Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuruväl det icke kan förnekas, att de motiver, som grundlagt denna författning, äro ädla och högsinnade, uppväga dock desamma icke den omständigheten, att författningen är emot en sann rättsprincip stridande, ett förhållande, som svårligen torde kunna jäfvas, då man betraktar, dels att Konungens tillkännagifvande om ransakningens fortsättande måste anses såsom ett af Konungen på förhand uttaladt omdöme, att den anklagade, i Konungens tanke, vore till det angifna brottet saker, hvilket sålunda af Konungen utsagde yttrande oftast kan menligt inverka på domstolens och juryns oväld, samt dels att, derest den tilltalade frikännes från ansvar, måste frikännelsedomen compromeltera det Majestät, som anbefallt åtalet.
I grund häraf och då några menliga följder för allmän eller enskild rätt icke komma att uppstå genom upphäfvande af ofvanberörde författning, emedan man utan fara för misstag bör kunna såsom säkert antaga, att den person, åt hvilken Just.Cancellersembetet är eller blifver anförtrodt, må äga nog urskilning, för att icke förordna det åtal för Majestätsbrott i otid och onödigtvis må äga rum, torde bifall till den väckta motionen desto förr kunna påräknas, som författningens otydlighet gifvit anledn. till den mest olika tillämpning inom domarecorpsen, enär en stor del domare anse, att ofvanåberopade K. br. endast afser lasteligt tal om Konungen, men andre deremot hvarje förklenligt tillmäle om Konungen, vare sig i skrift eller tal; till stöd för hvilken uppgift endast torde vara nog att i minnet återkalla 1838 års händelser i afseende på det beryktade tryckfrihetsåtalet mot Assessoren J. M.
Crusenstolpe, samt det i anledn. deraf utaf Just.ombudsmm mot en division af Svea Hofrätt inför Högsta Domstolen väckta åtal.
Men då dessa händelser äro nogsamt bekanta, har jag, af grann - Den 18 September, 327 lagenhet alt ej sära någon, ansett mig endast böra här omnämna desamma, utan allt vidare detaljerande.
Örn remiss till LagUtsk. af denna min motion, jemte det af mig förut i ämnet afgifna muntliga yttrande, får jag vördsamligen anhålla.
Upplästes och remitterades till StatsUtsk. K. M:s nedannämnda nyss ankomna nåd. proposir: 1:o ang:de förhöjning af årliga anslagen af allmänna medel till folkundervisningens befrämjande; gifven Stockholms Slott d. 10 dennes; 2:o ang:de Hofstats-pensioneringen efter Högstsalig H.M. Konung Carl XIV Johan; gifven Stockholms Slott d. 9 dennes; 3:o ang:de pension för f. d. Statsrådet Grubbe; gifven Stockholms Slott d. 2 dennes; 4:o ang:de pension för f. d.
Just.Statsministern m. m.
Törnebladhs efterlemnade enka; gifven Stockholms Slott d. 2 dennes; och 5:o ang:de pension å allmänna indragningsstaten för aflidne Statsrådet Gr.
Hårds enka; gifven Stockholms Slott d. 2 dennes.
Likaledes upplästes och remitterades till Bevilln.Utsk. K.
M:s denna dag ankomna nåd. skrifvelse, i fråga om ytterligare controllföreskrifter för betryggande af stämplade pappersafgiftens behöriga erläggande; gifven Stockholms Slott d. 30 sisth Aug.
Efter uppläsning af K.
M:s jemväl denne dag ankomna nåd. propos. af d. 5 dennes, ang:de borgenärs rätt att, efter anstäldt utmätningsförsök, använda bysättning, blef denna nåd. propos. till LagUtsk. remitterad, H. R. o. Ad. åtskildes kl. £ till 12 f. m.
Onsdagen den 18 September 1844.
Upplästes till justering Exp.Utskis förslag N:o 4 till R.
M. om förändradt sätt för kröningspenningars utdelande.
Jag anhåller, att detta 328 Den 18 September. förslag till urul. skrifvelse må få hvila på bordet, emedan några deri förekommande ord icke synas vara riktiga.
Justerades 8 prot.utdr. för d. 14 dennes.
Upplästes till justering och godkändes pleniprotm för d. 5 och 7 dennes.
Föredrogs Const.Utsk:s d. 14 dennes på bordet lagda mern.
N:o 4, med uppgift ä hvilaude förslag till grundlagsändringar.
Begärdes ytterligare på bordet af Hr von Hartmansdorff, Äng., och Frih. Palmstjerna Nils Fredr.
Då härefter till föredragning förekommo Const.Utskis jemväl d. 14 dennes på bordet lagda mern.
N:ris 5, 6, 7 och 8, ang:de, sedan sista riksdag hvilande förslag till grundlagsändringar, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om icke äfven dessa 4 mern., hvilka hade gemenskap med Const.Utsk:s nyss ånyo bordlagda mern.
N:o 4, borde nu andra gången bordläggas.
Föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 14 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 6, ang:de väckt motion om tillsättande af civila fängelsedirecteurer och upphörande af commendanternes å rikets fästningar befattning med fängelsernes inre förhållanden.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. till bifall å detta betänk.
Ropades ja, hvarjemte Frih.
Palmstjerna, Nils Fredr., anmälde sig och yttrade:
Om det berodde af R.
St. allena, att vidtaga någon verksam åtgärd till vinnande af det mål, som Gr. Löwenhjelms motion åsyftar, så skulle jag för min del tillstyrka, att det nu föredragna utlåt, toges i närmare öfvervägande på de skäl, som af motionären framställdes, för att åt civila personer måtte uppdragas vården om de fångar, som i våra fästningar förvaras, och hvilka skäl syntes mig vara af den vigt, att de icke bort så lätt förkastas och lemnäs ur sigte; men då den åtgärd, som lättast kunde leda till ändamålets uppnående, icke kan utgå från R.
St. utan från Konungen, är det utur denna synpunkt, som jag, ehuru icke biträdande Ulsk:s motiver, för min del vill medgifva, alt Utsk:s utlåt, må bifallas.
Land t m. förklarade derefter, att den sednast af II.
Ex. gjorda propos. blifvit af R. o. Ad. med ja besvarad.
Föredrogs och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 14 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 7, i anledn. af väckt motion om förbud för anläggande af hållstugor vid kyrkorna.
Vi - Den 18 September. 329 Vidare föredrogs Allm. Besv.- o. EkonUtsk:s d. 14 dennes på Bordet lagda betänk.
N;o 8, i anledn. af väckt motion om upphörandet af all förhöjd tjenstårsberäkning vid ansökning till presterlig befordran.
På begäran af Hr von Hartmansdorff, Äng., blefden vid detta betänk, fogade reservation af Comministern Hedin uppläst, hvarefter Hr von Hartmansdorff yttrade:
Uti länder, hvarest skolverket åtnjuter lika mycket om ej högre anseende än i Sverige, finnes icke ett sådant sätt att belöna skollärare som härstädes begagnas, nemi. att belöna dem på bekostnad af kyrkans tjenstemän.
Om man der ville sätta i fråga, att de som arbeta vid skolverket, borde lia sin egentliga befordran inom kyrkan, så skulle sådant anses såsom något oerhördt.
Ville man dertill lägga, att de, som icke arbeta i kyrkans tjenst, borde hafva icke blott lika befordringsrätt med dem, som äro hennes egentliga tjenare, utan derutöfver hälften så stor befordringsrätt; så skulle man anse sådant orimligt och ingalunda vilja dertill lemna sitt samtycke.
Likväl är förhållandet sådant hos oss.
Befordringslagarne för kyrkans tjenare uttrycka i sin andemening, att en sådan, han må arbeta om än aldrig så träget, han må utmärka sig aldrig så mycket, så skall han dock, vid fråga om befordran, stå tillbaka för dem, som icke arbetat i kyrkans tjenst.
Han må vara aldrig så skicklig i den presterliga förrättningen, han må predika aldrig så väl, sköta sockenstämman fullständigt ; så hjelper det ändock till intet, utan han måste stå tillbaka för den, som är ovan både vid predikningar och andra presterliga förrättningar, sä att han behandlar barnet förvändt då det skall döpas, eller icke förstår att föra en sockenstämma, eller sköta andra communala bestyr.
Man har också insett det olämpliga häruti, och Sländerne hafva flere gånger gjort framställningar om förändring i skollärares högre befordringsrätt inom kyrkan.
Afven med afseende härpå hafva Ständerne lemnat 42,000 r:dr till förbättrad aflöning åt skollärare i allmänhet; och Konungen har, i sammanhang dermed, borttagit hälften af deras förhöjda tjensteårsberäkning, sä att numera endast den andra hälften deraf återstår.
Man kan således säga, att
Ständerne hafva med denna summa friköpt församlingarnes presterskap från den halfva oförrätten.
Nu återstår att pröfva, huruvida icke det vore skäl att friköpa presterskapet äfven från den andra hälften.
Skäl dertill finnas, efter mitt begrepp.
Jag tror det vara skadligt både för kyrkan och läroverken, att lemna de sednares tjenstemän en sådan fördel, som de hittills ägt; ty hvad blir följden?
Otvifvelaktigt den som reservanten anmärkt, att mången annan än den som äger fallenhet att vara skollärare, ingår i läroverkens tjenst, för att på denna väg till pastorat klifva förbi dem, som arbetat i församlingarne.
Följden måste naturligtvis blifva den, att skollärare, som icke hafva kallelse för sitt yrke, sköta det sämre än det skulle hafva blifvit skött, om blott de personer egnade sig deråt, som hade fallenhet derföre.
Kyrkan åter måste naturligtvis äfven lida deraf, att till pastoratcrnes vård komma per 2 H. 42 330 Den 18 September. söner, som aldrig hafva gjort någon egentelig tjenst inom en församling, förrän i det ögonblick de blifva, att jag så må säga, chefer för ett pastorat.
Vore nu skollärarne bättre atlönta, så hade de ej att klaga öfver sin lott.
De finge lön för sin möda, på samma sätt som hvarje annan tjensteman, och befordrades inom sin tjenstebana.
Pä ålderdomen finge de pension i penningar, i st. att nu pensioneras med pastorat, som de ej kunna eller orka sjelfve sköta.
Dertill måste de följaktligen begagna adjunct, hvarigenom kyrkans tjenst ofta faller i unga och oerfarna personers händer samt på det hela förryckes.
Min mening med dessa anmärkmr är ingalunda att försämra skollärarnes villkor; tvertom önskar jag, att de mätte blifva väl aflönta; men jag önskar derjemte, att en hvar måtte få tillgodonjuta befordringsrätt för den tjenst han gör, samt att kyrkans mätte varda i möjligaste måtto väl besörjd.
Jag föreslår derföre, att R.
St. måtte till Konungen ingå med den önskan, att äfven den återstående hälften af skollärares nu ägande företräden må borttagas, samt att Konungen täcktes uppgifva, hvilken summa Han ansåge erforderlig, för att dermed kunna godtgöra skole- och gyrnnasiilärarne för mistningen af den hittills åtnjutna fördelen.
Sländerne linge då vid en kommande riksdag tillfälle att besluta, huruvida någon sådan löneförhöjning kunde meddelas.
Om deremot Ständerne blott förklara, lika med Ekon.Utsk., att saken är riklig, men att tiden ännu icke är inne, att göra hvad rätt är; så frågas, när varder denna tid kommande?
Jag anhåller om återremiss af detta betänk., samt att della mitt yttrande måtte få densamma åtfölja.
Då denna fråga förleden riksdag förevar, yttrade jag, att man borde gå varligt tillväga, emedan denna förändring skulle inverka betydligt på de tjenstemän, som här nämnas, nemi. på skollärarne.
Jag var af den åsigt, att, i fall en förändring borde göras, vore första villkoret att lemna ett anslag, som vore tillräckligt att försäkra skolverket om dess fördel och bestånd, men icke att först göra en förändring, som betoge detsamma en förmån, hvaraf det nu är i besittning.
Visserligen synas de skäl, som af den siste värde talaren blifvit anförde, verka till den ifrågavar. förändringen, men erfarenheten tyckes dock icke visa, att behofvet derutaf är så stort, som man ifrån de allmänna åsigternas synpunkt föreställer sig; ty mångenstädes i riket finner man skollärare, sorn fått församlingar om hand och sjelfva utöfva pastoralvården, göra det till församlingarnes båtnad och folkets belåtenhet, äfvensom att församlingar, som sjelfve äga rätt att välja sig själasörjare, företrädesvis dertill utse skollärare.
Detta tyckes utvisa, att skollärarens inträde i kyrkans tjenst icke är så äfventyrligt, som man ur allmänna synpunkter skulle föreställa sig.
Då det nu är knappt 2 år sedan Konungen vidtog en förändring i detta hänseende, hemställer jag, om det är rätt att, innan man har tillräckliga fonder för skolverkets bestånd, göra denna förändring, och om det kan vara skäl att så tidigt som nu gä in till K.
M. med en dylik anhållan, innan man ännu kun - Den 18 September. 331 nät se verkningarne af det beslut, som redan är faltadt; ty om det blott i två år varit verkstäldt, så lärer man icke kunna säga sig hafva den erfarenhet, sorn framdeles kan vinnas.
Således har man tvenne skäl att alldeles icke vidröra ämnet under denna riksdag: det första, att förändringen icke på långt när är så stor, som den synes vara, det andra att man icke har fonder, då man likväl hör börja med att äga fonder, hvartill ytterligare kan läggas, att, då författningen endast för 2:ne år sedan utkommit, man deruti icke nu bör begära förändring.
Vill man åter hafva en sådan rörlighet i författningen, så tror jag att man i många hänseenden får skäl att icke tala för bifall till detta betänk.
Till de skäl, som af den siste talaren blifvit anförde, torde det tillåtas mig att lägga ytterligare, att dä en jemförelse blifvit anställd mellan förhållandena i främmande länder och vårt land, borde man också hafva gått litet djupare med saken, och ifrån alla sidor framhållit denna jemförelse.
Det är nemi. gifvet, att i de länder, der en förhöjd tjensteårsberäkning icke äger rum, har också kyrkostyrelsen mindre befattning med skolverket, än hos oss.
Jag tager mig deraf anledu. att för mig göra den slutsats, alt så länge kyrkans styrelse hos oss förbehållit sig rättigheten att styra skolan, måste äfven kyrkan vidkännas den olägenhet, hvaraf hon lider genom den högre tjensteårsberäkningen.
Vill åter kyrkan blifva helt och hållet härifrån befriad, skulle jag för min del tillåta mig det förbehållet, att kyrkan afsäger sig den uteslutande rätten alt styra skolan.
Hr Lagergren, A nders: Ekon.Utsk:s betänk, synes mig åtminstone temligen klokt affalladt och alldeles icke tåla att sä förkastas, som Hr von Hartmansdorff det velat.
Jag vill visserligen icke från egen erfarenhet hemta någon anleda, att motsätta mig hans tanka om en skolkaris oskicklighet i presterliga värf, jag vill vädja till andra, som denna befattning ulöfvat och se till inom riket i allmänhet, huruvida de icke äro i stånd att döpa ett barn, eller fullgöra andra ganska vanliga presterliga förrättningar.
Jag tror icke, att man i allmänhet skall få höra klagomål öfver de församlingars vårdande, hvilka handhafvas af forna skollärare.
Visserligen är det sant, att mången vid en ganska högt framskriden ålder, vanligen från universiteten kommen person, saknar som prest den vana och kraft, som vid de större församlingarncs vårdande behöfves, men sällan eller aldrig inträffar det, att de som komma från något lägre undervisningsverk och der icke varit mer än 10 å 12 år, skulle till den grad vara oskicklige, som här blifvit framstäldt.
Jag tror, att PresteSt:s beskaffenhet både vid riksdagarne och inom församlingarne utvisar raka motsatsen.
Derföre vare det ingalunda sagdt, som skulle jag helt och hållet ogilla den princip, hvarifrån Hr von Hartmansdorff utgått, tvertom, det kunde visserligen vara önskligt om ett sådant skiljande från skolan och kyrkan kunde äga rum; men för att detta måtte kunna ske på ett sätt, att hvarken lärdomen i allmänhet eller skolan 332 Den 18 September. / mätte förfalla, så anser jag det vara af högsta nödvändighet påkalladt, att skollärarnes löner icke förbättras med en sådan summa som Ilr von Hartmansdorff angaf vara af Ständerne till skolverket anslagen, eller 42,000 r:dr, utan att dertill må anslås en vida högre.
Vill man att det slags befordringssätt, som nu inom skolan och kyrkan är rådande, skall kunna till bådas fördel afskaffas, så mäste skollärarnes löner bringas i samma catliegori som vi tinna dem i grannlandet, eller i Norrige, för att icke gä längre, och då tror jag, alt en ganska dryg summa af Staten erfordras.
När denna, vare sig på ett eller annat sätt, af Ständerne blifvit beviljad, så att icke allenast skollärarnes löner blifvit förhöjda, utan äfven tillräcklige pensionsfonder blifvit anvisade, då tror jag att först en allvarlig fråga kan uppkomma om delta befordringssystems afskaffande, men nu anser jag det vara för tidigt och skulle lända icke allenast till förfång för lärdomen i allmänhet, utan i synnerhet till stort mehn för våra skolor.
Man har sagt, att. man borde gå varligt tillväga, först skaffa penningar och sedan nedsätta befordringsrätten för skollärarne.
Jag finner delta sätt att gå tillväga, nemi. att först anskaffa penningar och sedan ifrågasätta befordringsrältens nedsättning, icke vara så alldeles riktig.
Sä skedde det förra gängen; Ständerne började med att lemna penningar, linder förutsättning att den dubbla tjensteårsberäkningcn mätte fä nedsättas eller borttagas.
Det dröjde ganska länge efter anslagets beviljande innan tjensteårsberäkningen nedsattes.
Anslaget erhölls redan år 1830, och först 12 är sednare eller 1842 bortlogshälften af befordringsrätten.
Böra väl då Ständerne äfven nu gifva pcnningarne först, och sedermera vänta på befordringsrättens nedsättning?
I sådant fall torde andra 12 är ytterligare förflyta innan denna rätt upphörer.
Det vigtiga, efter mitt förmenande, är, att befordringsrätten och pcnningarne sättas i förening med hvarandra, så all det ena sker samtidigt med det andra.
Detta är hvad jag för min del önskat, och sådan var min förra framställning.
Här är sedan sagdt, att det gifves exempel pä kyrkoherdar, som, ehuru utgångna frän skolan, vetat att väl vårda sina församlingar.
Detta erkänner också jag, men undantag blir icke regel.
Under den tid jag hade en närmare befattning med kyrkans och läroverkens angelägenheter, hade jag alltför svåra exempel huru det går med dem som erhålla pasiorat, utan alt förut hafva varit i kyrkans tjenst.
Jag skulle i detta hänseende kunna anföra märkvärdiga exempel derpå; men jag vill det icke, pä det man ej må kunna uträkna hvilka personer jag menade, utan blott säga, alt i den församling, åt hvilken jag hade den största förbindelse att skaffa en god kyrkoherde, der misslyckades jag i mitt bemödande, just derföre att jag tillstyrkte utnämnandet af en skollärare, som hade allmänt loford.
Man säger, alt vill kyrkan vara befriad från oförrätten af skolans intrång, så skall hon icke befatta sig med skolan.
Jag har icke föreslagit någon skilsmessa mellan kyrkan och skolan, derföre att jag föreslagit hort - Den 18 September. 333 tagande af den ökade befordringsrätten.
Det är nog om skollärarne få åtnjuta lika befordringsrätt inom kyrkan, som hennes egna tjenare.
Denna har jag icke eller velat borttaga, utan det är den befordringsrätt, som de åtnjuta framför kyrkans tjenare, hvilken jag anser böra afskaffas.
Man säger, att lärdomen skulle komma att lida, i händelse befordringsrätten till pastorat borttoges från skollärarne.
Jag frågar om så sker i länder, som kunna mäta sig med oss i lärdom och der skollärare icke hafva sådan befordringsrätt, som hos oss.
St. skulle vilja begära hvad jag föreslagit, eller att Konungen måtte för Ständerne uppgifva den summa, han ansåge erforderlig, för att tillräckligt förbättra skollärarnes villkor i det ögonblick man borttoge deras förhöjda tjensteårsberäkning, så vore deruti intet förhastande att befara, ty erfarenheten hvarom man ordat, har redan ådagalagt huru mycket kyrkan lidit genom det nuvar. befordringssättet.
Om man också icke borttager befordringsrätten förr, än man fått penningar till godtgörelse, så har ingen skada blifvit någon tillfogad.
Ehuru lill det mesta förekommen i hvad jag ämnat yttra af Hrr Lagerhjelm och Bråkenhjelm, anhåller jag dock att få anföra några nya skäl, hvarföre jag tror, att man icke bör gå brådskande, ulan med all försigtighet till väga, i fråga om åtgärders vidtagande till skollärarnes skiljande ifrån sin högre tjensteårsberäkning vid presterlig befordran.
Om man först ser på deras lönevillkor, så hafva visserligen skollärarnes löner i sednare åren blifvit något ökade; men man måste emedlertid medgifva, att, i förhållande till den trägna tjenstgöringen, dessa löner icke äro betydliga, om man betänker, att mången får i flera års tid tjena nästan |:delar af året med daglig sysselsättning, emot 200 å 300 r.dr b:co.
Man jemföre härmed förhållandet i andra länder, t. ex. i Norrige, der icke nå gon anställes utan alt få, om icke ordinarie lön, dock ett mot denna temligen nära svarande extra anslag.
Der har en adjunct, hvilken motsvarar våra colleger, 200 å 300 species, sva rande ungefär emot 1000 r:dr rgs.
De högre lönerne uppgå till 900 species och t. o. m. deröfver.
Der finnes visserligen icke eller för skollärarne den högre befordringsrätten inom kyrkan, och den behöfver icke eller finnas med en sådan hög aflöning; men så länge våra skollärare hafva en så ringa aflöning, tror jag, att man icke kan utan orättvisa betaga dem den utsigt de kunna hafva till förenämnde befordran.
Att denna utsigt möjligen kan vara skadlig för kyrkan, medgifves, och jag tror, att det vore det lyckligaste både för skolan och kyrkan, om man kunde skilja dem åt; men emedlertid tror jag, att kyrkan vinner lika mycket som bon förlorar på denna förening.
Det är nemi. erkändt, att oftast blott de, som känna sina själsförmögenheter vuxna de högre examina, aflägga dem, och derefter inträda i skolans tjenst, samt efter flera års tjenstgöring der, ej sällan i kyrkans; då deremot de mindre begåfvade, merendels blott aflägga den erkändt obetydliga prestexamen och dermed directe ingå i kyrkans tjenst.
Skulle 334 Den i8 September. man nu förminska de förstnämndes rätt till befordran inom kyr* ken, så tror jag att förlusten skulle bli ganska stor, genom de många stora talenter som kyrkan skulle komma att sakna.
Man skall äfven ihågkomma, att för afläggande af de högre examina fordras en längre tids uppehälle vid universiteten, således betydligare kostnader, som fordra att i framtiden ersättas.
En annan omständighet är, att skolan i sjelfva verket nästan icke har någon representant vid våra riksdagar; ofta finnes knappt någon inom PresteSt., som i och för sitt kall förer dess talan; och äfven derföre måste man förfara varligt med densamma, man måste höra hennes egen talan; och hör man den, så skall man finna, att de fleste af skollärarne icke gerna vilja afstå den högre befordringsrätten, åtminstone icke förr än de bekommit löneförhöjning.
Man talar om tjenstgöringen, att man i afseende derå funnit, att skollärare icke så väl sköta de presterliga befattningarne som de, hvilka genast ingått i kyrkans tjenst.
Jag har åtminstone hört motsatsen, äfven af prester, som hlott på den sednare vägen tjenstgjort, att nemi. skolkarlar, som kommit till presterliga befattningar, skött dem fullt såväl som de, hvilka i flere års tid varit i kyrkans tjenst.
Jag skulle således tro försigtigheten fordra, att man iakttoge resultaterne af den K. förordn. af år 1842 och afvaktade hvad verkan den redan nedsatta befordringsrätten kan medföra, innan man vidtoge ytterligare åtgärder.
Finner man sig dock dertill befogad, vill man tillstyrka ytterligare åtgärder, så bör man söka förskaffa skollärarne betydlig förökning i deras aflöning; eljest tror jag att resultatet blir, att skolan förlorar mycket, men kyrkan kanske vinner mindre än förlorar.
Skulle man kunna, utan att någon dervid förlorade, skilja kyrkan från skolan, vore det visserligen det bästa.
Det har blifvit anmärkt, att man försökt det sättet, att först anslå penningar och sedermera verkställa förändringen, men enligt hvad jag kan minnas, då anslaget gjordes, vid 1828 och 1829 årens riksdag, af 42,000 r:dr b:co, så fästades dervid i detta afseende intet villkor, utan anslogoS 60,000 r:dr för skolverket och universiteten gemensamt, hvilken summa sedermera så fördelades, alt 42,000 r:dr tillföllo skolverket.
Men om äfven ett sådant villkor dervid hade blifvit fästadt, så tror jag likväl, att principen då ännu icke var så allmänt erkänd, att den ansågs böra bringas till verkställighet.
Jag anhåller vidare att få fästa uppmärksamheten på det förhållandet, att om äfven erfarenheten en eller annan gång visat, att personer, som utgått från skolverket, såsom kyrkoherdar betraktade, icke varit jemförlige med dem, som i kyrkans tjenst fått samma befattning, så har den likväl å andra sidan ganska ofta visat, att skolverkets tjenstemän, då de hafva erhållit dylika platser, hafva varit desamma fullt vuxne.
Detta är ju också ganska klart, då man besinnar, att de ej komma till dem utan att besitta en högre grad af lärdom, hvilken jag ej tror vara så alldeles likgilltig för sjelfva ulöfvandet af pasloralvården, såsom den der varande en borgen, att själasörja - Den 18 September. 335 ren, genom sin kännedom af de döda språken, kan vara en sjelfständig tolk af bibeln.