Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant är i Sverige alldeles oer - Den 12 Mars f. m. 323 liördt; ty vår Regering liar, åtminstone fordom, någorlunda vetat att sjelf ombesörja sina åligganden utan att öfverlåta dem på andra; och Svensken har alltid älskat att blifva styrd, och styrd med kraft inom lagens och rättvisans område.
Andra åter hatva förklarat naturen af denna inrättning sålunda, att den vore en förvaltning af gemensamma enskilda angelägenheter.
Men skulle man antaga en sådan åsigt, måste ju förvaltaren af ett bolag, utredningsmannen i en konkurs, ja lill ock med hvarje husfader vara en menighetsbestyrare, och sådant lärer väl ingen vilja påstå.
Men jag skall icke längre uppehålla mig vid tvisten om ordets betydelse.
Säkert är emedlertid, att fjerdingsmännen omöjligen kunna vara menighetsbestyrare, ty ingen regering kan någonsin frånsäga sig dessa yppersta pligter, att gripa brottslingar, och att förhjelpa en fordringsägare till utfående af dess rätt hos en tredskande gäldenär; och då dessa ärender ursprungligen varit fjerdingsmännens åliggande, har derföre befattningen alltid ansetts såsom ett kronobestyr.
Hvilka bättre bevis behöfvas väl, än att Konung Carl XI, som var den strängaste hushållare med rikets medel, som någonsin funnits, icke ansåg möjligt att från kronans stat utesluta dessa tjenstemän, hvilka Iian, i likhet med hvad under hela Wasa-liden skett, tilldelade indelta boställen.
Efter denna reglering utöfvades tjensten såsom kronans, ytterligare omkring 100 år, till början af den ännu pågående indragningen af dessa boställen.
Det utlofvades dä att kronan skulle sjelf genom andra medel aflöna de fjerdingsman, som mistat sina indelningar, men författningen derom är en bland de många, som icke blifvit uphäfven men icke heller efterlefd.
Först nyligen liar en bestämd förklaring blifvit gifven, att fjerdingsmansbefattningen vore ett menighetsbestyr, som af jordägare skall utgöras.
Men icke har naturen af dessa befattningar blifvit härigenom förändrad.
Icke kan tjensten blifva af annan beskaffenhet, derföre att innehafvaren upbär sin lön på en del orter i kontant af menigheterne, eller att tjensten bestrides å andra trakter, för hvarf, eller såsom personlig tjenstbarhet.
Om hvarje tjensteman, som upbär sin lön, omedelbarligen af menigheterne skulle anses som en kommunal tjensteman, så skulle de fleste kunna sålunda betraktas, och då skulle äfven Kronofogdar, Häradsskrifvare, Länsmän jemte hela Sveriges Presterskap vara kommunal-ljenstemän, hvilket troligen ingen vill påslå.
Om fjerdingsmansbefattnings utgörande efter hvarf skulle bestämma dess egenskap af krono- eller menighets-bestvr, då hade också utskrifningar, som fordom utgingo efter hvarf, jemväl varit menighets-bestvr; och, om den personliga servituten skulle bevisa något kommunal-bestyr, så borde äfven beväringsskyldigheten, som ock utgöres af hvarje medlem inom samhället, äfvenledes anses såsom en kommunal angelägenhet.
Den hufvudsakliga tvisten här är nu derom, huruvida denna befattning, denna bevillning, denna nya tunga, som Regeringen ålagt landet, skall utgöras så väl af alla hemmans naturer 21* 324 Den 12 Ma rs f. m. sorn af R. o. Ari.
Första frågan kan besvaras med en annan.
Skall någon privilegierad jord finnas:
Skall den äga några fri- och rättighet?
Erkänner man, med grund af ägande-rättens helgd, tillbörligheten af det ena, lärer icke något giltigt skäl finnas, hvarföre privilegierad jord skall åtaga sig denna utskyld, mera än någon annan, hvarifrån -den nu åtnjuter befrielse.
Hvad serskildt vidkommer R. o. Ad., linnas mångfaldiga skäl till dess frikallande.
Ståndet har sedan långliga tider tillbaka dels ensamt bekostat och dels underhållit en mängd inrättningar och stiftelser, förutan hvilka Staten till stor del icke kunnat äga bestånd.
Ståndet måste dessutom vidkännas serskilda utgifter i och för dessa allt mera och mera kostsamma och tätare riksdagar, alla andra orsaker att förtiga.
Liksom hvarje sant konservativ man är jag ganska grannlaga om grundsatsen och rättigheten i allmänhet; men deremot är jag mycket liberal, när fråga blir om verkställigheten i hvarje serskildt fall, och i sådan egenskap har jag, likasom många andra, för mina hemman af allmänna frälset frivilligt deltagit i lön till fjerdingsman långt innan delta blef lag.
Så är förhållandet med många Säteri-ägare, Man biträder af god vilja sina sockenboer, då de så förtjena; man gör en tjenst; man njuter tacksamhet; men man afsäger icke detta Stånd dess rättigheter, eller jordnatnren dess frihet; man ålägger dem icke en ny skatt; man beslutar då icke för Säteri-ägare, som ej äro representerade, man belastar icke då boställen och löntagare, hvilkas inkomster nog dessförutan äro betyngda, likväl afundade och utsatte för indragningar af våra Statsreformatorer.
Frih. Raab. Adam Christian:
Jag för min del kommer att yrka bifall till betänk, med de af Frih.
Stjernstedt före slagne förändringar.
Jag vill icke inlåta mig i någon vidlyftig diskussion om fjerdingsmans-befaltningens egenskap att vara kronoeller menighets-bestyr, hvilket här blifvit så ofta och så mycket omtvistadt.
Denna fråga är att anse såsom en gengångare från flere föreg:de riksdagar, och har då alltid föranledt vidlyftiga debatter, men, såsom jag sagt, jag förbigår befattningens art, enär jag tror, att hufvudsaken här är, att göra sig reda för, om förändringar vid fjerdingsmans-befattningen, sådan den nu i allmänhet utöfvas, äro af behofvet påkallade och huru de böra vara beskaffade.
Jag får fästa Hrr:nes upmärksamhet derå, alt om tjensten skulle blifva ett verkligt kronobestyr och Staten aflöna fjerdingsmännen eller dem, som bestrida fjerdingsmans-befattningen, derigenom skulle förorsakas jordägare större kostnader i och för dessa befattningar, än om, såsom nu är föreslagit, kommunerne sjelfve ombesörja dem.
Inom den ort, der jag bor, utgöres fjerdingsmansbestyret omgångsvis.
Mångå lega för sig, och vanliga betalningen plägar vara 40 ä 50 r:dr rgd:s om året.
Skulle befattningen vara ett krono-bestyr och aflöningen bekostas af Staten, så skulle hvarje lön säkert -upgå till 200 r:dr b:co och måhända derutöfver; dertill pensioner åt fjerdingsmännen, deras enkor och barn.
En annan olägenhet af befattningens förändring till tjenst på Stat skulle vara den, att desse tjenster sannolikt komme alt besättas af den mellansortens
Den 12 Mars f. m. 325 folk, som med herremanna-anspråk, sakna herremanna-bildning och derföre icke i allmänhet äro särdeles högt upskattade medborgare.
Derföre föreställer jag mig, att det både med afseende å kostnaden och i och för den nytta, samhället påräknar af fjerdingsmännen, är häst att socknarnc fortfarande utgöra detta bestyr.
Jag anser Ufven billigt, ali alla fastighetsinnehafvare deltaga i detla åliggande.
Om fordom någon billighet fanns derutinnan, att säterierne rå och rörs samt insockne frälsehemman voro befriade från deltagande i fjerdingsbefattningen, har likväl denna billighet numera uphört.
Denna befattning tillkom i fordna tider, då dess egentliga åliggande var, att upbära skallen inom kommunen.
Skatt utgjordes då icke af säterierne eller frälset, hvilka jordnaturer icke eller deltogo i fjerdingsmans-befattningens utöfvande.
Dessa förhållanden hafva nu uphört och obestridligt är, att fjerdingsmans åligganden blifvit betydligt ökade, så att de nu hafva nästan lika besvär Knalla hemmansägare och deras underlydande inom socknen.
Dä R. o. Ad. vid 1830 års riksdag medgaf, att frälsehemman skulle deltaga i fjerdingsmans-befattningen var det en akt af rättvisa och jag hoppas, att R. o. Ad. vid denna riksdag, då ett slikt medgifvande blifvit begärdt icke såsom en rättighet utan såsom en eftergift till ringa del af detta Stånds privilegier, skall lika villigt medgifva deltagande i detta bestyr för de säterier de innehafva.
Det af Utsk. föreslagna vilkor, att, i händelse vederbönde menigheter icke kunna öfverenskomma att gemensamt lega personer för fjerdingsmans-befattningens bestridande, ingen förändring dä må ega rum i hitintills gällande föreskrift, utan befattningen fortfarande bestridas af dem, som nn hafva ett sådant åliggande, anser jag ganska välbetänkt, ty det utgör en sporre för menigheterna, att öfverenskomma om anställande af lämplige personer till dessa befattningar.
Då den K. förordnm sistlidet år utkom, hvilken bestämmer fjerdingsmannens åligganden och upmanar kommunerne att inom sig öfverenskomma om viss betalning till ständige fjerdingsman, utlystes sockenstämmor, dervid man sökte förmå socknarne att derpå ingå, men dessa försök strandade emot en klippa, sorn hindrar så mången nyttig förändring, egennyttan och afunden.
De hemmansägare hvilka nyligen i omgång utgjort fjerdingsmans-befattningen, visste att de under en längre följd af år skulle nu vara derifrån befriade, och ville derföre icke nu deltaga i kostnaden för aflöningen åt den, som skulle bestyret öfvertaga.
Antages nu ofvannämnda af Utsk. föreslagna vilkor, eller alt såvida kommunerne icke kunna träffa öfverenskommelser i fråga om dessa befattningars utöfning, de icke härutinnan erhålla biträde af säterier, boställen m. fl. hemman och lägenheter, som nu äro derifrån befriade, så föreställer jag mig, att detta skall utgöra en nyttig äggelse för kommunerne att tillvägabringa dylika aftal.
I öfrigt förenar jag mig med Frih.
Stjernstedt deruti, att ur Utsk:s tillstyrkande blifvit uteslutne åtskilliga från deltagande i fjerdingsmans-befattningen nu befriade hemman, hvaribland jag serskildt vill omnämna gästgifvaregårdar, men som jag har mig bekant, att en annan ledamot, Frih.
Palmstjerna, har upgjort ett förslag, som omfattar alla nu i detta hänseende befriade hemman, vill jag 326 Den 12 Mars f. m. icke framställa något sådant, öfvertygad att Frih.
Palmstjernas förslag i alla afseenden är förtjent af R. o. Ad:s bifall.
Ehuru den siste talaren har anselt öfverflödigt allt yttrande i frågan, huruvida fjerdingsmans-bestyret är att betrakta såsom ett krono- eller ett menighetsbestyr, anser jag likväl denna utgångspunkt allt för vigtig för att lemnäs ovidrörd.
Enl. min åsigt är denna befattning nu mera, efter de sednast vidtagna förändringar, ett kronobesvär, som fått namn, heder och värdighet af menighets-beslyr, och för en sådan åsigt liemtar jag stöd vid betraktande af de göromål, som enl. K.
Förordn. d. 1 Juni 1850 åligga en fjerdingsman.
Han skall icke allenast hos Länsmannen eller Kronofogden anmäla inom distriktet begångne gröfre brott, eller om något förehafves, som störer eller hotar allmänna säkerheten eller hus- och hemfrid, eller om död menniska träffas ute å mark eller eljest dödsfall förekommer i förening med ovanliga eller misstänkta förhållanden, eller om smiltosamma sjukdomar utbryta hos menniskor eller djur, eller andra olyckor inträffa, utan han skall äfven hafva upsigt öfver vägar, broar och färgor, vara tillstädes då dödsstraff skall fullbordas, och anföra del manskap, som upbudas för bildande af spetsgård, samt biträda vid verkställighet af domar och utslag äfvensom vid indrifning af oliqviderade upbördsmedel, jemte en mängd andra den exeentiva och polismaktens åligganden och bestyr och slutligen skall hans duglighet till det s. k. menighets-bestyret pröfvas af Kronofogden, utaf hvilken han förses med tjenstebref.
Fjerdingsmannen skall lyda K.
Befh:des samt Kronofogdens och Kronolänsmans befallningar, med tillgodonjutandet, under sin tjensteutöfning, af enahanda skydd, som de, hvilka Konungens embetsmäns eller Rättens ärender gå.
Han måste således egentligen anses såsom en tjensteande åt Kronofogden och Länsmannen.
Det beror icke af menigheterna alt bestämma vidden utaf befattningen.
Den är bestämd genom den sisth år utkommande författningen.
I fordna tider hafva på somliga orter Kronofjerdingsmans-boställen funnits.
Fjerdingsmannen voro då åtminstone i dessa trakter Statens tjenare, men den af den siste värde talaren omnämnda afunden torde tilläfventyrs ej obetydligt hafva bidragit dcitill alt dessa boställen blifvit indragnc till Statsverket, emedan innevånarne från en del andra orter möjligen med missnöje sågo att å vissa ställen menigheterna åtnjöto lindring i detta bestyr, i thy att de hade en på Stal aflönad fjerdingsman.
Hittills har detta bestyr, som för närvar, benämnes menighets-bestyr, ansetts icke åligga den privilegierade jorden, och så har, enl. hvad uplyst är, jemväl Regeringen betraktat saken.
Afven Utsk. har i denna åsigt instämt men nu vill man i förtjusningen öfver att Utsk. gjort denna förklaring och icke tilltrott sig att förneka sjelfva rättighetens tillvaro, icke destomindre påyrka, att den privilegierade jordens ägare skola utan ersättning afsäga sig denna rättighet till befrielse från det ifrågavar. bestyret.
I sjelfva verket torde äfven detta i förevar, fall kunna anses vara af mindre vigt, men borttagandet af denna frihet, utan någon vedergällning till dem, Den 12 Mars f. m. 327 som deraf gå i mistning, anser jag såsom första steget på en socialistisk bana, den vi torde böra akta oss att beträda.
Alägges den privilegierade jorden nu ifrågavar. bestyr, sii kan den med samma skäl beröfvas äfven andra förmåner.
Denna riksdag har redan lemnat åtskilliga prof på försök i sådan riktning, och sannolikt få vi än flere exempel derpå.
En talare har sagt, att det skulle bero af ägarne till den privilegierade jorden, bestämma huruvida han ville deltaga eller icke deltaga uti fjerdingsmans-bestyret.
Så har åtminstone jag icke kunnat fatta Utsk:s betänk., utan synes det mig tvertom komma att uteslutande bero af andras afgörande, ty såvida krono-, kronoskatte och frälsehemmans ägarne förklara, att de icke vilja omgängsvis emellan hemmanen utöfva fjerdingsmaus-befattningen, utan att de vilja hafva en aflönad fjerdingsman, så är detta ett beslut, som blifver bindande för de öfriga hemmansägarne, hvilka nödgas i kostnaden för allöningen deltaga.
Således bestämmer Pål, om Per skall bidraga till bekostande af aflöning ät den person, som fullgör Påls åligganden.
Detta är en helt ny theori, som nu blifvit framstäld, men hvilken icke torde förtjena att prisbelönas. Vidare har Utsk. tillstyrkt: ”att 11. o.
Ad. samt hvart och ett af de öfriga RiksSt:n måtte för sin del medgifva, det åliggandet att deltaga i fjerdingsmans-bestyret må utsträckas till säterier rå och rörs samt insockne frälsehemman äfvensom till boställens, skatllagda eller bebygda lägenheters, samt fabrikers och andra verks innehafvare under vilkor alt visse, med bestämd aflöning försedde fjerdingsman, skola för socknarne eller distrikten antagas, samt att denna aflöning skall från samtlige ofvannämnde hemman, lägenheter och verk utgå efter samma grunder, som för rättighet att deltaga uti sockenstämmas öfverläggningar o..h beslut, enl. K. Förordnad. 29 Äng. 1S43 äro stadgade.”
Utsk. liar således föreslagit en beskattning jemte grunderne derför, men tillhör det väl Ekon.Utsk. att föreslå ny beskattning för Svenska Folket.
Jag tror, att sådant ligger utom Utsk:s_ befogenhet.
Ar dessutom den här föreslagna beskattning till sina gränsor bestämd?
Hvem skall bestämma sättet för dess utgörande? allt detta har Utsk. förbigått.
Utsk:s betänk, uplyser icke heller, om bestämmandet af beloppet skall bero af kronoskatte hemmanens ägare uteslutande eller om säteriägarne derutinnan skola få någon talan, och äfven, om det sednare vore händelsen, lära de nog komma alt stanna i minoriteten.
Ser man nu på huru det i verkligheten torde blifva, hvem skall då tilläfventyrs komma att i sista hand bestämma beloppet af aflöningen till fjerdingsmannen?
Sannolikt Kronofogden, emedan denne äger alt godkänna eller icke godkänna den till fjerdingsman föreslagne personen, och således genom sitt afslag kan sätta kommunen i nödvändigheten att böja aflöningen lill det belopp, som den af Kronofogden utsedda fjerdingsmans-kandidaten fordrar.
Man har ansett aflöningens bestämmande af kommunen komma att medföra mindre kostnad än om Staten skulle bestrida aflöningskostnaden.
Jag är likväl af motsatt tanke, och tror att man deremot, utan äfventyr af misstag, kan antaga alt på det 328 Den 12 Mars f. m. föreslagna sättet bördan af denna utgift kommer att i olika orter kännas mycket olika.
Fastän atlöningen icke skulle uptagas uti RiksStaten, komme den dock att utgå, men icke lika öfver liela riket, utan endast inom hvarje kommun, hvarigenom den ene får betala mera och den andre mindre.
Får man blott aflönings-staten på detta sätt införd, utan fordringames begränsning så får man nog tillfälle att genom beständigt stegrade anspråk erfara misstaget.
Utgår aflöningen deremot af Staten, så drabbas alla häraf lika, och ingen har då skäl lill klagan.
Man har sagt, alt om fjerdingsmännens löner upföras pä stat, skulle till dessa befattningar komma att tagas, såsom jag tror att orden folio sig, en sorts mellanfolk, dem samhället saklöst kan undvara.
Jag känner icke en dylik indelning af folk, och kan icke göra den för mig riktigt begriplig, men det tror jag mig kunna antaga, att, derest tillsättanderätten kommer att oförändrad tillhöra samme person, det sannolikt blir samma sorts folk, som kommer ali till dessa befattningar befordras.
Man har här omtalat, att försök till frågans lösning genom öfverenskommelse!- inom socknarne skola hafva misslyckats, och såsom orsak härtill har man upgifvit afunden, och att de, hvilka fullgjort fjerdingsmans-befaltningen, och således ansett sig för en längre lid derifrån befriade, motsatt sig öfverenskommelsens inrättande.
Samma förderfliga anda, som sålunda förhindrat sakens ordnande i godo, vill man nu svärja upp, för att leda densamma till det föresätta målet.
Ur den orena källan vill man således hemta godt och friskt vatten!
Såsom förut blifvit erinradt, får äfven jag påminna derom, alt den ifrågavar. befrielsen, hvad angår säterier, rå och rörs, samt insockne frälsehemman, ingalunda nu mera är något personligt privilegium för R. o. Ad., utan är en rättighet, en frihet, som åtföljer jorden i hvilkens hand den må vara.
Befrielsen ifrån skyldigheten att bestrida fjerdingsmans-bestyret tillkommer icke eller uteslutande den af mig nu omnämnda jorden, utan äfven de till postföring anslagna hemman jemte flera andra lägenheter.
På grund af det nu anförda anser jag det obilligt, att utan ersättning beröfva desse hemmans och lägenheters innehafvare deras lagligen ägande rättigheter.
Deremot skulle jag tro det vara ganska lämpligt, att fjerdingsmans-bestyret, som oftast ganska ojemnt trycker en del af Svenska allmogen, förvandlas, såsom Utsk. synes åsyftat, till en tjenstebefattning, men för sådan händelse torde vara nödvändigt att en reglering af distrikten med mera föregår beslutet om aflöningarnes bestämmande.
St. måtte uti und. skrifvelse till K. M. anhålla, alt K.
M. täcktes låta upgöra ett förslag till reglering af fjerdingsmans-distrikterne och till den aflönings-stat, som för dem kunde blifva nödig, samt förelägga Rikets härnäst sammanträdande Ständer detta förslag.
Frågan, huruvida fjerdingsmans-besväret är ett menighets- eller kronobestyr, har, enl. min åsigt, blifvit af den siste talaren i allmänhet riktigt upfattad, men jag anhåller dock, att få uppehålla mig något dervid.
Om man Den 12 Mars f. ro. 329 genomläser K. M:s nåd.
Stadga d. 1 Jani sistl. år, ang:de fjerdingsmännen, skall man finna, att alla deruti, såsom fjerdingsmännen tillhörande, uptagne göromål äro af beskaffenhet alt äfven röra det offentliga.
Enl. denna stadga utgöra fjerdingsmännen ett handräcknings-biträde åt den offentliga makten; och befattningen är således icke i egentlig mening något menighets-bestyr, hvilket skulle förutsätta, att fjerdingsmännen vore af en menighet dertill antagen, för att uträtta dess ärender.
Den nåd.
Stadgan åter föreskrifver, att fjerdingsmännen skola uträtta Statens ärender och verkställa hvad, som för allmänna säkerhetens och ordningens vidmakthållande erfordras.
Ehuru således fjerdingsmans-befattningen icke är ett menighets-bestyr i vanlig mening, kan den dock kallas för ett menighets-bestyr i så måtto, som det är ett menigheternes åliggande att uträtta detta bestyr.
Sä har det varit och så är det ännu; men det är likväl olyckligt, att uttrycket menighets- eller kommnnal-bestyr blifvit begagnadt, emedan denna benämning, då deråt lemnats den vanliga tydningen, föranledt en mängd oredor.
Uttrycket härleder sig först från 1828—1830 årens riksdag, då K.
M. uti nåd. propos. till R.
St. om Statsverkets tillstånd och behof äskade nya anslag till förhöjning af Länsmännens löner, och i sammanhang dermed yttrade, att fjerdingsmans-befattningen vore ett menighets-bestyr, som borde åtfölja icke blott såsom förut krono- och kronoskatte-hemman, utan äfven frälsehemman.
St:s svar å denna propos. undveks benämningen kommunal-bestyr och, enl. min åsigt, upfattade Ständerna egenskapen af bestyret bättre än K. M., ty de uttryckte sig sålunda, att det voro all billighet och rättvisa deruti, att frälsehemman deltogo i uträttandet af dessa värf, serdeles som kronobetjeningen icke kunde undvara detta biträde.
Sedermera upkom åter benämningen kommunal-bestyr vid 1840 års riksdag, då R.
M. uti underd. skrifvelse anmälde, alt sedan Länsmännens löner blifvit förhöjde, borde fjerdingsmännen, hvilka utöfvade eli menighets-bestyr, befrias från sådana göromål, som rätteligen tillkomme kronobetjeningen att besörja, hvilken skrifvelse sedermera meddelades vederbör, till efterrättelse genom ett nåd.
Bref af d. 17 Oct. samma år.
På sådant sätt hafva förvecklingar upstått, i det att fjerdingsmännen ansett sig på åtskilliga orter befriade från skyldigheten att lemna kronobetjeningen handräckning, och man har omsider i tolkningsväg funnit sig nödsakad, att ät dessa Konungens och Ständernas skrifvelse!' om fjerdingsmans-befattningens kommunala egenskap, gifva den tydning, att den bestode i kommunernas åliggande till dess utöfning, såsom den ock ursprungligen varit, och ej i något fjerdingsmännens subordinationsförhållande under kommunal-styrelserna, såsom dessa yrkat.
Ty om man föreställer sig, att hemmansägarne inom socknen icke skulle vara skyldige att lemna kronobetjeningen handräckning, hvad blefve väl följden?
Jo! att nya tjenstemän måste antagas, så att man i st. f. en Länsman inom hvart härad eller n. v. länsmansdistrikt, måste anställa en för hvarje socken; att Statsverket finge bekosta nya löner, hvartill de skattdragande måste lemna anslag; men icke nog härmed, de nödgades äfven lemna pensioner åt alla dessa nya tjenste - 330
Den 12 Mars f. m. mans enkor och barn eller tjenstemännen sjelfve, då de blefve orkeslösa.
En annan fördel åtföljer fjerdingsmans-befattningens utgörande af folket, och på hvilken jag anhåller att få fästa R. o. Adis upmärksamhet.
Då folket meddelar handräckning åt den administrativa makten, deltager folket i administrationen såsom verkställare af samma makts beslut.
Skulle folket härifrån vara fritaget, och serskilte tjenstemän ända ned i den lägsta graden verkställa dessa administrativa maktens beslut, blefve följden otvifvclakligt den, att embetsmanna-korpsen slote sig mera inom sig sjelf, den skulle blifva mera begränsad från folket än den för närvaride är, och sådant vore icke lyckligt.
Då nu folket i sista hand verkställer Regeringens och administrationens föreskrifter, är detta nyttigt äfven för Regeringen och administrationen sjelfva, emedan man icke gerna meddelar en föreskrift, den folket kunde befaras vägra att verkställa.
Genom det förhållande, som nu äger rum, upkommer således en alltid nyttig vexelverkan emellan administrationen och folket, som skulle genom dess förändring uphöra.
Då jag nu öfvergår till frågan om fjerdingsmans-befattningens utsträckning till deri privilegierade jorden, får jag erinra, att en sådan utsträckning till privilegierad jord redan egt rum, nemi. vid 1828, 1829 och 1830 årens riksdag, då R.
St. beslutade, att vanliga frälsehemman skulle uti fjerdingsmans-bestyret deltaga.
Desse hemman hade ditintills varit derifrån befriade genom 9 § i R. o. Adis privilegier d. 16 Oktober 1723, hvars 8 § nu plägar anses för ett så stort palladium för R. o.
Ad.; hvaremot man icke fann någon fara vid ändringen af 9 § i samma privilegier, hvilken endast angår R. o. Adis landlbonde!-, om hvilkas rättigheter man var mindre mån.
Om samma eftergift nu gjordes i fråga om säterier, rå och rörssamt insockne frälsehemman, som vid 1830 års riksdag beviljades i afseende på vanliga frälsehemman, vore sådant högeligen välbetänkt.