Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Tiden börjar lida – sade han till sig – snart lär väl Emilie vara uppe redan och då tycker jag, att Irenes och fadrens affär kommer att stå sig illa.
Nej, skall jag då vara ett sådant pjåk, att jag icke på egen hand kan fatta ett beslut!
Irene, ja Irene sade, att min kärlek till henne icke var sann och deri kunde hon visst ha rätt, men då hon bad mig att vara god och ädel och barmhertig, så blef det mig, såsom om nya och okända känslor inkommit i mitt bröst ... jag tror, att jag kunde börja älska henne rent och sannt ...
Ja, ja, hvad vinst har jag af hämnden; i penningväg kanske några hundra lumpna riksdaler, för resten ingenting, ty hvad Emilie säger, är ändå mycket sämre, än hvad Irene.
Nej jag går åter in och tröstar Irene.
Hon skall tacka mig så vackert och det har äfven säkert sina små behag ...
Sålunda finna vi att dessa kammarjunkarens tankar bildade en kris och stodo i sammanhang med ett vackert beslut.
Han gick med hastiga steg in i tamburen och ämnade taga i salongsdörren, då baronen förekom honom och utkommande ifrån salongen öppnade dörren för honom.
– Du tycks ha mycket skyndsamt, Emil – sade baronen, tillgjordt småleende – söker du någon?
– Ja; jag söker farbrors dotter, fröken Irene.
– Men ursäkta mig, att jag tar mig den friheten att veta, att du redan en gång träffat henne i dag.
Nå, nå, icke har jag egentligen spionerat på dig, men det roade mig att fråga af Lisette, hvar du var och hon sade sig ha sett dig komma in hit i tamburen utan att återvända, och att hon hört dig öppna samma denna dörr.
Föröfrigt visste hon, att Irene satt och spelte vid sitt piano; ni ha således haft den lyckan att se hvarannan redan vid ljussken, och ... huru aflopp visiten?
Baronen hade i allmänhet en stor beherskning och använde just då obetydligt bagatellprat, när han var såsom mest intresserad.
Kammarjunkaren var visst mycket underlägsen baronen i finhet, men denna gång kunde han icke misstaga sig om huru nyfiken baronen var.
Derföre, ehuru han, såsom vi af det föregående böra tro, fattat ett vackert beslut, roade det dock honom att sporra baronens farhågor till det allra högsta.
Han liknade en gosse, hvilken kniper sin kamrat i handen, men omedelbart innan han upphör med sin stygga lek, kniper än eftertryckligare till än förut.
– Visiten – svarade v.
Assar – aflopp så som jag förberedt min ärade farbror uppå.
Tout perdu!
I detta ögonblick gick Amalia igenom tamburen i salongen och, liksom hvarje annan skulle märkt, märkte äfven hon, huru förändrad baronens min var emot den vanliga, huru han vexlat färg och huru han oaflåtligt tuggade sina läppar.
Amalia hade lemnat Irene ensam, emedan fröken Assar behöfde hennes biträde vid påklädningen; nu beslöt hon att betjena sig af någon förevändning, för att på ett ögonblick se litet mera åt och hjelpa der hjelp behöfdes och der hennes lilla förmåga sådant kunde medgifva.
Efter detta kammarjunkarens svar, hvilket baronen omöjligen kunde anse bådande något annat än död och förderf, utlät han sig icke vidare utan fortsatte sin väg ut och lemnade v.
Assar ledighet att stiga in i salongen.
Så motsägande det kan låta, blef kammarjunkaren nästan glad, då han icke fann Irene här, ty han visste med sig, att, hade han nu träffat henne, så skulle han helt säkert «strukit flagg» och lemnat segern åt Irene.
Ädlare taladt, han skulle visat sig vilja vinna samvetsfridens ädla och dyrbara perla, han skulle visat, att äfven han kunnat vara i stånd till en verklig och sann kärlek, hvilken är ädelmodets syster.
Och när det tjenliga ögonblicket, det ögonblick, uti hvilket de goda rörelserna i hans själ ännu icke hunnit förflyga, icke visade för honom Irene, så blef han, beklagligtvis, nästan glad.
Väl öppnade han äfven dörren till närmaste rum åt venster, eller
det så kallade fruntimmers förmaket, men då äfven här icke syntes någon Irene och etiketten förbjöd honom att tränga vidare in, ansåg han sig för denna gång uppfyllt allan rättfärdighet.
Huru länge månne dessa hans själs goda rörelser vara?
Redan är systern halfklädd och längtar mycket att se sin af hjertat afhållne bror.
Kap. XXI.
Fadren och dottren.
Baronen sprang emellertid upp på vinden, för att göra sin vän v.
Nit en visit.
Såsom denna visit icke ofta gjordes, så hade den nästan alltid sin anledning; antingen att gifva den gamle muntergöken något uppdrag eller äfven någongång att af honom begära råd, ty v.
Nit var i sådana fall icke oäfven, liksom han äfven i allmänhet hade ett rätt ljust och godt hufvud.
Denna gång riktade likväl baronen sina steg till hans kammare icke så mycket för att begära råd, som fastmer för att inför denne sin ende förtrogne få utgjuta sin ängslan och sin farhåga, sitt dystra och vilda sinne.
Affären med nyckeln hade baronen nu helt och hållet förgätit och det var icke derföre han klappade på v.
Nits dörr.
Irene stod på vinden och besåg några klädningar och fina linnekläder, dem Amalia nyligen upphängt på streckena.
Ristilä herrskapet skulle på dans någorstädes i socknen aftonen af samma dag, och som den stackars Irene hoppades, att Harald skulle anlända samma dag och således äfven komma på balen, så var hon icke så likgiltig i fråga om drägt, som man enligt det föregående kunnat förmoda.
Hon vägde i valet emellan tvenne hvita klädningar, hvilka voro gjorda efter olika tillskärning; tills hon sluteligen stannade för den ena.
Den vände hon då varsamt på dess hvita underlag och liksom smekade den med handen, för det denna klädning jemte henne snart skulle blifva så lycklig.
Hon tyckte att klädningen redan blifvit förmycket urvriden, eller torr, hvarföre hon med sin lilla vispel helt mildt uppfångade vatten ur handfatet och bestänkte dermed den kära klädningen.
Ty, kan man se, hon menade, att efter en liten förisningsprocess skulle klädningen blifva tacksammare under det heta strykjernet och om aftonen visa sig rätt hvit och vacker.
Med underklädningen ärnade hon företaga sig samma manöver, men hejdade sig, då hon hörde snabba steg och hennes far snarare sprang än gick genom vinden.
Den lilla dörren hade han dock hunnit slå igen efter sig.
Irene blef häpen vid baronens ovanligt hastiga steg, hans häftigt flåsande andedrägt, samt framför allt af den lilla tillfälliga omständigheten, att han slagit den lilla dörren i lås.
För den, hvilken icke har ett särdeles godt minne, som fäster sig äfven vid obetydligheter och hvilken således förgätit baronens beskrifning för informatorn om den lilla vindsdörrn, kan det vara så godt att upprepa det meranämnda dörr var sålunda inrättad, att nyckeln och regeln befunno sig på samma sida, nemligen den yttre, belägen åt trappan och informatorns kammardörr – sjelfva låset deremot, ensamt för sig, på den inre sidan.
Föröfrigt företedde dörren ännu den ovanlighet, att han sprang upp åt låsets sida.
Nyckeln, hvilken vanligen satt i, plägade baronen, då han ville hålla enskild konferens med v.
Nit, sätta sig i besittning af.
Detta uraktlät han icke heller nu, och denna omständighet minskade icke Irenes häpenhet.
Antingen för det vinden icke var särdeles ljus och det icke heller var full dag ännu, eller emedan baronen, beherrskad af sinnesrörelser, icke sände omkring sig sina vanliga spejande blickar: nog af, baronen märkte icke Irene, der hon stod i en af de mörkare vindens fördjupningar, till hälften fördold bakom klädningarne.
Skulle Irene nu haft förhoppning om att obemärkt kunna smyga sig ur vinden, så hade hon säkert vågat det; nu hoppades hon icke sådant och – vågade ej heller.
Hon stod orörlig och lyssnade på baronens bultande på dörren samt på någonting, som hon än icke hört ifrån sin fars mun ... svordomar och kötteder.
Slutligen, då hon hörde bultandet afstanna och tyckte sig kunna förstå, att han åter skulle aflägsna sig och åter gå förbi henne, blef hon gripen af en panisk skräck och ...
Irene sprang fram ifrån sitt gömställe.
Hon sade intet ... och hvad skulle hon just säga?...
Äfven fadren var tyst några ögonblick, ty han blef verkeligen häpen att så oförmodadt inför sig träffa den, som han kanske hellre ville ha ett enskilt samtal med, än v.
– Har du sett v.
Nit lemna sitt rum? – sade han.
– Nej – svarade Irene – men jag tror visst icke, att han nu är på sin kammare, ty jag har icke hört något ljud derifrån nu.
Eljest plägar han om mornarna sjunga och spatsera och hvissla med mera sådant, så att jag nästan kan hålla vad på, att han icke är der nu.
Irene bemödade sig att skämta; det var att slå yxen i sten.
Baronen utfor:
– Du lät mig icke märka din närvaro här?
Härtill kunde Irene ingenting svara.
Fadren fortfor:
– Utan stod här såsom en tjuf och lyssnade, och lurade.
Men nu skall jag berätta dig, att dig vill jag nu hellre se, än v.
Det är med dig, jag vill tala några ord.
Och du kan väl icke neka att svara mig.
Och svara sanningen.
– Kan min far misskänna sin Irene?
Till allt skall jag svara, som min far frågar mig, och sanningen vill jag tala.
– Bra, att jag har en dotter, som är så bestämd.
Jag vet då, på hvad poeng jag står med henne .....
Du vet, hvad du har svarat kammarjunkaren?
– Ja, jag minnes det väl.
– Och ångrar dig det icke?
– Du är stolt och enstafvig, min nådiga fröken.
Men känner du äfven hans hotelser emot din far?
– Jag har hört dem, men jag tror icke på deras grund och sanning.
Görande våld på sig sjelf, omkastade baronen ämnet och sade med en temligen inställsam röst:
– Men, mitt barn, älskar du då verkligen icke Emil v. Assar.
Mig tyckes han vara en rätt behaglig man.
– Kanske, min far, att han är det, men jag har icke funnit det, emedan min själ helt och hållet varit bunden af en annan.
Ja, jag har älskat och älskar en annan.
– En annan och hvem?
– Förlåt mig, min gode far!
Jag har för dig, så vidt jag kunnat, sökt att dölja sanningen; jag har deruti invigt ... ingen annan än honom ...
Men nu vill jag bekänna för dig allt ...
– Namnet, säg!
– Harald Thalberg.
Med honom är jag fästad genom kärlekens band och ..... naturens.
– Sade du äfven ... naturens?
– Ja, min far.
Hvarföre skulle jag dölja sanningen, numera ... och ..... då du vill hafva den.
– Är det så?
O du gemena, lättfärdiga stycke, din mors afbild äfven uti sådant!
Jag hatar och föraktar och förskjuter dig.
– Nej, min fader, icke så.
För en förseelse, låt vara ett brott, men uppkommet af kärlek och mensklig svaghet, vill du förskjuta din dotter, ditt eget barn.
Gör icke så!
Och hennes röst och hennes uttryck och hennes knäfallande ställning skulle bevekt den hårda stenen, kiseln och diamanten.
Men icke hennes fader, som tänkte blott på sig sjelf och allt sitt elände.
Han tänkte icke mycket på allt det hennes bekännelse hade högt, och på det hon bad om, utan på det som denna bekännelse för honom innebar svårt och hotande.
Han lyfte henne upp på det sätt, att han ryckte henne upp ... handen djupt i hennes rika, bruna hårflätor.
– Så ligg då ej der, som en narr, utan svara mig på någonting annat.
– Förlåtelse först, min far, sedan skall jag svara på det andra.
– Det är icke du, som skall föreskrifva mig fredsvillkoren.
Det är jag, som här skall råda.
Och jag frågar dig:
Vet kammarjunkaren af den ljufva bekännelse, du aflagt för mig.
Du sade väl, att ingen annan var deri invigd, än han, den älskade, den der informatorslusken; men ... du förstår mig?
– Ja äfven v.
Assar vet, att jag älskar Harald.
Sedan en timme vet jag, att han vet det.
Och han tycktes veta äfven mera.
– Och hvad sade han dertill?
– Han tycktes sätta sig öfver allt sådant; han anhöll ändå om min hand.
– Och hvad svarade du till ett sådant ädelmod?
– Kallar min far det ädelmod!
Jag sade kammarjunkaren, att det uppstod af bevekelsegrunder, som med ädelmodet ha ingenting att skaffa ... jag sade ...
– Du sade – afbröt baronen henne häftigt – jag vill icke veta, hvad du sade, ty jag kan gissa, att det var bara sentimentalt sladder.
Jag vill blott höra hufvudinnehållet af ditt svar.
– Det var, att intet i verlden skall förmå mig, att, älskande en, gifva min hand åt en annan.
Något sådant sade jag ... jag var förvirrad, jag minnes ej rätt hvad jag sade ... men han trodde mig, han uppgaf allt hopp om att jag någonsin skulle tillhöra honom.
– Och då anförde han sitt hot?
– Ja det gjorde han då, men jag har sagt dig, min far, att jag ej tror deruppå.
– Men hvad svarade du då?
– Då bad jag honom vara ädelmodig, försaka mig men icke tänka på något vidare.
– Än hans ord sedan, huru föllo de sig?
– Då lemnade han mig ensam.
– Ett säkert bevis på att han icke ämnar vara ädelmodig.
– Jag tror icke så; jag tror, att han ville hemta litet frisk luft och samla sina tankar.
– Jag känner honom bättre än du; ditt troende värderar jag icke stort.
Men af allt märks, att du ändå tror på befogenheten af hans hot; du tyckes ändå tro, att han har dertill giltig anledning.
– Jag vet ej, hvad jag skall tro ... min panna bränner.
Med en röst, som icke var rytande, men stadig, hemsk och alfvarlig utbrast fadren:
– Så tro då allt, hvad han har sagt.
Jag, din fader, uppmanar dig dertill.
Han kan hvad stund han vill anklaga mig för ett brott, som gör din käre fader jemngod med de argaste och värrsta förbrytare.
Att förekomma sådant, måste du gifva honom din hand.
– Men han skall icke göra det; hvad fördel skulle han ha deraf?
– Du måste gifva honom din hand.
Irenes hufvud började svindla, men i detsamma kom hon att tänka på den allvetande, allsmäktige Guden, och hon suckade och bad:
– O Gud, på hvilken jag ännu hoppas och tror, fast
Du kastat mig i denna hårda och rysliga pröfning, fast min själ bäfvar och min panna bränner ... låt mig, Dig till välbehag, gå igenom denna pröfning ... gif mig råd och mod och styrka!
Hennes tystnad afbröt fadren icke så hastigt, emedan han af den spådde allt godt för sin sak.
Slutligen sade han häftigt och vildt:
– Du har betänkt dig.
Så svara mig nu!
Då svarade Irene sakta men icke vacklande ... hennes ögon sökte i rymden, såsom om den tilltalade icke varit hennes fader, utan något osynligt, högre väsende:
– Då min fader vill, att jag, för att inför verldens ögon bemantla ett brott begånget af honom, skall inför Gud och hans församling svära tro och kärlek åt en man, den jag icke älskar och aldrig kan älska, så vädjar jag till min kärlek, som är en gåfva och gnista af Gud, och till ... mitt samvete, som är Guds egen röst inom mig; och de bjuda mig att icke bli en dubbel förräderska; emot min kärlek ... det vore mycket ... men en förräderska emot min Gud, en menederska ... det är mera. v.
Assars maka blir jag aldrig ... men Gud ... styre allting till det bästa!
– Nyss nämnde du, föraktliga kärleksflicka, om ett brott, uppkommet af kärlek och mensklig svaghet; det brottet gagnade ingen och, om brott finnas, var väl det ett af de värrsta.
Nu tvekar du att begå ett brott, som är så mycket mindre, som det, utom att utgå ifrån barnslig kärlek och mensklig styrka, tillika skulle ha ett godt ändamål.
– Det förra var en svaghetssynd, det sednare blefve en uppsåtlig.
Mina böner till Gud skola utverka tillgift för hvad jag felat, men jag ryser, att till svaghetssynden foga ett uppsåtligt brott, hvars ändamål ... om sådant skall tagas i beräkning ... dessutom icke vore bättre än att bemantla ett tredje brott.
Nej, så handlar Irene icke.
– Ditt sista ord, qvinna, huru ljuder det.
– Haralds maka vill jag bli ... hans och ingen annans.
Men Gud ... styre allting till det bästa!
– Jag skall bli en man för det, att din Gud åtminstone icke skall styra ... till ditt bästa.
Och fadren slog sin dotter och skuffade henne, tills hon mistade sansningen.
Och med båda händren grep han i hennes utslagna hår.
Hvad han nu företog med henne, kunde ha kommit af ett vildt hämndbegär på den dotter, som, efter den svåraste pligters kollision en dödlig råkat ut för, stadigt vidhöll den öfvertygelse och den varma rättskänsla, som var en fläkt ifrån samvetet och Gud och ett högre land, och genom denna fasthet blottställde honom, fadren, men den store förbrytaren, för hvad han visste icke skola uteblifva.
Ett sådant hämndbegär hade varit nog att döda all klokhet, all försigtighet, all försyn.
Troligare är dock, att baronen äfven härvid hade en beräkning, en viss djefvulsk försigtighet.
Nit var troligen ej på sin kammare och om han också var der, så skulle han i alla fall ej våga skada baronen.
Vinden var läst, så att ingen den vägen kunde komma in; troligen visste heller ingen, att baronen var på vinden och hört hade de säkert icke heller det icke högljudda samtal han fört med Irene.
Nu var hon sanslös och inga rop kunde således fästa uppmärksamheten.
Allt var temligen egnadt att trankilisera baronen i afseende å hvad han ämnade göra med Irene.
Det skulle bli mer än sannolikt att Irene, i höjden af samvetsqval och förtviflan valt ett frivilligt och högst tragiskt slut.
Fadren hade varit den första, som bevittnat den förfärliga scenen.
Vid misstankar var han van; att blott bli misstänkt, men icke öfverbevisad, var för honom en bagatell.
Och fadren slog sin dotter och skuffade henne, tills hon miste sansningen.
Och med båda händerna grep han i hennes utslagna hår och släpade henne med sig till klädstreckena.
Der hängde ned ifrån stocken en lagomt lång och rätt passlig repända.
Baronen lemnade nu sin sanslösa dotter liggande på golfvet och gjorde helt hastigt af repändan en snara.
Under de några ögonblick, som åtgingo till detta företag, hann Irene vakna.
Hon satte sig upp, såg på sin faders arbete, hvilket bortskrämde hennes vaknande lifsandar, så att det utrop hon gaf var temligen svagt och matt, och det namn hon uttalade, namnet Harald, nästan dog på hennes läppar.
Baronen var icke ännu i allo färdig med sitt arbete; icke underligt då, att han af sin dotters svaga lifsyttringar blef något häpen.
Han lemnade då sitt halffärdiga arbete och företog sig att ånyo med slag och stötar misshandla Irene.
Och han lyckades häruti ganska väl; snart låg dottren der såsom nyss, lika sanslös, lika hjelplös.
Han tog sin egen kroppslängd till grund för sin mätning af snarans riktiga höjd öfver golfvet, och då han kunde förstå, att Irene blott var vid pass ett halft qvarter kortare än han, ansåg han snaran ännu sitta för lågt, hvarföre han slog repet några slag omkring den stora dragspiken, hvilket var vigare, än att flytta sjelfva snarans plats på repet.
– Nu tog han den sanslösa kroppen och lyftade henne med stark arm upp och instack hennes hufvud inom snaran och drog till den, så att snaran satt väl till efter halsen.
Och sedan släppte han sin dotter och lät henne hänga der, ej olik de invid hängande klädningarne, hvilka, om de haft lif, nu skulle talat och begråtit sin herrskarinnas öde.
Det uppstod hos baronen en tvekan, antingen han skulle blifva qvar och afvakta skådespelets slut, eller om han skulle sakta smyga sig ur vinden.
Många ögonblick räckte icke denna tvekan, innan
Kap. XXII.
Liket.
Dörren sprängdes med ett förfärligt brak, och in trädde Harald.
Baronen blef stående på sin plats och kunde tillsvidare hvarken tala eller röra sig.
Harald gaf ej akt på honom utan endast på den hängda Irene.
Med den högra armen afskar han repet; med den venstra emottog han henne i fallet.
Och detta skedde ögonblickligt.
Sedan befriade han halsen ifrån snaran, och satte henne varsamt på en derinvid befintlig madrass.
Han kände på de små nackbenen; de voro icke krossade; på hennes panna; den var nästan kall.
Pulsen slog så sakta, som han plägar hos döende.
Harald gned hennes händer emellan sina; han vågade tillochmed söka värma hennes kalla panna med kyssar.
Nu kom sig baronen ifrån sin apathi och sökte obemärkt smyga sig bort, men hans rörelser bemärktes af Harald, som till följe af dem vaknade upp ifrån sin försjunkenhet i betraktandet af Irene.
– Stanna, menniska, så framt lifvet är dig kärt – skrek han och visade pistolen – stanna, säger jag dig ... blygs du icke att vilja aflägsna dig, då din dotter ligger så här.
Baronen stannade instinktmessigt och Harald, uppå hvars själ sorg och förtviflan redan kastat sitt mörka flor, lemnade nu Irene och trädde baronen under ögonen.
– Hvarföre har herr baronen gjort detta?
Med en röst, som saknade det lugn, eller rättare det slags sorg, han deri ville inlägga, svarade baronen:
– Huru kan magistern våga göra sådana anspelningar till följe af denna högst sorgliga händelse?
– Vill du veta skäl ... nåväl?
Hvarföre läste baronen sig in ensam med sin dotter?
– Jag visste icke, att hon var här; jag sökte v.
Nit, och som jag ville vara ostörd med honom, var jag näsvis nog att läsa igen dörren, som dessutom är min egen.
– Kan väl vara, oaktadt jag ej tror det, att baronen ville träffa sin handtlangare, honom, som nu ligger i den lefvandes graf; men hvarföre skyndade ni er icke att lösa snaran, som låg omkring det olyckliga barnets hals?
– Jag blef häpen och alterererad och mistade all min själsnärvaro.
– Och det ända till den grad, att baronen icke ens kunde skrika om hjelp.
Men huru kommer det då till, att baronen, oaktadt ert barn nu omkommit en sådan död, kan svara på mina frågor med en beundransvärd själsnärvaro?
– Äran är hos en man högre och vigtigare, än barn, slägt och vänner.
När äran sättes i fråga, spänner själen sin kraft; man glömmer alla ömma band, för att vinna sin ära tillbaka.
Men ni glömmer min herre, med hvem ni talar; ni tillåter er att examinera mig.
Jag ber er håll er hellre till mina söner.
Eljest kunde äfven jag göra en motfråga: huru är ni sjelf så kall och kan med sådant lugn göra era klyftiga frågor, oaktadt hon ligger der?
– Jag minns nog, till hvem jag talar och det skall ni genast få veta.
På baronens fråga skall jag svara: hon, som nu ligger der, var mig dyrbarare, än allt i verlden; hon är förlorad för mig och min olycka är stor, gränslös och öfvergår min fattning ..... derföre är jag lugn och kall ... åtminstone till en början.
Men äfven derföre är jag kall för att kunna utsöka hämnd ... förstå mig rätt.
Nog af; ännu några frågor, dem ni måste ge mig svar uppå.
Hvarföre skulle Irene af fri vilja hafva ...
Här stockade sig orden i Haralds mun, ty de hade varit alltför sårande för hans känsla och hädiska emot den liflösa, på hvars höghet hans tro var så stark, att om ock all sannolikhet talat emot henne, om än de döda stått upp ifrån sina grifter och hviskat till honom sådant ... aldrig hade han trott, att Irene sjelf afhändt sig lifvet.
– Afhändt sig lifvet, menar ni – tillade baronen liksom för att hjelpa Harald på trafven.
– Ja, hvarföre hon skulle så ... det menar jag.
– Och det kan ni fråga, ni som dertill är en stor anledning.
Det gjorde hon af samvetsqval, hopplöshet och förtviflan.
– Jag finner att hon, det goda barnet för sin grymme och omensklige fader icke skytt att göra en bekännelse, den han icke var värdig.
Men inbilla mig icke, att hon, då vår kärlek nått den höjd, att intet hade kunnat skilja oss åt, valt att fly till döden i stället för till sällheten och lifvet.
Nu, denna morgon, då hon väntade sitt hjertas vän och visste, att jag skulle blifva henne ett icke lönligt utan uppenbart skydd emot edra onda anslag, nu skulle hon blifvit så hopplös, så förtviflad!
Sådan dåre är jag ej, som tror sådana dåraktiga ord.
Jag vet det så väl, att Irene, äfven om jag dröjt många långa dagar utöfver denna, ändå icke förlorat sin förtröstan, sin ädla hängifvenhet och tillit, utan lefvat säll i hoppet och aldrig böjt sin stolta panna under edert usla och nedriga ok ...
Nej, men jag vet, huru det är.
Kammarjunkaren har i dag gjort henne sitt anbud och blifvit bemött med förakt och köld; han har hotat henne å hennes fars vägnar med sådant, som Irenes barnsliga känsla icke kunde säga mig klart, utan blott i dunkla och förtäckta ord ... hon har varit ståndaktig icke blott emot honom, utan ock mot sin fader.
Denne fader tänkte så här och klokt var det han tänkte: rödjer jag nu flickan ur vägen och ställer så till, att det ser ut, som hade det varit hon sjelf, så har jag säkert intet att frukta af kammarjunkaren.
Och hvilket ypperligt tillfälle hade ni icke här på vinden, till hvilken dörren händelsevis kom att bli läst.
Ja, ni kastade snaran om hennes hals och dödade henne så.
Ljus och mörker komma icke öfverens ... hon är en engel och du är en djefvul.
Under det han talade med baronen, hade Harald flere gånger satt sig på madrassen bredvid den liflösa Irene.