Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru jag icke kan dela den kargliet emot presterskapet, som den siste värde talaren yrkat, utan almera böjd för att lika med Gr. v. Platen bestämma, hvad som kan motsvara soldatens dagsverksskyldighet, kan jag icke annat än (inna den af Utsk. föreslagna lösen vara för dryg.
Utsk. har nemi. föreslagit, att § af markegångspriset för 3:ne dagsverken skulle erläggas, då de ej i natura utgöras.
Det är allmänt vedertaget, att arbetsfolk, som erhålla maten på stället, endast erhålla hälften af den dagspenning, de skulle erhålla för dagsverken med egen kost.
]Nu har markegångspriset blifvit utsatt såsom mätare af den summa, soldaten bör erlägga.
Markegångspriset är vanligen upptaget till det högsta och utgör på de flesta ställen icke 16 utan 24 sk. b:co för ett mnnsdagsverke, då deremot 24 sk. l iksgts är det vanliga priset på ett sådant dagsverke med egen kost.
Vid ett sådant förhållande, och då Utsk. antagit högsta priset för dagsverken och derifrån icke ufdragit mer än A, komme soldaten att betala nära lika mycket, som örn han icke hade rättighet att erhålla kost, och hvad Hr v. Hartmansdorff nämnt, att soldaten icke skulle äga denna rättighet, synes .vara fullkomligen vederlagdt af de författningar, Hr Riben i sådant öfverflöd åberopat, äfvensom af hvad Utsk. citerat.
Man kunde tycka, att dessa sk:r icke skulle vara så betydande för soldaten; men man bör ihågkomma, att soldaten ofta tjenar för en ringa lön.
Jag vet hussarer, som icke tjena för mer än 33 r:dr 16 sk., och deraf utgör ifrågavar. afgift en betydande summa.
Man kunde äfven invända, att denna lösen ej skulle betyda så mycket, då karlen kan utgöra dagsverksskyldigheten in natura; men jag får fästa uppmärksamheten på den omständighet, att mången är handtverkare och derföre måste för sin utkomst söka andra orter, der han kan erhålla bättre arbetsförtjenst, eller tager årstjenst, och vid ett sådant förhållande måste han utgöra sina pastoralier i contant.
Jag skulle derföre tro, att lösen borde bestämmas till ett belopp, som närmare motsvarar natura-prestationerna, och hade på sådan grund velat föreslå dess bestämmande lill hälften af markegångspriset; men då föga dermed vore vunnet, sedan 2tne Stånd redan antagit Utsk:s betänk., har jag trott mig böra instämma i Hr Ribens anhållan om afslag å betänk.
Det gör mig ondt, att jag icke i resultatet kan instämma i det yttrande, som den siste värde talaren afgifvit, då detta synes vara det enda af bär framställda yttranden, hvari man tyckes vilja göra afseende på rättvisan.
Den beräkning, som Utsk. uppgjort, kan visserligen vara oriktig; men der voro ledamöter af alla Stånd och från, snart sagdt, alla delar af Riket, och utan mycken discussion kom man till det beslut, betänk, framställer.
Jag skulle dock icke hafva något emot att frångå detta förslag, om dermed något kunde vinnas.
Det har blifvit nämndt af I JO Drn 16 Augusti c. m. en värd talare, att soldaten icke skall af pastor erhålla kost, utan utgöra sina dagsverken med egen kosthållning; detta har dock icke varit Utskts åsigt.
Det har af en annan värd talare blifvit sagdt, att under den tid, han tjenade, ägde inga af nu ifrågavar. missbruk rum.
Jag ar ganska glad att kunna motsäga detta anförande, utan att stöta den värde talaren, då jag yttrar, det jag mera räknar på de regMsoch compagnichefers vitsord, som nu tjena och hvilka ti11— kännagifvit, att soldaten på flera ställen betalar både kyrkogångs- och begrafningsafgifter.
Utsk. torde således hafva haft fullt skäl för sitt utlåt.
Jag vill ej längre uppehålla mig dervid; men samma talare har nämnt, att han icke vet, hvarifrån Utsk. tagit sig en sådan frihet att sträcka sitt förslag längre, än motionerna åsyfta.
Jag instämmer i det här ofta hörda klagomål, att man icke läser grundlagen, innan man talar; ty i detta fall har Utsk. endast utöfvat sin fullkomligt grundlagsenlisa rätt.
För resten har ineen sagt, att icke soldaten är skyldig att till pastor utgöra 3:ne dagsverken, och jag vill ej heller, att de skola utgöra flera dagsverken; och då man medgifver soldatens skyldighet att, enligt K.
Garl XI:s stadgande, utgöra 3:ne dagsverken eller 12 öre s:mt, som då motsvarade dessa dagsverken, kan jag icke fatta på hvad grund man vill påstå, att full ersättning för denna dagsverksskyldighet ej bör erläggas, då soldaten ej vill fullgöra den i natura.
För öfrigt tror jag det vara klart och Utsk:s upplysning ej kunna jäfvas, att verkligen en och annan olaglig utgift existerar, och då soldalen frivilligt utgör deri, torde det vara att förmoda, att soldaten inser, det 10. öre sant icke motsvara, hvad presten bör skäligen af honom erhålla.
Jag anhåller om bifall till Utskts betänk.
Hr Adlercreutz, Gust.
I en tid, då genom betydliga odlingar presterskapets inkomster stigit så betydligt, hade jag väntat, att presterskapet icke skulle fordra några förhöjda afgifter af soldaten, den enda i samhället, hvars löneförmåner icke på ringaste sätt blifvit förbättrade, utan tvärtom genom 1812 års beklädnadsförordning försämrade.
Jag förenar mig derföre med de Hrr ledamöter, som begärt afslag å förevar, betänk.
Det tyckes hafva utöfvat något menligt oell ofördelaktigt inflytande på Hr v. Ilartmansdorffs nerver, att bär höra uppläsas några författningar af K. Carl XI.
Han har icke tvekat att låta oss förnimma denna verkan på hans känsliga öron, och jemnfört uttrycken i den tidens cancellislil med svordomar, samt förebrått mig, att jag med särdeles välbehag fästat mig vid några svordomar liknande ordalag i dessa författningar.
Jag lyckönskar Hr v.
Hartmansdorff, örn 100 år efter hans död samma vitsord gifves åt de för - Den iC Augusti e. m. 121 fattningar, han contrasignerat, som det en tveksam efterverld redan gifvit de författningar, hvilka utkommo under K. Carl XT:s regering.
Jag icke allenast lyckönskar honom i sådant fall; jag önskar det äfven såsom ungdomsvän lill Hr v. Hartmansdorff och embetsman likasom
Iian under en af oss hegge vördad Konung.
Hr v. Hartmansdorff har påstått, att de författningar, som stadga, huru förhållas bör med soldaters afgifter till pastor, icke hindra enskilda öfverenskommelsers ingående emellan soldater och pastorer, och lian liar åberopat den gamla regeln: förord bryter lag.
Skulle den regeln evigt gälla, så hemställer jag, hvartill det skulle tjena att utfärda författningar; ty det funnes på det viset ingen förordning, som ej skulle kunna öfverträdas; och hvar vore väl gränsen för rättigheten att öfverträda?
IJr v. Hartmansdorff liar vidare sagt, att 1779 års förordning utkom till presterskapets förmån; och det är mig fägnesamt att få instämma deruti, ty det är verkligen sannt.
Men jag hemställer till den värde talaren, om icke, då författningen utkommit till presternas fördel, den äfven bör få gälla i de ytterst få fall, der den icke gäller dem till förmån.
Hr v. Hartmansdorff liar jemväl ordat om Gustaf IV Adolphs resolution af år 1799 och sagt, att den blifvit utfärdad för ett enskildt fall.
Det är också sannt; men jag frågar, hvad som förhindrar åberopandet af en i enskildt fall gifven K. resolution såsom prejudicat.
Det skulle åtminstone utgöra bevis på en ovanlig inconsequens i Regeringens handlingssätt, om man kunde förete en mängd resolutioner, som korsa hvarandra.
Det är vidare sagdt, att ett olika förhållande öfver hela Riket äger rum i afseende på ifrågavar. dagsverksskyldighet.
Det är också sannt; mendet kommer deraf, att auetoriteterna icke riktigt tillämpa de författningar, som finnas; ty dessa författningar äro så utförliga och tydliga, att jag icke anser något behof för det närvar, finnas af något ytterligare stadgande i ämnet, åtminstone icke af något sådant, som Oecon.Utsk. nu föreslagit.
Jag får äran fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att här icke ensamt är fråga om soldaten, utan att frågan jemväl indirect sträcker sig till rotehållarne.
Skulle en författning, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen, af Ständerna begäras och af K.
M. i nåder bifallas, så är det tydligt, att nuvar. soldater blefve på ett oväntadt sätt besvärade med afgifter till pastor, och det är möjligt, att i den mån sorn vacancer inom indelta armeen inträffa och recruteringar ske, blifva de förhöjda afgifterna öfverflyttade på rotarna; och hvad har man då gjort?
Jo! ytterligare belagt den roterade jorden med ett nytt onus till presterskapets fördel.
Jag säger icke, att det går derhän; men det kan gå derhän.
En jemnförelse har äfven blifvit enställd emellan soldater och torpare, och man har sagt, att soldaten kun12 16 133 Den 16 Augusti e. m. de lättare än torparen utgöra detta onus.
Denna jemnförelse har 2:ne fel: för det första är icke jemnförelsen lämplig, och för det andra utgör icke torparen ett sådant onus; ty hvilka äro de torpare, som kunde jemnföras med soldaten.
Det kan icke blifva fråga om jordtorpare; ty soldaten har icke så mycket jord, att någon jemnförelse kan äga rum.
Hvar och en, som sett den jordlapp, hvaraf soldattorpen Lestå, måste kunna se, alt den ej motsvarar ägorna till ett tredagstorp.
Dertill kommer, att iunehafvarne af jordtorp göra hvarken 2 eller 3 dagsverken till pastor; de gifva honom några skir.
Jag vet ett pastorat, der de erlägga 16 sk. b:co, och ett annat, der detsamma gifves i riksgrs.
Äfven vet jag, att pastorerna pläga öfverenskomma med torparne om vissa förmåner, såsom att de skola föra fram litet ved och dylikt, som just ingen bryr sig om.
Kort sagdt, man kan icke göra någon jemnförelse i detta fall emellan soldaten och jordtorparen.
Jag förblifver vid mitt yrkande om afslag å förevar, betänk.
Länge skall jag icke upptaga It. o.
Ad:s lid.
Jag önskar blott göra en ytterligare anmärkning mot Utsk:s betänk.
På det sätt, sorn TJtsk. uppgjort sitt förslag, skulle ryttare, soldater och båtsmän i olika provinser komma att betala olika afgifler; tv sådant skulle bero på olika markegångspris, som varierar från 24 till iG sk.
Detta tror jag icke vara rätt.
Om TJtsk. i stället föreslagit en viss lösen på grund af K.
Carl XI:s författning, med afseende på mynteval vationen, hade den gamla författningen fått ligga till grund och icke blifvit bruten, så att afgiften icke biifver lika öfver hela Riket.
Förord bryter lag, säger Hr v. Hartmansdorff, och detta erkänner äfven jag; men sådant får icke gälla i fråga om erubetsmannalöner, ty embetsmannen får icke begära eller annamma något utöfver hvad han skall hafva för uppfyllandet af sina tjensteåligganden.
Sådant kostar tjernsten.
Jag vet, att i min ort soldaten betalar både för vigsel och barndop.
Jemnförelsen emellan soldaten och jordtorparen är olämpligt den sednare bebor sitt torp och har lätt tillfälle att utgöra dagsverken; soldaten blir bortcommenderad den tiden, dagsverken kunna utgöras med förmån för presten.
Då kan han ej bruka sitt torp, utan får roten bruka det; och jag frågar: skall han då förpligtas att antingen då utgöra dagsverken eller lösa dem med en orimlig summa?
Jag tror, att författningarna äro tydliga och klara och att här således icke behöfves någon ny författning, samt att det är bäst, alt betänk, afslås, då den prest, som icke tycker sig få, hvad han bör erhålla, kan klaga hos K. M:s Bef:h:de samt sedan besvära sig hos K. M., då lian förmodligen får till svar, att han bör ställa sig gällande författningar till efterrättelse.
Jag förnyar min anhållan om afslag å Utsk:s betänk.
Dcu 16 Augusti c. m.- 123 Gr. Horn, Glaes Fredr.:
Jag har inom Utsk. deltagit i det heslut, Utsk. i detta betänk, framställt, och jag bekänner uppriktigt, att jag mera följt en billighetsprincip, än ansett mig dervid tillämpa nu gällande lagstadganden.
Det är bekant, att ifrågavarande onus utgår mycket olika i olika provinser; lika kändt är det, att en mängd tvister i denna fråga uppstått.
Utsk. har derföre trott, att man borde jemnka emellan de stridiga interessena och betrakta saken i det hela efter billighetens fordringar.
Det har måhända inträffat, att Utsk. vid bestämmandet af lösen till värdet af 2.‘ne dagsverken gått något för långt.
Möjligtyis hade man rättast kunnat bestämma lösen till -£■ i stället för £ af markegångspriset.
Jag vill likväl icke motsäga, det någon rättsinnig anmärkning mot Utsk. i detta fall kan äga rum; men jag bestrider helt och hållet, att Utsk. gått så lättsinnigt till väga, som en värd ledamot synes vilja insinuera.
Ganska allvarsamma tvister hafva i Utsk. uppstått öfver detta ämne, hvilket jag ej i afdelningarna öfvervarit; men i Utsk:s plenum har jag erfarit, att såvida icke Utsk. ingått på att jemnka förslaget, på sätt det nu blifvit afgifvqt, skulle i Svea land en hop andra tvister blifvit väckta af PresteSl., och det är på grund deraf, som jag ingått på förevar, förslag.
Om någon obillighet deruti skulle finnas, återstår det ju för K, M. att deri göra rättelse.
Jag skulle dock tro, alt man, för att komma ifrån tvisterna, gjorde bäst alt bifalla betänk, sådant det är.
Det är visserligen en gifven sak, att soldaterna äga att utgöra 3:ne dagsverken; men det är icke så bestämdt säkert, huru med kosten sig förhåller, och jag skulle tro, att på många ställen skulle räkningen enligt Utsk:s förslag utfalla till soldatens fördel, och om det på några andra ställen utfaller till hans skada, så är det en medelväg, som Utsk. tilltrott sig böra föreslå, ehuru den måhända icke är den rätta.
Jag kan ej annat än tillstyrka bifall å betänk.
Enär jag misstagit mig om Ulsk:s rätt alt framställa sitt fqrslag, afvikande från motionernas syftning, såsom jag måste erkänna, sedan jag blifvit upplyst derom, anser jag så mycket angelägnare, atl R. o.
Ad. noga pröfvar betänk., innan det bifalles, då Utsk. sjelf väckt fråga om och pröfvat samma sak, utan att den undergått någon annan granskning.
Här har blifvit yltradt, att man icke utan antagande af Utskrs förslag skulle kunna förekomma eller afböja de tvister, som under närvar, förhållanden existera i alla delar af Riket.
Mig förefaller det, som man icke behöfde annat än upplifva de författningar, som här blifvit citerade; åtminstone vore det icke billigt att pålägga gemenskapen en så betydande förhöjning utan någon förmån, som icke förut tillkommit densamma.
Jag var derföre icke emot, då förra betänk, förevar, att medgifva en förhöjning, såvida manskapet komme att lösa endast ett dagsverke en - Den t6 Augusti e. ra. ligt markegångspris, eller utgöra 3:ne in natura på prestens kost; men att 2:ne dagsverken skola lösas efter markegångspris, såsom Utsk. föreslagit, kan jag icke medgifva, emedan en sådan tunga skulle falla de rustande till last.
Jag liar sagt, att jag icke erfarit, att någon prest af gemenskapen fordrat särskild betalning för vigsel och dylika förrättningar, och det har jag icke funnit under de 20 år, jag haft befattning med rust- och roteringsvérket.
Men jag har erkänt, att gemenskapen af egen vilja kunnat för dylika förrättningar visa sin erkänsla.
Jag anser icke nödigt att undersöka de olika bevekelsegrunderna, hvilka förmått gemenskapen dertill; ty detta bör icke blifva föremål för lagstiftande magtens åtgärd.
Det åligger såväl befälet som hvarje rust- och rotehållare att bevaka gemenskapens rätt och bästa, och jag anser derföre i sakens nuvar. skick intet annat kan göras, såvida mau ej vill vara obillig mot gemenskapen, än att betänk, afslås; ty om man antoge någon medelväg, skulle den leda till förfång för gemenskapen.
På dessa skäl yrkar jag afslag å betänk.
Hr Rothlieb, Axel Fredr., uppläste följande:
Yid återremissen yttrade jag mig i likhet med hvad Frih.
Raab nu anfört.
Skulle betänk, antagas, så anser jag öfverflödigt, hvad Utsk. i slutet deraf föreslagit; ty sedan en skyldighet blifvit bestämd, anser jag densamma genom nu föreslagna stadgande ej kunna rubbas.
Likasom flera andra värda talare anhåller jag om afslag på betänk, i öfverensstämmelse med BondeStrs redan fattade beslut.
Jag äger om denna sak ingen annan kännedom än den, jag kunnat inhemta af Utskrs båda betänk:n och de discussioner, som härstädes förefallit; men så mycket har jag funnit, och deruti hafva så godt som de flesta talarne instämt, att för närvar, verkligen en obillighet ligger i de författningar, som i detta fall kunna vara tillämpliga.
Man kan icke neka, att det är en skyldighet för soldaten att utgöra 3:ne dagsverken; frågan är således endast, huru stor den lösen är, lian bör erlägga, då han icke gör dessa dagsverken.
Utsk. har ansett denna lösen böra bestämmas till ■§ af deras markegångsvärde.
En värd talare har deremot, under åberopande af författningarna, ansett tillräckligt, att de lösas med 12 öre s:mt; och lian lärer vara ensam af den tanke, att de motsvara 3 dagsverken, de må utgöras på egen eller på prestens kost.
Om dessa författningar, då de utfärdades af en Konung, glorvördig i åminnelse, kunde vara billiga, hindrar sådant icke, att dessa författningar nu äro olämpliga.
Således bör man icke i anseende till denna höga auetoritet anse sig förhindrad att ändra författningen, i fall den är stridande emot den rättvisa och billighet, som på grund af nu existerade förhållanden bör äga rum.
Om nu möjligtvis man anser, Den 16 Augusti e. m. alt den af Utsk. föreslagna lösen är för
Hög, ser jag deruti likväl icke skäl att afslå betänk, för att återförsätta frågan i det tvisliga skick, sorn den vid riksdagens början ägde och kommer att äga, tilldess K.
M. gör slut derpå, hvilket lär vara K.
M:s rätt att göra Representationen förutan; men då frågan uppkommit inom Representationen, finner jag icke, att Representationen derföre, att Utsk. möjligen misstagit sig i beräkningsgrunden, skall afslå förslaget och återsätta frågan i samma tvistiga skick.
Jag ser således intet binder, hvarföre icke R. o. Ad. kan besluta, att dessa 3 dagsverken skola lösas med i stället för af deras markegångsvärde, och i sådant fall komma icke 2 Stand att stadna mot 2, och frågan i följd deraf att förfalla, utan måste det åligga Utsk. att samrnanjemnka besluten, emedan 2tne Stånd bifallit betänk. och det 3:dje deruti gjort en ändring; och dervid förmodar jag, att Utsk. vid närmare öfvervägande skall finna, att den medelväg, som af Utsk. blifvit föreslagen, icke varit den rätta, utan närma sig lill R. o. Ad:s beslut, hvarigenom man kan få en bestämmelse om rätta storleken af ifrågevar. lösen.
En värd talare, Hr Riben, har ansett, att en följd af bifall till Utskrs betänk, skulle blifva en ökad tunga för rust- och rotehållare.
I det fallet lärer en sådan tunga redan ålegat dem; ty om soldaten gör afseende på det belopp, han skall erlägga till presten, lärer han redan hafva beräknat det, då lian tagit lega, och då lärer förändringen blifva en vinst för rust- och rotehållare, der gemenskapens afgifter nu äro drygare.
Jag får derföre hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om den propos., hvaruti jag begär, att R. o. Ad. måtte instämma, att R. o. Ad. bifaller Utskts betänk, med den förändring, att den deri stadgade lösen bestämmes till endast ^ af markegångsvärdet.
En värd ledamot har sagt, att sedan Riket får ett silfvermynt och kyrkoherden således kan erhålla dagsverkslösen i silfver, bör lian åtnöja sig med de 6 sk. af gemenskapen.
Jag får erinra, att dessa 6 sk. icke utgöra mer, då de betalas i silfver, än då de erläggas i sedlar, och således kan presterskapet ingenting vinna der? på.
Åtskilliga värda ledamöter hafva anfört, att y af maiv kegångspriset för hvarje dagsverke vore för högt, och att de borde få betalas med hälften; men då utgå de från den grundsatsen, att dessa dagsverken böra utgöras på prestens kost.
Men jag bar redan anmärkt, att då författningen sä? ger, att så och så många dagsverken skola utgöras af soldaten, utan att tillägga på prestens kost, måste det åligga soldaten att sjelf tillse, huru han får födan.
Så har äfven i verkställigheten tillgått.
En annan värd talare har ansett delta besluts vidtagande föranleda en oväntad pålaga för de soldater, sorn nu betala mindre, och äfven en större tunga för rust- och rotehållare, enär soldatens lega skulle komma att derigenom förhöjas.
Gyldenstolpe har redan anmärkt ia6 Den 16 Augusti e. ra. att om någon förhöjning i legan skulle uppkomma, blir, mot den oförväntade pålagan och sorgen deröfver på ena sidan, en oförväntad vinst och glädje på den andra för dem, som nu erlägga mer, än Utsk. föreslagit.
De kunna qvitta med hvarannan.
En värd talare har sagt, att jemnförelsen emelian soldater och jordtorpare vore olämplig.
Då jag nämnt, att den vore gjord af K. M., och samma talare nyss förut klandrat kungabrefvens strid mot hvarandra, finner jag denna anmärkning föga förenlig med den vördnad för Konungens beslut, hvilken han förut förklarat sig hysa.
Man har sagt, att torparen icke utgör dagsverken till pastor, utan vanligen några skillingar eller några lass ved.
Jag får förklara, att det är just dagsverken, som torparne enligt författningarna böra erlägga, och om de på somliga ställen betala med penningar, sker det efter särskild öfverenskommelse, ehuru den värde taluren ansett förord icke få bryta lag.
En annan väld ledamot har anmärkt, att soldaten ibland vore borta pä commenderingar, och att det vore hardt, om han under tiden nödgades betala sina dagsverken.
Om denna ledamot hade läst författningarna, hade han funnit, att vid alla de tillfällen, då soldaten är commenderad, är han befriad från denna dagsverksskyldighet.
Åtskilliga värda ledamöter hafva yttrat, att denna sak vore lätt afgjord af K. M. allena.
Jag för min del tror, att då denna rättighet å presterskapets sida ingår i allmänna presträttigheterna och är genom presterskapets sednare privilegier befästad, så lärer hvarken K. M, eller R.
St. kunna göra någon rubbning deruti, utan presterskapets begifvande.
M. kan göra är att förklara, hvad med 12 öre sunt skall förslås; och att få en billig förklaring i detta hänseende af Konung och Ständer gemensamt, är just ändamålet med förevarande fråga.
Att gifva en sådan förklaring, som PresteSt. äfven antagit, har jag ansett vara det bästa och derföre önskat, att R. o. Ad. måtte bifalla betänk.
Fråga har uppkommit icke på grund af någon K.
M:s propos., utan i följd af arne motioner från BondeSt., hvilket synes bevisa, att saken ligger allmogen om hjertat.
Gr, Gyldenstolpe har föreslagit en annan beräkningsgrund, nemi. lösens bestämmande till ~ af markegångsvärdet, och han har underställt detta förslag R. o.
Adrs pröfning, Det ginge visserligen an att göra en sådan jemnkning eller någon annan, som R. o. Ad. kunde finna lämplig, såvida PresteSt. ville så antaga den.
Men detta kan vara osäkert, och just derföre, att PresteSt. begifvit sig till hvad Utsk. föreslagit, anser jag det vara bäst, om R. o. Ad. äfven instämde deruti.
Hvad för öfrigt blifvit anfördt har varit utom saken och emot person, hvarföre jag icke anser mig böra upptaga det lill besvarande.
Då jag gerna tillstår, att det möjligen, hos mig åtminstone, varit mindre sakkännedom, som Den 16 Augusti c. m. 127 gifvit anledning till antagandet af lösens bestämmande till § af markegångspriset, då nästan ingen deremot gjorde anmärkning eller yrkade, att det var för mycket, och då här synes med något mera rättskänsla hafva blifvit påstådt, att gemenskapens skyldighet att utgöra dagsverken bör få ersättas med hälften af deras markegångsvärde, frångår jag gerna mitt yrkande om bifall till Utskts förslag och förenar jag mig med Gr.
Gyldenstolpe deruti, att dessa dagsverken, då de ej in natura utgöras, må få ersättas med markegångspriset å i-J dagsverke.
Om den länge omtvistade frågan icke vore någon annan, än att, på sätt Hr v. Hartmansdorff sagt, bestämma, hvad med 12 öre stint bör förstås, så tror jag, att saken vore hastigt afgjord, sedan R. o. Ad. fattat det beslut, att alla gamla skatter, som varit bestämda i silfver, icke skola förvandlas efter det försämrade myntvärdet, utan utgå efter samma belopp, hvartill de varit debiterade fordomdags.
I sådant fall vore frågan högst enkel, och bicfve ett alsing på Utsk:s förslag den säkra följden.
Jag har likväl trott, att här vore fråga 0111 att införa en ordning, hvarmed man å båda sidor kunde vara belåten, och att icke så noga följa den juridiska grunden, sorn numera icke
Utgör rättesnöret för utgörandet af delta onus i landsorterna, hvaremot det i den ena landsorten blifvit utgjordt efter juridisk grund, i den andra efter praxis och i den tredje efter öfverenskommelse.
Under denna synpunkt har jag uppfattat ämnet, och jag tror, att man bör införa en ordning, som är grundad på hvad man först hufvudsakligen afselt, men modifierad efter tidernas förhållanden för att kunna tillfredsställa de ömsesidiga anspråken.