Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle gärna vilja att du gåfve mig fullmakt att disponera öfver vårt gemensamma barn:
»När ingen död finnes mer».
Det är min favorit bland alla våra barn, och jag har mycket tänkt på den på sista tiden.
Jag har funnit en beundransvärd ram till det – institutet Pasteur, hvars alla institutioner jag genom en tillfällighet lärt att känna och hvilka äro som enkom gjorda för att sättas i scen.
Redan sedan några veckor hvälfver jag i mitt hufvud en plan för detta vårt barns lycka.
Men detta förslag är så djärft och fantastiskt att jag icke vågar mig därpå, såvida du ej ger mig rätt att handla fritt.
I augusti skrifver hon åter från Sèvres, där hon slagit sig ned för sommarmånaderna med sin lilla flicka och några ryska vänner:
»Jag har just nu erhållit ett bref från Gösta, som meddelar mig att jag kanske skall råka dig vid min återkomst till Sverige.
Jag måste erkänna, att jag är tillräckligt egoistisk att glädja mig däråt af hela mitt hjärta.
Jag är så otålig att få veta hvad du skrifver f. n.
För min del har jag också så mycket, som jag skulle vilja visa och meddela dig.
Ämnen till romaner ha hittills aldrig felats mig, Gudskelof, men för närvarande formligen jäser mitt hufvud däraf.
Jag har fullbordat mina barndomsminnen.
Jag har skrifvit inledningen till Væ Victis, och jag har dessutom börjat två noveller, Gud vet när jag skall få tid att fullborda allt detta.»
Litterära sträfvanden.
Tillsammans i Paris.
I midten af september återkom Sonja till Stockholm, och vi återsågo hvarandra efter nära två års skilsmässa.
Jag fann henne mycket förändrad.
Den förra glänsande kvickheten och skämtsamheten var nästan alldeles borta, det lilla tänkarvecket i pannan hade fördjupat sig, ansiktet var mörkt och frånvarande, och till och med ögonen hade förlorat den utomordentliga glans, som var hennes förnämsta skönhet.
De syntes nu matta, och den litet sneda kastningen i blicken framträdde tydligare än någonsin.
Som alltid lyckades hon att i sällskap med mera främmande personer dölja sin sinnesförfattning och visa sig nästan som förr.
Hon påstod sig till och med ha gjort den erfarenheten, att när hon varit som mest upprifven i sitt innersta, hade man i umgängeskretsen fällt det omdöme om henne: fru Kovalevsky var ovanligt glad och strålande.
Men för oss, som stodo henne nära, var förändringen blott alltför märkbar.
Hon hade förlorat lusten för sällskaplighet, icke blott med främmande, utan äfven med oss, hon hade icke ro att vara sysslolös, utan fann endast i ett förtvifladt, forceradt arbete något lugn.
Hon återtog sina föreläsningar, pliktmässigt men utan intresse.
Det var i det litterära arbetet hon nu sökte en afledare för sin tärande sinnesoro, dels emedan detta erbjöd flera beröringspunkter med hennes inre lif, dels äfven emedan hon ännu ej hämtat sig tillräckligt från den föregående öfveransträngningen för att kunna på nytt sätta sig in i något vetenskapligt arbete.
Hon tog först itu med det definitiva utarbetandet af inledningskapitlet till Væ Victis, som hon lät öfversätta från det ryska manuskriptet och publicera i årets Nornan.
Det är en stämningsbit, som skildrar naturens kamp vid dess uppvaknande till nytt lif om våren efter dess långa vinterdvala.
Men det är ej vårens pris som här sjunges, såsom vanligt i vårskildringar, utan tvärt om vinterns, den lugna, hvilande vinterns, medan våren skildras som ett brutalt, sinnligt väsende, som väcker stora förhoppningar blott för att svika dem.
Romanen var ämnad att blifva en del af Sonjas egen inre historia.
Få kvinnor ha väl varit så firade och omgifna af yttre framgångar som hon, och dock ville hon i denna roman sjunga de besegrades lof.
Ty själf kände hon sig, trots alla sina triumfer, som en besegrad i kampen för lyckan, och hennes sympati var alltid med dem, som gingo under, aldrig med segrarne.
Denna djupa medkänsla med de lidande var ett mycket karakteristiskt drag hos henne, det vill säga det var icke den kristliga barmhärtighetens medkänsla, utan det var, i ordets bokstafliga mening, medlidande, hon kände andras lidande som sitt eget, men icke med den öfverlägsenhet, som söker trösta, utan med förtviflan öfver lifvets grymhet.
Hon sade ofta, att det som mest tilltalade henne i den grekiska religionen, i hvilken hon blifvit uppfostrad, och för hvilken hon alltid bevarade en viss pietet, var den medkänsla med de lidande, som i denna är långt mer utpräglad än i andra religioner.
Och i litteraturen greps hon alltid djupast när denna egenskap framträdde hos en diktare.
I den ryska litteraturen har ju också denna medkänsla fått sitt skönaste uttryck.
Hon lade nu också sista hand vid sina barndomsminnen.
Hedberg öfversatte från hennes manuskript, och om aftonen i vår familjekrets förelästes kapitel efter kapitel, så fort de voro öfversatta.
Trots den tryckta stämning, som hvilade öfver både Sonja och mig, blef denna höst dock innehållsrik i följd af den arbetsifver vi nu båda utvecklade, fast icke längre i samarbete.
Jag skref under dessa höstmånader, oktober –november, fem nya noveller, hvilka efter hand som de kommo till lästes i familjekretsen, omväxlande med Sonjas.
Vi gladde oss ömsesidigt åt hvarandras arbeten, foro tillsammans till förläggare och läto våra böcker utkomma samtidigt, min novellsamling
Ur Lifvet III och Sonjas Systrarna Rajevsky.
Det var som en svag återglans af de flydda dagarnas samarbete.
Sonja hade först ämnat att publicera sina minnen i direkt form såsom ett stycke själfbiografi, hvilket hon också sedan gjort på ryska.
Men strax vi hörde det första kapitlet, afrådde vi henne därifrån.
Vi trodde att det i vårt lilla samhälle skulle kunna väcka anstöt, om en ännu ung författarinna satte sig ned att så där enkelt och oförblommeradt berätta för hela allmänheten om sitt intimaste familjelif.
Flera kapitel voro redan öfversatta och det hela skrifvet på ryska, när den ändringen företogs att utbyta jag mot Tanja.
Eljes hade vi föga eller intet att anmärka, kunde endast uttrycka vår beundran öfver att finna henne med ett slag framträda som så fulländad konstnär.
Medan våra båda böcker voro under tryckning begynte vi ännu ett nytt arbete gemensamt.
Sonja hade vid sitt sista besök i Ryssland funnit i sin systers gömmor manuskriptet till ett drama, som denna hade skrifvit flera år förut, och som hade väckt det lifligaste erkännande hos några fint bildade litterära kritici i Ryssland.
Men det var ej färdigt för teatern.
Det innehöll många verkligt genialiska scener, alldeles ypperliga karaktersteckningar och en egendomligt djup, trist stämning samt hade en så stark rysk lokalfärg, att jag genast, då Sonja läste det för mig i fri öfversättning, var af den mening, att det lönade mödan omarbeta det för att framställa det på den svenska scenen.
Sonja hade, i synnerhet efter systerns död, en liflig önskan att bringa fram ett arbete af henne.
Hon fann det så smärtsamt att tänka på huru dessa rika anlag blifvit hämmade i sin utveckling och fann ett slags tröst i tanken att kunna skapa en ryktbarhet för henne åtminstone efter hennes död.
Vi satte oss således till verket, genomdiskuterade först scen för scen, akt för akt hela pjesen och kommo öfverens om hvad som borde ändras.
Sonja gjorde så utkastet till omarbetning på ryska, skref ensam nästan en hel akt – hennes första försök att själf skrifva dramatisk dialog – och dikterade sedan allt för mig på sin brutna svenska, hvilken jag så under själfva nedskrifningen omarbetade.
Men det tycktes som om ingen form af samarbete mellan oss skulle ha lycka med sig.
Vi läste upp det nya dramat – som efter mycket sökande fick den något tunga titeln:
Till döden och efter döden – för en liten krets af litterära och artistiska vänner, som Sonja samlat i sin röda salong, men dessas omdömen voro ej synnerligen uppmuntrande.
De funno dramat för ensidigt mörkt i färgen, och de trodde ej att det skulle göra lycka på scenen.
Under allt detta arbete var det en personlig fråga för hvar och en af oss, som vi i det längsta trängt i bakgrunden, men som nu, när julen närmade sig, måste afgöras.
Sonja eller jag voro i sinnesstämning för att fira julhögtiden hemma detta år.
Stockholm brände oss båda under fötterna af olika skäl, och vi beslöto att nu slutligen realisera den gamla plan, som vi aldrig förr lyckats genomföra, att resa tillsammans.
Efter många förslag hit och dit bestämde vi oss för Paris såsom det ställe, där vi båda lättast kunde komma in i de litterära och teaterintressen, hvarmed vi önskade att skingra tankarna på våra personliga bekymmer.
Vi reste alltså tillsammans i början af december.
Men hur olika var icke denna resa mot hvad vi fordom drömt oss om en resa tillsammans!
Ingen väntade sig nu någon glädje af denna resa, den skulle blott tjänstgöra som ett slags morfin för att döfva tankarna.
Sorgsna sutto vi midt emot hvarandra i kupén och stirrade på hvarandra, kännande vår egen beklämdhet ökas af förstämningen i den andras ansikte.
Vi voro några dagar i Köpenhamn och besökte en del vänner och bekanta där.
Alla förvånades öfver den förändring Sonja undergått, hon var så starkt afmagrad, att ansiktet var fullt af rynkor, kinden infallen, hvarjämte hon hade en svår hosta.
Hon hade ådragit sig den i Stockholm under den just då utbrutna influensaepidemin och hade vanskött sig, så att det var ett under att hon ej blef liggande.
En dag, då hon fått ett bref, som upprörde henne, hade hon stigit upp från sängen, där hon låg i feber, samt gått ut i snöslask och kall blåst halfklädd, utan korsett och med tunna skodon, kommit hem genomvåt och suttit så till sena kvällen utan att byta.
Du ser, sade hon till mig, som bönföll att hon måtte sköta sig, jag är icke nog lycklig att kunna få en allvarsam sjukdom en gång.
Å, var inte rädd, lifvet skonar mig nog, det vore allt för härligt att nu få gå bort.
En sådan lycka kan inte falla på min lott.
Och när vi sutto orörliga i kupén natt och dag – vi reste i sträck från Köpenhamn till Paris öfver Gjedser–Warnemünde–Hamburg – sade hon emellanåt:
Å, tänk om det där mötande tåget kunde spåra ur och krossa oss!
Det händer så ofta järnvägsolyckor.
Hvarför kan det ej hända nu!
Hvarför kan ej ödet ha något förbarmande med mig!
Och under de långa dagarna såväl som under natten talade hon, talade oupphörligt om sig själf, sitt lif, sitt öde, talade mer till sig själf än till mig, gjorde ett slags inre bikt och granskade sig själf för att finna orsaken, hvarför hon alltid måste lida, alltid vara olycklig och hvarför hon aldrig kunnat nå det som hon hela sitt lif åtrått, att blifva älskad, verkligt, helt och uteslutande älskad.
Hvarför, hvarför kan ingen älska mig? frågade hon upprepade gånger.
Jag kunde ju vara mer för en annan än nästan någon kvinna, hvarför bli då alla de obetydligaste kvinnor älskade, men icke jag?
Jag försökte en förklaring.
Hon fordrade för mycket, hon skulle minsann icke nöja sig med den kärlek, som kan falla på hvarje kvinnas lott.
Och så var hon allt för själfreflekterande, gick allt för mycket upp i tankarna på sitt eget jag, hade icke den hängifvenhet, som glömmer sig själf utan tvärtom den som fordrar lika mycket som den ger och som oupphörligt plågar sig själf och den älskade med att allt för noga granska halten af det den mottager.
Hon gaf mig delvis rätt.
Hur underligt trist vår ankomst till Paris var – denna som vi så många gånger förr utmålat oss i så glada färger.
Vi foro direkt från stationen till Nilssons boklåda för att efterhöra bref, som vi båda med otålighet väntade, och som vi också funno där, men som gåfvo oss båda mycket att tänka på.
Jag hade bara en gång förr, 1884 på återvägen från London, varit i Paris och då mycket flyktigt, och jag frågade nu Sonja om de palats och öppna platser vi foro förbi på väg till vårt hotell i närheten af Place de l’Etoile.
Men hon svarade otåligt: jag vet inte, jag känner inte igen någonting.
Hvarken Tuilerierna, Place de la Concorde eller industripalatset, som vi foro förbi, väckte några minnen eller intryck hos henne.
Paris, det stora, glada Paris, som alltid varit hennes älsklingsstad, där hon helst af allt skulle velat ha sitt hemvist, var för henne i detta ögonblick en död massa likgiltiga byggnader och platser.
Ty brefvet var icke från honom, men från en hans vän, och nyheterna voro allt annat än tillfredsställande.
Så tillbragte vi då några egendomligt oroliga, jäktande veckor i detta Paris, som året förut öfverhöljt
Sonja med smicker och hedersbetygelser, men som nu tycktes redan ha glömt henne.
Hon hade haft sin »quart d’heure»!
Vi uppsökte alla både Sonjas och mina vänner, gjorde äfven nya bekantskaper, voro oafbrutet i rörelse från morgon till midnatt, icke som turister, ty af staden och dess märkvärdigheter fick jag under denna tid intet se, icke ens Tour Eiffel.
Allt vårt konstigt uppskrufvade intresse gick ut på att studera människor och teatrar, att komma in i hvirfveln, för att där hämta en väl behöflig stimulus för vårt slocknande litterära intresse.
Vår bekantskapskrets bestod också af en mycket brokig och intressant blandning af nationer och typer.
En rysk-judisk och en fransk bankir-familj i den stora stilen, beboende hvardera ett ensamt för detta aristokratiskt slott med lakejer i kortbyxor och silkesstrumpor samt hela den traditionella aristokratiska lyxen.
Svenska och ryska vetenskapsmän och ryska vetenskapskvinnor, polska emigranter och konspiratörer, franska litterära herrar och damer samt af skandinaver Jonas Lie, Valter Runeberg, Knut Wicksell, Ida Erikson och åtskilliga andra vetenskapsidkare, konstnärer och litteratörer.
Sonja gjorde naturligtvis också besök hos de franska matematiska koryféerna och mottog några bjudningar af dem, men de intresserade henne mindre denna gång, då hon hade allt annat än matematik i tankarna.
Bland intressanta typer från denna studietid vill jag särskildt nämna den sedan så ryktbar vordne Padlevsky.
En ung man med ett osundt utseende och fängelsehy, som talade dålig fransyska, men som dock strax intresserade genom den hänförelse och glöd hvarmed han omfattade de revolutionära idéerna.
Vi hade ett intryck som om han brunne af otålighet att åter komma i någon fara, han älskade tydligen martyrskapet, och fängelset, där han redan tillbragt en del af sin ungdom, syntes ej ha något afskräckande för honom.
Hans far hade blifvit afrättad under det polska upproret, hans bror hade dött den ohyggliga fängelsedöden i den hemskt beryktade Peter Paulsfästningen.
För att rädda sin yngste son från ett liknande öde och ställa honom utanför de inflytanden som hade ledt hans far och bror, hade den stackars modern uppfostrat honom i Tyskland.
Men det hjälpte ej, revolutionens anda låg honom i blodet, och som knappt tjuguårig satt han redan i fängelse.
Han hade sedan flytt, hade upplefvat talrika äfventyr, men tycktes nu för ögonblicket icke ha något för händer, utan förhöll sig afvaktande, färdig att vid första anledning kasta sig i elden.
Jag har refererat dessa drag från hans lif ur minnet efter Sonjas berättelse.
Jag svarar ej för att där ej kan förefinnas några detaljmisstag, men detta var dock, enligt Sonja, grunddragen i hans historia.
Som enskild person var han snäll, enkel, vinnande, mjuk och känslig i sitt väsende.
Han hade absolut intet att lefva af, ty hans enda sysselsättning var, efter hvad jag tror, att konspirera, men han var alltid gäst hos förmögnare partivänner, när han ville.
För mig var det ytterst intressant att lära känna denna egendomliga krets af glödande patrioter, som så helt gingo upp i kärleken till sitt land, i sorg öfver dess olyckor och i önskan att rädda det, att det som det ordnade samhället kallar brott för dem var en helig plikt.
Just vid denna tid hade en stor engelsk tidning haft sina hårresande meddelanden om de misshandlingar, hvarför politiska fångar i Sibirien, bland andra högt bildade kvinnor, varit utsatta.
Det var något djupt gripande i den sorg, som dessa meddelanden framkallade i den lilla revolutionära polsk- ryska klicken här i Paris.
Det var som om det rört dem alla personligt.
Samhörighetskänslan mellan alla tsarrikets martyrer är så stark, att de tyckas känna sig som en enda syskonskrets.
Medelpunkten i denna intressanta krets var en af Sonjas intimaste väninnor, den kvinna, hon högst beundrade af alla hon kände, och af hvilken hon formligen lät sig imponera.
Hon fann, med denna af afund blandade beundran som var så karakteristisk för henne, hos denna väninna åtskilliga af de egenskaper, som hon själf så gärna skulle velat äga.
Skönhet, en sällsynt behagfullhet, en ovanlig förmåga att kläda sig med smak – Sonja brukade alltid under sina parisvistelser låta sin väninna välja toiletter åt sig, men hur det var togo de sig aldrig så elegant ut på henne som på den intagande polskan – en förmåga att ständigt omge sig med ett litet hof af beundrare, som täflade om det minsta leende från hennes läppar.
Minst beundrade Sonja det som af alla andra framhölls som fru J:s förnämsta egenskaper, hennes snille och hennes mod.
Ty en intelligens, som ej var af det skapande slaget, gjorde aldrig mycket intryck på Sonja, och hvad modet beträffar, det vill säga det moraliska modet, ansåg hon sig själf äga detta i lika hög grad om det gällde.
Det lif fru J. nu förde, efter alla de föregående stormarna – också hon hade tillbragt ett år af sitt lif i politiskt fängelse – syntes också Sonja som idealet af lycka.
Nyss förenad med en ung man, som tillbad henne, omgifven af en förstående och beundrande vänkrets, hvars drottning hon var, ägande ett vackert hem, som var öppet för alla hennes vänner och liktänkande, och lefvande i detta centrum för allt modernt intellektuellt lif som är Paris samt dessutom helt uppfylld af en lefnadsmission, på hvilken hon fullt trodde, var hon i Sonjas ögon i det lyckligaste läge som kan tänkas för en kvinna.
Och i denna sympatiska krets öppnade
Sonja sitt hjärta såsom jag annars aldrig hört henne göra det annat än på tu man hand.
Hon talade om hur otillfredsställd hon var med sitt lif och sina sterila vetenskapliga triumfer, hur hon gärna skulle utbytt all den celebritet hon förvärfvat sig, alla intelligensens triumfer mot den vanligaste kvinnas lott, som blott hade en liten krets omkring sig, som älskade henne och för hvilken hon var den främsta.
Men hon såg med bitterhet att hon ej blef trodd; alla, till och med dessa hennes vänner, trodde henne vara en mer äregirig än ömhetsträngtande natur och skrattade åt hvad hon sade såsom åt en af hennes vanliga paradoxer.
Endast hos Jonas Lie fann hon ett fullt förstående i ett skåltal, som rörde henne nästan till tårar.
Det var en af de angenämaste dagarna af hela vår parisvistelse, då vi åto middag hos Jonas
Lie tillsammans med Grieg och hans fru, hvilka just då firade sin stora triumf i Paris.
Det rådde denna obeskrifliga stämning af fest, som uppkommer i en liten krets, där alla ha glädje af att se hvarandra, alla känna sig förstå hvarandra och veta att uppskatta hvarandra.
Jonas Lie var helt i stämning.
Han höll det ena skåltalet efter det andra, varmt, fantasirikt, litet inveckladt och dunkelt, som hans vana är, men högst intagande genom sin hjärtlighet och omedelbarhet samt den poetiska färg, som alltid kommer öfver alla hans uttalanden.
Och han talade till Sonja, icke om den berömda vetenskapsidkerskan, icke ens om skriftställarinnan, han talade om den lilla Tanja Rajevsky, som han sade att han lärt att hålla så mycket af och fått en sådan medkänsla för, han tyckte så riktigt synd om det lilla ömhetslängtande barnet, som ingen förstod sig på, och han hade sina tvifvel om ens lifvet själft förstått sig på henne, ty, efter hvad han sedan försport, hade det slösat på henne alla möjliga håfvor, som hon icke brydde sig om, hade gifvit henne ära och utmärkelse och framgångar, under det den lilla flickan stod där med sina stora, ömhetsträngtande ögon och med utsträckta tomma händer.
Hvad ville hon då ha, den lilla flickan?
Hon ville bara att en vänlig hand skulle gifva henne en apelsin!
Tack, herr Lie, utbrast Sonja med en mjuk, rörd stämma och tillbakaträngd gråt.
Jag har fått många skåltal i mitt lif, men aldrig ett så vackert!
Mer kunde hon icke få fram, hon satte sig igen och sväljde sina tårar i ett stort glas vatten.
Då vi gingo från
Lies var hon i en lyckligare stämning än hon varit på hela tiden.
Där fanns ändå en, som hade förstått henne, som icke visste något om hennes personliga förhållanden och som sett henne blott ett par, tre gånger, men som ändå af hennes bok hade lärt att blicka djupare in i hennes inre lif än andra, som varit hennes vänner i många år.
Så var det ju ändå någon glädje med att skrifva, så var det ändå värdt att lefva.
Vi skulle från Lies ut på annat håll och hade ej tänkt gå hem emellan, men i sin oupphörliga, dagliga och stundliga väntan på bref hade Sonja aldrig ro att vara borta många timmar å rad.
Vi togo således omvägen till vårt hotell för att till portiern framställa den eviga frågan: har det kommit några bref?
I nästa ögonblick hade Sonja gripit fatt i ett bref, som satt på vårt nummer, och störtat med det upp för alla fyra trapporna till våra rum.
Jag gick långsamt efter och direkte in i mitt rum för att icke störa henne.
Men hon kom strax in till mig, föll mig om halsen, grät och jublade, dansade om med mig, kastade sig på soffan och nästan skrek: »Å Gud, å Gud!
Å, jag kan inte bära det, jag förgås, hvilken lycka!»
Brefvet klargjorde ett olyckligt missförstånd, som pinat ut henne under dessa sista månader så att hon blifvit till en skugga af sig själf.
Följande afton afreste hon från Paris för att sammanträffa med den man, af hvilken hela hennes öde numera berodde.
Lågan flämtar.
Ett par dagar efter Sonjas afresa fick jag några rader från henne.
Redan var den glädjestråle slocknad, som flammat upp så högt och fyllt henne med så stormande förhoppningar.
Jag har ej detta bref kvar, men minnes hufvudinnehållet.
»Jag ser att han och jag aldrig skola fullt förstå hvarandra.
Jag återvänder nu till Stockholm till mitt arbete.
I arbetet skall jag hädanefter söka min enda tröst.»
Och sedan var det slut.
Intet meddelande mer från henne på hela vintern och våren, utom ett par hjärtliga ord till lyckönskan vid mitt giftermål i maj.
Hon led och hon skydde att blotta sitt lidande för mig, som hon nu visste vara lycklig.
Och om likgiltiga ämnen kunde hon aldrig förmå sig att skrifva – därför teg hon.
Denna hennes tystnad efter vårt sista, så förtroliga samlif smärtade och sårade mig mycket då.
Sedan har jag förstått, att hon ej kunde göra annorlunda.
I april detta samma år – 1890 – reste hon till Ryssland.
Hon hade några förhoppningar om att blifva nämnd till ordinarie akademiker i Petersburg, hvilket skulle varit den fördelaktigaste anställning, hon någonsin kunnat önska sig, en stor lön och inga skyldigheter, utom att vistas några månader af året i Petersburg, dessutom den största utmärkelse Ryssland äger för en vetenskapsman.
Hon fäste sig mycket vid detta hopp, som skulle frigjort henne från det nu mer för henne olidliga tvånget att behöfva bo i Stockholm och gifvit henne möjlighet att förverkliga sin gamla önskan: att slå sig ned i Paris.
Hon sade ofta under vår vistelse där:
Kan man ej få det bästa i lifvet, hjärtats lycka, så blir dock lifvet i alla fall drägligt, om man åtminstone har det näst bästa, en andlig milieu, där man trifs.
Men att hvarken ha det ena eller det andra, det är outhärdligt.
– Och hon tyckte vid denna tid att hon ännu skulle kunnat försona sig med lifvet, om hon åtminstone nått detta.
Jag visste ingenting om hur dessa planer lyckats, ingenting om hvart hon ämnade resa efter Petersburg – ty hon hade denna vår varit mycket hemlighetsfull mot alla – då jag i början af juni helt oväntadt sammanträffade med henne i Berlin, dit jag som nygift kommit med min man på genomresa till Sverige.
Hon hade samma dag anländt dit från Petersburg.
Jag fann henne nu i denna egendomligt uppspelta sinnesstämning, som af främmande alltid togs för en sprittande glädje, men som jag kände allt för väl för att ej veta, att det alltid låg något brustet där bakom.
Hon hade varit ofantligt firad i Helsingfors och i Petersburg, hade jagat från fest till fest, hade råkat de intressantaste personligheter och hållit tal inför en samling af tusen personer.
Hon försäkrade, att hon haft mycket roligt samt att hon hade goda förhoppningar, var dock alltjämt hemlighetsfull och vägrade alla närmare förklaringar.
Hon undvek sorgfälligt att vara ensam med mig, som om hon fruktat mer närgående frågor.