Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Th. tyckte man kande fortsätta, men utrikesministern lord Castlereagh hade bland all sin öfriga små-aktlghet äfven den att vara sparsam på pengar.
Huru som helst tyckes Th: s benägenhet att tillmötesgå dc svenska anspråken hafva väckt kabinettets misstänksamhet.
Och här kommer beviset.
Th. erhöll icke bemyndigande, ehuru i Sverige ackrediterad minister, att underteckna den svensk-rysk-engelska allianstraktaten (i Örebro), utan ditsändes för ändamålet general Hope.
Th. satte sitt namn derunder utan bemyndigande.
I ett enskildt bref, icke till lord Castlereagh utan till understatssekreteraren Mr Cooke, beklagar han sig häröfver och förklarar, att han såsom en sjelfständig man, den der sjelf brutit sin bana, aldrig skulle kunnat fördraga ett sådant tillbakasättande.
Sedermera fick emellertid general Hope i följd af relationer, från sin, den engelska, regeringen mottaga någon högre utmärkelse (förmodligen någon orden), och åter klagar Thornton, att ban blifvit förbigången.
Vidare, ehuru Karl Johan särskildt önskat (och Th. framfört denna önskan), att engelska regeringen icke vid hans hög-qvarter skulle låta representera sig af någon militär fackman, utan endast Th. låta fö|ja h. k. h., och Th. äfven anhållit om samma sak, skickades likväl Hope dit, och Th. tyckes ytterligare hafva haft att betydligt underordna sig ministern i Berlin, Sir Charles Stewart, hvaröfver han också framför ganska bittra direkta klagomål.
Allt nog, vi hafva trott, att dessa meddelanden skulle intressera arbetets läsare, eftersom Thornton onekligen var Karl «Johans förtrogne på samma gång som han vår representant för den enda makt, med hvilken Sverige vid ifrågavarande tid stod på en genomgående god fot.
Högst märkvärdig är, som redan antydt, den i det nya bandet för första gången fullständigt uppdagade penningetransaktionen mellan de respektive hofven.
Icke heller finner man någonstädes en så fullständig framställning af de norska annekteringsplanernas gång som i Mr Thorntons bref och depescher.
En sjöresa i Tropikerna
Lady A. Brassey.
På svenska återgifven af D r Anton Blomberg.
Rikedomen, om den väl användes, är otvifVelaktigt en lycka.
Ben sätter sin egare i stånd.
att utan hinder tillfredsställa oskyldiga önskningar, upparbeta sina anlag, tillfredsställa en uppodlad smak och räcka en hjelpsam hand åt nödstälda likar.
För att vinna en vidgad verldserfarenhet, en af fördomar, som i inskränkta förhållanden så lätt uppkomma och frodas, ohämmad blick öfver lifvets företeelser, är penningen ock ett medel.
Den lem nar nämligen sin innehafvare tillfälle till resor, som utgöra ett af de förnämsta bildningsmedel.
De många, hvilkas förhållanden sätta dem ur stånd att sjelfva resa, äro hänvisade att njuta af andras erfarenhet, och de göra klokt att begagna sig deraf.
Författarinnan / ill ofvan stående reseskildring har ock haft sina menskliga likar i godt minne, när hon författade sin berättelse, såsom man bl.
a. kan klart skönja af bokens motto:
&gt;Och dagakarlen, som i stoftet trälar,
Skall skåda tingen, jag fatt se,
Och när han så min glädje delar,
Skall han sin lofsång gifvarn ge. »
Hennes föregående tvänne reseskildringar, af hvilka den första, &gt;En resa omkring jorden », blifvit på svenska utgifven, hafva åtnjutit stor popularitet och beredt millioner menniskor glädje.
Men författarinnans popularitet skall ökas genom hennes sista arbete.
Hennes förmåga att lefvande skildra sina erfarenheter liksom hennes skicklighet och lätthet att uppfatta det väsentliga och karakteristiska i de mötande företeelserna hafvasannolikt utvecklats genom öfning: i alla händelser hafva de aldrig visat sig bättre till sin fördel än i denna bok.
Här och der — t. ex. p&amp; Jamaika — mäste resan påskyndas — den för utflygten anslagna tiden var skäligen kort — och berättelsen lider derför helt naturligt deraf.
Dock äfven der äro hennes naturskildringar märkvärdigt träffande; i förbigående tecknar hon i korta drag landskapets egendomligheter, kullarnes ffcrger, vattenfallen och den underbara vegetationen; hennes entusiasm meddelar sig åt hennes läsare, som erhålla en synnerlig klar och glänsande bild af det subtropiska landskapet.
Hfennes föregående rika erfarenhet om jordens olika länder gifver henne anledning till intressanta jemförelser.
Under denna tur besöktes endast Madeira, Azorerna och några af de vestindiska Öarna, men äfven af lady Brasseys mest flygtiga skizzer skola många af hennes läsare vinna en tydligare föreställniDg än de förut hade om olikheterna mellan sådana platser som, t. ex. Trinidad och Jamaika eller mellan dessa och Bahamaöarna, om hvilka sistnämnda författarinnans hågkomster — expeditioner till uppsökande af koraller, svampar och underbara fiskar samt umgänget med de välmående och angenäma infödingarne — voro synnerligen qjut-ningsrika.
Lady Brassey är ett fruntimmer med mycken bildning och ett sundt omdöme och ibland teckningarna af en härlig natur och små reseäfventyr, stundom af en ingalunda ofarlig art
— så t. ex. råkade hon äfven ut för en cyklon, som hon på ett mycket grafiskt, delvis humoristiskt sätt skildrar — inblandar hon historiska och statistiska meddelanden om industriens och landtbrukets ståndpunkt, om infödingarnes seder och lefnadsvanor o. s. v. — Hennes rykte, som redan med hennes första bok flög öfver verlden, hade öfver allt föregått henne; på alla orter fann hon skaror af vänner, som täflade att.
uppfylla hennes önskningar, att förekomma dem, och som öfverhopade henne med presenter, som voro egendomliga för deras hembygd.
Hennes make, parlamentsledamoten och dåvarande amiralitetslorden Sir Thomas Brassey, var icke en allenast en öm vän, som med ängslig omtanke vakade öfver henne, utan ock en duglig och energisk sjöman, hvars skicklighet stäldes på mer än ett hårdt prof.
Arbetet prydes på nästan hvaije sida af illustrationer, som supplera texten.
De äro utförda med synnerlig talang och åstadkomma stor effekt; deras storlek varierar från en qvadrattum till större mått, och de införa oss i en verld, för oss så främmande och öfrerraskande, att minnet deraf sent skall försvinna.Albert Bonniers förlag:
ITy litteratur till juin 1005.
T räldom
och andra berättelser af
Elin Ameen.
Innehåll: Trftldom.
— Lilla aptekarfrun.
— Väntan.
— För sent.
— Giulla Saviera.
— Ett misstag.
— Konstnärinna och q vinna.
Pris cirka 1: 50.
En berättelse
Fru Ann Charlotte Edgren tillegnad.
Sonen.
Dottern.
Pris 2: 50.
VÅRA ÖFVERLIGGARE
Akademiska Studier
Th.ord 2on.de.
Med 52 teckningar af Bruno Liljefors m. fl.
Med efterord: Ett universitet i Sveriges hufvudxtad.
Bidrag till universitets frågans belys *
ning af Oscar Svahn.
I hög grad originella, humoristiska skildringar från våra smastadsunivrrsiiet.
— Arbetet skall helt säkert mottagas med förtjusning af alla sa väl nuvarande som f. d. studenter.
Pris 3: 75, eleg.
NYA VERS
Karl A. Tavaststjerna.
Vuxen för hemmet.
— F&amp;gelftl der-ute 1 verlden.
— Från pojk&amp;ren.
Trenne diktcyklar.
Pris 2: 50, inb.
band 3: 50.
Frän civilisationens utkanter
Skizzer fr&amp;n Balkanhalfön af
G. Wrangel.
Med porträtt af konungarne Milan af Serbien, Ca rol af Rumänien och furst Alexander af Bulgarien samt med en karta äfver Bal-kanstaienia.
Folkkalender för 1886.
42: a årgången.
Pris 1: 75, i pappband 2: 25, i clothband 2: 75, med guldsnitt 3: 50.
Med bidrag af Ernst Ahlgren, O. J. Bergman, Dan.
Fallström, Edv.
Fredin, Gh af G-eij erstam, Fr. Hedberg, Tor Hedberg, Am.
Kerfstedt, Ax.
Krook, Lea, O. Levertin, Ol.
Lundin, Q-.
Nordensvan, Math.
Boos, K. A. Tavaststjerna, K. War-burg, H. Wieselgren, H. Wranér och O. Q-.
Wrangel m. fl.
med 32 illustrationer i ljustryck, träsnitt och zinketsning.Ett stundande Jubileum.
Den 20 mars detta år firar Svenska Akademien hun-draårsdågen af sin instiftelse.
Förmodligen kommer då akademiens direktör eller sekreterare att uppräkna och påminna om alla de store män och snillen, som varit och äro ledamöter af nyss nämda institut för Snille och Smak, samt äfven lemna en exposé öfver hvad dessa ledamöter, enligt statuterna för Svenska Akademien, uträttat för » svenska språkets uppodlande och smakens stadgande, så i vältalighet som skaldekonst. »
Akademiens ledamöter skola, såsom allmänt bekant, vara aderton till antalet och böra dertill väljas män, som äro kände » för sådana insigter, hvilka med akademiens föremål gemenskap ega. » Med anledning af det stundande jubileet, anser insändaren * det icke vara olämpligt att äfven uppräkna några svenske män, hvilka enligt hans enfaldiga förmenande icke skulle varit så alldeles ovärdiga — vare sig med hänsyn till Snille eller till Smak — att i stats-
* Artikeln har kommit Red.
tillhanda i ett bref med Lunds post-stämpel, skrifvet med en piktur som icke obetydligt påminner om Scaruolas.
Det är väl egentligen ock endast i den sydsvenska universitetsstaden, man skalle kanna hafva reda på de egendomliga bidrag som här gifvas till satsen » Tempora mutantur et nos mutamur in illis. » Vid artikeln har Red.
icke vidtagit annan åtgärd än att förse densamma med porträtt.
Ur Dafftns Krönika.
2 — 3.
1kalendern skyldra bland den illustra inrättningens aderton medlemmar.
Rubriken på denna lilla lista kan ju vara:
De Aderton utom Svenska Akademien.
För att gå i alfabetisk ordning vilja vi då först nämna: Afzelius, Arvid August, f. 1785 j 1871.
A. uppträdde fbrst i Götiska Förbundets tidskrift Iduna såsom författare till åtskilliga romanser i svenska folkvisans tonart; bland dem har i synnerhet Necketi, skrifven på en gammal, underskön melodi, vunnit det mesta bifall och nästan blifvit en nationalsång.
Han öfversatte äfven med poetisk hug Scemunds Edda, utgaf blpmd annat Af-sked från svenska folkharpan och prisbelön-tes (1844) för skaldestycket Lidandets vakter.
Men hans egentliga lifegerning var emellertid att — under medverkan af L. F. Rääf m. fl.
— undan glömskan rädda våra gamla folkvisor.
Redan länge hade våra stamför-vandter, tyskar, skottar och danskar utgifvit sina folksånger, under det att våra, sedan lång tid endast allmogens egendom, blott sällan klingade.
Arvid August Afzelius har ock genom Svenska Folkets sagohäfder gjort sig väl fcirtjent af Svenska Folket.
Carl Jonas Ludvig Almqvist, f. 1793 f 1866, Sveriges på en gång originellaste och i afseende på mångsidigheten produktivaste författare, var realist, ty han framställer helst lifvet och verkligheten, särdeles hos folket.
Dock insmyger han i sina taflor af det verkliga lifvet ej endast poesi, utan äfven något underligt och demoniskt, påminnande om ett drag hos Hoffman.
Den verld, dit han med snillets makt vet att försätta läsaren, är derför ej den bästa möjliga, det är oftast blott ruiner af en underbar verld.
I hvarje form visar han äfven en skarp, dramatisk blick, hvarigenom han vet att försätta sig i de handlande karaktärernas, nationernas.tidernas, hela själslif och alldeles ointresserad låta dem sjelfva Irfva.
De äro ej mera under hans hand lösa, bleka moln-bildningar, utan typer, den solidaste verklighet och dock fulla af poesi.
Näst Thorild, Ehrensvärd och Geijer torde ingen varit rikare på nya eller pä nytt sätt uttryckta åsig-ter af verld och lif * om de också stundom äro bizarra och paradoxa.
Bland hans arbeten märka vi: i Drottningens
Juvelsmycke », » Signora Luna », Kapellet » (en oändligen tack fiskaridyll), » Araminta May » jemte mycket annat, ingående i den allmänt bekanta cykeln » Törnrosens bok », samt åtskilliga mindre skrifter: » Om enheten mellan epism och dramatismo; &gt;Om poesi i sak »; » Om de gamles och nyares vitterhet »; » Svenska fattigdomens betydelse »; » Svenskens förhållande till literatur »; » Menniskoslägtets saga *; » Svensk språklära » samt den i så många år i skolan begagnade » Rättstafningsläran. »
Mången torde klandra att vi vågat upptaga Almqvist på denna förteckning och med dygdig harm utropa: Karlen anklagades ju för mordförsök samt rymde bort för att undandraga sig straffet!
Visserligen är detta sant; men hur kunde Sv.
Akademien ana att något dylikt skulle inträffa?
Almqvist var ryktbar längt före den sorgliga anklagelsen.
— Deremot neka vi alls icke att det var en lycka för akademien, att der icke, åtminstone på den tiden, funnos några profeter.
Carl Michael Bellman, f. 1740 f 1795.
— Att här tala om B: s skaldeförmåga är naturligtvis alldeles obe-höfligt.
Hela Skandinavien känner och beundrar den.
— invänder kanske någon akademist — i § IX af Akademiens statuter föreskrifves: » Akademien väljer alltid till sine Ledamöter them, som äro kände för goda seder » och Bellman var en missaktad dryckesskald.
Hvad först och främst den nyssnämnda paragrafen beträffar, så fanns på Bellmans tid i akademien .mer än en ledamot, som visst icke skulle gått in i Goodtemplarorden eller i Frälsningsarmén, om dylika små trefliga sällskap för nytta, nöje samt munterhet utan skoj redan då existerat.
För dpt andra var B. ingalunda någon missaktad dryckesskald.
B. var under hela sin lefnad känd och värderad bland alla klasser af nationen.
Det var senare tiders skumögda och vattensigtiga kritikaster förbehållet att söka draga ned i smutsen den store natio-nele skaldens minne.
En man som Gustaf den tredje förklarade för Sveriges störste skald och ofta såg i sin krets, som Leopold * tilläde en liknande titel, och Kellgren stälde
* Odödlige Bellman, du andas då än,
Ditt blod, som din vers, än med liflighet flyter.
Än Sverget af kungen bland sångare skryter —
Än skryter jag att dig ega till vän.
(Februari 1792.
) i jemnbredd med Anakreon, kan ej sägas hafva varit missaktad.
— I » Phosphoros », 1812 n: o 1, yttrar Att er bom --- » Så är B: s konst, långt ifrån att vara ett obetydligt och blott ohyfsade menniskor värdigt källamöje, en verldsåskådning af originelaste art; och det evigt sköna, som uppenbaras af poesien, kunde icke välja sig en ur-sprungligare poetisk härold än denne improvisator, som genom ett underverk uppväxte i det kalla Sverige, lik en planta från Söderns paradis. »
--- » Det sista (Aftonqvädet n: o 32 af Fredmans
epistlar » Träd fram du Nattens Gud att Solens lågor dämpa ») må öfvertyga dessa fåkunnighetens skötebarn, som vid benämningen dryckesskald fasta en låg och kanske liderlig bemärkelse, att Bellmans inbillningskraft var det mångstäm-migaste strängaspel och att i djupet af hans väsende låg en resonansbotten för alla möjliga toner. » Till slut vilja vi endast oitera Tegnérs bekanta vers:
» Det fins ej tid som dessa toner söfver,
Det fins ej land, som deras like har. » August Thkodor Blanchk, f. 1811 f 1868, tillhörde målsmännen för den riktning inom svenska prosadikten, hvilken for några tiotal af år sedan lösslet sig från de häfdvunna ämnena inom samhällets högre kretsar och sökte att se sig om bland det egentliga folket.
Den 21 Mars 1842 uppfördes på den året förut invigda » Nya teatern » Positiv hatar en, från hvilket stycke den nyare svenska dramatiken kan anses börja sin egentliga tideräkning.
Vårt drama hade ända från Gustaf III: s dagar så godt som legat nere, men genom B: s åtgöranden ingöts nytt lif på detta område.
Voro än förebilderna, ja ofta sjelfva intrigerna, utländska, så slogo styckena likväl rot här i landet.
Inhemska voro alltid de karaktärer, som rörde sig i dessa hans dramatiska alster, och inhemsk var alltid hans godlynta humor.
Han skapade i dessa dramer en hel krets af ursprungliga och anslående typer, hvilka vunnit stor popularitet (Kolar-Knut, Kon jander, Bautastenius).
B: s dramer uppbäras också af förträffliga kupletter.
Att här uppräkna alla hans dramatiska arbeten skulle vara öfverflödigt; hela Sverige känner dem, och det samma kan troligen sägas om hans: Taflor och berättelser ur Stockholmslifvet »; » Berättelser efter Klockaren i Danderyd »; ^Bilder ur verkligheten ».
I denna senare art af författarskap, ett slags mellanting mellan anekdot och novell, står B. temligen ensam inom vår literatur, och dessa i viss mån klassiska teckningar skola tvifvels-utan länge bevara hans namn, på samma gång de skola gömma minnet af det stockholmska kulturlif, som i dem skildras.
Närslägtade med dessa äro ock hans ypperligt skurna » Minnesbilder, vitnande om samma djup i känslan, klarhet i stilen och humor i uppfattningen.
Äfven som romanförfattare försökte sig B., men med mindre afgjord framgång.Carl Fredrik Dahlgren, f. 1791 f 1844, en originell och humoristisk skaldenatur.
Mest genialisk är han i naturskildringen, ty hans rika fantasi personifierar hela naturen.
Han uppfattar den mytiskty ej såsom romanti-kerna mystiskt.
Han förmensk-ligar naturen, ej förandligar den.
Hans humor är mild, ej skärande, ty Dahlgren har hjertlighet.
Af hans arbeten nämna vi: » Mollbergs epistlar »; » Opoetisk kalender för poetiskt folk » (der Hammarsköld, Livijn, Almqvist och Sondén äfven skrefvo); » Ba-bels torn », » Argus i Olympen »; » Samlade ungdomsskrifter *; ¿Freja », poetisk kalender; » Morgonstjernan », poetisk kalender.
Carl August Ehrensvärd, f. 1745 f 1800, son af Sveaborgs grundläggare och svenska skärgårdsflottans skapare samt sjelf öfveramiral, var den bekante och, om icke allmänt förstådde, åtminstone allmänt beprisade författaren af » Resan till Italien » och » De fria konsters philosophie ».
Adlerbeth, Franzén, Atterbom oich B. v. Beskow m. fl.
hafva utförligen tecknat den märkvärdige mannen; vi vilja endast här upptaga Palmærs korta omdöme.
Æhrensvârd », säger Palmær, » var en man, som icke blott tänkte, hvilket är ovanligt nog, utan äfven tänkte tankar, hvilket är ännu ovanligare.
Många ovanligheter dessutom träffas hos Ehrensvärd.
Ovanligt var att han förenade börd och författarskap, som är ett ofrälse yrke.
Man påminne sig, att icke sidenlump, utan blott linnelump nyttjas till papper.
Ovanligt var att han egde både snille och guld; ty försynen utsår merendels det förra med högraoch det senare med venstra handen, så att håfvoma falla långt från hvarandra och sällan uppfiskas af en och samma person.
Ovanligt, var att han skref så litet.
Måhända står det i sammanhang med det fenomen, som man observerat, att ju större kapacitet ett djur har till upprätthållandet af sin existens, dess mindre är dess afvelsamhet, och tvärtom.
Lejoninnan föder en unge, i flugan har man funnit tolf tusen ägg.
Kroppar och själar gingo den tiden
med halskrås, kortbyxor och skospännen, och Ehrensvärds kropp gjorde så med; men hans själ klädde sig i toga och sandaler.
För en och annan bland dessa ovanligheter har Ehrensvärd blifvit min favorit. »
Johax August Gripenstedt, f. 1813, statsråd 1848, friherre 1860, afsked ur statsrådet 1866, f 1874.
År 1872 utkommo hans » Tal, anföranden och uppsatser. » I nordiskfamiljebok yttras om honom: » Gripenstedt var en af Sveriges förnämsta riksdagstalare.
Hans föredrag utmärkte sig för ett ovanligt skarpsinne och fyndighet, och då det gälde att gendrifva motståndares och förfäkta egna åsigter, var hans logik rent af förkrossande.
Denna mera negativa sida af hans vältalighet var dock icke den starkaste.
Än större var han, då han uppträdde med initiativ i någon stor fråga, initiativ, som vanligen hade sin grund i hans höga tankar om sitt fosterlands stora förmåga af både sedlig och materiel utveckling, om sina landsmäns kärlek till detta land, om deras beredvillighet till uppoffringar för dess sjelfstän-dighet och lycka.
Vid sådana tillfallen nöjde sig G. icke med att endast öfver-tyga genom skäl, utan han sökte äfven någon gång att öfvertala genom ett vädjande till deras ädlare känslor.
Då pryddes hans tal ej blott af sköna, utan ock af träffande bilder, och hans stämma, ehuru ej af naturen stark och der-till någon gång vibrerande af en oskrymtad djup rörelse, trängde till hvarje vrå af den stora riddarhussalen, ty hvarken vänner eller motståndare ville gå förlustiga om ett enda ord ».
Att icke friherren och statsrådet Gripenstedt intogs i Sv.
Ak.
förefaller verkligen märkvärdigt.
För icke många år sedan kallades till ledamot af nyssnämda akademi ett statsråd hvars riksdagsförtjenster voro mycket små i jem-förelse med Gripenstedts.
Tor Frithiof Grafström, f. 1827 f 1883.
Redan vid 21 års ålder befanns han värdig Sv.
Akademiens andrapris för » Elegier öfver Frans Mikael Franzén » och ynglingens sångmö utmärker sig redan nu för värma, klarhet och herravälde öfver formen.
» Skärast klingade tonerna » — säger hans minnestecknare H.
YV., i Ny Illustrerad Tidning V9 1883 — » då de måla hans egna minnen af den gamle i templet, der han » talade såsom en mor med kärlekens forskande oro »:
» Troget och ömt, en vingårdsman för himmelska skördar, sådde han eviga frön ut i ungdomliga bröst.
Vårdade plantornas växt: trosvisst hans dödliga tunga talade stilla och mildt lifsens evärdliga ord.
Ledde de unga från Sinai fram till förklaringens Tabor, genom Getsemanes land upp till försonarens kors.
Tolkade himmelens språk i ett språk med himlen beslägtadt, lyfte de lyssnandes syn högt öfver verld, öfver tid.
Böjde de åldriga knän och lärde de unga att bedja, reste sig åter igen, lärde dem hoppas på Gud. »
Ar 1852 erhöll han ännu en gång ett andra pris af Sv.
Akademien för sin vackra dikt » Sångens framtidsom
— säger C.
D. af Wirsén — » gjorde ett välgörande intryck genom åskådningssättets renhet, det ädelt ungdomliga i författarens ljusa optimism och den ton af religiöst allvar, som genomklingade hela sången. »
» Ack, jordiskt vetande med klippta vingar oroligt sväfvar ifrån ros till ros, men högre sången jublande sig svingar och frid åt känslan, ljus åt tanken bringar; ty mins: den högsta sanning måtte tros. »
1853 författade och försvarade G. en afhandling om » undervisning i modersmålet », i hvilken han söker förmedla de rättmätiga kraf, som svenska språket egde att i undervisningen blifva tillgodosedt, med de klassiska språkens aldrig utan skada vårdslösade och förbisedda fordringar.
Sedan 1857 hade Grafström färdigskrifven en längre dikt, benämnd Fjell-Lappen.
Men han sökte gifva denökad fulländning, och först 1860 inlemnades den till Sv.
Akademien, hvilken tillerkände författaren sitt stora pris.
Om denna dikt yttrades vid högtidsdagen: » den har främst fäst akademiens uppmärksamhet genom det egna i skildringen af en försvinnande folkstam och med den en slocknande iefnadsåsigts dödskamp emot den framåtskridande bildningen och ljuset.
Denna tafla af de sista nordiska hedningars qvardröjande i ett protestantiskt land; kulturhatet och kristendomens halfvilda uppfattning; Lapplands egendomliga himmel och egendomliga natt; lappländaren, målande sig sjelf i sitt enformiga, ensliga polarlif med intet befryndadt väsende till vän, utom sin ren, — denna med poetisk känsla uppfattade och med natursanning tecknade bild af ett folk, som snart skall qvar-lefva endast i dikten, har Akademien önskat bevara i sina handlingar, och med stora priset utmärka författaren. » I kalendern » Veronica », af hvilken han utgaf tvenne årgångar (1869, 1871) har Grafström offentliggjort ett större poem &gt;Jesu frestelse », prolog till ett skaldestycke kalladt » Judas Iskariot *.
I » Literärt Album (1880) förekomma flera smärre poem (bland dem » Hvad jag vill minnas ») och en mängd grafrunor hafva äfven ristats af honom.
En af de ädlaste dikter $f denna art är hans minnesruna öfver svärfadern, general Hazelius.
(Ny III.
Tidn.1871 n: o 19.
Under titeln » Minnen från Klara kyrka » utgaf Grafström en predikosamling.
» Enkelt och hjertligt, med skaldens sinne men utan hans konst, för G. i sin postilla den gamla kristendomens talan.
Ej med disputerande, men med trons frukter, den kristnes lif, manar han till bestyrkande af trons sanning ».
NBenjamin Höijer, f. 1767 f 1812.
En man, hvilken Europa bör räkna bland sina skarpsinnigaste tänkare, var Benjamin Höijer.
Af hans mästarhand skänktes oss, utom den ypperliga recensionen öfver Gust.
Gyllenborgs » Försök om Skaldekonsten », trenne estetiska afhandlingar: Om de gamles och tiyares vitterhet och vältalighet i jemn-törelse med hvarandra; Om ett pragmatiskt a / handlingssätt
i Historien och Försök att förklara upphofvet till skön kotist och dess första arter.
I dessa, så väl som i de föreläsningar öfver den sköna konstens filosofi, dem han för ett stort antal åhörare i Upsala föredrog, visade han hur det sköna är det behagliga i en föreställning, utan afseende på någon nytta af denna föreställnings verklighet utom osst samt att det enda och väsentliga ändamålet för konsten är att finna ett uttryck för skönheten.Gustaf Edvard Klemming *, f. 18 * 23, Kongl.
Bibliotekets ryktbare chef.