Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Arvidsson fortfor: -- Du har läst -- filosofi.
Du vill hitta något -- har du funnit det?
Letar du efter bevis för en odödlig själ?
-- Låt oss antaga att jag har en själ, ropade David ivrigt, i det han stirrade in i den gamle prästens rynkiga ansikte, inte nervsystemets själ eller hjärnans själ utan något mitt eget riktiga jag.
När jag dör flyger det likt en fågel ur kroppen.
Vart skall han då ta vägen, den konstiga Fågel Jag?
Himlens salighet är jag trött på.
Osalighet är också högst otrevligt.
Det kan inte ens Gud vilja mig så illa.
Men alltså, när jag nu dör, fader Arvidsson, då slängs kroppen av som en utsliten päls, Fågel Jag blir ensam och får en ängel vid sin sida som leder honom till himmelens dörr -- i bästa fall, i bästa fall, jag bara föreslår.
Men jag kommer inte att gå in om jag inte får alla de gamla kamraterna som ligger i helvetet med mig också.
Jag kommer inte att trivas med mindre.
En sak: tror ni verkligen på en personlig djävul, fader Arvidsson?
Begär i alla fall inte att jag skall tro på honom!
Inte heller på en odödlig själ, ty jag kan inte tänka den.
Men -- det är sant, försöker jag tänka bort den är det lika illa.
Det är alltid någonting bakom själen som tänker den, jag kan inte få tag i det, men det är möjligt att detta överlever kroppen -- att något överlever -- jag vet inte -- men detta kan säkert inte spela på harpor eller gnissla tänderna utanför brudgummens palats.
Säg, fader Arvidsson?
Den gamle satt med bortvänt ansikte.
David tyckte han skakade som om han haft feber. -- Men om jag nu skulle säja att du bara sysselsätter dig med yttersidorna av alltihop -- att du dock är ett sorts materialist.
Huvudsumman är att leva som
Han levde.
Allt det där du säger, har jag själv tänkt, men -- har du försökt att leva som -- --
-- Nej, jag har många brister, svarade David häftigt, men jag har sökt sanningen.
-- Var? hans fråga kom så hastigt och hans ansikte nästan lyste av iver, det utstrålade andlighet.
-- ag har varit hos läsarna.
Jag älskade dem sannerligen inte, jag kände avsmak för deras enkla sånger om blodet och nåden och såren.
Men de där människorna är de enda som dock intresserar sig för det vi kallar själen.
Alltså kom jag till dem, men de förstår sig inte på mitt fall, det vill säja en oomvänd som inte kan få sig att tro på himmelen.
Jag var hos prästerna, men vi ska inte tala om dem.
Somliga jagar harar, somliga super och somliga är skenheliga, ingen av dem tänker på själen.
Därtill är de högfärdiga över sitt stånd -- särskilt prostar och deras döttrar.
Sedan försökte jag socialisterna, jag träffade bara materialister, såna där som ser kulturhinder i mässor och böner och förundrar sig över att medeltidsmålarna valde religiösa motiv, och svärmar för grekernas konst, som de tror är världslig bara för det de inte känner till namnen på alla deras gudar i brons och marmor.
Jag var hos nykterhetsfolket som hade förbudet till religion, som levde för förbudet och dog för förbudet.
Jag var över allt och jag vart hemlös -- vi har bara socialdemokrater som tror på historisk utveckling och småpojkar till vänster som tror på preventivmedel och arbetardiktatur.
-- Är det då så omöjligt att vara ensam? frågade han lugnt.
David tyckte han vände bort huvudet och snyftade.
-- Önskar du sällskap med din egen far? fortsatte han ännu stillsammare.
Han är visst bra tacksam om någon talar vid honom ibland.
Han är en kristen -- och han har inte läst Schopenhauer.
Han är bra ensam, men om Buddha vet han ingenting.
Om du vore en kristen så flydde du inte ifrån honom.
Men jag skall gå -- du vill inte ha någon hjälp från byn?
-- Nej, fader Arvidsson, då kommer bara Nilenius.
-- Du skulle sluta med Nilenius, mumlade han, han är en ond människa.
Mycket ond -- men kanske -- han också kunde räddas.
-- Han var säkert för gammal, tänkte David, och alla andra jag försökt med för unga.
Jag måste träffa Hartman igen.
Långsamt reste han sig upp och stapplade ut genom den halvöppna dörren.
Vad dalgången var glödande vacker just nu, solen brann som påskeld mellan Rousannas mörka åsar.
Själva skatornas vingar lyste av glädje.
Hur kunde Gud Fader ha en så vacker värld åt alla sina fula ungar?
Blev han inte otålig på oss?
Hade han ingen profet att sända hit ned och tala om det där för oss som han sade sig ännu icke kunna säga åt lärjungarna, emedan de då ännu ej kunde bära det?
Nej, han bara tiger, han tycks vänta på något, han är inte så beställsam nu som på kopparormens tid.
Men då var det likväl stil på eländet -- offer, rening, röd ko -- och nu bara lort!
Luften är som vin.
Stormen dånar i asparna, det är som badade man i ett hav av ljus och luft, ett vinddrag från någon av verandorna i paradiset.
Och när han gick utför den solgnistrande dalen kom det en syn för hans inre, ett ansikte såg på honom med på en gång stränghet och kärlek.
Han såg en äng med oliver kring ett berg, en ensam och fattig man gick in bland träden.
Och ut ur skuggorna kom hans röst, genomträngande som järn, barmhärtig som solsken:
Älsken i mig?
Men han slog bort det och försökte skratta.
När man är sjuk blir man blöthjärtad, tänkte han.
Nu skall jag börja arbeta igen.
Nästa dag kom en pojke cyklande förbi på landsvägen och lämnade ett brev.
Det var från Nilenius.
Med en svordom bröt han det och läste:
“Käre vän.
Du har visst etablerat dig som en eremit och skall utvidga din själ i ensamheten, som den där galningen Arvidsson säjer, men det är inte nyttigt.
Jag har träffat din hedersman till far och mor och språkat.
Fick reda på att du blivit bekant med en millionär som är studerad så nu hjälper han väl dig till nån finare plats.
Du skulle ha nån skrivplats för du har sån bra stil.
Emellertid kommer jag upp att besöka dig, det kan vara idylliskt med en sån där koja mitt i ensamheten, jag ber att få bo hos dig några dagar och vila mig från allt detta bråket.
Jag skall ta mat med åt oss bägge, och vi kan slå upp språklådan i ensamheten.
Även om jag kan skaffa en liter brännvin, och det tror jag.
Så spelar du på fiol.
En sak: har du några trevliga böcker däroppe.
Det är så att jag vill tala med dig om en förfärlig sak, du kan inte tro vad jag hatar finnbyn.
Svärfar min har nämligen kommit på den djävulska planen att sätta mig under förmyndare och nu skall du hjälpa mig med en inlaga till tinget.
Jag ska stämma honom för falsk bouppteckning och kanske mened så att han kommer på Långholmen.
Jag kommer upp i morgon dag, så du bör vara hemma.
Din tillgivne vän Alexander Nilenius.“
När David läst detta brev räknade han över sina tillgångar och beslöt att redan i dag ge sig i väg till Stockholm.
Tåget gick klockan fem, det var två mil till stationen och hon var bara tio nu.
Han var nästan glad över att brevet kommit, så att han inför sig själv fått en förevändning för att genast resa bort.
Han ville ej mera se den tjocke och ängslige Nilenius med sin jämmer, sitt hån, sin rättfärdighet och sina lindade vador och åderbråck.
Han skulle fly.
Till Hartman, han hade hans adress.
Hastigt ännu med kinderna litet bleka efter febern packade han ihop några böcker i ryggsäcken.
-- Jag skulle önska att jag vore hemma så att jag kunde få en tvål och en handduk, tänkte han.
Men strunt i det -- jag måste bort, fort, fort.
Han låste dörren med ett hänglås och gömde nyckeln djupt nere i rötterna av den nästan torra brodden som växte under fönstret.
-- Få se hur det är när jag letar på den igen, mumlade han.
Hans ben kändes svaga ännu -- och ändå måste han taga en litet längre omväg runt byn, av fruktan att annars möta Nilenius.
När han varsnade stationens signallykta genom lövskogen, var han så uttröttad att han knappt förmådde släpa sig fram.
Jag har inga pengar mer än till resan, tänkte han, men Hartman skall kunna låna mig.
Jag måste säga till honom detta -- han kan ej veta hur jag har det.
En långdragen vissling hördes -- han måste skynda att lösa biljett.
Han stannade plötsligt och höll på att ramla omkull:
Nilenius’ häst stod där.
Skulle Nilenius med på tåget?
Han nästan sprang in i väntsalen -- om Nilenius skulle med tåget då skulle David stannat till nästa.
Men det var bara en av pojkarna, lyckligtvis.
Han hämtade ut något från ilgodset.
Aha -- brännvinet som Nilenius skrivit om.
David nästan skrek när han begärde biljetten och tåget kom in just nu.
Fan anamma så hungrig han var i alla fall!
Din broders hustru
Hos de sorglösa
När han från Centralen steg ut i gatubullret, kände han sig friare och lugnare än han gjort på länge, men han var också hungrig och kassan var i det närmaste slut.
Det var för sent att uppsöka Hartman, klockan var nära elva på kvällen.
Det var även för sent att uppsöka någon tidning med det lilla manuskript han tagit med -- ett utdrag ur den självbiografiska roman han försökt skriva -- och han beslöt sig för att gå till det lilla hotell Saxonia på Fanjunkargatan, där han förr bott som avmönstrad matros och där han nog fick stanna utan förskottsbetalning.
Med stort hopp knogade han uppför de fyra trapporna, detta allt påminde honom om gamla äventyrsfyllda tider och förde hans tankar bort från det ätande grubblet.
Hissen var avstängd, hotellet var illa beryktat, och värden ville inte att de många flickorna, som hela natten sprang i trapporna med fulla karlar, skulle få använda den.
Han stannade överraskad framför dörren till den gamla vindsvåningen.
Skylten var bortriven, hotellet hade upphört.
Det var också tre år sedan han var där, hur kunde han tänka, att ett dylikt näste fick vara i fred så länge.
Polisen -- razzia -- förstås, han skrattade för sig själv.
Men han hörde röster, kanske hotellet fanns kvar, fast man av vissa skäl tagit bort skylten.
Han knackade hårt fem slag på dörren -- han erinrade sig att han förr knackat så många slag.
Någon ropade “stig in“ och han klev direkt in i en målarateljé, ett långt och smalt rum med både tak- och sidobelysning, väggarna ursprungligen vitmenade och därefter fullklottrade med figurer, namn och verser.
En soffa med grönt trasigt överdrag fanns därinne, ett bord fullastat med burkar, spegelbitar, manschetter, en lampa utan skärm, en kam, en fotogenbutelj, ett schackbräde med pjäser och många andra ting.
I en väldig engelsk järnsäng längst borta i andra ändan av rummet satt en trettio års man med mörkt hår, spetsigt hakskägg, stora, frågande ögon och utstående kindben.
Han spottade oupphörligt brunt spott på en tidning som låg utbredd framför honom på golvet.
När han fått syn på den nykomne lade han en ren tidning över den han spottat på och riktade en ny salva med stor kraft mot den översta, och stirrade sedan frågande på David, dock utan att resa sig. -- Var så god och sitt, sade han på bruten svenska.
Varpå han spottade igen.
David, som var en enda överraskning, lydde dock vinken och satte sig, han var just i färd med att börja förklara varför han kommit hit, när en blek och eterisk individ med långt hår och iförd målarrock dök upp från någon slags bädd i ett hörn bakom en hög tomlådor och presenterade sig som Martinus.
Han kunde vara bortåt tjugufem år, hade ett något oregelbundet men mycket människovänligt ansikte, med hög panna och klara ögon med någonting ovanligt världsfrämmande och frånvarande i blicken.
Draget kring munnen kom hans ansikte att göra intryck av någonting löst, okomponerat, och David trodde sig ej ta miste på att denne man vacklade mellan förtvivlan och uppsluppenhet.
När han sagt sitt namn, ryckte bägge ateljéns invånare till och stirrade på varandra.
-- Det är alltså inte dansken! sade Martinus lågt, som om han blivit missräknad.
Men när David utförligt förklarat vem han var och till vilket ställe han trott sig komma, brast Terje -- mannen i sängen -- ut i så hjärtligt och våldsamt skratt att han glömde spottningen i fulla fem minuter, varefter han bad David vara välkommen att ligga på golvet över natten om han ville.
Efter en halv timmes ytterligare förtroende å ömse sidor letade
Terje rätt på ett spritkök och började laga kvällsmat, en halvtömd brännvinsflaska kom fram ur ett skåp och de tre åt och drack tillsammans lika ogenerat hjärtligt som om de alltid känt varandra och alltid brukat träffas klockan tolv på natten för att äta.
David var med ens borta från allt sitt gamla, han till och med började sjunga efter maten, medan Terje, redan åtskilligt vimmelkantig i huvudet, kokade kaffe, Martinus förföll till fåordighet, satte sig i ett hörn, höll händerna som en lur framför munnen och visslade improviserade melodier oavbrutet och energiskt och med en uppsyn som om han lett en hel orkester.
Under tiden stod David mitt på golvet, serverande sig själv ideligen det ena glaset efter det andra av vad som fanns kvar i buteljen.
-- Kan du stå för tolv snapsar, eller slutar du snart, undrade Terje.
Stig nu bara åt sidan, så jag inte spottar på däj när jag bäddar åt däj!
Han drog fram några gamla tidningar, en bunt tillknycklade och söndertrampade skisser och lagade i ordning en bädd på golvet nära värmeelementet.
Men nu började Martinus bli full på allvar och då skulle han tala filosofi.
Eftersom han bara målat i hela sitt liv och läst föga, var han alldeles oförvillad av några antagna sätt att lägga upp problem, så att ingenting hindrade honom att antaga precis vad som helst, och han delgav
David hela sin livsåskådning i en enda ström av ord, varur åtskilliga satser fäste sig i minnet på David hur rusig han än var.
En av dem lydde att varje människa bestod av två varelser, en som söp och en som tänkte.
När den som söp låg och sov, var den som tänkte ute och gick.
När den som söp dog, gick den som tänkte ut ur kroppen genom den ena eller andra öppningen och for i väg till stjärnorna.
Det var naturligtvis alltid den som söp som var fyllsjuk.
Men själva idén att supa var ett karaktärsdrag hos bägge två.
-- Vilkendera är det som målar, då? frågade David i det han lade omkull sig på bädden
Terje gjort och skruvade på kranen till värmeelementet.
Han hade berusat sig för häftigt och var redan illamående.
-- Dä naturligtvis han som super, inföll Terje.
Så fort en målare tar till hjälp den där som tänker så målar han idel skit.
Terje låg redan i sängen och sysslade med att spotta i väckarklockan, den gick inte annars, påstod han.
Varje natt när den stannade vaknade han genast och spottade i den tre gånger, sade han, och då larvade den av igen.
Det fanns ingen tavla eller visare på den, men den kunde ställas att ringa.
Terje steg alltid upp tidigt och for i väg till Haga och målade.
David föll i sömn, men vaknade då och då för att stå fyrfota ute i en skrubb över en hink med sopor.
När han då och då återvände in, stannade han i dörren och betraktade hur hela rummet rörde sig upp och ned likt ett fartyg i storm, och besättningen sjöng under tiden “Gubben Noak“ med otaliga variationer.
När han vaknade var det redan ljus dag och han befann sig alldeles ensam i ateljén.
Nu såg han hur vackert detta rum var, som han förut bara funnit smutsigt.
Golvet hade redan hunnit ett sådant stadium av fläckighet att det nästan verkade akvarell och väggarna var fullproppade med teckningar och av glad färg lysande små skisser.
Taket var som inrökt sjöskum och ovanför dörren var målat med stora bokstäver:
LIVSFARLIGT LUTA SIG GENOM FÖNSTRET NÄR LOKALEN ÄR I GÅNG
Han kände att han skulle trivas här, det tycktes honom som om han här befann sig högt ovanom allting som oroat honom.
Aldrig skulle de små avundsjuka, anställningshungriga, nyfikna och grymma hitta hit.
Inte ens Nilenius skulle finna honom här, han var skild från världen och dock bland människor, han skulle börja ett nytt, verksamt och lugnt liv.
Han steg upp.
Då först märkte han att han hade ett täcke över sig som ej funnits där kvällen förut.
Han tittade i Terjes säng: där fanns intet täcke kvar.
“Husfadern“ hade kastat det över främlingen då han gick.
David begrep att denne Terje var en beprövad man, som ögonblickligen kunde avgöra med vem han hade att göra.
Och dock förekom denna hastiga bekantskap honom som ett rent under.
Varför misstänkte ingen honom endast för en vanlig inkräktare?
Men så kom han ihåg att han under ruset talat med dem om Hartman, varvid Terje upplyst att han kände denne, ehuru helt flyktigt.
Besynnerliga människor, tänkte han.
Löshästar i vars spilta ödet rår för att jag råkat ramla, men ingen slår bakut eller drar åt sig öronen.
På bordet fann han ett papper varpå stod präntat:
Sov människobarn och när du uppstår ät och styrk dig för dessa penningar!
Ovanpå papperet låg tre kronor.
Så fort man kan bli bröder när man super, mumlade han.
När han gick ut fann han en anvisning på dörren att han skulle låsa den och lägga nyckeln “till vänster i soplåren i vese“.
Han dansade nästan utför trapporna.
-- Vid Gud, har jag inte fått ett nytt hem, tänkte han.
Vid tvåtiden träffade han Hartman, efter att först ha ringt till hans bostad, som låg på en av Söders höjder med utsikt över en god del av omgivningarna.
Han tog emot David i tamburen själv och syntes angenämt överraskad. -- Tyvärr -- eller kanske inte tyvärr -- har jag främmande för tillfället -- en mycket intressant kvinna, du skall lära känna henne.
Hon har litet anlag för teosofi, viskade Hartman, hennes mor har regelbundna samtal med sin farmor som dog i kolera någon gång i världen.
Vill du ha en -- rekreation innan du stiger in, du är väl trött -- fru Ziri -- vi kallar henne så, det har blivit ett bruk, annars heter hon fru Ziri Stuart -- jag tror dom är skottar från början.
Vad pratar jag -- stig in här -- han öppnade en skjutdörr vilken gick mycket ljudlöst och förde David in i något som på en gång var kemiskt laboratorium och bibliotek -- jag skulle säga att fru Ziri redan är underrättad om att du kommer -- jag lämnade henne ensam vid pianot -- hon spelar som satan själv -- hör du?
Den där menuetten sätter hon själ i --
Synbarligen var han mycket berusad av något, David kunde ännu ej avgöra vad, och han frågade om han ville uppliva minnena från Chikago.
-- Jag gör numera dessa saker själv, sade han med en viss stolthet -- han tog locket av en flaska och skakade ut några vita små piller på en glasbricka.
Men David avböjde. -- Jag mår väl för tillfället, och behöver inte, sade han.
Hartman såg forskande på honom.
-- Hur lyckligt att ej behöva!
Men nu går vi in -- vi får vin sedan.
David steg före Hartman in i en liten salong med dämpat ljus och mycket sparsamt möblerad i en tungt borgerlig stil med gamla värdiga ekmöbler och väl bibehållna, dyrbara mattor.
En ung kvinna satt vid flygeln och steg upp.
Efter presentationen, som försiggick på ett hastigt och ceremoniöst sätt, satte hon sig i en fåtölj och vände ett par stora mörka ögon mot den nykomne, som litet besvärad bad henne fortsätta menuetten, vilket hon dock ej syntes ha lust till.
Tack vare Hartmans berusade och bedrövade syn på världen blev stämningen icke tryckt, han satte genast i gång med en svada som kom mycket lägligt för David.
Han slapp att själv säga någonting och den unga kvinnan fick tillfälle att ostört betrakta honom med en viss nyfikenhet.
Hon var mycket vacker och hade ett uttryck mitt emellan behärskad sorg och vaken livslystnad.
David undrade om hon var Hartmans älskarinna, men snart nog fann han att de ramlat ihop av en ren tillfällighet denna eftermiddag.
Tydligen var de barndomsbekanta, men sade ändå ej du till varandra, en omständighet som föreföll egendomlig.
Att döma av hans beteende hyste han inga varmare känslor för henne.
Klar, kall, nästan spefull satt han i en bekväm stol och betraktade henne.
Då och då såg han på David som om han tänkt:
Farlig, inte sant?
Detta retade David, som redan kände sig litet oroad av hennes sätt att tala och betrakta honom.
Hade Hartman ägt henne och hade de sedan blivit likgiltiga för varandra och nu spelade komedi?
Denna tanke retade honom ännu mer.
Hon hade mörkt hår, mörka ögon och en hög, fint välvd panna med mjukt tecknade ögonbryn -- och så var hennes sammetsklädda kropp alldeles klassiskt välformad.
Davids hela lidelsefulla åtrå väcktes med ens.
Varför var han så, tänkte han, varför inte vara kall som Hartman?
Var detta ett släktdrag, denna så häftigt uppflammande brand, detta våldsamma begär, eller var hon ännu så ung.
Men han blygdes för sig själv och tvang sig att tänka på annat.
Då märkte han att Hartman satt och log för sig själv, nästan triumferande.
Men det var inte bara åtrå efter hennes kropp han redan förnam, han längtade ögonblickligen efter henne även på ett annat sätt.
Hon var en kvinna som man skulle kunna dyrka -- -- -- varför skulle nu det strax bära i väg på det här viset -- -- aha -- kanske Hartman haft någon mening med att vilja bjuda på haschisch innan David gick in?
Fördömda Hartman!
Och hör bara så han pratar!
-- Vi satt och talade om teosofi innan du kom, och jag måste medge att det är ett högst intressant ämne (fru Ziri gav honom ett elakt ögonkast och vände sig till hälften bort från dem) nu på sista tiden när det blivit befriat från allsköns spiritistisk inblandning.
Filosofiskt sett var hela läran om en andevärld bara materialism --
-- Så ofantligt vis och säker ni är!
Fru Ziri sade detta i mycket förtretlig ton, som om hon med avsikt velat reta honom.
-- Men han har rätt, inföll David djärvt.
Det kan till och med jag begripa.
Man lagade till en andevärld av jordiska ingredienser -- --
-- Men det ska vi inte tala om, fortfor Hartman som om han inte hört.
Han tog sig över pannan som om han tappat bort minnet.
Han var nu mycket blek, men lugn och nästan strålande glad.
Oavvänt stirrade han på taklampans lilla låga som lyste rödbrunt bakom sidenskärmen.
-- Vi ska tala om Buddha, tala som Buddha, men vi ska inte vara teosofer.
Fast det kan göra detsamma, buddhismen är inte så märkvärdig den heller för oss västerlänningar.
Inte hittar vi vägen till befrielse fast vi får palitexterna översatta och får lära oss Dhamma och Abidhamma -- för resten, vad får vi lära oss av dem?
Helt enkelt att: vara är upphov till lidandet, lidandet skall övervinnas genom dess orsaks upphävande, alltså, vi bör sluta att vara.
Men nu är vi i alla fall, vi är alldeles förbannat och vi vill alltid vara -- här i västerlandet imponeras vi inte alls av det totala upphörandet, som blir frälsningen i östern.
Det är bäst vi får ha vår himmel och vårt helvete fast jag är trött på alltihop.
Men er teosofi är inte bättre än kristendomen så länge ni tar återfödelseläran bokstavligt som en lång kedja i vars slut individens salighet sitter fastknuten som en krabba på en krok.
Harmoni, säger ni!
I denna värld eller nästa -- vad sådant låter dumt, “denna“ och “nästa“ -- vi kan ju inte tänka oss denna nästa utan att kopiera den efter denna jord.
För mig är alltihop alldeles likgiltigt -- men jag vill inte ha teosofi och spiritism i stället för kristendom.
Och kristendom vill jag inte ha, den handlar också bara om denna värld och en annan som liknar en biografföreställning av denna, fast bara för barn -- och hur vill ni göra om intet allt djävulstyg som gjorts i denna värld med er kristendom och teosofi?
Förbättra världen, va?
Det är mycket bra -- men säj, ni tror ju på själens individuella fortvaro efter döden?
Tror ni att även kattorna har själar?
I min barndom var jag med om att långsamt pina ihjäl en katt -- det är mer än jag begriper, den där grymheten hos småpojkar -- och nu när ni förbättrat världen så att inga kattor plågas ihjäl mer och inga flugor spetsas på nålar i läroverksfönsterna och inga metmaskar långsamt träs på stålkrokar och inga paddor kläms sönder av hemvändande skolgossar -- om då kattornas och flugornas och maskarnas och paddornas själar kommer och fordrar upprättelse av er, hur ska ni då bära er åt?
Ty kattans själ säger inte: tack för att ni inte stenar isönder kattor mer här i landet! utan: det gjorde förfärligt ont en gång, alldeles oerhört led jag, och något ont satt i hjärtat, något rått och grymt satt i bröstet på era fäder och lät dem pina mig.
Tag bort detta onda som då skedde, och jag skall förlåta er!
Men hur fanden skall ni ta bort det?
-- Men det är ju redan borta! protesterade fru Ziri. -- Ack, nu har jag lockat er in i en fälla, fru Ziri!
Ja, jag går med på att det är borta på så sätt att vi kallar det ett fullbordat.
Men det är bara en formel för vårt sätt att uppfatta det.
Så länge min hjärna arbetar och ängslas just för att detta har hänt, så länge är det inte alls borta.
Vad hjälper det att jag sitter och förlägger det långt borta i tiden, antingen bakom eller framom nuet, när det i alla fall hänger fast vid mig som en ful spetälskefläck, när jag aldrig någonsin kan komma bort från den där kattens lidanden.