Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru vi ej künna bedöma dess innehåll ur språk vetenskaplig synpunkt, äro vi dock Övertygade, att den framställer denna vetenskaps nyare resultater, såvidt dessa ligga inom eller beröra det ämne, den vill afhandla.
Mången fördom äfven i annat afseende kan den moderna språkvetenskapen skingra.
Och väl kan det sägas, att den varit en ' mäktig häfstång mot ett föreställningssätt, som ansett tillvarons värde bestå i dess inneslutande i fixa, abstrakta kategorier.
Det kan förefalla underligt, att just språket skulle blifva valplatsen, där en god del af striden utkämpats, men så är det i själfva verket.
Den under olika generationer rådande uppfattningen af språket afspeglar i mycket deras olika uppfattningar af människolifvet, hvilket ju ej är så underligt, då språket inom detta spelar en så viktig roll som den att vara det för andra begripliga uttrycket för den enskildes själslif.
Följ t. ex. de senaste ' generationernas språk och deras uppfattning af språkriktighet — ■ ock man känner en god del af deras inre historia.
Förklaringen är ock lätt funnen.
Såsom människan är bunden äfven i sitt själslif vid samlifvet med sina likar, så är hon ock bunden vid detta samlifs väsentliga medel.
Men hon kan Öfverskatta medlets betydelse.
Medlet för tankens Öfverlåtande till andra kan för henne usurpera tankens egen plats.
Tankens språkliga uttryck kan blifva identiskt med tanken själf ..
Så har skett och så sker mångfaldiga gånger.
Men förf.
ådagalägger på ett Öfvertygande sätt det skefva i ett dylikt åskådningssätt genom att visa, att språket har en annan utveckling och följer andra lagar än de logiska.
Beträffande språkets ursprung, så vill författaren härleda det ur djurens läten, och intet synes oss vara att däremot invända.
Man har ock sagt, att de människolika aporna blifvit människan efter just därföre, att de saknat hennes röstresurser, hvilka däremot kanskè egas af andra djur, som i öfrigt äro dessa apor underlägsna.
Emellertid skall enligt förf.
härmed vara » ådagalagt, att människan blott till graden, ej till arten skiljer sig från djuren, och att hon blott är ett i hög grad utvecklat djur ».
Hvad menar förf.
egentligen, när han använder dessa urmodiga fraser?
Människan är blott till graden skild från djuren 1 Och djuren inter se?
En häst är blott till graden, ej till arten, skild från en gädda.
Detta vore ett påstående, så befängdt, att man snarare skrattar däråt än gör det till föremål för ett allvarligt svaromål.
Men gäller det människan och ostronet, så skulle saken mellan tänkande män på allvar kunna debatteras!
Också skulle språkvetenskapen bevisa, att människan ej är något annat än ett högt begåfvadt djur.
Ja, för oss må hon gärna vara detta, det kvittar oss lika, om man säger så eller man säger, att djuret är en outvecklad män-192
niska, och detta just på grund af den uppfattning af språket, som förf.
så talangfullt framställer.
Men förutom annat, som ger den senare synpunkten företräde, tillkommer aktningen för logikens lagar, som förbjuder oss att söka förklara det .bekanta ur det obekanta.
Djurens själslif är oss egentligen alldeles obekant, vi sluta därtill gen&lt;pm analogier från det mänskliga.
Vi må känna äfven detta senare jämförelsevis obetydligt, men i alla fall bättre än det djuriska.
Men vi få då föga upplysning om människolifvets väsen genom att återföra det till det djuriska.
' Jag har ett hållfäste, om än ringa — man säger: släpp detta, så står du säkrare!
■ — I sammanhang därmed anmärka vi, det förf: s slutpåstående, att människan äfven ur språkets synpunkt visar sig vara blott ett begåfvadt djur, torde böra anses tämligen förhastadt.
Rättare hade varit att säga, att denna vetenskaps resultat ej lägga hinder i vägen för antagandet, att hon är det eller något dylikt.
Ty språkets uppkomst ur djurens läten kan väl näppeligen wisa », att * människan i det hela blott är ett högre djur, då ju hos människan finnas många andra bestämningar än språket.
Z. IL Å.
Våra tidskrifter.
För skolfrågor intresserade vilja vi hänvisa till ett par enligt vår uppfattning synnerligen märkliga uppsatser i de senast utkomna häftena af » Nordisk TidskriftDen första af dem är en mot det nya förslaget till skolstadga riktad kritik, undertecknad af lektor Julius af Sill é n och utmärkt, liksom samme förf: s brosk yr i latinfrå^an, lika mycket genom innehålets orädda fördomsfrihet som genom formens friska omedelbarhet.
Den andra uppsatsen, som vi åsyfta, hafva vi att tacka O. Hoppe för.
Den innehåller en intressant skildring af den tyska läroanstalt, hvari förf, själf mottagit större delen af sin skolbildning.
afslutade sedan sina elementarstudier i ett svenskt läroverk, och det är särskildt de jämförelser, som han därigenom fått tillfälle att anställa, som synas oss förtjäna den allvarligaste uppmärksamhet.
Jämförelsen är i hög grad nedsättande for de svenska läroverken, både med afseende på kunskapernas dugande halt och den sedliga andan hos skolungdomen.
Möjligen äro forf: s erfarenheter ej tillräckligt allmängiltiga för att ingifva någon djupare farhåga för den svenska bildningens underlägsenhet under andra folks.
Dock böra både skolorganisatörer, lärare och föräldrar lyssna till forf: s manande: gif akt!
» Tidskrift för kristlig tro och bildning » har i innevarande årgångs andra och tredje häfte lemnat lärorik belysning öfver den af riksdagen föreslagna ändringen af kyrkolagens bestämning beträffande svenska kyrkans lära, — - dubbelt lärorik därigenom att de båda hvarandra motsatta åsikterna i frågan fått komma till orda genom olika författares inlägg.
Först yttrade sig docenten H.
Tottie, som förordar instämmande från kyrkans sida i det nämnda riksdagsbeslutet; och sedan har biskop U.
L. Ullman lemnat en utredning, där han söker gifva skäl för det motsatta yrkandet.
» Är det vår kyrkas ärliga uppsåt att vilja behålla saken, bekännelsz-innehållet, då måste hon äfven aktsam t bevara kärilet, formen, den i klara, bestämda ordalag uttryckta bekännelsen » — det är denne sistnämnde forf: s grundåsikt.
I jämförelse därmed anser han den åsyftade öfverensstämmelsen i redigeringen af grundlagens och kyrkolagens beteckning af Sveriges religion vara af underordnad betydelse.
Tidskriftens utgifvare, biskop K.
H. Gez '.
von Schéele, fogar till sin ämbetsbroders artikel ett tillägg, hvari han förklarar artikelns intagande i tidskriften ej innebära någon förändring af den ståndpunkt, som han själf såväl i » Teologisk symbolik » som genom sitt deltagande i Visby domkapitels utlåtande i frågan intagit.Visor
xir en berättelse *) från reformationstiden af
(Den vanärande lekaren sjunger:)
Hed jag haft att vandra, gossen på min ena arm, harpan på min andrar harpan trött vid strängalåt, - sonen trött vid sanddjup stråt.
Hvila godt jag unnar harpan och min Gunnar.
Nu en milsvid tempelsal, byggd af gran och furu, - öppnar sig med skugga sval, och.
jag lyssnar, huru bäcken sorlar klar och ren, siskan kvittrar på sin gren, furudunklet nunnar för min lille Gunnar.
Ännu icke offentliggjord.
VISOR.
Dagen dör, och fuktig vind andas öfver tegen, och min gosses väna kind lutas mot min egen.
Mörknad himmels stjärnebloss blinka: Gunnar, kom till oss!
Ljufva änglamunnar hviskar du, vår Gunnar!
Utur Ödesdjupen fram många källor välla, en är bittert helsosam: det är sorgens källa.
Väl jag vet, du käre vän, att du dricka skall ur den; men för lastens brunnar Gud beskydde Gunnar!
Linden växte stark och rak, och hon vedergällde under snöbetungadt tak den, som henne fällde, mildt med brasans ljus och glöd.
Kraftig växt och ädel död, ber jag, Gud förunnar sängarbarnet Gunnar.VISOR.
i 95
Till Österland.
(Margit tänker vid sländan:)
Hvad månde den längtan vara, som rör sig i mitt sinn?
— — till Österland vill jag fara, till allra kärasten min.
Och sker mig efter min vilja, då blir jag i Österland till Sarons fagraste lilja och får brytas af hans hand.
Och sker mig efter min vilja, han fäster mig vid sitt bröst, och intet får oss skilja, jag blir hans ögontröst,
som han bär genom sorger och fröjder, i Kana, vid Lazarus ' graf, på Tabors.
bestrålade höjder, på det galileiska haf,
där trygg, medan vindarne ila öfver brusande vågors larm, det hvita blomstret får hvila vid Davidssonens barm.
Jag ville vara en " drufva, som kärasten plockat har och njuter mellan ljufva och däjliga läppars par;
ett korn bland dem, som mogna för nådehungrig hjord och räckas åt de trogna i brödet vid altarbord.
Jag längtar och väntar i fjärran hans uppenbarelse, jag trängtar att varda med Herran till en enda varelse,
i himmelsk lekamen och ande med den skönste i himlen till ett.
Pris Honom i allo lande, som mig hopp därom beredt !VISOR.
Herr Ture Jönsson Roos.
(Harpolekaren sjunger i värdshuset för färdemännen:)
Herr Ture är trohetens ädela ros:
på honom i sanning kan trösta
vår kyrka med påfven och Brasken därhos,
vårt land med den gode kung Gösta.
Om rosor kan blott
talas fagert oqh; g£&gt;dt.
och vinden går rundt om herr Tures slott,
där flöjelen svänger å gafvel.
Herr Ture är trohetens ädela ros,
en täckelig ros är herr Ture, ^
som doftar för Gösta, för Kristiern därhos,
och doftade äfven för ' Sture.
talas fagert och godt.
Hvem kastar på rosor med dra-fvel?
Men vinden går rundt om herr Tures slott,
» När vi så öfver berg och dal på den krokiga skogsvägen tåga fram med öppna, utsträckta led och musik och sång fylla luften, så vidgas mitt hjärta och är jag rik på glada förhoppningar och aningar. »
» Det är verkligen ett riktigt estetiskt intryck, som förbitågandet^ af en krigarhop förorsakar, hvarvid man blött icke får tänka på våra revyer.
Här framställas icke såsom där stela linier för ögonen, utan i de öppnade leden upptäcker man individen med hans egendomligheter, och jämte den lugnt fortskridande rörelsen herskar här stor mångfald och vexlande uttryck-af lifvet.
Hvar och en lyser med sin utrustning genom den unga skogens ljusa grenar, och när mannen icke längre skönjes, blixtrar ännu hans vapen genom det dammoln, som stiger högt öfver dalens kant och för den långt bort varande förkunnar den icke längre synliga härens tåg.
Till och med den trötthet, som förråder ansträngning, när leden med kanoner och packning långsamt stiga upp för höjden, förlänar bilden ett fördelaktigt drag.
Den mängd individer, som till och med en liten krigarhop framställer för ögat, och som förenats till en lång, mödosam resa för att hinna fram till slagfältet, där tusen lifsfaror vänta dem, till det stora och heliga mål, mot hvilket de alla sträfva, gifver denna bild i min själ en betydelse, som djupt griper mig. »
» Så skildrar Clausewitz *) i ett af sina bref från unga år en marsch i fält », och med återgifvandet af denna skildring börjar öfverste von der Goltz afdelningen om marscher i sitt förträffliga arbete » Das Volk in Waf-fen », hvarefter han fortsätter: » Och hvarje själ, som kan komma i samma stämning som hans, måste känna den inre sanningen i denna tilltalande skildring.
Det upplifvande intryck, som de blänkande kolonnerna göra, då de under musikens brusande toner draga fram genom lifliga orter, när invånarne skynda till fönsterna och dörrarna, flfi^clen nyfikna mängden tränges på gatorna och med högljudt jubel helsar de förbitågande, detta intryck kan äfven ett mindre poetiskt sinne icke undandraga sig.
Van-
General v. Clausewitz, Tysklands mest framstående militära skriftställare, föddes 1780, deltog i rysk tjänst i krigen 1812 — 15, var sedan direktör för krigsakademien i Berlin och dog 1831.
Hans epokgörande arbete " Vom Kriege ", i hvilket I9: de århundradets krigssystem är nedlagdt, utkom efter hans död.198
MARSCHER OCH ANDRA TRUPPFÖRFLYTTNINGAR.
20 I
dringsbegäret och de nya trakter, som man lär känna, uppägga inbillningskraften.
I unga år vexlar man gärna uppehållsort och lefnadssätt.
» Men de upplifvande ögonblicken bilda endast sällsynta afbrott under en marschdag, och man är bättre i stånd att njuta af dem, om man på en god häst rider bredvid kolonnen, än om man släpar sig fram till fots inuti den samma.
» Långsamhet och trötthet äro de kännetecknande egenskaperna i stora härmassors marscher.
Man kommer till insikt härom, om man, sedan musiken tystnat, betraktar individerna på nära håll och icke på afstånd, såsom Clausewitz gjorde.
Här linkar en arm sate med den tunga ränseln på ryggen, geväret uppkastadt på axeln, under uppbjudande af ali sin själfbeherskning, och ofrivilligt känna äfven vi i foten den smärta, med hvilken en skafvande stöfvel plågar honom.
Där se vi en annan, på hvilken svetten rinner ned från pannan, och hvars slappa drag gifva ett tydligt uttryck åt tröttheten.
Här och hvar föres en utmattad till dikeskanten och sjunker där samman.
Timme efter timme släpar tåget sig mödosammare framåt; människor, hästar, fordon, allt öf-verdrages med dam, som knappast gör det möjligt att längre öppna ögon eller läppar.
Solen har intet förbarmande och sänder omedgörligt sina brännande strålar mot den bergvägg, utefter hvilken vägen framgår, och förorsakar en odräglig hetta.
Blott spetsen skrider ännu någorlunda ledigt framåt; ju längre bakåt man kommer i kolonnen, desto mera utbreder sig tröttheten och förstummas sångarne.
Ju längre tåget är, ju mera kanoner och tungt lastade vagnar, som medföras i kolonnen, desto mera tungrodd blir rörelsen, desto oftare inträffa stockningar, medförande en ofrivillig halt.
Ju mindre truppstyrkan är, desto lättare och bekvämare marscherar den, desto hastigare kommer man framåt. »
Befälhafvaren må väl hafva räknat ut, att han i det eller det ögonblicket skall hafva sina kolonnteter på den eller den platsen, men har han icke tagit alla medverkande omständigheter med i räkningen, kan det lätt hända, att denna slår fel.
Han utsättes då för fruktan, att fienden skall förekomma honom vid det bestämda målet, ty inbillningskraften förlänar lätt den osynlige fienden vingar.
» Då får man kanske klart för sig, att befallningen utgifvits för sent, att den för rörelsen erforderliga tiden underskattats.
Men intet medel finnes att meddela den i den oerfarnes hjärta brinnande elden åt den stora människomassan.
De tungt lastade soldaterna kasta en tämligen likgiltig blick mot den högt på sin häst sittande befälhafvaren, som drifver dem framåt, och möjligen öka de farten, så länge %e äro inom synhåll, för att sedan återfalla i den gamla takten.
De veta af erfarenhet, att om de på en sådan kallelse skulle svara med utomordentliga ansträngningar, så vore det snart ute med deras krafter.
Det hela är oändligt svårt att bringa ur sin snäckgång, och blott kanondånet påskyndar steget, när det förnimmes af en god trupp. » MARSCHER OCH ANDRA TRUPPFÖRFLYTTNINGAR.
gifver här en liflig skildring af marschernas svårigheter och mödor, och likväl beror ett krigs utgång till icke ringa del på den skicklighet, med hvilken dessa marscher anordnas och utföras.
Såsom det framgick af föregående uppsats, som rörde krigets allmänna förlopp, utgöra marscherna soldatens hufvudsakliga sysselsättning i krig.
Om trupperna också på järnväg förflyttas till krigsskådeplatsen, så vänta dem ihållande marscher, så snart de stigit af tågen, ty man kan icke föra fram dessa allt för långt, och sedan härarna blifvit samlade, måste de marschera för att söka upp sin fiende.
Det kommer till ett slag, kanske till flera.
Den segrande * måste draga fördel af sin framgång och nu, då fiendens motstånd är betydligt minskadt, söka så fort som möjligt nå målet för sina rörelser, och de segrande truppernas belöning blir ansträngande marscher.
Den besegrade måste vika undan för att draga sig ur beröringen med fienden, på det han må kunna erhålla förstärkningar och ombilda sina trupper, och ju fortare han marscherar, desto större utsikt har han att kunna utplåna motgångens följder.
Tiden är för båda parterna af stort värde, och det gäller för den ena icke mindre än för den andra att väl begagna den samma.
Med afseende på marschförmågans betydelse yttrar von der Goltz i sitt redan berörda arbete: » Hvilken öfverlägsenhet den bättre marscherande hären eger, beror därpå, att dess befälhafvare städse kan hastigare än motståndaren samla sina massor för att angripa med öfverlägsenhet.
Häraf kommer också uttrycket att marschera ihjäl fienden.
Under striden kan en ögonblicklig impuls åstadkomma störa saker.
Detta är icke möjligt under en lång och svår marsch.
En uttröttad marschkolonn kan svårligen, icke ens med användande af våld, förmås att påskynda sin marsch.
Ligga blott några hundra man i landsvägsdikena, så upphör möjligheten att straffa, att kasta sig ned och lemna sig efter är icke längre förenadt med någon fara för dem, som icke vilja fortsätta längre.
Med rätta bedömer man en trupp efter det större eller mindre antal ef-terliggare, som den lemnar efter sig under en ansträngande marsch. »
Sanningen af detta yttrande bevisar hvarje krig, där en kraftfull ledning gjort sig gällande.
Utan så marschdugliga trupper, som tyskarnes voro, hade hvarken den stora kringgående rörelsen kring Metz eller Mac-Mahonska arméns fasttagande vid Sedan eller många företag under senare delen af kriget kunnat utföras.
Oförmågan att marschera gjorde å andra sijdan hvarje framgång omöjlig eller värdelös för de nyuppsatta franska härarna.
Efter slaget vid Coulmiers den 9 november kunde fransmännen icke draga fördel af sin seger, emedan de efter några få dagars rörelser voro urståndsatta att marschera.
Bayrarne åter, som marscherat en hel novembernatt och utkämpat slaget dagen därpå, räddade sig genom en nattmarsch.
Oförmågan att marschera bidrog ganska mycket till Bourbakis härs undergång i öfre Elsass i januari 1871.
De stora ansträngningar, med hvilka marscherna ' äro förbundna, bero icke endast på den kraftförbrukning, som själfva förflyttningen or-200
sakar, utan framkallas i, minst lika hög grad af en del andra omständigheter.
En liten truppafdelning, som väljer sin tid, sin marschhastighet, sina rastställen o. s. v., tillryggalägger utan svårighet en ganska lång vägsträcka.
Annorlunda förhåller sig dock saken, när truppstyrkan ökas.
Kolonnerna växa nu till miltal i djup, och för att undgå olägenheten af allt för stort djup, måste man låta styrkan dela sig i flera kolonner.
Då dessa för att icke utsätta sig att blifva enskildt slagna icke få allt för mycket aflägsnas från hvarandra, beror sålunda den bekvämlighet, med hvilken marschen kan anordnas, på vägnätets rikedom, och mången gång-nödgas man för delningens skull använda ganska dåliga vägar.
Ju mera truppantalet växer inom hvarje enskild kolonn, desto svårare blir marschen, ty dels måste trupperna uppbryta allt senare, ju längre bort de befinna sig i kolonnen, och desto senare komma de också fram till målet, dels besvära truppafdelningar^ hvarandra genom att fortplanta hvarje töjning eller stockning, som kan inträffa på något ställe, och i synnerhet är detta fallet, om artilleri- eller fordonsafdelningar äro instuckna i ko-, lönnen, hvilket sällan kan undvikas, om vägen är smal, backig eller förstörd, eller om några oförutsedda hinder möta.
Att med segervissa trupper verkställa marschen en sval sommar- eller höstdag på af lätt regn fuktade vägar, sedan truppen hvilat ut i goda kvarter och blifvit väl förplägad, är något helt annat än att med uttröttade, modlösa trupper släpa sig fram på dammiga vägar öfver öppna slätter, utsatta för en brännande sol, eller på af höstblöta förstörda, smala och backiga vägar, sedan man tillbragt natten i trånga, dåliga kvarter eller på en genomblöt bivuak-plats, efter att hafva erhållit högst knapphändig föda, och i en beklädnad,, som med möda hänger tillsamman.
Enda möjligheten att kunna fördraga marschernas pröfningar är att söka i truppernas beskaffenhet, i deras marschförmåga.
Denna senare beror naturligtvis på den utbildning i marsch, som.
kommit dem till del, och genom hvars ändamålsenliga bedrifvande de naturligtvis kunna högst betydligt marschera upp sig.
Men denna marschutbildning kräfver tid, ty den måste fortgå med stegring af väglängd och belastning, under olika förhållanden och äfven i stora truppstyrkor, och den måste vara så grundlig, att soldaten har känning däraf ännu, då han efter flerårig borgerlig verksamhet vid krigsutbrott drages in i ledet och utan att synnerligen mycket hunnit upplifva sina gamla minnen sändes ut att med ränseln på ryggen och geväret på axeln marschera mot fienden.
Den personliga färdigheten är en sak, den inre dugligheten en annan, och marschförmågan beror dock vida mera på den senare än på den förra,, ty det är denna inre duglighet, känslan af krigare- och medborgareplig-ten, som hindrar soldaten att, om än alldeles uppgifven af trötthet, kasta sig ned på den inbjudande dikeskanten, och denna inre duglighet för-värfvas endast under en tjänstgöring, så lång, att soldaten under den samma hinner lefva sig in i sitt kall.MARSCHER OCH ANDRA TRUPPFÖRFLYTTNINGAR.
Marschernas verkningar äro, såsom vi funnit, i första hand att söka i den hastighet, " med hvilken de utföras, men här vid lag måste man dock taga i betraktande, att det ingalunda är tillräckligt att komma fram så fort som möjligt, utan att man måste komma fram med sina trupper i ett sådant tillstånd, att de äro användbara för det ändamål, man afser att vinna med marschen, ty denna är aldrig sitt eget ändamål.
Alla tiders krigshistoria har naturligtvis att uppvisa marscher, då under en eller några dagar synnerligen stora afstånd tillryggalagts, men undersöker man närmare de långväga förflyttningar, som blifvit ryktbara genom sin hastighet, så finner man, att de endast obetydligt öfverskridit mättet på dagsmarschens längd, under det däremot rastedagar icke alis förekommit eller ock endast sparsamt.
Så tillryggalade Torstensons här under tågen tvärs igenom Tyskland 1642 och 1643 i medeltal endast 15 km.
om dagen, under det Banér på återtåget från Torgau till Landsberg lemnade efter sig 32 km.
om., dagen under sju dagars tid samt under marschen till Regensburg 28 km.
om dagen under samma antal dagar, och då var rytteriet det talrikaste vapenslaget.
Då Fredrik II, efter att vid Rossbach hafva besegrat fransmännen och rikshären med ali hast ' skyndade till Schlesien mot österrikarne, tillryggalade hans trupper under femton dagar knappa 20 km.
om dagen, och vid marschen till slaget vid Zorndorf lemnade hären under elfva dagar efter sig 25 km.
Vid en-: staka tillfällen förekommo dock dagsmarscher på 35 — 40 km.
Då Napoleon I år 1806 med » den bästa armé, som någonsin funnits », ryckte fram genom passet mellan Thüringer-Wald.
och Erzgebirge, tillryggalade hans högra och mellersta, till 67 och 90 tusen man uppgående kolonner från den 8 till och med den 13 oktober 27 och 25 km.
Under tyska härarnas kringgående rörelse kring Metz 1870 tillryggalade flera armékårer två dagar å rad 35 — 40 km.
om dagen, men i medeltal för hela framrycknin-gen frän gränsen till Metz torde dagsmarschen icke öfverskridit det mått, som de andra tyska härarna nådde, hvilka följde efter Mac Mahon till Sedan, och hvilket för olika armékårer under nio dagar i medeltal vexlade mellan 17 och 26 km.
Under en kortare tidrymd hafva mången gång enskilda truppafdelningar tillryggalagt ganska långa vägsträckor.
Ett af de vackraste exempel härpå lemnar 9: de tyska armékårens marsch till Orléans den 16 och 17 december 1870.
Efter striderna vid Loire förföljde prins Fredrik Karl den slagna franska Loire-armén under general Chanzy vesterut, då underrättelse den 15 december ingick, att den vid Bourges stående Bour-baki ryckte fram öster om Orléans och redan drifvit den tyska besättningen frän Gien, det vigtigaste öfvergångsstället öfver Loire-floden.
F^ör att vara beredd på allt, som kunde inträffa, beordrade prinsen den närmaste kåren, den 9-.de, att följande dag gå något tillbaka, till ett ställe med namnet La Chapelle.
Dä sagda dag, den 16, underrättelse ingick, att Chanzy dragit sig tillbaka, och att intet vidare var att uträtta mot honom, befalde prinsen 9: de kåren att skynda till Orléans med afsikt att202
förekomma Bourbaki, som hade lika långt dit från Gien som kåren från La Chapelle.
Denna senare, hvars infanteristyrka nedgått till hälften af den ursprungliga, som redan varit ganska mycket i rörelse under dagen, och hvars beklädnad var illa åtgången, bröt upp kl. 3 e. m., marscherade på en kolonn in i djupa natten, hvarefter några timmars hvila unnades trupperna i öfverfylda kvarter.
Sedan något kaffe förtärts, fortsattes marschen den 17, och på eftermiddagen inryckte kåren i Orléans i ett sådant tillstånd, att den åter var fullt marschduglig dagen därpå.