Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon vände sig vid ljudet af sitt namn.
Sonen i huset stod där och presenterade:
Herr Grane.
Det var en ung man på ett par och tjugo år, kort till växten, kraftigt bygd, med breda skuldror och ej just stora men hårda och senfulla händer.
Hufvudet var väl formadt, pannan med de två nästan spetsiga knölarna skarpt markerad, nacken rak, liksom tvärt afhuggen.
Näsan var stor, och de klara, genomträngande ögonen under de framskjutande ögonbrynen, de energiskt sammanslutna läpparna, jämte den korta hakan gåfvo åt hela anletet uttrycket af okuflig viljekraft.
Agnes såg på honom alt ibland hela kvällen.
Hon kunde ej låta bli det.
Stundom såg han frånvarande ut, men deltog dess emellan i lekarna med lif.
Så började man danslekar.
Flickor, som ej gått och läst, hysa i allmänhet en viss respekt för unga män, som äro öfver tjugo år.
Grane var där för första gången.
Han hade kommit ned öfver julen för att hälsa på sin far, som nyligen flyttat till staden.
Altså var han främling på platsen, och som ingen bjöd upp honom i turerna, tämligen overksam i dansen.
Han såg på, utan att egentligen tänka deröfver, då han plötsligt märkte någon, som stod bredvid honom.
Sin dam hade han försummat en lång stund.
»Får jag lof?» sade en röst.
Det var Agnes.
Man dansade »udden står och sofver».
Två stora, spörjande ögon voro riktade mot honom.
Han böjde sig lätt och grep henne om lifvet.
Hon såg så barnslig ut, där hon stod, och dock så allvarsam.
»Tack, för att ni väckte mig», sade han leende.
»Jag stod verkligen och sof.»
När de skulle gå hem, hjälpte Grane henne på med kappan.
»Knäpp väl igen om er, fröken», sade han med en något beskyddande min.
»Ni ser just ej stark ut.»
Åter såg hon upp emot honom med det där underligt frågande i blicken.
Så sade hon farväl och gick, medan han stod kvar för att vänta på några andra.
Lektor Johan Grane, Kristian Granes fader, hade som sagdt nyss flyttat till staden.
I sin ungdom hade han tillhört det gamla Upsala, gluntarnas Upsala, filosofins Upsala, varit sångare, kamrat, sällskapsbroder och juvenal.
Han hade varit med om att slå in fönsterrutor, barrikadera gatorna med byggnadstimmer, ropa pereat och under sång bära brinnande brylåer på eldgafflar om kring i kafésalarna, sedan lamporna blifvit släckta.
Men som så mången på den tiden hade han ock svärmat för tankens frihet och själf varit fritänkare.
Den filosofi, som då var ny, hade gifvit honom vyer.
Han arbetade i vetenskapen, älskade den, trodde på dess makt och ville vara en af dem, som påskyndade dess seger.
Därför gick han ock till sitt värf i skolan, som man går till det tunga värfvet blott för uppehället, med hågen varm af vetandets välsignelse, med lust att verka för vetenskapen och med lifvets oeftergifliga kraf att förtjena födan som en hämsko på sin verksamhet.
I början svek han väl ej sin ungdoms och tidigare mannaålders öfvertygelse, han kastade ej sin hänförelse öfver bord för att inblandad med mängden göra sig lifvet lättare och blifva den pröfning kvitt, som ligger i att lefva andligen ensam.
Men stolt i tanken att stå framom sin omgifning, behöll han sin tankevärld för sig själf, blef en andens aristokrat och förlorade tron på sanningens seger och kraft att tränga igenom.
Så blef han gift.
Det hade varit häftiga uppträden mellan makarna i synnerhet under det andra halfår, de varit gifta.
I början hade kärleken hållit dem uppe, och den ömsesidiga aktningen hade lärt dem att lefva tillsammans utan att åtskilja, hvad som var mitt, och hvad som var ditt i olika öfvertygelser.
Men när deras barn skulle födas till verlden, då kom ock, med tankarna på döden, allvaret fram för modern, och när hennes man fann henne i gråt, var det för hans själ och för det barn, som de en gång gemensamt skulle uppfostra.
Då kunde hon kasta sig till hans bröst under krampaktig gråt, hon vred sig i ångest, prässade sig intill honom och bad honom med förtviflans snyftningar, bad honom tro på hvad Guds heliga ord lärde honom.
Ty himmel och jord skola förgå, men Guds ord skola aldrig förgå.
Och till sist vacklade han i sin öfvertygelse.
Han tröttnade vid de exalterade utbrotten och längtade efter lugn.
Därför skänkte han bort af sitt eget bit för bit, och han tog emot hennes tro, ej som hon, lågande, hänförd, fanatisk, utan lugnt och öfverlagdt.
Den tid, som hade varit, betraktade han som en öfvervunnen ståndpunkt, en frukt af ungdomlig obetänksamhet och ungdomliga förvillelser.
Nu hade han rasat ut och vände förtröstansfull tillbaka till sin barnatro.
Striden var slut, tviflet borta.
Gud hade ledt honom underbarligen ifrån mörker till ljus.
Och under alt detta blef Kristian Grane född, med från födseln alla element till ett oroligt lif jäsande inom sig.
Nu mera var lektor Grane en gammal man, stel och korrekt, med en viss skämtsamhet, som dock stundom var litet nervös, bar mörk bonjour, styfva kragar, svart halsduk, kort, grått, stubbadt helskägg och glasögon.
För öfrigt var han mager och liten.
Munnen var fin med ett lifligt, spirituelt drag, ögonen små, rörliga.
Han var enkling sedan femton år tillbaka.
Kristian mindes föga af sin mor.
Hon hade, som man säger, tillhört de stilla i landena, och i hennes boksamling, som ännu fans kvar i orubbadt skick, förekommo åtskilliga biblar och testamenten jämte skrifter af Schartau och Roos.
Han mindes henne egentligen som en blek, mild kvinna med brunt hår och ljusa ögon, och han kom ihåg, att hon brukade stoppa täcket omkring honom om aftnarna, sedan han läst sin aftonbön.
För öfrigt kände han – han visste ej rätt hvarför – en viss tyngd vid tanken på sin barndom.
Granes konfirmation blef en väckelse för honom i mer än en riktning.
Moderns allvar hade hos honom parat sig med en egen kritisk skärpa som utmärkte fadern, och ju mer den dag nalkades, på hvilken Kristian skulle träda fram och inför altaret aflägga sina löften, dess mer blef det honom en visshet, att denna ed, som han skulle gå, var en mened.
Själf var han knappast öfvertygad om sanningen af de saker, han för hela sitt lif skulle förbinda sig att tro och lefva efter, och äfven om han var det nu, fans det ingen makt i verlden, som kunde borga för, att denna öfvertygelse städse skulle förblifva den samma.
Han tyckte sig stjäla från sin inre människa genom att beröfva sig rättigheten att vid mognare år, när han var vuxen den saken, förvärfva sig en öfvertygelse, som vore duglig att bära honom genom lifvet.
Men på samma gång fann han, att detta »ja» var en nödvändighet.
Åtminstone ansåg han ej mödan lönt att utsätta sig för följderna af en vägran.
Den yttre påtryckningen skulle i alla händelser blifva för stark, för att han nu skulle mäkta motstå den.
Och kunde han ej stå upprätt i stormen, ville han hellre ingen väcka.
Han resonnerade sig till, att en tvungen ed var ingen ed.
För den skulle de bära ansvaret, som läto honom vid omogna år gå den, och vid sexton års ålder beslöt han sig för att gå till skrift som en formalitet för att ej väcka ond blod, och han höll sin föresats.
Söndagens sol uppgick.
Luften var klar och ljum.
Det var i början af juni.
För en vecka sedan hade konfirmationen varit, och nu var dagen kommen, då de unga skulle fira den stora åminnelsefesten.
Skriftermålet var förbi.
De kyrkobesökande började komma.
Konfirmanderna stodo i två skilda klungor utanför kyrkdörren.
Kristian kände sig snarare som åskådare än som deltagare.
Han stod utanför det hela och såg alt sammans glida sig förbi.
Han såg, hur den ene synade sin hatt, den andre sina frackskört.
En tredje jämkade oupphörligt på den ovana hvita halsduken.
En fjärde anstälde jämförelser mellan sin egen ändrade frack och några andra lyckligas nya.
En och annan halfhögt uttalad undran, om det var godt vin, hördes och väckte allmän, men förstulen munterhet.
Kristian såg på, som man gör, när man efteråt minnes, hvad som skett.
Inbillningen är i en onaturlig spänning.
Hvarje ord man hör, hvarje detalj, man iakttager, stannar i ens erinring.
Men preludiet började, och man gick in i kyrkan.
Ju längre altartjänsten skred, dess mer kände han sig likgiltig.
En egen kyla bemäktigade sig honom.
Ett sorl som af främmande röster surrade för hans öron.
Ingenstädes fann han en tanke, vid hvilken han kunde knyta sina egna, ingenstädes en ledtråd, med hvars hjälp han kunde leta sig ut ur labyrinten, ut till ljuset och dagen.
Predikan gick, som hade den talats till väggarna.
När prästen kommit till bönerna efter predikan och nalkades slutet, gjorde han med ens denna korta paus, som. betyder, att nu kommer Fader vår.
Han hade redan begynt med orden:
»i den bön, som vår Herre Jesus själf oss lärt hafver», då han plötsligt tystnade.
En egendomlig ryckning for öfver hans anlete, munnen lade sig åter i predikans välkända ämbetsmannarynkor, och rösten blef en oktav djupare.
Han hade glömt talet till konfirmanderna, och det gälde att reparera skadan.
»Det återstår att säga några ord till dem, som i dag för första gången skola begå Herrans heliga nattvard.»
Prästen gjorde ett uppehåll, under hvilket man hörde bullret af bänkar, som skötos tillbaka, och skrapandet af fötter, blandadt med ljudet af begynnande snyftningar.
»Jag hälsar eder då», fortfor prästen, »med dessa frälsarens ord:
Kommer, ty all ting äro nu redo.»
»Detta ord säger eder egentligen alt.
Kommer, ty all ting äro nu redo.
Herrans bord är redo, edra löften äro gjorda, edra tankar äro riktade på honom, och I ären redo att träda fram och mottaga bekräftelsen på eder tro.»
Resten hörde Kristian icke.
Ty det ryste i honom.
Den föregående predikan, glömskan af själasörjaren att tala till dem, som voro stälda under hans faderliga vård, och slutligen detta »alt är redo» – gaf honom intrycket af en verklighetens ironi, så hård, så oemotsäglig, att det ej längre fans någon appell.
Man var redo, lika redo som för en vecka sedan, lika redo som för ett år sedan.
Här var ingen som behöfde öfvertygas, och det lade man häller icke an på.
Alt var ju afgjordt förut.
För första gången i hans lif blef det klart för honom, hurudan denna tro var, som man bjöd honom.
Man behöfde ej söka efter en öfvertygelse, ty man fick den färdiggjord.
Ingen kunde kalla denna tro för min, ty den var gemensam för alla, och det var ett brott att ej hysa den.
Han var som omhvärfd af en tjock dimma, där man med förtviflans ihärdighet sträfvar att komma ut, men städse vänder tillbaka i sina egna spår.
Och han tänkte sig, att detta kunde räcka för alltid.
Kanske skulle han gå en sådan där kretsgång hela sitt lif, utan att finna något mål, någon hvilopunkt.
Han fick göra våld på sig för att ej skrika högt af ångest.
Om någon blott hade frågat, om hans samvete tillät honom, just honom att följa med!
Han hade ju fått svara, han som alla andra, för bekvämlighetens skull i klump.
Personligen var han ej viss på något och hade intet löfte afgifvit.
Prästen stod för altaret.
Kristian hade velat hålla tiden tillbaka.
Men det skedde intet underverk, Fader vår var slut, och den djupa melankoliska »O Guds lam» brusade från orgelläktaren öfver mängden, liksom fylde koret och lyfte sig i hvalfven med förtviflad styrka.
Då fattade han sig och följde de öfriga fram öfver kyrkogolfvet.
Men hans ansigte var blekt, läpparna sammantryckta, och i ögonen låg något dämpadt, som fruktade han att låta andra se in i dem.
Han böjde knä vid altarringen.
Han kände, hur han darrade.
Prästen kom, räckte honom oblaten och uttalade välsignelsen.
Han tog emot den utan den ringaste känsla af saken.
Så kom vinet.
Det for ett ryck igenom honom.
Alt är redo.
Skaran gick långsamt tillbaka öfver stengolfvet.
Nya skaror aflöste hvarandra.
Det var ett helt tåg, församlingen var orolig, här och där stucko hufvuden opp, som tydligen gjorde en ungefärlig beräkning af, hur länge väl detta skulle räcka.
Men när Kristian åter hade satt sig i bänken, böjde han ej som de andra ner sin panna.
Han rätade upp sig, och blicken flög nästan utmanande öfver församlingen.
I den stunden var det en storm lös inom honom, som när en människa första gången känner, att hon lidit orätt.
Och på botten af alt rörde sig en känsla af hämd, som han aldrig helt glömde.
En gång skulle den dag komma, då han fick tala ut, hur bittert han blifvit kränkt, när han tvang sina läppar att viga sitt lif till en lögn.
Förhållandet mellan fadern och Kristian hade varit rätt egendomligt.
Det låg något reserveradt i deras sätt mot hvar andra, och lektorn var i det hela ej klok på sin son.
Han kunde aldrig begripa sonens ordkarga, tysta och dess emellan, när han någon gång tog eld, häftiga och passionerade väsen.
Att Kristian slutat upp att gå i kyrkan och efter den första nattvardsgången ej gått till skrift, var honom en stor sorg, men när han ett par gånger slagit på den strängen, hade det ledt till uppträden, som hvarken fader eller son önskade att förnya.
I början af sin studenttid hade dock Kristian gärna talat vid fadern om de tankar och idéer, som under fortsatta studier föddes inom honom.
Han hade talat lifligt, öfvertygadt, öfvermodigt, som ungdomen gör.
Fadern hade farit ut mot ungdomlighet, talat om gamla, länge sedan öfvervunna ståndpunkter, fritänkeri och modern otro, som den äldre gör.
Och båda hade börjat att blifva mera tillbakadragna i sina yttranden.
En dag hade de dock samtalat om olika åsigter i religion.
Fadern gick och klädde sig till middagen.
Kristian satt i soffan.
Han talade lifligt.
Fadern hörde mest på, gjorde då och då ett inkast eller gaf motskäl.
Så sade lektorn till sist med ovanlig skärpa: »Inte må du tro, att du kan öfvertyga mig.
Jag är en gammal karl och har dessutom en gång i lifvet tänkt det samma som du.»
»Jag vet det», sade Kristian kort.
Fadern såg opp.
»Men jag har återvändt till min barndoms tro, och det var min lycka.»
»Säg snarare motsatsen», sade Kristian.
»Nej», sade lektorn häftigt.
»När jag var vid din ålder, skulle jag ha sagt det samma som du, men nu är det annorlunda.
Och jag vet också, att hvar och en, som går egna vägar, skall, om han är ärlig mot sig själf, erkänna sin orätt och vända om.»
Kristian teg.
Men efter den stunden var det något spändt, oroligt mellan dem.
De sökte båda ett föreningsband.
Men det var, som stode det ej till att finna, och man var nästan rädd att vidröra dessa saker för att ej upplösa det, som möjligen redan fans.
Emellertid hade Kristian varit i Upsala i fyra år utan att taga examen.
Men han hade mognat hastigt under den tiden, och han hade den fasthet i sitt väsen, som kommer af vissheten att äga en uppgift i lifvet.
Vid jultiden hade alt slikt blifvit skjutet åt sidan.
Små baler, supéer, skridskopartier omväxlade med hvar andra.
Grane kom snart in i en krets ungdom, dit äfven Agnes hörde, och det dröjde ej länge, innan han var själen där.
Ty han förde med sig en ton, som ej funnits där förut.
Samtal förstod han att gifva ett innehåll och en riktning, som man ej var van vid.
De vidrörde alt, stundom äfven ting, som voro satta under debatt, om också ej alltid nog ovarsamt för att väcka dispyt, så dock tillräckligt för att föra tankarna in på nya vägar, gifva nya intressen eller väcka plötslig undran och tysta frågor.
Agnes fick som nytt lif under detta slags samkväm, och hon ertappade sig själf efteråt med att hafva varit mera meddelsam mot Grane än eljes mot någon.
Lektor Grane hade från sin lifliga ungdomsperiod kvar en massa intressen, särskildt i literär väg.
Som alla på den tiden hade han själf varit poet.
Nu tyckte han om att samla kring sig en liten krets för att göra musik eller läsa högt.
Fru Skogman var bland dem, som brukade vara med och Agnes med henne.
Lektorn valde ofta Shakspeare, hvilken han läste med ett måttfullt, flytande föredrag som egendomligt kontrasterade mot den gamle diktarens sjudande versifikation.
Eljest lästes Walter Scott eller Oehlenschläger samt af nyare saker Ebers’ och Felix Bungeners romaner.
Men i dag var lektorn hes, han hade förkylt sig, och uppdrog därför åt Kristian att läsa och att välja lektyr.
»I dag får ni höra något nytt», sade Kristian till Agnes, under det man drack té.
Lektorn bjöd alltid på té, strax sedan gästerna kommit.
Hon såg på honom: »Hvad då?»
»Hærmændene paa Helgeland.»
»Hvem har skrifvit det?»
»Ibsen», sade han hastigt.
»Har ni aldrig läst något af honom?»
»Då får ni mycket att tänka på.»
Man brukade vanligen samlas hos lektorn en gång i veckan, men man är upptagen under julen, och det hade också varit förhinder flere gånger.
Lektorns bjudningar voro alltid något mer än en vanlig supé och i afton var man särskildt i en viss spänning.
Teet undanstökades hastigt, och sällskapet rangerade sig.
Lektorn höll strängt på, att den ästetiska delen af aftonen ej blef störd.
Och Kristian började.
Hans röst var sträf och oböjlig, föredraget starkt markeradt, kraftigt framhäfvande det stora innehållet.
Formen försummades mera.
Men därför ägnade det sig också för de stora passionernas kamp under den järnhårda nödvändighetens hand.
Hans min var alldeles lugn, nästan kall, och han gjorde intet för att söka effekten.
Men här och där, särskildt i slutet af tredje akten, blef detta, liksom inbitna patos nästan förfärligt.
Det var ej stämningar, som tumlade om med hvar andra.
Det var vilda viljor, som brötos.
Agnes satt hela tiden lutad öfver sin söm.
Hon ville ej visa, hur hon var gripen.
Shakspeare kände hon blott bitvis, och hennes lektyr omfattade egentligen de svenska skalderna och något af de äldre danska, särskildt Oehlenschläger.
Hon fick ett intryck, som hade hon aldrig känt diktens makt, aldrig så varit skakad i sitt innersta.
Det här var verklighet, det kände hon, lifvets strid, så det förslog.
Ibland kunde hon dock ej låta bli att slå upp ögonen och se på föreläsaren.
Det låg lugn, medveten, samlad kraft i hans ansigte, och när läpparna slötos, var det med en energi, som stämde med hela styckets halt.
Vid orden »Et usaligt spind har nornen spundet om os to» såg Kristian hastigt opp och mötte Agnes’ blick.
Hon lät ögonen glida förbi, liksom famlande, tills hon åter fäste dem på arbetet.
Så satt hon, tills läsningen var slut.
Grane lade ihop boken och steg upp.
Några damer ryste öfver det hemska slutet.
Lektorn sade ett par ord om, att
Ibsen här dock lyckats framkalla den konstnärliga harmonin.
Agnes satt tyst.
Men när Kristian kom och satte sig bredvid henne för att börja ett samtal, såg hon fullt och klart på honom och sade enkelt:
Kristian for till.
Det var verkligen en belöning.
Men han kom sig ej för att svara.
När sällskapet skulle gå, följde Grane med.
Han var upphettad efter läsningen.
Med afsigt stälde han så till, att Agnes och han kommo ett stycke framom de öfriga.
Det var rått och kallt.
Gatorna voro smutsiga och lyktorna släckta.
Det var mulet och alldeles mörkt.
En kall vind hade börjat blåsa, och det såg ut att blifva frost eller snö under natten.
Agnes kände sig både beklämd och lycklig.
»Hvad tyckte ni om stycket?» sade Kristian, sedan de gått en stund.
»Mycket», sade Agnes.
»Hvad ni läser bra!»
»Det trodde jag ej var något särskildt med.»
»Man följde med så hela tiden.»
»Det är stycket själft, som tvingar.»
De gingo helt nära hvar andra, långsamt för att ej stiga miste på gatstenarna.
Alt emellanåt tog Agnes ett litet falskt steg och snuddade mot hans arm.
Han hade velat bjuda henne armen, men kom sig ej för.
»Hvilken af personerna tyckte ni mest om?» sade Kristian, för att återkomma till boken.
»Hjördis», sade Agnes utan betänkande.
Kristian såg hennes ansigte nära intill sig i mörkret, och han såg, hur ögonen lyste.
»Ja», sade han, »hur hon nu var, så var hon en karaktär.»
»Hvilket tungt lif», sade Agnes.
»Mest slutet», fortsatte han, »när hon hoppats vinna alt.»
»Jeg er kristen», sade Agnes långsamt, citerande Sigurds replik.
De hade kommit fram till det hus, där Agnes bodde.
De andra hördes ett stycke längre bort i mörkret.
»Hvad tycker ni om Dagny?» sade Grane.
»Jag förstår henne.
Men jag ville ej blifva så behandlad.»
De andra hade nu hunnit fram, och man tog afsked.
Fru Skogman och Agnes gingo in.
Grane fortsatte med de öfriga längre upp åt gatan.
Men när Agnes den kvällen gick till sängs, låg hon länge vaken.
Hennes fantasi var i fart.
Sigurds och Hjördis’ saga!
Den fylde henne helt.
Och så som han läst den sedan!
Hon tänkte på, hvad han sagt, och genomgick samtalet i minnet ord för ord.
Till sist smälte han samman med Sigurds bild för henne och blef till en hjälte.
Så somnade hon och drömde, att hon ilade bort genom natten med trollsystrarna på svarta hästar.
När Agnes vaknade, var det med en känsla af missmod.
Hela gårdagens afton kom för henne, hvarje ord, hvarje blick, som vexlats dem emellan erinrade hon sig, och hon var ej nöjd med själf.
Hvarför hade hon varit så mot Grane?
Hvad kom han henne vid?
Det fick ej ske vidare.
Hon steg ur sängen, drog upp gardinen till hälften och började kläda sig.
Hon stod framför spegeln och redde ut håret.
Det föll mörkt och lent öfver de hvita skuldrorna ned mot bröstet.
Hon höll stilla kammen och såg sig i spegeln.
Det kom för henne, hur han sett på henne, när hon sade »tack».
Hon rodnade inför sina egna blickar.
Hvarför hade hon också sagt det?
Så klädde hon sig hastigt och gick ut till mostern.
Vid frukosten var hon mer än vanligt tyst, och strax efter nio gick hon ut för att taga en promenad, innan hon gick i kyrkan.
Hon tog af uppåt promenaden.
Det var en skuggig allé, som gick på en liten landås med utsigt åt sjön.
Ett stycke borta såg hon Grane komma gående.
Det stack till inom henne.
Hon önskade att hon kunnat vända om.
Och dock tyckte hon om att se honom.
Grane gick genast fram och hälsade på henne.
»Har ni sofvit godt ofvanpå tragedin?» sade han leende.
Agnes’ misstämning var som bortblåst.
Hon var glad och öppen som alltid, när hon talade med Grane.
Så småningom hade det kommit, till en början utan att hon märkte det.
Deras samtal utgjorde egentligen en enda ofta afbruten kedja, som återknöts, så ofta de råkades.
Nu märkte hon det och var glad däråt.
»Jag har drömt, att jag följde med den vilda jagten», sade hon lifligt.
Fötterna gingo raskare, och kinderna fingo färg.
Hon såg märkvärdigt kry och vacker ut.
De följdes åt tysta en stund.
Det hade fallit snö under natten.
Träden voro öfversockrade med rimfrost.
Himlen hade klarnat upp, och det blänkte och glimmade på grenar och bark, på stadens tak, på fönsterposterna, långt ut öfver sjön med sitt tunna gnistrande istäcke och högt upp på kyrktornets tak, därifrån just nu klockornas hastiga morgonringning ljöd öfver nejden.
»Det är visst tid att gå i kyrkan», sade Agnes, brytande tystnaden. »Går ni dit?»
»Nej», sade Grane hastigt.
Agnes tyckte, att det låg något hårdt i rösten.
»Går ni aldrig dit?» sade hon litet osäkert.
Han slog med käppen mot några isbitar, som lågo på vägen.
Agnes såg ej glad ut längre.
Hon gick långsammare.
»Tror ni ej som vi?» sade hon sakta.
»Förlåt mig fröken», sade Grane. »Jag ville ej såra er.
Hade ni ej frågat direkt, skulle jag ej hafva talat så rent ut.
Men ni sade det själf.
Jag tror ej som ni.
När ni lefvat blott ett par år längre, skall ni förstå mig.»
Det kom ett ovanligt fast uttryck i hennes ansigte.
»Jag vill ej komma att tro annorlunda, än jag nu gör.»
Han såg nästan sorgset på henne.
»Ni vill ej.
Men om ert samvete bjuder er?»
»Det gör det aldrig.»
Hon vågade ej se på Grane.
»Säg mig en sak», sade han.
»Ni är blott sexton år.
Men har ni aldrig tviflat på något i er tro?»
»Jo», svarade Agnes, »eller rättare undrat.»
»Ser ni», sade Grane.
De hade tagit vägen åt kyrkan till.
En mörkklädd massa af människor drog sig långsamt ditåt.
»Förlåt mig, fröken», sade Grane än en gång, lågmäldt för att ej höras af folket på gatan, »om jag talat för fritt med er.
Det var ej min mening att väcka era tvifvelsmål i otid.
Är ni ond på mig.»
»Nej», sade Agnes och stannade.
Grane tog hennes hand, lyfte på hatten och gick.
Agnes såg ett ögonblick efter honom.
Hon tyckte, att det borde vara tungt att gå ensam med sina tankar långt borta från alla de andra.
Men orgeln började där inne långsamt och högtidligt.
Hon gick uppför stentrapporna och in genom kyrkdörrarna.
I kyrkan kunde Agnes ej slita sina tankar från Grane.
Alt mer och mer kände hon, att hon älskade honom, trots deras olika tro, trots att hon ej visste, om han ägnade en tanke åt henne, trots alt.
Och tvillingsbroder med kärleken föddes den tanken i hennes hjärta: hade hon också rätt att göra det?
Den tanken blef hennes plåga genom långa månader.
Men nu var predikan slut, psalmen efter predikan var sjungen och församlingen stod upprätt.
Tackom och lofvom Herran.
Herran vare tack och lof.