Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hela detta tillstånd blef mig till slut så olidligt, att jag inom ett halft år sade upp mina rum och flyttade till den bostad, som jag nu innehar.
Under denna tid träffade jag honom besynnerligt nog aldrig.
Det var, som om han varit struken bort från de platser, där man eljes aldrig kan undgå att träffas, och jag vet i närvarande stund icke, om han afsiktligt undvek mig, eller om jag själf, ledd af ett begär att antingen såra honom eller plåga mig själf, instinktlikt sökte nya restauranter, kaféer och samkväm.
Allt nog jag kom bort från den krets, där vi förr träffats, och tiden gick sin gång och kom mig slutligen att glömma, att jag någonsin haft behof af hans umgänge och vänskap.
Men innan dess skulle jag ännu ett par gånger stå ansikte mot ansikte med denna människa, hvars bild med hvarje drag jag erinrar mig, står allt mera lefvande för min själ.
Första gången detta skedde, var liksom den första gången vi öfverhufvud träffades i Stockholm, en vårlik dag i medlet af mars, när snön rann från taken, himlen var varmt blå, och lenvädersblåsten svepte genom de gamla träden utanför min bostad.
Jag hade stannat hemma från biblioteket och gjort mig en stilla studiedag, under hvilken jag glömde både vårvädret, som ångade utanför mitt fönster, och hela den enformiga arbetsdag, från hvilken jag under en förevändning gjort mig fri.
Jag erfor den fullkomliga tillfredsställelse, som endast studiemänniskan erfar, när alla dörrar till den yttre världen för några timmar äro fast och säkert tillstängda.
Då knackade det plötsligt på dörren.
Innan jag hann ropa: »Stig in», öppnades den, och någon inträdde.
Det var Tore Gam.
Utan ett ord till förklaring, tog han mig i hand, medan hela ansiktet lyste, och öfver hans väsen låg något af det egendomliga uttryck, som jag observerat vid vårt första sammanträffande, när han lämnat akademien.
Inte med en min lät han märka, att hvad som en gång passerat oss emellan, lämnat efter sig ens så mycket som ett obehagligt minne, och den stelhet, hvarmed jag instinktlikt mötte denna öfversvallande hjärtlighet, lämnade honom oberörd på ett sätt, som ytterligare irriterade mig.
De få ord, som först föllo oss emellan, kan jag nu efteråt icke erinra mig.
Men hvad jag minns, är, att det hela tiden föreföll mig, som om han i sina tankar och känslor vistats någonstädes långt bortom mitt rum, där vi så omotiveradt åter hade mötts, och jag hade hela tiden den förödmjukande känslan, att han mycket väl märkte min köld, men att han bars uppe af något, som hindrade honom att ens beröras af densamma.
Med ett plötsligt utbrott af vänlighet fattade han mig om skuldrorna och frågade:
»Vet du, hvarför jag kommit hit?
Jag kunde ej hindra mig själf från att draga på munnen, ty hela hans uppträdande hade något af detta oemotståndliga lynne, som smittar.
Detta leende tog han upp som ett tecken, att jag var besegrad.
Ty hans sätt förändrades plötsligt, och med ett lugnt uttryck, som nästan var ödmjukt i sin lycka, betraktade han mig, och hans röst blef mjuk, när han sade:
»Jag ville få presentera dig för min fästmö.
Hon väntar här ute.»
Med ett språng försvann han genom dörren och återkom med en ung flicka, som han förde emot mig med minen hos en segerhjälte och helt enkelt tycktes förutsätta, att jag skulle betrakta med hans ögon.
Jag såg henne för mig i en pälskrage, som satt käckt öfver ett par välformade axlar, och jag fick intrycket af något mörkt och blekt, men kunde i första ögonblicket ej tänka på annat än ett par stora blå ögon, hvilka mötte mina med ett uttryck af på en gång förtroende och ängslan, som gjorde mig helt rörd.
Det var tydligt, att hon hört sin fästman tala godt om mig, och det var lika tydligt, att hon pinades af fruktan att på ett eller annat sätt misshaga mig.
Hur vi kommo öfver den första halftimmens humoristiska obehag, skall jag låta vara osagdt.
Själf var jag på en gång brydd och egendomligt berörd af hela denna situation.
Jag fick emellertid veta, huru den kommit till stånd, eller rättare jag förstod det genom samtalet.
I vårvädret hade de båda varit ute och promenerat.
Deras väg hade ledt dem förbi min bostad, och drifven af en af dessa plötsliga impulser, hvilka alltid verkade afgörande hos Tore Gam, hade han stigit in och tvungit sin fästmö att följa sig.
Men om det var den unga flickans närvaro, om det var deras lycka, hvilken syntes stå i den fullaste harmoni med himlen, vädret, islossningen och det muntra takdroppet, om det var Tore Gams personlighet, hvilken mot min vilja öfvade sitt gamla inflytande öfver mig, eller om det var allt detta tillsammans – nog af, jag rycktes småningom med af den stämning, hvilken dragit min forne vän till mig.
Och min arbetsdag förvandlades till en festdag med middag på Hasselbacken och – på Tores förslag – ett improviseradt samkväm hemma hos mig på eftermiddagen.
Hela tiden sökte jag fåfängt göra mig fullt klart det intryck, som Tores fästmö gjorde på mig.
Jag har själf föga omedelbarhet, men kanske är det just därför, jag alltid haft lätt att njuta af de människor, hvilka besitta denna sällsynta och lyckliga egenskap.
Och jag har aldrig sett något i den vägen mera påfallande.
Hon följde sin fästmans alla rörelser med en hänryckning, hvilken som ljusa skyar kom och gick öfver hennes skiftande ansikte.
Under det vi talade – och vi talade denna eftermiddag om allt mellan himmel och jord – satt hon mest tyst, men hennes tystnad hörde till dem, som icke verka besvärande.
Ty hela hennes ansikte, hennes mun, hennes ögon, ja, till och med hennes ansiktsmuskler syntes deltaga i konversationen.
Härom var hon hela tiden fullkomligt omedveten, och det märkvärdiga var, att denna liflighet, som var helt och hållet något inre, endast ett par gånger bröt fram i ord, men då med en äkthet, som jag ej kunde betvifla.
Endast en gång såg jag under denna dag hennes drag få en mörkare prägel.
Det var på eftermiddagen hemma hos mig.
Vi hade kommit in i en af dessa dispyter, hvilka förr varit mitt största nöje, och Tore Gam fick fatt i någon af sina älsklingsteorier, som jag icke delade.
Han blef ifrig, och ögonen fingo en glöd, som om han bekämpat en osynlig fiende.
Orden glödde på hans läppar och pressades fram med denna våldsamma energi, hvilken var honom egen och som de flesta gärna misstydde.
Vid sådana tillfällen kom det öfver honom något otämdt och hårdt, som jag vänt mig vid, men som icke berörde mig sympatiskt.
Då såg jag hur den unga flickans ögon drogo sig ihop som af en obestämd fruktan, och hon kastade på mig en nästan bedjande blick, som om hon velat säga mig, att han icke menade illa.
Men under det våra röster höjdes, och orden flögo som kastvapen genom luften, såg jag hur blodet vek från hennes kinder, och med läpparna slutna mot hvarandra lutade hon sig tillbaka i soffan, medan hennes ansikte bibehöll sitt uttryck af en obestämd skrämsel, full af aningar.
När samtalet tog en annan vändning, och det första löjet aflöste stormen, färgades hennes kinder af en skär rodnad, och hon såg ut, som om hon tyckt, att en hotande fara dragit förbi och skonat oss alla.
Aldrig skall jag glömma den mjuka, kvicka rörelse, med hvilken hon ett par gånger lutade sig mot sin fästmans skuldra och lika litet den energiska min, med hvilken hon syntes gifva honom rätt, när han sade något riktigt på allvar.
Det var en blandning af mod och skygghet, spänstighet och vekhet, öppenhet och slutenhet, hvilken gjorde mig helt förbryllad.
Och när jag sedan blef ensam, ertappade jag mig med att grubbla öfver denna lilla flicka, som om jag stått inför en psykologisk gåta af den allra största vikt.
De voro kontraster i den grad, att jag måste le, när jag tänkte på, huru de tagit sig ut vid sidan af hvarandra.
Och dock kunde jag icke frigöra mig från den tanken, att mellan dessa till utseendet så skiljaktiga människor fanns ett likhetsdrag, som kanske förenade dem just i den punkt, där jag hade minst sympati, åtminstone för den af dem båda, hvilken jag egentligen kunde säga mig känna.
Och jag bibehöll hela tiden en egendomlig förnimmelse af att hon allra mest syntes liksom med blicken stödja honom, just när jag var af en mening, hvilken så starkt som möjligt afvek från hans.
Detta minne af vår samvaro blandade sig på ett egendomligt sätt med hela mitt sympatiska intryck af den unga flickan i öfrigt, och det gaf mig kanske genom det slags motstånd mot min person, som däri röjdes, en böjelse att vara reserverad äfven i mitt omdöme om henne själf.
Det fanns i synnerhet en liten omständighet, hvilken hade passerat vid själfva middagen, och som med en särskild styrka efteråt tryckte sig fast i min erinring.
Inryckt som jag plötsligt hade blifvit i min forne väns nuvarande lif, trängde sig det ena minnet efter det andra in på mig, och jag kände det nästan naturligt, att jag åter var en medlem af denna värld, från hvilken jag gjort mig så mycken möda att afstänga mig själf.
Jag följde med i hans tankegång, och den eggade mig som förr både till beundran och opposition.
Jag såg hans ögon lysa, när han höjde sitt glas och drack mig till, och jag kände med en förvåning, om hvilken jag var medveten, nästan utan att den störde mig, att jag hyste ett outplånligt intresse för denne mans öde, och att en olycka, som träffade honom, måste beröra mig djupt, när eller hur den kom till min kännedom.
Under inflytande af denna känsla frågade jag honom plötsligt, hur han trifdes med sitt nya arbete.
Men jag hade knappt nämnt tidningens namn, förrän jag såg, att det flög öfver hans drag som en skugga af sorg, och till min bestörtning upptäckte jag i hans ansikte ett uttryck, som jag aldrig sett hos honom förr, och som jag aldrig trott, att jag skulle få se.
Det var trötthet, och detta drag dröjde kvar, medan han synbart tänkte öfver, hvad han skulle svara.
Det var så olikt honom, att han slutligen själf blef medveten om det intryck han gjorde, och i det han plötsligt flyttade sina ögon, så att de fullt och klart sågo in i mina, svarade han mig, att han måste trifvas, och därför trifdes han.
Han sade detta med en ton af skärpa, som dolde en grämelse vida bittrare än många ord, och jag kom plötsligt att tänka på, med hvilken energi han förr i världen skulle hafva gifvit sitt hjärtas känslor luft.
Nu fortsatte han i lugnare ton att tala om att ingen ställning i lifvet kan gifva en individ det fulla svängrum, som han för sin person önskar, och då han mycket väl måste veta, att jag följt med tidningens utveckling och alltså kunde sluta mig till, att den var raka motsatsen mot hvad han en gång hoppats, fortfor han:
»Jag skrifver numera alldeles betydelselösa saker i tidningen, och jag behöfver därför aldrig komma i konflikter.»
När han sade detta, flög igenom mig minnet af det samtal vi en gång haft, och jag förstod, hur djupt han måste känna desillusionen, när den kunde taga sig ett så stillsamt, liksom inbitet uttryck.
Men denna desillusion berodde, syntes det mig, icke på annat än på en gränslös öfverskattning af förhållandenas proportioner och den blindhet för sin egen persons kraf, som alltid varit utmärkande för honom.
Denna desillusion hade han icke behöft att genomgå.
Det hade endast kräfts ett grand af den själfbevarelseinstinkt, som han alldeles syntes sakna, för att han icke skulle hafva slösat med några förhoppningar på ett företag, hvars krassa natur borde hafva legat i öppen dag för hvarje nykter betraktare.
Jag kände allt detta så lifligt, att det för ett ögonblick bragte mig i harnesk mot hans lidelsefulla begär efter att liksom vilja pressa sin idealitet in i hela lifvet omkring sig, och när jag tänkte på, hur trankilt de flesta gå igenom en sådan skola, därför att den icke ger dem andra lärdomar än de väntat, kunde jag ej hjälpa, att ett satiriskt leende kom på mina läppar.
Möjligen låg däri någon grad af ringaktning, som jag icke kunde behärska.
Ty jag märkte plötsligt, att den unga flickans ögon betraktade mig med ett egendomligt forskande uttryck, och som om hon velat gifva honom all den skadeersättning för lifvets orättvisor, som en människa kan få, böjde hon sig ned och kysste hans hand, utan att synas medveten om alla de ögon, hvilka omkring oss iakttogo den oväntade handlingen.
Hon visste blott, att hon ville gifva sin hyllning åt hans person, och hon gjorde det kanske också för att straffa mig.
Tore ryckte till, som om han blifvit bränd, och det kom ett drag af vemodig ömhet i hans ansikte, något af tacksamhet som för en upprättelse, och det var tydligt, att han utan ord förstod innebörden af hennes handling, meningen därmed, hela den fullständiga harmoni, som syntes komma och gå mellan dem båda.
Han fick i sin blick ett uttryck, som erinrade om hans gamla sorglösa trots, och den stämning, hvilken hotat att bemäktiga sig oss alla, var som bortblåst.
Jag kände i denna stund verkligen så mycken sympati för det unga paret, att jag af ren instinkt höjde mitt glas nästan med en vördnadsfull rörelse emot dem båda, och jag såg på hennes fuktiga blick, när hon log emot mig, att hon trodde sig hafva missförstått det leende, hvilket framkallat denna lilla scen.
Den verkade i stället nästan som ett föreningsband mellan oss alla tre.
Den förde oss in i en blid samhörighetsstämning, hvilken kom oss att glömma allt som var smått, lågt och föraktligt utom och inom oss själfva, och det var kanske ur den, som hela denna dags rika och lifliga samvaro hämtade sin näring.
När vi skildes, skedde det med en värme, hvilken säkert var uppriktig å ömse sidor.
För Tore Gam är jag viss, att det stod som en helt naturlig sak, att denna dag skulle återförena honom och mig på allvar.
Och det föreföll mig ett ögonblick själf, som om en dylik önskan fanns äfven hos mig.
Men knappt hade jag blifvit ensam, förrän jag öfverfölls af en plötslig känsla – skulle man kunna tro det? – af förargelse.
Jag var ond på mig själf, som hade låtit mig lockas in i ett förhållande till dessa båda människor, hvilket förr eller senare skulle ställa mig i en fullständigt falsk dager.
Jag var ond på Tore Gam, som hade öfverrumplat mig, och till och med mot den unga flickan, hvilken ju var oskyldig i alltsammans, kom jag i en afvog sinnesstämning.
Jag tyckte att jag låtit dupera mig af två unga älskande, hvilka alltid presentera sig fördelaktigt i vårstämning, af vinet, som under middagen flutit tämligen rikligt, ja, af själfva solen, hvilken bidragit att narra mig ut och förvandlat min arbetsdag till en festdag.
Med ett ord – jag hade låtit locka mig till en hel dags fullkomligt omotiveradt känslorus, och morgondagens ånger infann sig redan på samma dags afton.
I fullkomligt sinnesuppror började jag att utan att tillkalla min värdinna städa undan i mitt rum.
Jag tvättade glasen, ställde undan flaskorna, öppnade fönstren för att få bort tobaksröken, och jag blef icke lugn, förrän jag åter fått draga ned gardinerna, tända lampan och återtaga den plats vid mitt skrifbord, som jag på förmiddagen blifvit tvungen att lämna.
Det var, som om jag icke kunde känna mig tillfreds, förrän jag fullständigt utplånat alla spår af dessa båda människor, hvilka syntes mig hafva gjort intrång i mitt lif.
Men jag fann snart, att det gick lättare att återgifva rummet dess vanliga utseende än att återkomma i den sinnesstämning, under hvilken jag på morgonen med vanligt lugn börjat mitt arbete.
Som röster från någon vrå i min själ, hvilken jag eljes plägade stänga äfven för mig själf, ställde sig deras bilder framför min inbillning, och med en irritation, för hvilken jag blygdes som för en löjlighet, gick jag slutligen upp och ställde mig och såg ut genom det öppnade fönstret.
Jag stod där länge, men vårluften lugnade mig icke.
Den göt tvärtom ny oro i min upprörda själ, doften af träden, som redan buro tydliga knoppar, förde till mitt hjärta önskningar och behof, hvilka syntes mig kullkasta hela den sinnesro, som jag efter skilsmässan från Tore Gam mödosamt tillkämpat mig, och stjärnorna, som strålade från den matta himmelen, syntes mig med förakt blicka ned på min obeskrifliga karaktärslöshet.
När värdinnan kom in för att bädda, retade hon mig utan att veta därom obeskrifligt genom en gemytlig anspelning på min muntert använda dag, och när jag gick till sängs, tyckte jag, att rundtom mig sväfvade alla de tankar och minnen, hvilka jag en gång för alla trott mig hafva visat bort, när jag lämnade Tore Gams och min gemensamma bostad.
Naturligtvis ansåg sig Tore Gam böra hålla det löfte, han vid afskedet gifvit mig, nämligen att upprepa sina besök.
Och naturligtvis utvecklade jag all min fintlighet för att göra hans sträfvanden i denna riktning om intet, utan att han skulle få tillfälle att upprepa något af de uppträden, hvilka föregått vår skilsmässa.
Jag tog in min nyckel och öppnade ej, när han knackade.
Jag förebar illamående, arbete och bjudningar, när han skriftligen inviterade mig.
Ute var jag på min vakt, för att icke oförhappandes stöta tillsammans med honom.
Jag gjorde med ett ord allt, som stod i min makt, och jag trodde slutligen, att han förstod min önskan och utan vidare respekterade den.
Men jag skulle snart få se, att så icke alls var förhållandet.
Denna varmblodiga natur, hvilken så helt och hållet saknade förmågan att i allmänhet misstänka ett förhållandes realitet, hade med en naivitet, hvilken föreföll mig nästan förolämpande, satt sig in i den tanken, att han med detta enda sammanträffande helt och hållet återvunnit mig.
Han var till den grad öfvertygad härom, att han sannolikt icke en enda gång tog mina afböjanden som beräknade förevändningar.
Jag kunde se det på hans bref, hvilkas ton icke förändrades, i trots af att jag alltid besvarade dem i den mest konventionela form.
Jag kunde höra det på hans röst, när han utanför min dörr parlamenterade med min värdinna och fick det besked, att jag var utgången.
Denna hans oåtkomlighet väckte hos mig ett slags förbittring, emedan jag förstod, att jag ej kunde komma till rätta med honom, utan att tala rent ut.
Och det ville jag icke.
Jag undvek detta, emedan jag gent emot hela mitt handlingssätt hade hemliga – jag kan nästan säga – samvetsagg.
Hvad som trots allt drog honom till mig, har jag aldrig fullt kunnat förstå.
Jag har sökt förklara det genom att tyda det som ett begär hos honom att njuta af den makt, som han i umgänget förr alltid utöfvade öfver mig.
Men jag var aldrig fullt belåten med denna förklaring.
Å andra sidan var det just denna makt, som jag innerst ville undfly.
Jag erkände detta i början icke för mig själf.
Men den syntes mig ej blott som ett ingrepp i min frihet; nu mera än någonsin syntes den mig innebära en fara, som jag till hvarje pris måste undvika.
Men på samma gång visste jag innerst, om också dunkelt, att hvad jag ville, var något annat än att blifva en människa kvitt, hvars vänskap var mig besvärlig, emedan jag ej kunde återgälda den.
Jag ville nämligen helt enkelt bringa till tystnad den del af mitt eget jag, som på ett hemlighetsfullt sätt var i släkt med denne man.
Jag förstod detta kanske icke helt då, men jag var heller icke omedveten därom, och när jag nu nedskrifver dessa ord, sker det med en känsla, som jag icke kan beskrifva.
Ty lifvet för oss alla på vägar, hvilkas riktning vi icke se, men hvilka vi ändå följa.
Som besatta af främmande makter, välja vi stundom en väg, därför att vi tro, att den leder till målet.
Och ehuru vi äro lika okunniga om själfva målets beskaffenhet som om hvilken väg vi egentligen böra välja, fortgå vi dock på den vi en gång valt, äfven om en hemlig röst i vårt inre aldrig så ofta låter höra sin varnande stämma.
Instinkten som ledde forna människor rätt, synes vara död hos nutidens individer.
Ty den leder dem vanligen antingen till inre förtviflan eller yttre misère – och i båda fallen beror kanske detta på, att vi förlorat förmågan att lyssna.
Jag hade under denna tid hunnit långt på den karrier, hvars perspektiv jag sett öppna sig framför mig under den tid, då Tore Gam och jag skildes.
Jag hade utgifvit flere afhandlingar, fått ett par af dem med beröm aftryckta i utländska facktidskrifter, och jag nämndes redan som auktoritet på det område, hvilket jag gjort till min specialitet.
Och jag har aldrig smickrat mig med att vara okänslig för denna fördel.
Men jag hade samtidigt ej sällan den förnimmelsen, att jag icke kastat mig in i studiet af forntiden med den glada viljekraft, som drifvit entusiastiska män att ägna sitt lif åt vetenskapen för att få sätta sin egen personlighet som insats i den stora utveckling, hvilken de på en gång öfverskåda och känna sig tillhöra.
För mig hade forntiden spelat rollen af morfin för att döfva den oro, hvarmed nutiden uppfyllde mig.
Ju mera jag begagnade detta narkotiska medel, desto starkare doser behöfde jag, och när jag nu mot min vilja åter igen mötte den man, hvilken af alla jag känt villigast underkastat sig det lidande, som ligger i att lefva med sin samtid, kände jag med ett slags förtviflan, att det motsatta intresse, hvilket syntes följa honom som en egen atmosfer, grep mig, kastade mig in i tankar, som jag under åratal hållit undan från mig själf och nästan hotade att kullkasta hela den konstlade mur, med hvilken jag afstängt mig från allt, som jag med allt större energi förklarade icke angå mig.
Ja, jag kände nästan med förbittring, att denna villighet att påtaga sig allt detta lidande, som kommer af att tänka och känna med allt och alla, var något, för hvilket jag innerst hyste vördnad, och det fanns ögonblick, då jag fick tvifvel om det berättigade i att döda denna känsla.
Det föreföll mig stundom, som om i denna känsla låg en artskillnad mellan människor och människor, och i den irriterade sinnesstämning, hvari jag befann mig, framkastade jag för mig själf understundom den frågan, om ej i just denna villighet låg kärnan af den stora religiositet, som jag beundrade hos det tidehvarf, hvilket var mitt studium och min specialitet.
Men jag ville icke låta dessa tankar regera mig.
Jag jagade dem bort, som man förjagar de ungdomliga dårskaper, hvilka äfven vid mognare år stundom kunna förvirra den lugnaste tankegång.
Jag satte mig till motvärn mot mig själf och mot denne andres hemliga välde öfver mitt jag, och när jag satt på mitt ämbetsrum eller var ute i världen, dogo dessa fantasier bort, som när i en operasalong harmonien i en finals pianissimo öfverröstas af det pratsamma bullret vid ridåns fall.
Jag hade valt min väg, och jag visste endast, att jag ej kunde söka en annan, som var ännu ovissare.
Under denna tid träffade jag en enda gång Tore Gam.
Han kom emot mig i ett gathörn, och det var för sent, för att jag skulle kunna undvika honom.
Hans ansikte lyste upp, men i samma stund, hans blick mötte min, var det som om hans egen slocknat, och med ett besynnerligt förvirradt uttryck besvarade han de likgiltiga ord, hvarmed jag inledde ett samtal.
Hvad som legat i mitt sätt eller väsen, kan jag naturligtvis icke säga.
Men hvad icke alla mina undanflykter, mina bref, min tillbakadragenhet hade kunnat uträtta, det gjorde detta korta möte, hvarifrån jag icke kan erinra mig ett enda af de ord, som fälldes.
Han gick ifrån mig med en min, som i trots af den tillfredsställelse jag kände, öfver att allt emellan oss ännu en gång var slut, dock icke kunde undgå att hos mig kvarlämna det pinsammaste intryck.
Det var en sorg, som var äkta, och en desillusion som han ej gjorde sig mödan att dölja.
Han var i den grad upptagen af sina egna tankar, att han höll på att glömma att säga farväl när vi skildes.
Det var tydligt, att hans instinkt denna gång varit vaken, och att han ej gjorde något försök att motsäga den.
Men jag kan ej neka, att hos mig, som kände hans oförmåga att erkänna realiteter, väckte detta en ej ringa förvåning.
Jag har sedan dess aldrig sett honom mera än ett par gånger, och när detta skedde, var det alltid med långa mellanrum.
Mellan det sammanträffande, jag förut skildrat, och det jag nu erinrar mig, låg en tidrymd af flera år.
Under denna tid visste jag, att Tore Gam slutat i den tidning, han en gång tillhört, och man berättade olika variationer om anledningen därtill.
En gång hade han utgifvit en bok – af det slag, som publiken icke läser, och förläggarna af naturliga skäl heller icke betala.
Jag hade afhållit mig från att läsa den, men man sade att den var pessimistisk.
Sedan dess hade jag förlorat spåret af honom, och jag visste blott att han var gift, hade familj och bodde åtskilliga mil från Stockholm på landet.
Vårt sista sammanträffande var emellertid bland dem, på hvilka man efteråt ogärna tänker.