Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För tillfallet kunde han ej dit återvända, utan lefde någon tid indraget i Holstein och sedermera i Holland.
Först sedan Napoleon Bonaparte blifvit förste konsul, återvände Lafayette till Paris.
I böljan stod han med förste konsuln i vänlig beröring, men detta förhållande ändrade sig snart.
Napoleon sökte vinna Lafayette för sina planer och åt dem vinna förtroende genom att förknippa dem med hans aktade namn, men fann snart, att han missräknat sig.
Lafayette var äfven i denna nya situation sina grundsatser lika orubbligt trogen.
Lafayette afslog den honom af förste konsuln erbjudna senatorsvärdigheten, men hade någon tid ändå personlig beröring med denne.
Snart erforo dock båda, att deras grundsatser och syften ej kunde förlikas.
Då konkordatet var i görningen, gaf Lafayette det rådet att » förklara alla kulter oafhängiga af staten och sålunda kalla den sanna religionsfriheten till lif. » Med en sådan ohjelplig » ideolog » kunde man ju ej komma till rätta.
Vid den allmänna folkomröstningen öfver konsulatet på liistid förklarade han att han » först då skulle rösta derför, när en konstitution antagits, hvilken tryggade den borgerliga frihetens ocli likställighetens grundsatser. » Nu upphörde hvaije beröring mellan frihetsmannen och militärhöfdingen.
Under konsulatets och kejsardömets tid stod Lafayette alldeles utanför det politiska lifvet; han lefde som privatman på landtgodset Lagrange, den enda återstoden af hans forna stora besittningar.
Här fann han länge i lyckligt familjelif en ersatt » ning för sina utståndna lidanden samt egnade sin verksamhet åt jordbruket och kommunala angelägenheter.
jmakas död (1807) förde åter sorgen in i hans hem.
» Enslingen på Lagrange » kände det än mera tomt omkring sig i ett samhälle, der den kejserliga militärdespotismen regerade.
Men att den led mot sitt slut, det anade han och fann bekraftadt:
han s&amp;g på sitt ur, han bidde sin tid,
han satt som i djupaste frid.
Han upplefde det napoleonska kejsardömets fall genom tronafsägelsen i Fontainebleau och han såg det helt ovän-tadt återupprättas genom Napoleons återkomst från Elba.
Men det gamla militärvälder var ändå fallet; Napoleon fann sig behöfva ett stöd hos sjelfva folket och syntes derför vilja acceptera det konstitutionela regeringssättet.
Lafayette intog dock en reserverad hållning.
Napoleon önskade ett samtal med honom och lät genom sin broder Josef anhålla derom, men Lafayette vägrade; han protesterade också mot den » additionela akten » af den 22 april samt afslog det honom erbjudna pärskapet, men han mottog sina medborgares på honom fallna val till en plats i deputeradekammaren.
Tiderna hade mycket fÖrändradts under de två decennier han hållits utanför det politiska lifvet, och sjelf stod han vid ålderdomens gräns, men sina politiska grundsatser var han orubbligt trogen.
Med, Napoleons framtidsplaner tog han ingen befattning, men han röstade för beviljandet af medel till kriget, emedan Frankrike blifvit angripet.
Den 21 juni hemkom Napoleon från Waterloo.
Hans aföigt var att upplösa deputerade kammaren och antaga diktaturen.
Kort före en session yttrade sakta en af mi-nistrarne till Lafayette, att inom två timmar skulle ej mera någon deputerad kammare finnas.
Genast vid sessionens början uppsteg då Lafayette i tribunen och yttrade: » Då jag nu for första gången efter en mellantid af många år hojer en stämma, som alla frihetens gamla vänner ännu skola igenkänna, så är det för att tala om landets faror, nr hvilka endast I kunnen rädda det.
Nu är ögonblicket inne att samlas omkring den gamla trefargade fanan af år 1789, frihetens, jämnlikhetens och den allmänna ordningens fana, den vi måste försvara mot utländskt våld och inhemsk usurpation. » Han föreslog under allmänt bifall, att kammaren skulle förklara sig permanent, och att hvarje försök att upplösa den skulle straffas som högförräderi.
Dr Dagens Krönika IX.
17På aftonen ankom Napoleons bror Lucien, hvilken åtagit sig att med sin vältalighet inverka på de deputerade; han uppfordrade kammaren att icke sätta nationens ära pa spel genom bristande trohet mot kejsaren.
Då reste sig Lafayette och utropade: » Hvem vågar anklaga franska nationen for bristande trohet, mot kejsaren?
Genom Egyptens sandöknar och Rysslands slätter, öfver 50 slagfält har denna nation följt honom troget och det är derför som vi nu begråta tre millioner döda fransmän! » Dessa ord gjorde en sådan verkan, att Lucien återtog sin plats, utan att få sitt tillämnade tal afslutadt.
En komité, af hvilken Lafayette blef medlem, utsågs for att äfverlägga med ministerrådet; på hans förslag afsändes en deputation för att begära kejsarens tron-afsägelse.
Morgonen derpå, den 22 juni, blef också nämnda afsägelse gjord.
Nu uppdrogs åt Lafayette och Benjamin Constant jämte fyra andra att begifva sig till de allierade monarkernas högqvarter för att der underhandla.
Genom Englands sändebud meddelades till Lafayette de allierades fordran, att Napoleon skulle till dem utlemnas.
» Huru, min herre », svarade Lafayette, » kan ni meddela något sådant till den, som varit fånge i Olmiitz!
* Vid sin återkomst fann han redan Paris i de allierades våld.
Ett par dagar der * efter stängdes deputerade kammarens dörrar och sattes under bevakning af preussiska, soldater.
Genom Lafayettes bedrifvande samlades en del af kammarens ledamöter hos Lanjuinais, den från skräckdagarne välbekante girondisten, och der uppsattes en protest, hvarefter ledamöterna i stillhet åtskildes.
Lafaytte drog sig återigen med brutua illusioner undan till Lagrange.
Först år 1819 inträdde han åter som medlem af deputerade kammaren och framstod då som en af den liberala oppositionens förnämste målsmän.
Med ungdomlig värme bekämpade han då regeringens reaktionära strafvanden: han fordrade en oförfalskad jury, de landsförvistes återkallande och återupprättandet af ett nationalgarde; följande år var han jämte Lanjuinais en af den hotade pressfri hetens mak * tigaste försvarare.
Lika kraftigt uppträdde lian 1823 mot franska regeringens snöpliga intervention till formon for Ferdinand Vll: s reaktionära tyranni i Spanien.
Genom en af vederbörande ledd intrig låg han under vid det påföljande valet och var sålunda återigen utestängd fr&amp;n den politiska vädjobanan.Han hade nu ledighet nog att efterkomma den honom långt förut gifna inbjudningen till ett besök i Nordamerika.
I juli 1824 inskeppade han sig i Havre och anlände lyckligt till Newyork.
Som nära 70-årig gubbe ätersäg han nu det land, för hvars frigörelse han som 20 årig yngliog kämpat.
Han såg, med hvilka jättesteg utvecklingen derstädes gått under den mellantiden.
Den för sin tillvaro mödosamt kämpande fristaten hade växt upp till en mäktig republik, de små, torftiga stadssamhällena hade blifvit praktfulla storstäder, industrien hade tagit en väldig ansats, odlingen hade gjort vildmarkerna fruktbärande, och stolta ångfartyg svängde sina skofvelhjul på floderna.
Det utsäde, som han i sin ungdom varit med om att nedlägga, hade burit rika skördar, och den borgerliga friheten, alltjämt hotad i Europa, hade fått en tryggad fristad i Amerika.
Det mottagande, som härstädes kom Lafayette till del, var den mest storartade hyllning; aldrig har någon konung eller någon segrande fältherre hållit ett sådant triumftåg.
Lafayettes rundresa genom de särskilda staterna upptog 14 månader, hvarunder de särskilda orterna täflade att gifva honom festliga uttryck af sin erkänsla.
I Bankershill firade man i hans närvaro årsdagen af krigets början, i Yorktown hög-tidlighöll man dess slut, till hvilket han sjelf så kraftigt bidragit.
Sedan presidenten till honom riktat gripande af-skedsord, afseglade Lafayette på en nordamerikansk fregatt, som till åminnelse af hans första krigsäfventyr fatt namnet Brandywine.
Efter hans återkomst till Frankrike förärade honom Förenta staternas kongress en summa af 200,000 dollars och dertill ett betydande jordområde.
Snart blef det Lafayette förunnadt att få upplefva sina grundsatsers seger äfven i sitt hemland.
På morgonen den 27 juli 1830 läste han le Moniteur för den föregående dagen.
Genast derefter afreste han till Paris, der revolutionen nu var i full gång.
Den 29 mottog han ånyo befälet öfver det parisiska nationalgardet och förläde sitt högqvarter till Hôtel de ville, liksom fordom under den stora revolutionens dagar; här ville de mest exalterade hafva en republik med Lafayette i spetsen.
Sjelf önskade han en provisorisk regering, tills folket i urförsamlingarne uttalat det afgörande ordet om den blifvande författningsformen.
Men bonrgeoisiefraktionen i palais Lafitte arbetade för Ludvig Filips riksståthållarskap och eventuela konungadöme; då man äfven här var beredd att skaffa erkännande åt folksuveränitetens grundsats, gaf Lafaytte efter, mera för att bevara endrägten än.
af orubbligt förtroende till Filip » Egalités » son.
Ludvig Filip gjorde nu sitt besök på Hötel de ville, der han af folkmassan i början ganska kallt mottogs.
Inkommen, mottog han af Lafayette den trefårgade fanan, hvarefter båda trädde fram till det öppna fönstret och visade sig för den på Gréveplatsen derutanför församlade mängden Denna, som förut iakttagit en hotande tystnad, ropade nu blott: » Lefve Lafayette! » och tycktes ej vilja veta af hertigen.
Men då Lafayette nu omfamnade Ludvig Filip, hade detta famntag samma magiska verkan som fordom handkyssningen i Versailles: bland den samlade mängden höjdes nu ropet: » Lefve hertigen af Orleans! » I Lafayettes famn vigdes sålunda Ludvig Filip till konsti-tutionel konung.
Under ett påföljande samtal gaf Ludvig Filip sitt erkännande åt den republikanska författningen i Amerika; » men », tilläde han, » tror ni, att vi under nuvarande förhållanden böra införa den i Frankrike? » — » Nej, » svarade Lafaytte — » franska folket behöfver en af republikanska institutioner omgifven borgartron. » — » Deri är jag fullkomligt öfverens med er », utlät sig då hertigen med värma.
Sålunda trodde sig den gamle Lafayette nu kunna om Ludvig Filips konungadöme yttra: » Detta är ändå den bästa af republiker. »
Som öfverbefalhafvare för Frankrikes alla nationalgarden stod Lafayette under borgarmonarkiens första år vid den nye konungens sida och hade tillfälle att ännu en g&amp;ng göra den magiska makten af sin personlighet gällande for att ur den fanatiskt uppretade folkmassans händer rädda Karl X: s fangna ministrar.
Då lugnare förhållanden in-trädt och hans namn för mycket brukades som partifana, nedlade han sin befalhafvarevärdighet och återvände till Lagrange.
Den 20 maj 1834 afled han, 77 år gammal Haus med högtidlig sorgeprakt firade begrafoing i Paris var hela nationens hyllningsgärd åt den aflidne.
Trogen sina grundsatser, hade han för dem kämpat i två verldsdelar och i båda till slut sett dem segra.
» Det är ändå skönt! » Marie Antoinette
Emil von Qvanten.
I den stora franska revolutionens nästan ändlösa porträttgalleri möter oss vid sidan af den stoiska madame Roland, den uppoffrande Charlotte Corday, en tredje qvinna, hvarken stoisk eller uppoffrande, hvars drag ej heller äro
* Ofvanstående porträtt från Marie Antoinettes glansperiod är grave-radt åt » Dagens Krönika » af Ida Falander efter fotografi af Wertmullers berömda tafla i Svenska Nationalmuseum.
Det andra af oss meddelade porträttet af drottningen har till original en pastellbild från 1791 af Kucharsky.
Som synes, har sistoämda originaltafla icke blifvit ful ¡ständigt utförd, utom hvad hufvudsaken beträffar: anletsdragen, hvilka, såsomfranska, men som likväl spelar en framstående roll i det väldiga revolutionsdramat.
Vi se henne öfverskrida franska gränsen år 1770, om-gifven af uppvaktande damer och kavaljerer.
Det, berättades om hennes första nattherberge på fransk jord — ehuru denna berättelse måhända är en romantiserad uppgift — att tapeterna i hennes sofrum framstälde mordscener.
I Versailles, dit hon direkt begaf sig, firades hennes förmäl-ning i bländande prakt.
Bröllopsnatten härjade ett rasande oväder i slottets park.
Natten derpå framkallade förmäl-ningsfyrverkerierna i Paris en panik, som inom några ögonblick hopade högar af menniskolik på place Louis XV.
På samma plats några och tjugu år senare föll Charlotte Cor-days svärmiska, madame Rolands stolta och hennes eget högmodiga hufvud under guillotinens bila.
Denna olycksfulla qvinna, vid hvars sjelfva ankomst till Frankrike ödet redan varslade, är Marie Antoinette, Ludvig XVI: s gemål, dotter till Maria Teresia, kejsarinna af Österrike.
Vi ha på Natiolmuseum i Stockholm ett originalporträtt af henne, måladt af Wertmiiller, en svensk konstnär, som 1772 flyttade sitt staffli till Paris, der också en Hall och, ändå mera, en Roslin vunno ryktbarhet Madame Campan, Marie Antoinettes första kammarfru, som skrifvit hennes memoirer, skall hafva yttrat, att hon föredrog Wert-lnuller framför alla öfriga sina porträttörer.
Ifrågavarande afbildning förskrifver sig från 1785, alltså en tid då Marie Antoinette stod i sin yppigaste skönhet och förde sitt yppigaste lif, då slösaren Calonne kastade millioner åt hennes gunstlingar, och intriganten La Motte Valois invecklade
utgörande det sista porträttet af den olyckliga furstinnan, gifva en gripande bild af hennes aningar om det förestående olycksödet.
I afceende på de öfriga porträtten, som alla graverat9 åt tDagens Krönika » af G. Forssell, må nämnas att de äro utförda efter fotografier af de b&amp;sta original i Kongl.
Biblioteket.
Körande Dantons karakteristiska bild, efter samtida kopparstick, behöfva vi väl knapt påpeka, att fläckarne utgöras af koppärr.
— Konungens porträtt är iacsimile af ett kopparstick af J. Tamburine, efier originalmålning, 1787, af J. Boze.
Charlotte Corday är återgifven efter en originalmålning från 1793 af Vestier.
Mirabeaus ståtliga drag förakrifv * sig från ett kopparstick af Fiesinger efter originalteckning af J. Guérin.
Mara 18 bödeluppsyn är förevigad 1793 i originalteckning af Boze o. t. v.henne och kardinal Rohan i den vidunderliga halsbands-historien.
Lamar ti ne porträtterar henne i sin berömda Girondi-sternas historia sålunda.
Hon var reslig, högväxt, smärt.
Hennes hals, som fritt uppsteg från skuldrorna, antog alla de sköna böjningar, som gifva åtbörderna det egentliga uttrycket.
Man anade qvinnan hos drottningen, hjertats ömhet under majestätet.
Hennes cendréblonda hår var långt och silkeslent.
Hennes höga och något kullriga panna förenade sig med tinningarne genom den fina båglinie, som åt detta tankens säte förlänar hos qvinnan ett uttryck af älsklighet och finkänslighet.
Ögonen hade en klarblå farg, som påminde om nordens himmel eller Donaus böljor.
Örnnäsan med de öppna, lindrigt svällande näsborrarne vittnade om sprittande sinnesrörelser och mod.
Munuen var stor med bländhvita tänder och habsburgska, d. v. s. framskjutna och tvärt afskurna läppar.
Hennes småleende var tankfullt, intelligent.
Och öfver dessa drag låg den obeskrifliga glans, som strömmar från blicken, från anletets skuggor och dagrar och insveper det hela i ett nät af strålar, likt den varma, glänsande Ijusdunst, hvari de af solen upplysta föremålen simma, med ett ord det högsta hos skönheten: idealiteten, som gör henne på en gång lefvande förklarad och jordiskt lockande.
Ställa vi oss framför Wertmiillers bild, erhålla vi ett något olika intryck.
Hos den ståtliga figuren med den väldiga cheveluren framträder någonting öfvervägande ma-terielt och sinligt i de mättade formerna, de stora ögon-bågarne, de breda läpparne.
Den glänsande blicken, det talande småleendet uttrycka mindre finkänslighet än njutningslystnad, mindre tankfullhet än sjelfbelåtenhet.
Örnnäsan är mera svällande köttig än ädelt djerf.
Första gången Marie Antoinette framträder inom historiens skarpa ljusring, spelar hon med i en scen, full af tjusande behag.
Det var år 1762, då tonkonstens underbarn, Wolfgang Mozart, första gången besökte Wien.
Maria Teresia och hela hennes familj voro musikaliska.
Hennes far, kejsar Karl VI, spelade så skickligt klavér, att hofkapell-mästaren Fux trohjertadt försäkrade honom: » Ers majestät kan i sanning fylla min plats som kapellmästare *, hvartill kejsaren svarade: » Jag tackar honom, min käre kapellmästare Fux, men jag är belåten med den plats jag redanhar. » Maria Teresia sjelf skall ha sjungit förträffligt, och hennes fyra äldsta döttrar sjöngo och spelade, såsom musikhistorikern Burney berättar, » ganska bra för att vara prinsessor. » Här var lille Mozart som barn i huset, klef upp i den feta kejsarinnans knä, tog henne om halsen och kysste henne, och blef kyst och smekt tillbaka.
Men i synnerhet fäste han sig vid yngsta prinsessan, Marie Antoinette, som å sin sida ej tycktes okänslig for hans beundran.
Snillets och barnaoskuldens förenade makt öfvervunno sjelfva hof-etiketten.
För att dock all god ordning ej skulle åsidosättas, erhöll lille Wolfgang galadrägt: guldgalonerad frack med utstående breda skört och uppslag, ned till knäna gående väst, en liten, trekantig hatt, och värja vid sidan.
Dertill pudradt hår, som slöt i en stor pung i nacken.
Då hände sig en dag, när han sprang omkring i hofsalarae, ledsagad af de båda yngsta prinsessorna, att han halkade och föll på det bonade golfvet.
Den äldre prinsessan låtsade ej om missödet, men Marie Antoinette skyndade ifrigt att hjelpa honom upp.
» Ni är god », sade han, » jag vill gifta mig med er ».
Hon ilade genast att förkunna detta åt sin moder, som kallade på Wolfgang och frågade om orsaken till det smickrande anbudet.
» Min tacksamhet », svarade den lille högtidligt.
Marie Antoinette var då sju år.
Hon föddes den 2 no v. 1755.
Hennes odödlige friare var blott sex år.
När Mozart 1778 andra gången besökte Paris, hade Marie Antoinette i fyra år varit Frankrikes drottning.
Hon gynnade med sitt inflytande Gluck i dennes epokgörande konstnärstvekamp med Piccini.
Gluck hade varit hennes lärare i musik.
Men sin älsklige beundrare från barndomsdagar hade hon redan alldeles förgätit.
Mozart tillbragte sex månader i Paris under missräkningar, förödmjukelser, umbäranden och sorgor, utan att ens ha fått tala med henne.
Åtminstone finner man ej hos Mozarts båda förnämsta biografer, Oulibicheff och Jahn, minsta antydning om, att han rönt någon hågkomst från hennes sida.
Jahn anmärker blott, att Mozart icke lyckades från Wien skaffa sig introduktionsbref till henne.
I Louvres historiska samlingar förevisas en autograf af Marie Antoinette.
Man ser stora, illa ritade bokstäfver på ett stort pappersark.
Redan det yttre af denna » styl » ger intrycket af föga vana vid pennans öfningar, tankens och intelligensens idrotter.
Detta intryck bekräftas ocksåaf den opartiska forskningen.
Skingrats hafva bâde strål-glorian, hvarmed det monarkiska nitet, och nattmörkret, hvarmed det republikanska hatet omgifvit henne.
I stället för en ny Messalina, hvilken på sjelfva tronen efterträdt en Dubarry bredvid tronen, eller en ny sainte Geneviève, hvarmed himlen benådat martyren Ludvig XVI, finner man en förflugen kokett, ett sjelfkärt sinne, ett ytligt hjerta, ett tomt förstånd, som har en fix idé, den att kunglighetens heliga prerogativ är det rena godtycket, ehuru tidens läror voro helt andra.
Till dessa karaktärsdrag, som knappast skulle låtit henne spela någon roll, komma en naivt glädtig inställsamhet, som bedårade dem hon ville vinna, och en lidelsefull hallstarrighet, som ej hyste ringaste betänkande att blottställa eller uppoffra andra.
Det var dessa två senare egenskaper, som i förening med hennes ytlighet och förflugenhet gjorde henne så farlig i den ställning hon intog, utan förstånd om den omgifning, dit hon flyttats, utan begrepp om de-faror, af hvilka hon omgafs, utan känsla för det land, hon ville beherska, och tilläggom, utan kärlek för den man, hvars tron hon delade.
Det sista kan man dock knappast förebrå henne.
Ludvig XVI var ej en man, som kunde inge en qvinna med hennes skaplynne passion, knappast fördragsam vänskap, så oer-hördt prosaisk och dåsig som hau var.
Hon försmådde honom emellertid icke.
Hon blef moder till fyra hans barn, och hon åtog » ig benäget att vara hans ställföreträdare i ett mycket vigtigt afseende.
Det land, som upptagit henne, det hof, hvaraf hon der omgafs, voro sedan århundraden tillbaka galanteriets högsäte.
De franska konungarne räknade nöjet bland sina höghetsrättigheter.
Le roi s ' amuse var hans allrakristligaste majestäts valspråk.
Henrik II öfvertog sin fars, Frans I: s, älskarinna, Diane de Poitiers.
Henrik IV: s älskarinnor voro oräkneliga.
Under Ludvig XIV tillhörde de kungliga mätresserna sjelfva hofkulten.
Ludvig XV slutligen upptog en hetär från gatan och gaf henne grefvinnetitel.
Med drottningarna deremot förhöll det sig något annorlunda.
Äfven den sedliga dygden borde ju företrädas af tronen, som, enligt konungarnes åsigt, var den gode Gudens af-glans på jorden, och så föll denna del af den kungliga representationsskyldigheten på deras lott.
Ne touchez pas à la reine, hette det här.
Vi påstå icke att någonting ab-solut af dem presterades; men också det relativa eger sin betydelse på denna ofullkomliga jord.
Henrik IV lät skilja sig från sin gemål Margareta af Valois, hans brud från Bar-tholomeinatten, eipedan hon allt för uppenbart gick honom sjelf i vägen.
Genom en egendomlig ersättningslag hände det emellertid också, att, om någon af konungarne undantagsvis afstod från sitt prerogativ, detta genast öfver-gick på drottningen.
Ludvig XIH t. ex. upptog sin tid företrädesvis med jagten och sina hofmän.
Han vardt bland konungarne den relativa sedligheten.
Strax visste hofskandalkrönikan att berätta om hans gemål Anna af Österrike.
Hon hade, så godt hon förmådde, öfvertagit hans rättigheter.
Denna hemlighetsfulla konjugala jemvigts-lag för troninnehafvarne i Frankrike lurade p&amp; Marie An-toinette.
När den utlefvade Ludvig XV dött i skräck och fasa, erhöll Frankrike åter en dygdig konung på tronen.
Ludvig XVI var anspråkslös, tillbakadragen, ren till sina seder.
Det hof, som räknade sina traditioner från en Frans I: s, en Henrik IV: s dagar, som uppnått sin blomning under Ludvig XIV och satt frö under Ludvig XV, miste ännu en gång den legitime föraren.
Det vände sig derföre helt naturligt till den unga, glada drottningen, och hon vardt snart dess svärmande vise.
Hon höll sig med gunstlingar; hon deltog i hasardspel och besökte van ryktade maskerad-lokaler, under det Ludvig XVI satt ensam hemma och roade sig med att vara låssmed.
Likasom myggen och knottet stimma i solens nedgångstimma, så Vanden régime ’ s anhängare kring Marie Antoinette, måhända i förkänslan af att natten för dem stundade; och hon å sin sida begick i detta sällskap dårskaper, hvilka drefvos så långt, att hennes mor, bror och gamle lärare gjorde henne förebråelser.
Det fins dock knappast bevis på, att hon verkligen var sin gemål otrogen.
Sjelfva öppenheten i hennes excentriciteter vittnar deremot.
Derjemte låg i hennes koketta lynne större benägenhet att mottaga beundrans rökoffer än gifva sig sjelf.
Slutligen talar också för henne Ludvig XVI: s rörande tillgifvenhet och förtroende.
Denna tillgifvenhet, detta förtroende gjorde hon sig emellertid till godo ytterligt hänsynslöst.
Hon lade Ludvig på det ynkligaste under hälen på sin lilla toffel, och visade detta helt öppet Hon ryckte medlidsamt på axlarne och hånlog åt cc pauvre homme.
Hon skickade efter honom,då han satt i sjelfva ministerkonseljen, och tvang honom genast ändra beslut.
Och hvad värst var, hon gjorde detta, då han fattat eller höll på att fatta ett nyttigt beslut.
Ludvig XVI egde med all sin inskränkthet och viljeslapp-het en del solida egenskaper.
Han hade ett visst kunskapsförråd, ett visst mått välvilja.
Men dessa kapaciteter lågo så att säga afsöndrade i slutna fack, utan enande samband, utan initiativförmåga.
För att komma i rörelse och samverkan, måste de få en impuls utifrån.
När Ludvig befann sig i sällskap med dugligheten och redbarheten, en Turgot, en Malesherbes, lifvades han af arbetslust och uppriktig välvilja mot sitt folk.
Då var han fardig att begränsa civillistan och lindra skattebördorna för dem, som trycktes ned till jorden deraf.
Då var han fardig att erkänna folkets rätt till reformer i statsskick och statsförvaltning.
Men just dessa ögonblick passade Marie Antoinette på för att afbryta länkarne i Ludvigs idékedja, stoppa in dem i de olika facken och derefter gifva dem ett helt annat samband, en alldeles motsatt riktning.