Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var tomt; men Rosa öppnade dristigt dörren till det lilla, gula förmaket.
Hon höll Hilda, som stod bakom henne, i handen, stack in hufvudet, och, frågande: ”Få vi lof, farbror?” stannade hon på halfva vägen, och tusende förrädiska, elaka purpurskyar gjöto sitt skimmer öfver kinder och panna, då hennes öga, utom professorns figur, på soffan midtemot dörren upptäckte en annan, som – huru kunde hon väl tänka på att träffa honom här?
Men det var likväl han, det var Mannerstedt, hvilken gått till professor
Ling, för att aflägga sin varma tacksägelse för den rika hjelp denne räckt honom.
”Nå, hvad står på, barn?
Kom in, kom in!” ropade professorn, och från Rosas blossande kinder vändes hans skarpa blick på den unge kandidaten; men Mannerstedt hade stigit upp och, genom en hastig vändning, råkat i den djupaste, ja, den allra djupaste beundran af – en skön vas.
Ling förstod sig något på en sådan beundran, och om just icke rätta förhållandet blef klart för honom, styrktes dock en misstanke, hvars första gnista blifvit tänd på förlofningsfesten.
Professorns öga hade då med deltagande följt Mannerstedt, hvilken han aldrig förut sett, men hvars arbetsamhet och fattigdom han hört omtalas; och han hade under denna mönstring tydligen blifvit varse elden, som uppflammade i ynglingens öga, hvar gång Rosas hvita klädning skymtade förbi.
Professorns tysta slutsatser uttalade sig nu som vanligt i ett långt:
”hm!” hvarefter han, med tillhjelp af sin käpp, uppstod för att helsa flickorna.
”Välkommen, mitt barn!” han kysste Rosa på pannan; ”och du också, Hilda – hm!”
”Goda, bästa farbror,” bad
Rosa smekande och klappade professorns skrynkliga kinder, ”jag har vågat försäkra Hilda, att hon skulle bli riktigt välkommen, och jag dör af sorg, om hon icke blir det.”
”Du lilla toka,” sade professorn, ”jag kan väl icke taga på mitt samvete att låta dig dö af en sådan åkomma.
Kom hit, Hilda!
Se så, är det nu bra?
– Äfven hon fick sin kyss på pannan.
– ”Nå, ni är begge välkomna; sätt er nu.
Men hvad f-n, herr Mannerstedt, står han der och gapar på blommorna i vasen, då vi hafva lefvande blommor att se på?
Se så; vänd sig om vackert, och låt damerna se, att herrn icke läst bort hela sitt förråd af artighet eller god ton, såsom Ferdinand gerna sladdrar om.”
Ferdinands namn, i förening med allt det öfriga, verkade just ingen hastig ordning i det unga sällskapets spridda och oordnade tankegång.
Småningom kom man sig dock före, och Mannerstedt vann tillräckligt fattning, för att bringa ett sammanhängande och trefligt samtal i gång, hvartill dock professorns i dag serdeles angenäma lynne lemnade månget bidrag.
”Vi skulle hafva oss litet vin, bakelser och sådant der strunt,” sade professorn, något otålig att icke se till madam Brun.
Alla tre gästerna voro visserligen öfvermätta af sådana saker; men värdens vilja var lag, och Hilda, hvilken, från fordna dagar, var så godt som hemma i huset, stod genast upp, och med ett:
”Tillåter farbror?” var hon ute och återkom snart, bärande en bricka med den begärda trakteringen.
”Hvar f-n håller madam Brun till?” frågade professorn, hvilken fann sig liksom litet förlägen att se Hilda åter hemmastadd.
”Hon är upptagen i köket, bästa farbror, emedan hon nyss kommit ur kyrkan,” svarade flickan, och började dervid lugnt och obesväradt bjuda omkring och föreställa värdinna.
Man lät sig väl smaka af professorns gamla, förträffliga muskatvin, då dörren bullrande öppnades, och kapten Ferdinand slamrade in, med sporrar och värja.
”Hvad, i Herrans namn, står på, farbror?” ropade han förundrad, vid anblicken af glas, buteljer, bakelse och gäster, omkring professorns stora, runda bord, der vanligtvis annars ett glas vatten eller svagdricka ensamt thronade.
Men vid anblicken af Hilda Borgensköld bleknade han, och hans glädtighet förvandlade sig i en tillkonstlad och tvungen ton, hvilken, han kände det väl, var på orätt ställe använd; men han var likväl ur stånd att återvinna den vanliga.
Detta verkade en förstämning på alla sidor, och endast Hilda Borgenskölds stolta sinne fick ögonblickets makt icke qväfva.
Med den likgiltigaste ton, men likväl icke ovänligt, frågade hon: ”Nå, Ferdinand, i huru många serskilda roler ernar du uppträda i afton?”
”Jag ernar icke uppträda i någon annan rol än min egen,” svarade kaptenen sårad och stött.
Han trodde att Hilda ville rikta mot honom några stickord, och derföre fört samtalet på maskradbalen.
Ferdinands bristande urskiljning och nästan ohöfliga svar dref blodet i litet friskare omlopp i Hildas ådror, och hastigt svarade hon: ”Det blir omvexling nog, tror jag.”
Kaptenen glödde af harm, smärta och vin.
Han kände att den förenade hvirfveln derutaf steg åt hans hufvud, och hade nog besinning qvar att stiga upp, göra en stum bugning och lemna rummet.
Rosa, liksom professorn och Mannerstedt, hade uppmärksamt följt denna lilla mellanscen.
Efter Ferdinands bortgång var det trefliga, angenäma förhållandet ännu mera stördt, än vid hans uppträde, hvarföre flickorna kort derpå togo afsked, och Mannerstedt ensam blef qvar hos värden.
Länge tego begge.
Ändtligen sade professor Ling: ”Hm, hm, verlden är och blir galen.
Veta väl menniskorna hvad de sjelfva vilja?
Nej, min själ de veta det!”
”Väl,” invände Frans blygsamt, ”torde de veta hvad de vilja; men då vilja och önskningar ligga i strid med nödvändighetens jernkraft, så blir pligten att vika en nödtvungen dygd.”
”Menar han det, min kära kandidat?” svarade professorn med ett godt leende.
”Ja ja, det torde väl vara så; emellertid sätta menniskorna, genom sina oeftertänksamma handlingar, sig sjelfva i en hop nödvändigheter och pligter, som de kunnat vara ifrån, och hvilka sedan i sin tur medföra oberäkneliga elaka följder.”
Mannerstedt, som helt och hållet var obekant med de inre slägtförhållanderna, visste icke hvart professorn syftade, och ansåg derföre bäst att tiga; men den gamle herrn återtog genast, medan han höll sin skarpa blick stadigt riktad på Frans: ”Min brorson och hans fästmö till exempel?”
Han gjorde ett litet uppehåll.
”Hvad då?” frågade Mannerstedt med temligen lugn ton, ehuru den något obetydligt darrade.
”Dessa, menar jag, hafva just inträdt i förhållanden och iklädt sig pligter, hvilka, den ena så väl som den andra, fruktar jag, komma att falla dem något svåra; ty de passa icke mera tillsamman, än jag och flickan skulle göra.”
”Jag har icke den äran att närmare känna kapten Ling,” svarade Mannerstedt, bekymrad öfver sin värds mörka tal; ”om honom kan jag således icke döma.
Men mamsell Widen har jag länge känt och värderat, och jag vet icke, huru den man skulle vara beskaffad, som icke hon skulle kunna göra lycklig med sina älskvärda och sannt qvinliga egenskaper.”
”Han skulle just nätt upp,” yttrade professorn, ”vara så qvalificerad som min kära brorson.
Jag känner den saken, och måste beklaga dem begge för sin missräkning; jag till och med önskar hjertligen, att hela förlofningen gick om ända.
Men hvad säger herr Mannerstedt?
Då man inser, att det bär åt fanders, eller, finare uttryckt, då man finner, att man tagit ett steg, som man önskade ogjordt, då man känner, att man icke passar för hvarandra, med ett ord, är det icke då bättre att i tid bjuda hvarandra farväl?”
Professorns ton hade, under senare delen af hans framställning, fått en anstrykning af den bitterhet, som ofta låg deri, och det var omöjligt att bestämma, om hans yttrande var allvar eller skämt eller blott ett försök, att framlocka Mannerstedts åsigt om saken.
Hvad afsigten nu ock må hafva varit, så väckte den hos Frans en högst vidrig känsla, alstrad af de grundsatser han tidigt inhemtat, och hvilka ej vacklade ett ögonblick, oaktadt tanken på den fördel, ett helt lifs salighet, han sjelf möjligen kunde draga af en sådan händelse.
Med fasthet och allvar svarade han:
”För min del anser jag en förlofning, i anseende till dess bestånd, af lika helgd med äktenskapet; det löfte man gifver, om också blott i den Allvetandes åsyn, månne det bör vara mindre heligt än det, som gifves inför menniskor?
Båda dessa löften kunna brytas; men om det är rätt, lemnar jag, åtminstone vågar jag icke bedöma det.”
En viss hjertlig välvilja återspeglades i den blick, hvarmed professorn betraktade Mannerstedt, och godhetsfullt var det leende, som krusade hans läpp, då han kort derpå yttrade: ”Det der låter icke så rasande, min kära kandidat; är till och med rätt vackra grundsatser, dem jag, med sina slutföljder, skulle önska i allmänhet stadgade; men de äro dock för ingen del användbara i hvarje sådant förhållande.
Jag skall, för att bevisa detta, afhandla ett kapital för herr Mannerstedt, som möjligen torde gifva herrn en ny åsigt af ämnet.
Äktenskap äro, omvexlingarne oberäknade, – hvilka befinnas lika mångfaldiga, som färgskiftningen emellan svart och hvitt, – hufvudsakligen af tre slag.
I första rummet de lyckliga.
De alstras af likstämmighet i ett godt lynne.
Uti dem behöfves icke ett ord, hvilket annars är af så mycken vigt inom äktenskapet – förlåtelse; ty ingenting behöfver glömmas.
Ett och annat öfverseende erfordras måhända; men det ömsesidiga öfverseendet är glömdt i samma stund det gafs.
Det var hjertats handling, icke förståndets eller minnets.
Dessa äktenskap äro få.
De flesta äro medelsortens; hvarken aktning eller förakt kommer här i fråga.
Vana, fysiska behof, af föda, kläder m. m., sammanhålla ett band, som ofta knöts af liknöjdhet eller ännu sämre bevekelsegrunder; och dessa skulle, om en möjlig utväg gafs till bättre vilkor, upplösa sig sjelfva lika lätt, som tvenne resande, hvilka första gången träffas på en gästgifvaregård, räcka hvarandra handen, för att åtskiljda vandra hvar sin väg.
– Efter dem följa olyckliga äktenskap.
I dessa behöfves en ständig förlåtelse, hvilken icke glömmes; ty det tillfrisknande såret upprifves alltid ånyo.
Dessa blefvo icke genast hvad de slutade med att vara.
De bevisa, huru svårt det är att glömma.
Härtill erfordras dessutom tillintetgörande af hela vår varelse, eller åtminstone, att ett förbättradt förhållande småningom aflägsnar tanken på det förflutna; men om ett sådant aldrig inträffar, åtminstone aldrig blir af varaktighet, då skola minnets giftiga ormar suga sig allt fastare in i vårt hjerta, och fridens och den husliga sällhetens genier fly oss, sörjande, för att aldrig mera återkomma.
– Vi kunna med säkerhet antaga, att Ferdinands och Rosas äktenskap, i händelse det någonsin fullbordas, aldrig kommer att tillhöra första klassen, emedan deras lynnen äro i hög grad skiljaktiga.
Till den andra skola de icke nedsjunka, det tror jag med visshet; men till den tredje fruktar jag att vi få föra dem.
Och i den händelse frågar jag ännu en gång, är det billigt, är det klokt, att uppoffra sig sjelf och hela sitt framtida väl, för att blindt vara slaf af ett förhastadt löfte?”
Mannerstedt var djupt skakad och upprörd.
Professorn hade med sin vidlyftiga och besynnerliga afhandling bragt honom i strid med sin egen öfvertygelse af det rätta.
”Jag kan, jag vågar icke yttra mig i detta fall,” sade han långsamt; ”jag törs ej lita på mitt eget omdöme.
Jag är ung och har ännu icke hunnit samla många skördar af erfarenhet; jag kan således hafva misstagit mig.
Men med säkerhet vet jag, att jag varmt och innerligt önskar, att, om så skulle hända, att detta förbund upplöstes, mitt öra alldrig måtte träffas af den underrättelsen, att det var Rosa som bröt det; ty djupt skulle jag bedröfvas, att finna en lättsinnig handling hos detta sköna och älskliga sinne.”
Med ett vänskapsfullt uttryck räckte professorn Mannerstedt handen. – ”Jag tror alldrig, att det sker från hennes sida,” yttrade han; ”men låt oss ombyta samtalsämne.
När hoppas kandidaten kunna taga graden?”
”Sist om ett år.
Examen återstår mig, för att hinna det mål jag länge eftersträfvat, och hvilket endast genom mina täta konditioner blifvit fördröjdt; men jag läser också nu af alla krafter till den.”
”Godt!
Hvad har herr Mannerstedt sedan för utsigter till sin framtida bergning?”
”Efter hvad just en min gamle vän, rådman Sifver, i dessa dagar skrifver till mig, skall jag hafva bestämdt löfte, att, så snart jag fulländat min kurs, erhålla vikariatet såsom rektor vid skolan i min födelsebygd.
Och när nuvarande rektorn, som är en ålderstigen man, erhåller pastorat, hvilket icke bör kunna dröja länge, så har jag hopp om hans tjenst.”
”Det der låter ju godt,” sade professorn; ”och som jag alltid tyckt om ynglingar, hvilka genom arbetsamhet, sparsamhet och flit sträfvat sig fram, skall det vara mig ett nöje, om jag kan bidraga dertill, att herr Mannerstedts resa härifrån sker ju förr desto hellre.”
Stum af tacksam rörelse, bugade Mannerstedt djupt. – ”Jag önskar ingenting högre,” sade han; ”jag vill och måste härifrån.” – Brydd öfver den betydelse, som möjligen professor
Lings skarpsynthet kunde draga af detta måste, uppstod han för att taga afsked; men den gästfrie värden svarade, afböjande hans hand: ”Jag tillsade madam Brun i dag på morgonen, att duka för två, i händelse jag skulle uppsnappa någon gäst till middagssällskap.”
Mannerstedt tackade hjertligt och satte sig ånyo, hvarefter samtalet tog en mera allmän och ledig vändning.
Sedan kandidaten om aftonen bortgått, mumlade professorn: ”En förb – bra pojke; just en kärnpojke, hvilken det vore synd att icke hjelpa!
Hm! hm! lilla fästmön förstår jag mig icke på; hvarföre f-n kunde hon icke hafva väntat?
Hon kunde alltid lita på, att den ärliga själen icke sprungit ifrån henne!
Men hon fruktade väl, att grossören och grossörskan aldrig lemnat sitt bifall dertill.
Unga flickor gifva sig dessutom aldrig tid att begrunda möjligheter och vändningar.
Den dag torde komma, då kommerserådet tacksamt emottager en rektor såsom måg!
Hm! hm! ty med Ferdinand ser jag det bär åt fanders, hm! hm!”
Fremlingen.
– Kommerserådinnans Bryderi. – Förslager, m. m.
Julen, med dess nöjen, var förbi, och ett stillastånd hade inträdt, hvilket alstrade en tomhet och slapphet, som kändes isynnerhet under den alldagliga enformigheten.
Kapten Ling hade under hela den bullrande helgen, med sina eviga baler och kalaser, liksom förlorat minnet af de bekymmer, hvilka annars troget utgjorde hans sällskap.
Men när tjugonde- och knutsbalen var utdansad, och han, efter ett par dagars hvila, åter kände sig hemsökt deraf, då vexte hans oro och harm i samma mån, som dagarne för terminen minskades.
Kommerserådet var obeveklig, i frågan om utsättandet af bröllopet, förrän kaptenen kunde förete något skriftligt intyg på sin farbrors omsorg.
Detta visste Ferdinand, att han aldrig skulle erhålla, och stundom steg hans rådlöshet, i denna sakernas svåra ställning, ända till förtviflan.
Slutligen, efter otroliga begrundanden och förslager hit och dit, alla lika omöjliga att verkställa, föll det honom in att öppna sitt betryckta hjerta för Rosa, samt att anropa hennes ädla och qvinliga känsla, att blifva hans förespråkerska hos professorn.
Med tanken på en sådan medlarinna förenade kaptenen den på en fullständig förlåtelse, det vill säga, betalandet af den betydande skulden.
En morgon, nära slutet af Januari, begaf han sig med denna lofvärda föresats till kommerserådets hus.
Äfven Rosa var nedtryckt af åtskilliga bekymmer.
I flera dagar hade en fullkomligt ovanlig och derföre så mycket mera märkbar dysterhet herrskat i kommerserådets väsende.
Man insåg lätt, att det endast var genom den yttersta ansträngning, han förmådde bibehålla ett sken af sin fordna dryga och bekymmerslösa hållning.
Under obevakade ögonblick, då rolen glömdes, syntes han i den grad jemmerlig och betryckt, att det skar Rosa, som följde hans rörelser, djupt i hjertat.
Erinringen af de ord, hennes mor för några veckor sedan yttrat, vaknade nu på nytt, likväl i ett helt annat ljus, än hon då sett dem.
Hon anade ett samband och en verklighet, hvilken, isynnerhet för hennes föräldrars skull, kom henne att darra och bäfva.
Men om detta qvalde henne å ena sidan, fanns det äfven, å den andra, känslor, mäktiga och djupa, som bestormade den arma
Rosas hjerta.
Mannerstedt hade, straxt efter den märkliga Nyårsmorgonen, förklarat, att, som han numera såg sig i tillfälle att företaga resan till Lund, ville han ej längre uppskjuta med fulländandet af sin akademiska bana, hvarföre han bestämt den 1 Februari till sin afresa från H**.
Under denna mellantid afslöt han alla sina lektioner och öfriga små affärer.
Äfven i kommerserådets hus hade han upphört att infinna sig.
Såsom orsak härtill uppgaf han, att den djupa sorg, hvilken tryckte hans hjerta, gjorde honom oskicklig för allt sällskap; han var dessutom nödsakad att för sina studier återtaga den tid han hittills försummat.
Rosa anade, att Mannerstedt upptäckt, det de begge sväfvade vid randen af en afgrund, samt att hans starka själ, med hela dess manliga kraft, arbetat att hålla både sig och henne uppe.
Dubbelt värderade honom Rosa, och det sårade icke mera hennes qvinliga finkänslighet, att han anat, huru innerligt tillgifven hon var honom.
Mannerstedt kunde icke missbruka en sådan visshet, derom var hon fast öfvertygad; ty huru manligt och ädelt hade han icke handlat, just i den vändpunkt, då hvarje yngling, med lika varma känslor, men mindre klart hufvud och mindre verklig hederskänsla, skulle gripit det gynnande ögonblicket, och begagnat sig af sin fördel.
Mannerstedt handlade annorlunda.
Den nästan tydliga blick, han vågat kasta i Rosas hjerta, det till säkerhet gränsande hopp, att han var henne dyrbar, att hans känslor funnit hos den han tillbad ett återsvar, uppfyllde honom med en salighet, om hvilken han aldrig anat, att den kunde inrymmas i ett menniskobröst.
Men fast öfvertygad, att omöjligheten af en förening stadgat
Rosas beslut, att gifva kapten Ling sin hand, fann Mannerstedt, att hans pligt nu, såsom alltid, bjöd försakelse.
Icke en gång för att ega henne ville han begå en låg eller mindre rättsinnig handling, hvilken kunde sänka honom i hennes eller sin egen aktning.
Denna känsla ledde de svar han gifvit professorn, i fråga om brytandet af Rosas och kapten Lings förbindelse.
Mannerstedt tänkte: skedde det af henne, så vore det åtminstone en möjlighet, att de känslor hon egnade honom hade en del i hennes brutna löfte af tro; och vore icke detta hos henne ett prof af svaghet, hvilket han ej ville finna hos den han egnat sitt hjertas tysta dyrkan, och den han minst kunde gilla, emedan han var orsaken till denna svaghet.
Kanhända skulle han icke varit så sträng i sina åsigter, om han ej inverkat på förhållandet.
Nu deremot kunde han icke se det från en annan synpunkt, och hans beslut stod fast, att icke besöka kommerserådets hus, icke återse Rosa, förrän dagen till afresan var inne.
Ensam och försänkt i tanken på Mannerstedts höga efterdöme, satt Rosa med arbetet hvilande på sitt knä, då kapten Ling inträdde.
Han var blek, och den smärta och det bekymmer, som talade ur hans blick och skuggade hans panna, den annars så stolta pannan, förskräckte henne.
”Hvad är det, gode Ferdinand?” frågade hon deltagande.
”Har något händt?”
”Icke just nu,” svarade han; ”men jag fruktar att något obehagligt kommer att hända.
O, Rosa, om jag vågade tala uppriktigt med dig!”
Flickans tankar föllo genast på fadern, och bäfvande yttrade hon: ”Tala, Ferdinand! jag är beredd på det värsta.
Redan flera dagar har jag funnit, att någonting måste vara å färde.
Men huru har du kunnat erfara det, som icke varit här under denna tid?”
Kaptenen syntes förundrad och bedröfvad; ty detta liknade sig till ett nytt bekymmer. – ”Jag förstår ej din mening, min goda Rosa,” sade han; ”men den sak, hvarom jag ville inhemta ditt råd, rör endast mig enskildt.”
”Ack, jag trodde det angick pappa,” svarade Rosa.
”Han har varit så tankfull och orolig ett par dagar, att jag fruktade du hört någon ledsam orsak dertill.
Rätt väl, att det icke var så!
Låt mig derföre höra hvad du ville anförtro mig, och jag behöfver väl ej försäkra dig, att du hos mig skall finna deltagande och en innerlig önskan att kunna lindra den oro, som plågar dig.
Sätt dig här hos mig, och begagna den stund vi äro ensamme.”
Uppmuntrad af sin fästmös mildhet och hjertlighet, började kaptenen en framställning först af sina yngre år och sin olycksaliga böjelse för spel, hvilken intrasslat honom i så månget ledsamt och kinkigt äfventyr.
Härefter följde resan till residensstaden, det muntra kalaset, kamraternas stickord, då han nekade att deltaga i spelet, derefter det brinnande begäret att försöka blott en enda gång, och sedan, steg för steg, den olycksaliga nattens strider, svaghet och olyckliga följder, med undantag likväl af det, som stod i samband med Hilda Borgensköld, hvilket han försigtigt uteslöt.
Tyst och blek satt Rosa sedan han slutat.
Det var henne nu klart, hvarföre Ferdinand, som aldrig förut visat henne mer än vanlig uppmärksamhet, vid samma tid, han erhöll sin kaptensfullmakt, blifvit så häftigt kär, friat med lika skyndsamhet, samt, efter en brådstörtande förlofning, önskade ett lika brådstörtande bröllop.
Orsaken till allt detta var numera icke underkastad något tvifvel.
När Rosa sedan i tankarne genomgick hans besynnerliga förhållande till sin tants hus, isynnerhet till Hilda, samt erinrade sig hans eget erkännande, att dermed förenade sig omständigheter, som han ej vågade yppa, blef hela kaptenens, lindrigast sagdt, skamlösa plan alldeles ljus i hennes hufvud.
Under första ögonblicket var förtrytelsen den mest rådande känslan hos Rosa; men då hon betänkte lättsinnigheten i hans lynne, jemte den stora frihet i åsigter, hvilken större delen af militären i allmänhet hyllar, fann hon honom väl mycket felaktig, men likväl mera en lekboll för sin egen svaghet och sammanstötande tillfälligheter, än verkligt elak.
Nu höjdes dock Rosas bröst af en tacksam suck till den höge Ledaren af våra öden; ty kaptenens obetänksamma förtroende räddade henne från föreningen med en man så utan allt hjerta och all finare grannlagenhet.
Men det gjorde henne ondt om honom i hans närvarande betryck; ty att han nu led, både af ånger och sårad stolthet, kanske också af sjelfförebråelser, det var tydligt.
Rosa ville således för intet pris välja detta ögonblick, att för Ling upptäcka den nödvändighet hon insåg, att upplösa ett band, knutet på sådana skäl å hans sida, å hennes i förlitande på redligheten och fastheten af hans lynne, hvilka egenskaper hon numera icke kunde tillerkänna honom.
Nej, det måste uppskjutas; men hon föresatte sig att med allra första söka tillfälle dertill.
Och var förhållandet med hennes far sådant, som hon fruktade, skulle kaptenen säkerligen icke göra många svårigheter att låta öfvertyga sig, det de gjorde klokast att upplösa en förbindelse, som lofvade båda en så liten lycka.
Med verklig sjelfbeherrskning, och utan tecken till ovilja, bröt hon den tystnad, som ingått sedan kaptenen upphörde att tala, och hvilken han icke med någon fråga eller anmärkning vågat störa.
”Stackars Ferdinand,” sade Rosa, ”det gör mig ondt att se dig så djupt betryckt och nedslagen af bekymmer.
Visserligen kan jag icke frikalla dig från fel och svaghet; men din ånger och ditt heliga löfte, att aldrig spela, borde dock kunna försona din farbror.
Jag skall åtminstone för detta ändamål göra allt hvad jag förmår; men något säkert hopp vågar jag ej lofva dig af utgången.
Jag vill icke dölja, att jag tror den blir tvifvelaktig; men är det möjligt, Ferdinand, att beveka hans hjerta till mildhet, så lita derpå, att din sak icke kan vara förtrodd åt ett ifrigare nit för dess lyckliga slut.
”Tack, goda, bästa Rosa!” sade Ling med en lätt suck, och kysste sin fästmös hand.
”När vill du gå till professorn?”
”I morgon,” svarade Rosa; ”och var åtminstone säker,” tillade hon med ett uppmuntrande småleende, ”att jag skall pröfva kraften af min vältalighet.”
Nu inträdde kommerserådinnan, och som kaptenen icke var vid lynne att inlåta sig i samtal öfver likgiltiga ämnen, föregaf han göromål i tjensten, samt aflägsnade sig, ehuru hans tillernade svärmor på det enträgnaste bad honom stanna qvar.
– ”Han är difficil och litet ledsam; icke så obetydligt ändå,” sade kommerserådinnan, sedan Ferdinand tillslutit dörren, hvarpå hon tog sitt arbete och satte sig vid fönstret.
Skymningen hade ännu icke fullt inträdt, då det långsamma, men starka bullret af hjul tillkännagaf ankomsten af en större vagn.
”Hvem kan det vara?” ropade kommerserådinnan nyfiken, då hon såg ett litet fyrkantigt hus, snarare än en vagn, stanna framför stadens största värdshus, midtemot grosshandlaren Widens hus.
”Hvad menar du, kära Rosa!