Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu – – kom ingen hvithårig hare, eller mörkfjädrad fogelstek in i köket; Gunnar sprang inga springanden åt skogen, och bössan förblef hängande laddad på väggen, samt spelade blott en ganska kort och stum roll i ett drama under julen, hvilket likväl så när som på ett hår höll på att blifva ett sorgspel.
För att redogöra för detta, måste man införa på scenen ett par nya sujetter eller passagerare, nemligen en rödhårig, ful, bakslug, elak och afundsjuk bränneridräng vid namn
Olle, som en tid för längesedan försökte att behaga Lena, men utan särdeles framgång, hvarför han nu ej tålde henne, samt den rätt näpna kökspigan, lilla-Lisa, till hvilken Olle nu för tiden hade ett särdeles godt öga, dels för hennes rödletta glada ansigte och små finurliga pigsvängar, dels för att kökspigan ändå alltid kan, om hon det vill, med mat och traktat gynna den som funnit nåd för henne, och nu var bränn- Olle, såsom han gemenligen kallades, särdeles begifven ej allenast på det ymniga bränvin, som han sjelf hjelpfe till att förfärdiga i det stora konstbränneriet, från hvilket det rykte natt och dag på Grantorp, utan jemväl en stor älskare af la bonne chère (en ännu oöfversatt gallicism).
Men – – nu ville händelsen, och, man måste medgifva – olyckan för bränn-Olle, att Lisa, den lilla näpna lilla-Lisa, alltid lade de största fläskportionerne, de längsta korfbitarne, den köttfullaste syltan, och den flottigaste, bäst stekta pölsan på – – – Gunnars tallrik, samt öste alltid de mesta grynen i hans välling, de mesta småsakerne i hans soppa, och lade den tjockaste brödkakan till honom.
Ingen, ej ens Gunnar sjelf (som alls intet brydde sig om lilla- Lisa) märkte detta så väl som bränn-Olle, men för hvar gång en sådan utmärkelse af lilla-Lisa förekom, växte Olles hat och afund till Gunnar, ty icke i ett, utan i allt stod denne honom alltid i vägen.
Olle, utan hvarken öra, eller ton i halsen, trodde sig äfven om att kunna «spela fiol», men som han var supare, och således knappt hade kläderne på kroppen, ännu mindre några andra lösören, egde han visst ingen egen fiol, utan ville ofta med pock eller list bemäktiga sig Gunnars, men blef då alltid afspisad på så kraftigt sätt, att han vågade ej snart förnya försöket.
Allt hvad som rörde Gunnar väckte således hans harm och afund, och nu äfven detta snart stundande bröllop, och att Gunnar fick eget torp, hjelp af herrskapet, m. m., för hvilket allt Gunnar gerna velat gifva halfva lifvet, om han kunde sluppit det.
När det sålunda lystes för tredje och sista gången för Gunnar och Lena, sade Bengt med fuktiga ögon, till sina kamrater i drängstugan, när han hemkom från kyrkan:
– Ja, nu är det gjordt!
Nu är Gunnar så godt som gifta mannen.
Gunnar satt och såg dystert ned, tigande som en mur, borta på en aflägsen bänk.
– Ja – fortsatte bränn-Olle försmädligt – som sagdt va’, nu ä’ han så godt som gifta karlen, och Lena får nu åtminstone en säker far till sin unge.
Gunnar såg hastigt upp, såg på bränn-Olle, men en hel åska låg i blicken, och sakta och högtidligt steg han upp, framgick till bössan, lade handen derpå och utsade med en ton, hvaruti låg ett superlatif af allvar:
– Säg intet om det der ordet, en gång till, du Olle!
Och Olle skuttade långt bort åt spisen, bakom Bengt och ett gammalt skåp som der stod, och bad sedan ordentligt om förlåtelse, förklarande alltsammans för «ett purt schåsande», men Gunnar svarade blott:
– Ja, jag, eller mi’ bössa, ska’ lära dig att schåsa, jag!
Gunnar hade det bästa och ömmaste hjerta.
Han förmådde ej se en mask lida, och med vett eller vilja gjorde han aldrig någon lefvande varelse emot, men – – retade man honom, och sinnet i hast brusade upp, då visste han för ett ögonblick icke rätt hvad han gjorde, och då var det sannerligen bäst att akta sig för honom, ty i en sådan stund var för honom ett menniskolif ett intet, och till Gunnars skam måste vi, mot vår vilja bekänna, att han redan en gång sett sig tvungen att erlägga half mansbot, och hade detta ändå mera gifvit honom hat till bränvin, på hvilket han äfven då sköt skulden, men – – om Gunnar känt sig bättre sjelf, hade han hellre anklagat sitt rysligt häftiga sinne, hvilket kunde slumra lugnt hela långa tider, men som, en gång uppväckt, brusade förfärligt för en kort stund.
Snart blefvo dock Gunnar och Olle så der temligen goda vänner igen, ty om Gunnar var lätt retad, så var han deremot alldeles icke långsint, och som bränn-Olle var i hög grad falsk, kunde han ofta, när det var honom till något gagn, förställa sig och alldeles gömma sitt hatfulla, afundsjuka sinne.
Således hände nu äfven att han under loppet af julen, och då han såg Gunnar liknöjd för fiol och allt annat, kunde bedja att få «spela ena lita stund helt vackert på Gunnars fiol», och fick nu gerna detta ibland, och det som var mer:
Gunnar stod ej nu som förr, när bränn-Olle någon enda gång njutit samma nåd, allt såsom en äggsjuk höna bredvid honom för att akta sin klenod, utan nu lät Gunnar honom «struka och tappla» bäst han ville på fiolen, men gick merändels sjelf ut, hållande fingrarne i de ömtåliga, fina öronen, hvilka instinktmessigt ledo af de falska tonerne, och i dörren sägande: «Uschiana!
Jag kan slätt intet höra på hur ledt du spelar; det skär som hvassa, eller snarare som slöa, knifvar igenom hela kroppen, från hjessan till fotabjellet.»
Och Bengt, han suckade, ty – tänkte han – när han intet bryr sig om sin fiol, utan låter Olle fälas med den som han vill, då står det illa te’ me ’en.
Bröllopsdagen nalkades med stora steg.
Den var, som vi veta, utsatt till trettondagen, och väntades med stor otålighet af alla, utom – – brudgummen.
Patronen var visst ingen god karl, men ingen rätt ond heller, betedde sig ofta som hade han varit en god, och – om det var slughet, uträkning, eller en liten släng af hjertats godhet, det kan man icke rätt bestämma, men i vissa fall var han verkligen hvad man kallar: god mot sitt tjenstfolk och sina underhafvande; ty på samma gång som han var en ytterst sträng och noggrann husbonde, hvilken höll hvar och en att arbeta och streta efter sin största förmåga, så var han äfven en, så der temligen rättvis och ofta ganska frikostig.
Gunnar hade nu tjenat honom alltsedan sitt sjuttonde år, således i sju fulla år, först som stallgosse och sedan som arbetsdräng, samt på alla sätt väl uppfyllt husbondens åligganden, och derför skulle han nu hafva ett stort och hederligt bröllop.
Lena hade tjenat i tre år på Grantorp, och hade godt beröm om sig, ergo – – – skulle äfven henne, framför verldens ögon, heder vederfaras, fast i mindre mått, men – – – som de tu skulle blifva ett numera, hade patronen sina orsaker att heller icke skilja på saken, utan bara att rekommendera till den egentligen verkställande makten, mamsell Sara, att ingenting skulle sparas, utan att det skulle «gå hederligt till på detta bröllop», och dermed var mamsell Sara heller icke missnöjd, ty som hon var ytterst rättvis, midt i sin hjertans godhet och välvilja, och hon rätt aldrig kunnat tillvita Lena något annat ondt, än sin mindre goda uppsyn, samt ett och annat litet fiendtligt utfall mot sina kamrater, till följd af hennes häftiga sinne, men deremot alltid funnit henne både villig, ordentlig, noggrann och dugtig i sin tjenst, samt snäll med allahanda qvinnosysslor i ett hus på landet, så ville mamsell Sara äfven att detta skulle henne förskyllas med ett hederligt bröllop, och hvad Gunnar åter beträffade, så brukade hon om honom säga: «Jag vet att det är illa gjordt, att när man har en styrandes makt någonsin hafva en favorit, men när det finns någon som gör en till lags i allt, så är det svårt att låta bli.» Och Gunnar var ock hennes favorit.
Qvick, villig, ordentlig och rådig var han alltid.
Dertill nykter och ärlig, och slutligen var han, hvad alla fruntimmer i ett hus på landet alltid sätta stort värde på: han var temligt skicklig snickare.
Gick något sönder, en säng, ett bord, en stol, eller behöfdes det en liten pall, låda eller hylla, eller var den tråkiga «väfbråten»17 i någon oordning, vips tillkallades Gunnar, som alltid genast förstod hvarom frågan var, och som, mamsell Sara till nöjes, alltid visste att afhjelpa saken.
På lediga stunder hade han till sin gamla moder förfärdigat en så kallad karmstol och en «kärlahylla»,18 och Lena berättade numera ofta för sina kamrater om alla de husgeråd, som hon ämnade låta Gunnar göra, när de kommo till Viken; ty Lena var ganska fåfäng, och ville hafva så förträffligt som möjligt, ett fel som mamsell Sara nog såg och ruskade hufvudet åt, men som egentligen icke inverkade på hennes användbarhet som tjenare, och som, med Lenas egen raskhet, duglighet och förmåga, ej dessutom var så farligt.
Man kan således om mamsell Sara säga, att allt hvad hon tillrustade för detta bröllop, skedde af rättvisa för Lenas skull, men både af rättvisa och con amore för Gunnars, och stora och dråpliga voro äfven alla dessa tillrustningar.
Redan trettondagen på ottemorgonen, när Bengt, drifven af en besynnerlig oro, steg upp klockan fyra och gjorde upp eld i drängstugan, saknade han Gunnar.
Hans första rörelse, bifogad af ett sakta utrop af: «Miskundelige Gud!» var att kasta blicken bort åt bössan.
Men den hängde der så fredlig bredvid sitt vanliga sällskap, fiolen, och Bengt drog en djup suck, dels af glädje häröfver, dels af sorg öfver att han snart, ej allenast der på väggen skulle sakna dessa tvänne gamla bekanta, utan sjelfva Gunnar, som värre var.
Imellertid brydde han sig icke stort om elden, utan klädde i hast på sig och begaf sig ut för att först få reda på Gunnar, och sedan begifva sig på vägen efter dennes moder, som han lofvat hemta.
När han kom ut på becksvarta morgonen, såg han sig litet om, tvehogse åt hvad håll han skulle styra kosan; men just som han stod och funderade som bäst, kom den gamle oxgubben, som hvarken helgdagar eller hvardagar glömde sina älskade oxar, eller försummade sina åligganden.
Han kom nu med sin lykta i handen, och då han blef Bengt varse, sade han:
– Ska’ helsa så flittigt frå’ brugummen.
Han ba’ mig säga er, att han har re’n gått efter mor-si sjelfver, men han ba’ att j ska’ komma och möta’n omkring dagolsdags.
– Åh, det tror jag knappt jag bryr mig om – puttrade Bengt litet förtrytsamt – när han intet trodde mig om såpass.
Visst var det godt slippa att släpa kärringeskråen genom båd’ skog och snö och moras, men så tycker jag han kunde ändå betrott mej ’et.
Bengt gick åter in och lade sig, men kunde icke sofva.
Och hvarför hade väl Gunnar gått sjelf denna gång, då han så väl visste, att Bengt kunnat utföra detta hans ärende och företräda hans kall, och då han till och med kunde ana, att detta förfarande skulle stöta Bengt, som han höll så hjertligt kär?
– Jo! – – – magisterns ord hade ändå slutligen legat och grott i Gunnars själ, och Lenas beskedliga uppförande under denna sista tiden hade gjort detsamma, och af dessa båda motsatser hade ett besynnerligt tvifvel, en tvekan och en oro uppstått inom ynglingens själ, som han föresatte sig att nedlägga i den moderliga famnen.
När Gunnar gick ur drängstugan, tog han mekaniskt med sig så mycket penningar han egde, sin klocka, och ett par skjortor under armen, och när han gick ut genom drängstugudörren, vände han sig hastigt om, tittade i kola mörkret bort åt Bengts bädd och tänkte flygtigt: «Kanske ser jag honom aldrig mer, och då – – Gud vare med ’en! och kanske går jag aldrig mer i denna dörr, och då – – Gud vare mig nådelig!»
Och dermed gick han, och det med långa, raska steg, oaktadt det grufliga mörkret, men han hade så många gånger, under dessa sju år, färdats denna väg, att hvarje steg till höger eller venster var honom bekant.
Inemot klockan sex var han vid mor Ingrids stuga, och han bultade genast på den stängda dörren, ty han såg, att det redan lyste genom det lilla bräckliga fönstret.
Och lyste gjorde det, ty mor Ingrid hade redan uppgjort en liten eld i spisen, och stod nu framför den, tvående sitt gamla anlete med «en gnista tusker såpa», för att blifva riktigt fin, ren och skinande på sin Gunnars «brölloppadag».
– Hvad!
Ä’ j re’n här, käre Bengt? – sade hon och öppnade dörren, men steg tillbaka, när hon såg Gunnar blek, och, som modershjertat och modersögat genast varseblef, med en ovanlig uppsyn, ett främmande ansigtsuttryck.
– Hvad i Herrans namn står på, att du kommer hit i dag? – utropade gumman och nästan vacklade baklänges.
– Intet, alls intet, käraste mor – sade Gunnar, och kastade sig uttröttad af den hastiga gången och de tankar, som jagat honom framåt, på den gamla soffan, strök det svettvarma håret ur pannan och blickade underligt omkring sig.
– Det skall du bara intet säga mig – svarade mor Ingrid.
– Jag är för gammal och känner dig för väl, att intet se att något ondt är å färde, men se! jag kan intet säga hvad det är, det medgifves.
– Åh nej, mor! var nu intet så der rädd i otid, och stå nu intet och skälf och skallra tänder, utan kom och sätt er här, så skall jag helt uppriktigt säga er hur det är, och det är att jag vill tala litet ve’ er just i dag, och derför gick jag Bengt i förväg.
– «Tala ve’ mej!» och det just i dag!
– – Ja, ja, det lär nog vara underliga saker du då vill tala om.
Herre miskundelige Gud! hvad ska’ jag nu vara dömder att höra igen!
Aldrig än gjorde du mig ett ögonblicks sorg, och jag var nu ändå båd’ nöjd och glad åt ditt giftermål, men jag ser grannt, att något smolk kommit i mjölken, och att du – – –
– Ack! – afbröt Gunnar – ibland ser j så många spöken midt på ljusa da’n, men se det ä’ intet underligt för j har så mycket ondt utstått.
Men se! om jag nu säger er, att det står alls ingenting på, att ingen vet, att jag gick hit, att allt är alldeles som det var, och att –
– Nå men hvarför kom då du och intet Bengt, som aftalt var? – afbröt nu modern.
– Jo, käraste mor, för se! – återtog Gunnar och torkade än en gång svetten ur pannan – jag vet intet huru, men jag har fått skrupler i hufvet.
Jag vet aldrig ändå om – – om jag ska’ gifta mig med Lena (modern gjorde en rörelse af förvåning) nä – nä – säg nu ingenting, förr än jag talt ut.
Jag vet nog j ämnade tala om lysninga och allt.
Men det skulle jag intet bry mig om; det kunde väl bli litet bråkande med, men det frågade jag intet efter, det ä’ ju ändå bara menniskofunter för att folk ska’ få veta att två villa giftas.
Det gick nog för sig.
Men – – deremot, se’n presten läst Guds ord öfver oss, se’n gick det intet an, det vet jag äfven, och derför ville jag tala med er, innan allt blef för sent; tala med er och fråga er, käraste mor till råds, för j gaf mig än aldrig annat än go’a råd, som Gud säkert tyckt om.
– Herre Gud! – sade modern ledsen men sansad.
– Har då Lena varit stygg och elak mot dig nu på dessa sista dar’na?
– Nej, det ä’ just hvad hon intet varit – svarade Gunnar genast.
– Hon har tvärtom varit beskedlig och bra på alla sätt, och det är just derför, som jag har ena tyngd öfver samvetet, för att jag ändå slättes intet kan med ’na.
Och nu ä’ jag rädd att jag ska’ göra hela hennes olycka och min med, för en gång om vi ä’ oupplösligt fastsmidda tillsammans (en tydlig reminiscens af magisterns föreställningar), så kunde vi bara få ett helvete på jorden ihopa, och bråka sönder hvarandra (item en reminiscens) och då vore det ju långt bättre ändå att göra slut på det nu, och då – – i det fallet – – då skulle jag bara gå mina färde, gå ut i vida verlden och söka mi’ lycka, och betala för barnet allt hvad jag kunde förtjena, och – – –
– Ack nej, tala nu intet mer så der – afbröt honom ånyo modern.
– Jag blir ända ängslig att höra’t.
Aldrig, nej aldrig hörde jag dig tala så besynnerliga saker!
Och det slår mig aldrig felt, att icke någon satt i dig tocket, för slikt har aldrig kommit i ditt hufvud af sig sjelft.
Du! du skulle bli’ en bedragare och menedare!
Rymma din väg och öfverge hustru och barn!
Och det för – – (jag skäms att säga’t) för att ho’ ä’ beskedlig och from!
Jag hörde aldrig maken!
Nej, min kära gosse!
Du ska’, som en bra karl egnar och anstår, stå vid dina ord och försöka att öfvervinna den der le’a afsmaken till Lena, när ho’ ä’ folklik och bra; och du ska’ gå din väg framåt, såsom Gud styrt till det åt dig, och intet sätta dig opp mot hans vilja, för då går det dig så säkert illa i all din tid.
Och hvad i all verld är det du pratar om att presten än ej läst Guds ord öfver dig och henne?
Du talar alldeles, som skulle Gud än intet haft med saken att göra!
Hvad är det för dumt och enfalldigt tal?
Kan du eller någon företaga något, som Gud ej har med att göra?
Berättar du icke menniskorne just i lysninga, att du är sinnad äkta Lena?
Nå, ä’ke det med andra ord, att du talar om för dem hvad du lofvat Gud, henne och dig sjelf, och derför välsignar ock presten frå’ predikestolen detta heliga äkta förbund.
Minns du intet detta?
Och minns du ’et intet, så minns jag ’et, och påminner dig om ’et nu, när tia är inne.
Kors! – fortfor hon efter ett litet uppehåll, och då Gunnar fortfor att tiga – jag trodde aldrig, att tockna tankar skulle få makt med dig!
Villrådighet, tvekan och vankelmod, s’en du en gång beslutat!
Se det var likt Jonas, bror-din, den stackars förtappade gossen, som jag dag och natt ber Gud förlåta, men intet dig, som jag alltid trott så väl.
– Ack ja, käraste mor! tro mig väl, jag vill intet annat, det bedyrar jag – sade Gunnar, och stora tårar perlade i hans öga.
– Det är just för att jag intet rätt visste, om jag gjorde väl eller illa, när jag gifte mig med Lena, som jag ville fråga er.
Men nu vet jag ’et, för nu har j sagt mig ’et, och nu tror jag er, och nu vill jag gå mitt öde rakt emot, det må sedan bli sånt det kan, jag tröstar på Gud och er.
– Ja, gör du så, min käre, gode Gunnar – sade den gamla och torkade sina ögon, och var glad och nöjd att så lätt öfvervunnit sonens skrupler.
Men ack! – – – en gång i framtiden, huru annorlunda tänkte hon ej då!
Hur grämde hon sig icke att hafva med sin moderliga makt öfverröstat sonen!
Huru kom ej då samvetet och spökade, och sade, att hon talat mycket för den goda saken, mycket för Gunnars väl, men – – äfven en gnista för sig sjelf, ty hon förstod mer än väl, att Gunnar ville blott pröfva hur Lena skulle bete sig, innan han tog den älskade modern under sitt eget tak, men att det alltid skulle gå dertill likväl, och se der! – – der var dock mor Ingrids eldorado för denna verlden.
Men hur mången gång längre fram i tiden, ty mor Ingrids tid blef ej så kort, utropade hon icke, djupt suckande och tänkande på denna trettondagsmorgon: «O! jag kortsynta, inbillska, fåvitska menniskokräk, som skulle låta’n dansa efter min pipa och intet efter si’ egna.
O! jag usla synderska, som hade hans lefnadstråd i min hand, och som skulle så trassla till ’en!»
Men nu var det gjordt, och – – – Gunnar var nöjd, ty Gunnar hade icke tagit sina skrupler till svepskäl, utan det var hans verkliga uppriktiga hjertans mening att endast i detta göra hvad som var rätt, och som modern rådde till, alldeles liknöjd om sin egen håg och böjelse, hvilka icke heller hade någon egentlig riktning; ty Gunnar var bland dessa unga män, sådana det kan finnas och äfven finnes i alla klasser, hvilka aldrig känt allmakten af en verklig kärlek, just emedan qvinnorne funnit dem så behagliga, att de kastat sig för hufvudet på dem, icke låtit dem söka och leta efter sig, och Gunnar, likasom alla dessa, trodde således, att han kunde styra sitt hjerta efter behag.
– Det fanns något för mycket af «natt och morgon» hos denna gamla moder och denna unga son, ty den förra hade redan glömt, att man icke kan sätta betsel, stång och bredong på sin känsla, och den sednare trodde ännu, i sin unga kraft, att man kunde allt hvad man verkligen ville, och han hade nu föresatt sig att vilja älska Lena.
Man får snart se huru han lyckas.
I dylika tankar, och några få ord i sammanhang med de förra, vandrade moder och son i sjelfva gryningen från den lilla stugan, som sorgfälligt lästes; men de hade icke vandrat långt, förr än de hörde bjellror och ett raskt trafvande af en häst, och snart hörde de äfven Bengts glada röst, som ropade emot dem:
– Se hvad jag kommer med!
Kors jag trodde jag skulle hinna till stufvan, förr än j ginge ut, och derför har jag just kört bra friskt.
Var det intet galant af patron, han skickade ned Magnus i morse, och sa’ att jag eller någon af de andra dränga’ skulle få ta Guppa och en släde, och hemta «svärmora» i.
Sätt er nu uti Ingrimustera, så står Gunnar och jag på meden, så ska’ det gå så det ska’ sjonga efter ’et.
Den gamla var alldeles utom sig af glädje öfver det både hedrande och beqväma i detta uppträdande på herregården, och välsignade af uppriktigt hjerta Gunnars husbonde.
Gunnar gjorde för moderns skull detsamma, men trodde ändå hvad han trodde, nemligen att första impulsen till detta, likasom till så mycket annat godt, som patron lät sitt tjenstfolk vederfaras, egentligen kom från mamsell Sara.
När de kommo fram till herregården, gick Gunnar in i drängstugan, och mor Ingrid fördes upp i pigstugan; men vi, vi vilja för ett ögonblick taga läsaren under armen och föra honom igenom den höghvälfda förstugan och uppför de breda, furstliga trapporne, upp i andra våningen af det gamla ståtliga gråstensboningshuset, som mera såg ut som ett slott, än en borgerlig boning, ty nu först finna vi tillfälle att underrätta om huruledes denna egendom var ett af de gamla, stora arfgodsen, som bördsaristokratien sett sig tvungen af konjunkturerne att öfverlemna i penningaristokratens hand, och som nu stod lik en mausolé öfver sin fordna inre och yttre prakt, öfver den ridderliga anda och högtförnäma ton, som der i fordna, längesedan förvittrade tider, rådde.
Som det gamla huset var i temligen godt stånd, när patronen för en lapprissumma kom åt hela godset, brydde han sig icke med några onödiga reparationer och moderniseringar, utan lade ned penningar, der de kunde växa upp igen och gifva riklig skörd, nemligen på sjelfva jordbruket och landthushållningen, som här legat i stor lägervall, lemnande all prydnad och prydlighet till ett måhända aldrig kommande framdeles; ty om patronen hade ett utmärkt godt födgeni, så hade han deremot ett så mycket klenare skönhetssinne, hvilket äfven syntes i allt och öfverallt, ty detta får icke förvexlas med ordningssinne, hvilket åter utgjorde en af patronens förnämsta dygder.
Sålunda stodo nu de gamla murarne gråa och med mångfaldiga hugg af tidens tand, utvändigt, samt invändigt ettdera nakna och obetäckta som fordom, eller behängda med dessa gamla tapeter, dels af gyllenläder, dels af andra bastanta gammaldags tyger, som trotsat tider och åldrar, väl icke i sitt primitiva urskick, men som ändå fullkomligt visste att berätta om fordna dagars smak och bruk.
Från dessa väggar grinade fasaväckande figurer här och der, och till och med de herdinnor och sköna stolta damer, som fordom tittat ned från dem, sågo nu grå och spöklika ut, likt allt menniskoverk, som tiden får handskas med.
Mycket fukt sades råda i detta gamla hus, men vi tro för vår del, att de många tårar, som ofta runno nedför dessa nakna väggar, grätos af det gamla husets fordna larer och penater, som nu sågo så högst litet af hvad de fordom sett, icke mera hörde jagthornet ljuda och frustande stridshästar stampa och skrapa på borggården, eller sångerne, som ledsagade dryckeshornet kring laget, eller sköna fröknar, som trippade i korridorerne, och djerfva, stolta riddare, som gerna mötte dem, och kärlek och bardalek och sång och strängaspel, som fordom genljödo inom dessa murar.
Nej, allt sådant lyssnade de nu förgäfves efter och gräto kanske mången tår öfver det ofoget, att låta det enda minne från fordomdags storhet, som ännu fanns qvar, ännu fortfarande sitta och storljuga öfver porten, nemligen de i sten väl och sirligt huggna Creutz’ska och Natt-och-Dag’ska vapnen, hvilka husets nuvarande innevånare dagligen gingo liknöjda förbi, icke anseende dem annat än som en vanlig dörrsirat.
I ena ändan af detta stora hus hade patronen sina rum.
Han gick der nu, på denna trettondagsmorgon, i nattrock, broderade tofflor, rökmössa och en stor sjöskumspipa, ur hvilken väldiga rökhvirflar utgingo, men som snart styrde kosan upp till det höghvälfda taket, från hvilket några förfärliga passagerare ur Gamla Testamentet hånfullt grinade mot honom.
Ett moln låg öfver patronens panna, ty äfven han hade ett sorts samvete, fast det i vissa fall ej var stort större än en ärt.