konstälskande grundsatser samt icke köpte i tiotal, utan i ental och blott goda saker, så vore den rätta konstföreningsidén räddad och kunde verkligen uträtta något.
Men det lönar väl icke mödan att tänka på något sådant.
Hvad säger hr X?
“ Jag är nu medlem af bägge föreningarna, " säger han, “ och betalar 15 kr.
i den ena samt 10 kr.
i den andra, summa 25 kr., för hvilka jag har hopp att vinna på båda ställena.
Om föreningarna förenades, vardt väl årsafgiften 15 kr., kan jag tro, ty mera betalar man icke .på ett ställe, och det vore visserligen en besparing för mig af 10 kr., men då har jag icke utsigt till mer än en vinst.
Inte må ni tro, att jag vill vräka ut pengar för två lotter i en och samma förening *.
Det skulle kosta mig hela 30 kr.
Jag tycker, att det är bäst, att det är som det är, så kan man för 25 kr.
få sig ett par små väggprydnader och slippa tapetsera om förmaket.
Låt oss ej mer tala om saken, men låt oss ej heller längre hysa något hopp på vår konsts framtid, såvidt denna skall bero af slika inrättningar och slika åsigter hos den “ konstälskande " allmänheten.
* Af Stockholms Konstförenings två, tusen ledamöter var det &amp; r
1881 endast 32 som hade mer än en lott hvar och en.Men beror konsten verkligen af konstföreningarna?
Ja, så ser det ut i vårt land.
Det enda svenska samhälle som derifrån utgör ett undantag är, som jag redan antydt, Göteborg, der den enskilde verkligen köper konstverk till pris som icke äro förnedrande för konstnären.
Der sådana pris betalas, der finnes åtminstone en möjlighet för konstnären att lefva utan att bero af konstföreningarnas barmhertig-hetsverk.
“ Der guldet är konstnärens lön, der, “ skrefs nyligen om den göteborgska konstkärleken, “ fattas aldrig konstverk, och der konstverk gerna stanna, der växer och blommar också medborgarnes konstsinne.
“ På det sättet vordo de gamla rika köpmansrepublikerna, Venezia och Flanderns och Brabants städer, varmt konstälskande och lyckligt konst-idkande samhällen.
Men en stad är icke nog, kan ej ensam underhålla ett lands konst.
Här fattas åtminstone ett halft tjog sådana samhällen.
När skola vi komma öfver dem?
Huru ser det ut under tiden på våra utställningar?
Nedslående och förödmjukande.
Det är endast undantagsvis som i landets största stad en god duk tilldrager sig uppmärksamhet — möjligtvis ett porträtt, måladt af G. v. Rosen, ett landskap af G. Rydberg, ett djurstycke af Kallenberg, en aqvarell af Gellerstedt samt kanske några få andra.
Och likväl står den nordiska målningskonsten f. n. på en högre ståndpunkt eller går åtminstone i en bättre riktning än för ett par årtionden sedan.
Flere af dem som då hade betydande namn inom vår konst skulle nu stå sig temligen slätt inför den nyare tidens kraf.
Jag kan väl säga vår konst, ehuru gensaga nog väckts mot det uttrycket, enär de svenskar som företrädesvis fylla konstens uppgift icke arbeta hemma i fosterlandet, utan på främmande mark.
Äfven bland dem som arbeta här hemma finnas nog några som göra det i en annan, sannare och bättre riktning än förr, det kan ej nekas, men det fattas dem luft och sol för att kunna mogna, det fattas dem konstens “ heliga eld “ för att arbeta sig ur dilettantismen — och den elden kan icke tändas, ännu min-n
dre underhållas, om det-icke hos allmänheten finnes någon värme för konsten.
Hade konstutställningen i Göteborg sistlidet år icke visat ett bestämdt framsteg hos våra målare, skulle man på goda skäl hafva kunnat tvifla på ett framåtskridande, ty hvad man sedan flera år fått se i Stockholm har just icke varit öfvertygande.
Det var dock icke svenskarne, som i Göteborg väckte största uppmärksamheten, ty den hade dan-skarne tagit för sin räkning.
För den som under de senaste åren icke sett dansk målarkonst var göteborgsutställnin-gen en stor öfverraskning.
Det ensidigt nationela som så länge fängslat den danska konsten är icke längre herskande, och det var dock förhållandet ännu på utställningen i Kö-benhavn 1872 och i Wien 1873 samt till och med i Paris 1878.
Lyckligtvis är det nu, efter hvad man såg 1881 i Göteborg, slut med det regementet, och det är konsten, stödd på naturen, som hunnit till sin fulla rätt.
Och hvarifrån kommer denna förändring?
Från Paris!
Det må gräma en ärlig “ nationel " aldrig så mycket, så kan det likväl: icke bortförklaras, att den friskare, sannare och näturliga riktningen i den samtida danska målarkonsten härleder sig en-.
dast och allenast derifrån, att de unga danska målarne fara till Paris, hvilket de förut ängsligt skydde och hvarifrån deras lärare på det allvarligaste afhöllo dem.
De unga hafva insett, att de icke hade annat val än att antingen, efter en liten vistelse i Rom, der de vanligtvis ingenting lärde och då de så väl på bort- som hemresan sorgfälligt undveko alla orter, der konst idkas, som kunde på den göra något “ främmande " intryck, fortfarande sitta hemma och vara “ nationela4 * eller fara till det enda ställe, der man i vår tid kan på fullt allvar få lära konsten, och varda “ konstnärer ".
En af de " nationele ", docenten Lange, går så långt i medgifvande, att han erkänner *, att han af verldsutställ-
* Jul.
Lange: Vor Kunst og Udlandets.
Kbhvn 1879.ningen 1878 fick det intryck, att Frankrikes konst “ var rigere paa Det, som er ypperligt og godt, og * at det Bedste af den er bedre end den bedste danske ".
Docenten - Lange tror icke, att danskame " ligeover for Franskmændene kunne gjöre særlige Krav paa Fölélse, for saa vidt som den udtaler sig i Kunsten.
Franskmændenes Fölelse er naturligtvis i mange Ting forskjellig fra vor, men dette kan ikke forhindre os fra at indrömme, at ingen Kunstner i vor Tid giver et skjönnere Udtryk for en skjönnere Fölelse, end f *.