Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En kopp starkt kaffe, som han beställer och dricker ur i korta, törstiga drag, har ingen annan påföljd än en ökad hjärtverksamhet och ökadt missnöje – hans inre kraft dåsar allt fortfarande, sträcker lättjefullt och domnande på sig, men vaknar ej till lif och verksamhet.
Då beställer han en half flaska starkt, svafvelgult Vesuvius-vin för att väcka sig – tvärt emot läkarnas föreskrifter och sitt eget hygieniska bättre vetande.
Han får den serverad nere i bambuskogen; på solsidan af den finns en soffa och ett bord, och där slår han sig ned med den vulkaniska drufvan, nyfiken på drycken och med klappande hjärta, likt ett barn som begår en oloflighet.
Han har icke hunnit dricka ur det första glaset innan det sjuder af lif inom honom.
Det första hans vaknande lifsandar göra är en kritisk repetition af morgonpromenaden och samtalet han haft med fru d’Ottange, och han blir förskräckt öfver det tydliga och starka inflytande hon har på hela hans person.
Och att hon begagnat sig af det är visst; – han nästan rodnar för sig själf, då han tänker på den öfverflyglande och beskyddande ton hon anslagit gent emot honom vid frukostbordet och vidhållit nästan hela deras samtal igenom.
Hvad berättigade henne därtill?
Var han icke en gammal man och familjefar, och huru kunde det falla henne in att använda uttryck såsom att han var rädd för henne?
Hade det ens varit skämt, så skulle det kunnat gå an, men nu hade det varit fullaste allvar.
Afslutningen, som deras samtal sedan fått, bevisade om någonting, att det icke fanns ett spår af skämt i hennes anfall på honom; – anfall, det var just uttrycket!
Ty om han än visat sig svag inför henne i den visserligen dumma och sentimentala och omotiverade tron att hon var hans vän, så berättigade det henne ingalunda att efteråt draga växel på hans sjuklighet och falla öfver honom med sitt öfvernaturlighetsmakeri och sin fingerade förmåga att läsa i hans karakter och ställa hans horoskop.
Det var bara djärft och hänsynslöst öfversitteri, ett behof att göra sig intressant, kosta hvad det ville, att utöfva inflytande och kanske fängsla honom – ja ... kanske bedåra honom!
Men – å andra sidan – hvad berättigade honom att döma henne så strängt?
Han är icke längre, det vill säga han har aldrig varit en Adonis, som sticker hjärtan i brand och retar damerna på sig endast genom att visa sig.
Den ruinerande förmågan hade aldrig varit hans, gud ske lof!
– Och det är narraktigt af honom att alls tänka något ditåt.
Han, en gammal sjukling, som redan gjort upp räkningen med lifvet, som har en sörjande, orolig hustru och stor familj – han skulle då plötsligen helt enkelt vara inblandad i en kärlekshistoria?
Det är bara en gammal narr, som kan ha dylika inbillningar!
Klercken skakar missaktande sina tankar ifrån sig och börjar läppja på sitt andra glas Vesuvius-vin.
Nej, det är något helt annat, som drifver henne att intressera sig för honom – men hvad?
Medan han söker efter orsakerna till hennes otvetydiga intresse, faller det honom in att han själf, trots att han är familjefar och sjukling och har en sörjande och orolig hustru, likafullt bjudit till sitt bästa för att från första stunden fängsla och behaga fru d’Ottange.
»Ja, det faller sig så naturligt för oss karlar,» säger han sig, »det sker så ofrivilligt – af naturdrift.»
»Javisst,» svarar hans förnuft, »men kvinnorna äro ju långt mera behagsjuka än männen, och det betyder föga för dem hvem som ger dem sin beundran, endast de få beundran.
Och som fru d’Ottange är både vacker och ganska ung ännu, är det ju naturligt att hon håller till godo med den lilla kärlekstribut han visat sig så färdig att gifva henne.
Fransyskorna äro ju icke kända för att afsky en smula galanteri.»
»Nå ja, där ha vi det,» gör Klercken sin slutsats, »en smula galanteri, en liten flirtation alltsammans.
Ingenting vidare, gud ske lof!»
Och återigen:
»Flirtation?
Dödskandidaten från Italien och San Salvatore i färd med ett banalt, litet, simpelt koketteri?
Det är ovärdigt, uselt, lågt – det är lifvets hån ännu vid randen af hans graf!»
I detsamma går det upp för honom hvilken sällsam och allvarlig prägel deras korta umgänge i alla fall haft.
Det banala och simpla koketteriet har dolt en underklang af något stort och dystert, och den underklangen bröt fram i fulltonig melodi i hennes ord i morse.
En simpel kokett talar icke om Kristus och Magdalena och förtviflans tårar och godhetens martyrskap.
Allra minst med en hänförelse, som ej ens i hans tviflande öron klingat falsk, och med ett uttryck af en så stor och behärskad sorg, att hans egen blifvit liten och betydelselös i bredd med den.
Nej, det är icke att bli klok på detta.
Och det allra märkvärdigaste är hans återkomna lifskraft, hans relativa lugn och tydliga förbättring efter sammanträffandet med fru d’Ottange.
Det är oförklarligt – alldeles oförklarligt!
Hennes mäktiga inflytande på honom är ett faktum, hvad mer, om han måste erkänna det och böja sig under det?
Det är ju hon, som gifvit honom lifvet igen – det står kanske därför i hennes makt att åter taga det af honom!
Vid denna följdriktiga, slående och klara tanke går det en plötslig rysning igenom honom, en rysning af isande köld, fast han sitter midt i solskenet och dricker hetsigt och glödande vin.
Han förekommer sig ett ögonblick alldeles främmande för sig själf, som en ny person med nya passioner och nya själsförmögenheter, dem han fruktar, emedan han aldrig förut lärt att räkna med dem.
Han är icke längre sin egen, han har förlorat sin förmåga att själf bestämma öfver sig, han är hypnotiserad, bergtagen, förhäxad – han är förlorad åt fru d’Ottange!
Han har icke ens vilja och stolthet nog att harmas åt den underordnade passiva rollen af att vara den bergtagne, han erkänner endast att det så förhåller sig, låter sina armar sjunka slappt nedåt och blir sittande en lång stund med stirrande blick.
Men så kommer han ihåg slutet af deras samtal och fru d’Ottange’s ord om döden, hvilka voro hans egna:
»Frukta aldrig döden!
Gör honom till din vän!»
Där är räddningen, där, och endast där!
Var han icke återigen i färd med att fly undan sin enda säkra och aldrig svikande vän?
Sökte han icke återigen skydd för den mäktige och dystra evighetens herre, som lofvat honom sin vänskap?
Var han icke rädd att genom en rask beslutsamhet förlora det lif, som den märkvärdiga fransyskan ånyo ingjutit i hans ådror – och var det icke därför han var så lamslagen och viljelös och utan handlingskraft?
Han störtade i sig resten af sitt vin i ett plötsligt anfall af harm.
Han känner att han nu står vid afgörandet, och han har två alternativ att välja: ett slafviskt, osjälfständigt lif under en kvinnas vilja eller en frimodig död för det, som han vet att är rätt och att är hans plikt.
Hvarför har han alls tvekat?
Är icke döden hans gamle vän och ledsagare, och har han icke tusen gånger försonat sig med tanken att bli dennes?
Har han icke förgäfves jagat undan dödens närhet under långa år – hvarför skulle han nu med ens börja den hemska flykten ånyo, sedan han ändtligen kommit till ett stort och öfverlägset lugnt beslut?
Den flykten skulle ju likafullt leda till hans slutliga gripande.
Nej, nu måste han vara man.
Han är modig i grunden, men hans vilja är så svag.
Hade hans lif hittills varit en vild hetsjakt undan döden – nu skulle hans flykt gälla lifvet, det lilla, usla, förödmjukande, fattiga lifvet, som ändå ingenting bättre kan skänka honom, än förmågan att se döden lugnt an.
Och den förmågan hade han ju redan – för längesedan.
Alltså – undan!
Han ser på sitt ur om det är möjligt för honom att ännu göra sig i ordning till snälltåget, som på aftonen flyger genom Lugano och vidare uppför alpklyftorna och borrar sig genom S:t Gotthardstunneln till Centraleuropa och norden.
Uret säger honom att det är för sent.
»Alltså i morgon bitti!
– Alltså i morgon bitti!» upprepar han för sig själf, som vore han rädd att hans beslut annars skall falla honom ur minnet.
Det fattade beslutet gör honom återigen lugn.
Han tänker på sin hustru och sitt hem och han blygs för sin tvekan nyss.
Att han ett ögonblick kunnat tveka i valet!
Att han alls kunnat sätta i fråga att gifva vika för lifvet!
Insåg han då inte att han skulle förlorat allting därigenom?
Han skulle främst brutit sitt så svårt tillkämpade stora paktum med döden, ty hade han stannat här för att låta sig bedåras och smekas af lifslöftena, skulle de gjort hela hans utståndna kamp med döden fruktlös.
Han hade då begått ett fult förräderi mot sin plikt, mot sin hustru och de sina, och det medvetandet skulle aldrig gifvit honom tillfredsställelsens och det rena hjärtats ro, som var det förnämsta villkoret för att lugnt kunna räcka döden sin hand.
Ty hans hustru ...!
Det tränger sig en värld af varma och erkännsamma tankar på honom.
Han vet förväl att hon ej utan stor uppoffring kunnat sända honom de summor hans sjukvård kräfde.
Han vet förväl att hon för hans skull umburit allt, ända till det nödvändigaste, för att sätta honom i stånd att förlänga sin hälsokur.
Och han vet att hon är föga van vid umbäranden, men att hon älskar honom med denna stora, enkla kärlek, som finner allting naturligt, när det gäller att offra sig.
Och så den andra ... fru d’Ottange!
Huru kunde han tänka sig att hon, som hyste samma stora tankar om döden som han själf, huru kunde han tänka sig att hon icke skulle upptäcka hans feghet, och det var ju fegheten hon föraktade allra mest!
Huru kunde han tänka sig att Maria Magdalena, som sökte efter en Kristus, för att gråta ut sin sorg och förtviflan vid hans fötter, huru kunde han tänka sig att hon skulle bibehålla sin heliga rörelse, när hon såg i honom endast karrikatyrens karrikatyr af den milde och store dödsföraktaren?
Och skulle icke just hans stoiska mod att lämna henne vara nyckeln till hennes kärlek, om han en gång efterträdde den ...?
Det har blifvit sent och solen är i nedgående, utan att
Klerckens modiga tankar förlora något af sin kraft.
Han sitter kvar i det rödglödande aftonsolskenet, hans vinflaska är tom, men hans själ har fått vingar och seglar segrande genom klara rymder, dit vinets ande burit den.
Han finns knappast till längre i soffan där han sitter, ty den bär endast en hopsjunken, krokryggig gestalt med ett fåradt och blekt ansikte, medan hela hans viljekraft och fantasi svingat upp till de fågelperspektiv, där de höra hemma och där de se världen i dess rätta ljus, ohindrade af de små omgifningarnas småsinta gränser.
När klockan i pensionen ringer till dinern, far han upp och ser sig obehagligt öfverraskad omkring.
Han har med stor tydlighet inbillat sig att han redan tagit det afgörande steget, att han redan rest mot norden och plikten, och att Lugano och pension Bellevue äro långt bakom honom.
Han har genomgått alla facer af sin beslutsamhet, han har sagt farväl till fru d’Ottange och uppburit hennes strålande tack för sitt mod, och han var just på väg att träda in öfver hemmets tröskel för att omfamna sin hustru och sina barn ...
Nu ser han att allt det svåra ännu återstår att göra en andra gång, han sjunker nästan ihop för den upptäckten, men snart får hans öga glans igen – det är fantasien och viljekraften som återvända från sin himmelsfärd.
Men det tycks som om de hämtat med sig något af fjällörnens spänstighet, ty han reser sig vigt som en ung gosse, stryker sig öfver pannan och går med säkra, energiska steg öfver gårdsplanen till terrassen.
Där möter han pensionsföreståndarinnan och ber henne om sin räkning ännu i kväll.
Han är besluten att resa i morgon bitti, säger han.
Vid dinern ser han igen fru d’Ottange, som hälsar på honom med ett litet löje af hemligt förstånd, men han förblir stel och allvarlig utan att kunna förmå sig att besvara det.
Hon ser förvånad och envist på honom en stund, men han undviker hennes blickar med ett så tydligt uttryck af lidande, att hon hör upp med sin uppmärksamhet och börjar i stället ett forceradt glädtigt samtal med sina grannar.
Dinern förefaller Klercken ofantligt lång.
Han brinner af otålighet att genast få gå upp på sitt rum och ställa sina saker i ordning för afresan.
Så snart han fått sig en bit af steken, gör han sin ursäkt, skjuter sin stol från bordet och lämnar bordssällskapet med en bugning, hvilken han riktar specielt till fru d’Ottange.
Hon svarar på den med stora, undrande ögon och en frågande nickning, som betyder: hvad tänker ni nu göra för dårskaper igen, min stackars vän?
När Klercken kommit upp på sitt rum, tager han ifrigt ihop med sin kappsäck och gör den i ordning på en half timme.
Sedan ringer han på uppasserskan och ger henne order om att bli väckt i god tid följande morgon för att hinna med morgonsnälltåget norrut.
När det är gjordt, faller han trött ihop i sin länstol.
Det är som om han uträttat ett arbete så kolossalt, att han aldrig i lifvet ännu gjort motstycket.
Han kan icke låta bli att beundra sig för det, fast han godt vet att en annan skulle finna hela hans hjältedat mycket obetydlig, icke större än den, som första bästa skoborstare på ett hotell kan utföra på hälften kortare tid.
Men ingen annan kunde heller uppskatta den yttring af samlad viljekraft, som representerades af hvarje småsak, hvilken nu fanns på sin plats i hans nötta koffert, där den låg vidöppen och gapande midt i rummet.
Med händerna i kors om nacken lutar sig
Klercken bakut i sin länstol och känner sig som segrare i sina stora, tysta strider, en dubbelt ädel segrare, emedan inga triumferande fanfarer förkunna hans triumf för den stojande hopen i gator och gränder.
Men han kan i alla fall icke rätt njuta sin seger, han är för trött, för tillintetgjord af den.
En sådan seger till, och det är ute med honom!
Pyrrhus!
Det knackar bullersamt på hans dörr, och han far skrämd upp.
Ingen kommer.
»Stig in!» ropar han högre.
»Hvem är det?
Hvad vill man mig?»
Klercken blir ett ögonblick hemsk till mods, och det far genom hans öfverretade hjärna en otydlig fruktan för andeknackningar och spökerier.
»Hvarför stiger man inte in?» ropar han.
»För att vi skola få er ut!» svarar fru d’Ottange’s röst.
Alltså hon!
– Pyrrhus!
Klercken reser sig med möda ur sin stol, går fram till dörren och öppnar den.
Ute i den upplysta korridoren står fru d’Ottange, vackrare än någonsin, med ett själfmedvetet drag af beslutsamhet och med ögonen strålande af lefnadslust och ungdom.
Det slår Klercken att uttrycket i hennes ansikte är mycket forceradt och att hennes nerver arbeta att hålla det uppe.
»Jo, jag har hört,» säger hon onaturligt gladt, »att ni verkligen skall resa i morgon, men det är ändå för starkt att ni inte ens ämnar taga farväl af edra vänner och bekanta, tycker jag.»
»Förlåt!
Det har varit min afsikt att komma ned och göra det, men jag är ännu inte riktigt färdig, och dessutom träffar jag ju allihop i morgon vid frukostbordet, eller huru?»
»Det kan ni alls inte vara viss på.
Och så är det ju förfärligt oartigt mot oss ...»
»Jag trodde ni inte skulle fästa er så mycket vid en liten oartighet, fru d’Ottange – dessutom är ju oartigheten mot er ännu inte begången, vet jag.»
»Nå ja, så kom ner nu genast och reparera försummelsen!»
»Jag är omöjlig för sällskap i afton,» säger Klercken trött med en liten biton af retlighet, »och jag har ju egentligen ingen annan än er, som jag är skyldig uppmärksamhet.»
Vi ha arrangerat musik och sällskapsspel för att fira ert afsked.
Kom genast, för det går inte an här i huset att jag knackar på er dörr och sedan blir kvar i diskussion med er så godt som inne i ert rum.»
»Nej, därför skulle ni gå –!
Jag tackar er för er vänlighet nu och tager farväl af er i morgon!»
»Ni är mycket illa uppfostrad och tycks just inte vara mån om att lämna det angenämaste intryck efter er!» brusar hon upp, slår sin schal omkring axlarna med en stolt spansk toreadorgest och är borta innan Klercken hinner svara.
Han drager dörren långsamt igen och blir stående med handen på dörrvredet, ur stånd att besluta sig för det ena eller det andra.
En timmes yttermera samvaro med henne växer i hans upphetsade inbillning till en fara, som kan bringa alla hans beslut om intet.
Nästa ögonblick inser han åter det öfverdrifna och löjliga i sina farhågor.
När allt kommer omkring har han förföljelsemani, och den tillämpar han naturligtvis – likt alla andra galna – just på dem, som vilja honom allra bäst.
Han är en ohjälplig narr.
Om fem minuter träder han in i den vackra, upplysta salongen, där man gör musik, och han blir mottagen med skämtsamma ovationer.
Musikanten slår an en fanfar, men han förefaller sig vara en mycket tungsint och tragisk narrkonung på en maskerad, hvilken i papperskrona och bjällror öppnar kortegen för Colombine och Pierrot.
Han gör icke heller något vidare af sin roll, bugar sig stelt, ler motvilligt och bjuder förgäfves till att uttrycka fägnad öfver uppmärksamheten.
Ändtligen förlorar man tron på möjligheten att få honom i bättre och uppsluppnare lynne, han är icke längre medelpunkten för uppmärksamheten, och fru d’Ottange lägger beslag på honom, letar upp en vrå, där de kunna vara ostörda, och befaller honom med blick och åtbörder att taga plats nära henne.
Så utspinner sig följande samtal mellan dem, medan musiken fortgår och hindrar deras ord att höras af andra:
»Ni är den besynnerligaste människa jag sett,» säger fru d’Ottange och ser forskande på Klercken.
»Ja, jag är ju nervpatient och har mina infall och mina tankar för mig.»
»Alldeles som jag – men ni måtte vara det i ändå högre grad, eller också har ni inte något förtroende till mig, då ni inte ens vill begagna er af den lifliga sympati jag känt och känner för er.»
»Huru skall jag begagna den?
Jag förstår inte ...»
»Det är väl det enklaste.
Vi gå här sedan en vecka och spela hemlighetsfulla i stället för att tala ett ärligt ord, så vi visste hvar vi sätta våra fötter, när vi gifva oss i färd med hvarandra.
Men ni föredrager att vara en gåta, och då är ingenting lättare för mig än att inslå samma sätt ...»
»Förlåt, fru d’Ottange – men ni gör mig orätt!
Jag är en långt större gåta för mig själf, än ni det tror.
Jag är en gåta för läkarne, för min hustru, för mig själf, för hela världen, och det är min olycka.»
»Er hustru?» säger fru d’Ottange långdraget förvånadt och med en besynnerlig, stel blick.
»Ni är då gift?»
»Javisst, har jag inte sagt er det förut?»
»Nej, det har ni visst inte gjort –»
»Kan det vara möjligt?
Det beror på att vi inte råkat beröra mina förhållanden i våra samtal.
Jag har alls inte haft för afsikt att dölja det.»
»Jag vill naturligtvis tro er, men det förefaller mig i alla fall besynnerligt –»
Jag vet ju å min sida inte heller om ni är änka eller frånskild eller om ni kanske lefver i bästa förstånd med er man, och jag finner det inte alls besynnerligt.»
»Ja, ja – men i alla fall ...»
»I alla fall?
»I alla fall hade jag trott att ni var ogift –»
»Emedan ni föreföll mig så ensam och olycklig, och så har ni något af ungkarl i hela ert väsen ...»
»Nej, säger ni det?
Det skulle min hustru just bli glad öfver att höra!
Och likafullt har jag både hustru, som sagdt, och fyra barn ...»
»Jaså, också familj ...?»
»Det är alldeles som om ni blef bedragen af mina familjeförhållanden, fru d’Ottange?»
»Nej – bedragen ... det kan jag numera aldrig bli, men jag förundrar mig öfver mig själf, som inte tidigare gissat till rätta sammanhanget – – – »
»Rätta sammanhanget!
Det är igen alldeles som om ni tyckt att jag gått omkring och dolt det för er?»
»Nej ... nej ... inte just det ...
Men mitt uppförande måtte komma att framstå för er i en litet egendomlig dager, beroende på att jag ingenting visste om edra familjeförhållanden ...»
»Huru kan det falla er in?»
»Jag vet ju inte i hvilken grad ni är gift, och huru sträng er uppfattning är ...
ni nordbor ...»
»Bästa fru d’Ottange, får jag försäkra er,» afbryter henne Klercken varmt och fattar hennes hand med ifver, »jag är er djupt tacksam för er bevisade vänskap, och jag kan aldrig glömma den.
Det är jag, som genom mitt besynnerliga uppförande ...»
»Se så, tyst!» säger fru d’Ottange.
»Vi skola spara alla förklaringar.
Det finns saker, som man likafullt ej förklarar bort.
Och till dem hör vår sympati – vår fria sympati, om ni så vill ...
Ni har kanske äfven utöfvat ett inflytande på mig, som inte är mycket mindre än mitt på er ...
Ni är mig ingen tack skyldig – tvärtom!»
Det blir en liten talande paus.
Musiken har tystnat, och Klercken håller ännu fru d’Ottange’s fylliga hand i sin såsom af en tyst öfverenskommelse.
Det förefaller honom som om den strålade ut åt honom en hemlig, lifgifvande, stärkande kraft eller värme, alldeles likt det han erfor första gången han såg henne.
Det är omöjligt för honom att släppa handen och han blir sittande tyst, omfattande den med hela sin själ, ett rof för tusen fantastiska, skiftande, angenäma och djupsinniga reflexioner.
Hon drager den ej undan, innan en af sällskapet närmar sig.
Då lutar hon sig hastigt tätt till Klercken och hviskar upprörd honom i örat:
»Det finns naturer, som ofrivilligt och ödesdigert dragas till hvarandra.
Det naturliga och öfvernaturliga gå hand i hand i dylika fall.
Och har jag haft undergörande kraft på er, såsom ni sagt, så glöm inte att den kraften verkar endast så länge vår sympati varar!
Glöm det inte!
Det är en bepröfvad kvinna, som säger er det, och som varit med om underligare ting förut.»
Tio minuter därpå åtskildes man och gick till ro.
Efter en helt och hållet sömnlös natt, trots kloraldoserna, som Klercken nu ansett sig hafva fulla skäl att taga, ser han rummet ljusna på morgonen, hör det första fågelkvittret, slår upp persiennerna och öppnar fönstret, så att en våg af ljus och frisk doft slår in i rummet, ända fram till bädden i den andra ändan, där han med händerna om sin heta panna grubblat och grubblat natten ut och grubblar fortsättningsvis öfver lifvets och kärlekens underliga gåta, utan att bli ett uns klokare på den.
I midnattsmörkret hade hans fantasi tagit en vild fart, han ställde upp stora, klara system för kärlekens och det mänskliga lifvets teori, han lurade ut af lifvet dess innersta hemligheter och betogs för en stund af en stolt och stark visshet att han nu funnit sanningen, den enda, stora sanningen, som tusende grubblare sökt före honom, men som ingen funnit.
Han var ensam, alldeles ensam om den, han hade öfverrumplat kärleken på bar gärning, medan den dref sitt mystiska spel inom honom, och han jublade upp ett ögonblick öfver att besitta lifvets stora hemlighet.
Den hade själfmant kommit och skänkt sig åt honom, emedan han lidit så djupt och slutligen segrat.
Han var alldeles nära att kunna sammanfatta sin stora, epokgörande teori i några klara, sammanträngda satser, begripliga för en hvar, då plötsligen hans hjärna klickade, gick i baklås, emedan han ansträngt den för mycket, och den stora, eviga sanningen försvann som en rök, hvirflade upp i natten omkring honom och förblef borta.
Han låg länge stilla, helt och hållet förkrossad af sin omätliga förlust, så förkrossad att han icke ens kunde sörja öfver den.
Tills hans tankar ånyo klarnade och af fragmenten började föra upp en ny teori, hvilken dock blef mycket sämre än den första.
Så fortgick det i oafbruten växling tills dagen grydde.
Kloralen fick ingen makt öfver de tumlande, grubblande, genomträngande och skarpa tankarna.
När den kyliga luftvågen kommer med morgonens dofter till hans sönderbråkade feberbädd, har han likväl ett resultat af nattens grubbel:
Fru d’Ottange är en impulsiv, okritisk kvinna, som låtit förleda sig af det mystiska i kärleken att tro på dess öfvernaturliga inflytande.
Det finns ingenting öfvernaturligt i hennes inflytande på honom.
Det är en gammal känd sak att kärleken kan gjuta nytt lif i en domnande kropp, och det är det, och endast det, som förklarar hela hennes oförklarliga inflytande på honom.
Den friska luftvågen lägger som en kall kompress på hans hjärna, tankarna förlora sin skärpa, sprättas upp i sömmarna, flyga hit och dit utan logik och sammanhang, en välgörande trötthet smyger sig ändtligen öfver honom, och han förlorar medvetandet, men ännu i det sista hör han gladt fågelkvitter och känner doft af barr och fuktig mull.
Det knackar på hans dörr om några timmar, det är uppasserskan, och nu skall han upp för att hinna till bantåget.
Trots sin stora trötthet besitter han en vilja, som fungerar och är samlad.
Han skänker endast en flyktig minut åt hågkomsten af nattens grubbel, klär sig energiskt, packar in sina sista lösa tillhörigheter och är alldeles färdig till afresa på mindre än en half timme.