Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
) franska operettrupp.
Uj, uj,uj!
Men då hela den här långrandiga inledningen — som för resten gerna kunnat vara borta!
— inte alls skall föreställa några preludier på något kommande, utan i stället tjena som introduktion till ett litet fredligt m^-stycke (ty blodig vill jag då inte alls vara), så görom helt om mitt herrskap och l&amp;t oss med kritikens synglas i handen granska allt hvad godt och tref-ligt som den hittills tilländalupna delen af säsongen hafver bjudit oss på i musikväg *
Berns salong och Djurgårdsteatern — ja det vore då att begynna i kronologisk ordning, men inte just att börja i rätta Undan inte, — eller hur herr direktör och hofkapellmästare?
Nej, först salut för gamla operan!
Det står qvar der det gamla templet trots alla väl planerade attentater och trots teater * konsortiets hotfulla Damoclessvärd.
Måtte det aldrig rifvas, hoppas jag!
— Ni är galen, min fröken, hör jag redan flere af mina läsare i ursinnig ton afbryta mig.
Att läta det gamla rucklet stå och skräpa längre!
Nej, lät oss ändtligen få ett Stockholm värdigt operapalats.
Vördade Kongl.
Maj: t, aktade öfverintendentsem-bete och insigtsfulle hr Anderberg!
Raska på med ritningarne!
Bort med skräpet!
Ursäkta mig, benägne och stränge läsare, men jag vågar hysa en alldeles motsatt mening.
Jag tycker rysligt mycket om Gustaf III, men är ingen slaf af traditionen och jag ger derför
* Trefligt!
Sedan allt det här är uppsatt kommer ombryt&amp;rne och säger att vi få knappa in på utrymmet lör den här gången med musik-artikeln.
^Forts.
följer » således — i nästa häfte.
Adjö med revy ’ n!
2sot af Lakmé.operahusets gamla berömda anor både den och den.
Det är inte af någon inpyrd gustaviansk antiqvitetsifver, som jag motsätter mig operahusets jemnande med marken.
Nej, bevars.
Jag har praktiska och sunda skäl för min opposition, som för resten — och det vet jag nog!
— förklingar just som den ropandes röst i öknen.
Så hör då!
» Man vet hvad man har, men inte hvad man får. » Man vet att mati har en operasalong som är utmärkt i akustiskt hänseende, ja, snälla, godtrogne och opatriotiska Stockholmare, tvifla gerna på mina ord, men vet att bemälda salong, enligt samstämmig utsago af alla främmande musici af facket som gästat oss, helt enkelt är en af de yppersta musiklokaler i verlden.
Det låter lika bra der musik och sång, antingen salongen är tom eller fallsatt.
Den är en af de äldsta operasalonger som existera.
Bygnadsvirket är riktigt genomtorrt, så torrt, så torrt att det erbjuder den yppersta resonnans.
Vidare är salongen både vacker och hemtreflig, visserligen inte modern, men den är konseqvent i sin tids stil.
En annan förträfflig sak — den är inte för stor.
— Nej, ropar läsaren ironiskt, tacka för det, den är ju alldeles för liten!
Äfven den invändningen är jag beredd på.
Det är inte många hundratal platser, som skilja den nya projekterade operasalongen «från den gamla, hvilket bevisar att krafven på en rymligare salong icke alls äro så höga.
Den som sett åtskilliga af nutidens moderna operasalonger, med deras smaklöst öfverlaätade dekoreringar, deras tomma, vida gap å väggarne mellan de fattiga två eller tre raderna och så denna oproportionerliga storlek, som efter ett par år ruinerar äfven de bästa stämmor och som helt enkelt omöjliggöra användandet af smärre, annars ganska användbara röstresurser, den måste obetingadt erkänna företrädet hos v&amp;r gamla operasalong.
— Men de obeqväma kapprummen, de trånga och omöjliga korridorerna och allt det andra otidsenliga i operahuset, kanske ni gillar det också.
Ni är galen, mamsell!
Nej på inga vilkor.
Jag vill att allt skall nyanordnas i operatemplet, utom salongen.
Låt den vara som den är, eller låt åtminstone öka platsantalet genom en försigtig utvidgning af ett par af raderna.
Scenen kan också göras bredare.
Djupleken måste deremot blifva densamma, begränsad som den är af den mot Strömmen vettande gafveln.Mitt förslag innebär intet nytt.
Flere andra — och lyckade — exempel skulle kunna anföras, t. ex. Berlins operahus, vid hvars restaurerande man gick till väga precis p&amp; samma vis — lät salongen vara orubbad och ändrade allt det andra.
V&amp;r operahustomt är tillräckligt stor att åstadkomma b&amp;de en präktig vestibul, stora kapprum å nedre botten — operakällarens stora sal och AndalusiBkans lokaler — äfvensom rymliga korridorer och beqväma foyerer.
Akustikens hemligheter ligga djupt förborgade.
De trotsa de insigtsfullaste fackmäns snillrikaste kalkyler.
Man säg bara hur det gick med Grand Opera i Paris.
Det är en förträfflig skapelse i många fall.
Man beundrar den stolta bygnaden, deo grandiosa vestibulen, de läckra takmålningarne, den grant inredda salongen och de luxuösa foyererna.
Men man måste erkännna att salongen är ett dåligt musikrum.
Och ändock är den konstruerad efter akustikens allra senaste och styf-styfvaste erfarenhets-rön.
Vid en opera är väl dock det musikaliska elementet, det » hur det låter », hufvudsaken.
Inte sannt?
» Hur det ser ut&gt; kommer i andra rummet.
Ja, så der, godt folk, äro mina enkla funderingar vis-ä-vi9 det nya operapalatset.
Heder åt de män, som genom frisk beslutsamhet och finansiel fyndighet beredt ekonomisk trygghet åt den svenska operainstitutionen (förmedelst det nu permanent vordna, årliga riksdagsanslaget) och som dertill förskaffa oss en tidsenlig och präktig operabygnad.
Men om deras bygnadsprojekt sjelft skulle ha ett ord med i laget och föra sin talan, skulle det säkert bli på den här melodien ur » Hoffmanns sagor »:
sHvad som härvid felats mej A ’ de raska benen ej.
Nej, det ä ’ metoden,
. / «, blott metoden ... &gt;
Eder vördsamme beklagar att han låtit en liten dissonans insmyga sig i det för öfrigt harmoniska grundackord, på hvilket den vigtiga operafrågan baserar sig, men han har inte kunnat motstå frestelsen, om ock han » klagar dumt » — och fåvitskt.
Men pä det här sättet glömmer jag ju alldeles bort min höstrevy.
Som sagdt, matericlt taget står vår opera qvar ännu.
Hvad dess konstnärliga beståndsdelar beträffar, så äro de också qvar temligen orubbade.
Såsom operans » öfverkucku » sitter direktör Nordqvist i oqvald besittning af öfversteprestaembetet i de fosterländska sånggudinnornas tempel, trots fjolårets aktöre-gurgel, med obligat ackompagnemect af rådhusstämningar och wow-wow-artiklar i lilla fattiga Mercurii-bladet!
Rakknifvarnes samhälle, det driftiga Eskilstuna hade dock en bra veneterhänd smak, då det så der, jag höll på att säga fotledes afbördade sig en sådan spirituel och älskvärd personlighet som dig, lilla sötnos till börskrönikör der!
Det är minsann inte många tidningsmän som gå så grundligt tillväga med sitt ämne som denne de missnöjde opera-aktörernes utvalde pressombudsman.
» Här ska skällas på opr^an! » mumlade han hotfullt och de stora Umeå-grosshandelspolissongerna nästan rodnade af concentrerad harm.
Och så knogade vår mao upp till den ene efter den andra af operasujetterna.
» Mitt namn är det och det, jag representerar det utmärkta handelsorganet som har 25,000 prenumeranter.
Har herrn, eller frun, eller fröken något att anmärka på den der Nordqvist eller några af hans verktyg, så kläm Bnart fram, för här skall ta mig f — n skrif-vas artiklar mot operaeländet så att det ska huja om ’ et.
Förlåt jag tar fram annotationsboken! »
Jag vet inte hvilken utsträckning interviewandet erhöll, men den omständigheten att flertalet af operans artister i allmänhet bebo tredje eller fjerde våningen i med stentrappor försedda hus, vållade att de der visiterna togo en mycket snöplig ände.
Herre Gud, då det svider i hjertat är det inte svårt att sitta och vara bitter, hur mycket värre då när det svider i en annan kroppsdel, så att den arme skriblern inte ens kan ... hm.
.. sitta.
Men så blefvo de också ättiksura med besked, de der anti-operakrönikorna.
Hade Jakob von Tyboe lefvat och läst eländet, så hade han förvisso utropat: » Dos ivar eine grausame Salbe, die gantxe Armée auf einmal ruiniri ... »
För der bevisades till komplett evidens att allt, allt var ^uschelt », riktigt genomuschelt inom operaanstalten, med undantag af vännerna Linden, Sellman och några andra juveler.
Vecka efter vecka afvältrades lass på lass i den för tit.
A: s behot anvisade » krönike » * afstjelpningsplatsen » under strecket » i det lilla bladet.
Det gick nu så långt att man på Börsenvämnade vidtaga kraftiga desinficeringsåtgärder mot den lilla illadoftande publicistiska bolmört som nästlat sig in på dess mark, då ändt-ligen stenkastningen upphörde och en dam sattes för de ovettiga störtsjöarna.
» Den Donauström löb noget for stserk » skulle man kunna säga med fader Holberg.
Strax derefter — såsom ett lämpligt svar på dessa anlopp — ' lät regeringen på ännu ett år till hr Nordqvist öfverlemna operan med dess » fasta och lösa materiel ».
Och dermed var saken vederbörligen utagerad.
Hr Nordqvist har väl sina fel han som allt hvad som menskligt är.
Men ingen kan bestrida, att han både i artistiskt och administrativt hänseende förstår den svåra konsten att i våra dagar sköta en operateater, icke allenast s&amp; att affärerna gå ihop, utan också att der blir åtskilligt öfver.
Mot en sådan förmåga måste småaktigt och illasinnadt klander förlora sin udd.
Med organisationen af det nya spelårets förvaltning har hr Nordqvist föröfrigt sjelf aflügsnat alla de tillvitelser för enskild vinningslystnad man förut velat påbörda honom, öfverskottet vid spelårets slut kommer nämligen på hans eget förslag icke att tillfalla honom utan fördelas, hälften pä ett kommande spelårs budget, den andra hälften på sujetterna sjelfva.
Alla föregående operachefer klandrade man bittert derför att affärerna gingo dåligt, hr Nordqvist kalfatrade man derför att
— de gingo för bra!!!
Om — som man väl har anledning förmoda — äfven denna termin olyckligtvis operafinanserna skulle visa ett briljant resultat, kan man väl icke gerna längre klandra hr Nordqvist derför.
Post tôt discrimina remm sitter sålunda hr Nordqvist qvar vid styret.
Bland befälet i öfrigt på gamla operaskutan har ingen personalförändring skett.
Af besättningen är det deremot några som lemcat tjensten och tagit hyra på annat håll.
Huruvida deras afgång verkligen är att beteckna såsom någon förlast att tala om det lemnar jag osagdt.
Bet är ologiskt och opraktiskt att vid början af ett spelår tala om hvilka förluster som uppkomma af den eller den personalförändringen.
Vänta med det tills säsongen är slut.
Vid en teater är ingen oersättlig.
Det är en gammal sanning, så bepröfvad af erfarenheten att den inte tål några invändningar.
Och af de nu bortgångna voro för öfrigt alla i vokalt hänseende temligen tvifvelaktiga operaförmågor: tenorerna Sell-man och Nilsson, basen Nygren och konstellationen Linden — Jungstedt.
Sellman var en redbar och sträfsam utilitet, men starkt på retur som sångare.
» Var tyst, var tyst! » skulle man med Tannhäuser i Venusgrottan kanna tillhviska honom vis-à-vis hans operasång.
Nilsson visade goda anlag för komiken, eller åtminstone fördet burleska, men ingrep allt för litet i repertoaren för att der na kanna störande inverka.
Nygren afgaf de bästa löften för tvä år sedan.
Hans Mefisto var en öfverraskande god studie.
Men han höll dessvärre icke hvad ban lofvade.
Rösten, i sig sjelf temligen h&amp;rd och torr, blef allt mera klanglös, vare sig på grand af en missriktad sångmetod eller af andra orsaker.
De nya uppgifter han framstälde voro heller icke tillräckligt genomarbetade i dramatiskt hänseende.
Derför saknas han nu icke heller, kanske möjligen Bom Mefisto men det är också allt.
Hr Linden var en god scenisk aq visi tion.
Han egde en viss hardiesse som aldrig svek, en naturlig soenisk fallenhet som lyckligt förde honom öfver hinder som för andra sångare med hans röstbegåfning helt säkert hade varit oöfverstigliga.
Man erinre sig t. ex hans Don Juan och i all synnerhet hans Nevers — uppgifter som framstäldes med en öfverraskande god hållning!
Men någon operaartist var icke hr Linden.
Dertill var rösten för obetydlig, gehöret för litet utbildadt och den musikaliska nnderbygnaden alldeles för otillräcklig.
Hans rätta fölt är operetten.
Till operaartist passade hr Linden icke, hvarken på scenen — eller utom densamma.
Fröken Jungstedt var väl obestridligen den mest begåfvade af de nu afgångne.
Få hafva gjort en så snabb karrier som hon.
Rnapt hade hon debuterat förrän hon var » varm i kläderna ».
Den ena rolen aflöste den andra på hennes repertoar.
Än var hon en fransk sprätt (» Mignon »), än en suverän egyptisk konungadotter (» Aida »), än en lefnadslustig tysk student (» Hoffmanns sagor »), än gamla fru Hedvig (» Tell »), ena qvällen sjöng hon Leonora så riktigt genomtragiskt som det vederborde, andra qvällen hade hon förvandlat sig till den lille tjufpojken Cherubin, och födande afton hade hon kanske att utföra Emilies dystra rol i » Othello » för att derefter skalkas som Nancy (» Martha »).
Äfvea i bondkomiken fick hon pröfva sina krafter och hon var verkligen öfvermåttan dråplig som Stina, Sven Erssons pratsjuka piga, en prestation som riktigt sprakade af » bondhumor ».
Och det var svårt att hålla sig för skratt när hon i första akten slog händerna i knäet och » bräkte »: » Ja, herre jesta för detta Stöckhölml De ’ fins fälle bra granne gärdsgålar der oppe, mamsell Lotte? »
Ja, många flere uppgifter framstälde fröken Jungstedt på vår operascen.
Vi erinra om hennes formpräktiga — nytt ord!
— Benjamin (» Josef i Egypten »), hennes värdiga Bergadrottning (» Den Ur Dagens Krönika.
10.Bergtagna), hennes pikanta Rose (» Lakrné ») och smidiga Pantalis (» Mefistofeles »).
Pius i » Oberonv erinra vi oss icke att hon sjungit, ty i den toln var hon rent nt sagdt icke lyckad.
» Den tillhörde icke arten af hennes begåfning » som det heter med re-censenthartassen, fast det gjorde den nog, men det ville änd&amp; » ikke blive noget av ».
Herre Gud, man kan väl inte göra aUling su-perlativt!
Det var sant, fröken Jungstedt har också varit med om ett dramatiskt Bpektakel å operan.
Det var en gäng som » Det var en gång » gafs på operan i fjol våras med fira Hennings som Hennes Kunglighet Prinsessan af Illyrien.
I femte aktens första tablå förekom en för öfrigt alldeles förträfflig iscensatt köksinteriör i Prinsens af Danmark jagtslott.
Der kokades och fejades » värre ».
De unga fatburstärnorna hade fullt upp med » schå » för att nu använda en riktigt modern Stockholmspigäsch-term.
Fröken Jungstedt var den skoj friskaste af dem alla.
Hon hade det inte alls » kymigt ».
Nå ja, sjelf förklarade hon ju att » blodet kokar i ådrorna på henne » och så q vad hon sina raska danskupletter med refrängen:
» Var lätt, var lätt på fot, skon jungfru 1 »
Ooh det sjöng hon så öfvertygande käckt att det smällde i knutarne om ' et.
För min del tyckte jag att fröken Jungstedt firade sina bästa triumfer just inom det ystra skämtets regioner.
Hon har ésprit du corps, den unga damen, hon har det der Sergelska tusan — ja, ni förstår mig, — som vi tröga nordbor sällan kunna prestera.
Och det tager så bra sitt uttryck inom den glada genren.
Äfven i de allvarliga operauppgifterna » gjorde hon sig gällande », för att använda en lika meningslös som utsliten recensentfras, men rösten ville åtminstone på höjden icke räcka fullt till.
Det var någonting doft och febrilt i sjelf va stämman, likasom om Bångerskan lad in allt hvad hon hade i sin sång, utan att krafterna dock tycktes fullt räcka till.
I dramatiskt hänseende var denna sångerska alltid erkännansvird.
Hon framstod här som ett af de vackraste resultaten af Signe Hebbes plastiska instruktionstalang.
Nu har Mathilda Jungstedt sagt vfir opera farväl för att via Göteborg flykta hän mot söder
— mot söder .... S.
B. ö.
Låtom oss derför icke längre uppehålla oss vid de förmenta » förlusterna ».
Hvad operan skaffat sig på kreditsidan är, som sagdt, ännu för tidigt att afgöra.
Åtskilliga nyförvärfvade förmågor märkas bland personalen, Märta Petrini — Oswalds Bottero; vidare den unga sopransångerskan fru Heintz, fördel-aktigt bekant från en debut samt konsertuppträdande, bassån-g * ren Edberg, likaledes förmånligt rennomerad, tenoren Henrikson, Anders1 oförliknelige framställare i » Vermländingarne », m. fl.
Märta Petrini ha vi fått åter, och det är ju bra.
Labatt hör också till säsongens » nouveautéer ».
En ny briljant acquisition är hr doktor Oswaldo Bottero.
Almati » glunkas » det om att hon skall komma.
Déremot kröp Anna Pettersons engagement i skrinet.
Ja, så der ser det ut vid opran under denna säsong.
Musikverlden i öfrigt i vår goda stad erbjuder just ingenting nytt utom, förstås, Filharmoniska sällskapets under bildning varande » symfoniorkester » (» Nytt spektakel, Don Basil! »).
Till understödjande af sällskapets nya kammar (herre) mnsik lär hofkapellmästar Nordqvist donerat 25,000 kr.
— » säfs det i sta ' n ».
Men det är kanske bara prat af herr Hallén.
Qui vivra, verraf
Ja, jag går mqp jag hoppas vi råkas! » Från teatern.
Hårda sinnen, sk&amp;despel i fyra akter af Frans Hedberg, uppfördt första gången å Dramatiska Teatern d.
11 okt.
Herr Frans Hedberg tillhör den äldre diktargenerationen, en väsentlig del af hans verksamhet faller under en tid, d&amp; de 90m nu hålla på att upptaga diktarearfvet ännu gingo i kolt; i alla fall torde flertalet af våra yngre författare —: och i Sverige är man ju » yngre författare » ännu under sin mannaålders kraftigaste dagar — minnas honom från sin uppväxttid.
De banbrytande andarna tillhör han icke, i första ledet har han ioke kämpat, han har tillhört epigonernas, oaktadt allt hvad man i motsatt riktning säger, dock så aktningsvärda skara.
Litteraturens historia räknar visserligen blott med dem, som flyttat gränsmärken, liksom den politiska historien mest sysslar med de herskare, som vidgat sitt lands gränser, men det gäller säkerligen i någon mån p&amp; litteraturens ffclt det samma som på politikens, att det mindre bullrande arbetet mellan gränsflyttningarne icke har mindre vigt än dessa.
Det är det långa tålmodiga arbetet efter eröfringeo, genom hvilket eröfringen verkligen blir en vinst för landet.
Hvad som mäst slår iakttagaren vid herr Hedbergs sista drama är icke den n&amp;got gammalmodiga ramen, de något seha-blommessigt väfda trådarna.
När man tänker tillbaka på skådespelet, glömmer man bort allt detta, som stöter bort, för att dess lifligare minnas, hvilken fond af riktig iakttagelse, hvilken oförvillad blick för skärgårdsbefolkningens egendomligheter, som träder oss till mötes i en mängd enskildheter.
Skulle man i korthet redogöra för dramats innehåll, skulle denna redogörelse nästan verka parodiskt och vara en stor orättvisa.
Det förekommer nämligen vid sidan af det verkligt goda en mängd reminiscenser från folklifsBkildringens barnadagar, och sjelfva de afgörande till * dragelserna i dramat äro just sådana reminiscenser.Ett ungt älskande par, som inte får hvarandra för hårdhjärtade föräldrars snikenhets skull oeh som hällre än att svika hvarandra går i sjön, hafva vi för — jag vet icke hvilken gång i ordningen här &amp; nyo framme på tiljorna.
Om en person toge sig för att i Roslagen, där handlingen uppgifves försiggå, anställa efterforskningar efter ett sådant par, skulle han troligen fä för-gäfves forska både i nutid och forntid — något sådant har sannolikt aldrig existerat.
De ekonomiska beräkningar, på hvilka äktenskap grundas, i dem torde där som annorstädes parterna själfva vara lika drifna som deras föräldrar.
» Idealistisk » kärlek kan naturligtvis förekomma äfven bland dessa människor såsom ett öfvergående stadium men ungdomen själf är helt säkert tillräckligt praktisk för att vid giftermål räkna äfven med andra faktorer.
I det hela taget är emellertid skildringen af förhållandet mellan de olika generationerna träffande — gamlefar på undantaget, sonen och framför allt sonhustrun såsom de myndige och snäle herskarne på gården med sin ständiga förargelse öfver att fortfarande skola föda gamlingen ooh slutligen dessa9 son, som tager efter sina föräldrar och inte är rädd att säga ifrån, att han
och väntar på den tid, när han skall vara herre och sätta sina gamla på undantaget
Första akten är en briljant gjord målning af en fattigauktion på landet, då socknens understödstagare till den minst-bjudande försäljas.
En liten stänk af sentimentalitet gör knappast ett störande intryck.
Såsom en kulturbild skall denna akt länge bibehålla sitt värde till och med efter det dramat i öfrigt blif-vit föråldradt.
Den vigtigaste anmärkning man kan göra mot dramat är icke att det i vissa fall är konventionellt och verkar osant.
Hänsyn till den stora publiken är ju en vigtig faktor och till och med de herrar, som gifva sig ut för att skapa det naturalistiska dramat skatta i detta hänseende åt gammal tradition, stundom i mycket hög grad.
Men hvad som från litterär synpunkt verkar otillfredställande är, att dessa gamla traditionella motiv ständigt göras till den drifvande kraften inom dramat, hvarinom för öfrigt ett delvis så sant skildradt lif rörer sig.
Skulle det verkligen vara nödvändigt att på detta sätt alltid inpressa det nya innehållet inom de stereotypa formerna?
Skulle verkligen de gamla skolreg-&gt; lorna för dramats byggnad vara heligare än reglorna för hvad som genom dramat får meddelas?
Nog erbjuder väl lifvet icke blott dramatiska situationer utan äfven dramatiska motiv med utveck-lingsmöjlighet, så att man icke ständigt behöfVer upprepa vanans nötta lexa med afoeende på de senaie, när mau frigjort sig med afdeende på de förra.
Gärna m&amp; emellertid medgifvas både att en dylik brist, som den nu påpekade, verkar väsentligen mindre störande i dramat äo i novellen och att risken är större och utrymmet mindre för ett experimenterande af teaterförfattaren än af novellisten.
» Hårda sinnen » har af både publik och kritik i Stockholm mottagits synnerligen välvilligt och kan helt säkert påräkna ett långt lif å scenen.
Till framgången bidrog naturligen det goda utförande, som på vår främsta scen kom dramat till del, men det är ju en ofta gjord iakttagelse, att äfven scener med ringare krafter ofta i dylika folklifsbilder lycka9 förvånande väl.
Skådespel-arne hafva här uppgifter, de där lämna tillfällen till användande af gjorda iakttagelser och skärpande af själfkontrollen i vida högre grad än vid återgifvande af figurerna i de vanliga importvarorna.
Moln, komedi i tre akter af K. Michaelson, uppförd första gången å Dramatiska teatern den 27 oktober 1890.
Efter fjorton dagar hade Dramatiska teatern redan sin andra större nyhet fferdig.
Den utgör i både ämne och behandlingssätt en motsats till herr Hedbergs drama.
Författaren har bildat sig efter de franska dramaturger, som än i dag beherska äfven de nordiska scenerna, och hans konst bär denna franska prägel — till godo och till ondo.
Ën spirituell konversation är däri hufvud-saken, karaktärsteckningen kommer i andra rummet, medan själfva handlingen nästan ter sig som en bisak, hvilken är till för att
— gifva samtalsämnen.
Det är historien om en förlofning, grundad på verklig &lt;Jjup kärlek å ena sidan och ett tillffclligt tycke å den andra.
Fästmannen, den noble och intelligente diplomaten Rosencreutz, kämpar så länge som möjligt för att tillvinna sig det oklara kvinnohjärta, som å den eller den balen fylts af hans bild, men i hvilket de.
vanliga herskarne, ridhästen Tom och löjtnanten Wärn, snart ånyo installera sig.
Denna kamp mognar efterhand fkstmön-bamet till kvinna, hon inser att det är Wärn hon älekar och diplomaten drar sig diskret tillbaka.
Såsom man finner är handlingen rätt obetydlig för en tre-akts komedi.
Det är därför allena den spirituella dialogen, som räddar dramat å scenen.
Denna är ock synnerligen förträfflig, uddigheten förefaller rätt naturlig och på sin höjd ett par gånger har man känslan af att » det talas som i en bok. » Ser man däremot i dramat mindre p&amp; de speciella teater-fordringarna, med hvilka / örf.
synes röja någon obekantskap, än på dess värde s&amp;som karaktärsstudie, är intrycket ofantligt mycket bättre.
Den andliga tombeten i det sportfylda godsegarelifvet är briljant framstäld, junkerdömet fr&amp;n dess mest oförargliga ocb lättsinniga sida är väl träffadt.
En liten smula mera ironi öfver skildringen skulle dock gjort intrycket lifligare.
öfver bundar och hästar plus biljard och écarté går icke det andliga intresset hos denna societet, hvars bästa figur är godsegaren-svärfadern.
Denna siste skulle vara en mönstergill teckning, om icke hans naivitet i penningangelägenheter förefölle något orimlig.