Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu handeln är fri, så är det klart, att man från Ryssland importerar spanmål till Norrland, och från Skåne exporterar samma qvantitet till England, samt att sålunda, jemte det att behofvet • fylles, en vinst uppkommer för landet, som motsvarar prisskillnaden emellan den importerade och exporterade spanmålen.
Men om deremot en tull finnes på spanmål, som förhindrar en dylik kombinerad rörelse, sä blir följden, att den Norrländska köparen — till protektionisternas stora glädje — måste hemta sitt behof från Skåne, hvarest han naturligtvis får betala lika mycket som genom export till England kunde erhållas.
Men hvad har då handt genom detta tvång på rörelsen?
Jo! att producenten i Skåne ingenting vunnit, utan fått alldeles detsamma som om ingen tull funnits och varan blifvit exporterad, men att konsumenten i Norrland blifvit nödsakad att betala sitt behof dyrare, och att landet gått miste om den vinst, som genom ett öfverskjutande exportvärde eljest kunnat uppstå; hvartill ytterligare kan läggas förlusten af minskad förtjenst tor sjöfarten, som i ena fallet blott haft att besörja en transport, nemligen från Skåne till Norrland, men i andra fallet skulle hafva fått verkställa två resor, nemligen mellan Rysk hamn och Norrland samt emellan Skåne och England.
Jag hemställer nu, om det kan vara skäl att genom lagstiftningen framtvinga sådana förhållanden, hvilka i mångfaldiga alseenden kunna medföra olägenheter och förluster.
Man anför såsom försvar för de föreslagna åtgärderna, att anspråken äro så måttliga och att en så ringa tull, som 10 å 15 öre för en kubikfot säd eller för ett lisp. mjöl, samt 1, 2 och 3 öre pr skålp. för kött, Iläsk, ost och smör, icke kan verka till ett oskäligt fördyrande af dessa effekter.
Men om dessa a Igifter icke anses medföra någon anmärkningsvärd prisstegring, så har man ju också förfelat ändamålet med hela åtgärden, som just går ut på, att till förmån för
Iandtmannen höja priset på de ifrågavarande produkterna, och man har då, 378 Den 21 April f. m. icke allenast gagnlöst förbrutit sig emot rättvisans och billighetens fordringar, utan ock åstadkommit en för hela rörelsen — och således äfven för producenterna sjelfva — väsendtlig olägenhet genom den olika behandling dylika varor måste underkastas, om de äro tullpligtige, emot om de äro tullfria.
Och då man nu så ifrigt eftersträfvar att äfven genom medel,( som i min tanka, och enligt hvad jag sökt visa, icke kunna med billighet försvaras, förhöja priserna på dessa, äfven för den fattige mest oundgängliga lifsförnödenheter, så frågar jag, om närvarande förhållanden verkligen gifva någon anledning att påyrka en dylik konstlad prisstegring.
Jag frågar, om det ej kan vara skäl att man finner sig belåten, då man erhåller anda till 11 ä 12 rdr för en turina hafre, 15 k 1(5 för en tunna korn, 17 a 18 för råg och 24 å 25 för hvete?
då efterfrågan och pris på kreatur samt andra ladugårdsprodukter äro i ett ständigt och starkt stigande?
Och är man å sin sida beredd, att i händelse denna prisstegring skulle tilltaga i en för konsumenterna alltför tryckande grad, såsom ersättning för det handelstvång, hvarigenom man vill, under vissa omständigheter, förhindra prisernas fallande, äfven medgifva, att, om så anses nödigt, åtgärder vidtagas till förhindrande af deras stigande utöfver skäliga gränser?
För min del tror jag visserligen att begge dessa åtgärder äro lika förkastliga, såsom icke allenast origtiga i afseende på grundsatsen, utan äfven skadliga till sina följder; men om någon skilnad skulle göras dem emellan, så måste jag sannerligen erkänna att billigheten synes mig tala vida mer för den sednare än för den förra, ty det måste väl vara mera öfverensstämmande med samhällets och styrelsemagtens ändamål, att söka förekomma brist, än att motverka tillgång — eller som det kallas »öfversvämning» — på det som menniskorna oundgängligen behöfva.
Man uppgifver såsom skäl för införandet af tullar på jordbrukets produkter, att denna modernäring nästan ensam saknar allt »skydd», och att dess utveckling derigenom skulle befrämjas.
Jag tager mig friheten bestrida begge dessa påståenden.
Landets alla öfriga, egentliga modernäringar, såsom bergsbruk, skogsskötsel och sjöfart sakna »skydd» lika väl som jordbruket, och de behöfva det ej heller, just derföre att de äro rriodernäringar och således hvila på egen sjelfständig grund.
Det är deremot de icke sjelfständiga, de genom konstlade medel framdrifna och underhållna näringarne, som kunna anses hafva behof af skydd, men dessa böra deremot icke i alla tider åtnjuta ett sådant, till förfång för de öfriga, och beviset på att en näring fortfarande förtjenar att till gagn för det allmänna existera, består i min tanke deruti, att den kan lefva ett sjelfständigt lif, d. v. s. utan skydd eller tillskott på andras bekostnad.
Men då, såsom nämndes, landets öfriga modernäringar icke numera åtnjuta några fördelar genom tullskvdd eller genom andra, konstlade medel, för att inverka på priset för deras produkter —■ hvilket i förbigående sagdt, för modernäringar, hvilka Deo 21 April f. m.
379 omfatta största delen af samhällets medlemmar, är en principiel orimlighet, emedan den skenbara vinsten alltid måste, enligt sakens natur, åtminstone till största delen, i en eller annan form, såsom t. ex. genom stegrade arbetslöner, ökad fattigvård, fördyrade behof o s. v. återfalla på dem sjelfva — så vore det en ökad obillighet, om dessa näringar nu skulle genom skyddstullar beskattas till förmån för jordbruket.
Och hvad beträffar den förkofran, som jordbruksnäringen förmenas skola vinna genom tnllskydd, så torde det, enligt min åsigt, vara Idart — så framt man med förkofran menar en utveckling till större fullkomtighet — att denna icke vinnes derigenom att dess idkare sättas i tillfälle att vidblifva gammal slentrian och bristfälliga metoder, utan derigenom att behörig skilnad uppstår mellan en bättre och en sämre produkt, och att denna skilnad får göra sig gällande genom afsättningen, som enligt varans beskaffenhet blifver mer eller mindre god, om det endast tillätes att den på ett naturligt sätt får reglera sig sjelf.
Slutligen talar man beständigt om vårt lands ogynnsamma klimat och om nödvändigheten att motväga denna underlägsenhet genom skyddstullar.
Jag har redan förut vid en föregående riksdag, då samma ämne förevar, fästat uppmärksamheten derpå, att klimatets beskaffenhet, likasom många andra omständigheter, såsom olika jordmån, lyckligare belägenhet, lindrigare beskattning, lättare afsättning o. s. v. äro förhållanden, som verka på den behållna inkomsten och således på jordens värde, hvilket af dessa orsaker blifver högst olika.
Men sedan jordvärdet blifvit på grund af de olika förmånerna rätteligen regleradt — dervid det utan tvifvel är en stor skilnad om egendomen ligger i Jemtland, eller i Skåne, eller i trakten af London — så kan man i allmänhet med lika förmån använda en viss summa till besittning och brukning af jord på det ena stället sorn på det andra, af det enkla skäl, att den högre eller lägre kapitalräntan motväger den större eller mindre afkastningen; och man har derföre ingen giltig orsak att klaga öfver sådana brister, som varit bestämmande i afseende på vilkoren för besittningen, elier att med anledning af underlägsenhet i dessa hänseenden för sin enskildta vinning, påyrka fördelar på andras bekostnad.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra och hvarigenom jag sökt visa, att sjelfva skyddssystemet hvilar på en felaktig grundsats; att dess tillämpning, på sätt Bevilln.-Utsk:t föreslagit, genom åsättandet af tullar på åtskilliga jordbruksalster och andra produkter, hvilka nu äro tullfria, skulle innefatta en orättvisa emot vissa, utan att medföra något verkligt gagn för den skenbart gynnade näringen; att derigenom söndring och bitterhet mäste uppstå mellan olika samhällsklasser; och 380 Den 21 April f. m. att de föreslagna åtgärderna i främsta rummet skulle verka till skada för den samhällsklass, som bäst behöfver »skyddas», icke blott derföre att den utgöres af de fattiga och blottställda, utan också derföre att den är i saknad af politiska rättigheter, och således måste känna en orättvisa och en obillighet så mycket tyngre: tillstyrker jag vördsamt, att de af Bevilln.-Utsk:t afgifna förslag om återupptagande af nya tullar, eller om förhöjning af redan befintliga, icke må af R. o. Ad. bifallas.
1 afseende på (Jtsk:ts förslag till den slutmening, hvarmed förslaget till ny tulltaxa skulle till K.
M:t öfverlemnas, och som i grunden helt och hållet strider emot hvad i detta hänseende förut varit af 15.
St:r iakttaget, underlåter jag att vid detta tillfälle yttra mig; och jag gör detta så mycket heldre, som skälen mot ett sådant förfarande blifvit af flere reservanter med klarhet och styrka framlagda, och som jag är öfvertygad, att R. o. Ad. icke skall vilja deltaga i ett så oformligt och betänkligt angrepp mot Konungamagtens rättigheter.
Hr Lagerbjelke, Bror Johan Syrach, anförde skriftligen : Hedrad af Högloft. B. o. Ad. att vara ledamot uti Bevilln.- Utsk:t vid innevarande riksmöte, anser jag det för min pligt att meddela den upplysning, att ehuru mitt namn ej finnes bland reservanternas antal, jag dock ej i alla delar gillat ötsk:ts förslag till tulltaxering, enär en del af de såkallade skyddstullsatserna hvila på en temligeri långt utsträckt frihandelsprincip, under det andra linnas, öfverstigande till och med 100 procent af varans tillverkningskostnad, och som sålunda äro fotade på ultra prohibitiska grundsatser.
Jag hade för min del önskat, att förevarande förslag hade blifvit byggdt på konseqvent tillämpade moderata frihandelsåsigter, med fästadt behörigt afseende å beståndet af våra inhemska näringar, och att det förtjenstfull a utlåtande, som den sednast tillsatta tullkomitén i denna syftning afgifvit, dervid hade tjenat till ledning men i följd af de åsigter pluraliteten inom Utsk:t hyllat, har ett sådant förslag ej varit möjligt genomföra, och torde, äfven om det af Riks-Stånden godkändes, ej kunna utarbetas på den korta tid, som ännu torde återstå för denna riksdags verksamhet.
Åsättandet af tull å landtmannaprodukter skulle jag, i händelse moderata skyddstullar blifvit i allmänhet föresiagna, icke hafva medverkat att tillstyrka; men då så ej skett, har jag ej tvekat att biträda Utsk:ts förslag i denna del, nogsamt vetande, att landtmannanäringen på sednare tider befunnit sig i en särdeles betryckt ställning, och att den bättre än andra näringar är i behof af de lägre skyddstullar, dem Utslct föreslagit, för att i någon, ehuru ringa män, kunna bära de ännu höga skyddstullar en del andra näringar åtnjuta, och som hårdast drabbar jordbrukare-klassen, såsom den ojemförligt talrikaste inom vårt samhälle.
Den 21 April f. n>. 381 Jag har ej kunnat så uppfatta bestämmelserna i vår grundlag, som tillförsäkrar representationen att allena utöfva Svenska folkets urgamla beskattningsrätt, som skulle det bero på K.
M:t att nedsätta tullsatsen, derest Statsverkets tillstånd sådant medgifver.
Alldeles lika stadganden om tull-, kartae sigillatae-, bränvins- och postmedlen äro gällande som om allmänna bevillningen, med det undantag, att genom den sednare bör Statsverket slutligen regleras; och ändock har ända från början af vårt ännu gällande statsskick och till på 1840-talet, det varit R.
St:r som utfärdat Bevillnings-förordningen, och hvarmed den då vidtagna förändringen endast åsyftade att K.
M:t skulle för sin del godkänna bestämmelserna i Författningen, i hvad den afser böter och verkställighet.
Att denna uppfattning, rörande tulltaxan, varit R.
St:rs vid början af tillämpningen utaf vår grundlag, det ulvisar 1812 års riksdagsbeslut, 1823 års underdåniga skrifvelse, med öfverlemnande af tulltaxan m. fl., ehuru dervid ej får förbises att
Ständerna ansett sig kunna tillämpa grundlagen sålunda, att de åt K.
M:t i underdånighet uppdrog att efter inträffande förhållanden höja eller nedsätta tullar, hvilket åter torde halva föranledts, bland annat, deraf att, fastän landet vid den tiden importerade betydliga qvanfiteter af spanmål och andra landtmannaprodukter, ändock ej obetydliga tullar voro å dessa varor bestämda; hvadan vid inträffande miss vextår, då dessa varor stego till högre pris, det var nödigt att genom tullsatsernas reglering i någon mån modifiera dessa pris, som eljest ej hade kunnat ske, med mindre än att R.
St:r skolat sammanträda.
Då nu emedlertid riksdagar komma att årligen hållas, har äfven nämnde förhållande upphört, och har jag af dessa med flera skäl biträdt Utsk:ts framställda förslag att i den underdåniga skrifvelse, deruti tulltaxan blifver till K.
M:t insänd, å denna, för den konstitutionella jemnvigten Statsmagterna emellan, lika vigtiga som rigtiga grundsats återföra uppfattningen sådan den vid grundlagens första tillämpning äfven var gällande.
Hr Bohnstedt, Theodor Ludvig, uppläste ett skriftligt anförande af följande innehåll:
Vid förra riksdagen slutade jag mitt anförande i tullfrågan med uttalande af den förhoppningen att den måttliga begäran, som då framställdes, måtte bilallas, helst eljest fordringarna nästa gång torde blifva större.
Denna förhoppning gick i fullbordan.
I den skrifvelse, R.
St:r då alläto till K. M:t, begärde de att principen af måttligt skydd för näringarne skulle blifva grunden för ett nytt förslag till tullbestämmelser.
Hr finansministern sköt detta beslut åsido och kontrasignerade en den 24 Mars 1865, utan Ständernas hörande och begifvande utfärdad ny tulltaxa, der en stor del artiklar fingo lägre tuilsatser och många andra förklarades till införsel fria.
Samtidigt afslöts den Franska traktaten med betydiga nedsätlningar att gälla i 12 år och tillämpades genast på våren 1865, inverkande äfven på 382 Den 21 April f. m. importen från andra länder och bortskänkande många förmåner utan motsvarande reciprocitet.
Det torde derföre vara dubbelt skäl för R.
St:r att nu taga denna sin enskilda angelägenhet om hand och gifva den en rigtning, som förhindrar en sådan bearbetning emellan riksdagarna.
Jag beklagar innerligen att de förespeglingar om förluster, betryck och olyckor, som då af mig och andra framhöllos, och som af de förhoppningsfulla ansågos såsom foster af en mörk fantasi, blifvit en alltför bedröflig sanning.
Detta var dock lätt att förespå, ty orsak och verkan äro oskiljaktige, och följderna af vissa åtgärder kunna derföre af den lugna betraktaren lätt förutses.
Man har nemligen under loppet af de sednare 15 å 20 åren utrikes upplånat stora summor, inledt riäringsidkarne i ett system af skuldsättning och föranledt stora kostnaders nedläggande på industriella företag, på samma gång man allt för hastigt och allt för radikalt borttagit det behöfliga skydd, dessa näringar förut hade i lindriga tullsatser, och således utsatt dem för en förstörande täflan med andra, bättre iottade länders produktion.
Man har på en gång företagit en mängd stora allmänna arbeten, som från näringarna dragit så betydlig del af de bästa arbetare, att produktionskostnaden derigenom mycket stegrats, och sålunda tvungit industrien, som dock skulle bereda medel till dessa stora arbeten till ökade skatter och till sitt eget bestånd, att uthärda täflan med Statens höga arbetsackorder.
Man har byggt af Statsmedel våra jernvägar, men man har gjort godstransporten derå till en stor del omöjlig genom höga taxor, deri nu först, efter allmän klagan, tycks beviljas någon nedsättning.
Det vare långt ifrån mig att vilja klandra nedsättningen af fordna allt för höga tullsatser, nyttiga allmänna arbetens utförande eller jernvägars anläggande i vårt land, men en fattig och med många naturhinder oell svårigheter stridande nation måste mer än andra beräkna sina resurser och ej brådstörtadt kasta sig in i stora skulder, öppna sina hamnar för fri tällan och skänka utlandet den vinst, som den med mera försigtighet sjelf kunnat skörda.
— Följderna visa sig nu tydligt: vår kredit i utlandet är starkt i sjunkande; antalet af våra fartyg för verldshandel minskas; stora industriella företag afstadna och förgäfves inbjuder man utländska kapitalister att öfvertaga dem.
Jordbruket är förtryckt och jordens värde faller; bergsbruket strider med svåra konjunkturer; sjelfva trädvaruhandeln, vår räddningsplanka i mångas ögon, bär sig klent; konkurser och förluster inom alla nä ringsgrenar (med undantag af bränvinsminutering och cigarrhandeln), en mängd arbetsföra unga män, som frigjort sig från hem och fasta tjenster, stryka (med förvärfvade dåliga lefnadsvanor) arbetslösa kring land och rike, numera farliga för allmänna säkerheten; kommunernas bördor stiga i betänklig mån, mest genom fattigvården; millioner utgå till utlandet för räntor och amortering, millioner, som ej kännts, så länge man betalte Den 21 April f. m. 383 deni med nya lån och nya reverser, men som göra sig gällande, då denna dåliga källa tryter.
Allt det der och mycket mera har kunnat förutses och har blifvit förutsagt, men så länge man lefde i förhoppningarnas rosengårdar, döfvad af rikligen utkastadt blomdoft och bländad af rika förgyllningar, har man ej velat tänka djupare och se klart.
Många gånger har det upprepats alt vårt polarland ej kan, ej bör uthärda fri täflan med starkare, med bättre utrustade länder; nu först vill man kanske lyssna till dessa ord af sanning; vårt land är stort, men glest belölkadt, våra tillverkningar äro små och drabbas af långa transporter, dryga förlager och ringa uppmuntran; våra hamnar äro aflägsna och länge tillfrusna; våra kapitaler otillräckliga oeb dyrköpta; vår jordmån mera mager, mera svårskött, ger ringare korntal med större produktionskostnad, slår ej sällan fel af froster och olyckor, som vi måste bära, men ej kunna reglera; jordarbetet måste koncentreras på kort tid, fordrar derföre flera armar och större byggnader för inhöstning af en lång vinters behof; blir väderleken då ogynnsam, förstöres årets skörd och nästa års grodd, då andra länder i 8 å 10 månader finna föda för sina kreatur ute, hafva vi denna förmån 4 å högst 5 månader; då andra taga 2 å 3 skördar på samma fält om året, få vi stundom knappt en; vidare, våra handelsrelationer äro otillräckliga och nästan inga nya sådana ingås på mera aflägsna länder, kanske derföre att våra affärsmän sakna den företagsamhet och ihärdighet, som bryta nya banor, medan vi hos våra näringsidkare se vackra prof af båda dessa egenskaper, med ett ord, det är ej »fair play» att ställa vår industri i fri täflan med utlandets, den sjunker, den utarmas, den qväfves i denna ojemna strid.
I andra länder, der man mera säkert beräknar den egna fördelen och derföre hvarken gått så hastigt tillväga eller så långt som vi, bar man dock kommit till erfarenhet att den för långt drilna frihandelsprincipens tillämpning är ett misstag, som för samhället medför enskilda förluster, näringarnas aftynande och pennigebrist.
Då man nu här ser samma svåra följder och förgäfves söker efter bevis att andra orsaker föranledt vårt betryck, skall man då icke hafva rättskänsla och högsinthet nog för att erkänna att man misstagit sig och, medan tid är, således vilja söka afvärja ett förfall, sorn snart ej mer kan hjelpas?
Bättre är att uppoffra en idé, än sitt lands välfärd; bättre att vårda den planta, som skänker frukt och trefnad i det egna hemmet, än att bero af och dyrt betala den utländska frukten, samt svälta när man ej mer har råd köpa den.
Till en närings lyckliga bedrifvande fordras tre faktorer, nemligen insigter, eget förlag och afsättning, hvilken sednare beredes af det skydd för dess bestånd, som gör en täflan möjlig.
Vi göra mycket för befordrande och spridande af nödiga insigter, men med de tvenne andra faktorerne är det illa bestäldt; få näringar kunna draga 6 å V2 proc. ränta, och ingen näring består, om den ej sättas i paritet med andra tillverkningar af 384 Den 2) April f. m. samma alster i afseende pä vilkoren för tillverkning; kapital, drifkraft, rudimaterier, arbetslöner, transporter, tull m. m. måste sammanlagda uppgå till ungefärligen samma summa, om tädan skall kunna ske med fördel; den, som i dessa förhållanden ligger under, blir öfverdyglad.
Det är utlandet, som i allmänhet har fördelarna i dessa fall, och tullen skulle jemna detta förhållande.
Tages den hort, mister samtidigt Staten sin inkomst, industriidkaren sin förmåga att täfla och arbetaren sin förtjenst, medan det är den utländska tillverkaren, som allena vinner.
Jag tager mig friheten här citera några ord ur Thiers tal i Franska kammaren rörande spanmålstullen, ett tal, som vi alla läst i dessa dagar.
Han säger: »det är ej myckenheten af den importerade spanmålen, det är möjligheten af dess importerande, som förorsakar prisfall.»
Detta är en sanning, Mine Hrr!
Man började få en ordnad spanmålshandel här i landet för några år sedan, och aktade handelshus vände sin tanke deråt.
Detta har upphört.
Det är omöjligheten att numera kunna beräkna något pris, sedan säd och mjöl få tullfritt införas, som förlamat denna spekulation och nedtryckt prisen.
Ingen köper nu mera än för dagen, om ej till ett pris, sorn i alla händelser fredar för förluster.
Det Svenska jordbruket liksom det Franska liar gått framåt; intelligens och kapital hafva vändt sig dit, men — nu står man der misströstande och säger med samma beryktade talare: »en näring går framåt endast när den bär sig.» — »Det är hvarken fondbanken eller jordbruksbanken, som kan bringa jordbruket till blomstring.
De hafva endast skänkt missräkningar.
Hjelpen ligger i ett vinstgifvande pris — i en skyddstull, som till en viss grad utjemnar de olika vilkoren emellan de Franska (läs här Svenska) och den utländska spanmålen.»
Skulle man inte tro att den store talaren stod här och talade till oss?
så väl passa hans ord och varningar in på våra förhållanden och dock har det rika, af naturen begåfvade Frankrike på långt när ej så som vi tagit steget ut på frihandelns bana; det har inländsk skuld, då vi hafva utländsk; det hejdar sig vid första symptomerna till sjukdom, vi hafva nått 2:dra, kanske 3:dje stadiet.
— Gifve Gud att vi nu måtte använda det rätta botemedlet!
Stödjande mig på de sanningar, jag här haft äran framlägga, beder jag få ställa en vördsam uppmaning till R. o. Ad:n att bifalla de lindriga skyddstullar, som Bevillnin.-Utsk:t så visligen i detta sitt Betänk, tillstyrkt, beklagande att Hera af våra industrigrenar af den ingångna 12-åriga traktaten blifvit förlamade, kanske undergräfda, utan möjlighet för oss att nu komma dem till hjelp; låtom oss åtminstone rädda de näringar, öfver hvilkas öde den Svenska riksdagen ännu har att besluta.
I afseende på den nu föredragna punkten anhåller jag hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. på bifall till Utsk:ts förslag.
Flere ledamöter yttrade härvid bifall.
Hr von Den 21 April f. m. 385 Hr von Kraemer, Anders Robert:
Det skulle, efter mitt förmenande, vara fördelaktigt, om det vore coutumen, att Bev.-Utsk:t uppställde en större rubrik för ladugårdsprodukter, derom diskussionen först kunde vända sig och afslutas, för att sedan upptaga hvarje artikel särskildt; men så är, som vi veta, icke förhållandet; och derföre måste man, huru svårt det än är, för tillfället undanskjuta frågan om principerna, och hålla sig till den särskilda artikeln, hvilket jag äfven skall försöka att göra, så mycket mer som jag dertill har ett personligt skäl, nemligen att, då jag troligen liera gånger under denna diskussion kommer att uppträda, nu icke allt för mycket pröfva Ståndets tålamod.
Utsk:ts förslag om tull å artikeln fläsk börjar med en klagan öfver den ökade importen deraf.
Men Utsk:t glömmer så väl vid denna som flera andra punkter, att befolkningen under de sednare åren högst betydligt tillvuxit och konsumtionen ökats, utan att produktionen i samma mån stigit; hvartill kommer att våra allmänna arbeten, i första rummet jernvägsanläggningarna, lemnat de arbetande klasserna tillfälle att skaffa sig bättre födoämnen; och den ökade importen måste derföre snarare betraktas som ett glädjande bevis på en stigande välmåga.
Då fläsk är arbetarens bästa föda, bör denna vara icke fördyras, ty om priset å lifsförnödenheter stegras, måste de arbetande taga sin skada igen genom stegrade arbetslöner.
Man skall kanhända invända, att denna tull är så obetydlig, att den icke verkar något; men verkar den icke något, så tjenar den icke heller till något, och verkar den, såsom jag tror att hvarje tullsats, huru obetydlig den än är, måste göra, så verkar den fördyrande på den arbetande klassens lif.