Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När den myntade metallen befriar ett helt folk från besväret alt probera och väga varan, synes det mig besynnerligt, om icke denna gifna fördel skulle tala för, att varans innehafvare bör bestrida myntningskostnaden.
Man finnér likväl lätt orimligheten af Friherre Cederströms förslag, att uträkna på Riksdalern, hvad machinerier och inrättningar kosta, och nedlägga det i myntet.
Men deremot, då det är en iördel för den enskilda, att hafva ett sådant mynt, frågar jag, hvarför må han icke erlägga en billig slagskatt, som gör, att det icke kostar det allmänna så mycket.
Gör man åter myntet fullhalligt, och tar serskildt betalt för slagskatten, blir icke mycket utmyntadt af enskilde; ty den, som först myntar, ligger då alltid i ett utlägg, som han icke får tillbaka vid vexlingen.
Nedlägger man åter slagskatten i myntet, har väl ock den enskilde bidragit till kostnaden, jemte det allmänna; men det har skett omärkligt, och lian förlorar icke förr derpå, än han far tili Dannmark eller Ryssland, för att der afsätta sitt mynt.
Då man härtill lagger, att ett Speciemynts jemna slitning cch nöt - Den 21 O c to ber f. m. ning i sig sjelf innebär elt slags myntskatt, så finner hvar och en, att det myntade silfret icke är det, sorn man hör afse för handeln, utan att det är plantsen, som hör hållas landet till handa.
Myntet bör vara för Statens räkning, och har icke sammanhang med denna fråga.
Det står under Konungen, sorn är ansvarig för dess skrot och korn.
Alt derföre här stå och tala orri saken, och få ett beslut framställdt så, att det icke kommer att visa okunnighet i ämnet, eller misstag i principen, lärer icke blifva möjligt, och jag anhåller derföre, alt först i afseende på slagskatten måtte framställas den proposition, att Rikets Ständer till Kongl.
Maj:t. öfverlemna, att efter vettenskapsnnins hörande besluta en sådan slagskatts inläggande i myntet.
Man har, såsom hufvudsakiigt skäl för slagskatten, anfört att myntet derigenom skulle blifva mindre begärligt att utföras och nedsmältas.
Jag tror först och främst, alt detta alldeles icke bör åsyftas, utan myntet fast hellre göras i alla afseenden så begärligt och brukbart som möjligt.
Dessutom vinnes, just genom myntets nedsmältning, att man slipper förlora på dess nötning, och att det icke hinner blifva underhaltigt.
Här har för öfrigt varit mycket omtvistadt, antingen slagskatten skulle erläggas af den., som lät mynta> eller ock läggas i mjntet.
Det förra Den 21 October f. in. har jag icke det ringaste emot; emedan jag icke kan föreställa mig, att någon, sorn har aldrig så litet förstånd, skall låta mynta utan för sin insättning i Banken begära sedlar, och sedan utbyta dessa emot myntade pjecer.
För öfrigt kunna icke Rikets Ständer bestämma, huru stor myntningskostnaden kan blifva; ty myntet står under Konungens disposition.
Slutligen vill jag blott anmärka, att förslaget om slagskattens inläggning i myntet är en manöver hörande tfll centralförsvarets tactik, och ett försök, att, efter ett lidet nederlag på gränsen, försvara sig steg för steg inåt medelpunkten.
Sedan 1664 års myntfot var antagen, mäste medelst en ny strid afgöras, hvad som mentes med berna!te myntfot; och sedan äfven den retrangeringen var intagen, har man nu sökt åstadkomma ett upphäfvande af det första beslutet, genom en slagskatt i myntet af samma | procent, hvarmed man förut ville minska myntfoten.
Jag anhåller derföre att Ridderskapet och Adeln mätte förblifva vid den princip, som i denna sak 2 eller 3 gånger redan blifvit uttalad.
Hvad för Öfrigt beträffar, att plantsar skulle fås i Banken omyntade till högre värde än myntetj så vore detta ju icke annat, än att skapa två slags silfvermynt.
Jag kan icke annat än hoppas, att frågan om slagskatten måtte blifva afslagen.
Den 21 O e t o b e r f. tn, 141 Herr Anckar swärd:
Sedan jag anmälte mig, hafva så många yttrat sig, att jag icke vill öka discussionens längd, utan helt enkelt förena mig med dem, hvilka önska slagskatten nedlagd i myntet, hvaruti jag icke kan finna någon myntförsämring.
Herr Hegardt s Christian Bernhard:
Jag har vid ett annat tillfälle yttrat, att jag anser frågan om slagskattens nytta ännu vara ett oupplöst problem.
Jag bestrider således icke en slagskatt, men tror, att den under närvarande förhållanden icke bör läggas i myntet.
Voro Bankens sedlar fonderade allenast på en viss qvantitet fint silfver, så kunde man verkställa en sådan åtgärd; men när de äfven äro grundade på, att delta silfver skall vara myntad t, kan jag icke finna rättsenligt, eller öfverensstämmande med det om myntbestämningen fattade beslut, att kostnaden för myntningen på detta sätt godtgöres. för t öfrigt skall jag icke hafva något emot, om Banken betalar Staten dess myntningskostnad, emedan Staten får så mycket mindre af Bankens vinst.
Skulle någon annan vilja låta mynta för egen räkning, som jag icke anser troligt, må han äfven betala slagskatt; men att lägga den i sjelfva myntet, och sålunda nedsätta den stadgade myntfoten, anser jag origtigt.
Jag vill icke längre uppehålla discussionen, utan anhåller blott om proposition till afslag å HerrLefrens yrkande.
Den 21 October f. m.
Grefve von Schwerinj Fredrik Fogis-* laus:
Jag är också bland dem, som hysa betänklighet vid det förslag, att myntningskostnaden skall nedläggas i sjelfva myntet, hvaraf följer, att myntet blir underhaltigt, det vill säga: mindre värdt, än prägeln säger.
Man beräknar vanligtvis myntningskostnaden till 2 å procent.
Denna kostnad torde bli något större för småmyntet.
An toge man kostnaden utgöra 2 procent, så utgör detta på en million 20,000 R:dr; deraf ville man låta Staten bära iloch deu enskilta i; ^ procent på en million gör 7,5oo R:dr.
Skulle man mynta 3 å 4 millioner på 10 år, hvad vill denna summa säga, såsom besparing för Staten, då s k i I— jemyntssedlarne allena årligen kosta i tillverkning 40,000 R:dr.
Man förebär, altnedsmältningen af myntet derigenom skall förekommas.
En guldsmed, boende här i Stockholm, torde med 100 Specie gå till Banken för att erhålla skillnaden af | procent eller 36 sk.; men en guldsmed i Jönköping skickar ej lill Slockholm för så liten avance, utan kastar myntet i degeln.
En handlande i Stockholm, som skall remittera silfver för vexlar, torde gå till Banken för att erhålla silfverplantsar, menen handlande i gränsorterna torde ej göra sig delta besvär.
IIvårföre skall man .dessutom supponera, att vårt mynt går öfver gränsen.
Är handeln fördelaktig, så går grannens mynt öfver till oss.
De år handeln Den 21 Octo b er f. ra. j43 icke är fördelaktig, går visserligen vårt mynt öfver till honora.
Men tager man ett medium af flere år, torde skillnaden bli obetydlig till vinst och förlust.
Den föreslagne vinsten, som genom utbytet af mynt mot plantsar skulle erhållas, är så liten, att den ej lönar mödan; vådan att göra myntet underhaltigt, är deremot ganska stor.
Jag supponerar äfven, såsom Herr Lefren föreslagit, att
Banken skall med omyntadt silfver inlösa myntadt silfver, och då beräkna plantsar till | procent större vigt, än silfvermyntet innehåller.
Men huru skall oberäknadt den förlust, som för Banken uppstår, tillgå, i fall Banken en gång upphör?
Hvem äger då skyldigheten, att inlösa silfvermyntet?
det är ganska tänkbart, att Rikets Ständers Bank en gång upphör, och att andra Banker etablera sig i dess sLälle.
En omständighet till, som blir en följd af räknemyntets underhaltighet, skall jag äfven andraga.
Supponera, att en bördeskilling skall erläggas.
Den, som skall betala bördeskillingen, erbjuder den uti silfvermynt.
Då kan den, som skall mottaga summan säga: jag tar ej underhaltigt mynt; skaffa hit plantsar.
Det har af Friherre Cederström blifvit föreslagit, att en slagskatt skulle nedläggas i myntet, och att Rikets Ständer skulle ingå till Kongl. Maj:t med en underdånig begäran, att Kongl. Maj:t efter vetenskapsmäns hörande ville bestämma denna Wv Den 21 October f. m. slagskatt.
Om detta läter sig göra, under det Rikets Ständer äro tillsammans, så att Rikets Ständer af Kongl. Majit kunna emottaga en Contra-proposition i detta ämne, är dervid ingen betänklighet, men slagskattens nerläggande i myntet är en förändring af myntets halt, som icke kan ske utan Rikets Ständers samtycke.
Att åt Kongl. Majit uppdraga bestämmandet af slagskattens belopp, utan Ständernes vidare hörande, vore ett utsträckande af Kronans prerogativer, sorn Kongl.
Majit icke torde vilja emottaga.
Möjligen kunde hända, enär Bancostyrelsen, vid slutet af år i83i, gör sin underdåniga hemställan om utsättande af tiden till silfverutvexlingens begynnande, att den Committé, sorn erhållit uppdrag alt utarbeta förslag till myntskattens bestämmande, icke vore färdig med sitt arbete, och en ny anledning kunde derigenom beredas till hinder för realisationens snara verkställande.
Jag förenar mig med de Herrar, som bestridt, att myntet må göras underhaltigt i ändamål att minska myntningskostnaden.
I hufva ds aken är jag förekommen af Friherre Cederström, sorn bevist behofvet afen slagskatt; af Herr Hjerta, som ådagalagt orimligheten af Friherre Cederströms påstående, att slagskatten kunde göras jemt motsvarande myntningskost na - Den 21 Octo her f. m. i45 naden; och slutligen af Grefve von Schwerin, sorn visat orikligheten af att åt Kongl. Maj:t uppdraga bestämmandet af denna myntskatt.
Då således dessa Herrar, ehuru sk i 1 ja g tige deras meningar för öfrigt varit, bevisa riktigheten af, att Rikets Ständer sjelfva bestämma en slagskatt, skall jag endast till besvarande upptaga några anmärkningar, som deremot blifvit gjorda.
Herr Cederschjöld hår funnit den ej behöflig, emedan en slagskatt ej förut funnits i vårt mynt; jag medger det, men också fanns spöstraff för utförande och nedsmältning af detsamma.
Meri lika stor vördnad, som någon annan för våra Historiska minnen, sträcker jag den dock ej till dem, Iivari spöpålar och profosser utgöra hufvudbeståndsdelarne.
Jag tror det vara bättre, att fästa det enskilta interesse! vid myntets bibehållande.
Otillräckligheten af spöstraffet för ändamålets vinnande, har erfarenheten visat; ty hvar har väl annars allt vårt silfvermynt tagit vägen?
I rörelsen finnes intet deraf qvar, och till Banken har visst ej alltsammans ingått.
Herr Cederschjöld har yrkat, att myntet skulle innehålla sitt fulla värde; men myntadt silfver, äfven något nedsatt under den valeur prägeln utvisar, är mera värdtän omyntadt silfver.
En person, som hade en silfverklump, skulle vara ganska illa betjent med densamma i allmänna rörelsen, och skulle säkerligen va46 H. 10 Den ii October f. m. ra nöjd att få förväxla den äfven med något afdrag.
Vidare liar Herr Cederschjöld anfört, att på småsedlarne finnes ingen slagskatt, och detta är ganska naturligt, ty småsedlarnes utgifvande är föranledt deraf, att Banken ej kunde fullgöra sina skyldigheter; och då det silfver, som fahns i rörelsen, utgått ur landet, hade det ej varit möjligt för en man, att komma ifrån en annan, utan att Banken utgifvit dessa småsedlar.
Detta palliatif hoppas jag dock skall upphöra, och småsedlarne försvinna ur rörelsen, så snart Banken blifver öppnad till vexling.
Herr Tham har trott, alt en slagskatt j nedlagd uti myntet, icke vore rättsenlig och icke eller behöflig, emedan det gått ganska bra* då den icke funnits.
Jag skiljer mig i detta afseende från Herr Tham, ty jag tror att det förut gått ganska illa, och att det är derföre vi nu äro sysselsatta att ställa till rätta.
Tham har trott, att en million myntadt silfver skulle förslå för manga år.
Jag tror äfven detsamma, om slagskatt nedlägges 1 myntet; men om delta ej sker» kan denna million nedsmältas och utgå inom ett år.
Således grundar sig denna supposition om tillräckligheten af en million just på införandet af en slagskatt.
Herr Tham har förklarat det vara orimligt, att Banken skall drifva köpenskap med silfver; jag kan ej dela denna Herr Thams tanka, utan tror detta just vara Bankens ändamål.
Man har Den October f, m. *47 ansett ett skäl mot utförandet af silfver ligga deruti, att myntet är 12-lödigt, Detta kan vara tillräckligt för guldsmederna i Stockholm, men så är icke med guldsmederna uti provinserna, ty de behöfva dessa a procent, som äro nedlagde i slagskatten i premium för att skicka hit myntet.
Samma förhållande är det med myntets utförande, ty ehuru omöjligt det är att rena silfver i mindre partier utan stor kostnad, kan detta dock ske för ringa pris, om man i stort verkställer denna operation.
Hvad Herr von Hartmansdorff menat med sin silfverinvexling, vågar jag betvifla att jag fattat riktigt; ty i sådant fall skulle hans yttrande hafva varit ganska orimligt.
Han har sagt, att man för 100 R:dr i Banken skulle erhålla 100 R:dr 36 sk. i omyntadt silfver, och derföre åter vid myntet lika stor summa silfvermynt; men förslaget är ingalunda sådant; ty då mannen kom till myntet med ioo| R:dr omyntadt silfver, erhöll han derföre ej mer än 100 utmyntade riksdaler, och hade således ingen annan vinst, än att måhända ha fått nyare och blankare myntstycken, och denna lilla rolighet tror jag visserligen icke skulle locka mångå, att förnya operationen.
Cederström har framstält den frågan, hvem sorn borde betala slagskatten; och sagt att det borde vara deli, Sorn dräger nytta af myntet; men då det är omöjligt /,6 H. ie* 148 Den al October f. m. att noggrant bestämma kostnaden, är det bäst att antaga ett jemnt tal.
Friherren liar sjelf medgifvit, att Staten bör vidkännas kostnaden för byggnader, machiner och embetsman.
Herr Rosenblad har af flere skäl bestridt all slagskatt.
Först har lian sagt, att den icke vore laglig, emedan den stridde emot ett af Ridderskapet och Adeln redan förut fattadt beslut.
Jag vill då erinra Herr Rosenblad, att vid början af öfverläggningen om denna punkj tydligen framstäldes det förbehåll, att genom serskild öfverläggning sedan få bestämma slagskatten, och detta förbehåll skedde under en tydligare framställning, än dét förbehåll, hvilket Herr Rosenblad åberopat vid första punkten.
Vidare har Herr Rosenblad sagt, att det icke vore verkställ bart att i Banken lemna den lilla silfverplants som svalade mot t. ex. en 8 sk.
Jag ser icke någon omöjlighet, att medelst små silf— verbitar tillvägabringa detta.
Dessutom skall hvar och en finna, att man icke mycket vinner på en sådan operation, och sådane utvexlingar ur Banken komma således icke mycket i fråga.
Herr Rosenblad har äfven gjort den invändning, att Bankens förmåga alt uppfylla realisationen derigenom till intet gjordes, att Banken skulle gifva procent mera för silfvermyntet, än hvad prägeln utvisade, och såsom skäl för denna framställning antagit det förhållande; då Banken med förlust uppköper silfver.
Delta ben 21 O c t o b e r f. in. i4g skäl är så skenfagert, och torde verka på många, att jag anser mig böra vederlägga det.
Hela Herr Rosenblads uppställning grundar sig ej på annat, än alt det vore möjligt genom någon strafflag förhindra myntets nedsmältning, ty annars kan man ju uttaga myntadt silfver, smälta det och sälja det för högre pris till Banken.
Om således Banken med nytta vill verkställa silfverköp, till högre pris än pari, är det nödvändigt, att Banken förvissar sig om, att det silfver, som lemnäs, kommer utrikes ifrån, och derå verkar slagskatten alldeles intet.
Hvad Herr Hjerta sagt om skillnaden emellan, då slagskatten är i myntet, eller bredvid detsamma, är blott en skillnad i ord, ty förhållandet blir i ena fallet, om slagskatten t. ex. vore i piooent att man går till Banken med r och skålpund silfver, och får i skålpund ultnyntadt silfver; i andra händelsen går man till Banken med r skålpund silfver, och erhåller _9_v_ul myntadt silfver.
Herr Cederschjöld har slutligen trott, att man borde göra myntet så, att det ulan förlust kunde nedsmältas.
Jag vill blott i detta afseende erindra, alt Statens årliga förlust då är 2 procent af det utelöpande silfret, och jag ser icke något skäl eller någon nylla uti att söka åstadkomma en sådan förlust.
Herr Hegardt har bestridt slagskatten, på den grund, alt
Banken är fonderad på myntadt, och ej pi omyntudt silfver.
Jag finnér det likgiltigt j5o> Den 21 Q c to b c r f. nj. pä hvad Banken varit fonderad, ty vi be-, slämma nu nya grunder för densamma, och vi kunna då fondera den på omyntadt silfver.
Grefve von Schwerin har som skäl mot slagskallen anfört, att Rikets Ständers Bank kan upphöra, och enskilta Banker i dess ställe uppkomma.
Jag vill äfven hop-, pas delta, men då måste först alla Banco-, sedlar vara ur rörelsen, och någon fråga, hvarmed de skola inlösas, icke vidare kunna uppstå.
Herr Grefven har omnämt bördeskillingars presterande i Sedlar, och sagt, att den, hvars jord blifvit bördad, möjligen icke skulle mottaga annat än silfver-- plantsar; men då Banken är upplöst, och alla Sedlar sålunda inlöste, kan sådant icke mera komma i fråga.
Af alla dessa skäl anser jag en lindrig slagskatt vara nödvändig, och då det icke är möjligt, att bestämma kostnaderna för myntningen, anser jag de af Herr Lefren förestagne % procent vara lämpligast, emedan reda derigenom uppkommer så väl i myntsystemet, som i dettas förhållande till vigtsystemet.
Att Staten betäcker en del af kostnaden, finner jag ej origtigt, då Staten ofta måste deltaga i kostnaden för allmänt nyttiga företag; och det finnes väl icke något, som är mera allmänt nyttigt, än ett mynt, som begagnas af alla från de förnämste i Staten intill tiggaren.
Många allmänna inrättningar finnas, som af Staten blifvit påkostade, och varit vida mindre allmänt nyttiga, så - Den 21 Octo ber f. m. 151 som t. ex. vägar, hvilka icke underhållas af alla dem, som befara dem; kanaler som af hela staten påkostas, ehuru endast en del af nationen möjligtvis kan få nytta deraf.
Man bör således icke göra afseende på, om Staten deltar i myntningen; Grefve von Schwerin har dessutom visat, att denna kostnad ej är betydlig.
Under den längre diskussion , som här nu ägt rum, har hazarden velat, att jag gjort samma anteckningar, sora den sista värda Talaren.
Han liar inträngt så i andan af detaillerna af niin motion, att jag ej skulle kunna tillvägabringa en vederläggning mera precis, än den siste värde Talaren gjort.
Jag ber likväl att få å nyo upptaga till besvarande 2:ne punkter, förmodandes att denna omsagelse mig tillgifves, då man här velat bevisa, att bifall till min reservation skulle leda till förstöring af hela realisationen.
Herr von Hartmansdorff, som börjat med upptagandet af mina tankar, säger, att han ifrån början varit af samma mening som jag, men att han sedermera kommit ifrån villovägen, och derföre nu befinner sig i opposition emot mig.
Om han hade fäst uppmärksamhet på min reservation, deri jag säger: att Myntet mottager silfver efter 1664 års myntfot, oell lemnar derföre myntadt silfver efter nya myntfoten, så skulle han ej påstått, att en vinst af 36 sk. uppkom - Den 2i O c t o b e r f. ro. mer för hvarje gäng man från Banken uttager ioo R:drs värde i ornyntadt silfver, och inlemnar det på Myntet till utprägling.
Då nu Herr von Hartmansdorff förklarat, alt nyssnämnde omständighet var enda orsaken, hvarföre han aflägsnat sig från min mening, och min nu gifne hänvisning till ordalydelsen af mitt förslag ovedersägeligen häfver Herr von Hartmansdorffs enda anförda skäl; så får jag åter glädja mig af att hafva honom på min sida.
Herr Rosenblads attaque mot mitt förslag är af vida betänkligare beskaffenhet, ty den grundar sig på 2 origtiga förutsättningar.
Hans anförande grundar sig på 2:ne premisser.
Den första är sann, men slutsatserne origtiga, den andra orimlig, men slutsattserne rigtiga.
Han beböfver denna utväg för att strida mot en sak, som är g rund riktig.
Herr Rosenblad supponerar, att det mynt Banken skall slå, är lika med det jag föreslagit, men raisonerar sedan, såsom hade lian förutsatt att detsamma varit slagit efter den gamla myntfoten; detta är likväl en småsak.
Den andra premissen är af större vigt.
Han förutsätter en Bankostyrelse, så alldeles utan grundsattser, att den uppköper silfver inom landet vid en möjligen inträffande crisis.
Om BankoStyrelsen köper silfver inom landet vid ett sådant, tillfälle, så handlar den fåviskl, och det är denna förutsättning, som erfordras för Herr Rosenblad.
Den 21 Octo ber f. m. 153 Men om Bankostyrelse» ej handlar fåviskt, så lånar den silfver på utrikes ort vid en sådan crisis, och, såsom Herr von Troil riktigt erinrat, förvissar sig om, att silfret kommer lassvis in.
BankoStyrelsen betalar då ränta på detta lån, till dess den för billigt pris kan köpa vexlar, och dermed betala skulden.
Den, som vill köpa silfver inom landet, då en crisis inträffar, den förstår ej ett grand af Banko-rörelse, ej heller, huru en realisation skall upprätthållas.
Om Herr Rosenblad kan motsäga denna punkt, så har han rätt, men kan han ej bevisa molsattsen, så förfaller hans anmärkning.
Jag begagnar ytterligare tillfället att instämma i deras tanka, som tro det vara svårt, att lemna sin voteringssedel i en sak, som man ej anser vara riktigt utredd; men vi hafva den utvägen , att i underdånighet ingå till Kongl. Maj:t och begära, att Han ville aflåta proposition om hvad som vore lämpligast, eller ock att Rikets Ständer förklara, att de öfverlemna till Kongl.
Maj:t att bestämma slagskatten.
Jag tillstyrker detta sednare så mycket häldre, som jag med förundran märkt, att personer, med den kunskap som Herr Rosenblad, kunnat sätta i fråga, att köpa silfver inom landet vid en uppstående crisis.
Herr Franc SparreBengt Erland'.
Då jag alltid haft det begrepp, att ett mynt ej vore ett mynttecken, utan måste innehålla hvad prägeln utvisar* kan jag ej förena mig med dem, som önska att en slagskatt skulle nedläggas i myntet.
Frågan har uppkommit genom det ojemna tal, sora uttrycker förhållandet emellan mynträkningen och victualie vigten.
Jag inser visserligen nyttan af att hafva en myntfot, som passar in med victualievigten, och hade vi ifrån höljan kommit in på denna tanka, hade jag ej varit emot att minska förhållandet med de föreslagne
J- procent, ty skillnaden hade derigenom blifvit så liten, att den icke kunnat komma i fråga; men då från början alla tänkt sig realisationen så, att för 128 sk. i sedlar skulle erhållas en SpecieRiksdaler sådan den förut varit, utan afdrag, och då denna idé är fortplantad på hela allmänheten, håller jag det för en rättsfråga, att icke gå derifrån, ehuru jag inser nyttan af en myntfot, som instämmer med vigtsystemet.
Olägenheterna af att en sådan öfverensstämmelse icke finnes, äro dock mindre, än att ett enda runstycke skall antagas i myntfoten mindre, än som är beslutadt.
Hvad åter angår, att återställa rättsförhållandet genom silfverplantsars utlemnande frän Banken efter en annan beräkning, än myntadt silfver, så kan jag ej föreställa mig annat än att deraf skulle uppkomma en agiotering mellan silfver och sedlar.
Om jag t. ex. skall betala ioo R:dr i Ystad, så säger man, ni måste ytterligare gifva mig 36 sk.; Den ai O c tobe r f. m, 155 ty så mycket gälla verkligen penningarne i Banken, och så komme troligen att gå vid alla liqvider.
Mig synes, att detta skall inträffa, men hufvudsakligaste skälet är, att vi från början icke föllo på denna ide.
Att hafva slagskatten såsom Statsinkomst, kan annars visserligen vara riktigt; men då hvar och en kan gå till
Banken för att erhålla silfvermynt, så är ali anledning att de blifva få, som gå till Myntet och låta mynta.
Att sålunda pålägga den enskildta medborgaren att betala myntskatt, är utan ändamål, ty vinsten blir ingen annan, än att Banken får betala myntni omkostnaden , och att Bankens revenu blir så mycket mindre.
Af dessa skäl anhåller jag
Cm afslag å den projecterade slagskatten.
Då jag vågar tro mig både hafva framställt riktiga premisser och derifrån dragit riktiga slutsattser, skall jag i korthet inskränka mig till besvarande af de skenfagra invändningar å mina moståndares sida, som möjligen kunnat ögonblickligen verka på omdömet öfver frågan.
Jag bär bestridt lagligheten af Herr Lefreus förslag i sin helhet, emedan sedan vi en gång beslutit att för i R:dr Banko i sedlar skall erhållas i8 sk. silfver efter i664 års myntfot, så är hvarje förminskning i det stadgade innehållet af landets gångbara silfvermynt, ett ingrepp i den lag vi sjelfva Stiftat.
Helt annat är förbehållet om slag - 156
Den 21 O e t o b e i' f. m. skatt, ty för innehållet af landets mynt är alldeles likgiltigt, oin vid utmyntningen man erlägger 2 eller ^ procent i slagskatt, eller derifrån befrias.