Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han tråkade sig vid slägtmiddagarne, och fröken Clara sade honom öppet, att hon toge honom i beslag för sig allena.
Derför fördrömde de nästan dagligen skymningstimmarne samman.
Så satt han då en vinterdag ut på eftermiddagen och sysslade vid sitt skrifbord, då det knackade på dörren försagdt och tyst.
Han gick att öppna sjelf: det var fröken Clara.
En smula tafatt beskäftigt i sin öfverraskning, stälde han en länstol till rätta för henne; hon satte sig i den, men så der ute på kanten, som vore hon icke rigtigt säker på sig sjelf.
Den friska vinterkölden satt ännu kvar i kappan; och kinder och ögon glänste bakom floret, som isats framför munnen.
Hon hade med en nervös gest räckt honom ett par franska romaner, som han lånat henne, och begynte brådskande, som om det icke kunde sägas tidigt nog, motivera sitt besök.
De hade med förtviflad ifver sökt räddningen ur den fatala situationen i en rigtigt erkedum konversation, ända tills hon bröt förtrollningen och förställningen genom att låta en af sina sarkasmer undfalla sig.
Derpå skrattade hon, naturligt, och skrattade han, naturligt; hon hade satt sig djupt in i stolen med hufvudet bakåtlutadt öfver ryggstödet, och de kände sig med ens begge två, som om de sute i hennes eget lilla förtroliga kabinett.
Snön låg hvit och blå derute, tät och mjuk, på gatan, på tak och fönsterposter, på hvarje minsta utsprång, på träden inne i trädgården midt emot; och tak- och gafvellinier inramade i det tindrande hvita ett stycke solfyldt blå vinterhimmel.
Gatan låg tom och tyst, som alltid; icke ett ljud trängde in till dem deruteifrån, endast vedstyckena i brasan smälde och knastrade; de begge unga suto der samman, som vore de allena i en utdöd verld.
Han hade skjutit fram en pall och satt sig vid hennes fötter, med ansigtet halft bortvändt; och hon hade strukit med sina händer öfver hans släta, framåtkammade hår, alldeles som förr uppe vid Ringsjön och hemma hos henne, men tvekande och osäkert.
Så kom det ögonblick, då de begge på en gång kände tystnaden omkring sig och ensamheten, och blefvo medvetna derom; – hon drog handen till sig och flyttade nervöst på sig i stolen.
Han såg upp i hennes ansigte, med en djupt frågande blick; hon andades tungt, hennes ögon flydde, men kring munnen låg ett drag, som sade mera.
Det bröt på i honom en makt, starkare än han sjelf; och innerligt och smekande sträckte han upp ena armen och lade den kring hennes midja.
I samma ögonblick gick ett ryck genom henne, hon blef stel och rak, ögonen flögo rådvilla och skrämda genom rummet, en flägt af kyla kom mot honom, och han drog armen tillbaka, som om intet händt.
De talade om likgiltiga ting; strax derpå bröt hon upp.
Han följde henne på väg, ända till hennes dörr; hon ville han skulle komma upp med och stanna till afton, men han förebar ett hinder; hon stod en stund töfvande, som om hon ville säga något, räckte honom derpå handen och såg på honom med en blick och ett leende, hvilka begge voro lika sammansatta men af hvilka han intet förstod utom det, att de lofvade och gåfvo mera, än han någonsin fått af henne.
Derpå vände hon sig hastigt om och försvann i trappan.
Han blef stående och såg efter henne; gick derefter tankfull in mot staden.
Solen höll på att gå ned, det begynte skymma, snön knarrade under fötterna, och kölden bet i öronen.
Det kom en ännu djupare stillhet i luften och hvarje ljud fick en fyllig klang, det aflägsna klang nära och det svaga tydligt.
Truls strök nedåt hamnen.
Der var nästan tomt; endast långt ute på inre hamnarmen varseblef han ett par, som kom emot honom.
Det var Malm och Anna.
Han blef en smula villrådig; snart skulle de mötas; Malm hade aldrig sammanfört sin flicka med sina vänner från «Skandinavien», och Truls kunde förstå, att han helst sluppe det äfven nu.
Skulle han vända om igen?
Det vore dumt; de hade redan igenkänt honom, lika väl som han dem.
Så fortsatte han lugnt sin väg, stannade då han mötte dem, tog dem båda i hand och slog följe.
När de efter att ha gjort ett par slag fram och tillbaka togo återvägen in till staden, kommo trenne damer emot dem.
Truls lade märke till, att de redan på långt håll sträckte hals.
Då de kommo närmare igenkände han nära anförvandter till Malm.
Trenne ansigten voro vända mot hans sida, och sex ögon fästa på den stackars flickan; och bådadera, ansigtet och ögonen, sade så mycket som huruvida de också verkligen kunde tro det som de sågo.
Malm helsade utan att röra en muskel i sitt ansigte; men i den sidoblick, hvarmed han beledsagade helsningen, glimtade en likgiltigt föraktfull humor.
Den unga flickan hade blifvit orolig under den impertinenta mönstringen och gick hastigt till.
«Jesus, så’na blickar de satte i en,» sade hon andfådt, när de trenne damerna voro förbi.
Malm slog upp ett skratt.
«Det är ju den enda förnöjelse de ha,» sade han.
«De äro utan manfolk, det är hela hemligheten.
De ville så förbannadt gerna, men de våga inte.
Hinc illæ lacrymæ.»
De begge vännerna satte sig samman till en halfva punsch på «Kramers hörna», sedan de följt Anna hem.
Truls hade hela tiden gått och tänkt på uppträdet vid hamnen; bilden af Clara hade dervid dykit fram, utan att han egentligen kunde göra sig reda för sammanhangen.
«Våra ’fina’ damer äro allt bra råa, just när de mena sig vara som mest fina,» grubblade han halfhögt för sig sjelf.
«Asch,» sade Malm.
«Jag skulle haft den ena, var meningen; slägten hade så arrangerat, och hon var naturligtvis villig.
Men jag tyckte det var tråkigt och gaf fan i det hela.
Gifta sig var långa utsigter; och gå der i åravis och hångla var inte min sak.
Hellre flickor än damer: de ha kanske mindre att riskera, men det angår inte mig; hvad som angår mig, det är att de ge en så mycket mer.
Se på de tre hönsen vi mötte: tror du inte, de äro betydligt liderligare och lystnare än våra flickor, som haft oss sedan de behöft oss?»
«Och så äro de dumma,» fortsatte han efter att ha läppjat på punschen; «de begripa ingenting.
Liksom de skulle kunna lura oss, som sett kvinnan naken och som skurit och karfvat i hennes hemligheter, med några instuderade fasoner och toiletter!
De lukta ändå för det hvar och en på sitt sätt.»
Truls satt en eftermiddag samman med Lorens Ek inne i biljardrummet på Frimurarekällaren, då Malm sågs komma styrande tvärs öfver torget och uppför trappan.
Han nickade knappt till dem, hängde upp öfverrocken och hatten, kom bort till dem, slök ett glas punsch, grep en kö och begynte spela, så bollarne röko i hål och öfver kanter.
När partiet var slut, kastade han köen samt bad de andre komma med sig in i det lilla bakrummet, hvilket var tomt.
«I Lund är djefvulen lös,» sade han.
Och nu berättade han, hvad som hviskades man och man emellan derinne i lärdomsstaden.
Det skulle vara underminerad mark i affärsverlden, och kraschen kunde väntas hvilken dag som helst.
En vecka derefter kom den verkligen också.
Den store bokhandlaren föll.
Nästan hvarje civis academicus ifrån novitien och upp till docenten hade minst en vexel, hvilken bokhandlaren trasserat mot utbekommande af beloppet, – det var den vedertagna formen att betala bokräkningarna.
Banken kräfde nu, att dessa vexlar, hvilka förut snarare ökats än minskats vid sexmånadersterminerna, skulle afvecklas medels regelbundna afbetalningar vid hvarje omsättningstermin.
Den store källarmästaren ramlade; alla hans många kunder hade betalt honom enligt samma praxis som bokhandlaren; äfven dessa papper vordo nu fågelfria.
Den store skräddaren föll, – item, item.
När ytterligare någon tid gått, begynte det krascha inom studentkåren.
Man föll med en stat af 50 000 kronor i passiva samt en omgång kläder och ett udda antal stöflar eller utsigt till en docentur i aktiva.
Vexlar protesterades massvis; lån uppsades, emedan afbetalningarna uteblifvit.
Namn stodo icke mer att uppdrifva; och bankerna ratade allt i första förfäran.
Som alla hängde samman i en och samma enorma ärtruska, A. med B., och B. med C., och så vidare i oändlighet, kunde ingen känna sig säker.
En enda jobspost, – och han måste cedera.
Truls hemtade fram och genomgick listan på sina förbindelser; men deraf lät sig ingenting säga.
Deremot hade han disponibla medel; och de kunde åtminstone förbrukas så länge.
Allt låg i gudarnes knän; gjordt var gjordt, och kunde inte ändras; ergo lefva lös, så länge lefvas kunde; icke se framåt, ej heller tillbaka, utan göra det bästa möjliga ut af det närvarande.
Det var ett dag- och natt-dagdrifvarlif i tempo furioso till turkisk musik.
Å ena sidan.
Å den andra stod ännu hans förhållande till fröken Clara.
Det ena skärpte det andra och gaf detsamma dess säregna, pikanta krydda.
När han i dagar och nätter tumlat rundt i bullrande och monotona lag, var det en egendomlig njutning, att en hel lång afton sitta i fröken Claras jungfrubur, matt belyst af den mörkröda ampeln i taket, mjuk i sin stämning som beröringen af en kvinnohand och tyst, tyst, – sitta der hela långa hvilfulla timmar så godt som ensam med en ung dam, med hvilken man kunde spela de mest sammansatta och slummerstilla melodier och hvilken blott och bart med en beröring med sin fingerspets, med doften af sitt hår, med ett enda litet drag i sitt sensitiva ansigte, med en blick af en sekunddels varaktighet, eller med en nyans i tonfallet, som han allena i hela verlden kunde uppfatta, framkallade i honom förnimmelser helt annorledes intensa och fylliga än dem, han fört med sig deruteifrån, från sina föregående nätter, i hvilka kvinnor gifvit sig helt, banalt och nakna.
Han satt som trollad fast, som hypnotiserad; kunde icke komma upp eller vakna.
Ibland kom besök, men fröken Clara sörjde för, att de tunga fönstergardinerna voro för, så att hon lugnt kunde neka sig hemma.
Konsul Carstens tycktes vara husvän.
När han kom, smög pigan genom matrummet till Claras dörr och anmälde honom.
Fröken Clara smålog, gick icke ut; och Truls och hon förhöllo sig alldeles stilla, så länge ännu hans stämma var att höra samman med fru Hjorts ute i salongen.
När han gått, kom fru Hjort regelbundet in och blef sittande misslynt och misstrogen, ända tills Truls bröt upp; och dervid var Clara alltid i sitt mest uppsluppna lynne.
Men när Truls efter en sådan kväll ändtligen tagit afsked, när han åter stod på gatan, såg lyktor och kvinnor, hörde dansmusik och mötte vänner i stämning, – då sjönk med ens alltsammans såsom en förtonande visa ned till de mest förborgade djupen i hans väsen, der det fortfar att ljuda, sakta som en slummervisa, men en klagande, beklämmande slummervisa, hvilken gaf hett blod och feberdrömmar och hvilken lade en själ af längtan och svårmod inunder sjelfva de grofva tramtramstycken, som orkestern och lifvet utförde omkring honom.
Stundom kunde det taga honom starkare.
Då gick han direkt hem, sönderbråkad, upplöst, trött till döden af dessa motsatta inflytelsers vexelverkan.
Lade sig på knä med armbågarne på en stol och ansigtet i händerna.
Ville tänka, tänka på något, men kunde icke få fatt i en enda tanke, visste, han hade ett eller annat att tänka öfver, men kunde icke för sin död komma under fund med hvad; alla tankar voro som bortflugna ur hans hjerna; han var tom, tom.
Eller de gingo i cirkel, och han kunde icke mästra dem; lupo och lupo, så att de bildade ett enda snurrande helt, der han icke kunde få så mycket som ett lillfinger emellan.
Han hade lyft hufvudet och blickade tomt och frågande ut framför sig: hvad var det han skulle tänka öfver?
Reste sig, stod och grubblade: hvad var det han skulle tänka öfver? gick och gick, fram och tillbaka, hörde sig med ens spörja högt: «ja, hvad var det nu?» – och blef rädd vid ljudet.
Så höll han den plötsligt i sin hand, tanken som han letat efter: älskade hon honom?
Hvad ville hon?
Gåta, gåta, och fråga utan svar.
Och inunder dessa tvifvelsmål nya, som han knappast kunde skönja med sitt medvetande, men hvilka han förnam såsom en dunkel orolig känsla, som han icke egde kraft eller mod att vidgå, men som i trots deraf grep honom: – och om så vore?
Vore det lyckan?
«Ja, lyckan, lyckan,» konstaterade han högt; «och friden.»
Men i hans tysta inre rörde sig oro, – de nya tvifvelsmålen.
Och om så vore? kom det igen.
Detta trängde sig på honom, detta spörsmål, närgånget och hotande.
Och han kastade sig raklång på golfvet, stönade, vred sig, ville gråta men fick bara heta ögon.
Låg länge, rådvill, utmattad, i en lifsleda utan botten, tills krisen gick öfver och han kom till sig sjelf igen.
Så reste han sig resolut.
Stundom satte han sig då till skrifbordet: det var som om en dylik kris, vid hvilken hårda fingrar brutalt och smärtfullt grepo ned i hans innersta och ömtåligaste väsen, bragte annars dunkla och kaotiska områden upp till hans medvetenhet, så att han kunde skåda dem, öfver- och genom-skåda dem, skildra dem.
Det var minimala och omedvetna processer inom honom sjelf, processer, hvilka egentligen ligga utanför allt tidsmått och hvilka undandraga sig de fem differentierade sinnena, fysiska förnimmelser och psykiska böljningar, hvilka han tvang att skälfvande ge sig sekunden i våld och hvilkas flygtiga arom han inneslöt i språkets ord.
Såsom ett ingenting af ett fysiskt intryck hos drömmaren aflöper medels en hel bilderrik och dramatiskt uppbyggd handling, sammalunda togo dessa ursprungligen rent subjektiva processer gestalt och rörelse i den yttre verkligheten; och när han nedskref dem, hade de formen af små anekdoter, förinnerligade till lyrik och fördjupade till en teori om menniskonaturen.
Det handlade om kärlekens metamorfoser, om det gåtfulla i hennes uppkomst och slocknande, om det skenbart grundlösa i könsliga attraktioner och repulsioner, om det instinktlikas absoluta öfvervälde i dessa menskliga mellanvaranden, om de små och meningslösa tillfälligheternas betydelse af utslagfällande faktorer i detta det vigtigaste af det menskliga lifvets förhållanden.
Den brutala motsatsen i hans dagliga lif mellan enkelt könslif och subtiliseradt könslif; de tusen omärkliga företeelser af tilldragning och frånstötning, hvilka han dagligen konstaterade hos sig, der han flanerade genom gator och i sällskap, distinkt och klart vid hvarje kvinna, flygtigt mött på gatan eller sedd bakom ett fönster; – allt trängde i dessa stilla natt-timmar, då allt omkring honom sof, upp och fram i gripbar kroppvordenhet, som klarnande bild och som sjungande stämning.
Men oftast efter en sådan kris tog han på sig och gick ut, utan mål och mening, allenast i en obestämd föreställning, att sålunda kunde ju alltid ett eller annat möta honom, som toge hans intresse i beslag och som åtminstone fylde ett par timmar.
Strök genom gatorna, slant in på porterställena, vandrade från det ena till det andra, sökande det, som dock alltid flydde honom, det som skulle kunna taga honom, fylla honom, blef sittande tills det ljusnade till morgon och himlen färgades röd bortom St.
Paulskyrkan och tupparne golo när och fjerran.
När han så strök tillbaka hem genom de ännu tomma gatorna, brukade han gerna vid pumpen å Rundelsgatan möta nerrullade upsaliten Wetter.
Med hatten i nacken och viken öfverrock, full och elegant, blef han regelmässigt stående framför Truls med nyfiken sympati i sitt oförbätterliga galgfogels- och slyngelansigte.
Och dervid utspann sig regelbundet följande samtal:
«Si på satan, du!
Si god afton, du!»
«Go’ morn.»
«Hvar skall du hän?»
«Hem.»
«Du skall väl så i helvete heller.
Det är väl inte så sent på kvällen än.
Jag skall först ut, jag.
Är något lös, hva’?
Hör på, du, var så djefligt hygglig visa mig till något nytt, du!»
«Fins inte.»
»Det är djefligt skada, du!
Sof godt, du!»
«Tack!
Lycka till!»
«Tack skall du ha, du!
Glada själ!»
«Godafton, du!»
Hvarpå de begge nattsölarne skakade hand och styrde hvar och en i sin rigtning.
Truls lyfte på hufvudet och lät pennan hvila: det måtte vara Lorens Ek.
Gatporten föll igen med en skräll att väcka döda, tamburdörren och den inre dörren foro upp i ett tag, – ja rigtigt: der stack Eks skäggiga ansigte in framom portièren.
Han kastade den oundvikliga cylindern på en stol och öfverrocken på en annan stol, for fram till skrifbordet, satte ansigtet ända ned till pappersarket och såg derefter drilskt på sin vän med samma blick, hvarmed en newfoundlandshund kan se på en knähund.
«Det var mig en satan,» sade han.
«Vers!!»
Derpå höjde han ett jubelskratt, som ingen ända ville taga, sprang ett ärende bort till spottbacken, gled handlöst in i en stol, tummade på glasögonen, drog ut sitt skägg och satt så med ens tyst och stilla.
«Å-ja,» hemtade han sig, – och tillade plötsligt i fullkomligt förändrad ton: «Skulle du vilja skrifva på ännu ett papper för mig?»
Det var första gången Truls kände något draga igen inom sig.
«Ja, naturligtvis.»
Han ville sagt mera, men vännen, som åter sprungit upp, öfverröstade honom med en oändlig och bullersam utredning.
Det gälde ett lån i Lunds sparbank; ett gammalt lån; den ena borgenmannen hade måst offra åt de dåliga tiderna och slagit vantarne i bordet, och han, Ek, hade att skaffa nytt namn.
Truls ritade dit namnet.
«Det kommer,» sade han.
«Kommer?
A så ...!
Ja» – han slog ut med en stor gest.
«Hvem kunde också vänta något sådant,» väsnades han.
«D. v. s., hade man bara haft sig sjelf; men man har ju också alla de andra.
Tjocka Josua, t. ex.
Hvad skall man göra med tjocka Josua?
Man kan ju inte låta djuret gå och bli till ingenting.
Jag har sagt till honom: ’du får min lif och själ arbeta, Josua; så länge jag har en styfver sjelf, ska jag inte lemna dig i sticket; men du får arbeta, du får min lif och själ arbeta, Josua’.
Ja, jag ska arbeta, sa han.
Men i helvete icke heller gör han.
’Du ska också få punsch, Josua’, sa jag, ’din halfva punsch hvarenda dag, – men bara arbeta’.
Jösses, ja, hvad han skulle arbeta.
Göder sig, gör han.
Hvad ska vi göra med Josua, sa’ källarmästare Lundegren häromdagen; han har inte betalt på ett halft år, hvarken för mat eller punsch; och hvad nyttar det att ge honom kredit, då han ändå aldrig i sina lefvande dar tar någon examen!
Ja, och så måste jag ta det hela på mitt konto; annars hade han ingen mat mer fått.
Herregud, man kan ju inte låta menniskan svälta ihjäl, derför att han är lat.
Men han är min gud och fader inte så lätt att nära; först måste man inlösa hans många papper och nu ska man till på köpet bestå mat och fylle, – och det fastän man sjelf är en arm satan, som knappt kan hålla sitt eget samman.»
«Du är ju husegare,» skrattade Truls.
«Det är mors,» afbröt Ek, hastigt och vekt.
«Det har jag svurit mig sjelf, att det skall inte intecknas.
Om jag också kom i aldrig sådan knipa, så hellre slå vantarne i bordet än ta till fastigheten.
Åtminstone inte så länge mor lefver.»
«Nej det skulle du också hålla, Lorens.
Nå, det slipper du väl att komma i en sådan knipa.»
Truls’ blick var icke säker.
Ek snodde oroligt hit och dit å golfvet.
«Ne-ej, det skulle man väl också kunna tycka.
Har det nu gått i tretton år, medan man inte haft ett öres inkomst, så vore det väl ändå sjelfva fan, om det nu skulle gå öfver ända, när vi alla begynna på förtjena lite schaber.
Men det är saken, att vi som hålla oss styfva få bära allt, medan de andra sitta och lägga armarne i kors och se på.
Och så är der Malm; han må ju ha ro på sig för att ta sin examen.»
«Ja, Malm, du; hur står det egentligen för Malm?»
«För Malm!
Ja, det blir man aldrig rigtigt klok på.
Jag har aldrig kunnat få det ut af honom.
Det enda han sagt mig är att han i går förtalde mig, att han redan utbetalt 20 000 kronor för andra.»
Truls mumlade en svordom.
«Ja, det är ett helvete,» bekräftade Ek.
«Och så underhåller han hela konkarongen inne i Lund, – Ström, Holm, ja du vet ju; fyra-fem, säger-och-skrif-ver fem personer, föder han.
Utan honom skulle de rent förfalla.
Och det gör de för resten ändå, nästan.
Men Malm tror, att de skola ta examen, och till dess vill han hålla dem uppe, säger han.
Men det är för mycket.
Han sliter upp sig.
Men det biter inte på honom att tala derom med honom; några tiotusen i skulder mer eller mindre spelar ingen roll för honom, säger han.
Du skulle bara sett sällskapet; men du kommer ju aldrig till Lund.
De äta middag samman, derpå ger han dem kaffe och punsch, men så kör han dem till arbete, svär och lefver, och herre jesus som han skäller ner dem, när han kommit under fund med, att de skolkat och suddat.
Och som han sjelf gnor!
Biter tänderna samman och pluggar.
Doppar hufvudet i kallt vatten för att hålla sig vaken om nätterna och ha tankarne rediga.
Men det går inte länge på det viset: nerverna äro redan åt helvete.
Änskönt der är åtskilligt att nöta på; jag är visserligen en björn, men den lille vige djefvulen rår på mig.
Armar som släggor; jag har sett dem hamra på brackor.»
«Det var före min tid.»
«Ja, det var före din tid.
Jösses, jag känner ju Bror från skolan.
Han har nu alltid varit så ettrig med fruntimmer; den som bara hade de pengar, han kastat på fruntimmer.
Han bodde hos sin gifta bror, länsnotarien; svägerskan var gudlig; men han tog gladeligen flickor upp till sig på sin vindskupa och skrattade henne upp i synen, när hon beskärmade sig.
Slägten är olycklig: ack, herrejesus, bara Bror ville stadga sig; men nu kommer den ena rännande med ett barn, som hon säger är Brors, och så kommer den andra rännande med ett barn, som också är hans, och så vidare utan ända.
– De äro naturligtvis förbannade på honom – om det åtminstone vore måtta med det, jemrar svägerskan, men man vet ju snart inte, hur många han har –; men de kunna ju inte för allvar vara onda på honom, om de aldrig så gerna ville.
De ha respekt för honom, – och man kan ju inte bli arg på honom; ingen kan ju neka Bror Malm nånting, när han sätter den sidan till.
Men han är nu också ibland för djeflig.
T. ex. – när hans mor, professorskan, ännu lefde, bodde han ju hos henne derinne i Lund.
Gumman hade en piga från landet, en stor bred kanonkvinna.
Ingen menniska tänkte, att den kunde gå på förbjudna stigar; man trodde alla, att hon var alltför dum och stadgad och otillgänglig, – nå, hur det hade gått till med det hela, begriper icke djefvulen, men en vacker dag öfverraskar hon gumman Malm med två stycken små Malmska telningar.»
«Men hur han ändå kunnat skaffa sig såna skulder, som han väl i alla fall laborerar med?
Mig är det obegripligt.»
Ek hjulade med begge armarne i luften.
«Ack, herre jesus, du vet inte, hur han bär sig åt, när fan far i honom.
Jag har sett honom, när han kommit tillbaka till Lund från Köpenhamn med sin lotterivinst i fickan.
– Om han spelar stort?
Byrålådorna fulla af lotterisedlar.
Och vinna gör han!
Jag mins en gång, jag kom upp på «Skandinavien», på kvällen; Malm stod vid disken och kurtiserade Anna, det var i de tiderna; ’Malm har vunnit’, gick det från man till man; den ene kom och viggade – fick sin hacka; den andre kom och viggade, – ja naturligtvis; den tredje kom, och den fjerde, – hundralapparna röko.
Och så gjorde han sexa med champis för hela subberten, kreti och pleti, kända och okända, så många som för tillfället fans på krogen.
Glädjen skulle lefva, förstår du, – ja, det var till att bli galen af att se på.
– Och det är ju också fan att tänka sig, att – skulle han ramla, så är en ju rent kaputt sjelf.» – –
En vecka senare vaknade
Truls en morgon i sin säng plötsligt vid att någon ruskade honom i armen.
Öfver honom stod Malm i öfverrock och hatt.
Det flög igenom Truls, att han alltså måtte ha glömt stänga dörren vid hemkomsten på morgonsidan; nå, dermed var han för öfrigt aldrig så noga.
Malm stod framför sängen, höll ett sammanviket papper i handen och gjorde en utredning af hvad det gälde.
Truls låg och gned sig i ögonen, gäspade, och begrep icke ett muck.
Uppdagade, att vännan slutat tala och nu väntade.
«Ja, ja, ja» sade han samt for ur sängen och i morgonrocken. «Kom, låt oss skrifva.
Han hade svårt för att skrifva; det hängde en dimma för hans ögon.
Dessutom satt han och spekulerade öfver, hvad det egentligen gälde.
Läste, men fick ingen mening ut; hörde blott enstaka af Malms ord ännu ljuda i sina öron.
Riksbanken, gammalt papper att inbetala, i formen af ett nytt och större.
Han ritade sitt namn, – hufvudsaken var, att det måste vara klart till kl. 10.
«Hur mycket är hon?»
«Half.»
«Nå, då går det ju.»
Han räckte
Malm papperet och såg dervid på honom.
Blef med ens fullt vaken:
Malms ansigte skrämde honom.
Men innan han hunnit fatta sig och säga något, hade den andre sagt adjö och var redan ute ur rummet.
I tamburen stannade han emellertid och ropade in till Truls, utan att visa sig:
«Nästa onsdag tenterar jag.
Jag vet, att det går.
På torsdag morgon kommer jag till Malmö.