Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltså: de älska hvarandra — han henne så mycket han förmår, och hon honom med all den innerlighet, hvaraf hon är mäktig.
— — Jag menar: det finns ingen proportion mellan hans kärlek och hennes.
Han liknar en bonde, som stillar sin hunger med utsökta läckerheter och dricker gammalt vin därtill!
Han förstår icke att uppskatta det, för honom är det bara mat, någonting hvarmed han stillar sin hunger.
En brödkant skulle kunnat göra samma nytta — — en köksa skulle kunnat göra honom lika C/lycklig! »
»Ja,» sade Alfred Johnson, »och — för att fullfölja din bild:
Hon njuter hans kärlek som ett stycke hårdbakadt grofbröd; det är en läckerhet — det smakar som konfekt!»
»Men det är ingen rättvisa i detta byte, ingen proportion emellan hvad han får och hvad han ger!
Han får så oändligt mycket mer!»
Alfred Johnson nickade i mörkret:
»Just därför, att hon ger mest, känner hon det som om hon finge mest.
Kärlekens uttrycksmedel äro alltid enahanda, smekningarna alltid desamma, men för henne betyda hans ord och smekningar icke det, som de betyda för honom!
Hennes känsla lägger sin egen värme och sin egen själ in i hans ord och smekningar, och du kan lita på, att hennes själ får vingar, när han stryker henne öfver kinden med sin grofva hand!
Medan han aldrig ett ögonblick lyftes öfver jorden af hennes kärlek, hur innerlig och rik och fin den än är!»
Eric kastade cigarren utanför verandans barrier så afgörande, som ville han därmed afbryta diskussionen.
»Du har nog rätt,» sade han.
»En kvinna lägger alltid sin egen kärleks själ in i den mans smekningar, som hon älskar.»
De sutto båda tysta några minuter.
Därpå sade Alfred Johnson, med ett försök att ge samtalet en något gladare ton:
»Har du lagt märke till hur hon idealiserar honom?
Hur hon, som eljes är så mild i sina omdömen, bryter stafven öfver alla punschfeta män med svällda magar och pussiga kinder?
Hon föraktar sannerligen själfva den svenska manstypen: punschmopsen!
Det kommer sig däraf, att Casimir händelsevis är mager — han tycks bli magrare ju mer han dricker.
I annat fall skulle den svenska punschmopsen troligen ha blifvit hennes mansideal!
— — Och har du sett att håret börjar falla af honom i pannan?
Det tycks, som om pannan växte — och hon inbillar sig, att han ser intelligent ut nu!»
Eric svarade ingenting.
Johnson fick ett intryck af, att den skämtsamma tonen skurit emot hans stämning och gjort honom ondt.
»För resten har han en förtjänst,» tillade doktorn.
»Han är henne trogen; och kvinnorna veta att värdera den egenskapen hos en man.
Monandrien är en af deras allra outrotligaste instinkter, och där kärleken funnits, dör den visst aldrig, innan den instinkten fått ett dödssår.»
»Och där den aldrig funnits,» sade Eric, »blir mannens trofasthet blott en pina mer!
Se på Gerda!»
»Ja, mellan henne och hennes man har kärlek aldrig funnits.»
»Nej, hon visar det i sitt uppförande.
Det skulle Maria aldrig kunnat göra, om hon än blifvit mycket olycklig.»
»Det skulle man icke heller ha trott om Gerda för sex år sedan!»
»Lifvet depraverar,» sade Eric torrt.
»Olyckan depraverar — ibland; förnedringen alltid.
Och det ligger förnedring för en kvinna i att ge sig åt en man, som hon icke älskar.
Det är ju prostitution!
— — — Det står i bibeln, att kroppen är den helige andes tempel — — det där gäller alla människor men kvinnorna mest.
— — När templet är skändadt, ha de ingen respekt för sig själfve längre!
Och Gerda — — — Nå,» han hejdade sig, »alltsammans kommer kanske snarare däraf, att den store byggmästaren inte skapat
Du Camparnes tempel af samma slags lera som Wiedarnes eller Lindenowarnes.»
»Ärftlighet således?» sade Eric en smula spetsigt.
»Ja, nu för tiden härledas ju alla odygder däraf.
Ärftligheten är den moderna syndabocken!»
»Jag tror nog, att många odygder härstamma däraf; men också många dygder, och det glömmer man alltför ofta.
Man tänker bara på, att onda anlag ärfvas.
Än de goda då — ärfvas icke de?
Allt godt, som finns inom oss, fortplantas säkerligen till våra barn — lika visst, som de ärfva våra fel, ärfva de också våra dygder.
Det ligger något oändligt trösterikt för mänskligheten i den tanken, att allt det arbete, som vi nedlägga på utbildningen af de goda sidorna i vår karakter, icke är förspildt när vi gå bort, utan kommer våra barn till godo — liksom den trädgårdsanläggning, vi besörjt i lifvet på vår egen grund.
Hvarje karakterens förtjänst, hvarje dygd, som vi uppfostra oss till, är ett ädelt fruktträd, planteradt i mänsklighetens stora trädgård— — — — Tänk nu på släkterna Wiedes och Mincks traditioner, tänk på, hur det låg kärlek och dygder i luften därnere på Norrbyholm, tänk på hvad det betyder att ha vuxit upp i ett sådant hem» — han sänkte rösten, och tonfallet blef andaktsfullt, — »och med en sådan mor som hon — — tror du då inte, att Maria måste blifva just den kvinna, hon är, just så god, så trofast, så känslig, så kärleksfull som hon är?»
Jo, Eric trodde det nog.
I det hela taget voro de innerligt öfverens, de två.
Det fanns ingen meningsskiljaktighet, därför blef samtalet ingen diskussion — det var blott som om de båda tänkt sina tankar högt.
Den ene hörde icke heller alltid, hvarmed den andre slutat, därför blef det också ibland språng i tankegången.
— Nu var det Eric som talade:
»Hur omedvetet en kvinnas känslolif alltid utvecklar sig!
Det liknar en växt, det knoppas och blommar — och det beror kanske endast af en slump, hvilken man som vinner henne!
Han behöfver blott vara någorlunda sympatisk och befinna sig i grannskapet, när knoppen öppnar sina blad.»
— Han teg en stund; därpå tillade han sakta: »När Maria var i Paris, hade knoppen ännu icke slagit ut.
Jag gjorde ett klumpigt försök att öppna den; det misslyckades naturligtvis!
Det där måste komma inifrån.»
Alfred Johnson nickade ut i mörkret:
»Och så kom hon hit, och blomningsstunden var inne — och du var inte här.
När du kom, var det för sent; då stod hon brud.
Men det fanns ett annat kvinnohjärta, som öppnade sig för dig.
Det kunde du inte taga emot.
Men det fanns en liten löjtnant, som skulle ha gett många år af sitt lif, om han därmed kunnat köpa just det, som du icke ville taga emot.
Nå, han blef ju ändå far till hennes barn, fast han aldrig ägt hennes kärlek.
Men det fanns nog en eller annan liten prästgårdsfröken, för hvilken den lille löjtnanten var allt!
— — Sådant är lifvet!»
Eric fortsatte hans tankegång, drömmande:
»Jag ser dem draga förbi i ett långt tåg, dessa känslans martyrer.
— Först ser jag en kvinna, som stirrat sig blind på en fantom och som förföljer skuggan af sitt eget hjärtas dröm.
Hon vandrar utåt mot det mörka intet; och en man följer hennes steg.
Hans ögon lysa af kärlek, han söker nå fram till hennes hand, som han aldrig hinner.
Men efter honom kommer det åter en kvinna med ögonen lysande af kärlek — och det är på honom hon ser; hon följes af en annan man och han af en annan kvinna och så vidare i en oändlig serie ...
Men alla likna de henne, som går främst, däri, att föremålet alltid är en dikt af deras eget hjärta.
Han sänkte rösten ännu mer, i det han fortsatte:
»Så var det också med Maria, tror jag.
När hennes egen längtan vaknade och för första gången höjde sin röst ur ensamheten, då svarade en röst ur ensamheten.
Det var blott ett eko af hennes eget hjärtas morgonsång, men hon trodde, att den kom från någon annan, ett väsen utom henne; och eftersom Casimir just befann sig i närheten, blef det i honom, hon diktade in sin längtan.
Hon såg sin egen känsla lysa ur hans bruna ögon, och hon tillbad dess skönhet som om det varit ett i och för sig existerande, lefvande väsen.
Men det var blott en reflex.»
Tystnaden som följde blef lång; det tycktes som om sista ordet var sagdt.
Men den bröts af Alfred Johnson, som tillade:
»Det finns kvinnor — och de äro alltid de mest ömtåliga — för hvilka kärleken är allt — — så fullständigt, att lifvet för dem endast blir ett skal kring denna tillvarons kärna.
— Alfhild var sådan.
Och redan i moderslifvet inplantades säkert hos Maria fröet till den känsla, som blommade i förhållandet till Casimir — — — liksom kanske också ...» han hejdade sig plötsligt.
»Också?» frågade Eric och hans röst skälfde, som om han anat en fara.
»Nåja, jag skall säga dig, hur det är.
För fjorton dagar sedan kom Maria till mig.
Hon sade sig ha en svulst i bröstet.
Jag undersökte henne och fann svulsten — alldeles på samma ställe, där hennes mor blef sårad af marmorkanten den där sommaren du minns, tre månader innan Maria föddes.
Det var just där kräftknölen sedermera utvecklade sig hos Alfhild— — — — Nu tror också Maria, att hon snart skall dö.
Jag är säker på, att det sysselsätter hennes tankar mycket, fastän hon döljer det under ett skenbart lugn.
— — Jag har sagt henne, att svulsten måste vara en vanlig körtelsvulst.
Kräftan i bröstet angriper nästan aldrig en kvinna förr, än hennes blomningstid är förbi — — men hon tror det visst inte.
Hon tänker bestämdt mycket därpå, och det kan befordra utvecklingen af en sjukdom, när inbillningen är stark.
Du vet, det finns exalterade människor, som så länge gått och föreställt sig Kristi sår, att de själfve slutligen fått sår alldeles som om spikar genomborrat deras händer och fötter.
Någonting liknande kan inträffa, fruktar jag, om hon inte kan förmås att glömma sina sjukdomsgriller.»
Medan doktorn talade, kände Eric hur hans kinder och händer blefvo iskalla; det smög sig en kåre längsmed hans ryggrad; den steg uppåt och slutade med en förnimmelse som af en hvirfvelvind kring hjärnan — han ryste till.
Han märkte, att han förlorat allt herravälde öfver sig själf, då käkarne plötsligt började hacka emot hvarandra.
Vid denna upptäckt reste sig viljan med en kraftansträngning, han bet samman tänderna.
Men ännu kände han hur det ryckte i musklerna.
Slutligen öppnade han munnen för en fråga:
»Är det en kräftsvulst?»
Och svaret kom ur mörkret:
»Hvad tror du?»
»Ingenting!
Sjukdomsfrön ärfvas och utvecklas enligt så dunkla lagar ...»
Eric reste sig upp och sade godnatt.
Det var bäddadt till honom i gästrummet.
Han hade kommit roende till Granudden på förmiddagen, då det var klart; när det blef afton och började dugga, hade han beslutat stanna öfver natten.
Inkommen i sitt rum öppnade han båda fönstren.
Det ösregnade nu därutanför; det plaskade, plaskade oupphörligt från takrännan; han lyssnade till det entoniga ljudet; och det var som om det döfvat hans medvetande så småningom.
Han var så trött, kände sig så rådbråkad till kropp och själ, som om han undergått en svår operation, därvid han måst uppbjuda hela sin viljekraft för att icke duka under för plågorna.
Han kunde icke tänka; hjärnan låg som en het blyklump i hans hufvud; men ur hjärtetrakten förnams en dof, oartikulerad värk.
Han ångrade att han icke rott tillbaka till Aspinge.
Han föreställde sig familjen samlad i biblioteket.
Hon spelade och sjöng; han hörde hennes röst:
»Säg mig, o moder, säg, kan det vara
sanning, att kärlek är narri bara?
Och det skrek till inom honom af längtan ett ögonblick.
Men så tänkte han på, att Casimir var borta.
Han hade rest till staden på förmiddagen.
Då sjöng hon icke!
Och en stor, djup sorgsenhet kom rullande lik en våg af mörker, och han fick en förnimmelse af, att någonting kämpade, brottades inom honom, häftigt, som gällde det lifvet.
Det var som om den svarta vågen ville dränka honom, krossa honom, förinta honom fullständigt, som hade han behof af en fysisk ansträngning för att öfvertyga sig själf, att han ännu var vid lif.
Därute strömmade regnet ner.
Och plötsligt kände han någonting liknande en oemotståndlig yttre törst, en brännande åtrå efter svalka och kyla.
Han ville ut, ut i regnet; låta det falla öfver sitt heta hufvud, låta det genomväta kläderna tills han icke längre hade en torr tråd på sin kropp.
Han smög sig på tå genom förstugan och ut på trappan.
Det var kolmörkt, men han fann vägen ner till bryggan.
Där låg snipan, med hvilken han kommit, halffylld af regnvatten.
Han tog öskaret och öste den läns.
— Sin mössa hade han lagt ifrån sig.
Regnet föll kylande öfver hjässan, rann öfver panna och tinningar ner på kinderna och så vidare ned öfver hals och rygg.
Det svalkade så skönt.
När han öst båten läns, satte han sig på den våta toften, fattade årorna och rodde ut i mörkret.
Han såg icke en hand för sig, han styrde på instinkt mot Aspinge.
Så småningom började regnet falla mindre stridt och efter en stund upphörde det alldeles.
Himlen blef klar, skogen aftecknade sig i silhouett mot horisonten i väster.
Ofvanför dess taggiga rygg blänkte månen plötsligt fram, saffransgul och halfrund.
Ännu tio minuters rodd och Aspinge skymtades ur dunklet i söder.
Det lyste icke ur ett enda fönster, och detta ogästvänliga mörker skrämde honom.
Han blef rädd för de timmar, han ännu skulle behöfva vaka där, ensam, innestängd i sitt rum, och plötsligt förändrade han kurs och styrde in emot stranden på andra sidan den lilla viken.
Han sprang i land och gick upp i skogen.
Där sjönk han slutligen ner på en mossklädd sten.
Han stirrade ut öfver sjön; mellan honom och stranden slingrade sig en gångstig förbi.
Han kände platsen; han hade varit här ofta förr.
Han satt och tänkte på henne; och så såg han henne komma på stigen.
Hjärtat klappade så häftigt, som skulle han kväfvas.
Han kunde icke resa sig och gå fram till henne; hon skulle bli skrämd om han helt plötsligt gjorde buller och uppenbarade sig vid hennes sida, därför satt han tyst och vågade knappast andas.
Hela hans varelse var i en nervös spänning — som när man en sommarmorgon sitter gömd bakom en buske och ser en hind komma fram ur skogen för att dricka ur en källa; en enda oförsiktig rörelse och den vackra synen skall försvinna.
Men han hade också en förnimmelse af, att hon kommit hit ut i naturen för att söka ro i dess djupa stillhet.
Det skulle vara helgerån att störa hennes ensamhet.
Han hyste en religiös vördnad för ensamheten: i ensamheten var det, själen tvådde sig ren från slagget, som fastnat vid den under det dagliga umgänget med människor; i ensamheten var det, man kom till rätta med sitt eget Jag; ensamheten var helig, i ensamheten bodde Gud; i ensamheten fanns lugn för upprörda känslor, hvila för ett sorgset sinne — och hon behöfde den säkert i dag.
Hon hade stannat på krönet af den lilla backen, som höjde sig just framför platsen, där Eric sjunkit ned.
På hennes hufvud satt månen som ett jätte-diadem, och det glittrande vattnet bildade en bakgrund af ljus åt hennes spensliga gestalt, som aftecknade sig skarpt däremot; och sådan hon stod där, framåtlutad, lyssnande, tycktes hon just vara ett förkroppsligande af denna sensommarnatts poesi.
För hans inbillning smälte hon samman med det månglittrande vattnet och den mörka skogen, och ändå var det som om hon behållit sin dominerande ställning midt i allt detta.
Det var som om allt samlat sig kring henne, som om natten sänkt sig öfver jorden för att kyssa hennes fötter, som om hela naturen rundt omkring böjt sig under hennes spira, hyllat henne som sin drottning.
Det var blott några få minuter, han såg henne så.
Medan hon stod där höjde hon sin arm och sköt med en rörelse full af behag sin hatt tillbaka från den heta pannan.
Det såg ut som om hon vinkat— — — — Dimmorna stego öfver sjön som dansande älfvor.
Hon vände sig om och forsatte sin väg.
Han satt länge och stirrade hän emot den punkt, där hon stått.
Det var som om ett dunkelt minne velat arbeta sig till medvetenhet inom honom.
Det var som hade han sett detta en gång förr, just denna kvinnosilhouett i detta samma landskap.
Men när?
Det arbetade och arbetade inom honom; och så ljusnade det med ens, och minnet bröt fram med en lång dallrande silfverton, och han såg klart allt hvad han endast anat dunkelt, när han med slutna ögon hörde ouvertyren till »En midsommarnattsdröm», den gången då hon satt vid hans sida, lyssnande.
Detta landskap var det, han sett i drömmen; dess medelpunkt och dess själ var hon, Maria, och silfvertonen var hans egen längtan.
Det var som om det fallit ljus öfver hennes lif i denna stund.
Han dröjde kvar på samma plats länge, länge; och alltjämt arbetade det inom honom.
Men allt hvad han tänkte tog form i ett enda ord, som han upprepade för sig själf, gång på gång: »Titania!
Titania!»
Hösten kom och sommargästerna lämnade Aspinge.
Det blef tyst och tomt i korridorerna, inga barn lekte på borggården, och amman körde icke längre med sin korgvagn öfvcr trädgårdens grusade gångar.
Det omaka paret hade flyttat till sin egen gård för att åter tillbringa ett år i ostörd tête à tête, och Eric Lindenow hade återvändt till Stockholm.
Nere i parken hade trädens kronor gulnat; och i trädgården lyste det rödt mellan fruktträdens grenar.
Höstens sista blommor slogo ut i ohejdad frodighet, och gräsmattornas blekgröna ludd fick växa utan ans och tukt.
Det tjänade ingenting till att kasta bort sitt arbete, sade trädgårdsmästaren, ty det kunde nu icke dröja länge innan den första snön föll.
Men innan dess måste han plocka frukterna af träden.
Stormen kom och hjälpte honom.
Den skakade ner hela lass af äpplen och päron, men den afslet också de gula löfven och gjorde bladverkskruden så tunn, att den mörka grenstommen skymtade fram.
Öfverallt där ett haf af grönt nyss stängde utsikten, blånade plötsligt himlen fram; det tycktes bli ljusare, det var som om horisonten utvidgat sig.
Men så blef luften grå en dag, och om natten föll den första snön.
Den lade sig som ett tunt täcke öfver markens vissnande grönska, kantade trädens mörka grenar ofvantill med en valk af hvitt svandun, smälte på de återstående gula bladen och kom dem att skifta i metallisk glans.
Maria satt i biblioteket, hvars fönster vette mot väster, och stirrade ut i naturens ödslighet.
Hon höll hufvudet lutadt mot sin hand, och det var som om höstens vemod afspeglat sig i hennes blåa ögon.
Formlösa, underliga tankar rörde sig i hennes sinne, och på djupet af dem alla låg en aning om förintelsens mysterium.
Det var som om hon sett naturen kämpa sin dödskamp därutanför, flämta som ett ljus innan det slocknar.
Det blef henne så tungt till sinnes, och hon kunde icke förjaga bilden af sin döende mor och af ...
Nej, hon ville icke tänka på det!
Hade icke hennes styffar sagt, att hon skulle slå bort det!
Hon skulle vara glad och tänka ljusa tankar ...
Hon försökte mana fram de lyckliga minnen, som bodde i hvarje vrå af detta hem — hon sökte mana fram Casimirs bild — — men hon förnam en så underlig oro i hjärtat därvid.
Han hade ju mycket att styra om nu!
Äringen var inbergad i ladorna, och säden var tröskad, det var ju naturligt, att han måste fara in till staden för att sälja grödan.
Det var naturligt, att resorna skulle följa tätare på hvarandra, och att han skulle stanna längre borta.
Men under de mörka höstnätterna, då blåsten hven kring knutarne, och tornens väderflöjlar gnisslade, och ufvens hemska läte hördes så snart stormen höll andan, då kom det alltid öfver henne en vanvettig ångest där hon låg ensam, sömnlös, med den tomma bädden vid sidan om sig; och hon måste uppbjuda allt hvad hon ägde af sinnesstyrka för att behärska den.
Långa stunder höll hon handen öfver klocksträngen; ett enda ryck vore nog för att tillkalla kammarjungfrun, men handen sjönk alltid åter ned i bädden, och hon svepte i stället täcket fastare omkring sig, liksom för att binda sig fast där hon låg.
Hon ville icke erkänna sin ensamhet och sin ångest hvarken för sin kammarjungfru eller för tant Sofie — instinkten sade henne, att det kunde kasta ett mindre fördelaktigt ljus öfver Casimir, om någon visste, hur hon var till mods under dessa hemska nätter.
Hennes hopp stod till vintern, den verkliga vintern med de långa aftnarne, då lampan tändes tidigt, och brasan flammade i kaminerna.
Hon längtade efter årstiden med den varma famnen; den skulle sluta sina armar så lent kring människobarn, som höllo hvarandra kära ... och icke tillåta honom att resa så ofta bort.
Vintern kom, men ännu alltjämt for Casimir lika ofta in till staden, och under de långa aftnarne sutto Maria och tant Sofie ensamma framför brasan i salongen eller vid den tända lampan i blåa förmaket; och under de långa nätterna vred sig Maria i ångest på sin bädd, lyssnande efter släpande steg och en själlös, lallande stämma.
Hvarje söndag kom doktorn regelbundet till Aspinge.
Maria längtade efter det afbrott i hennes lifs enformighet, som dessa besök medförde, ty han muntrade henne alltid.
Men när han om aftonen satt ensam i släden, fick hans ansikte ofta ett bekymradt uttryck, och han bestämde sig slutligen för att taga Casimir under behandling.
Han fullföljde sin afsikt, och Casimir spärrade upp ögonen, som vanligt, högst förvånad och förskräckt.
Det kunde väl aldrig vara fara på färde?
Härpå svarade doktorn undvikande, men Casimir måste lofva att resa något mindre ofta in till staden.
Han höll sitt löfte en vecka; en hel vecka stannade han oafbrutet hemma, och han mottog med stolt själfkänsla doktorns komplimang för detta sitt välförhållande; men dagen efter var han försvunnen, och nu blef han borta tre hela dygn.
Det nya året kom, men det medförde ingen förbättring.
Maria bleknade mer och mer.
Hennes sinne var tungt, hennes aningar dystra, hennes hjärta sjukt.
Men allt detta mörka i sin tillvaro behöll hon för sig själf; hon meddelade ingen sina farhågor; hon ville icke störa Casimirs lugn.
Styffadern iakttog henne emellertid noga och fann, att hon måste ryckas lös ur de förhållanden, i hvilka hon lefde.
Den dagliga omgifningens dysterhet, ensamheten på denna gård djupt inne i skogen, där hon måste känna sig begrafven, allt detta verkade alltför nedsättande på hennes krafter och skulle sluta med att befordra utvecklingen af den sjukdom, han fruktade.
Det hade ofta varit på tal medan Eric vistades på Aspinge, att Maria och Casimir skulle tillbringa också den kommande vinterns sista månader i Stockholm, och Eric hade yrkat på att också för den sejouren få ställa sin villa till deras förfogande; men hittills hade ingenting därom varit bestämdt.
Nu blef det helt hastigt afgjordt — efter det doktorn haft ännu ett enskildt samtal med Casimir — och redan i början af februari anlände Casimir och Maria till Stockholm.
Och lifvet gestaltade sig för dem båda just så, som under deras förra besök.
Casimir återfann sina militära vänner oförminskadt törstiga, och själf var han densamme, alltjämt lika törstig och sällskaplig.
Han gjorde nya bekantskaper och introducerades i en fashionabel klubb, där det idkades högt hasardspel.
Det dröjde icke länge, innan han fått blod på tand, och för att mera obehindradt kunna följa sin smak för spel, började han så småningom visa sig mindre intresserad af musiken, tills han en dag helt öppet förklarade sig uttråkad af alla dessa operor och konserter.
»Det blir för mycket för mig!» sade han.
»Jag tror, jag sitter öfver!»
Maria gjorde inga invändningar.
Han hade uttryckt en önskan, och hans önskan var hennes lag.
Om någon annan uttryckt sig med samma ringaktning om musiken, som hon älskade, skulle hon ansett en sådan människa för en barbar, men i Casimirs mun lät yttrandet helt naturligt, och hon förstod mycket väl, att en man kunde få för mycket af musik.
Eftersom han icke fann något något nöje däri, skulle han naturligtvis stanna hemma; och hon skulle vara hos honom.
Hela Casimirs plan höll på att stranda!
Han lyckades dock slutligen öfvertala henne att fara till operan på kvällen i sällskap med Eric.
Men hon var i en feberaktig spänning hela eftermiddagen och kunde icke visa honom nog af alla de små uppmärksamheter, som äro kärlekens skiljemynt.
När vagnen körde fram, stod hon ännu inne i hans rum, där kammarjungfrun tändt den stora lampan, så att det såg ljust och gladt ut.
Själf hade hon ordnat sidenkuddarne på chäslongen och lagt sina händer på kakelugnen för att öfvertyga sig om, att den var varm; och slutligen hade hon på bordet dukat upp läckerheter för kropp och själ: en bok — en af dem, hon själf älskade; några vackra térosor i ett kristallglas och en liten korg med vindrufvor och mandariner.
Han tackade henne för allt detta med ett famntag och en kyss; och hon kände sig rikligen belönad.
I det ögonblicket var hvarje mörk aning försvunnen ur hennes själ, och hon ägnade icke en tanke åt den flygande värken i bröstet, hvilken eljes alltid kom henne att drömma om döden.
Hennes bröst fylldes af en enda allt behärskande stämning af solljus lycka.
När hon hörde Erics steg ute i tamburen, såg hon sin make ännu en gång in i ögonen, och plötsligt förde hon hans hand till sina läppar.
»Au revoir, pudel!»