Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utanför fönstren lyste majsolen öfver hvita väggar och röda tegeltak.
Han var icke obetydligt förändrad; håret, som var mycket tunnt öfver hjessän, hade ljusnat till bernstensgult, men på öfverläppen grodde en liten mustasch af samma plebejiska färg, hvarmed naturen ursprungligen utrustat honom.
Det hade kommit något gammalt och brådmoget öfver hans ansigte: ett veck mellan ögonbrynen, som tydde på ansträngda nerver, och ett drag kring munnen, som om han nyss sväljt någon bitter mixtur.
Hela hans sammansjunkna lilla företeelse, den spensliga figuren med det färglösa ansigtet och de tunna händerna, påminde om en af de klorofyllösa plantor, som vuxit upp utan sol och ljus.
Det låg ett småleende och skälfde kring hans mun, medan han lät ögonen glida nedåt den utbredda tidningens spalter; detta småleende vexlade i många olika nyanser mellan bitterhet och tillkämpad ringaktning, tills det slutligen lemnade rum för ett uttryck af grämelse, som satt kvar.
»— — — — — — — — — — — — —
»Då sålade mäster i hast hop en bok
der Gud uti himlen från tronen han vrok»
sjunger »Vitalis» om »Jerusalems skomakare» och orden ega ännu i våra dagar sin tillämpning.
Vår tid har, tyvärr, också sina »Jerusalems skomakare», och skrået tycks ökas för hvarje dag.
En af de nyaste lärgossarne heter Max von Rosenberg.
Det sägs, att han är en son af den högt aktade man, hvilken under flere år haft sin plats vid konungens rådsbord, statsrådet m. m.
August von Rosenberg.
Skulle detta vara sant, beklaga vi djupt den smärta, en fader måste känna vid att se sitt namn på titelbladet till en bok som denna.
Ty denna bok är en skändlig bok.
Religion, äktenskap och moral, allt träffas af författarens åsnesparkar — — —»
Han hade fått nog; han vek tidningen samman och började gå af och an på golfvet, sin vanliga, rastlösa promenad.
Det kändes som om hvarje fibertråd darrat inom honom; men han stramade läpparne samman till ett nytt hånleende.
Han hade ju vetat det förut!
Han sökte med våld sätta sig in i en stämning af galgenhumor.
Ho-hej!
Det var lustigt att bli kallad Jerusalems skomakares lärgosse.
Det var ju i och för sig ingen dålig titel — — han hörde ett krasande i breflådan på ytterdörren.
Det var posten som kom; troligen med flere muntrande nyheter.
Strax derefter stod han med faderns bref i handen; och han visste hvad det betydde.
Han hade från början varit förberedd på, att det skulle sluta så.
I detta förhållande mellan en far och en son hade det aldrig funnits rum för några illusioner.
»Efter hvad som händt, behöfver jag väl knappast säga dig, att allt måste vara slut mellan oss.
Jag har uthärdat ditt egensinne och din hänsynslöshet i det längsta, nu kan jag det icke längre, sedan du ansett det med din heder överensstämmande att brännmärka det namn, du bär, genom en publikation sådan, som den du för någon tid sedan hade nog god smak att tillställa mig.
Jag vet med mig att jag alltid gjort mitt bästa för att uppfostra dig till en nyttig medlem af samhället, men tyvärr hafva mina uppoffringar lönats illa.
På den väg, du nu går, vore det från min sida ett brott emot mitt lifs traditioner att längre understödja dig.
Du vill rifva ner och bespotta allt, hvad jag anser heligt: religion, stat, moral; jag har gjort, hvad jag kunnat för att stäfja ditt raseri, göra mig till din medbrottsling hvarken kan eller vill jag.
Jag tror också att vi bespara hvarandra ett pinsamt uppträde genom att undvika att trätfas.
Din djupt nedslagne Fader.
Han vek brefvet samman och stoppade det i fickan.
Af dess innehåll rörde honom intet annat än det bleka faktum, att han nu sjelf hade att slå sig fram i verlden.
Han visste, att faderns fraser icke voro dikterade af ringaste känsla för honom personligen eller för hans lifsöde.
Det var smärtan och sentimentaliteten vid en felslagen beräkning, en affär i hvilken han satt in så och så många tusen kronor och förlorat.
Max rätade ut sitt bröst, och det kom energi i den lilla figurens hållning.
Det kändes som om gamla band föllo af.
Ensam, ensam, utan konsiderationer, utan hänsyn, utan vänner, utan familjeband — nu skulle hans lifsarbete börja!
Dådlöshetens tid var förbi!
Det stack till inom honom — han tänkte på farbrodern, den käre gamle hjertegode gubben dernere.
Men det fans ingen tvekan: att vara sig sjelf, vara sann, det var det högsta.
Man kommer ingen väg i lifvet utan den hänsynslöshet, som bränner sina skepp.
Det var att sätta sin lefnadslycka på ett kort — han tänkte ett ögonblick på Ellen — men han hade ju redan spelat ut sin fattiga hacka och förlorat.
Fjorton dagar senare hade Max samlat sina husgudar samman och flyttat till Stockholm, der han hyrt sig en vindskupa på Ladugårdslandet.
I upphetsningens första ifver hade allt synts honom så lätt; han kände arbetskraften spänna på inifrån som ångan i en cylinder, af ämnen hade han fullt upp i hufvudet, allt som hände honom, stämningar och slitningar, småsaker som han iakttog i de nya förhållandena, allt gaf honom diktarstoff, och han grep sig ifrigt an med att utarbeta det.
Men det dröjde icke länge, innan han stötte på motstånd.
Det var sjelfva det råa stoffet som icke ville forma sig under hans händer.
Han vände orden och uttrycken om och om igen på hundra olika sätt, men det blef själlöst och dödt.
Under de två år, han teoretiskt, genom studier, sökt utbilda sig till författare, hade sjelfkritiken kommit ett godt stycke framför i hans utveckling; och när han nu sökte uttryck för hvad han kände, märkte han, att han icke var herre öfver medlen.
Det blef till en lång, pinsam kamp; det var som om hjernan våndades och vred sig under ansträngningen att skapa; med högröda kinder och bultande tinningar satt han framåtlutad öfver skrifbordet, timme efter timme, dag efter dag, men när han ville samla resultatet af detta nervspännande arbete, tycktes det honom så fattigt och smått mot hvad han velat ge, mot hvad han känt.
Då kom en period af trötthet och arbetsleda, reaktionen efter den första upphetsningen.
Han dref omkring på gatorna, missmodig och tungsint.
Han tyckte sig se, att år efter år skulle glida hän under samma pinsamma ansträngning, och denna väg, som han hade att gå, låg framför honom utan en enda ljusglimt.
Han var för ung att uträtta något dugligt ännu.
Hans erfarenheter voro för ensidiga, hans åsigter för litet stadgade, hans stämningar alltför ungdomligt intensiva.
Han visste hvad det tjenade till att prisge allt detta åt den råa hopen.
Han måste vänta; vänta och arbeta, böja sitt hufvud ner och låta lifvet rinna förbi.
Men han var för djupt gripen af tidens stora frågor för att icke hans stämningar skulle söka sig uttryck.
Der var arbetarfrågan: tanken på att höja den stackars trälen, som släpade fram sitt lif i armod och okunnighet; der var kvinnofrågan: genom århundraden hade den ena hälften af menskligheten behandlats endast som den andra hälftens själlösa könsmotsättning; der var sedlighetsfrågan: hur många tusen menniskor hade icke liksom han sjelf fått sin unga längtans framstickande hjertblad förbrända.
Det måste finnas räddning från allt detta elände; och häri såg han den moderna literaturens stora uppgift.
Han kunde icke förstå de gamles klagan öfver den nya tiden; kunde man då icke se, att detta var gryningen, som bådade solens uppgång.
Förr stod hon, diktens genius, blek på sin höga piedestal, och det själlösa leendet hade frusit fast på hennes läppar.
Månens strålar föllo öfver hennes panna och inväfde hela gestalten i ett skir af öfverjordiskt ljus.
Menniskoanden sof, vaggad till ro af hennes sånger, som icke ägde kraft att lindra smärtan och icke ingåfvo hopp om förbättring för än i en annan, problematisk verld.
Men det ljusnade i öster, menniskoanden började vakna, och diktens genius lät sin mantel falla.
Morgonsolens första strålar kysste henne, der hon stod, de stelnade lemmarne mjuknade, ansigtet speglade menskliga lidelser, och till sist började hennes hjerta klappa lifskraftigt och friskt.
Då steg hon ned från sin höga piedestal och gick ut bland folket, förkunnande den nya tidens evangelium.
På den väg hon gick följde henne tusendes välsignelser:
Från alla dem, som kastats under hjulen
utaf kulturens vagn, och sårats blodigt,
från alla dem, som tyna bort i skjulen,
som kväfvas långsamt af fabrikens rök;
från alla dem, som digna under skammen
för det de älskat utan prestens amen,
en gång när känslostormen genom blodet
med smeksamt mjuka sammetsvingar strök.
Från alla dessa tusenden, som lida,
som bäfvande af hopp se ut i natten,
där dimman redan börjat undan glida
för morgonbris, som öfver slätten yr.
Från alla dem, som tro, att dagen randas,
att snart står solen öfver land och vatten.
Från alla, hvilkas tusen stämmor blandas
i detta jublande:
Det gryr!
Grundmotivet till de dikter, han skref, var alltid ett rent personligt intryck; men lika naturligt, som dikterna togo form af det gängse modet inom literaturen, spelade också tidens stora frågor in.
Han såg en afton en tafla exponerad i ett bokhandelsfönster, en haremsscen med en lättjefull odalisk och en apatisk musulman; sjelf stod han derute i mörkret, fattig och trist, och derinne på duken var lifvets skönhet och glans och förfining.
Hans egen bittra stämning omsattes, när han kom hem, i ett lyriskt utbrott:
Två världar.
Det faller en skimrande ljusflod
i mörkret på gatan ut;
ilande menniskoströmmen
stannar för en minut.
I guldram glänser därinne
Österlands bländande prakt,
skildrad i granna färger
med konstens makt.
Utsträckt i maklig hvila
på sidenklädd ottoman
ligger en halfklädd kvinna,
hvit som en svan.
På guldstickad purpurmatta,
som trogna vasaller skänkt,
sultanen rökande sitter
i drömmar försänkt — —
Därutifrån gatan skådar
med tårad ögonfrans
en arbetskarl i trasor
Österns strålande glans.
Kontrasten skriar.
Han tänker
med harm på sin egen lott;
för dem därinne är lifvet
en kärlekens majdag blott.
Men han var dömd att träla
och släpa år ifrån år — —
Med bitterhet i sinnet
hem till sin gränd han går.
Jag såg dig: din dräkt var sliten
och handen stor och röd
och hjärtat helt visst förstenadt
i kampen för lif och bröd.
Men kanske där bott från början
en längtan till skönhet och ljus,
som utan näring förvissnat
under din grofva blus.
Du simple, arbetsklädde
förkrympte lifvets träl,
jag önskar, jag kunde offra
mitt lif att rädda din själ.
Det var otvifvelaktigt att medkänslan för arbetaren i trasiga drägten var äkta; men det var sitt eget stämningslif författaren placerade under den simpla blusen.
Af denna förening uppstod den bastardtyp, som sedan blef hela literaturperiodens tragiske hjelte: mannen med det grofva, råa yttre och det ömtåliga inre, Werther i trasor och träskor.
Max hade sjelf en förnimmelse af, att figuren var en abstraktion.
Han visste, att han icke kände arbetaren och hans lif; men hvad som för hans literära samvete gjorde skildringen berättigad, var en dunkel fantasi om, att han sjelf skulle komma att stiga ner till kroppsarbetarnes klass.
Det var derför han kunde lägga sin egen öfvernervösa känslosamhet, sin egen ungdomliga stormlängtan och verldssmärta in i trälens bröst.
I allt, hvad han skref, återfans samma genomgående drag af något abstrakt; det var ingenting praktiskt, ingenting att tillämpa på den närvarande tiden, det var blott drömmar af en hyperidealistisk verldsförbättrareifver.
Men den nyktra och prosaiska tiden räknade icke med slika faktorer, förstod dem icke.
Allt det, som väckt mest anstöt i hans nyss publicerade novellsamling, hade just varit utslag af denna hyperidealistiska verldsförbättrareifver.
Det hade stämplat honom som farlig, ty verlden kunde ju omöjligt veta, att denne man med de omoraliska tendenserna lefde som en asket, att han af fri vilja lefde just ett sådant lif, som verlden kallade sedligt, förbehållande sig rätten att teoretiskt förfäkta något, som för mängdens ögon tedde sig som höjden af osedlighet, medan det i sjelfva verket var den subtilaste dröm om ett lif i friare former, ett lif der menniskornas finaste känslor och instinkter skulle slå ut i blom.
Men menniskorna stirrade lika förvånade på dessa teorier, som den råe arbetaren på de raffinerade känslostämningar, som den moderna literaturens författare lade in i deras bröst.
Max hade redan gjort åtskilliga erfarenheter i den vägen; en grof, brutal hand tog alltsomoftast hans subtila jag vid håret och höll det fram i verklighetens skärande belysning.
Bland annat hade nu ekonomifrågan för första gång uppenbarat sig som ett hotande spöke.
Han visste icke, hvari från han skulle taga medel till sitt lifs uppehälle; han måste sysselsätta sig dermed, grubbla öfver utvägar att skaffa pengar — och detta var honom en olidlig plåga.
Röde prinsen hade från barndomen hyst ett djupt förakt för det materiella, och han blygdes öfver att behöfva arbeta för bröd.
Arbetet — hans lifsarbete! — hade alltid framstått för hans inbillning som något fullkomligt ideellt, hvilket icke hade ringaste beröring med lifvets uppehälle och nödtorft.
När han ändtligen måste besluta sig för att tömma den bittra kalken, skaffa sig brödarbete, stöttes han tillbaka.
Novellsamlingen och brytningen med hemmet hade komprometterat honom för djupt; man kunde icke använda honom — och med all sin goda vilja, sin ömtåliga heder, sin arbetsförmåga, sin begåfning och sina kunskaper skulle han fått dö af svält, om icke den gamle aristokraten på Christinelund med varm hand försträckt den unge samhällsomstörtaren allt hvad han behöfde.
En afton i September kom Max gående nedåt Norrmalmsgatan och skulle just vika af öfver torget då han hejdades af två ungdomar.
»Hör-du-du.
Tjenis!»
» Hvart ska’ Rosen-prinsen ta vägen?
Det var två kamrater från Upsala, ett par grönskande skott från den estetiska föreningen.
Den ene var lång, gänglig och ofullgången, ett praktexemplar af ett stockholmsbarn, sedan sitt sextonde år förtrogen med alla lönliga synder.
Han kallades Anjovisen derför, att det såg ut, som om det inte fans ben i honom.
Den andre var liten och spenslig, gjorde intryck af en nykläckt fågelunge och bar namnet Moppe; han var 20 år och hade redan länge sysslat med en roman »ur det verkliga lifvet».
Max blef glad öfver att träffa ett par menniskor; han hade så länge left ensam på sitt rum, att det i början föreföll honom helt nytt att höra sin egen röst.
»Du ser nervös ut, gamle!» sade Ansjovisen med sin prononcerade Stockholms-gatdialekt.
»Ja, ja — mensklighetens lifsfrågor — — det tar på krafterna!»
»Åhja», replicerade Max. »Det vill ben till.»
»I näsan ja», sade Moppe.
»Du har, du.»
»Vill du ha mat, prins?
Jag har lofvat
Moppe en festportion, och der blir väl alltid en köttbit öfver.»
»Jag går med; men jag vill ta min ansjovis på eget konto.»
»Gu’bevars, ers höghet; jag trugar inte mina håfvor på folk.»
De följdes åt, superade på Operakällaren och sutto länge språkande vid en kopp kaffe i Lagerlunden.
Ansjovisen hade druckit vin till maten och höll nu på med sin tredje chartreuse.
Det gjorde, att han kände sig öfverlägsen och började predika moral för Max.
»Gå hem till gubben», sade han.
»Kyss på tass och låt det bli godt igen.»
»Den saken vill jag inte tala med dig om», sade Max afvisande.
»Vill du inte tala med mig?» sade Ansjovisen hetsigt.
»Ja men jag vill tala med dig.
Jag vill vara din far, förstår du.
Och hör nu efter, hur han talar till sin son.»
Max sökte förgäfves slå bort samtalsämnet; Ansjovisen antog en myndig stämma och forsatte:
»Min käre Max.
Du är min son, men jag kan tyvärr inte neka till faktum — du är en idiot.»
»Det är ju din egen pappas fullt berättigade straffpredikan till dig sjelf, som du repeterar, Ansjovis lille!»
»Käft!
Vänta ska’ du få höra.
Alltså: du är en idiot.
Du gör dig lifvet surt.
Du lefver som en spartan.
Inte dricker du ett oskyldigt glas vin, när du rå-kar ett par hyggliga prissar, inte röker du en god cigarr, fan vet om du äter dig mätt, men dygdigt går du hem och lägger dig.
Och så går du omkring och njuter af att bära martyrkrona som osedlighetsapostel — är du inte en idiot, hvaba?»
»Ja», instämde Moppe, »det der begriper jag inte heller.
Osedlighet — godt!
Jag är med om allt i den vägen.
Men hvarför i guds namn inte lefva som man lär?»
Max teg.
Han ville icke inlåta sig på att diskutera detta ämne med ett par halfrusiga kamrater.
»Nå», sade Ansjovisen, »jag förstår godt hvad det är du vill.
Du är så förbannadt fin på det, gu’bevars.
Idealistfåne!
Begär orimligheter af en kvinna — vill ha både kropp och själ.
Men du får allt nöja dig med kroppen, min gubbe — själen kommer du aldrig åt.»
Klockan 12 på natten vandrade Max ensam hemåt, upphettad och varm.
Det hade icke behöfts mer än den oskyldiga kopp kaffe, han druckit, för att försätta hans blod i feber; det absolut nyktra lefnadssätt, han förde, hade gjort honom onaturligt känslig för hvarje stimulerande inverkan.
Hans hufvud brände, och tankarne korsade hvarandra som kornblixtar i hans hjerna.
Han pinades af Ansjovisens öfverlägsna ton, som han ännu tyckte sig höra, smått hånfull och satirisk.
Det grämde honom, att han verkligen inlåtit sig på att tala ett enda allvarligt ord med Ansjovisen.
Hemkommen klädde han af sig, men kunde icke falla i sömn.
Hettan från hans hufvud spred sig till hufvudkudden; så länge det fans en kylig fläck tryckte han den girigt till sin kind, men till sist var det som om hela kudden brann.
Då måste han upp, gick ett par hvarf i full negligé af och an på golfvet tills kölden och den fysiska tröttheten tvang honom i säng; men åter spred sig värmen från hans hufvud, och han fick icke en blund i sitt öga.
På morgonen vid sextiden steg han upp och gick ut, tog sig en lång promenad och åt sedan frukost.
När han kom hem igen var han så trött, att han måste lägga sig ner på soffan; och en dvala föll öfver honom.
Det var icke sömn, ty när värdinnan kom in med ett bref, som hon lade vid sidan om honom på bordet, märkte han det strax, men var för trött att lyfta upp ögonlocken.
Emellertid låg brefvet der, vid sidan om honom, och det var som om sjelfva känslan af, att det låg der, hindrat honom att falla i sömn.
Brefvet — brefvet, som låg der; det var som ett märke, tryckt in i hans hjerna, en nitnagel, som hindrade medvetandet att försvinna.
Till sist sträckte han ut sin hand och tog det; kände, att det var ett litet kuvert, famlade med att öppna det och tog fram ett visitkort; först när han höll det i sin hand slog han ögonen upp.
Bogislaus von Block Ellen von Rosenberg.
Han lade kortet till sidan och slöt ögonen igen.
Så låg han stilla några minuter: att icke dethär tar djupare, tänkte han med en stilla förvåning öfver sin egen känslolöshet.
Han hade trott, att det skulle kännas hårdt, som ett slag i ansigtet, och så blef det icke till annat än denna sömniga förvåning.
Ännu en timmas tid förblef han liggande på soffan, innan han reste sig och gick ut.
Men när den friska luften spelade kring hans panna, vaknade hjernan derinnanför helt och hållet och började sitt vanliga arbete: att förarbeta verkligheten till stoff för en skildring.
Han försökte till en början komma in i en tragisk stämning, men det ville icke lyckas.
»Gäckade förhoppningar» — »Den försmådde» — det var så banalt och utslitet.
Han kastade sig öfver Heines verldsironi; det stämde bättre.
Det var mera öfverlägset och man blottade sig mindre.
Vid ett boklådsfönster stannade han framför ett stålstick; Enfin seuls stod der till förklarande text under taflan, som föreställde två nyvigda i stum omfamning sedan bröllopsgästerna gått.
Han trycker henne intill sig och kysser hennes panna — jungfruns fina brudslöja glider af; hon har lutat sitt hufvud emot hans bröst, och hela hennes ställning förråder, att hon ger sig hän:
»tag hvad du vill, du har ju rättighet nu!»
Det klang ett brustet ungdomsminne fram — rättigheten ja!
Det var den det kom an på!
Det der var alltid en situation.
Den försmådde älskaren utanför fönstret — bruden bär hennes drag; en stickande känsla i bröstet — — det var märkvärdigt att det inte stack.
Max vände sig om och gick vidare, försjunken i betraktelser öfver begreppet olycklig kärlek.
Nej, det kunde omöjligt tagas patetiskt; det måste göras skämtsamt.
Men det skämtsamma blef så lätt forceradt — andra-rangs konst; och Max ville icke vara andra-rangs diktare.
Nej, det måste göras blaseradt och dock smärtfylldt, öfverlägset, inte patetiskt oresonligt och inte affekteradt burleskt; den olycklige älskaren borde gå in på en restaurang — — och med ens kom slutrepliken af sig sjelf: »Vaktmästare!
En rostbiff — men en riktigt blodig!»
Max hade god lust att gripa sig an med arbetet; men i dag var han för slö.
En göteborgstidning hade anordnat en pristäflan för noveller: pris 100 kronor och särskild ersättning per spalt.
Att skicka sin olyckliga kärlek dit och på så sätt göra mynt af den och äta upp den, var åtminstone mindre banalt än att bli förtviflad och hänga sig.
Han strök upp på läsesalongen för att se efter, om förlofningen kommit i någon tidning ännu.
Fram på hösten hade Max lyckats skaffa sig arbete.
Han öfversatte och utgaf en bok full af samhällsomstörtande läror, en bok af en tysk läkare, som i lidelsefulla ord slungade förnuftets bannstråle öfver alla samhällets institutioner.
Och på titelbladet af denna publikation lästes också öfversättarens namn — statsrådet von Rosenbergs namn.
Samtidigt hade den förlorade sonen börjat skrifva likaledes fullständigt undertecknade artiklar i ett socialistiskt arbetarorgan med stadgadt anseende som smutsblad.
Detta var måttet rågadt.
Statsrådet kände marken gunga under sina fötter.
Hvem kunde veta, om man icke till sist skulle finna på att anse honom sjelf solidarisk med dessa åsigter, som kommo fram under hans namn.
Hvem kunde veta?
För den menskliga dumheten var intet vansinne för groft, och den allmänna opinionen var en papegoja, som kunde läras pladdra, att svart var hvitt.
Derför tvekade statsrådet icke ett ögonblick, då tillfälle oförmodadt erbjöds honom att inför allmänhetens ögon klargöra sin ställning med en knalleffekt.
En bok hade nyss utkommit, skrifven af den man till hvilken hela omstörtningspartiet blickade upp som till sin mästare, och det hade af höga vederbörande beslutats att boken skulle beslagläggas.
Det habila statsrådet von Rosenberg utsågs att vara den synliga handen.
Det blef larm i lägret, när handen föll.
Det hojtades från höger och venster; statsrådet hade darrat på manschetten i sista ögonblicket, och hela kvarstaden blef en dunderpuff för boken.
Men faktum var obestridligt: ett hugg mot yttrande- och tryckfriheten, som verkade tändande på de unges harm.
Max kände det i blodet: detta var strid!
Det var luftning och feber.
I artikel efter artikel kriticerade han faderns tillvägagående; och han sparade hvarken på sin entusiasm eller sin bitterhet.
Hänförelsen i försvaret för en kränkt rättsprincip besjälade honom; men det fans också ett annat motiv: det unga sjelfmedvetandets stolthet vid att korsa sin smidiga klinga med den officiella pamp, som fördes af den man, till hvilken han från barnaåren blickat upp med en så okritisk respekt.
Det var faderns egen kärlekslösa uppfostringsmetod, deri respekten varit allt och förståendet intet, som nu vände sin udd emot honom sjelf.
Denna strid gjorde Max till en bemärkt personlighet bland de ytterste radikalerna.
Den vensterriddar-sporre, som han med sin talang och goda vilja förgäfves sökt eröfra, vann han härigenom med ett enda slag — som statsrådet von Rosenbergs son.
Han var icke blind för detta causalförhållande; han hade mött det ofta förr, och hvart han kom i vensterns led grinade det hånande emot honom.
Hans personlighet var dem intet, hans namn allt.
Det var en röd klut, hvarmed de gerna ville vifta inför statsrådets ögon.
Den kluten var af förläggaren med full afsigt uthängd på titelbladet af den samhällsomstörtande bok, som Max öfversatt; och i det lilla rabulistbladets spalter viftade samma röda klut med afgjord verkan.
Max hade egentligen icke stor smak för komedien.
För honom personligen var det en hederssak att med sitt namn ansvara för hvad han skref.
Men detta personliga ansvar blef just fullständigt åsidosatt, då man ville såra den gamle genom det, som den unge skref.
Detta var icke det enda osympatiska drag, han upptäckte hos sina radikala meningsfränder.
Han hade många tillfällen att se deras fel och svagheter, och hans ungdomliga kritik var lika yrvaken, antingen den riktades åt höger eller venster.