Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ock sagdt, att tidningen skulle komma i missaktning hos allmänheten, om den blefve på det föreslagna sättet salarierad.
Men den skulle icke blifva salarierad på annat sätt än den redan är det.
Redan nu prenumereras på ett icke obetydligt antal exemplar af Posttidningen med statsmedel för embetsverkens räkning; och tidningen har dessutom ett direkt statsanslag af 10,000 rdr årligen, Den 28 Maj. 519 hvilket blef densamma gifvet för att prenumerationspriset skulle nedsättas från 16 rdr, som det förr var, till 12 rdr, som det nu är.
Efter hvad mig är sagdt, skall utgifvaren icke skördat någon nämnvärd vinst på detta anslag.
Någon sådan är icke heller nu åsyftad.
Man kan visserligen icke på förhand med säkerhet beräkna, huru detta skulle slå sig ut, men om jag icke fruktade, att trötta K. o. Ad. med siffror, skulle jag framlägga grunderna för den beräkning, som skett, och tror, att det då skulle medgifvas vara ådagalagdt, att ingen orimlig summa är begärd.
Då man föröfrigt vill bryta stafven öfver en tidning, derföre, att den är salarierad, synes det mig att man icke rätt gjort sig reda för, att man dermed bryter stafven öfver snart sagdt alla större tidningar.
Att utgifva en stor daglig tidning är ett ganska kostsamt företag, som ytterst sällan kan bekostas af en enda person, som derjemte har håg och förmåga att sjelf blifva tidningens redaktör.
Den förlägges derföre vanligen af ett bolag, och antingen detta bolag åsyftar att utbreda vissa politiska läror eller endast att förtjena penningar, så antager det en salarierad redaktör.
Denne kan icke heller ensam skrifva hela tidningen och hans medhjelpare lära icke göra det för intet.
De blifva derföre alla salarierade.
Icke heller kan jag finna, att det skulle ligga någonting vanhedrande i att skrifva mot betalning i en tidning, mera än att taga betalning för hvilket annat ärligt arbete som helst.
Det vanhederliga är, att mot eller utan betalning skrifva emot bättre vetande.
För att åstadkomma en god, politisk tidning är det nästan nödvändigt, att den icke blir ett uttryck af en enda tidningsskrifvares individuella åsigter, utan att den uttrycker flera politiskt bildade, i det väsentliga liktänkande mäns gemensamma uppfattning af de vigtigare samhällsfrågorna, eller med andra ord, att den representerar ett större eller mindre politiskt parti.
Men om nu hvarje politiskt parti bör hafva och behöfver sin egen organ inom pressen, så gör Regeringen det också, och hvarföre skulle det vara mera förhatligt, att den, som hyllar Regeringens åsigter, skrifver i dess organ, låt vara mot betalning, än att den, som omfattar ett politiskt parti, lemnar dess organ sitt biträde?
I ett land, sådant som England, der Regeringen anses nödvändigt skola vara ett uttryck af majoriteten inom representationen och landet, der kan Regeringen icke behöfva en särskild organ inom pressen, ty majoriteten kommer i alla fall aldrig att sakna sådana; men hos oss, der man ännu ställer det vackra anspråket på Regeringen, att den skall stå öfver partierna, kan Regeringen stundom väl behöfva ef, försvarsvapen äfven inom pressen. 320 Den 28 Maj.
Jag har sett
Frankrikes exempel framställas såsom föga uppmuntrande till efterföljd; men om pressförhållandena der äro tryckta, så ligger orsaken dertill icke i befintligheten af en officiel tidning, som kostnadsfritt utdelas, utan deruti, att der icke finnes tryckfrihet.
I åtskilliga andra länder, der Regeringen icke har någon politisk officiel tidning till sitt förfogande, understödjer den, mer eller mindre hemligt, någon enskild tidning, för att få sin talan inom pi-essen förd; och jag har hört förmenas, att detta skulle vara ett vida ändamåisenligare sätt att tillvägagå, än det nu föreslagna.
Det är möjligt, att detta kunde vara för Regeringen ännu fördelaktigare, ehuru slöjan, som skall dölja ett sådant förhållande emellan Regeringen och en tidning, sällan blir alldeles ogenomskinlig; men i alla händelser anser jag både i längden säkrare och Regexdngen värdigare, att. öppet erkänna det förhållande, hvari den står till sin organ inom pressen.
Det är också sagdt, att den spridning af Post-Tidningen, som åsyftas, icke skulle vinnas genom bifall till förslaget, enär kommunalstyrelsernas ordförande hvarken vore skyldiga att lemna ifrån sig tidningen eller ens skulle kunna tillhandahålla den åt alla kommunens medlemmar.
Ingen har väl heller föreställt sig, att tidningen på detta sätt skulle blifva läst af alla som kunna läsa.
Det vore redan mycket vunnet, om den blefve läst af åtminstone en person inom hvarje kommun, en person, som inom kommunen åtnjuter allmänt förtroende.
Det är att förmoda, att denna ofta skulle fästa vedei'börande medlemmars inom kommunen uppmärksamhet på sådana tillkännagifvanden, som angingo dem enskildt.
Men dessutom utgöra de vigtigare samhällsfrågorna ofta föremål för samtal och det behöfs blott att dervid en är närv:de, som eger upplysning och sakkunskap, för att hans uppfattningskall kunna meddela sig åt många, som ej lxemtat ur samma källa.
För öfrigt torde det icke vara så omöjligt, som man velat, förespegla, att åtminstone inom många kommuner både bereda en lokal och utfinna ett sätt, hvarpå tidningen kunde hållas tillgänglig för en del af kommunens medlemmar.
Att ordföranden icke skulle hafva rättighet att behålla tidningen uteslutande för s:g, synes mig uppenbart, då den icke lemnäs till honom såsom enskildt person.
I motiverna till den K.
Proposm är ock uttrycligen uttaladt, att kommunalstämman skulle ega att om tidningens tillhandahållande bestämma.
Min enda betänklighet vid denna sak har varit den af mig val insedda svåi-igheten att uppfylla de anspråk, som otvifvelaktigt komme att ställas på en tidning, som på Statens bekostnad åt allmänheten utdelades, och der - Den 28 Maj. 52! före har jag icke vågat tillstyrka saken annorlunda än såsom ett försök på ett år.
Anledningen, hvarföre jag tillstyrkt K.
M:t att göra denna framställning vid innev:de riksdag, har varit den, att, då representationsfrågan behandlades, talades här så mycket om huru den nya representationsformen skulle verka till konungamaktens försvagande, att, ehuru jag för min del icke delade dessa farhågor, jag ansett för min skyldighet att vara betänkt på alla möjliga medel att trygga konungamakten emot en sådan fara, om den verkligen skulle inställa sig.
Nu är pressen i vår tid en stor makt; och som det derföre måste ligga en icke obetydlig makt uti rättigheten att disponera en allmän läst tidning, så har jag desto mindre tvekat att söka bereda Regeringen delaktighet i denna makt, som jag icke kan inse detta vara förenadt med den ringaste våda, hvarken för folkets eller pressens frihet.
Jag har med en viss förvå ning hört den siste högtärade talaren yttra, att Posttidningen skulle komma i samma ställning hädanefter som hittills.
Vid genomläsandet af K. M:ts Propos. har jag kommit till en helt annan slutsats, och det har förefallit mig som om
Regeringen haft för afsigt att grunda en officiel tidning.
Det ganska betydliga anslag, som Regeringen äskat för ökande af Posttidningens redaktionskrafter och för utvidgning af dess format, tyckes nemligen antyda, att Regeringen velat af denna tidning göra något annat än hvad den för närv:de är.
Samme högtärade talare yttrade äfven, att det vore en fördel, om
Posttidningen erhölle större spridning än andra tidningar, emedan den då kunde rätta de vrängda framställningar, som af dessa sednare kunde göras.
Jag tror visserligen icke, att man liar skäl att befara, att vår nu v: de Regering skall låta vrängda framställningar komma sig till last, men, då det ligger inom möjlighetens område och exempel från andra länder finnas, att sådana blifvit af Regeringen gjorda, tror jag det icke vara rådligt. att lemna fältet öppet för Posttidningen ensam.
Exc. Hr Justitie-Stats-Ministern har vidare uppdragit en jemnförelse emellan de tidningar, som förläggas af stora bolag, och en salarierad tidning, och trott sig deraf hemta anledning, att hvarje tidning måste betjena ett visst intresse, men H.
Exc. har dervid förbisett, att en tidning, som bildas af ett bolag, vanligen representerar på förhand kända och bestämda åsigter, då deremot en officiel tidning måste representera Regeringens åsigter, hvilka icke kunna vara alltid desamma, utan vexla med regeringspersonalen.
Jag tror dessutom att ju mindre Regeringen inlåter sig i polemik, desto bättre är det.
Regeringen har numera genom den 522 Den 28 Maj. nya Ii.
O. tillfälle att hvarje år meddela sig med folkets valda representanter, och har dessutom hädanefter såsom hittills tillfälle att i Posttidningen införa behöfliga upplysningar.
Jag har föröfrigt icke förmärkt, att de större tidningarne någonsin förvägrat Regeringen att få införa meddelanden angående Regeringens åtgärder, utan det har tvertom visat sig, att sådana från den nuv:de populära Regeringen med stor begärlighet återgifvits till allmänheten.
På dessa skäl anhåller jag fortfarande om afslag å Utsk:ts hemställan i den föredragna punkten.
Jag befinner mig i en ganska egen ställning i så måtto, att jag till väsendtlig del instämmer i de åsigter, som af H. Exc. Just.-Stats-Ministern uttalats i denna fråga, och anser de af honom framställda principer fullt rigtiga, men likväl ej tror, att det åsyftade resixltatet kan vinnas genom ett bifall till K. M:ts Propos.
Jag har alltid föreställt mig, att det är af vigt för Regeringen att ega en officiel organ — icke af den beskaffenhet, som den nuv:de Posttidningen, hvilken är skäligen indifferent — utan en organ, i hvilken Regeringen framlägger ej blott nakna beslut, utan äfven motiverna för besluten, och dessa motiver så fullständigt utvecklade, att allmänheten erhåller full kännedom om det verkliga ändamålet med en regeringshandling.
Hvax-je statsutgift för en så beskaffad organ, i hvilken Regeringen framlägger sitt system, och hvilken skötes med erforderlig talent och af en redaktion med insigt i de mångartade grenarne af statsbestyren och förmåga af bevisande och populärt skrifsätt, kan jag således ej annat än tillstyrka.
Men — då jag erkänner detta, kan jag likväl ej gilla den utväg
Regeringen valt för att vinna det åsyftade ändamålet.
Det sämsta medel man kan välja för att få en skrift spridd är nemi. att skänka bort den; vi veta ju alla, att den massa broschyrer, som här under riksdagarne utdelas, ej läsas af femtedelen af riksdagsmännen.
Enda sättet är att sälja för godt pris.
Om derföre Regeringen, i stället för att begära anslag till Posttidningens bortskänkande till kommunalstämmornas Ordf., äskat medel till att för ett godt pris sprida en tidning, som redogjorde för Regeringens åsigter, skulle jag tillstyrkt ett sådant förslag.
Hufvudändamålet med K. Mits Propos. eller att till den stora massan kringsprida kännedom om Regeringens system — delgifvandet af officiella kungörelser är väl blott ett biskäl — skulle på sådant sätt vinnas, men ingalunda genom att skänka bort tidningen, hvilket endast vore att onödigt bortkasta penningar.
Då således Stats-Utsk:t i detta hänseende gjort sig alltför ljusa illusioner, måste jag yrka afslag å dess Den 28 Maj. 523 hemställan, dock, jag upprepar det, utan att derigenom på något sätt ogilla den tanke, som legat till grund för K.
Jag tror tvärtom, att den är fullt rigtig och att den förr eller sednare måste göra sig gällande.
Om den idé, som ligger till grund för ifrågav:de K.
Propos. är rigtig, kan jag omöjligen begripa, hvarför tillämpningen deraf skulle blifva origtig genom tidningens gratisutdelning till kommunalstyrelsernas ordförande.
Har icke hittills Posttidningén varit gratis utdelad till embetsverken på det sätt att de hafva haft rätt att prenumerera å densamma.
Jag tillstår, att jag icke kan fatta den siste värde talarens argumentation.
Han har medgifvit, att Regeringen bör hafva en organ, och att denna bör spridas för ett billigt pris, emedan det är den enda utvägen att få en tidning spridd.
Den värde talaren borde således vara nöjd med K.
M:ts Propos., ty, om den antoges, crhölle Regeringen en organ, som blefve spridd för billigt pris; men den värde talaren bar ansett sig böra uppträda mot K.
M:ts Propos., derföre att den afser kostnadsfri utdelning af tidningen till vissa myndigheter.
Det vore besynnerligt, om denna omständighet skulle kunna göra Regeringens idé rörande framställningen af sina åsigter origtig.
Jag tror tvertom, att efter den långa erfarenhet man har om tidningar af olika färger, man i allmänhet icke bryr sig om de s. k. ledande artiklarne, utan endast vill hafva faktiska uppgifter; jag har anledning att tro, det sådane skulle blifva mindre vanställde uti den ifrågav:de tidningen än uti en tilläfventyrs i ett samhällsfientligt intresse utkommande tidning, och jag kan icke annat än antaga, att den tidning, som skulle föra Regeringens talan, skulle uppträda och förfäkta samhäll snyttiga läror.
Man kan vara af olika åsigter med Regeringen i många frågor (jag har varit det sjelf), men jag kan icke finna annat än nyttigt, att Regeringen har en organ, hvari Regeringen kan framställa sina tankar.
Eller erkänna vi icke, att pressen i detta ögonblick är en sådan magt, att isynnerhet under det nya samhällsskick, hvari vi nu inträda, det vore omöjligt för Regeringen att bibehålla sin position, utan att stödja sig på den allmänna opinionens magt, och är det således icke rätt, att Regeringen har en organ, genom hvilken den meddelar sig med den allmänna opinionen?
Jag kan icke inse, i hvad mån tidningens ställning skulle förändras genom ifrågav:de anslag.
Om dess nuv:de anslag 10,000 rdr ökas med 35,000 rdr, kan väl derföre tidningens ställning förändras eller Regeringen anses pligtig att, såsom en reservant förmenat, uppträda i hvarje fråga?
Det är väl anledning att förmoda, att Regeringen hädanefter så - Den 28 Maj. sorn hittills kommer att meddela sina åsigter i sådana frågor, der Regeringen anser det vara af vigt att upplysa allmänheten om motiverna för sitt handlingssätt och vägleda allmänna opinion, men icke kan man med skäl antaga, att tidningen skall förändra den färg, som den nu har, och blifva en polemicerande tidning mera än nu.
Dessutom kunde man förvänta af en Regeringens organ, att dess språk skulle blifva densamma fullt värdigt, och det kunde äfven för pressen i allmänhet icke vara annat än nyttigt, att bland dess medlemmar funnes en, hos hvilken man kunde påräkna att finna ett sannt uttryck för de motiver, sorn ledt Regeringens åtgärder.
Om jag skulle hafva någon anmärkning att göra, vore det den, att det ifrågasatta anslaget är alldeles för litet.
Utgifterna för en tidning äro så enorma, att en summa af 50,000 rdr är jemförelsevis ganska obetydlig.
Tidningen borde hafva så stora tillgångar, att den kunde erbjuda hederliga honorarier åt talanger, som för den ville hvässa sina pennor, men, ehuru sådant är omöjligt med det föreslagna understödet, vill jag för min del icke afslå detsamma.
Om också Regeringen haft tillfälle att få sina åsigter framstälda i andra tidningar och detta skett utan snärtar, hänvisningar eller argumentationer nedanför, har orsaken dertill varit den, att Regeringens åsigter för det närv:de i allmänhet hafva hyllats af de organer inom pressen, hvilka fått mottaga dessa meddelanden, men om
Regeringen i en fråga blefve af olika mening med dem, som i allmänhet herrskade inom pressen, vore det väl icke att förvänta, att de öfriga tidningarne skulle intaga meddelanden derom från Regeringen, utan li. o. h. vägra det eller ock intaga dem med sådana snärtar, som skulle borttaga deras inverkan.
Alla de vådor, man velat se i detta förslag, kan jag icke inse.
Posttidningens ställning skulle blifva hädanefter densamma som hittills, och skilnaden skulle endast blifva, att den blefve kostnadsfritt utdelad till kommunalstyrelsernas ordförande.
Uttrycket »salarierad», som man så mycket användt, är endast en af dessa fraser, som man begagnar, då man vill gifva ett förhatligt namn åt en sak, som man icke vill.
Man kan då med lika skäl säga att tidningen hittills varit salarierad, ehuru den varit det klent med 10,000 rdr.
För öfrigt instämmer jag äfven i den princip, att i ett samhälle, der det konstitutionella styrelsesättet vunnit stadga, det icke kan vara annat än rätt och nyttigt att Regeringen eger en organ, hvaruti den kan framställa sina åsigter, På dessa skäl anhåller jag om bifall till Utsk:ts hemställan.
Den 28 Mej. 525 Hr
Jag har begärt ordet egentligen der före att Gr.
Sparre tyckes hafva missförstått hvad jag förut yttrat, i det han sökt försvara den princip, som jag alldeles icke motsatt mig, eller att Regeringen hör hafva en officiel organ.
Jag började mitt förra anförande med att förklara, att jag anser idén verkligen god, och i denna min åsigt fortfar jag, men, i samma mån som jag anser idén rigtig, anser jag ock, att den utväg, man valt, icke är lämplig.
Det är visserl. sannt, att icke någon skada skulle uppstå derigenom att
Posttidningen blefve kostnadsfritt utdelad till kommunerna, men jag förmodar, att, då man beviljar ett anslag af 45,000 rdr, man åsyftar, att dermed skall vinnas något nyttigt; att något nyttigt skulle kunna vinnas genom ifrågavarande förslag, betviflar jag.
Om Regerm hade föreslagit, att priset å Posttidningen skulle nedsättas till 10 rdr, skulle jag gerna gifvit min röst derför, ty då skulle tidningen hafva erhållit långt större spridning än den för närvarande har.
Jag har nemligen den erfarenheten, att det är det goda priset, som bereder tidningar god cirkulation, och vi hafva ganska bedröfliga exempel derpå, att detta förleder menniskan att prenumerera äfven på dåliga tidningar; hela skandalpressen har sin uppkomst i det goda priset.
Yi hafva här disputerat om frihandeln och yrkat på goda priser å de materiella varorna, men, såsom samhället nu är beskaffadt, synes man icke eftersträfva goda priser å de ideella produkterna.
Mitt skäl, hvarför jag fortfarande yrkar afslag å Utsk:ts hemställan, är det, att det föreslagna sättet för anordnandet af en officiell organ synes mig icke vara ändamålsenligt.
Upprigtigt måste jag bekänna, att det steg, Kongl. Maj:ts Regering tagit i denna fråga, har på det högsta förvånat och bedröfvat mig.
Jag kan visserligen fatta att en Regering, som, — oaktadt den efter bästa förmåga och af varm öfvertygelse söker fullgöra sin pligt — likväl icke är uppburen af opinionen och pressen, kan af sådant skäl finna nödvändigt att inom denna ega en tillgifven organ, genom hvilken den bör göra sig förstådd och värderad; men då den nuvarande Regerm icke kan beropa sig å ett sådant skäl, måste jag anse dess åtgärd falsk ur politisk synpunkt och ur tidsmomentets skick; ty om vi kasta en blick på denna Reger:s fordna och ännu fortfarande ställning till pressen, finna vi att ingen Reger, varit som den uppburen ända derhän, att så snart Regerm tagit initiativ i någon vigtig samhällsangelägenhet, jublet varit allmänt och högljudt långt innan ens detaljerna af hennes planer varit kända, och förtjusningen alltid stegrad vid hvarje 526
Den 28 Maj. nytt projekt af densamma.
Icke destomindre har, uti det Statsråds-protok., som finnes den K.
Proposrn i nu förevarande ämne bilagdt, blifvit såsom särdeles verkande bevekelsegrund för det äskade anslaget åberopad Lagberedningens underd. skrifvelse den 28 Okt. 1850, deruti, bland annat, följande märkeliga ord förekomma: »En tidning, som skall köpas, kan omöjligen bär i landet blifva så spridd, att den läses af mera än en ganska ringa del af landets befolkning.
Hvad den innehåller, får således icke, med något sken af sanning, sägas hafva kommit till den stora allmänhetens kännedom.»
För så vidt detta yttrande angår Lagberedningen, föranleder det till endast (len reflexion, att äfven den i öfrigt aktningsvärdaste korporation kan understundom i de abstrakta theoriernas rymder förirra sig ända derhän, att den går blind genom den tid och den verld, hvari den dock bordt lefva och verka med oförvillad och oförvirrad praktisk blick.
För så vidt åter yttrandet rörer den ännu högre myndighet, som detsamma åberopat, må med ej blott sken, utan äfven verklighet af sanning sägas, att denna myndighet härvid uttalat lika litet sanningskärlekens röst, som tacksamhetens.
Må i detta afseende fakta tala!
En tidning, som visserligen med begärlighet köpes och derföre blifvit här i landet så spridd, att dess prenumerantantal är vida större än hufvudstadens båda största dagliga tidningars tillsammanlagda, har med lif och själ hängifvit sig åt Regerms sak såsom dess trognaste bundsförvandt.
Man är så mycket mindre berättigad antaga, att detta lyckliga förhållande har sin grund i annat, än den innerligaste öfvertygelse, sedan man haft tillfälle bemärka att, ehuru fordom mellan denna Reger, och denna tidning förefanns en stor meningsskiljaktighet i en af samhällets vigtigaste lifsfrågor, tidningen likväl omsider tog till godo de skäl, Reger:n med landsfaderlig omsorg framlade, och derefter med denna, i fast förbund och enig vilja, gick hand i hand mot det mål, som var egnadt att bereda dét gemensamma fäderneslandets sanna väl och bästa.
Det ligger således stor makt deruppå, att en förening, under så lyckosamma omständigheter sluten och befästad, ej må för framtiden störas eller genom något missförstånd rubbas.
Emedlertid vill det synas, som skulle det steg, Reger:n nu tagit, vara egnadt att i detta hänseende ingifva någon farhåga, derest tvifvel derigenom skulle kunna uppstå, att det slutna förbundet, med afseende å dess äfven framtida varaktighet, varit uppriktigt menadt endast af ena kontrahenten, som derefter skulle — sannt eller falskt, rätt eller orätt — kunna anse sig reducerad till rolen af den utkramade citronen.
Den 28 Maj. 527 H.
Exc. Hr Just.-Statsministerns yttrande under debatten är betecknande.
Då lian nemi. till försvar för en salarierad tidning, som skall lemna politiska meddelanden och framställningar, säger att derigenom för öfrige tidningar bereddes den förmån, att, enär för framtiden från deras sida dylika meddelanden och framställningar derigenom blefve obehöflige, dessa tidningar i följd deraf kunde minska sitt format och dermed jemväl utgifningskostnaden, må man väl fråga: är detta den sanne vännens råd?!
Må man emedlertid val öfverväga den nuvarande positionen och dervid tillika eftersinna, om ej ett möjligen förestående steg från tvifvel och misstanka till öppen brytning kan varda kortare än det redan tagna — från varm hängifvenhet till tvifvelsmål, samt om följaktligen den, som skulle vilja i opinionen nedsätta Reger:n, .skulle dertill behöfva någon lämpligare utväg, än den hon sjelf valt till sitt befästande.
Då jag önskar Kongl. Maj:ts Reger, i fortfarande åtnjutande af det anseende och den aktning, hon sig förvärfvat, yrkar jag alltså afslag å Stats-Utsk:ts nu föreslagna hemställan, dervid jag tillika uttalar den innerliga förtröstan, att icke ringaste skymt af misstanka hos nationen må kunna uppstå derom, att Reger:n i denna fråga må synas handlat enligt premisser af Tartuffe och konklusion af Machiavell.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till det förev:de mom:t, dels återremiss deraf och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades talrika nej, blandade med ja, sedermera propos. på återremiss deraf, hvartill svarades nej, och slutligen propos. på afslag å mom:t, då svaren utföllo med talrika och starka ja, jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering begärts samt bifall till mom:t antagits såsom kontrapropos. vid voteringen, uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den som afslår Stats-Utsk:ts hemställan i mom:t a. af Utlåtit N:o 101, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. samma hemställan.» 528 Den 2 ’ Maj.
Nej — 26. moni. b. Frih.
Sedan R. o. Ad. nu afslagit Utsk:ts hemställan i mom:t a), får jag hemställa, att R. o. Ad. måtte fatta enahanda beslut ang:de mom:t b).
Ofverläggningen ansågs härmed slutad och mom:t afslogs.
Föredrogos och biföllos Lag-Utsk:ts den 23 och 26 dennes bordlagda Betänkm: N:o 55, i ani. af väckta motioner om ändring af lagens stadganden ang. borgen för annan mans gäld; oell N:o 56, i ani. af väckt motion om ett lagstadgande ang. belåning af varor, som af egaren blifvit under visst vilkor hos annan man eller allmän inrättning i förvar upplagda.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Lag-Utsk:ts den 23 och 26 dennes bordlagda Betänk.