Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I morgon håller i handen.
– – – – – – Folk skulle ha färre, enklare behof; lagom med arbete och friska nerver.
Genom våra behof af lyx och komfort tvingas vi att arbeta med ett högtryck, som endera dagen skall spränga oss i luften.
Jag skall försöka bli en spartan, ty jag vill icke arbeta mig förderfvad, om jag kan slippa; man måste ha tid att smälta och ordna hvad man får in i sitt fattiga hufvud genom öron och ögon.
Gamla bok!
Hvad är orsaken till att jag så gerna skrifver af långa stycken ur mina bref?
Ett begär att ha något att stödja mig emot, att vara sann emot mig sjelf.
Jag fruk[t]ar min egen karaktärs ombytlighet.
Jag är så rädd att i morgon förneka hvad jag förfäktar i dag.
Icke som följd af en stadig utveckling, utan derför att det fins en smidighet och böjlighet i mitt sinne, som lätt gör mig vacklande och obeständig, om jag ej bemödar mig om att göra mig reda för min egen ståndpunkt.
Jag kan vara sjelfständig, men det kostar mig ansträngning, ty med min utomordentliga emottaglighet har jag så lätt att gå in på andras åsigter.
D. 8 Mars 86.
När Matti i går läst mitt bref till K. af G. satt hon och stred emot tårarne en lång stund.
Hon beundrar mitt skrufvade bref som någonting alldeles utomordentligt.
Slutligen kom hon och föll på knä vid min stol:
”du skall tala med mig ibland,” sade hon.
Jag förstod hennes mening; hon ville att jag skulle söka att utveckla hennes själslif.
Det är något smärtsamt i att se denna törst efter vetande, hvilken jag icke kan tillfredsställa.
Det grep mig liksom en förebråelse att jag icke af min lilla tillgång har något att meddela åt henne.
Och ändå fans det något inom mig, som sade att hennes begäran innebar en orimlighet.
Jag tvekade och tänkte efter ett ögonblick innan jag svarade:
”Jag kan inte tala till dig på samma sätt som jag skrifver till mina vänner.
Jag är så rädd att inverka för starkt på dig och på så sätt, att du inte utvecklar dig sjelfständigt, utan endast blir ett aftryck af mig.
Det fins något i min karaktär af undantagsmenniska, trycker jag den prägeln på dig, skall den icke svara mot den ställning ditt eget lif bereder dig, det skall då vara någonting falskt pålappadt, som endast skall göra dig half, oduglig och olycklig.
Förstår du mig?”
Ja, hon förstod.
Men det var egendomligt med det vi sedan talade om religion.
Hennes begär att tränga fram, att utforska min ställning.
Alltid äro fruntimmer på det sättet!
Och så min fruktan att taga något ifrån henne, som hon kunde ha behof af på sin ståndpunkt.
Hörby d. 18 Mars 86.
Herr G -g N.283
Jag vill ej att det skall ligga obesvaradt då ni reser på er italienska tur, men aldrig har jag skrifvit till er med så liten håg som nu.
Felet är mitt, jag skyndar att säga er det, och så fort jag afsändt mitt sista fatala bref till er, visste jag att jag begått den dumheten att slå dörren igen midt för näsan på en för mig mycket angenäm bekantskap.
Så mycket kände jag mig sjelf.
Jag hade varit allt för uppriktig, krupit allt för långt fram ur mitt skal; den nödvändiga reaktionen måste nu bli, att jag dubbelt hårdt krymper mig in i det igen.
Det pinar mig på ett alldeles egendomligt sätt, men – que faire?
Det sagda kan icke bli osagdt, och jag har talat för mycket om mina personliga förhållanden för att kunna slå in i den allmänt literära tonen, och vår bekantskap är allt för allmänt literär för att jag skall kunna slå in i en öppet personlig ton.
Ni är psykolog, derför förstår ni ju detta, och tror icke att det ligger något annat under?
Det är mitt eget bref till er, icke ert till mig, som kastat mig in i denna stämning.
Men nu, när jag ännu en gång läser igenom ert bref, måste jag svara på ett par af dess punkter, som äro allt för intressanta att helt hoppas öfver.
Ni förvånar mig genom er förmåga att kunna dissekera upp er sjelf, ni gör det med en så ovanlig säkerhet, att om ni använde samma skarpsinne i att analysera andras själstillstånd – jag menar om ni vore mera utåtvänd och hade mera lust att komma folk in på lifvet – då skulle ni kunna ha en utomordentlig nytta i er literära produktion af denna fina uppfattning.
Ni tycks mig likna en kirurg, hvars fina känsel kunnat vara honom till stort gagn, men som låtit den öfvergå till en så stor ömtålighet, att han icke kan förmå sig att röra vid någonting, och således ej drar gagn af sina förutsättningar.
Ja, ni har alldeles rätt: ni tynges ned af edra fordringar på er sjelf.
Om jag icke med all makt sträfvade efter att vara måttlig, mycket måttlig, i mina anspråk på min egen förmåga, skulle det gå mig på samma sätt.
Men jag skall söka att förebygga det.
Jag säger till mig sjelf: ”du är en medelmåtta, men du kan bli en ganska aktningsvärd sådan, blott du går steg för steg och inte ser längre framåt än för dina fötter.
Det arbete du kan göra i dag, skall du tänka på; icke mer.”
– Ser jag upp från detta arbete, då är det som stode jag på en smal bjelke öfver ett djupt svalg, och det vill gå rundt för mina ögon; så lifligt känner jag min oförmåga att gå framåt på den der bjelken, der det inte får och inte kan finnas någon hvila.
Antingen framåt eller pladask!
Tänk, att ni spelar schack!
Det fans en tid då jag spelade det så gerna.
Men det är länge sen.
– – – – Nej, det går inte att skrifva bref till er!
Jag har en den allra odrägligaste förnimmelse af att ni skall ha funnit mig ”babblig”. – Kors hvad det kan pina mig!
Det är dumt, men jag kan inte hjelpa’t.
Jag skulle så gerna velat läsa hvad ni skrifvit om Madeleine Bunge, men jag har tyvärr icke råd att köpa böcker och hålla tidskrifter.284
Min modlöshetsperiod varar ännu.
Men den måste gå öfver, den skall göra det, om jag ännu har någon viljekraft i behåll.
Jag önskar er en hel skörd af rika intryck och en allt igenom angenäm resa.
Någon gång i en framtid komma vi väl att höra af hvarandra, om än det kan dröja länge.
Det har varit en finkänslighet å er sida, som gjort att ni icke velat sluta korrespondensen med mig, fast det måste vara tarfligt nöje för en hufvudstadsbo att få bref från en nedgräfd landsortsmullvad.
Jag vill nu gräfva ned mig längre än någonsin.
Mina helsningar till er fru!
Jag glömmer att säga det ibland, men menar det alltid.
Helsa också herrskapet Lundquist, så är ni snäll.
Er gamle vän Ernst Ahlgren.
Postmenniskan Lunddahl talade om för Mathilda att hans bror, expediten, aldrig brukade gå ut på ”sådant der”, emedan han hade en så förskräcklig vedervilja för det.
För att motväga brukade han kalla öfversköljningar.
Han brukade säga:
”men också, om jag blir gift någon gång, så tror jag att jag får trettio barn.”285
Den unge juristen, Rudin, talade om Branting.
Han sade att när denne var ung skulle han varit så utomordentligt vacker, men lefnadssättet hade förstört honom.
Hans tro hade varit att tillvaron icke eger något annat innehåll än njutningen, – njuta med alla sinnen, derför att sen är allt slut.
Han hade efter hand sjunkit till de gröfsta utsväfningar och hejdlöst öfverlemnat sig åt dem, råa och plumpa som de voro.
”Sedan slog han sig på tidningsskrifveri och allt det der,” fortsatte berättaren, ”och när jag hör att en menniska går på arbetaremöten och kastar sig in i sådant, då uppger jag allt hopp om den.”286
Det var en egendomlig känsla jag erfor första gången jag trädde in i Ellen Keys rum.
Det var en qväll, det var mörkt, jag kom in med henne sjelf och hon lät mig pelsa af mig i tamburen medan hon skyndade att tända lampan.
Jag hade förestält mig ett vanligt ungkarlsrum.
Hon öppnade dörren och förde mig in.
Den röda ampeln, med sitt på en gång mjuka och bjerta sken, kastade som en bengalisk belysning öfver rummet.
Det liknade intet annat rum jag sett.
Det var något af kyrka, tempel eller mausolé.
Allt bidrog att ge detta intryck; den från taket nedhängande lampan med sina enkla kedjor, det höga fönstret i fonden, der rummet afslutade sin långa oval med ett slags chor; Eros der uppe på skåpet, böjande sitt vackra hufvud, som om han blickade ned med mild och sorgsen blick; de bredbladiga växterna, som frodades vid fönstret, bildande en naturkraftig bakgrund åt skrifbordet.
Slutligen tystnaden, afskildheten, stillheten omkring oss.
Och så dessa hundratals småsaker, sammanförda här för att ge ett samladt intryck af skönhet och helhet.
Prägeln af en enda ledande tanke, en enda ordnande uppfattning.
Det var något så harmoniskt och fulländadt, någonting helt och hållet afslutadt.
Det var en själ jag trädde till mötes och jag kände andakt.
Det var på samma gång en klassisk skönhetsdyrkan, som tycktes höra till en annan verld än min, och som fylde mig med ett slags vördnadsfull bäfvan.
Men på samma gång var det något af ängslan, en beklämning, som jag icke kunde förklara.
Ellen stälde sig vid ett slags uppvärmningsapparat, sådan jag aldrig sett förr.
Den såg ut som en afhuggen kolonn.
”Detta är min käraste vän, han håller mig vid värme och lif,” sade hon.
Jag vet icke hvad som föll öfver mig, när jag såg denna svartklädda qvinna stödja sig mot denna blanka, mörka pelare.
Hon stod der så ensam och resignerad.
Jag kände det som hon här samlat omkring sig allt hvad hon hade kärt, och som hon gått hit in ifrån verlden för att dö.
Jag vet icke hvar jag fick det ifrån, men det flög genom mitt hufvud en föreställning om att hennes aska, samlad i en urna, skulle ställas på denna svarta kolonn, och som om denna urna vore det enda som fattades i rummet.
Det var som om allt detta skulle stå år efter år, fullfärdigt och skönt, sjunket hän i hvila, i evig hvila utan ett uppvaknande.
Denna aska af det som varit lif, stilla multnande i sin urna, midt ibland allt detta, som i sin orörlighet bar prägeln af en själ, som icke mera var till.
– En död, stelnad skönhet.
Det kylde genom alla ben i min kropp, tyckte jag; kylde genom deras märg, medan mina ögon drucko skönheten, – det klassiska jemnmåttets kyliga skönhet.
En luft som af marmor i milda sommarqvällar.
Sådan var min stämning.
Oförklarlig och stark.
Jag kan känna den ännu, när jag tänker på den qvällen; och det går en stilla rysning genom mitt hjerta.287
– en smal hals, på hvilken hufvudet satt med en stolt böjning, så att nacken sköt i vädret; en liten mun, hvars läppar lätt öppnade sig; ett par runda, bruna ögon, som ur det bleka ansigtet sågo ut i verlden med stridsfärdig undran.
(Utdrag ur mitt bref till S.
L-d Adlersparre 21 Mars 86)
Säg mig, är Dagnys utrymme strängt anlitadt?
Eller skulle hon tycka om att få manuskript?
Jag är betänkt på att emellanåt skrifva en eller annan uppsats i frågan om sedlighet, qvinnouppfostran o. dyl.
Dessa uppsatser vill jag dock icke underteckna med Ernst Ahlgren, ty jag kommer att tala uteslutande ur en moders erfarenhetssynpunkter och vill uppträda fullkomligt anonymt.
Icke heller kommer jag att röra mig med någon apparat af kammarlärdom, utan vill tala så enkelt och okonstladt, som man kan språka med sina egna barn i hemmet.
Det fins så många teorier som bryta sig nu, i vår tid; jag tror att det kan hafva sin nytta med sig om äfven den sansade erfarenheten får taga till orda; konstlöst, och endast med stöd af egna iakttagelser.
Om Dagny vill taga emot mig samt betala honorar, skulle jag ha lust att då och då sända någonting i den vägen.288
Härom dagen var Ida Lundegård hos mig.
Satt inne i mitt rum och pratade.
Hon talade om sina pojkar, att Karl klagar ibland öfver bröstet.
”Jag tycker det är besynnerligt att Axel också blir så lätt förkyld, blir hes och får hosta,” sade jag.
”Ja, och han som var så stark och frisk som pojke, så riktigt genomduktig!”
”Jag tycker han ser frisk och stark ut nu med, så att inte har du skäl att klaga dervidlag.
Han ser ju ut som ett riktigt berg.”
”Ack, mins du inte hur han såg ut för en två-tre år sedan?
Blek och infallen och mager.”
”Ja det räknar jag inte.
Jag menar annars är han ju frisk.”
”Räknar du inte!
Jag försäkrar dig han var så eländig, han frös och kröp ihop och var så nervös,” – gumman kröp ihop och huttrade –, ”jo han var visst dålig!”
”Det tror jag nog, men jag menar det räknar jag inte som någon svaghet.
Den allra starkaste kunde varit lika dålig.
Och nu tycker jag han ser så duktig ut.
Jag bara tycker det är besynnerligt att han kan vara så ömtålig för förkylning.
Tror du det är en följd af sjukdomen eller af den medicin man begagnat?”
Gumman såg upp och fixerade mig skarpt; jag uthärdade med största lugn hennes blick.
”Du vet väl hvad det var för sjukdom?” sade hon tveksamt, dröjande, liksom rädd att säga för mycket.
”Ja, jag vet det.”
”Och Karl?”
”Ja, jag vet också det.”
Det var liksom en lättnad för henne, att jag visste hvad hon icke vågat säga.
Hon såg riktigt glad ut.
”Ja, stackars Axel, han var bra dålig.
Karl brukade också säga när han tyckte att Axel var stygg emot honom: det är ändå orätt af Axel; jag har aldrig varit sådan emot honom.
Han glömmer att det var jag som var hos och tröstade honom under de svåraste timmarna i hans lif; då kunde jag vara god nog.”
”Då tycker jag att min kära Karl kunde tagit det som en lärdom och aktat sig sjelf.”
”Ack du, det hjelper inga lärdomar emot det.”
”Tror du?”
”Det tror jag visst.”
Jag blef förvånad, ty hon talade så bestämdt, nästan med tonen af ett försvar.
Jag trodde att hon skulle betrakta detta som en synd, åtföljd af ett visserligen hårdt, men välförtjent straff.
”Tror du då att ingen ung man lefver återhållsamt?”
”Det är just hvad jag tror.”
”Ja, också jag tror att undantagen – om det fins några – åtminstone äro sparsamma.
Men jag ville bara önska att de inte ville förstöra sig genom att hänge sig alldeles för mycket deråt.
Det kan skada, i synnerhet om de varit sjuka.”
”Det är inte att tänka på.
Sedan de en gång börjat, fins det ingen hejd.”
Jag häpnade öfver någonting i hennes ton, som jag ej väntat att finna der.
Det var fortfarande som ett försvar för saken, ett försvar så kraftigt att det kunde ha lust att gå anfallsvis tillväga.
Jag – realisten med de fria åsigterna – måste liksom draga mig tillbaka baklänges, under det hon trängde fram.
”Strax kanske,” sade jag med en räddhåga vid tanken på att en själfull, intelligent varelse skall kunna vara en slaf under dylikt äfven om hans vilja inte följer med, äfven om han på mellanstunderna känner vämjelse – att han skall vara bunden, helt bunden; jag tyckte det måtte då ligga en förbannelse i det, det som annars kan göra lifvet så fritt och friskt och sundt.
Det kom något af öfverväldigande ömkan i mitt sinne.
Jag tycker det måtte ligga en sådan förfärlig dom i någonting sådant.
”Men tror du inte att det sedan, när det icke längre är så nytt kan komma en viss afsmak ibland, som gör att de icke bli omåttliga?”
”Jo, kanske.”
Jag kände en sådan underlig ängslan.
En viss nyfiken förfäran.
Hur månne det käns att vara så bunden af sina begär?
Är det möjligt för dem att af egen fri vilja och utan vedervilja hänge sig åt det, när det icke fins den ringaste personliga känsla för individen?
Hvad mannens lif dock är en terra incognita för oss qvinnor, äfven för de fördomsfria och jemförelsevis väl underrättade, som t.ex. jag.
Det fins hundrade saker, som jag ville veta och förstå.
Jag vill icke vara rå, jag tror icke att jag är det; jag har ingen stark sinlighet som vill kittlas af stygga historier, men jag har ett bottenlöst begär efter att förstå.
Så länge det i det allra hvardagligaste lif som omger mig fins ett stort svart gap om hvilket jag ingenting vet, kan jag inte ge mig till tåls.
Det är som att gå blindbock: man har visserligen fast mark att trampa på, men det käns icke så, derför att man har bundit för ögonen.
– (Då jag föddes var min mor sju år äldre än jag är nu.
Ergo.
– – Ja.
Men jag är ledsen att jag är så sjuk, ty det kommer mig ibland att tänka, att jag är så lugn och sval mera af fysiska grunder än af medvetenhet.
Och jag tror dock så mycket på medvetenheten, på sjelfbeherskningen och intelligensens makt.
– Ja, mycket riktigt, jag har rätt att tro på den, ty jag är egentligen bara utmärglad, men inte sjuk, och dessutom, innan frossan kom var jag ju så frisk att helsan lyste omkring mig, – hela det året under vårt fria kringströfvarlif – jag var inte så medveten som nu, men det vidriga var ju dock nog att komma min vilja att strama sig upp till full motvigt både mot min egen naturmenniska å ena sidan och de lagenliga anspråken å den andra.)289
Fy en så lång parentes!
Och så får jag också komma ihåg att om min man varit en för mig tilldragande personlighet med hvilken jag haft gemensamma intressen och lifsåskådning, samt han varit obetydligt äldre än jag, så hade jag nog varit så lagom lugn.
Han skulle fått ha sin frihet, just af politik – det vet jag – men nog hitte jag på ett hu[n]dratal små koketteriers konster, när jag hade så full rättighet och så många förträffliga tillfällen.
Det ligger således i sjelfva min vilja.
”Tror du det är möjligt för unga män att i längden förbli återhållsamma, om de icke gifvit vika för det första vaknande begäret?”
”Men hvad predikar man då moral för dem!
Det som är en omöjlighet att hålla har man heller ingen rätt att fordra.”
”Det står heller inte i bibeln något förbud för ogifta.”
Hvilka läror!
Aldrig trodde jag att jag skulle få höra det af min respektabla gumma.
Men sina fria åsigter skall hon ändå svepa in i bibelns judekåpa.
Hon hade svarat med den yttersta bestämdhet; jag satt som slagen.
Hon berättade sedan om Axel hvad jag visste förut, att han fått sitt onda af en ung flicka, som tjenade på stället der han bodde, och som såg frisk ut.
Sedan började hon, jag vet icke af hvad anledning berätta om sig sjelf och sitt äktenskapliga lif, hur det varit vid tidpunkten före och efter Sofis födelse.
Ida hade en syster som dog i vansinne.
Berättelserna om dennas sinnessjukdom grep
Ida så att hon började bli nervsjuk och trodde sig förete samma symptomer som systern visat.
Bland annat började hon vinda med ögonen, liksom systern gjort.
Hon sof icke om nätterna.
Det hade varit en lång tid, som hon icke fått blund i sina ögon.
Sömnmedel gjorde ingen verkan.
Så en natt, då hon låg och jämrade att hon aldrig, aldrig mer skulle få sofva, kom hennes man.
Han tog henne om lifvet med båda sina armar, böjde sig ned öfver henne och sade vänligt, fast, öfvertygande: ”jo, du kan sofva om du bara vill.” – ”Nej, nej, nej!” – ”Jo, nu skall du sofva.
– Hon visste inte hur det gick till, men när hon vaknade hade hon verkligen sofvit.
De öfriga symptomerna fortforo emellertid.
Läkaren sade att han (Gullstrand i Landskrona var det)290 behöfde göra en undersökning för att utröna om hon var i sådana der omständigheter eller ej.
Den var lättvindig och icke alls farlig.
Resultatet blef att doktorn förklarade att om det var så, var det åtminstone ännu så nyss, att han icke kunde afgöra något.
Men efter det var det som om hin håle farit i äkta mannen.
Hans sätt var alldeles förändradt.
Förmodligen tyckte han att hans hustru blifvit på något sätt profanerad genom detta.
Han talade aldrig till henne och bemötte henne med uppenbart förakt.
De hade på den tiden sängkammare hvar för sig.
I huset fans en kusin till honom, som förestod huset och som Ida var svartsjuk på.
Mannen gjorde ytterst sällan något besök hos Ida, och efter att ett par gånger ha försökt utan att kunna, (der ser man hvad personlig motvilja kan göra äfven på en karl!) uteblef han alldeles.
När Ida sedan sade sig vara i sådana der omständigheter, skrattade både han och hans anhöriga åt det och sade att det var vattusot i stället.
Han var så öfvertygad om detta, att flickans födelse blef rent af öfverraskning.
Han hade länge önskat sig en flicka, men när stackaren kom, var hon alls icke välkommen.
Han ville hvarken titta till henne eller modren och var bara ond för alltihop.
Ida om han icke ens varit vänligare under sina nattliga besök hos henne.
Nej, det hade han icke.
– Hur var det möjligt?
– Han hade kommit som en björn eller en rånare och bara pockat på sin rätt.
– ”Och du, du visade honom inte af, du tvingade honom inte att göra sig god först, du visade honom inte att det endast är med vänlighet man får sådant.” – ”Jag ansåg det för min pligt,” svarade hon i skamflat ton.
”han röt ju åt mig: det är min rättighet.” – ”Hå!
Jag skulle värjt mig med tänder och klor, jag skulle bitit honom hellre än att han fått röra mig, när han inte ansåg mig värd sin vänlighet.
Hur kunde du, hur kunde du!
Att taga emot något sådant på samma gång som hans förakt, det var ju att ge allt till spillo.
Det var ju att mista sista hållhaken.” – ”Men en hustrus pligt – – – ”. ”Det fins ingen sådan pligt!
Det är ju onaturligt, upprörande att hänge sig åt en fiende.
Jag går så långt att det är omoraliskt; det är ju att göra sig till ett viljelöst ting.”
”Men om hustrurna gjorde så, kunde ju männerna anse sig ha rätt att gå till andra.”
”Låt dem gå!”
”Men – – ”
Ack ja, der hade vi det!
Hur kunna qvinnorna vara så blinda?
Jag mins den dagen jag satt nere hos kyrkoherden och han talade om Christians och Idas svartsjuka, hvilket uttryck af förakt det kom i hans ton, när han sade:
”det sinliga är det enda som de förstå – och de begripa inte att det sannerligen inte är mycket värdt att ha.”
Och så hans korta skratt af afsmak efteråt!
– Det var den lön hon fick för sina förödmjukelser.
Hörby d. 29.
Mars 1886.
Vi läsa Daniel Stens ”Sämre folk”.
Den är förskräcklig allt igenom.
Den är vidrig, rå, okonstnärlig, simpel, grof, osann, tillkonstladt duktig, ointressant, ful.
Den är ett oting.
Det fins ingen jemförelse mellan den och Erik Grane, den senare är ojemförligt mycket bättre; icke i sin konstnärliga byggnad, ty den är endast virrvarr, men Erik Grane verkar som sanning, derför intresserar den trots sina brister.
Och så bär den altigenom prägeln af en maskulin individ, och det ger den en viss hållning, fastän sjelfva berättelsen är löst hopkommen.
Man må säga om Erik Grane hvad man vill, den är dock lefvande verklighet, den är känd och upplefvad, derför kan den rycka en med, derför kan man hålla af den, äfven om man stötes af ett eller annat uttryck.
Men Sämre folk är intet qvinligt motstycke till Erik Grane, ty den är icke qvinlig alls.
Den är som en qvinna med skägg eller som en karl med en gnällande sopran: förvriden; det är våld på naturen; derför är den vidrig.
Jag har ännu icke funnit en enda scen, som förefallit känd eller upplefvad, ingenting annat än beskrifningen på den unge ryssens dans samt på hans sätt att fullgöra sina sysslor.
Det är någonting lågt i Sämre folk, och det framkallar motvilja mot dess författarinna.
Det fins ju intet motiv för att hon skulle välja ett sådant ämne, hvilket det Gudskelof tillhör karlarne att skildra, icke oss.
Hvad ha vi för erfarenhet af den der verlden! ”Sämre folk” är kommen till verlden af idel begär att förvåna folk genom sin duktighet.
Hon tror att om hon talar om råhet och utsväfningar skall hon komma au niveau med en karl.
Hon förstår inte att om hon tar karlnaturens skuggsidor, behöfver hon derför icke få dess förtjenster, och inte heller begriper hon att man genom ett försök att bli manlig i stället för qvinlig endast mister sin egen qvinliga individualitet, utan att derför få en manlig i utbyte.
Nej, naturen ger åt hvar och en hvad den sjelf afvägt, – att försöka egenmäktiga tillgrepp i naturens förrådskammare är endast att utarma oss sjelfva, ty straffet ligger i sjelfva förbrytelsen.291
Igår var jag hos Ida Lundegård.
Det är egendomligt hvad hon på tu man hand och när hon är i sitt bästa lynne kan vara tillvinnande och riktigt intressant.
Sådan var hon i går.
Jag försakade min qvällsmat bara för nöjet att få tala med henne.
Det är en omedelbarhet hos henne som är alldeles förvånande; det är något af naturbarnets enkla naivetet.
Sådan är hennes uppfattning af könsförhållandena allt igenom.
I den uppfattningen är hon så sund, att det är riktigt välgörande att tala med henne.
Och det har kommit med tiden.
Hon säger sjelf att när hon var vid min ålder hade hon för första gången hört omtalas att en läkare tillrådt en karl att för sin helsas skull icke vara asket.
Och hon hade gripits af motvilja och afsky för läkaren.
Jag trodde att det var Axel som kommit henne på andra tankar.
Det lär det dock icke vara, åtminstone icke direkt.
Ty jag frågade henne i går, och hon sade att hon och han aldrig brukat tala i sådana ämnen.
Förr än i fjor hade hon inte känt till hans teorier om den fria kärleken för qvinnor som för män.
Jag frågade henne om Axel sjelf berättat henne af hvem han fått sin sjukdom.
Nej, det hade han inte.
Det hade Karl berättat.