Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På samma sätt finnes för enskilta personligheter vissa så oföränderliga och bestående typer att de med skäl kunna kallas stereotyper.
Hvem har väl t. ex. sett en förläst magister eller en fattig poet tecknad på mera än ett sätt?
Olyckligtvis börja dessa intressanta typer att försvinna, om ej ur romanens, åtminstone ur verklighetens verld:
»man förläser sig ej mera, det bruktes blott i fordna dar», och sånggudinnornas dyrkare blifva med hvarje år allt färre till antalet.
I stället för samlade dikter annonseras numera endast samlade smärre berättelser eller dylikt: poesien börjar gifva rum för prosan.
Man har emellertid skäl att hoppas det »den fattige poeten» snart skall ersättas af en ny typ:
»den fattige novellisten».
För knappa tvänne månader sedan fanns dock ännu en fattig poet af den gamla skolan.
Han hette Arvid Sylvén.
En eftermiddag satt han och skref ... naturligtvis i en vindskammare och med ett glas vatten bredvid sig.
Till hans skam måste dock erkännas att ingen »tvåskillingsdank», instucken i halsen på en tom, sprucken butelj, stod på det rankiga skrifbordet.
Men detta torde dock kunna förklaras deraf att det ännu var full dager, och – hvad mera är – att ej ett enda ljus fanns i Sylvéns våld.
Den ovanliga lyxen af åtskilliga böcker rent skrifpapper och flera oskurna skrifpennor torde likaledes förefalla oförklarlig, om ej mannen varit extraordinarie i tre eller fyra verk och således hade tillgång att gratis förskaffa sig dessa för honom nödvändiga materialier.
I detta ögonblick tycktes hans skaldeådra hafva försinat, han tuggar på pennan och börjar oroligt titta emot taket.
Han håller på med ett brinnande ode till en diktad älskarinna om kyssar, om möten i ensliga, månbelysta lunder, om vällustiga tête-à-têter vid bord lastade med läckra frukter och ädla, glödande viner.
Den olycklige måste alltför mycket anlita fantasien.
Hvad kan han veta om kyssar och vin?
Han skjuter otåligt undan det erotiska poemet, fattar ett rent blad och börjar skrifva en lofsång öfver friheten: han talar om barrikader, om upplysning, om kullstjelpta troner, om menniskans rättigheter, om ...
Det bultar på dörren ...
Kanhända ett bysättningsutslag ...
Farväl med friheten!
Men nej, det var icke så farligt.
Den inträdande var en ung modernt klädd man med fadda drag och ett sjelfkärt leende kring sina läppar.
– God dag, kära Sylvén! sade han och slog sig helt förnämt ned i den enda lediga stolen, hvilken värden lemnade för att sätta sig på kanten af sin säng.
– Välkommen! sade
Sylvén och såg sig förlägen omkring i det torftiga rummet.
Det syntes påtagligen att gästen icke var någon af de mera hvardagliga.
– Du undrar väl hvad som förmått mig att så här oombedd göra min första visit hemma hos dig.
– Jag kan ej neka det, bror Vadell!
– Du skall få höra.
Jag kom först för att fråga om du ville gå ut och taga en sexa med mig, och för det andra ... men det skola vi spara till efter sexan.
– När sexan således är en conditio sine qua non för att att jag skall få veta hufvudanledningen till ditt besök, måste jag naturligtvis antaga den och tacka dig.
Vår poet utbytte verkligen nattrocken mot en bonjur, fattade hatt och handskar och begaf sig under vännens ledning till Djurgården.
Sedan herrar Vadell och Sylvén kommit botten att synas på ett halft tjog små asietter och vederbörligen expedierat supen, halfvan och tersen, dertill förtärt en eller annan portion varm mat och tömt ett par halfbuteljer bayerskt öl, hvilket allt hörer till en någorlunda välbeställd sexa, lutade sig Vadell baklänges för att intaga en beqväm och för matsmältningen tjenlig position, och yttrade:
– Vi komma nu till andra anledningen för mitt besök.
Sylvén spände upp ögon och öron.
– Du måtte ha märkt att en stor förändring genomgått hela mitt väsende, fortfor Vadell.
Sylvén böjde hufvudet jakande.
Han tänkte på vännens frikostighet med sexan.
– Vet du skälet?
– Jag är kär ...
– Det tänkte jag var ditt vanliga tillstånd.
– Ja, men nu är jag allvarsamt kär, det vill säga kär i ett fruntimmer, med hvilket jag skulle önska gifta mig.
– Nåväl, hvad kan jag göra dervid?
Ehuru jag har temligen stor framgång hos könet, är jag dock ingen musernas gunstling.
Olyckan vill att min sköna är poetiskt stämd, och som det i öfvermorgon är hennes födelsedag ...
– ... önskar du att jag skall hjelpa dig med några verser.
– Och i hvilken genre skola de vara?
– En kärleksförklaring, likväl något beslöjad.
– Du bör dock gifva mig några upplysningar om föremålet.
– Hon är blondin och heter Elise.
Mera behöfver du troligtvis ej veta.
– Nej, det är nog.
Jag skall försöka att göra det bästa.
– När kan du få dem färdiga?
– Jag skall skicka dem till dig i morgon.
Vid tillfälle kan du räkna på återtjenst.
De båda unga männen skildes åt för att gå hem och sofva den sömn, som endast ett godt samvete och en rundlig sexa kan skänka.
Vadell hade ordentligt erhållit de begärda verserna, tillika med ett bref ifrån Sylvén, och hade behörigen aflemnat dem hos föremålet för sin kärlek, sedan han dock förut kopierat dem med sin vackraste stil på doftande, rosenfärgadt silkespapper.
Ett par minuter sedan Vadell aflägsnat sig, hade fru Elise P. ännu icke läst det papper, han lemnat henne.
Drömmande satt hon i en sjelfsvåldig, men intagande ställning uppkrupen i soffan, under det hennes vackra ögon med ett temligen likgiltigt uttryck voro fästade på det rosenfärgade papperet, som låg på ett litet sybord bredvid henne.
– Jag skall väl ändå se hvad han skrifver, sade fru Elise, i det hon vårdslöst, nästan med motvilja vek upp det hopvikta bladet.
Säkert, tillade hon, är detta lika tråkigt som han sjelf.
Fru Elise tycktes dock hafva misstagit sig i detta förhastade omdöme, åtminstone att dömma af den allt mer och mer tydliga förvåning, ja, rörelse, som målades i hennes ansigte under läsningen.
– Huru, tänkte hon, i det hon lade papperet tillbaka, är det väl möjligt att den fadde, egenkäre Vadell skulle hafva skrifvit dessa på en gång blyga och dock glödande verser ...
Han, hvars tal vanligen består af utslitna, intetsägande fraser, skulle hafva funnit dessa ord, så tjenliga att röra en qvinnas hjerta?
Hon kastade i detsamma sina blickar på den stol, hvilken Vadell nyss hade lemnat.
På golfvet helt nära foten af den låg ett papper, hopviket och skrynkladt.
Med all nyfikenhetens häftighet sprang
Elise upp och fann ett bref till Vadell och ett annat deri liggande papper, der med en vacker, men för Elise obekant handstil samma verser funnos skrifna som hon nyss läst.
Brefvet till Vadell var af följande lydelse:
»Kära bror!
Härmed skickar jag dig de begärda verserna.
Jag hoppas att den, till hvilken du ärnar dem, skall blifva nöjd med dem, ehuru de, i anseende till de sparsamma upplysningar, du gaf mig om föremålet, måhända äro något sväfvande och obestämda.
Jag kan ju omöjligen känna din flammas lynne, och det hade dock varit nödvändigt för att lyckas fullkomligt.
Men nog derom.
Om du kan, så låna mig 50 rdr bko!
Jag fruktar oupphörligt ett utslag på denna summa.
Vännen Sylvén.»
– Sylvén? upprepade fru Elise, såsom det tycktes föga förvånad öfver detta bref, hvilket den olycklige Vadell troligtvis tappat och sålunda gifvit förklaringen till huru han kunnat framlemna poemet såsom sitt verk.
– Sylvén, upprepade hon tankfullt ännu en gång, skulle det väl vara min kusin ... det är ej otroligt ...
Jag får taga reda på det ...
Det är oförsvarligt af mig att så der totalt ha glömt bort honom ...
Han tycks vara fattig.
Under dessa fragmentariska reflexioner hade den unga enkan dragit ut en låda ur bordet och letade der ifrigt bland ett helt kaos af visitkort.
Slutligen fann hon hvad hon sökte.
Det var ett litet enkelt kort, på hvilket poeten egenhändigt tecknat sitt namn.
Han hade ej haft råd att låta gravera det.
Sylvén, som egentligen ej var fru Elises kusin, utan blott styfson till en af hennes farbröder, hade som yngling ofta träffat henne, men under hennes korta giftermål, då hon vistats på sin mans landtegendom, förlorat henne ur sigte.
Då hon för ett år sedan flyttat till Stockholm, hade han förgäfves sökt henne ett par gånger och af fruktan att hans visiter kunde vara oangenäma upphört med dem.
– Det är verkligen han, yttrade fru P., sedan hon jemfört stilarne.
Jag måste träffa honom och söka göra något för honom.
Emellertid skall jag först afskeda den efterhängsne Vadell.
Tidigt på morgonen följande dagen erhöll Sylvén ett bref, hvilket innehöll fyra sedlar, hvardera å 25 rdr, utan något upplysande.
Stilen på utanskriften var tydligen förställd, och städerskan visste blott att »en främmande jungfru» varit der med brefvet.
– Det kan väl knappast vara Vadell, tänkte Sylvén.
Hvad skulle väl ett dylikt hemlighetsmakeri gagna honom!
I detsamma inträdde den olycklige älskaren med ett uttryck af stor förargelse i sina föga intagande drag.
– Har du skickat mig några penningar? frågade Sylvén.
– Nej, min själ!
Hur kan du inbilla dig att jag kan umbära 50 banko, särdeles efter hvad som händt.
– Och hvad har då händt?
– Att Elise upptäckt det jag ej var författaren till de der verserna jag lemnade henne.
– Huru är det möjligt?
– Jag måtte med näsduken hafva dragit upp ditt fördömda bref, som jag erinrar mig att jag stoppat i frackfickan.
– Och hon har läst det?
– Ja, och återskickat det tillika med en biljett, i hvilken hon ber mig söka en annan sångmö.
– Och mina verser?
– Dem måtte jag ha förlagt, efter hon ej skickade mig dem.
Hvad skulle hon väl ha för intresse att behålla dem.
Snarare brefvet då ...
Ack, det fördömda brefvet!
Men jag vill ej tänka på det.
Till något annat.
Du finner att jag ej nu kan hjelpa dig med lån.
Det hade varit olika, om jag kunnat hoppas ett rikt gifte.
Det var tydligt att Vadell ej kunde vara den som sändt penningarne, ty utom det att han hade en ganska måttlig förmögenhet, var han ingalunda den som sökte öfva välgörenhet i så stor skala, allra minst i tysthet.
Med undersökandet af denna fråga sysselsatte sig dock Sylvén ej särdeles länge.
I stället skyndade han sig ut i staden, betalade sin mest trängande skuld och gjorde några andra nödvändiga utgifter.
Vid hemkomsten väntades han af ett nytt bref, denna gång dock framlemnadt af en betjent.
»Min bästa kusin!
Huru har ni kunnat vara nog oartig att så der alldeles förgäta mig?
Icke måtte ni väl anse er hafva fullgjort allan rättfärdighet genom aflemnandet af tvänne visitkort, det vore verkligen alltför knapphändigt.
Men jag väntar att ni med det snaraste infinner er sjelf för att personligen afbedja er oartighet mot er kusin
Elise P.»
Med en viss känsla af välbehag betraktade Sylvén den lilla biljetten, hvilken han dock tillskref endast en nyck af sin älskvärda kusin, enär han ingalunda kunde ana att hon var identisk med Vadells flamma.
Nära ett år hade förflutit sedan Sylvén aflagt sin första visit hos fru Elise.
Denna hade under tiden gjort sin slägting flera betydliga tjenster, utan att denne med säkerhet visste hvarifrån de förskrefvo sig.
Men genom flera lönande uppdrag hade hans ekonomi märkbart förbättrat sig, och han behöfde ej vidare frukta att få sina frihetsånger afbrutna af förfärande bultningar på dörren.
Han besökte ofta sin kusin, och ett förtroligt förhållande hade inträdt mellan dem, utan att dock några ord om ömmare känslor blifvit uttalade.
Och ändå skulle en erfarnare menniskokännare än den unge poeten i fru Elise’s uppförande hafva märkt det hon ej hyste någon motvilja mot en förklaring.
Blyg såsom
Sylvén var, vågade han dock ej tro att den vackra och rika enkan besvarade hans känslor, och han åtnöjde sig anspråkslöst med sin egenskap af vän och – kusin.
Så kom Elises födelsedag.
De båda älskande sutto ensamma i hennes kabinett.
Samtalet hade vändt sig på poesi.
– Äfven ni är ju poet? sade Elise.
– Fordom skref jag ibland, men ej numera.
– Det är då ej ni som sändt mig dessa verser? sade den unga enkan, i det hon framtog Sylvéns poem, som hon i ett år förvarat.
Sylvén mottog papperet förvånad och kastade en hastig blick derpå.
Då han igenkände de verser, han en gång lemnat Vadell, begrep han att dennes Elise var hans kusin.
En mängd olikartade känslor trängde sig på honom, och utan att svara sänkte han ögonen mot golfvet.
– Jo, Elise, sade han i det han fattade hennes hand och tryckte en eldig kyss på den, jo, det är jag som författat dem.
Och, tillade han hviskande, om jag ej för ett år sedan skrifvit dem till dig för en annan, så skulle jag i dag hafva gjort det i eget namn.
Det behöfves väl knappast tilläggas att Sylvén nu sedan ett par månader kallar den vackra Elise för sin hustru.
Men hvad som måhända är mera besynnerligt är det, att han för närvarande är sysselsatt med en novell och deremot alldeles öfvergifvit sånggudinnorna.
Skälet är icke bekant.
DEN TURKISKA AMBASSADÖREN.
Ett pensions-äfventyr.
Vi befinna oss i ett lektionsrum i fru Stieglers uppfostringsanstalt för unga flickor.
På en upphöjd länstol sitter fru Stiegler sjelf, ett ståtligt fruntimmer genom sin vördnadsbjudande fyllighet och sina majestätiska åtbörder.
Hon är sysselsatt med att bevaka sju eller åtta unga flickor, hvilka hålla på med dels att, mer eller mindre lyckadt, kopiera diverse etyder med små kojor, hundar, träd och vallgossar, dels att läsa, dels att betrakta några här och der hängande kartor öfver åtskilliga europeiska länder.
På flickornas hållning och tystnad, under hvilken de dölja sina skalkaktiga upptåg, märker man att man är i högsta klassen.
Icke dess mindre må man ingalunda föreställa sig att skämt och löje äro alldeles förvisade.
– Hvem är det som sjunger? frågade fru Stiegler i en ton, som hon sökte göra sträng.
Det är väl Laura kan jag tro.
– Förlåt, jag glömde bort mig, svarade en intagande blondin, som knappast tycktes ha uppnått sitt sjuttonde år.
– Allting bör hafva sin tid, sade pensionsfrun docerande, rita sin tid och sjunga sin tid.
Kom fram, Laura, Julie och Alfhild!
Jag vill se ert arbete.
De tre unga flickorna, hvilka suttit tillsammans vid ett bord, reste sig upp och trädde fram till lärarinnan.
– Icke så illa, min lilla Alfhild!
Du börjar verkligen att evertuera dig.
Jag vill blott anmärka att den der stenen ...
Den aktningsvärda frun hann ej att säga hvad hon hade att anmärka mot »den der stenen», ty pensionens uppasserska Karin inträdde i detsamma och förkunnade att en främmande herre önskade tala vid frun.
– För honom in i salongen och bed honom vänta!
Jag kommer straxt.
Adjö så länge, mina barn, låt se att ni begagnar tiden väl, fast jag är borta!
Fru Stiegler begaf sig till salongen, der den främmande väntade henne.
Han var en ungefär tjugutreårs man af fördelaktigt utseende och elegant klädd.
– Mitt namn, sade han, är Filip Livin.
Jag kommer på min onkels, brukspatronens, vägnar för att få träffa mamsell Laura Livin.
– Ah, det är ni som ...
– ... är bestämd till hennes blifvande make, såvida hon sjelf ej hyser för stor motvilja mot mig.
Ja, min fru, så är det.
– Motvilja mot er, nej ... hon har ju ej sett er, sedan hon var tio år; men för äktenskapet i allmänhet ...
– Det var besynnerligt.
Unga flickor bruka ju tänka tvärtom, kanske mindre för kärlek än den påräknade friheten.
– Hvad kan då skälet vara till hennes motvilja?
Hon har väl icke råkat fästa sitt hjerta vid någon annan?
– Hvad tänker ni?
Hos mig!
– Men skälet?
– Ser ni, min herre, Laura var blott 8 år, då hon anförtroddes åt min vård ...
– Riktigt!
Min onkel förlorade då sin hustru.
– Vid samma tid mottog jag tvänne fader- och moderlösa flickor, Alfhild och Julie P. Deras slägtingar ämna dem till guvernanter och hafva låtit dem qvarstanna hos mig, tills de blifva nog gamla att inträda i sina blifvande befattningar.
– Men jag förstår ej ...
– Vänta blott!
De tre flickorna hafva tillsammans tillbringat mellan sju och åtta år.
Likheten i deras belägenhet – om ock ej i förmögenhet – deras jemnårighet och sympatiserande lynnen hafva hos dem alstrat en vänskap, en tillgifvenhet, som är mindre vanlig hos flickor vid den åldern.
Men också har allt bidragit att förena dessa tre unga hjertan: alltid tillsammans, hafva de antagit samma tycken, samma vanor och dela lika både nöjen och arbeten.
Huru skulle jag kunna tadla deras vänskap, så ljuf, oskyldig och oegennyttig!
– Hos Laura åtminstone ...
– Man kan ej hos så unga oskyldiga hjertan förutsätta några låga motiver.
Emellertid äro de oåtskiljaktiga, de hafva svurit att aldrig öfvergifva hvarandra, och då jag någon gång talat med
Laura om hennes fars önskan att förena henne med er, har hon alltid utbrustit i tårar och försäkrat att hon hellre ville dö än öfvergifva sina goda vänner.
– Besynnerligt!
Emellertid är jag glad att ej ha någon ömmare känsla än vänskapens att bekämpa.
– Den är någongång lika stark som den mest svärmande kärlek.
– Bah ...
Kan jag emedlertid få tala vid min lilla kusin?
– Visserligen, men det vore kanske bäst att ni dröjde här, tilldess jag hunnit förbereda henne litet.
– Nåväl, min vän, yttrade fru Stiegler till Laura, du vet ju att jag fått underrättelser från din far.
Han framhärdar i sitt beslut att gifta bort dig.
– Ack, jag kunde väl tro att det var något ledsamt ...
Nå, svara honom att jag, med all skyldig vördnad, framhärdar i mitt beslut att vägra.
– Men betänk då, min söta Laura, att du förlorat din mor och att du ej har någon annan i verlden än din far.
Om du förtörnar honom, så vore du alldeles ensam.
– Åh nej, visst icke ensam.
– På hvem räknar du?
– På mina vänner, Alfhild och Julie, samt på er.
– På mig ...
Ja, visserligen skall jag alltid älska dig, men då måste du vara en lydig dotter och en förståndig flicka.
Hvad dina vänner beträffar, så skola de väl en gång gifta sig.
– Gifta sig ... ack, nej ...
Jag svarar för dem såsom för mig sjelf ...
Vi hafva gjort hvarandra ett löfte att aldrig skiljas.
– Ett löfte gjordt af barn ...
– Af barn ... nåväl, jag tar er på orden.
Om jag ännu är barn, så bör jag väl ej gifta mig, och är jag icke barn, så är mitt löfte heligt; det har ni ju sjelf lärt mig.
– Låtom oss ej skämta, Laura!
Bered dig på att mottaga den make, som är dig bestämd.
– Nej, hellre vill jag dö.
– Om det är så, mamsell, sade fru Stiegler i sträf ton, så upphör hon från och med i morgon att vara bland mina pensionärer.
Jag skickar henne i morgon till sin far, och dit lär hon svårligen få medtaga sina goda vänner.
Då hon gått, framträdde Alfhild och Julie, hvilka stått gömda bakom en halft tillskjuten dörr, der de lyssnat på samtalet.
– Stackars Laura! sade de till den gråtande flickan.
– Min gud, hvad skall jag göra?
– Åh, det är helt enkelt, sade Alfhild raskt.
Vi fly tillsammans.
– Men hvarthän?
– Ja, hvarthän?
– Det har jag ej tänkt på.
– Och hvad skola vi lefva af?
Våra kunskaper gagna oss föga, då vi ej hafva några rekommendationer.
– Tyvärr är det så.
– Om en af oss skulle gifta sig under förbehåll att de två andra finge följa med.
– Det vore ej illa.
Men hvem skulle gå in derpå?
– Hör ... vi borde resa till Turkiet.
– Huru Alfhild!
– Der får hvarje man hafva flera hustrur.
Vi kunde gifta oss med någon förnäm turk.
– Ack, så intressant!
– Men hvarifrån skola vi få respenningar?
– Vi skulle kunna skrifva.
– Till hvem då?
– Till storsultanen.
– Men vi hinna ej få svar, innan jag redan är hemskickad, sade Laura.
Ett bref till Upsala, som bara ligger sex eller sju mil härifrån, får man ej svar på förrän efter ett par dagar.
Tänk då Konstantinopel, dit det är så långt!
I öfvermorgon skickar mabonne mig hem till pappa.
– Jag vet huru vi skola göra, återtog den rådiga Alfhild.
– Helt visst finnes det en turkisk ambassadör här i Stockholm.
– Men huru få fram brefvet?
– Åh, vår dansmästare, herr Hoppauteau, känner nog den turkiske ambassadören.
Han säger ju att han ger danslektioner åt allt hvad förnämt är.
– Kanske det är bara skryt.
– Åh nej, herr Hoppauteau ...
– Jag tror att man talar om mig, mina damer! sade dansmästaren, som i detsamma inträdde.
– Ja, sade Laura, vi talade om alla era förnäma elever.
– Det är verkligen sannt, svarade dansmästaren, helt smickrad, att jag har stort förtroende inom la haute volée.
– Kanske ni äfven har ambassadörer till diskiplar?
– Ja, gudbevars!
Ryska, tyska, engelska, fransyska, turkiska ...
– Äfven turkiska? frågade Julie ifrigt.
– Ja visst, det är en bland mina skickligaste elever ...
Men vi skola väl börja vår lektion.
Mamsell Julie kan sitta och vänta så länge, medan jag inöfvar de bägge andra.
– Jag begagnar tiden, hviskade Julie åt de andra, att skrifva brefvet.
Den unga flickan satte sig verkligen ned och skref fyra eller fem rader på ett stycke postpapper.
Derpå vinkade hon Laura och Alfhild till sig, lät dem läsa hvad hon skrifvit och bad dem underteckna, hvilket de också skyndade att göra.
– Men hvad vill detta säga? frågade dansmästaren förvånad.
– Jo, svarade Julie, under det hon förseglade biljetten och försedde den med adress.
Det vill säga att vi hafva en tjenst att utbedja oss af er.
– Och hvari skulle den bestå?
– Deri att ni framlemnar detta bref till den turkiske ambassadören.
– Till den turkiske ambassadören.
Hvad kunna väl damerna vilja honom.
– Vi vilja rådfråga honom om ett turkiskt ord, som vi ej förstå, inföll Laura.
– Huru ... har man börjat läsa orientaliska språk i flickpensioner?
– Nej, det är frågan om uttalet af namnet på en stad i Turkiet, tillade Alfhild.
Men jag skall väl göra som ni bedjen mig.
Emellertid måste jag först visa brefvet för fru Stiegler.
– Nej, för allt i verlden, gör ej det!
– Hvarföre det då?
– Vi vilja göra henne en syrpris.
– Godt, jag förstår.
Jag lofvar att uträtta uppdraget på det bästa och rättast möjliga sätt.
Dansmästaren begaf sig genast till fru Stiegler, hvilken han fann i samtalsrummet sysselsatt att för herr Filip Livin redogöra för Lauras tänkesätt.
– Se här ett bref, hvilket jag mottagit af mina elever och som förefaller mig misstänkt.
Fru Stiegler öppnade brefvet och läste med yttersta förvåning följande:
»Herr ambassadör!
I vår geografi ha vi läst att ni turkar ha rättighet att ega flera hustrur.
Vi äro tre vackra, unga flickor, som svurit att aldrig skiljas åt.
Men man vill nu rycka en af oss från sina vänner.
Vi anförtro oss således åt er – om ni lofvar att föra oss alla tre under ert beskydd hem till ert land.
Herr Hoppauteau lemnar vidare underrättelser om
edra ödmjuka tjenarinnor
Alfhild och Julie P.
Laura Livin.»
– Min Gud, hvilken galenskap!
Jag kan ej ändå låta bli att skratta.
– Jag är således, sade Filip leende, rival med en turkisk ambassadör.
Saken börjar inveckla sig.
– Men hvem vet, återtog fru Stiegler, om ni ej skulle kunna vända denna omständighet er till nytta.
– Om ni skulle spela den turkiske ambassadörens rôl och söka väcka hos Laura först kärlek, sedan afund och svartsjuka.
– Ah, jag förstår!
Och jag tackar er ... planen är god.
En öfverläggning följde.
Laura, Julie och Alfhild hade nyss slutat en språklektion och voro nu ensamma, emedan deras kamrater voro sysselsatta på annat håll.
– I eftermiddag, mina flickor, sade fru Stiegler, i det hon inträdde i rummet, i eftermiddag blir det icke någon ordentlig läsning.
Dessa ord, såväl som förestånderskans ovanligt högtidliga toalett, tillkännagåfvo någon betydande nyhet.
– Jag väntar besök af ... gissa hvem?
– Enkedrottningen? gissade Alfhild.
– Min far? frågade Laura.
– Nej, ingendera.
Jag väntar turkiske ambassadören.
Ja, han har begärt tillstånd af mig att bese min pension, och jag hoppas att ni ej kommer att ingifva honom någon dålig tanke om den.
Utan tvifvel skall man ändtligen civilisera Turkiet och anlägga pensionsanstalter för de så mycket vanvårdade qvinnorna.
– Det är troligt ... kommer herr ambassadören snart?
– Jag väntar honom hvarje ögonblick.
– Äro vi blott passande klädda att visa oss för honom?
– Åh ja, mina barn, vous êtes fort bien.
Skiljande sig från andra pensions-fruar, begagnade fru Stiegler blott vid högtidliga tillfällen det fransyska språket.
De unga damerna vexlade förtjusta blickar.
– Huru tycker du, jag ser ut? frågade Julie sin syster, med ögonen i spegeln.
– Rätt bra!
Men hjelp mig att lägga den der hårlocken i ordning.
Gudskelof att jag tog min blå klädning!
Laura skyndade också till spegeln för att skärskåda sin toalett.
Troligtvis fann hon sig rätt intagande, ty hon smålog helt sjelfförnöjd.
Straxt derefter öppnade gamla Karin dörrarne och anmälde högtidligt: »Turkiska ambassadören».
Filip visade sig, iklädd med särdeles omsorg en turkisk maskradkostym, hyrd hos fru Thalén.
Han var åtföljd af en betjent i prålande livré samt af pensionens dansmästare.