Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
gent häremot med eftertryck det godas evighetsnatur.
Innan förf.
lemnar afdelningen om det goda, besvarar han frågan om borgen derför: » Det goda förutsätter Gud, och Gud borgar det goda. » — Detla afhandlas nu allsidigt, i flera särskilda afseenden.
Då, såsom vi hört, det goda blef bestämdt såsom det, hvilket bör vara, låg nära till hands att definiera det onda såsom det, hvilket icke bör vara » o. s. v.
För den händelse redaktionen af Teologisk Tidskrift skulle anse sig böra införa referat öfver teologie assistenten Norrbys 1881 i februari hållna föreläsningar, hafva vi ansett oss böra härmed påpeka, att tid och möda kunna besparas genom att aftrycka den 1872, i sjette häftet af nämnda tidskrift förekommande uppsats, hvarur vi här ofvan anfört ett litet utdrag hvilket man behagade jemföra med innehållet i hr Norrbys första föredrag, som genom sin förmenta originalitet och sitt från Naville lånade tankedjup lär gjort intryck på åtskilliga af åhörarne.
Om blott uttrycket » föreläsaren * insattes i stället för » författaren ' », samt namnet Norrby i stället för Naville, så skall ingen, genom den härmed vördsamligen föreslagna anordningen, märka någonting obegripligt.
Planen för föredragen är nämligen i hufvudsak densamma, de väsentliga definitionerna (på det goda och det onda m.
) äro äfven desamma, och blott språket är något olika, ty Naville är en fin och human personlighet — hvad hr Norrby är, vilja vi icke säga.
Anekdoter och karaktersdrag.
Riksens ständer p&amp; sommarnöje.
Ehuru våra tidstaflor egentligen äro egnade åt det omedelbart närvarande, finna vi intet hinder att någon gång kasta en blick äfven på det förflutna.
Den riksdagen under Karl Johans tid (1840 — 1841), dåkabi-nettskassan var mycket på tal, hände det, att en aktad köpman i Stockholm beslöt sig för att med sin familj och några vänner göra en utförd till Rydboholm.
Han ansåg sig emellertid skyldig att hos excellensen Brahe begära tillstånd att med ett större sällskap gästa det vackra stället.
Brahe, uppvaktad och tillfrågad, ville ej genast afgifva svar, utan bad mannen komma tillbaka.
Under tiden meddelade han ärendet för sin konung, som blixtsnabbt insåg att denna blott enskilda tillställning möjligen kunde blifva nyttig for hans stora mål: kabinetts * kassan efter hans önskan (100,000 rdr bko årligen till betalande af kabinettskasseskulden, uppgående till inemot 800,000 rdr bko).
Hans maj: t frågade derfor Brahe helt snäft: » Nå, hvad svarade ni, grefve? » — Van vid att finna sig i dylika fall, tillkännagaf Brahe att han anmodat vederbörande komma tillbaka för att fä svar.
» Jaha, det var riktigt » — fortfor kungen — » och då svarar ni ock att det är ni, som vill vara gästernas värd samt att det vore önskligt att så många som möjligt, icke endast borgare, utan äfven af bondeståndets ledamöter kunde göra sällskap.
Dagen för utfUrden var en vacker söndag under högsommaren.
Redan tidigt på morgonen syntes på vägen till Rydboholm en mängd hyrvagnar, hvilka snart alla måste hålla åt sidan för en kunglig köksvagn, som, försedd med fyrspann, körde dem förbi i full fart.
Omkring en fjerdedels timme derefter kom ännu ett kungligt ekipage, som ock brådskade att komma dem förbi.
I denna öppna vagn åkte excellensen Brahe, som, stående och med obetäckt hufvud, helsade dem han med största hastighet ilade förbi.
Då den långa raden af åkdon med isittande gäster ändt-ligen hunnit till grindarne vid Rydboholms vackra park, öfver-raskades man af att finna hans excellens der stående, välkomnande sitt främmande.
Sedan de hunnit ilemna sina åkdon och förmodligen skakat dammet af sig, fördes de af sin nyfuDne värd till en löfsal af vackra parkträd, der en frukost stod uppdukad med mat och champagne i öfverflöd.
Att der åts och skålades och lefdes gladt, kan man lätt fatta, då närvarande be-skrifvare påstå att de aldrig sett en så angenäm värd.
— Följden var ock, att allt gick upp i glädje och njutning, och politiken blef for dagen undanskjuten.
Sedan man ätit och druckit, bars excellensen i en gyldene stol, hemtad från Rydboholms slottsalar, genom parken under sång; och då derefter det gamla herresätets märkvärdigheter skådats och qvällen började, gjordes återfärden.
Alla voro belåtna, alla hågkommo med glädje den framfarna dagen, utom en, som dagen derefter blef tillfrågad: » Nå, herr grefve, hur blir det med kabinettskassan? » — Vi veta alla, att den föll.
MARCELLUS, KARL GJELLERUP
ANDRA HÄFTET
Afhandlade af MARCELLUS " &gt; ” Parlamentariska ” kontroverser och hugskott från 1881 års riksdag.
Afhandlade af MARCELLUS.
Sällan eller aldrig har väl ett svenskt riksmöte öppnats, hvilket på grund af bristande ämnen till större meningsbrytningar kunnat tillvinna sig mindre intresse än det, som tog sin begynnelse den 15 Januari 1881.
De stora försvars- ocb skattefrågorna hvila lugnt hos de » parlamentariska » komiteerna för att en gång i tiden, då deras arbete blir ändadt, framkomma och uppröra verlden; tullfrågan har ock fått sin komité, hvilken som bäst är sysselsatt med att taga reda på våra näringars ställning och förhoppningar, och den bränbara, mycket omtyckta och omhandlade bräuvinsfrågan har väl passerat skärselden hos en bränvinskomité, men det sätt, på hvilket denna maktpåliggande fråga der bestått pröfningen, har gjort det mer än tvifvelaktigt om den kan, i det skick komitén lemnat densamma, presenteras för riksdagen, och i hvilket fall som lielst, så var det efter ministerskiftet i slutet af året 1880 temligen klart, att någon proposition från regeringen i detta stycke icke var att vänta, så att man åtminstone var befriad från detta tvisteämne.
Icke heller var det några andra stora frågor på dagordningen, hvilka kunde hota det idylliska lugn, hvarunder detta riksmöte tog sin begynnelse.
1 Men icke forty var det med ett visst intresse eller man kan gerna säga en viss nyfikenhet, som detta, efter allt utseende så lugna och fridsälla riksmöte mottogs, och till denna nyfikenhet funnos ganska giltiga skäl.
Det var ju nu för första gången, som Aprilministéren skulle framträda för representationen och pröfva sina krafter; grefve Arvid Posse, forr en energisk chef för Kongl.
Maj: ts nådiga opposition och då för tiden en sträng herre gent emot alla regeringar och alla ministrar, skulle nu visa, hvartill han sjelf dugde, och tillfälle skulle nu gifvas honom att ådagalägga, huruvida det är lika lätt att på taburetten ordna och ställa med sta-.
tens angelägenheter, som det är en smal sak att från oppo-sitionsbänken nedrifva och klandra hvad af regeringen föreslås.
Dessutom lofvade ju detta riksmöte ett skådespel af det mest intressanta slag.
Man skulle nu få bevittna den angenäma företeelsen att se landtmannapartiet forbytt från ett oppositionsparti par préference till ett regeringsparti; man skulle få se och beskåda — så förestälde man sig åtminstone — en svensk upplaga af den mycket prisade och mycket omordade parlamentarismen, med grefve Posse såsom parlamentarisk debutant och landtmannapartiet såsom hans representativa pidestal.
Man skulle få se herrar Key, Carl Ifvarsson oeh Liss Olof Larsson såsom regeringens stöttepinnar, beredda att ställa sig i breschen for regeringens forslag och planer samt att med lif och blod forsvara dem mot första kammarens och » intelligensens » illfundiga planer i oppositionelt syfte.
Yi hafva här talat om Aprilministéren, men det var icke hela den personal, hvilken med grefve Posse den li&gt; April 1880 bildade den nya rådskammaren, som nu mötte riksdagen, Ganska vigtiga ändringar hade i densamma under loppet af året vidtagits, hvarigenom dess skaplynne i väsentlig mån förändrats.
Då den Posseska ministéren bildades, var det isynnerhet två statsråds ingående i densamma,som väckte uppmärksamhet och öfverraskning Det var, att de förre ecklesiastik- och finansministrarne, statsråden Malmström och Forssell kunnat förmås att qvarstanna i en konselj, som stäldes under grefve Posses ledning.
Hvad först angår statsrådet Malmström, så var hans helsotillstånd sådant, att man redan på grund deraf hade väntat, att han icke skulle komma att qvarstanna.
Dessutom var det ock af andra skäl, som man fann det förvånande att finna statsrådet Malmström i kamratskap med grefve Posse.
Man hade icke väntat att finha honom, den utmärkte och grundlige forskaren i frihetstidens historia, den obarmhertige, men strängt rättvise nedergöraren af denna tidrymds olycksaliga partibildningar och skildraren af alla de olyckor, som dess förvillelser medfört — man hade icke väntat att finna honom i en konselj, hvars främste man varit en djerf och hänsynslös partigängare; i en konselj, som är ett vigtigt medgif-vande åt ett det mest afgjorda och ensidiga partivälde, som någonsin hotat vårt land.
Detta var i sanning underligt, och det öfverraskade ingen, att han snart tog sin hand från denna minister, hvars purifikation med hans utträde begynte, men för hvilket ändamål ännu åtskilligt återstod.
Länge dröjde det icke, innan statsrådet Forssell följde exemplet och lemnade konseljen.
Det var också i högsta måtto märkvärdigt, att han någon gång lät förmå sig att inträda deri, då en så uppenbar schism förefans mellan honom och statsministern i de vigtigaste ekonomiska spörsmål.
Grefve Posse är, som bekant, en afgjord privatbanks-vän, då deremot Forssell är lika deciderad anhängare af ett faktiskt sedelmonopol.
Han hade ju så god t som gifvit på hand, att redan till 1881 års riksdag ett kungligt förslag skulle vara att vänta om tiornas indragning och någon möjlighet att realisera detta löfte i en konselj, i hvilken grefve Posse var statsminister, fans naturligtvis icke.
Dessutom existerade mellan de båda statsmännen en afgjord motsatsi den vigtigaste frågan, som stod på den nya ministerens program, nämligen rörande ' grundskatternas försvinnande.
Grefve Posse är ju en representant för den politiska riktning, som vill en successiv afskrifning af dessa skatter, då deremot Forssell tydligt uttalat sig mot en dylik plan, ocli han yttrar till statsrådsprotokollet vid framläggande af regeringens forslag vid 1877 års riksdag rörande en partiel afskrifning af «grundskatterna, » att det egentligen är genom fastställande af en orubblig afskrifningsplan, som en obehörig fördel kan sägas vara på statens bekostnad beredd åt den nuvarande jordegaren, enär denne i och med detsamma kan räkna sig till godo åtminstone en ganska stor del af hela den skatteeftergift, som successivt skall för hans jord inträda, hvaremot en eftergift, som endast i mån af statens tillgångar beviljas, just derigenom att den ej låter sig på förhand med säkerhet beräkna, också endast i mån af sin fortgång kommer jordens innehafvare till godo. »
De i många afseenden förefintliga olika åsigter, som besjälade statsministern och finansministern, kunde omöjligen tillåta ett längre samarbete dem emellan, så mycket mindre som båda ministrarne hvar på sitt håll voro utrustade med en energi, som icke tillåter overksamhet, och ingendera af dem var van att sticka under stol med sin vilja och sina åsigter.
Allt detta måste göra Forssells utträdande ur konseljen till en snar tidsfråga, men det dröjde dock ända till december månad, innan han afgick.
Det synliga motivet dertill var regeringens beslut rörande majstullen, hvilket icke gick i den riktning, som Forssell önskade, men de verkliga orsakerna till hans afträdande lågo vida djupare och äro att söka i oförenligheten i åsigter och föreställningssätt hos grefve Posse och statsrådet Forssell.
Det var efter denna purifikation, som Aprilministeren trädde mot den sammanträdande riksdagen, och om äfven denna purifikation kommit konseljen att förlora två fram-stående förmågor, så hade den i stället gjort den mer homogen och för så vidt det ligger en sanning i det gamla ordspråket, att enighet ger styrka, så hade onekligen minoriteten vunnit på denna purifikation, då konseljen såsom ersättning erhållit statsrådet Richter, forr domare i Skåne, men hvilken icke spelat någon politisk röl, samt byråchefen i tullstyrelsen, Themptander, hvilken genom detta inträde i konseljen uppenbarligen gjort en stor uppoffring, då han derigenom antagligen tagit farväl af sitt riksdagsmannaskap för Stockholm, ty näppeligen lärer det vara troligt, att hufvudstadens valmän skola finnas benägne att låta sig representeras af en medlem af den landtmannapartistiska mi- • nistéren Posse.
På vanligt sätt och med öfliga ceremonier öppnades riksdagen och konungen helsade, för första gången omgifven af sin nya minister, det svenska folkets representanter med ett trontal, hvars ord icke äro till fyllest så tydliga, som önskligt och godt hade varit, hvarforutom dess tendens synes gå i en riktning, som afspeglade den nya ministéreris skaplynne i en nyansering, som man hoppats icke skulle vinna auktorisation från sjelfva tronen.
Den passus i trontalet, som väckt de nedslående känslor, hvilka här nämnts, är af följande lydelse:
» Nödvändigheten att på ett tillfredsställande sätt ordna landets skatteväsen och försvarskrafter erkännes af mig icke mindre lifligt än af eder.
En fullständig lösning af dessa båda, genom så många band sammanknutna frågor bör ske i ett sammanhang och med tillbörligt afseende fäst på bestående rättsförhållanden.
Sedan de förberedande åtgärder, jag låtit vidtaga, hunnit afslutas, är det min afsigt att till riksdagens pröfning öfverlemna omfattande förslag till ordnande af dessa så betydelsefulla angelägenheter.
Jag underskattar ingalunda de svårigheter, som härvid skola möta, men enighet mellan konung och folk, grundad på rättvisaoch fosterlandskärlek, skall dock slutligen förmå öfvervinna dem samt bereda en for landets framtida trygghet och lycka gynsam utgång åt detta lika vid tom fattande som djupt ingripande arbete. »
Hvad som först i detta konungens trontal varit af nedslående verkan är den ordning, hvari H.
Maj: t ställer de två frågor, som stå främst på den nuvarande konseljens program.
Det är ett genljud af det tal, som grefve Posse såsom andra kammarens talman år 1878 höll inför tronen, som man nu finner gå från sjelfva tronen.
Det är skattefrågan, som der ställes i främsta rummet, och försvarsfrågan sattes såsom ett appendix dertill.
Att grefve Posse i andra kammarens namn skulle sätta frågorna i denna ordning var att vänta, men att finna detta förhållande godkändt och gilladt i sjelfva trontalet var helt säkert en smärtsam öfverraskning för alla de många, som dock hålla före att i kompromissen försvarsfrågan är den principala och att till densamma sluter sig så&amp;om ett nödvändigt och oundvikligt bihang den dervid fogade skattefrågan.
Det skall visserligen för “ vännerna af ett verkligt effektivt försvarsverk kännas tungt att få » kungsord » på, att våra » försvarskrafter » i bjudande vigt och nödvändighet stå i andra rummet och » landets skatteväsen » i det första.
Det var dock en annan tanke, som låg till grund för 1873 års ryktbara skrifvelse, på hvilken den Posseska mi-nistérens politik är baserad, ty i denna skrifvelse innehar försvarsfrågan främsta platsen.
Det heter der, att riksdagen i underdånighet anhåller, » att K.
M: t under förutsättning att en sådan arméorganisation — som af riksdagen närmare bestämmes ■ — varder af konung och riksdag antagen, i sammanhang med ofvan nämnda förslag, täcktes i nåder föreslå stadganden, genom hvilka efter en måttstock af tre procents årlig afskrifning, ej mindre rustnings- och roterings-besvären med deraf härflytande kostnader komme att efterLand minskas och slutligen försvinna, än äfven grundskatterna upphöra » etc.
Så tänkte man sig då dessa frågors ställning till hvarandra, men den synes nu hafva väsentligen förändrats.
Onekligen måste man i dessa ord, med hvilka konungen i trontalet berör denna vigtiga fråga, finna ett af honom åt den nya ministéren gifvet moraliskt stöd, såvida man icke får antaga, såsom en tidning gjorde, att » detta omnämnande af och omdöme Öfver kompromissen äro framkallade af benägenheten att öfverskyla och utfylla den totala bristen på några för närvarande på dagordningen stående frågor, hvilken brist kunnat föranleda konungen att äfven omnämna de förberedande arbeten som nu vidtagas ».
Det har här förut blifvit sagdt, att trontalets ord icke äro till fyllest så tydliga, som önskligt och godt hade varit.
Detta syftar, såsom lätt kan förstås, på de ord, hvilka der förekommo, att de reformer, som förberedas, skola ske » med tillbörligt afseende fäst på bestående rättsförhållanden ».
Hvad härmed menas, är ganska svårt att förstå, och man har karakteristiskt nog från båda sidorna sökt att göra sig dem till godo för sin mening.
A ena sidan har man hållit före, att detta uttryck syftar på grundskatterna, och man har dervid gladt sig åt, att uppfyllandet af det deri liggande löftet måste blifva en ganska svår hållhake för realisationen af hela kompromissidén, som just utgår från en total omstöpning af hela jordbeskattningen.
Kompromissen, sådan den af landtmannapartiet fattats — så tänkte man på denna sida — tager ingen hänsyn till bestående rättsförhållanden, utan vänder tvärtom upp och ned på hela det nuvarande förhållandet mellan de olika jordnaturerna, hvar-för det var synnerligen hugnande att från tronen höra en försäkran om att tillbörligt afseende skall fästas å livad i detta afseende existerar.
Trodde man på denna sida, att man här fick någonhjelp mot en alltför omstörtande skattepolitik, så räknade man på en annan sida ut, att med det afseende, som konungen anser böra fästas vid » bestående rättsförhållanden », menas en admonition åt dem, » som hvar gång en utsträckning af värnpligten ifrågasatts, uttryckte sitt förakt för de mycket omtalade knektekontrakten. » Det är dessa kontrakt, som den sidan håller före, att konungen menat.
Man har icke alls svårt att förstå hvad som häruuder ligger.
Med detta tal om knektekontrakten åsyftar man, att allmän värnpligt ej skall kunna af konung och riksdag såsom allmän medborgerlig skyldighet åläggas utan kontraktsbrott mot rust-och rotehållarne.
Man vill göra troligt, att dessa knekte-kontrakt äro sådana, att rust- och rotehållarne skulle ega rätt att såsom en särskild statsmakt yttra sig jemte konung och riksdag i fråga om värnpligtens utsträckning, och dessa nya läror vill man förskaffa hemul i trontalet.
Man glömmer dock, att dessa s. k. kontrakt äro och måste af regeringsmaktens innehafvare erkännas vara lagar eller förordningar, hvilka, på samma sätt som alla andra sådana, gälla, till dess samhällets anspråk på ytterligare offer af dess medborgare fordra nya bestämmelser i nya lagar och sådana i vederbörlig ordning blifva godkända och antagna.
Den kungliga propositionen angående statsverkets tillstånd och behof företedde i år ett, hvad volymen beträffar, ganska anspråkslöst skick.
Dess * arkantal var denna gång, i jemförelse med hvad det brukar vara, helt ringa och det såg godt ut, så mycket mer som regeringen nu gått till mötes riksdagens begäran om denna propositions upprättande på ett sätt, som gjorde det någorlunda möjligt att hitta i denna digra luntas irrgångar, der förut varit en verklig labyrint, i hvilken en hjelpande ariadnetråd varit väl af be-hofvet.
Aran af denna förenklade form tillkommer dock icke den finansminister, som kontrasignerat den kungliga propositionen, utan förtjensten tillkommer den afgångne chefenför finansdepartementet, statsrådet Forssell, som redan före sitt tillbakaträdande uppgjort den plan, som sedan vid propositionens uppställning följts.
Men om propositionens yttre skepnad visade sig särdeles till sin fördel, så var deremot förhållandet icke alldeles detsamma med dess inre egenskaper.
Den, som minnes tillbaka till åren före 1876 och hvad som då tilldrog sig i andra kammaren, kommer nog ihåg, hvilken ställning grefve Posse intog till de finansministrar, som då hade lyckan eller olyckan att existera.
Han var då ett rytande lejon, som gick omkring för att se, hvem han uppsluka månde, och bland andra fick statsrådet Wærn hård t pröfva på, att det på skånebänken satt en sträng granskare.
Det stående temat var då, att regeringen icke iakttog sparsamhet, att budgeten år för år steg i vädret och att denna stigande tendens hotade att rakt af ruinera oss.
För allar vänner af en exklusiv sparsamhet var derför den dag en stor glädjedag, då grefve Posse tog rodret i sin starka band.
Man väntade nu, att de gamla sparsamhetsprinciperna skulle på ett lysande sätt komma till heders i den kungliga proposition, för hvars innehåll den nye statsministern var ansvarig, och denna väntan, dessa förhoppningar blefvo så realiserade, att budgeten under grefve Posses auspicier befans hafva stigit med den lilla summan af två millioner kronor.
Dervid fordrar dock rättvisan det erkännandet, att ett par af de höjda posterna endast äro skenbara tillökningar i staten, utan att i verkligheten orsaka statsverket några ökade utgifter.
Den ena af dessa poster är den i anslaget till lots- och fyrinrättningen med lifrädd-ningsanstalterna gjorda förhöjning af 100,000 kr., ty denna förhöjning motsvaras af en lika stor tillökning i inkomsterna af fyr- och båkmedlen.
På enahanda grund neutraliseras det för postverket uppförda ökade belopp af 170,000 kr.
af en motsvarande tillökning i postverkets inkomster.
Men äfven med tillbörligt aktgifvande på dessa » dolda utgifter » företer i alla fall budgeten en tillökning på cirka 1,700,000 kr., Ii varmed den till makten komna sparsamhetsministéren debuterade.
En ganska vacker debut, synes oss!
Men det är icke blott detta lilla plus, hvarmed budgeten briljerar.
Grefve Posse talade vid ett tillfälle om de förborgade utgifter, ' som förut existerat, och hvilka sedan krupit in i statsregleringen, men, om man noga skärskådar den kungliga proposition, hvarmed 1881 års riksdag hugnats, skall man finna, att det ock finnes utgifter, som den nuvarande konseljen anser nödiga, men hvilka icke fått plats i årets statsregleringsproposition.
Det fins en del behof, som redan nu erkännas existera, men för hvilka regeringen icke funnit skäligt att begära anslag, utan lemnat åt den närmaste framtiden och möjligen åt en ministèr, som icke uteslutande ur sparsarnhetssynpunkt skall betrakta saken att för den samma kläda skott.
- Det framgår ock ganska tydligt, att särskildt ett par departementschefer icke skola befinnas vara i längden hugade att underkasta sig de restriktioner, som en ekonomipolitik kan göra nödig i deras uppfattning af hvad statens bästa kräfver.
Slår man upp det statsrådsprotokoll, som tillhör tredje hufvudtiteln, skall man finna hans excellens ministern för utrikesärendena framhålla, att åtskilliga af de vid Kongl.
Maj: ts beskickningar anstälde embets- och tjenstemän ingalunda häfva sådana inkomster, som motsvara deras ställning, men han skyller på » statsverkets ställning », som påbjuder uppskof med dessa anslagsfordringar.
Han tillägger dock, att » inom kort torde det emellertid blifva en oafvislig pligt för ministern för utrikesärendena att i hvad på honom beror tillse, att ingen bland de förenade rikenas diplomatiska em-betsmän må vara utsatt för ekonomiska bekymmer, hvilka kännas synnerligen tryckande för dem, som hafva att bekämpa dem i främmande land ».
Här skymtar — som man ser — fram äfven under grefve Posses egid en liten flik af löne-förhöjningar åt de af hans principaler så förkättrade embets-männen och till på köpet åt de » guldsmidde diplómateme », livilka, enligt hvad våra dannemän från Maspelösa och Ves.tan-nor tro och förmoda, icke äro till någon nytta och derför gerrta kunna svälta ihjel.
En annan departementschef, som också visar ett framtidsperspektiv af höjda anslag, är chefen för ecklesiastikdepartementet, som uttryckligen erkänner, att en förbättring af elementarlärarnes löneförmåner är af billighet och rättvisa påkallad samt » att den icke utan skada kan länge uppskjutas. » Här går det löst på den lilla nätta summan af
800,000 kr., hvaraf likvisst meningen vore att betäcka en del förmedelst höjda teruiinsafgifter, men, äfven om detta kan tänkas ske till halfva beloppet, hvilket fordrar en högst betydlig terminsafgift, så återstår dock alltid en förhöjning i den ordinarie staten af 400,000 kr., som ecklesiastikministern sätter i utsigt för den närmaste framtiden.
Såsom man behagar finna, har den Posseska ministéren såluiida utom den nu synliga förhöjningen i budgeten ganska betydande belopp i reserv, hvilka äro färdiga att rycka fram trots sparsambetsteorierna.