Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Armfelts delaktighet i de revolutionära planerna framdrages – förutom det förmodade sammanträffandet i Strömstad med engelska sändebudet Brown, hvilken representerade hemligheten om hertigen af Gloucesters efemera inblandning i rikets blifvande öden – äfven mötet på Näsby med Posse och Adlersparre.
Men då man ser en själ så medelsam och öfverströmmad af alla sina uttryck som Armfelts, bör man väl kunna fatta att denna själ endast längtade efter en ostörd stund att få förtro sig åt vänskapen; och att han då utgöt all sin brännande harm, sina missräkningar och olycksnyheter, är helt naturligt.
Hos Armfelt öfverlefde dock loyotén alla häftighetens utbrott, och efter ett stormande obetänkt uttryck drog han sig snart tillbaka inom de förskansningar, dem hans ridderliga principer uppfört omkring den okränkbara konungamakten.
Hämmad på alla sätt i sina operationer, skymfad i den vigtiga ställning, som han snarare representerade än innehade, urståndsatt att få konungen att fatta ett enda af hans klagomål, kunde han möjligen höra, kanske till och med drömma om vissa framtidsförslager, men aldrig handla i strid med de känslor, som han intill sin död egnade Gustaf III:s minne.
Nu se vi honom uppbryta från Strömstad, der han uppsamlat några behagliga blommor af det slag, som den fulländade gentlemannen aldrig försmår att njuta af, ty de tillfördes honom af damerna, hvilkas sympatier varmt följde honom.
Hans artighet och humanitet för öfrigt mot både män och qvinnor, hans intresse för alla, som han kunde hjelpa, gjorde hans minne länge kärt för det lilla samhället.
Anländ till vestra Ed, fick han långt före den jobspost, hvilken skilde honom från befälet, en annan, som djupt angrep hans känsliga hjerta.....
Men innan vi berätta härom, må det tillåtas oss att från dagens frågor och strider för en stund dröja och hvila vid en anspråkslösare tafla.
Gamla vänners samspråk, medan solen går ned och blommorna somna vid bäcken.
I den lilla staden, bland heta stenar, sandbackar och ständigt af vindar och menniskofötter uppdrifna dammoln, är det qvaft, bullrande, bråkigt och oroligt.
Men godt är det i den stilla landtliga vrån, der ingenting annat störer än ekot efter det sista skottet vid bergsprängningen.
Och nu är det tyst öfver det lilla landskapet, som landsvägen delar i tvänne hälfter.
På öfra sidan ligga mellan bergen vackra gräsfläckar, en nyskapad jord med dungar af pilar, björkar och rönn.
På den nedra rinner man välartade odlingar utför en stupande mark, hvars branta stränder skjuta ned i Strömsvattnets blå djup, hvarifrån skummet under sakta buller kastas upp och ned, stundom bestänkande de högre afsatserna, der sädesaxen vagga sina hufvuden fram och åter.
På den förstnämda afdelningen, nära den lilla grindstugan, som i sitt sköte emottog den stora barnvandringen, löpte en innerligt vacker bäck, och huru den slingrade sig, med någon tillhjelp af menniskohand, hade den kommit i sällskap med ett litet källsprång, som bildade en miniatyrbassin, så godt som gömd mellan det frodiga gräset, bland hvilket gula, röda och hvita ängsblommor höjde sig.
Nära intill den lilla källan, som hade ett vatten nästan lika klart och godt som det, hvilket ett stycke uppåt Kolkinsfjället hemtades från Carl XII:s källa, fans en behaglig grön backe, skuggad af en stor rönn och under den rönnen en bänk i halfcirkel.
På den bänken sutto ofta tvänne män med pipan i munnen och glasen emellan sig, glömmande, under sina diskussioner dels öfver framtiden och dels öfver framfarna minnen, dagens och stundens larm, bekymmer och strid, men detta aldrig rätt förrän solen började dala, ty under dagens lopp togo dess frågor och gåtor ut sin rätt.
Ofta afbrötos de tvänne männen af en skara muntra barn, som tumlade kullerbyttor utför backen eller byggde qvarnar i bäcken.
Men på den qväll, som nu är i fråga, hade de säkerligen någon förlustelse i staden att åse, ty de bägge vännerna, Rutger Smith och Lorens Boman, sutto alldeles ensamma, och ingen annan hade i afton synts larfva på den lilla gångstigen till källan för att hemta herrarne vatten till ”pundaren” – den tidens namn på toddyn – än ett par af arbetskarlarnes små afkomlingar.
”Det blir sent, bror, och vi få rättnu tänka på att plocka oss hem!” menade Boman ...
”Se så då, sänk dig icke in i drömmarna!
Jag är ej god till att begripa hvad du så djupt tänker på ibland.”
En suck flög bort med vinden, min far reste hufvudet och fällde pipan.
”Åh, bror, tankarne flyga underligare och vidare omkring än fåglarne och ha många nästen att hålla sig i.”
”Jo jo, det förstas, men slika tankespel är inte något att komma till mej med – det begripa de nock, och derföre komma de icke heller.”
”Nej nej,” svarade vännen med ett matt småleende, ”du skulle nog svansa dem.”
”Det borde, minsann, bror också göra – det skulle bättre anstå en sådan karl, som du är, än att låta dem regera i hufvudet, tills du får lika konstiga syner som om du vore af renaste kungablod.
Riket reser all verldens väg: det lägger nog den lufven Bonaparte vantarna på, och icke kan jag se att vi må bättre, om han säljer ena hälften till kejsarinnan Russia, den kanaljan, och andra hälften, som vi få följa med, till Danmark, som gerna vill smeka oss med sina silkesklor.
Jo, med sådana utsigter är det allt tid att drömma om småfnask.”
Och litet smått i all sköns välmening förtretad, drog gamle herr Lorens igen den grå sommarrocken och tryckte hatten ned på stångpiskan, hvilken sammanhöll det gula håret, som förlänade hans bruna tarfliga, på en gång hederliga och listiga ansigte en viss högborgerlig ärbarhet, hvilken dock aldrig så florerade som då han i sin egenskap af välvis rådman representerade i rådhussessionerna eller vid större representeringar inom staden var klädd i silkesstrumpor och knäbyxor.
I de gröna sammetsbyxorna och grå rocken, som i hvardagslag utgjorde hans stående kostym, var han vida mindre storartad, men alltid treflig.
”Låt oss då en gång ge politiken på båten!” svarade min far något otåligt. ”Den, som lefver, får se.
Strömstad blef aldrig skapadt att göra lycka – det visade sig från början ...
Men jag vill glömma allt det der, när jag så här i qvällningen sitter och betraktar mina backar och mina stenhällar.
Kristorp skall bli mors enkesäte: ja, här skall Margreta lefva!”
Och vid det han uttalade det kära namnet, var det liksom en fläkt bortstrukit det tunga molnet.
”Enkesäte – god tid att tala om det ...
Du kastar bort grofva pengar här.
Jag kan säga dig rent ut, att du borde spara dem under denna tiden och lägga dem i sådana affärer som dagen sjelf håller i näfven.”
”Åh, nej, sönerna göra för husets räkning affärer i både det ena och det andra.
Jag vill ha rätt att göra mina för mig.”
”Sönerna handla som satans kloka karlar, men nog ä’ de något finsiktade att komma till meg med, som i all min dar varit samtagen och sammalen och hållit mig till orden rätt och slätt så som far min talte dem.
Också vill jag icke veta af att Hans Henrik, min fosterson, skall bli lärd och förnäm.
En kan allt sköta boden och affärerna för det att en icke är slängd i grammatikespråk och utländska handelsmoder.
Utlänningen förstår godt min engelska och min tyska, fast jag icke kan mera än sjömansoch slängspråket, som jag tog in, när jag var ute och reste till kofferdis som ung fyr.”
”Bror vet”, svarade min far med ett visst bryderi, ”att det är Greta som haft den svagheten – ifall hon skulle haft en svaghet – att ge pojkarne en finare uppfostran.
Men i öfrigt ...”
”Ja, i öfrigt har bror alltid hållit informatorer och håller så än i dag för sina junkrar ...
Min Hans Henrik gick i storskolan, och dermed väl.
Informatorer, informatorer – var det något att komma till mej med det!
Bror har allt fått litet högfärdssmitta af hustrun, så aktningsvärd och siratlig qvinna hon annars är.”
”Hvad jag fått af henne gör alltid godt!” förklarade min far, i det han åter upptog pipan och urknackade den något häftigt mot bänken.
”Och hvad beträffar pojkarne, så får jag säga bror, att om de också skulle stå vid sjelfva disken i all sin dar utan bokkunskap, så skulle de ej bli skickliga till hvarken köpmän eller annat – det var ordet.”
”Nå, än Hans Henrik då, som skall ärfva mina murklor och gifta sig med min fosterdotter, skön Anna Britta, får han icke duga, månn tro?
Men vore han begifven på onyttig lärdom, så skulle jag minsann svansa’n jag!”
”Godt, bror, så svansa honom då, du, så mycket du behagar – ty nog är jag säker på att han icke är en sådan stackare att han icke passar på att läsa, då han kan få slänga sig till en stund.”
”Förtal, bror, gement, nedrigt förtal!
När Hans Henrik slutar i boden om qvällen, somnar han som en stock – så har jag också gjort, och ändå är jag nu rådman och har ett ord med i hvar vigtig fråga, som ibland angår kanske mer än stadens angelägenheter.”
”Bror har af naturen ett listigt hufvud, som förstått att arbeta både under sömn och vaka.
Men någon uppfostran måste barnen ha, innan de lemna boet.
Få de intet mer, så kunna de i alla fall då frakta sig sjelfva.”
”Känner igen kusin Gretas ord och tankar – slug qvinna, fin qvinna ...
Nå, lille Paul skall väl bli officer och komma till krigsskolan vid Stockholm, kantänka?”
”Nej”, svarade vännen Smith tvärt och kanske icke alldeles okänslig för nöjet att visa det icke alltid mor satte rättesnöre för tankarne, ”pilten vill ännu en tid fresta på att tjena kronan.
Sedan blir det slut, och han känner sig nog glad att få gå fars och farfars väg.”
”Och Jan, brors äldste, med glasögon och stora later, är då ackurat belefvad som en fransos, fast han är allvarsam och trumpen som en engelsman och kunskapad som en tysker.
Glasögon och främmande fasoner, alldeles som Kristofer Norbergs söner – bror och han ha samma galenskap i den vägen.
Tänk, om Hans Henrik, som skall ha min Anna Britta, komme fram med slikt!”
”Nog kan bror vara lugn för att Hans Henrik icke öfverger sina fasoner, men om just de vinna skön Anna Brittas hjerta ...”
”Spå icke ondt väder, bror!” afbröt Boman hastigt med en viss ledsam aning.
”Tänk, om brors Jan, när flickan blir rätt giftasfärdig, finge smak för henne – var det måg att komma till mej med det!
Nej, så goda vänner vi ä’, men Hans Henrik skall ha all min egendom.”
”Skam för den, som tror att någon af mina söner gifter sig af penningebegär!
Icke gjorde jag det heller, och det har jag icke förlorat på.”
”Nånå, nu ha vi talat nog om de affärerna.
Jag svär på att det rättnu icke fins en hel fisksmula i grytan hemma.
Vi få ge oss af.”
”Nej, vill bror icke stanna qvar, så får bror gå ensam.
Greta skall komma hitopp sjelf och ha qvällsvarden med sig.
Hemma är ständigt sådant bråk att man aldrig har en ostörd stund.”
”Skall väl pallra mig af utan sällskap då ...
Men jag ser att bror slipper vänta: der nere kommer ju kusin Greta med välfägnaden i den lilla korgen.”
Och kusin Greta var det verkligen, varm och röd och frisk och glad öfver att ändtligen kunna hålla det löfte hon gifvet sin man och sig sjelf om en timmas frihet på det redan så kärt blifna Kristorp.
Nu blef det naturligtvis en vacker artighetsstrid att krusa vännen Boman qvar, men han skulle nödvändigt hem för att räkna dagkassan från Hans Henrik och se efter att ingen af inqvarteringsofficerarne stod och sladdrade och gjorde sig mjuka tjenare för skön Anna Britta.
”Hittar jag på någon, så ja gu’ skall jag svansa’n!”
Och härmed klef rådman Boman med stora steg nedför backen, stötande käppen så hårdt i marken som om han tills vidare varit tvungen att svansa den.
Öfver en liten sluttande upphöjning midt i planen var servetten utbredd och öfver den Guds gåfvorna på friska blad.
Å ömse sidor om den lilla måltiden, der solen i aftonglöden färgade äggen rosenröda och de ljusa kalfsteksskifvorna bernstensgula, sutto man och hustru ensamma och sig sjelfva så nog som under de första kärleksdagarne.
Detta äkta vif var till och med långt innerligare förenadt nu än vid äktenskapets början.
”Nå, hvad har du för godt i flaskan, mor, att bjuda mig?”
”Icke annat än rehnskt, far!”
”Så så, min skatt – kan väl tro det är helsosamt att dricka vatten om qvällen.”
”Det borde endast varit svagdricka”, återtog hon småleende, ”men ett glas rehnskt kan jag ändå göra dig sällskap i.”
”Slå i då, så får jag känna om det icke dufnat.”
”Och så dricka vi för framgången af en god sak, far!”
”Ingen politik, mor!”
”Åh nej, här är endast fråga om en hustrus politik.
Vi dricka på att du skall bli riktigt frisk till sinnet och lynnet, min vän!
Du må väl aldrig inbilla dig att ej jag begriper hvad dina ständiga och ifriga vandringar hit betyda.”
”Nej, Margreta, låt oss icke komma in på detta!”
”Huru nu – skola vi gömma något för hvarandra, far!
Det vore alltför illa ...
Bekänn för mig att du ofta drömt om Kræmer på sista tiden?”
”Kræmer – hå hå – du kan aldrig förstå hur han älskade mig!”
”Nå, har du kanske ingen nu som älskar dig?
Först och främst hustrun, sedan barnen och så vännen Boman, som du blifvit mera lif och själ med än du sjelf anar.”
”Jag har mycken Guds välsignelse, det är sant, men jag tror icke på någon varaktighet af den.
Under sådana tider som de närvarande blir man fort och lätt ruinerad.
Och när jag tänker mig dig i nöd och fattigdom med alla de yngre barnen, när jag är borta eller kanske en tiggare, då svider det i hjertat och bränner i hufvudet.”
”Herre gud, far, detta kunna vi då icke dricka på.
Vänd om taflan, så får du se bättre målning ...
Sönerna bergade, egna karlar med unga snälla hustrur, döttrarna försörjda efter eget val och du och jag lefvande i en vacker ålderdom med vårt lilla välstånd till döddagar.
Då har du längesedan byggt färdigt huset här med öfvervåning och en liten frontespis, som du lofvat mig.
Det behöfs icke vara mer än ett par rum, men dem skola vi finmåla och finmöblera, och de hvitrosiga brokatkjolarne, som jag fick det året, då det ryska fartyget förliste här med den kinesiska lasten, dem sätta vi till öfverdrag på möblerna.
Se’n göra vi kalas för barn och barnabarn, och vid de kalasen skall hvarken sång, glädje, trefnad eller vin fattas.
Munterheten skall stå så högt i sky som de uppvuxna trädtopparne då stå öfver bersån, der bålarne dofta ...
Nå, duger det?”
”Ja, min skatt, att småle åt och tänka sig som en tafla ...
Men hvar gör du af de yngsta barnen?
För dem blir det värst.”
”Med dem gör jag hvad Gud vill, och han vill alltid hvad nyttigt är ...
Men du har ej håg att släppa dina mörka griller – den mjältsjukan, den mjältsjukan, den verkar så mycket att jag till slut mister all håg jag också.”
”Nej, du är nog kraftigare.
Och var lugn, mor – jag skall försöka att strida emot ...
Det är ändå så konstigt med mig.
Röster sjunga hit och dit på korpsånger, som mana fram sorgen och oron.
Men du må väl icke vara så blind sjelf, min skatt, att du icke kan se och uträkna att huset allt hvad det hinner går till undergång.”
”Nej, ännu åtminstone har jag icke en skymt af fruktan derför.
Sönerna ...”
”Det var ordet – gå de i våra fotspår på affärsvägen?”
”Nå, min vän, alla gamla vägar bli ju småningom nya.
Gossarna lefva i en annan tid än då du började, och derföre önska de följa tiden åt; men blir icke du i allt rådfrågad och lydd, der du bryr dig om att vilja veta något, men det har icke varit på många veckor det.”
”Så länge jag icke känner mig rätt frisk till sinnes, är jag icke angelägen att ha stor del i sakerna.
Jag blir het, när jag tycker att det barkar till skogs.
Se’n är jag rent af husvill dernere för de evinnerliga inqvarteringarne, visiterna och historierna – och i ett som allt: jag vill helst sjelf se till bygget och anläggningarne.
Hvart grässtrå, som växer på mina hällar, och hvart dike, som vattnet börjar rinna i, gör mig mer glädje än hvar vansklig styfver, som går in i kassakistan.
Dessutom”, tillade han, ”äro dagsverkena så dyra att det nog behöfs hålla tummen på ögat på folket.”
”Ja, far, det är just din svaga sida!” inföll hustrun småleende.
”Med rättvisa förstås – det skall ingen plågas öfver höfvan.
Vi ha arbetare, men gudskelof inga slafvar; och ett stop bränvin och några kakor bröd ibland gör oss icke fattigare.
Jag vill säga dig, Greta, att all min glädje och allt mitt hopp ligger i tanken att få den här tillflykten färdig åt dig.”
”Då skall jag väl icke predika mot alla de summor, du kastar ner här under tider, då dagsverkena verkligen äro så öfver höfvan dyra ...
Och vet du hvad som än mer skulle lifva dig – det vore, om du ville göra några små sjöresor.”
”Kanske – vi få väl se ...
Tack nu, min vän, för välfägnaden ...
Hör hur det lilla källsprånget porlar vid bäcken ... jag kan sitta långa stunderna och höra på det ...
Men solen bäddar sig – vi få ge oss af.”
”Ja, så mycket hellre måste vi det som jag har att göra i ordning litet hvarjehanda för min gunstling grefve Oxenstjernas räkning.
Han skall helt tidigt i morgon ut på en expedition.
De ha något för sig vid Svinesund.”
”I Oxenstjerna har du fått en gunstling, som jag bättre förstår mig på än den förryckte ryttmästaren från fjolåret.
Jag vet icke hur du räcker till för allt – jag vet blott att om jag icke hade dig, så vore det ute med mig ...
Men, tänk du, Boman höll riktigt på att förtreta mig!
Han menade att gossarne fått högmodet och frihetsbegäret af dig.”
”Så mycket värre för honom att han låter sin egen fosterson lida för hans snålhet och envishet.
”Mor, mor, Lorens Boman är en ärans man!
Skulle han vara en liten smula för hushållsaktig, så räcker det dess bättre till för honom.”
”Åh, far, oroa dig ej – jag säger ju icke annat än att hans snålhet och ensidighet hindra hans arfvinge att bli något annat än en sjuklig, förslöad och okunnig varelse, som nog en dag tröttnar på att lefva i den svarta bodens instängda luft och skrapa ihop pengar dagen i ända.”
”Du har nog rätt ...
Men se der komma nu småbarnen från grindstugan så lagom att få göra kalas på öfverlefvorna.”
En knapp timma senare spatserade så siratligt det äkta vifvet arm i arm från landsvägen nedåt Carlsgatan.
Just som de uppnådde det bomanska huset, fingo de se rådman Lorens sjelf ligga i det öppna fönstret och så troget titta efter dem.
Han ville säga godnatt än en gång.
”Qvälle, qvälle, bror ... qvälle, kusin Greta!”
”Nå, stod det väl till hemma?” frågade min mor.
”Utom på fisken när, kusin – den hade inqvarteringarne slukat, liksom de sluka allt annat.
Nå nå, de hade lemnat stjerten och benen, men jag frågade Anna Britta om det var något att komma till mej med, och så fick jag ett godt mål på en nykokt flundra.”
”Och Hans Henrik?” frågade min far, som just fått se hufvudet af den blifvande arftagaren sticka fram ur ett annat öppet fönster i öfra våningen.
”Hans Henrik – han sofver godt på sitt öra.”
”Ja, jag kan tro det!” menade min far, som nu tydligt såg den stackars ynglingen med en bok i handen ifrigt luta sig ut för att uppfånga det sista dagsljuset.
”Bror är väl lydd.”
”Nå, är det något att undra på det!
Om Hans Henrik skulle ställa tvärslå’r framför min vilja, så skulle jag guds död svansa’n så att han hade godt af det för långvara.”
”Godnatt, kusin Boman – helsa fruntimmerna!”
”Tjenare, kusin Greta ...
Vi träffas i morgon, bror Smith!” – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Just här är det kanhända lämpligt att kasta en blick in i framtiden för att se besannadt huru vist det gamla ordspråket är, som säger: ”Menniskan spår och Gud rår.”
Den sköna Anna Britta, vid denna tid en sextonårig tärna, blef ingalunda i äktenskap förenad med den af hennes mäktige fosterfader utvalde brudgummen, och likväl hade Hans Henrik gerna utbytt hela arfvet, ja tio arf, mot hennes kärlek; men den, som utdrog den vinsten, var icke han, utan just den, som rådman Lorens mest fruktat och benämt ”brors äldste med glasögon och stora later”, nemligen Jan Smith, min äldste broder, med hvilken hon något mer än fyra år senare gifte sig, under det den beklagansvärde Hans Henrik icke hunnit längre än från den svarta boden till det svarta kontoret.– – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Först en dag månget åratal efter det präktiga bröllopet, der rådman Lorens, ändå försonad och helt förnöjd, dansade första menuetten med kusin Greta, blef det ändtligen arftagarens tur att för alltid skaka af sig det svarta inbitna dammet.
Det var likväl icke ett bröllop som då firades i bomanska huset, utan en öfverdådigt ”spendatiös” begrafning, hvilken gamle rådman Lorens sjelf högligen skulle hafva ogillat, så framt han kunnat ha ett ord med i laget, ty det var vådligt hvad Hans Henrik slog på i sin första sjelfständiga handling.
Men så begrafde han ej heller mer än en gång sin vördade fosterfader.
Hans Henriks andra märkliga handling var att ett långt stycke från denna sin gamla bostad bygga ett stort hus vid torget, der sedan under badsejurerna många festligheter blifvit firade, innan societetslokalen byggdes.
Men blef väl glädjen och lyckan större än förut?
Hans Henrik upplefde blott medelåldern.
Oaktadt sin rikedom kunde han ej köpa sig hvarken helsa eller trefnad, och alla resor för detta ändamål, med till och med egen läkare, voro förgäfves: han dog som ungkarl, trogen sitt enda tycke.
Om en tredje friare till samma ovanliga skönhet berättas följande originella anekdot:
Stadens muntergök, den älskvärde och bortskämde löjtnant Adolf Rahm, som rådman Lorens lyckats betaga alla förhoppningar om fosterdotterns hand, var en af de många gästerna på hans begrafning.
Sedan de äldre herrarne vandrat hem från sorgfesten, blef det en viss uppsluppen ton bland de yngre.
Men löjtnant Rahm, eljest allas föresyn, då det kom an på att afskeda allvaret, satt nu helt orörlig och liksom försänkt i ett slags magnetisk dvala.
”Huru är det med dig, bror Adolf?” frågades till höger och venster.
”Tyst, tyst – jag har haft en vision.
Jag såg hur vår gubbe stod utanför himmelriket, bultande på porten, och bakom honom stod hin onde och grinade ... ’Hvem är det?’ ropade Petrus innanföre ... ’Det är jag gamle Lorens Boman från Strömstad, vet jag’... ’Nå’, svarade Petrus, ’var det något att komma till mej med det’... ”Tag hit honom”, skrek hin, så skall jag svansa’n!”
Löjtnanten grefve Axel Oxenstjerna.
Om min mor midt under krigets alla störande och ängslande obehag på den i förra kapitlet beskrifna aftonen upplefvat en verklig liten idyll i gröngräset på sitt kära Kristorp, så var det en helt olika scen, hvari hon följande afton fick uppträda och handla.
Hon hade sagt till far, att hon skulle samma qväll göra åtskilligt i ordning för sin store gunstling grefve Oxenstjerna, som helt tidigt på morgonen måste ut på färd till Svinesund; och just då hon sent emot natten ensam stökade omkring i sitt rymliga visthus för att utvälja något riktigt smakligt för frukosten, kom hon att tänka på att Oxenstjerna under dagen haft ett så ovanligt allvarsamt och tankfullt utseende.
”Nå”, sade hon till sig sjelf, ”en sådan hederns och hjertats man som han kan aldrig vara annat än full af allvarliga tankar under en för Sverges ära och väl så mörk tid som denna ...
Jaja, min grefve, nog ser jag hur det svider i riddersmannens själ, och min tro är att han är fullt ut så missnöjd som alla dessa brushufvuden, hvilka vilja ha doktorinnan biträde för en cirkel.
Men han tyglar sina känslor och sin sorg.
Sådant är mannamod ...
Gud välsigne honom!”
Bestyren voro nu slutade, och min mor hade just tillslutit den tunga visthusdörren – som befanns vid ändan af ena korsgången nära vid det rum, der ryttmästaren Hoving året förut haft sin improviserade gräfenberger-dusch – då hon i sjelfva hörnkorset af denna rätt hemlighetsfulla gång fick höra ljudet af tunga suckar.
Hon satte straxt ifrån sig hvad hon hade för händer, och ledd af sommarnattens sken, som flöt in från en glugg i taket – den medförda vaxstapeln hade fläktat ut, då hon tillstängde dörren – riktade hon sina blickar och sina steg mot den plats, hvarifrån suckarne ännu hördes.
De kunde komma både ifrån en nyinredd kammare, som låg i det nämda korset af husets tredje tillbyggnad, och ifrån en helt mystisk gång, gräfd i jorden under öfra gången och till hvilken en fallucka ledde ned några alnar från de tre trappsteg, som förde upp till den nämde kammaren.
Ack, hvad jag väl minnes från barndomen denna kolsvarta tillflyktsort!
Hur mången dag öppnade jag ej luckan och stack ned hufvudet för att njuta af mörkret!
Men minnet af de der suckarne, som min mor hört, och minnet af det, som följande natt tilldrog sig i nya kammaren, eller, såsom den sedan benämdes, ”Oxenstjernas kammare”, afhöll mig alltid att undersöka gången från denna sidan.