Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En uppenbar orättvisa ligger deremot i det förhållande, hvaraf del hittills visser), icke saknats talrika exempel, att, medan en eller annan extra ordinarie, som haft den industrien alt bereda sig inträde i >] dussin eller kanhända flere embetsverk, och då tiden för ljuspenningarnes ulanordnande för äret stundar, på alla dessa ställen gör sig påmint med renskrifvande af några få expeditioner, derigenom kan blifva vedergälld med 12 Lf? talgljus eller mera, den extra ordinarie, som i svett och möda äret om arbétat i ett enda verk, får nöja sig med 2.
En föregrde talare, som lagt utomordentlig vigt vid att e. o. tjenstemän söka inträde i flere embetsverk, har sökt ådagalägga, alt detta vore del verksammaste medel att vinna en fullständigare embetsmannabildning och har i sådant afseende åberopat sig sjelf som exempel.
— Jag är långt ifrån alt vilja jäfva denna bevisning, men vill blott erinra, att ingen regel är ulan undantag.
Den allmänna erfarenheten är ovedersägligen den, att det arbete, som med håg och allvar egnas åt ett håll eller en bestämd rigtning är för embetsmanna-bildningen mera fruktbärande än det, som åt mänga håll fördelas.
Uprepande den af Hr Liljenstolpe gjorde anmärkn. dervid, att Ulsk. icke gifvit 11.
St:r något förslag lill beslut i afseende å Bengt Gudmundssons åberopade motion, och deröfver jag icke hört, att någon Utsk.-sledamot meddelat uplysning, får jag på grund af hvad jag haft äran anföra, framställa den mening att K.
M:s nåd. propos. i ämnet bör bifallas, med den jemkning i afseende å dispositionen af de till ljuspenningar för extra ordinarie!' utgående medel, som Hr von Hartmansdorff och Hr Lagerhjelm föreslagit.
Jag anhåller att vid skeende återremiss mitt anförande må till StatsUtsk. få åtfölja.
Ämnet kan visserligen anses tillräkligen utveckladt, men dä fråga är om ett så obestämdt och föga moliveradt utlät, som det förevar, från StatsUtsk., må det tillåtas alt tillägga blott några få ord.
Mig synes, alt, dä frän Konungen till
Sländerne utgår ett förslag till förändring uti en syftning så ländande till Statens nytta som detta, borde det vara en pligt att med tacksamhet gå Konungens önskningar till mötes, i st. f. alt deremot upkasta onödiga svårigheteter.
Fördelarne, som skulle vinnas genom bifall till Konungens propos. äro tvenne: den ena, att förhindra det verkliga ofog, som vi en hvar känna äger rum, att unga män inskrifva sig på mänga ställen, springa der upp på förmiddagarne för att blott visa sig i st. f. att egna sig till ett trägnare arbete på ett af dessa ställen.
Derigenom vinna de ju föga embetsmannabildning, men förlora mycket i lid och arbetslust.
Den andra fördelen vore den, att embelsverken egde några medel att tilldela dem, som med verklig flit, skicklighet och omtanka, använda sin arbetskraft på något verkligt nyttigt för det embetsverket.
Båda delarne anser jag vara ganska vigtiga för Statens tjenst, och hvad den svårigheten angår, som en talare framkastat, att em - Den 5 Mars f. m. 173 hetsverken icke skulle vara i tillfälle att med full sakkännedom rättvist fördela sina gratifikationer, så kan jag densamma ingalunda gilla.
Embetsverken, då de icke känna förhållandet, ega att inhemta yttranden af kontors-cheferne, hvilka böra vara sådane, att man till dem kan hafva förtroende.
Jag får således, jemte anhållan örn återremiss, tillstyrka bifall till Konungens propos. med den förändring att det må öfverlemnas till Konungen att mellan embetsverken fördela de medel, som derigenom blifva tillgänglige för att användas till gratifikationer åt dem, som med skicklighet och flit användt sin tid inom verket.
Beklagligen finnes, vid detta, som vid månget annat tillfälle, genast till hands något magiskt ord, hvarvid man fäster sig, och sorn man bittida och sent tager fram, till åsyftadt och, tyvärr, ofta nog alltför kraftigt stöd för sina åsigter, vore dessa än aldrig så ogagneliga, olämpliga eller, lindrigast sagdt, obetänkta.
Vid nu Jfrägavar. tillfälle heter delta ord: ”Förenkling i räkenskaperna.”
Afven jag sätter stort värde på en lämpligen affattad dylik förenkling, men aldrig på bekostnad af billighet och rättvisa, än mindre när dermed tillika skulle åvägabringas en uppå ärendernes gäng skadligt inverkande förändring; hvilket allt jag anhåller få i korthet söka ådagalägga.
Skulle mot min förhoppning och förmodan, U. o. Ad. icke f. n. behaga lyssna till min framställning, utan i dess ställe finner för godt återremittera delta ärende, hyser jag den tillförsigt lill StatsU(sk:s respektive ledamöter att de täckas förunna någon upmärksamhet åt de skäl, hvarmed jag går att ytterligare bereda styrka åt den välbetänkta hemställan, som af Utsk. finnes afgifven.
Företaget att med ett penndrag nu på en gång beröfva samtlige i rikets tjenst anställde extra ordinarie!’ den förmån af ljuspenningars erhållande, som genom 1803 års stadgande är dem lillförsäkradt när de i verklig tjenstgöring ingått, skulle innebära en uppenbar obillighet eller rättare sagdt ett verkligt brytande af Statens förbindelser i detta hänseende, det har jemväl reservanten, Hr von Troil i dess nyss lofordade anförande nödgats erkänna.
Men dä han velat afhjelpa detta, har han sub litteris c. och d. i sin reservation föreslagit det alla nuvarande extra ordinarie!' må personligen fortfara med ljuspenningars upbärande och förändringen först drabba dem, som hädanefter i berörde egenskap varda anställde.
På sådant sätt skulle deremot Staten få utgifva större summa i ljuspenningar än f. n. nödigt är; ty inga andra extra ordinarie!’ äga författningsenligt anspråk derpå, än de verkligt tjenstgörande.
Längre böra de ej heller få sträcka sin fordran; men jag håller Hr von Troil räkning för hans förslag, i så måtto, att det innefattar ett erkännande af befintliga rättsanspråk, de må nu hafva upfattats mer eller mindre vidsträckt.
Men, säger man, det är dock väsendtligen skäligt att i främsta rummet tillse det ärendernes gång på bästa sätt anordnas; och det är i detta hänseende man förespeglar åtskilliga lyckliga verkningar af den föreslagna förändringen.
Mig synes särdeles tjenligt att i 174 Den 5 Mars f. ni. detta som andra fall, enär tillfälle dertill gifves, rådfråga den pålitligaste läromästarinnan: erfarenheten.
Förändringen är nemi. vidtagen i ett verk, der den likväl för ingen del slagit förmånligt ut.
Vi hafva i friskt minne, huruledes, när, i Kongl. Postverket, förledne sommar, ljuspenningarne blifvit afskaffade och gratifikationssystemet kommit i användande, ett allmänt missnöje yppade sig bland de yngre tjenstemännen, af hvilka en så stor del af denna anledning uphörde tjenstgöra, att posternas afgång märkbart fördröjdes och en rätt ledsam villervalla höll på au uppstå, hvilken icke, efter hvad mig är meddeladt, undanröjdes förr, än vederbör., genom enskild försäkran om arfvodenas jemnare fördelning —, således genom en återgång till det förra sättet, fastän under annan benämning, — återställde den störda harmonien inom verket.
Sådan påföljd har ofta allt som har sken eller väsende af godtycke; aflägsna sä vidt görligt, detta obehag; och lydnaden blifver mera villig, mera enlig med den rättmätiga sjelfkänsla, som äfven den underordnade kan i sin ringhet fä äga och vårda.
När roan nu har dessa färska exempel för ögonen, har man då skäl alt tillsluta sin syn för denna erfarenhet och påstå att endast fördelaktiga verkningar måste af förändringen vara att påräkna?
Huru, säger man vidare, skola då icke den öfvervägande fliten och skickligheten belönas framför de mindre förmågorna i detta fall?
— Visserligen böra de utmärkas, och det sker, någongång medelst gratifikationer, men hufvudsakligen medelst framtida befordran, på sätt Utsk. ganska rigtigt funnit.
Innan dess få anspråken icke vara särdeles stora, och böra, der de vore giltiga, kunna af disponible medel, på sätt redan nu sker, honoreras, utan tillgripande af det enda, lilla belopp, som hvarje af de verkligt tjenstgörande kamraterne hittills undfått.
De upmuntringsarfvoden, som vankas, äro nu visserligen ganska små och i förhållande till det behof, Staten, genom ökade bestyr i nästan alla styrelsegrenar, ouphörligen af extra ordinarie tjenslemäns biträde erfar, alldeles icke för högt tilltagna, utan snarare i vissa fall för lågt; men, som jag redan medgifvit, anspråken få, på Statstjenstens lägsta trappsteg icke vara stora, äfven der arbetet är mödosamt; ungdomen måste lefva på en förhoppning, och den är dertill af naturen benägen, allenast den med någon godhet bemötes; och dit hörer alt låta den få behålla det lilla penningebidrag, som f. n. åt en hvar i verklig tjenstgöring anställd civil extra ordinarie förunnas.
Sedan frågan nu i och för sig blifvit betraktad, såsom resultat hvaraf ett bifall å S(alsUtsk:s hemställan vördsammast yrkas, må jag yttra några ord i afseende å den återremiss, som blifvit af åtskilliga ledamöter begärd.
Först och främst förefaller det härvid eget nog, alt genast efter det R.
St. hos K. M. i underd:het äskat riksdagens förlängning på en månad i ans. till återstående flerfaldiga ärenden, hvaribland några af hufvudsaklig vigt, och K.
M. lemnat det samtycke, grundlagen bjuder, man, i st. f. att sysselsätta sig med de riksvigtiga ämnen, hvilkas handläggning återstår och hvilka, om jag ej bedrager mig, » betydlig mån tillhöra StalsUtsk,, eller redan från detsamma lill Den 5 Mars f. m. 175 Ständens afgörande blifvit aflåtna, nu vili genom skeende återremiss af della ärende, som dock endast är af en partiellt ingripande beskaffenhet, ytterligare uptaga StatsUtskis dyrbara lid och förskaffa sig nöjet att om någon tid, oaktadt stunderne då måste vara än mera angelägna att väl användas, ånyo ventilera förevar, fråga.
För den händelse åter, att R. o. Ad. icke skulle af hvad jag redan anfört finna sig öfverlygad om otjenligheten af en återremiss af detta ärende, anser jag mig skyldig till besvarande upla ga några af de moliver, som blifvit framställda till stöd för sislberör de yrkande.
För egen del erkänner jag, alt jag funnit dem så obeskriflig! litet talande att jag, förra gången jag hade ordet, trodde mig skäligen kunna undgå utförligare bemötande deraf; men då flere ledamöter funnit sig föranlåtne att instämma i de anförde grunderne, så lära desamma väl utöfva någon öfvertalande inverkan och kräfva alltså någon vederläggning.
Det sker likväl med ali den motvilja, som man erfar, när man måste vidröra föremål, hvilka förefalla en så sköra och svaga, alt man knappast rätt får fatt på dem, förr än de vilja uplösa sig till ett intet, och försvinna som en rök för våra ögon, qvarlemnandes föga eller intet grund ämne att analysera och bringa lill klarhet, hvarefter molbevisningen först med tull kraft låter sig verkställas.
Ganska artigt vore det visserligen för vederbör, embetsverkschefer, som så enständigt yrkat denna frågas förändrade behandling, om dem lemnades tillfälle, såsom de önska, att utdela penningebelöningar åt underlydande efter eget ompröfvande af förtjenst och anspråk på npmuntran; men jag vidhåller den i milt förra anförande yttrade sats, ätt en sådan rättighet icke borde anses önsk värd för verkens förmän, när den N.B. skulle ernås på det sätt, att de finge, om de ville, helt och hållet förbigå somlige och lemna dem utan den ringaste ersättning, medan andra skulle favoriseras med vedermälen af ynnest och bevågenhet i desto rikare man.
Men, säger man, dessa vedermälen skola ju uteslutande tillfalla den öfvervägande fliten och skickligheten.
Jag respekterar denna vackra förutsättning; men då man besinnar, primo, de långt vigtigare föremål, hvarmed Cheferne äro uptagne, i följd hvaraf dessa små gratifikationsfrågor torde nog summariskt flerestädes blifva behandlade, och, secundo, den omständighet att denna fördelning naturligtvis sker utan appell, och den förbigångne bör hafva försyn för att beklaga sig, om än både han sjelf och kamraterne skulle inse missbedömandet, samt, terlin, att ett sålunda alstradt, halfqväfdt missnöje inom verken icke kan annat än menligen influera på trefnaden derinom och följaktligen jemväl på den ställning, hvaruti en god och välviljande
Chef måste önska att befinna sig till sina underlydande; då följer af allt detta, att förändringen kan hafva den, af mig redan antydda, fastän af mina motståndare förbisedda, verkan att sälta vederbörande i förlägenhet, långtifrån att understödja deras verksamhet.
Det är likaledes alltför artigt, ja, mer än upbyggligt, att förnimma, huruledes en värd ledamot behagat med den angenäma skämtsamhet, som är hans lyckliga tillhörighet af naturen, förutsätta, att, 176 Den 5 Mars f. m. då embetsmännen i något af rikets collegier lära haft för sed alt anställa ett årligt gästabud, som fått namn af ljuskalas, alla extra ordinarier skulle använda sina ljuspenningar till att kalasa bort dem på stunden.
Trahit sua quemqve voluptas.
Ett kalas mer eller mindre anser den värde ledamoten ej betyda stort; och efter denna grundliga åsigt dömmer han alt ljuspenningarne gerna kunna undvaras.
Jag åter, stödd på den vetskap jag äger både att de, som heldre vilja använda sina ljuspenningar till någon för lefnadsbehofven oundgänglig utgifts bestridande, till någon förfallen räk nings ordentliga betalande eller andra aktningsvärda ändamål, icke deltaga uti förbemälde förlustelser, enär de ej anse sig hafva råd dertill, och att dessa personer, sä vida de eljest förtjena -aktning och vänskap, af sina kamrater åtnjuta den i fullt ut lika hög grad, som om de, i lyckligare ekonomisk ställning, funnit sig i tillfälle närvara vid glada fester.
Herr Åkermans glädtiga förutsättning och derpå byggda, för extra ordinarierna mindre glädtiga, tillstyrkan om ljuspenningarnes uphörande, saknar alltså den allmängiltighet, som vore erforderlig för att äga behörig kraft.
Hr von Hartmansdorff har, med största allvar, förordat afskaffandet af ifrågavar. inkomst för extra ordinarierne på den grund, bland annat, att om sådane anmäla sig till tjenstgöring, och få sina ljuspenningar, men sedermera icke låta sig afhöra, så vore på detta sätt en förlust utan motsvarande valuta Statsverket åsamkad.
Jag svarar härtill alt ett sä opålitligt upförande må väl ej i allmänhet kunna hos ungdomen förutsättas; men, derest i något undantagsfall denna okloka och lättsinniga method skulle följas, så utgjordes hela riksolyckan af en förlust på 20 r:dr nglds, men blott för en gång; ty man må icke föreställa sig att den extra-ordinarie, som låtit en dylik felaktighet komma sig till last, framdeles kan med hopp om framgång inställa sig påföljande år till förnyande af sin manöver.
Vederbör, äro visst ingenstädes så efterlåtne, alt ju ej det förra förfarandet skulle ligga personer i fatet, och han finge nog, om han ock admitlerades till tjenstgöring, vänta på ljuspenningar, tills han visat sig hafva blifvit pålitlig.
Så mycket latitud hafva, åtminstone genom gällande praxis, cheferne f. n. opå taldt ägt att begagna.
Hvad angår den del af frågan, hvarå jag lägger ojemförligt mindre vigt, nemi. den om ljuspenningar för ordinarie tjenstemän, så vill jag väga mot hvarandra 2:ne värde ledamöters yttranden och derur härleda den slutsats, alt det nu befintliga förhållandet må bibehållas.
— Hr von Hartmansdorff har anlydt att det vore en förmån för de ordinarie embetsmännen att få beloppet på lön och ej såsom ljuspenningar, enär de på sådant sätt finge högre pension när de taga afsked; derföre tillstyrker bemälde ledamot en dylik förändring.
Hr Fåhraeus har fästat upmärksamheten derpå, att som embetsmännen sjelfva erlägga, under sin tjenstetid, löneafdrag till förmån för pensionskassan, men de flesta ej hinna pensionsäldren samt icke tillträda någon pension, alltså skulle Staten fastmera göra en vinst på denna förändring; derföre tillstyrker talaren, bland al - Den 5 Mars f. m. 177 andra motiver han anfört, besagda förändring.
Hvem kan nn således med visshet säga, antingen förändringen blifver fördelaktig för embetsmännen eller tvertora?
— Auktoriteter linnas, såsom man ser, för begge åsigterne.
Men utgången må vara hvilkendera som helst, sä inser jag icke angelägenheten att, i ena fallet, förhjelpa embetmännen till en opåräknad fördel, eller, i det andra alternativet, tillskynda det allmänna en vinning på deras bekostnad.
Hvad jag, ehuru sjelf ordinarie, med ledsnad förutser, är den vändning, som lätteligen blefve en följd af den förbemälda förändringen i det hela, att nemi., derest ljuspenningarne indragas och ett motsvarande belopp ställes till chefernes disposition, en god del deraf komme att tillfalla de ordinarie tjenslemännen såsom fyllnad i deras f. n. i många fall rätt knappa lönevilkor.
Till en sådan förbättring kunna säkerligen ganska bevekande skäl anföras; den ena är familjefader och gäldbunden, den andra öfverhopad af sig ständigt ökade tjenstegöromål o. s. v. — Extra-ordinarierna, unga och oerfarne, samt, hvad jag vill önska, anspråkslösa, torde sakna mod och beslutsamhet att påyrka annan fördelning.
Chefen lyssnar till de honom närmast omgifvandes anhållanden, ljuspenningsersättningen blir lönefyllnadsbelopp åt ordinarierne; — och extraordinarierne få, jemte saknad af annan fördel, gå miste om det minimum af understöd, de hittills ägt att påräkna.
Ilr Rosenblad har funnit de Svenska embetsverken böra uphjelpas.
Rätt aklningsvärdt; — men sker det verkligen lämpligast genom att beröfva de yngsta all upmuntran, samt genom införandet af större godtycklighet i belöningars utdelande inom embetsverken?
För öfrigt nödgas jag göra invändning mot det, i min tanke, alldeles origtiga sätt, hvarpå åtskilliga ladamöter bedömt Hr Printzenskölds yttrande, i det de missförstått honom till den grad, att de trott sig böra framställa hans mening sådan, sorn hade han förklarat det vara desto bättre i ju flere embetsverk man vid inträde å tjenstemannabanan sökte anställning.
Man kan icke upsåtligen förvränga en motståndares ord värre, än de värde ledamöterne råkat göra genom sitt, säkert ofrivilliga, missförstånd i upfattningen af detta yttrande.
Det innebar nemi. endast den förklaring, att, för anlagens utveckling och för vinnande af säker insigt i Statsförvaltningens grenar, äfvensom i fråga om den verkningskrets, för hvilken man bäst funné sig danad och hågad, — nyttigt och tjenligt vore att man icke ensamt och uteslutande egnade sin tid åt ett enda embetsverk; utan alt man, till undvikande af ensidig riktning och inskränkning i omdömet, ville, naturligtvis ej längre än förmågan medgåfve, söka förvärfva kunskaper och erfarenhet i ett och annat verk, utom det, der man hufvudsakligen ansåge sig fästad och trägnast tjenstgjorde.
Till stöd för riktigheten af denna sats vågar jag anföra, att alldeles samma åsigt blifvit tili mig yttrad af en numera afliden, högt förtjent man:
Han ansåg grundlighet både kunna och böra stå väl tillsammans med en mångsidigare embetsmannabildning; och han uttryckte 4 H. 12 178 Den 5 Mars f. m. den önskan, att ungdomen måtte begagna de utvägar, som i della hänseende äro tillgängliga, hvaribland bekantskapen med mer än eli embetsverk af honom anfördes såsom tjenlig och användbar, 1111 likasom tillförene.
Järta ägde, vid delta yttrande, sin hela rika lefnadserfarenhet att rådfråga: ty det fälldes i Upsala, under något af hans sednaste lefnads-år.
Att SlatsUtsk:s ledamöter icke tagit del i denna diskussion vill jag för min del, icke göra till föremål för någon förundran.
Utsk. har afgifvit ett välgrundadt utlät.; — anmärkn:r, af föga innehåll och contradictoriska sins emellan, äro deremot anförda och, som jag tror, på giltigt sätt vederlagde af ledamöter, som stå förhållanderna närmare; man torde sålunda få motse ett bifall till detta betänk., såsom lill alla delar förtjent att gillas.
Det har icke varit mig möjligt följa min afsigt att endast i korthet utveckla mina åsigter i delta ämne, åtanken af kamraters hilliga intressen har hänfört mig till större utförlighet, den R. 0.
Ad. täcktes benäget tillgifva, i betraktande af min rena afsigt att gagna håde verk och tjenstemän, efter min hästa insigt och förmåga, huru ringa de än må vara.
Jag slutar; under förhoppning att flertalet af detta H.
Stånd och framför allt att StalsUtsk:s ledamöter, som grundligen behandlat frågan, men genom en möjligen, i trolls af alla anförde skäl deremot, ifrågakommande återremiss, kunde erhålla den till förnyad behandling, icke måtte låta sig förblandas af de mot utlåt, under denna öfverläggning, anförda, — också säkerligen i bästa afsigt framställda, men — (såsom det vill synas) — på alltför godtycklig grundval hvilande, betraktelser.
För min del vågar jag redan nu vördsamt och på det varmaste förorda bifall lill förevar, lofvärda betänk., samt anhåller om propos. derå. o Hr Akerman:
Man har fästat min upmärksamhet på ett yttrande af Hr Printzensköld, då han sednast hade ordet, som påkallar några ord till svar från min sida.
Att Hr Printzensköld, på grund af tjenstgöring inom många serskilda embetsverk, åt sig uprest en ärestod, deremot kan jag naturligtvis icke hafva något att anmärka, .tv det är hans ensak, men då han behagat framställa mig såsom ett varnande exempel pä den ensidiga bildningen, synes det mig såsom hade han öfverskridit gränsen för det passande och tillåtit sig gå längre, än hvartill en diskussion här på Riddarhuset hort leda.
Emedlertid, och då det för mig är alldeles främmande hvad han härmed menar, ty jag har under mångårig embets-förvaltuing aldrig offentligen haft något obytt hvarken med Hr Advokat-Fiskalen Printzensköld, eller någon annan Advokat-Fiskal, så ber jag honom öppet meddela de skäl, hvarpå han grundar detta sitt, för mig visserligen icke nedslående, men förnärmande tillmäle.
Tycke och smak äro, som vi väl vele, mycket olika.
Cederström har behagat antyda, det han tycker allt för mycket skäl saknas hos dem, som hysa mot honom stridiga meningar.
Jag bekänner det jag tyckt mig finna motsatsen.
Uti intet af de anföranden, sorn jag hört ä motsatta sidan till försvar
Den 5 Mars f. m. 179 för SlatsUlsk:s föga motiverade betänk., inclusive Frih:s eget, har jag funnit något skäl, som kunnat förmå mig att öfvergå till deras mening, hvaremot jag skulle tro, att ganska mänga blifvit anförda på den motsatta.
Vidare anhåller jag ali få säga några ord, i anledn. af hvad som blifvit yltradt om vigten att tjenslgöra inom flere veik, till vinnande af en mångsidigare bildning.
Må del tillåtas mig alt anföra exemp. frän en Stat, som besitter stor reputation för sin embetsmannahildning — frän Preussen.
Der går det verkligen så till, alt de som skola kunna göra anspråk på högre civila embeten, måste också förvärfva sig en mångsidig embetsmannahildning, men dermed tillgår icke på det viset som här, att inskrifva sig som extra ordinarie i 8 å 10 embetsverk med beräkning pä utfallande ljuspenningar, och med ringa eller ingen sådan tjenstgöring, hvaraf man kan lära något, ulan den som redan hunnit eli steg på Ijenslemannabanan, anställes vidlandtadministrationen iprovinserne,der olika förvaltningar för hvarje ega liim, på det de må lära känna de serskilda grenarne af Statsförvaltningen, och kr en viss lid utsatt för genomgående af en sådan kurs, hvarefter de anses skicklige att befordras till högre embeten.
För min del åtminstone kan jag ej tro att något kan vinnas i sann och verklig'bildning till embetsman, derigenom att man låter inskrifva sig i Kammar-rätten och Hof-rätten och 15 andra verk, hvad de än allt må heta, om än en eller annan, som sä börjat sin bana, till följd af lyckliga naturgäfvor, studier och sådant mera, blifvit duglig och utmärkt embetsman.
Beträffande den af Frih.
Cederström befarade olägenhet, att ersättningsanslaget för ljuspenningarne ät extra-ordinarierne skulle kunna användas till gralificationer ät ordinarie tjenstemännen, så är den lätt förekommen, genom uttryckligt bestämmande af hvad troligen varit förslagets afsigt, att anslaget endast får användas lill gratifikationer åt extraordinarie!'.
Till hvad jag förut haft äran yttra, beder jag att få lägga endast några få ord, i anledn. af den förmenta svårigheten att kunna kontrollera, det rättvisa och opartiskhet städse gjorde sig gällande vid utdelningen af de omtalade gratifikationerne.
En sådan kontroll blefve ingalunda, efter min tanka svår att finna, den funnes uti sjelfva stadgandet och redovisningsskyldigheten vid årets slut inför vederb.