Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppträdet lyktar dermed, att Petis, nu af Grefven i högsta förskräckelse anropad om räddning med löfte om ”en stolt present”, befaller Telée sticka värjan i skidan och gå; då denne lyder, springer Grefven fram och stöter honom med sin käpp immerfort i ryggen; hvarunder poeten, ånyo skrämd, löper ett par hvarf omkring theatern och ut.
I tredje akten, med dess orakel-scener och tragiska katastroph, når komiken af detta lustspel sin höjd. ”Theatern föreställer Kloka Gubbens hemvist i Skinnarviken”, och till inledning helsar oss denna ”chor af gamla Käringar och Gubbar”:
Vårt hocus pocus ingen vet;
Det är och blir en hemlighet.
Sibyllas kloka bok, som obegriplig är, –
Vi känna bäst, hvad kraft hon innebär.
Här gäller andras kunskap föga!
Hon är fördold för små och höga;
Men ganska klar för kärngars öga.
Man får ej glömma, huru mycket lifligheten af dessa parodiers verkan befrämjades deraf, att Hallmans allmänhet ännu hade deras originaler i färskt minne.
T. ex. alla menniskor kunde då utantill operan ”Thetis och Pelée”, der oraklet klingade:
Den Ödet utsett har att blifva Thetis man,
Med tiden får en son, som större blir än han.
Desto lustigare skulle då denna travestering förefalla:
Den Ödet utsett har att blifva Petis’ man,
Med tiden får två horn, som högre bli än han.
Åt Telée, som ensam af hennes trenne älskare hade ägt tillräcklig kärlek att ingå på detta villkor, gifver hon sig af förtjusning öfver hans present af en ny mössa; men förskjuter honom snart i högsta vrede, då den ännu obetalda Sy-Madamen inkommer på scenen med den gamla messings-värja, som Telée hade för mössan satt i pant, och, efter åtskillig ordvexling, rycker den dyrbara hufvudbonaden af hennes hjessa.
Petis rusar ut i raseri; Telée drager sin olyckligt återfångna värja, sätter henne för bröstet och går förtviflad bort.
Nu kommer, i slut-orden, Sensmoralen: som är, att Kärleken förklarar:
Så kan en lappris-sak de största verk förstöra;
Hvad icke Hin förmår, det kunna Kärngar göra.
Hallman har framför komedien ”Finkel” m. m. ställt en ”Underrättelse”, hvars afsigt är att angifva den synpunkt, ur hvilken han ville att detta arbete skulle betraktas.
Men samma synpunkt betecknar, tvifvelsutan, jemväl hans eget sätt att betrakta både sina skrifter och sig sjelf. ”Jag anhåller” – säger han – ”i all ödmjukhet, att denna lilla pjes måtte blifva antagen för en komedi: ty, fastän der brister mycket i reglorna, . . . . . . så är den likväl i det mesta befriad ifrån det söfvande opium, som icke så sällan flyter från våra bokpressar; ty ibland tjugu af mina vänner, som jag särskildt läst den före, har icke mer än en enda somnat under läsningen. . . . . .
Satir 175, efter mythologien half menniska och half bock, är begåfvad med den vittra konsten att på ett fint, löjligt och saltadt vis teckna lasten och dårskapen så likt, att de känna igen sig sjelfva och flatna; lär förmodligen vara född att förbättra menniskor, ådraga sig hat, lefva fattig och skrifva komedier för en dagakarlslön. (NB.
De Lärde hafva ännu icke stannat i visst beslut, om en Satir kan hafva godt hjerta; vore väl, att få höra den saken cathedraliter afgöras). . . .
Undra icke, att detta spel har temmeligen afvikit från den läckra smaken; man måste i det närmaste aftaga sina originaler, och passa färgen efter hyen.
– Om jag härigenom på något sätt skulle kunna på sedernas vägnar gagna, i någon mån förbättra, äfven blott en enda ännu lefvande Finkel: så vore jag väl betald för mitt arbete.
Men det epikuriska lynne, som bränvinet föder hos sina älskare, låter sig icke omskapas eller förödmjukas af några moraliska piskslängar; knappt nog af hasselpåkar.
Jag är då nöjd, allenast allmänheten får skratta; och låter så hela min åtrå bero dervid”.
Dessa rader gifva en djup inblick i Hallmans själ och lefnadsställning.
Der visar sig, – jemte hvad han var, – äfven hvad han ville vara, så ofta han tänkte på någon ursäkt dels för sitt poetiska dagdrifveri, dels för sina ”afvikelser från den läckra smaken”.
Dock voro de sednare visst icke alltid så frivilliga, som han här velat låta oss tro.
Sannolikt är, att han i sitt personliga förhållande till de omgifningar, hvilkas verld han på sina taflor återgaf såsom både löjlig och förlöjligad, var mera, än Bellman, ”lik fågelen snärd i garnet”.
Men att afgöra det, sakna vi tillräckliga data.
– Såsom författare skall han alltid ihågkommas med en viss grad af aktning.
I sina lustspelsdikter
sjelfständigt stående på svenska folklifvets grund, började han de lofvärda bemödanden att skapa en rent svensk dramatik, hvilka sedan af andra (Kexél, Lannerstjerna, Envallsson m. fl.) fortsattes.
Vid åminnelsen häraf, skall efterverlden aldrig neka en gärd af billig erkänsla åt denne den Svenska Poesiens Diogenes; som en gång antog masken af Hephästion.
Denne lustige tures lefnads-omständigheter äro fullständigare kända.
I det längsta voro de det likväl så litet, att hvarken Hammarsköld i sitt verk om Svenska Vitterheten, eller Sondén vid utgifvandet af dess andra upplaga, kunde meddela någon enda dithörande uppgift.
Men icke långt derefter grep den sednare saken an, och lyckades, i sitt outtröttliga forskningsnit, ej blott att föranstalta den år 1837 tryckta samlingen af Kexéls Skrifter (hvilka dittills endast funnos såsom spridda), utan derjemte att sammanskaffa de talrika biographiska underrättelser, som numera der läsas i hans företal.
För mig återstår – i slikt afseende – nästan intet annat, än att med förkortningar följa honom i spåren.
Olof Kexél föddes i Kalmar den 28 November 1748.
Fadern, hvilken likasom farfadern både hette Petrus Kexhelius176 och var Adjunkt vid Domkyrkan i Kalmar, befordrades 1751 till Kyrkoherde i Norra Möckleby på Öland, samt afled 1768.
Slägtens moraliska frejd var icke den bästa.
Hans farfader hade blifvit skild från sin tjenst, emedan han vid en träta råkat slå Stads-Komministern så hårdt, att denne för lång tid vardt oförmögen till tjenstgöring; hans fader är beskrifven såsom qvick, men utsväfvande, under sina sednare år underlig, och ofta liksom rubbad till sina sinnen; hans systrar, ”som år 1776 ännu voro ogifta och bodde i Kalmar, sades vara Fröjas dyrkan tillgifna”.
I en annan urkund heter det, att både ”sonen och döttrarne bråddes på fadern”.
– Om modren, Sara Svebilius, berättas intet; deremot om mormodren, Brigitta Göth, att hon ”var på sin tid ansedd såsom en af de mest utmärkta skönheter i Norden”.
Möjligen förenade hon med denna fägring också någon skönhet till själen, som i arf fortplantades på hennes visserligen lättsinnige, men alltid godlynte och mot alla menniskor förbindlige dotterson.
Efter en kortvarig undervisning vid skolan i Kalmar, blef han Student i Upsala redan 1761; således utomordentligen tidigt.
1765 träffas hans namn, skrifvet Kjexhelius, på en historisk exercitii-disputation 177, försvarad under presidium af Professor Georgii (och sannolikt af honom författad).
Den 13 Maj 1768 antogs han till Auskultant i Kongl.
Commerce-Collegium.
Då förekommer han under namnet Kexelius.
Men redan under en förklaring den 16 December 1768 skref han sig Kexél; och dermed fortfor han sedermera i nästan alla sina egenhändiga namnteckningar; blott med den olikhet, att accenten öfver e någongång finnes utelemnad eller uteglömd.
I dagligt språkbruk uttalades dock namnet såsom Kexell; troligen äfven af honom sjelf: emedan det så skrefs af alla andra, ända till Sondéns upptäckt af hans egenhändiga skrifsätt 178.
Genast efter sin anställning i Stockholm, och ännu ej hunnen öfver sitt tjugonde lefnadsår, uppträdde han såsom författare: med ett mångskrifveri, som snart – och det i bokstafligaste mening – kom att kosta honom dyrt.
Redan under förloppet af 1768 utgaf han en samling af allahanda roande strögods, kallad ”Nya Småsaker till nöje och tidsfördrif”, i tvenne delar (hvardera dock blott af 64 sidd.
8:o); en öfversättning af ”Thomas’ Äreminne öfver Daguesseau”; begynnelsen af en tidskrift, som utan omsvep antog namnet ”Hatten”; en af flerårig pennfejd om Presterskapets rättigheter föranledd flygskrift, ”Prestmanna-Öde i Sverige”; och på denna följde, efter blott få månaders mellanstånd, ”Bref till en Utlänning om Mössornas ursprung och uppförande, intill närvarande tid”.
Befanns han i de båda förstnämnda åtminstone oskadlig, om ock mera läsvärd såsom öfversättare af Thomas än såsom fortsättare af Bergii ”Småsaker” 179, så råkade han desto värre ut genom de sednare: i hvilka han med sin lilla speljakt öfvermodigt uppsökte de politiska skär, som i den tiden voro så ytterst äfventyrliga.
Oväntadt kan synas, icke att han slöt sig till Hattarnes parti, – ty detta drog gemenligen till sig alla lynnen af någon poetisk stämning, – men väl i allmänhet, att han någonsin ville inlåta sig i politiskt författarskap.
Sannolikt var hans kallelse åt detta håll en mera yttre, än inre; och varnande missöden dröjde ej, att väcka honom till sjelfpröfning deraf.
Icke alldeles ovigtig för kännedomen af tidens periodiska litteratur, men ganska omogen i både tankar och skrifsätt, nödgades ”Hatten” redan i Maj 1769 upphöra vid sin elfte nummer; under bryderiet af en tryckfrihets-rättegång, hvari han då var invecklad för skriften ”Prestmanna-Öde”.
Ett utslag af Svea Hofrätt afgjorde innan kort denna rättegång så, att han för ”hårda och ogrundade tillmälen emot tidens Presterskap i gemen, och obehöriga tillvitelser emot öfriga Medborgare i riket”, dömdes att ”böta trehundrade daler silfvermynt”.
Egen var den omständighet, att just på dagen af detta utslag – den 23
Maj 1769 – utkom det än större förtörnelse väckande brefvet om ”Mössorna”: hvilket redan på sjunde dagen derefter (eller den 30 Maj) blef indraget, och redan på fjortonde (eller den 7 Juni) ådrog honom från samma
Hofrätt ett nytt utslag, som dömde honom återigen till trehundrade daler silfvermynts böter.
Ja: från Kongl.
Slotts-Kansliet utfärdades den 19 Juli ett upprepadt förbud af detta bref, med antydan för ”en hvar, att inom tre månader till Kongl.
Slotts-Kansliet inlemna sina exemplar af berörda förgripeliga skrift” 180.
Äfven Gjörwell, i sina ”Tidningar om Lärda Saker”, ansåg dess innehåll för ”ett högst anstötligt, om ej alldeles förgripeligt”.
Vid denna tidpunkt rymde från Stockholm en utsväfvande boktryckare, Momma (den yngre), som hade inlockat Kexél i sin bekantskap och aflockat honom borgensförbindelser ”för betydande penningesummor”.
Ej litet besvärad af de ådömda böterna för sin politiska frispråkighet, blef han nu jemväl af Mommas kreditorer ”hårdeligen eftersatt”.
Han tillgrep nu – omkring år 1770 – den utväg, att sjelf rymma ur riket.
En hans förtrogne vän, Bergsrådet Jonas Cederstedt, som i handskrift efterlemnat ett par uppsatser om hans lefnadsöden, skaplynne och befattning med Sällskapet Par Bricole, förtäljer, att ”han lär dock ej varit auktor till någondera af dessa båda pjeser, fast han af ungdomsoförsigtighet påtog sig dem”.
Se vi kanske här ett nytt vänstycke af den förlupne boktryckarn?
Hade väl denne också narrat honom, att för slika skrifter ikläda sig författare-ansvar?
– Det märkvärdigaste vid förhållandet till Momma är ändock, att
Kexél då ännu kunde antagas såsom vederhäftig borgesman för ”betydande” penningelån.
Hade någon förmögenhet tillfallit honom i arf efter hans nyss (1768) aflidne fader?
Och var det med någon öfverlefva deraf, som han lifnärde sig under den vistelse i främmande länder, hvarifrån han först efter trenne år djerfdes tillbakavända?
Underrättelserna om denna irrfärd äro hemlighetsfulla och fåordiga.
Med en svensk sjö-kapten – säges det – kom han till Portugal, blef der känd af Fox, och begaf sig med honom till London.
”Om sina resor utomlands har han ingenting anmärkt”, heter det i en anteckning; ”men ihågkom Pitt, Fox, Pombal”.
Enligt samma anteckning, hade han ock under denna tid – förmodligen under vistandet i Portugal – haft en tanke, att öfvergå till katholska läran.
Tryggad genom Gustaf III:s revolution, visst icke för nya björnar, men åtminstone för ”Mössornas” hämd, återkom han till fäderneslandet 1773.
Af dåvarande Direktören vid Kongl.
Theatern, Patrik Alströmer, blef han nu der anställd såsom ”Ordonateur”: en titel, vid hvilken det redan för hans samtida föll sig svårt att fästa något bestämdt begrepp, emedan den, under en rättegång 1777, sålunda öfversattes af Hofrättsrådet Linderstedt: ”Den vid de Kongl.
Spektaklerna någon slags befattning hafvande Olof Kexél”.
Omkring 1778 befordrades han till Sekreterare vid Direktionen öfver Kongl.Maj:ts Spektakler: ty så kallas han redan i Theater-Almanackan för 1779.
Man finner honom sedermera nämnd, än Sekreterare i Kongl.
Opera- Direktionen (så på titelbladet af hans berättelse ”Zamaleski”), än Sekreterare och Ombudsman.
Till hans sista befordran öppnades honom vägen genom Bellmans död: han blef nämligen då – 1795 – Sekreterare vid Direktionen öfver Kongl.
Nummerlotteriet.
Ett lefnadsbröd, hvilket man alltså fortfor att för poeter – åtminstone af det muntra slaget – anse såsom särdeles lämpligt.
Kexél icke ämnad att ingripa i det politiska samfundslifvet, så ingrep han deremot i det sociala med en icke ringa, om än i mångens ögon föga tackvärd verksamhet: såsom egentlige stiftaren af det ryktbara och ännu florerande Sällskapet Par Bricole.
Anledningen dertill gaf honom i November 1774 ett sammanträde af några lustiga bröder på källaren Kejsarkronan, för hvilka Hallman höll ett parentations-tal, hvars föremål hette Sackenhjelm och hade varit ägare till flyglarne af Bergstralska huset.
Det parodiskt-högtidliga i talet och i hela tillställningen roade Kexél så mycket, att han, sedan detta sällskap emellertid hade flera gånger samlat sig på nyssbemälta ställe, omsider 1777 företog sig att inrätta det såsom en Orden, med allahanda sinnebilder, ceremonier och vidgadt upptagande af ledamöter.
Snart nog infunno sig deltagare, eller ”bröder”, äfven från samhällets högre och högsta kretsar.
Hertig Carl blef ”Protector”; och på en maskerad hos Hertigen visade sig hela brödragillet såsom formligen inbjudet, hvarvid en af dess förnämsta medlemmar, Bokhandlaren Schildt, bar en bröstsköld eller crachan med två förgyllda svin uti.
År 1778 var sällskapet redan för talrikt, att rymmas inom Kejsarkronans murar: det flyttade då ”till Hüner på Börsen”; och på Kronprinsens födelsedag, den 1 November samma år, sågs det derstädes församladt att betyga sin glädje.
Ännu voro dock inga skriftliga stadgar uppsatta, utan receptionerna omvexlade efter Kexéls mer och mindre goda lynne.
Men sedan också hans tillkommande biograph Cederstedt blifvit ledamot, erhöll Kexél i honom en medhjelpare, att åt alltsammans gifva en mera bestående form; hvartill föröfrigt den ifrigaste biträdaren var Lifdrabanten Arvid Adrian Stjernecrantz, en ledigt versgörande, föga poesi-haltig, men ingalunda oqvick Bellmannian.
Den första reception efter gifven och fixerad ritual skedde den 11 November 1779, och samma år firades för första gången den 4 December såsom Ordensdag.
Kexél upphörde dermed likväl icke, att fortsätta sin stiftelses utbildande genom nya grader och påfund.
Ifrån dess början till sin död var han sjelfskrifven General-Ceremonimästare i alla grader, och alla ceremonierna på Stordagarne äro af honom nästan ensam anordnade.
Då han till en ordens-festdag utkorade Sophias dag (den 15 Maj), lät han, stillatigande, mången anse detta för en undersåtlig hyllning åt dåvarande Drottningen.
Men sanna meningen var, att dymedelst fira den vackra och vittra Sophia Holmstedt, hos hvilken han (enligt Cederstedts uttryck) ”låg länge för ankar”.
Åt henne hade han öfversatt Chamforts komedi, ”Slafhandlaren i Smirna” 181; glad, att hon troddes vara dess öfversättarinna, och såsom sådan äfven blef i tidningar besjungen.
Med skäl yttrar Sondén: ”Märkvärdigt blifver det alltid, att ett dryckesgille, till en början bestående af några få vänner utan rang i det allmänna, kunde inom få år förvandlas till ett af de mest talrika ordens-Sällskaper, der icke blott personer af de högsta värdigheter, utan äfven alla utmärkta snillen hade inträdt.
Att det vittnar om utomordentliga talenter hos den man, som hufvudsakligast bidrog att lifva och sammanhålla Sällskapet, lärer icke kunna bestridas”.
Erkännom dock, att det tillika vittnar om makten af en tids-ton, hvars rike vi för ingen del önska återstäldt.
I alla fall skulle man bedömma Kexél högst obilligt, om man antoge, att han i Par Bricole ville inrätta ett drinkareinstitut.
Visserligen älskade han glaset; och dem, som rådde honom att derifrån afstå, svarade han troligtvis, hvad Cervantes fordom svarade Studenten från Salamanca: ”Rådet är godt och förståndigt, och mången har sagt mig detsamma förut; men det synes dock, som vore jag egentligen född till att dricka”.
Likväl var det komiska i dessa tillställningar alltid för honom sjelfva hufvudsaken, eller det ändamål, till hvilket han konstnärligt bearbetade deras bacchiska beståndsdel såsom medel.
Ett mångårigt skämt i dramatisk form, ett permanent lustspel, hvari han oafbrutet var än gamla, än nya rolers aktör, uppfinnare och utdelare – se der, hvad hela Par Bricole i grunden var för Kexél.
Hallman delade, änskönt med en blott episodisk samverksamhet, hans synpunkt.
Naturligt är, att Bellmans biträde lika litet fick och kunde uteblifva, som Hallmans.
Men det var Kexél, som hade tagit saken i sin hand; och i motsats till honom, som aldrig tröttnade att år ut och år in bedrifva detta skämtspels vidare utbildning, visade sig Fredmans-diktaren för mycket lyrisk, att annorlunda dertill bidraga, än med ögonblickliga munterheter och qväden.
Den tideräkning, som Kexél der hade infört, var, att – liksom ifrån ett ab Urbe Condita – tälja åren ”ifrån Kronobränneriernas inrättning”.
Hade dermed ock för hans financiella omständigheter ett nytt och förmånligare tidehvarf velat ingå!
Men dessa kunde aldrig upphjelpas ur det obestånd, hvari de blifvit störtade genom bekantskapen med Momma.
Och här ser man driffjädern till det arbete (om det så skall kallas), som han 1776–1777 utgaf under benämningen ”Mina Tidsfördrif på Gäldstufvan”.
Det är återigen en samling plocksaker, af små berättelser, anekdoter, infalls-reflexioner och dylikt kram, dels lånadt, dels eget, dels (hvilket väl gäller om det mesta) bäggedera; men öfverhufvud af en sjelfsvåldig, ofta högst lättfärdig och sköraktig beskaffenhet, alltsammans tydligen åsyftande, att, utan skygghet för äfven de sämsta medel, locka det största möjliga köpare-antal.
Vi veta ej, om det var en redan verkligen upplefvad belägenhet, eller ännu blott en förebådande syn, som, i ett slags med ”Bysatt” undertecknad dedikation till Läsaren, sålunda målas:
”I denna Kreditens ohyggliga hämde-arrest, der
Ängslan på ena sidan sitter i svart robekofta och sjunger fångvisor, och Bedröfvelsen på den andra, i en gammal utsliten nattråck och förklarar Utsöknings-Balken, – hvad menar du väl der kan gifvas för nöjen?
Nerrökta murar, rostiga galler, dånet af reglar och lås, åsynen af svarta peruker och långa messingsvärjor, kunna ju icke ge något särdeles angenämt tidsfördrif.
Icke dessmindre bjuder jag till, att roa mig så godt jag kan.
Här lemnas dig ett prof.
Vinner det ditt bifall, så skall jag uppvakta dig med fortsättningen; om det inte dessförinnan skulle behaga min borgenär, den stränge Herr Mutarmius, att återge mig min förlorade frihet”.
Ett slikt betryck må ursäkta, så långt det förmår, hvad hos en starkare karakter näppligen skulle kunna förlåtas.
Tre häften följde hastigt på hvarandra; flera voro i antåg: men lagens hammare kom emellan.
Den påkallades af Stockholms Konsistorium: synnerligen med anledning af ett par berättelser, ”Baldur den Vise” 182 och ”Pater Gispogapius” 183, i hvilka ett uppenbart spe drifves med Bibelns berättelser om Salomo och om Simson.
Några derjemte förekommande gäckerier, som enkom rörde Presteståndet, troddes hafva medverkat: men sanning är, att i de nyssnämnda skrifterna har Kexél tillåtit sig travestera Simson, Salomo, Höga Visan m. m. på ett vis, hvari alla fromma och allvarliga lynnen oundvikligt måste finna Religionen och Moralen lika oblygt begabbade.
Gifvas bestående samhällslagar till bådas fredande och helgd, så bör man väl åtminstone en och annan gång påminna det qvicka okynnets skenande sällar, att dessa lagar – äro till.
Så tänkte de åklagande; och deremot är, i sjelfva verket, så mycket mindre något att invända, som det vid parodiska lekar med bibliska framställningar gör en ofantlig skillnad, om skämtet är (såsom vanligen hos Bellman) ett på sångens vågor snabbt förbigycklande ögonblicks-utbrott af öfverdådig, men reflexionslös och harmlös glädjeyra, eller om det i prosa spinner ut sig till långa historier, hvilka väl icke alltid förutsätta, men dock lätteligen tyckas förutsätta en eftertanka, en öfverläggning, en mot det Heliga fiendtlig afsigt.
Enligt Sondéns omdöme, skadade dock de kärande sin sak och gagnade Kexéls: ty denne ”fick tillfälle, att genom qvicka förklaringar, som (i sitt slag) vida öfverträffa sjelfva Tidsfördrifven i värde, vinna alla skämtets vänner på sin sida och derigenom bereda arbetet en större afsättning, än det annars skulle hafva haft”.
Men att rättegången skulle förskaffa honom en större popularitet, förutsågo sannolikt åklagarne sjelfve.
De vunno i alla fall sitt syfte:
Kexél kom i en ganska svår klämma, och lät den – såsom hans följande skrifter utvisa – lända sig till varnagel.
Öfre Borgrätten, inför hvilken målet instämdes, yrkade tre ledamöter på offentlig afbön i Storkyrkan, jemte böter af hundra daler silfvermynt för boken och tjugu daler för hans första ”förklaring”; tre ledamöter ville befria honom från kyrkoplikten, men höja böterna till trehundrasjuttio daler silfvermynt, – nämligen femtio daler efter lag, trehundra efter tryckfrihets-förordningen och tjugu för otjenlig skrifart.
Slutligen förenade sig alla med en ledamot i det förslag, att
Kexél skulle undfå en varning och bokens båda första delar indragas.
Dess afsättning blef således åtminstone för några år framåt hämmad.
Det var hans lycka, att han ägde ”gynnare, som togo honom under armarne”.
Troligen hade han eljest förlorat sysslan; hvilket Aktor strängt påstod.
Tio år derefter kungjorde Kexél i Stockholms-Posten 184, att han ämnade utgifva en ny upplaga af dessa Tidsfördrif, tillökt med en fjerde del och de förutnämnda ”Förklaringarne”.
Löftet uppfylldes dock icke; först efter hans död blef boken ånyo upplagd 185.
Deremot utgaf han ett par andra samlingar af liknande slag: ”Mina Tidsfördrif på Högvakten” (1780) och ”Bacchi Handbibliothek, eller Nya Tidsfördrif på Gäldstufvan” (1785–1786); den förra i två flockar, den sednare i fyra delar (alla små).
I båda dessa är han betydligt mera återhållsam och varsam.
Deras ästhetiska värde är föröfrigt ej större, än de förras.
Salvii ”Lärda Tidningar” hade yttrat om ”Småsakerna”, att de innehålla ”mer löjliga än granskade, mer sammansökta än utsökta stycken i bunden och obunden skrifart”.
Äfven dessa följande samlingar torde till större delen förtjena samma dom.
Den sista, eller ”Bacchi Handbibliothek”, har Bellman riktat genom åtskilliga bidrag.
Icke dessmindre måste den upphöra, i följd af afsättningens omotsvarighet till tryckets och kopparstickens dyrhet.
Längre fram blef den dock mera efterfrågad, och omtrycktes i en ny upplaga, hvars häften utkommo dels kort före, dels kort efter författarens död.
Litterär-historiskt interessanta äro de ”Theater- Almanackor”, som Kexél för åren 1779–1789 utgaf 186.
De innefatta, utom Kalendern och Kongl. Theaterns Stat, förteckningar på dramatiska arbeten, som å Kongl.
Svenska Theatern blifvit uppförda; små biographier och strödda underrättelser om Theaterförfattare och Skådespelare; Theateranekdoter, m. m.
I sitt slag väl redigerade, samt utstyrda med musik-bilagor och plancher, meddela de – såsom man ser – mången för historien om svensk vitterhet och konst vigtig upplysning.
Den qvickhet och rolighet, som i alla fall ej kan frånkännas månget af de i ”Tidsfördrifven” införda stycken, utmärka, i förening med en bättre ton än der vanligtvis herrskar, den till Sällskapet Par Bricole dedicerade berättelsen ”Zamaleski” 187.
Det är en öfver hofmän och konungagunstlingar satiriserande Novell: måhända till grunddragen lånad från flera författare; med sådant var Kexél aldrig noga.
Sjelf kallar han den på titelbladet ”öfversättning från flera språk”.
Egendomlig är der likafullt åtminstone den stil, hvarigenom han alltid sammangöt äfven det lånade till någonting nytt och påtryckte det sin stämpel.