Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad som förvånade honom isynnerhet, var gubbens värdiga utseende och de öfrigas vördnad för honom, så snart de kommit ifrån landsvägen.
Den enda som tycktes icke mycket akta på gubben, var hans svägerska, Bollas mor.
Hon satt och mumlade för sig sjelf på hästryggen, under det de öfrige enligt hans tillsägelse höllo sig tysta.
Det var i en af sällsamt brutna klippor innesluten dal, vid en mila, hvilken året förut blifvit bränd, som, nattlägret utsågs.
Karlarna aflastade hästarna, för att leda dem till vatten i en bäck strax bredvid.
Qvinnorna gjorde upp eld på sjelfva kolbottnen.
En kittel framtogs och
Ollikainens hustru satte sig i spetsen för måltidsbestyret.
De unga qvinnorna sågo om sina barn och utbredde några grofva filtar på marken.
Thorsten klättrade upp på en af klipporna för att se sig omkring i den vilda, storartade naturen.
Det ligger något besynnerligt hemskt men tillika skönt i anblicken af en stor skog, särdeles vid solnedgången.
Der råder en enslighet, så högtidlig, der höres en susning, så majestätisk.
Då nu Thorsten från höjden såg sig omkring, begränsades hans synkrets af den oöfverskådliga skogen, hvars mörkgröna toppar bröto sig emot aftonrodnans purpur.
I den lilla dalen under hans fötter, som redan låg i djup skymning, upplågade kolfinnarnas eld, och dess fladdrande sken upplyste de grofva tallarnas stammar och de i armodets drägt höljda gestalterna, som syslade kring elden.
Karlarna återkommo med sina hästar från bäcken och uppskrämde en gammal tjäder, som förmodligen också utsett sig ett nattqvarter i en tall i samma dal.
Den oroade skogsbon kom inom håll för Thorsten, men blef hastigt af hans skott nedskickad till qvinnorna.
Han skyndade nu sjelf ned, sedan händelsen gifvit honom tillfälle att också lemna ett bidrag till den gemensamma måltiden.
Han kryddade den med uppoffring af återstoden ur sin bränvinsflaska, hvilken tycktes ytterligare öka den påbegynta förtroligheten mellan honom och sällskapet.
Till det egna i kolfinnarnes seder hörde, att, innan de satte sig omkring kitteln, för att hvar och en af gumman emottaga sin andel, gossen högt uppläste några bordsböner.
Hela måltiden föregick med skyndsamhet och under tystnad, och efter dess slut lästes åter böner.
Qvinnorna lägrade sig derpå tillsammans i en grupp med barnen.
Gubben anviste Thorsten en plats vid sin sida.
De båda karlarne begåfvo sig till ingången af dalen med hästarna.
Och det blef snart tyst rundtomkring.
Thorsten kunde icke, oaktadt sin trötthet genast insomna.
Han stirrade tankfull upp emot Julihimmeln, på hvilken några få stjernor framstrålade.
Obeskrifligt upplyftande är alltid anblicken af de himmelska ljusen.
Då man ser det höga himlafästet, känner man sig upphöjd öfver så mycket jordiskt, man tycker sig i skenet ef stjernornas strålar andas en renare luft, än den, som närer vårt hvardagslif.
Man känner tanken upplyftad till Honom, om hvilken Job säger, att "Han allena utsträcker himmelen, -- Han förseglar stjernorna, -- Han gör Carlavagnen och Orion, Sjustjernorna och de stjernor söder ut."
I tolf dagar fortsattes resan med samma ansträngning och i samma ordning.
Thorsten anmärkte, att sällskapet blef allt mera förtroligt, ju djupare det inträngde i skogen.
Ett par gånger följde de en landsväg ett kort stycke, men då med yttersta sorgfällighet för att icke upptäckas.
Gubben gick ett långt stycke förut för att varna, om någon skulle möta, och den ena karlen dröjde så långt efter, att han skulle kunna gifva tecken i tid, om någon syntes åt det hållet.
Om aftonen tolfte dagen hvilades nu vid en lada, som måste tillhört något skogshemman.
Under det måltiden tillagades, språkade Thorsten med qvinnorna.
De voro vänliga emot honom, men svarade mycket kort på hans anmärkningar och frågor.
Den språksammaste af alla var pojken, Heikko (af Henrik).
Thorsten hade vunnit hans vänskap derigenom att han ett par gånger låtit honont låna sin bössa och lärt honom att handtera den.
Men hela familjens historia var mycket enkel, så att gossens berättelser endast bestodo i äfventyr vid fågelfångst och nu på denna deras resa, den första hvari han fått deltaga.
Thorsten hade undvikit att på något sätt utmärka Bolla, ehuru hans blick ofta med uttryck af besynnerligt deltagande, nästan bekymmer, hvilade på henne.
Hon förstod att obemärkt bereda honom en och annan liten beqvämlighet, hvilken genom resans besvärligheter erhöll ett dubbelt värde.
Det föll sig merendels så, att hon var sist ibland qvinnorna och derföre honom närmast.
Men hade han något aflägsnat sig vid ett nattläger eller eljest för att komma åt att skjuta ett djur, så bjöd hon honom en liten näfverskäppa med bär, som hon under tiden plockat, eller gaf hon honom en blomma, sedan hon märkt att han fästat uppmärksamhet vid örter.
Han tackade henne då vänligt, men utan att de mycket samtalade.
Följande morgonen gjorde sig sällskapet färdigt att ytterst bittida fortsätta färden.
Hvar och en hade, enligt gubbens tillsägelse, försett sig med en lång stör.
Men mörka moln uppstego på himlen.
Regn och åska voro i annalkande, sade gubben.
Men innan solen är högt på himmelen, hafva vi hunnit till våra egna skogar.
Hästarne hade här haft godt bete och äfven sällskapet kände sig ifrigt att hinna hem.
Gubben satte sig såsom förut i spetsen för tåget, och det fortsattes åter emot vester.
I början måste man fara öfver en sträcka oländiga och ofruktbara höjder, hvilka slutligen upphörde vid ett stort, uttorkadt kärr, på hvars andra sida åter en tät skog reste sig.
Just då sällskapet följde gubben ned till kärret, bröt regnet löst.
En åskknall hördes och dundret rullade på ett eget förfärligt sätt öfver höjderna, som nyss blifvit lemnade.
Alla sågo ditåt.
En ensam gammal tall hade blifvit träffad af blixten och det begynte ryka och gnistra ibland dess mossiga grenar.
Elden släcktes dock snart af regnet, och resan fortsattes.
"Hm!
Åskan kör lågt i dag!" mumlade gubben.
"Och kärret blötnar snart upp.
Komma vi icke fort öfver, så bli vi fastsittande."
Thorsten kände sig förut ängslig och beklämd; men då han hörde gubbens ord, upplifvades han vid åtankan af en förestående fara.
Karlarne och deras hustrur fattade hvardera en häst vid tygeln.
Gummorna redo hvar sin.
Bolla stannade litet efter och höll sig närmare Thorsten än vanligt.
"Stig icke miste", sade hon:
"trampa i mina spår.
Den som råkar att klifva ned sig här, sjunker ohjelpligt, ty kärret är utan botten."
Gubben hade emellertid god reda på vägen.
Med en obegriplig säkerhet framskred han emellan tufvorna och lingonriset.
Han hade sina märken, efter hvilka han rättade sig, ehuru ingen annan, åtminstone icke Thorsten, kunde upptäcka något sådant.
Någon gång måste gubben stanna.
Han kände då med sin staf omkring sig på tufvorna, betraktade skogen framför sig och såg sig betänksamt tillbaka.
Men snart satte han sig då ånyo i rörelse.
Tufvorna blefvo emellertid slippriga af regnet och emellan dem mjuknade jorden, så att slutligen marken gungade under fötterna.
Hästarne skyggde för hvarje hväsande blixt och drogo sig tillsammans vid det skarpa åskdundret.
Det fordrades den noggrannaste försigtighet att få dem att icke snafva och att hålla sig rätt der gubben gick förut.
Thorsten var flere gånger nära att slinta, men Bolla, som stod vid nästa tufva och med uppmärksamhet följde hans rörelser, räckte genast ut sin stör till honom, så att han kunde fatta uti den och återvinna jemvigten.
Han blef nu uppmärksam på den förundransvärda vighet och ledighet, hvarmed hon framskred.
En så smidig vext, som hennes, hade han än aldrig sett; och oaktadt den ytterst torftiga drägten, var det i hela hennes gestalt ett behag, som icke behöfde rikedomens glans för att blifva märkbart.
Hans blickar, fulla af tacksamhet för hennes biträde, blefvo dock sällan besvarade, emedan hela hennes uppmärksamhet var upptagen af omsorgen för deras säkerhet.
Redan hade sällskapet, efter otroliga ansträngningar, hunnit öfver mer än hälften af kärret, då gubben ånyo gjorde halt.
Sedan han länge skådat åt alla sidor kallade han båda karlarna fram till sig.
Bolla och Thorsten måste hålla deras hästar.
En tyst rådplägning hölls, hvaraf Thorsten icke kunde höra något, förrän gubben högt sade:
"Kärret är alldeles uppblött.
Vi måste vända om.
Gud hjelp oss!
Det ser mörkt ut att komma tillbaka och än mörkare att komma fram."
"Nej, framåt måste vi!" ropade hastigt den ena gumman, Bollas mor.
"Låt mig gå före!
Kom ihåg källdraget der borta; det har brutit af vägen bakom oss.
Det är möjligt att vi kunna komma fram, men tillbaka är omöjligt."
Hastigt hoppade gumman af hästen och ledde honom till gubben, medan hon med sina små röda ögon plirade omkring i den gråa slöjan af hällregnet.
Åter hölls en öfverläggning.
"Stig af hästen och led honom, min gumma!" sade Ollikainen.
"Vi måste framåt, säger Svägerskan.
Ser hon rätt så ha vi en skogsudde icke så långt borta åt detta hållet!"
Han begynte derefter åter att skrida framåt.
"Kom icke för nära hvarann!" sade Anders.
"Marken bär icke flere tillsammans.
Akta att stiga på samma tufva som hästen!"
Han tog vid dessa ord tygeln ur Thorstens hand och ledde sjelf sin häst.
Nu hade regnet så upplöst kärrets dy omkring tufvorna, att dessa icke kändes fastare, än om de flutit lösa på en vattenyta.
Hästarna voro utmattade och oroliga, så de hvarje ögonblick snafvade vid språnget från den ena tufvan till den andra.
Det fordrades vana, styrka och kallblodighet att kunna styra och leda dem.
Qvinnorna med sina barn bundna på ryggen, voro likväl outtröttliga.
Den som minst orkade var Bollas mor, så att flickan till slut måste emottaga och leda hennes häst.
Men gumman förmådde icke heller gå, så att Bolla lyftade henne på hästryggen, ehuru Anders sade att det var ganska farligt.
Genom regnet visade sig till slut en skogsudde, som utsköt i kärret.
Man nalkades den med yttersta försigtighet, emedan just der utanför tufvorna voro lösast.
Ollikainen stod redan på de fasta rötterna af liten martall, då Bolla uppgaf ett rop.
Hästen som hon ledde sjönk med framdelen i dyn mellan tvenne tufvor.
Thorsten skyndade till och räckte sin hand åt gumman, som red.
Denna hoppade skyndsamt af och skyndade till stranden.
Anders ropade åt Bolla, att hon skulle hålla hästen stilla, tills de öfriga blifvit räddade.
Men då djuret kände huru det småningom sjönk allt mera, begynte det anstränga alla sina krafter att arbeta sig upp igen; det sparkade dock genom sina förtviflade bemödanden endast desto mera sönder den skorpa af vexter och mossor, som utgjorde den bottenlösa dyns betäckning.
Hastigt besinnade sig emellertid Thorsten: han skjöt sin stör under hästens bringa, så att den fick något fastare stöd att hvila på.
Ollikainen kom i detsamma sjelf till stället.
Han använde sin stör på samma sätt.
Anders lyckades att rädda de öfriga hästarna, hvarefter han och hans bror hastigt fällde några smala trän, dem de släpade fram.
Efter otroliga ansträngningar blef ändtligen hästen uppdragen på dessa och förd in i den tryggare skogen.
Han skälfde emellertid af köld och matthet.
Regnet fortfor oupphörligt och kändes dubbelt plågsamt under de drypande träden.
Åskknallarna blefvo också allt häftigare och blixtarna fräste, så att det hördes huru åskan på flere ställen slog ned.
Det brakade i de gamla tallarna och ett echo, tusendubbladt mellan träden, upprepade oupphörligt de fasaväckande ljuden.
Hela dagen var förfluten under dessa mödor.
Slutligen upphörde regnet, men ur träden dröp det ännu oupphörligt.
Här fanns ingen fri plats nära, sade gubben, så att man måste uthärda.
Hästarna förmådde icke gå vidare, så att man beslöt att hvila här öfver natten.
Det blef icke lätt att göra upp eld, men det lyckades till slut under skygd af ett slags tak af granris, som karlarne uppsatte.
Kitteln framtogs, men det var knappt om lifsmedel.
Thorsten var genomvåt och hans bössa äfvenledes.
Man måste derföre nöja sig med hvad som fanns.
Bolla hade aflägsnat sig och kom tillbaka med ett betydligt förråd hjortron från kärret.
Efter måltiden begynte ett allmänt arbete på nattlägret.
En massa granris sammandrogs och det skjul, hvarunder elden blifvit uppgjord, utvidgades, så att hela sällskapet fick rum derunder.
Äfven hästarna samlades omkring en eld, som karlarna antände.
Det begynte blåsa, så att skogen snart blef torr igen och på denna obehagliga dag följde en skön natt.
Thorsten slumrade stilla till midnatten, då han vaknade vid den dystra susningen i träden.
Han satte sig upp på sin granrisbädd och kastade en blick på de sofvande rundtomkring.
Den nordiska sommarnattens skymning hvilade öfver dem.
Några stjernor framblickade på den klarnade himlen och kolen glimmade ännu efter elden, sedan aftonen.
Men hastigt hörde Thorsten ett eget frustande och oroligt stampande från den sidan, der hästarna voro.
Han reste sig upp helt och hållet.
Då mötte honom en stark rök.
Han ropade till och hela sällskapet spratt upp ur sin sömn.
Karlarne skyndade med Thorsten till sina hästar.
Der hade elden fattat uti en gran, som nu stod i full låga och höll på att antända sina grannar.
Det var ett eget knastrande och brakande i barren då de fattades af lågan, svartnade och förtärdes.
Det var liksom träden knotat öfver sitt öde.
Hästarne blefvo genast förda till skjulet för att belastas.
"Skogen är rå sedan regnet", sade gubben.
"Vi komma godt igenom honom, innan han hinner kringränna oss."
Emellertid uppbröt sällskapet med största skyndsamhet.
Gubben satte sig åter i spetsen för tåget, Thorsten slutade det.
Han såg sig ofta om på den alltmera kringgripande skogselden.
Det var som om en egen electrisk hastighet legat i lågorna.
Så snart de vidrörde de nedre grenarne af en tall, tändes dessa nästan ögonblickligt och en blixtlik, spiralformig flamma flög uppför stammen ända till toppen, som hastigt insveptes i rök, derefter svartnade och, då röken hastigt bortfläktades af vinden, naken och glödande sträckte sina alltmera förkolnande grenar åt alla sidor.
Elden hoppade från träd till träd.
Vinden tilltog och jagade den med otrolig snabbhet framåt.
Röken blef allt tjockare omkring de flyende.
Slutligen blandades röken med glödande barr, hvilka liksom utsåddes af blåsten.
"Skynda!" ropade
Ollikainen alltemellanåt.
"Det blir värre än jag tänkte.
Och öfver kärret kunna vi omöjligen gå tillbaka.
Håll er tätt tillsammans, så att ingen förlorar spåret!"
"Vi måste hinna till spången, det är vår enda tillflygt", sade Anders, "men den kan icke vara långt borta."
"Elden är framför oss redan!" skrek gubben.
"Drif på hästarna!"
Med ansträngning af alla krafter ilade sällskapet efter gubben, som också sprang med hela en ynglings snabbhet.
Ändtligen ropade han:
"Här är spången!"
Kärret, som på den ena sidan inneslöt den brinnande skogsparken, utgjorde på denna en sjö, så att der bildades liksom en ö.
Öfver sjön var en spång lagd på det på en gång grundaste och smalaste stället.
Spången bestod af några väldiga timmerstockar, hvilka icke voro sammanfogade med hvarannan, utan lågo just vid vattenytan emellan de klippor och stenar, som uppstucko ur sjön.
På denna spång skulle nu hästar och menniskor räddas.
"Led ut hästarna i vattnet", sade gubben, "det är långgrundt.
Vi vilja derefter se till hvad som är att göra."
Det skedde efter gubbens befallning.
Hästarne blefvo ledda intill spången.
Karlarne aftogo derefter deras packning och buro den öfver till andra landet.
De måste likväl göra denna vandring flere gånger, under det elden allt mera utbredde sig i skogsparken.
Slutligen, sedan alla saker blifvit räddade, leddes hästarna, dels vadande, dels simmande mellan klipporna, utmed spången i säkerhet.
Thorsten hade ifrigt deltagit i arbetet.
Han ledde den sista hästen och före honom gick Bolla.
Då blef han hastigt uppmärksam på ett eget läte.
Det var en björnhona med trenne ungar, som, uppskrämd och förjagad af skogselden, visade sig vid stranden för att också söka sin och de sinas räddning.
Det är vid sådana förfärliga natur-uppträden, som en skogseld, liksom sjelfva villdjuren förlorade sin vildhet och sitt mod.
De nalkas menniskorna med ångest, erkännande dem för högre väsenden och hos dem sökande sin tillflygt.
Den uppskrämda björninnan, som förmodligen också varit van att förut begagna spången, skyndade sig nu till densamma utan att frukta menniskorna, som förut intagit den.
Hennes ungar voro så späda, att hon bar en i munnen, såsom hundar pläga göra, samt dessutom en i hvardera ramen.
Det var något rörande i hennes moders-kärlek men tillika fruktansvärdt i den skyndsamhet, hvarmed hon nalkades på den trånga och farliga stigen öfver vattnet.
Thorstens bössa var på andra stranden, så att han var försvarslös.
Hastigt fattade honom Bolla i armen.
"Fort", ropade hon:
"hoppa upp på hästen och rid ut ifrån spången.
Björninnan är farlig att komma nära."
"Än du då, flicka?" svarade Thorsten, i det han hastigt kastade armen om hennes lif och, innan hon hunnit göra motstånd, lyftade henne från bryggan på hästen.
Han kastade i ögonblicket tygeln till henne, och hästen, liksom af instinct, skyndade bort ifrån bryggan.
Thorsten vände sig emot björnhonan, som gående på bakfötterna, framilade på de ojemna stockarna.
Hon var några få famnar ifrån honom, och han beslöt att hoppa i vattnet, för att simmande undkomma henne.
Han hade knappt verkställt detta beslut förrän ett skott lossades.
Det var Anders, som fattat Thorstens bössa.
Men olyckligtvis var hon endast laddad med hagel, så att hela svärmen väl träffade björninnan i ansigtet, dödade den ungen hon bar i gapet och sargade henne sjelf, men utan att dödligt eller ens farligt såra henne.
Så snart hon kände sig sårad, röt hon förfärligt, nedlade sina ungar på spången och kastade några gnistrande blickar omkring sig.
Men det tycktes som hennes raseri hastigt upplöste sig i bedjande.
Hon uppgaf ett genomträngande läte, så fullt af ångest, att Thorsten, som var henne närmast, kände sitt blod isas.
Derefter begynte hon slicka den döda ungen, och lukta på honom.
Thorsten simmade emellertid ut ifrån spången, så att björninnan åtminstone icke med ett språng kunde räcka honom.
Då han märkte att Bolla på sin häst icke ville aflägsna sig ifrån honom, grep han tyglarna och drog hästen simmande efter sig, emot landet.
Men Änders, som var för gammal björnmördare för att låta beveka sig af björnhonans jemmer, grep sin yxa och gaf sig ut på den smala stigen öfver vattnet.
Hans bror följde honom.
Björnhonan som nu började ana sina fienders obeveklighet, men icke kunde simmande föra mer än en unge i sender, tycktes först vilja försvara dem på stället.
Hon reste sig, skakade sin pels med raseri och häftade sina gnistrande ögon på de båda motståndarne, som långsamt och försigtigt nalkades henne med upplyftade yxor.
Mellanåt såg hon ängsligt utåt vattnet och luktade, doft brummande på sina små.
Slutligen tog hon den ena ungen och kastade sig med honom i vattnet.
Anders grep de andra båda ungarna och gaf dem åt sin bror.
De voro ännu utan ögon och den lefvande af dem gnällde jemmerligt.
Vid detta läte vände björnhonan om till spången.
Hon ville just hoppa upp på den, då ett yxhugg klöf hennes hufvud.
Den sista ungen föll ur hennes käftar och blef tillika med den gnällande mördad.
Segrarne drogo derefter med förnöjelse sitt ypperliga byte till lands.
Thorsten och Bolla hade emellertid också kommit till lands.
Lyckligtvis hade den förre förut under arbetet afkastat sin väska på landet, så att han kunde förse sig med torra kläder.
De båda bröderna afdrogo med snabbhet björnhuden, afhöggo de bästa styckena af köttet och gömde dem, jemte ungarna i en säck.
Derefter skyndade man bort ifrån den allt vildare rasande skogselden, som gaf åt himmelen rundtomkring en egen mörkröd färg, hvilken också kastade ett underligt sken på alla öfriga föremål.
"Hit torde väl komma folk ifrån Furuborg", sade gubben, "och då är det bäst att vi icke träffas här.
Det skulle annars kosta oss mer än vi hafva lust att mista."
Thorsten insåg att han åter blifvit medvetande af en ryslig händelse, en skogsbrand, hvilken väl troligtvis af de okunnige skulle tillskrifvas gårdagens åska, men hvartill i sjelfva verkat endast en oförlåtlig vårdslöshet var orsaken.
Han förjagade emellertid all fruktan i förtid, betraktade några ögonblick det med morgonrodnaden blandade skenet af skogselden, laddade sin bössa och begaf sig åstad i den vanliga ordningen.
Nu gick tåget öfver en ås, hvars ovägade branter utgjorde verkliga svårigheter att öfvervinna.
Thorsten märkte att gubben alldeles vikit ifrån den gångstig, som ledde till den bekanta spången.
Nu mera funnos här och der allt flere spår af bebyggda trakter.
Träd voro fällda och timmerstockar tillyxade.
Efter några timmars färd hvilades åter vid en ödstig bergshöjd.
Men ingen eld fick uppgöras, ingen mat tillagas.
Bolla hade likväl icke glömt att samla några bär åt Thorsten.
Hennes sätt att bjuda honom dem, var högst enkel och okonstladt.
Hon tycktes sjelf anse det för en pligt att se om honom liksom om ett barn, utan att han kunde finna något uttryck af högre ömhet eller innerligare känsla i hennes väsende.
Ofta kände han sig högst uppretad deröfver, men han måste då inom sig erkänna, att han i sjelfva verket icke hade rätt att förebrå henne något det allra ringaste.
Sedan man hvilat en stund, fortsattes resan ända till aftonen.
Ju längre det led, desto mer skyndade de resande.
De ville hinna hem till qvällen, sade Bolla.
Ändteligen, kort före solens nedgång, hunno de en kulle, på hvilken syntes tre eller fyra byggnader, af ett till hälften Svenskt, till hälften Finskt byggnadssätt.
På ena sidan om höjden befann sig en tjock skog, på den andra sträckte sig en mosse nästan så långt ögat kunde nå.
I mossen syntes här och der liksom små holmar, på hvilka en grupp låga martallar sorgligt höjde sig öfver de enformiga tufvorna.
Horizonten begränsades äfven här af skog.
Icke långt ifrån gården och dess höjd började en bergås, som förlorade sig i skogen.
På hvardera sidan om mossen höjde sig en blånande bergshöjd, hvars topp, beprydd med hvita fläckar, antydde att den uppstigit ofvanom snögränsen.
Då sällskapet framkommit, skyndade männerna att insätta hästarna i stallet och ansa dem, medan qvinnorna införde alla saker.
Thorsten stannade på höjden några minuter, för att betrakta utsigten innan han inträdde.
Bolla kom då till honom och bad honom stiga in i en stuga, som han ensam skulle bebo.
Hon lofvade sedan säga honom till, när badet vore färdigt, ty mor hade genast eldat badstugan.
Med förvåning fann sig Thorsten i en visserligen liten men snygg kammare, på hvars fensterrutor den glindrade aftonsolens sista strålar föllo.
Han betraktade med förundran den ordning och enkla smak som rådde der inne.
Der fanns en spegel och åtskilliga andra husgeråd icke utan värde.
Sängen var försedd med snöhvitt linne och så prydlig och inbjudande för en, som nu flere nätter å rad legat oafklädd, att begäret att der hvila nästan besegrade Thorstens hunger.
Snart kom emellertid Bolla att inbjuda honom till det Finska badet, hvars imma har en egen kraft att upplefva och stärka efter mödor och besvärligheter.
Efter denna förfriskning samlade sig samtliga männerna i pörtet.
Thorsten bemärkte att de nu aflagt sina förra trasor, och att de voro ytterst snyggt och väl ehuru enkelt klädda.
Det dröjde en stund innan äfven qvinnorna och barnen infunno sig: de kommo också i ganska prydliga och rika drägter.
Så snart alla voro församlade, tände Bolla en pärta, (en furusticka, som tjenar till ljus).
Med den nalkades hon gubben, som emellertid satt sig vid bordet och nedtagit en stor bok.
Då hon lyste honom, började han läsa i den.
Det var Finska bibeln.
Alla lyssnade med innerlig andakt på hans föreläsning.
Sedan han läst ett par kapitel, höll han bön, hvarunder han i synnerhet tackade Gud för hans beskärm under resan och för sin och de sinas lyckliga hemkomst.
Det låg något så högtidligt men tillika så innerligt fromt och enkelt i den gamles bön och andakt, att
Thorsten kände sina ögon fuktas och en känsla af helig vördnad genomträngde honom.
Hans hjerta deltog innerligt i den gemensamma andakten.
Efter denna lilla gudstjenst framsattes en måltid hvilken ingalunda behöft den krydda af hunger, som nu gjorde den så ypperlig, för att kunna behaga den finaste kännare af dessa okonstlade rätter, af hvilka nästan hvarje landsort äger någon utmärkt.
Alla tycktes vara glada, och i Thorstens af naturen glädtiga själ uppgick en hel vår af förtjusning och obestämda förhoppningar.