Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Epikureerna, som vi nyss lemnat, helsades på sin färd genom den långa gatan Kerameikos med bifallsrop af bekante och obekante bland de skaror, som hvimlade i samtalssalarne och portikerna.
Men många voro äfven de, som korsade sig och valde en annan gata, när de varseblefvo det lättfärdiga tåget.
– Idel äkta Athenare!
Det gör mitt hjerta godt att se dem, sade en gammal utsvulten athlet.
– Jag känner dem!
Hellener af gamla stammen, som älska konsten och fädernes tro! ropade en bildthuggare i luggsliten mantel och klappade händerna.
– Den der på grå skymmeln, han, som skrattar så godt och skämtar med hetären, gissa hvem han är! sade en bokhandlare, i det han vände sig till en romersk yngling, som tillfälligtvis blifvit hans granne.
– Jo, ingen mindre än Olympiodoros, den odödlige skalden.
Det var jag, som förlade hans första epigrammer.
De hade dålig afsättning, ty verlden är i sin nedergång och litteraturen föraktas.
Men jag beklagar mig ej, nej visst icke.
Ännu finna muserna höga gynnare ...
Och som jag tillfälligtvis har med mig ett alldeles nytt exemplar af de beundrade epigrammerna [bokhandlaren drog fram en liten rulle under sin mantel], så afstår jag den med nöje åt en ädel främling ...
Priset efter behag och omdöme ...
Romaren sade intet, men vinkade åt en slaf, som mottog och betalte rullen, hvarefter han aflägsnade sig ur den närgångne pratmakarens grannskap.
– De präktige gossarne! utbrast en blomsterflicka till en annan, i det hon lyfte på slöjan och blickade efter ryttarne, – såg du Karmides, min vän?
Såg du honom?
– Demofilos, sade en borgare till en annan, – ser du molnet öfver Theseustemplet?
– Jag ser intet moln, min vän.
Himmelen är ju alldeles klar.
– Så hör då!
Den ene var en gubbe, som med en korg på ena armen hade satt sig att hvila på trappan till portiken; den andre en kristiansk presbyter.
Den sednare tilltalade den förre med följande ord:
– Du är Bathyllos, olivehandlaren?
– Du gäller för en from man; men i kyrkan såg jag dig likväl aldrig.
Hvaraf kommer detta?
– Jag är en rättrogen.
Guds hus vanhelgas sedan länge af dem, som halta mellan ordets sanning och Arios’ lögn.
– Du är då en af dem, som splittra den enda kyrkan och sönderdela Herrans lemmar.
Förutsen J icke vedergällningens dag?
– Martyrernas dag, segerns dag! svarade gubben så högljudt, att han ådrog sig alla kringståendes uppmärksamhet.
Homoiusianen aflägsnade sig.
– Demofilos, ser du molnet ännu?
Det är qvalmigt i luften.
– O, hon är välkommen, om blott hon rensar luften.
– Min Klinias, hviskade Demofilos, – ryktet går, att Julianus ...
– Tyst, menniska! afbröt honom Klinias i samma ton och såg sig omkring med en ängslig blick.
– Nämn ej hans namn, om hufvudet är dig kärt.
Kejsaren underhåller hundra tusen spejare.
Murarne hafva öron, vassen sqvallra, likasom på Midas’ tid, sjelfve månen låter nedbesvärja sig, för att yppa hvad han läser genom dina ögon.
Tala icke, hoppas icke, tänk icke, såframt du ännu älskar det rosiga ljuset!
Orakelspörjarne.
Apollons ryktbara orakeltempel var beläget i en af berget Parnassos på trenne sidor omsluten dal.
Nejden är vild och skräckinjagande – och måste varit det ännu mer för en pilgrim, som beträdde henne första gången, bäfvande i känslan af att nalkas en hemlighetsfull, gudomlig eller demonisk makt och oviss, hur ångan ur den pythiska hålan skulle gestalta hans framtid.
Till en sådan främling var sjelfva naturen ett varnande rop att icke lättsinnigt söka utforska de öden, som bidade närmare hans graf.
Öppen mot söder smalnar dalen, blifva klipporna högre och brantare, deras former vidunderligare, ju mer man närmar sig den punkt, der dalväggarne i spetsig vinkel sammanstöta.
Här, i skuggan af cypresser, springer Kastalia i trenne källådror ur klippan.
Denna mångbesjungna källa fostrar en bäck, som efter enslig vandring genom dalen förenar sitt öde med ån Pleistos, och gemensamt med henne finner sin graf i Korinthiska viken.
Längs denna bäck gick vägen till orakeltemplet.
En höstafton, året 361 efter vår tideräkning, vandrade på tempelvägen en äldre man och en ung flicka, som vid sidan af hvarandra styrde kosan inåt dalen.
Begge voro hvitklädda, och man kunde ansett dem för pilgrimer, om ej oraklet mer än trettio år förut hade tystnat vid ett magtspråk af den förste kristne kejsaren och vallfarterne till Delfi sedan dess upphört.
Främlingar voro de ändå i denna nejd, att döma af blickar och åtbörder, som röjde, att föremålen de här mötte voro för dem nya eller åtminstone icke alldagliga.
Flickan betraktade med häpnad de mörka klipporna, som å ömse sidor upptornade sig mot himmelen, och ryste måhända för den djupa tystnaden, som snarare förhöjdes än stördes af bäckens sus och cikadans klagande sång.
De öfriga sinnena voro dömda till hvila, medan ögat mättade själen med bilder af en skräckfull natur.
Vägen, som fordom hvimlat af sändebud från städer och konungar, af offertåg och pilgrimer, huru ödslig nu!
Gräs och mossa betäckte honom; myrten uppspirade i remnor mellan hans stenar.
Han skyddes äfven af dalens innevånare; de valde hellre en annan, närmare staden Delfi, emedan nejden vid denna tid oroades af röfvare, som hade tillhåll i Parnassens otillgängliga klyftor.
Detta visste de begge främlingarne, men de voro upptagna med tankar, som utträngde farhågan för deras säkerhet.
Det fanns emellan mannen och hans ledsagarinna, trots skilnaden i år, en påfallande yttre likhet.
För begge var den grekiska profilen gemensam, och hos begge mildrades han, ehuru i olika mån, af samma individuella afvikelser.
Det var svårt att af mannens utseende bestämma hans ålder.
Hans lemmar tecknades ännu af en herrlig mannakraft, men kindernas linier voro fördjupade af åren och – hvad som tydligast röjde den öfverskridna medelåldern, men tillika gaf ett märkvärdigt uttryck åt hans ansigte – valken under ögonbrynens yttre bågdel framträdde ovanligt bred och lade ett drag af energi emellan pannans allvar och det nästan svärmiska i blicken.
Man återfinner detta drag i antika bilder af Nestor och Akilleus.
Hans hår var något glesnadt öfver pannan; hans skägg (vid denna tid en sällsynt prydnad), mörkbrunt och krusigt som håret, omgaf läppar och kinder.
Flickans ansigte var regelbundnare än följeslagarens, regelbundet ända till typisk stränghet, och denna ökades af den klara, genomskinliga, men friska blekheten i hennes hy.
Hon liknade en marmorbild; men marmorn värmdes af de stora mörkblå ögonens milda ljus och lifvades af munnens ljuft böjda linie, som för en Lavater skulle gällt som osvikligt tecken för hjertats godhet.
– Hermione, sade mannen till flickan vid sin sida, – bergstoppen, som höjer sig derborta, iklädd afståndets blå mantel, är Lykoreia.
På henne och hennes syskonhöjder lustvandrade, innan tviflet förjagade dem, Apollon och sånggudinnorna.
Silfverskyarne, som bekransa henne, voro då farkoster från Lycksalighetens öar, landsättande sälla andar, som kommo att i de olympiskes sånger höra och i deras dansar symboliskt skåda verldsalltets mysterier.
Dessa sånger, så berättar sagan, förnummos under stilla aftnar, lika denne, ner i dalen, och på deras toner sänkte sig sinnesfrid i de lyssnandes hjertan ...
Och nu, sade mannen för sig sjelf, – kringdrifva på samma höjder olyckliga menniskobarn, blodsmän och kristianska svärmare, utstötta ur ett religionssamfund, som är dem värdigt.
Röfvare på Parnassen!
Sådane lära funnits der före desse, men de plundrade endast skalderna.
– Fader, sade flickan, – dessa klippor skulle förskräcka mig, om jag vandrade ensam.
De äro så höga och grufligt söndersplittrade.
Men ögat uppfriskas af Lykoreia, ty på henne gjuter solen sitt sken, och himmelen är klar och ren kring hennes hjessa.
– Så är det.
När vår omgifning är mörk och dyster, söker ögat gerna ett ljusare fjerran ...
Hermione, fortfor han och pekade till venster, – dernere hvilar den urgamla staden Delfi, af Homeros besjungen under namnet Pytho. Nu äro dess tusental af stoder sönderslagna, dess skatter röfvade, dess glans försvunnen.
Theatern, stadiet, lärosalarne, gymnasierna stå tomma.
Kristianerna, Hermione, hata konstens höga lek likasom forskningens djupa allvar.
De tala om fattigdom och plundra våra tempel, om ödmjukhet och trampa våra nackar.
Fordom genljödo dessa gator af päaner, hvimlade de af högtidsklädda främlingar och hvitmantlade offerprester.
Nu vandrar ett tungsint folk öfver dess torg.
Det fält, du ser derborta, med tvinande grönska, tecken af sparsam odling, till hvars fullföljande saknas armar och håg, detta fält är det krisseiska, dit fordom Hellenernas skaror drogo att bevittna snillets, styrkans och skönhetens segrar.
Man bröt sten ur en pelarhall derstädes till en under byggnad varande kristiansk kyrka.
Det var den knidiska pelarhallen, på hvars väggar Polygnotos, penselns Homeros, hade målat det eröfrade Troja, Grekernas affärd och Odysseus’ besök i underjorden.
Förstörelsen kunde ses från den punkt, på hvilken de begge främlingarne befunno sig.
De sågo det: flickan höljde sitt ansigte i slöjan; mannen fattade hennes hand och påskyndade sin gång.
Så inträdde de uti den lund af åldriga lagrar, som skiljde staden från orakeltemplet.
Lunden uppfyllde det innersta af dalen mellan Parnassens branter och ökade med sin mörka grönska dess skymning.
Han var helgad Apollon, och kransarne till Hellas’ skalder och de pythiske segervinnarne hade lemnats af honom.
Hans åldriga stammar lutade öfver bäcken, samlade sig till hviskande grupper, sammanflätade sina kronor till dunkla hvalf, i hvilkas skuggor man anade höga minnen.
Och konsten hade kommit aningen till mötes.
Der en stråle af dagen nedsköt under träden, der lyste han stundom på marmorpannan af en Homeros, som, gripen af ingifvelsen, slog upp de tomma ögonen mot höjden, eller på en grupp dryader, samlade kring en cittraspelande Orfeus.
Nu skyddes lunden af mången såsom en hednisk demons tillhåll, och de friska blad, han årligen sköt, funno ingen panna att smycka, ty palestran saknade sina oljade kämpar, och der ingifvelsen ännu vidgade en skaldebarm, ljödo hymner till Honom, „den okände Guden“, om hvilken Paulus en gång talat till folket i Athen.
Der var så tyst nu i lunden, medan Hermione och hennes fader vandrade igenom honom.
Der var tyst sedan de öfvergifvit honom – tyst genom århundraden, medan Delfi sakta häntvinade och byn Kastris lerhyddor sökte stöd mot dess fallna pelare.
Men en dag, tolfhundra år oss närmare än tidpunkten för denna berättelse, sågo Kastris qvinnor, medan de sköljde kläder i källan Kastalia, några främlingar i den glesnade lunden.
Hvad sökte de i denna glömda vrå mellan bergen?
De sade på ett för qvinnorna obegripligt språk, att Kastalia var vanhelgad, och bröto från ett gammalt lagerträd några qvistar, kysste dem och vandrade bort.
Romerska folket hade beslutat, att en skald vid namn Tasso skulle lagerkrönas på Kapitolium, och fastän lager vexte i deras egna lundar, föredrogo de att hemta den från Parnassos.
Var då den brutna kedjan mellan förr och nu återknuten?
Ja, en stor förändring hade inträffat, ehuru det goda, halfvilda folket i Kastri anade intet deraf.
Hellas var återuppståndet i frihetsanden, konsten och vetenskapen.
De vörda Golgathas oliv, men Parnassens lager är symbolen för deras strider och segrar.
De hvitklädda vandrarne – fadren och hans dotter – stego på en förfallen stentrappa uppför en klippa vid foten af den ena dalväggen och sågo nu orakeltemplet hvilande under de mörka fjellbranterna.
En ålderstigen Apollonprest, den ende öfverblifne af hundra, bevakade dess bleknade prakt.
Han träffades, hvilande under en cypress och stirrande på det hemlighetsfulla E, som någon af forntidens män hade tecknat öfver ingången till templet.
Det händöende lifvets aftonrodnad genomskimrade hans infallna kinder, och skägget föll i hvita böljor öfver hans bröst.
Pilgrimerna, ty sådane voro de likväl, helsade honom med vördnad.
– Jag heter Krysanteus, sade främlingen, – och är en man af Athen.
Denna flicka är min dotter
Hermione och sedan sexton år tillbaka mitt enda barn.
– Jag helsar er välkomna, sade Apollonpresten Herakleon.
– Är edert ärende att bese helgedomen?
– Nej, svarade Krysanteus, – vårt ärende är ett annat än skådelystnadens, som endast skulle mätta oss med grämelse.
Vi hafva kommit för att rådfråga oraklet.
– Vet du icke, sade han, – att Pythians röst är förstummad och de profetiska ångornas källa sinad?
Den sista prestinnan är längesedan död.
– Tyvärr, jag vet det alltför väl, svarade Krysanteus.
– Men fast Pythian är död, lefver den siande guden evigt.
– Apollon är död! genmälde Herakleon och fäste på Krysanteus en blick, hvars mystiska uttryck förhöjde det oväntade och besynnerliga i dessa med öfvertygelsens fulla ton uttalade ord.
Gubbens ögon uppenbarade en själ, som helst dväljes i sig sjelf, men när hon från sjelfbetraktelsen drages till de yttre tingen, snarare fattar dem i en enda bild än fäster sig vid de serskilda företeelserna.
En sådan blick är egen för theosofer och mystici; han har något hemskt och andigt för verldens barn: han erinrar om döden och nödgar till tro på oförgängligheten.
Han uppenbarar tillika ett något, som ligger utanför förståndets krets, på gränsen till vanvettet.
Måhända var det just detta, som Krysanteus fann i gubbens blick – hvarur han förklarade det svar, som denne gifvit.
Arkonten af Athen kände en rysning genomila sig.
Han teg ett ögonblick och sade derefter i en mild, af medlidande genomträngd ton:
– Jag lemnar din tro på sina grunder.
Men månne ej vi alla, som Sokrates, bära ett orakel i vår egen barm?
– Om så är, hvi kom du hit att rådfråga det förstummade?
– Den som vill drömma söker ju tystnaden, ensamheten och mörkret, icke bullret, menniskohvimlet och dagsljuset.
Så äfven den, som vill tala med Gud i bönen och förnimma hans svar i ingifvelsen.
Honom är icke tystnaden för det yttre örat nog, icke mörkret för det yttre ögat.
Hvarje jordiskt ljud måste hafva förtonat i känslan, och hvarje jordisk bild utplånats i fantasien, ty känslan är ju såsom själens öra, och fantasien som hennes öga, hvarmed hon förnimmer det gudomliga.
Men hvar finner jag en ort, hvilken som denna fattar känslan med majestätet af tusenårig helgd och griper fantasien med sin enslighet och den höga symboliken i sin natur?
Se derför, Herakleon, kommo vi hit, jag och min dotter.
– Nåväl, hvaruti kan jag nu gå din önskan till mötes?
– Min dotter är en from jungfru.
Låt henne undergå de reningar, som kroppsligt stödja själens ansträngning att befria sig från jordiska tankar och blifva emottaglig för himmelska!
Och sedan detta skett, så led Hermione till den heliga trefoten och låt henne en natt förblifva i templet!
Hermione, som uppmärksamt lyssnat till Apollonprestens och hennes faders samtal, sade nu:
– Vördnadsvärde man, uppfyll min faders önskan!
Apollonpresten besinnade sig ett ögonblick och svarade derefter:
– Om det är din afsigt, Athenare, att din dotter sjelf skall vara på en gång den frågande, den ingifvelsen emottagande och den ingifvelsens mening uppfattande, så är mitt embete här öfverflödigt, och jag bryter ej mot kejsarens befallning, om jag för er, liksom för hvarje skådelysten besökare, öppnar tempeldörren.
Du sjelf, Krysanteus, må leda din dotter till trefoten.
För det orakel, som du vill tillfråga, är det likgiltigt hvem som förrättar en sådan handling.
Och hvad reningarne angår, så må din dotter, om hon vill följa de föreskrifna bruken, bada i källan Kassotis, tillbringa en dag med fasta och betraktelser, samt, när hon kommit till trefoten, dricka en skål af Kastalias vatten.
Min tjenarinna skall undervisa och biträda henne i dessa förberedelser.
Men under tiden skolen J vara mina gäster.
Jag har ej under långa månader skådat ett främmande ansigte: jag lefver här som i en verld för mig och bidar döden i skuggan af mitt tempel.
Men desto kärare är mig åsynen af en man, som du, och en jungfru, sådan som din dotter.
Följen mig!
Jag vill helsa er välkomna öfver min tröskel.
Den gamle Herakleon räckte
Hermione handen och förde sina gäster till ett rum, beläget i en byggnad nära templet.
Hans ålderstigna tjenarinna, den enda menniska, som delade hans enslighet, bäddade hvilosoffor åt Krysanteus och Hermione, tvättade deras fötter och dukade dem ett bord med bröd, mjölk, frukt och drufvor.
Hon glömde ej heller att af friska blommor fläta kransar, hvarmed gästerna till den enkla måltiden skulle smycka sig.
Det började redan blifva skumt i kammaren, hvars enda fönster vette åt den närstående klippväggen.
Samtalet kom under måltiden att falla på det röfvarband, som oroade trakten.
Den gamle presten visste icke mer derom, än att desse röfvare voro Kristianer af någon viss, utaf de öfriga Kristianerna hatad sekt, att de icke voro landets infödingar, utan ditkommit, man visste icke huru eller hvarifrån, samt att de en dag under den sistförflutna våren hade till ett betydligt antal infunnit sig här och affordrat honom tempelnycklarne, men lika litet tillfogat honom och hans tjenarinna något ondt, som skadat något i templet, hvilket för öfrigt icke egde någonting mer, som kunde tillfredsställa rofgirigheten.
Kejsar Konstantinus hade i detta fall längesedan förekommit dem, i det han låtit bortföra de sista dyrbarheter den fordom omätligt rika helgedomen egde.
Gubben vidrörde denna sista omständighet i en ton, som ej förrådde någon bitterhet.
Ålderdomen hade kanske iskylt hans hjerta.
Men den athenske mannens ansigte mörknade, och han lyssnade knappt till den gamla tjenarinnan, som nu tog till ordet och förtäljde, att röfvarbandet hade flera gånger gjort nattliga infall i den närbelägna staden Delfi, plundrat mycket och ihjälslagit många menniskor.
Men nu hade från Korinthos anländt en trupp soldater till Delfis beskydd.
Detta visste tjenarinnan att berätta, ty hon plägade besöka staden i hushållsärenden, men hennes herre gjorde det aldrig.
Sedan måltiden var intagen, lemnade man kammaren, för att i det fria njuta qvällens bleknande skönhet.
Herakleon förde sina gäster till en grotta, som fanns ett stycke från templet.
Hon var öppen mot vester, och aftonsolen, som lyste genom ett trångt pass dermidtemot, göt sitt rosenskimmer i hennes skymning.
Cypresser, myrten- och rosenhäckar vexte rundtomkring, murgrön och kaprifolium slingrade kring hennes väggar.
Här på en mossbänk vid grottans ingång satte sig Apollonpresten, arkonten af Athen och hans dotter.
Hermione sade:
– Erinrar du dig, Herakleon, om oraklet, när det ännu talade, någonsin yttrade sig om honom, af hvilken Kristianerna tagit sitt namn?
Den gamles ansigte ljusnade, likasom om denna fråga varit honom kär att besvara.
Han genmälde: – Hören följande orakelspråk, gifna en man, som för mer än hundra år sedan anlände hit och frågade oraklet just om Jesus:
Kändt af de vise är, att ur kroppens förgängliga boja
Svingar sig oförgänglig den mensklige anden, men ingens
Själ till olympisk flygt sig lyft på hvitare vingar.
Då spörjaren undrade, att en så ädel man måste lida missdådarens död, svarades genom Pythian:
Icke af kroppsligt ve befläckas odödlige anden:
Lida är allas del, att himmelen vinna den frommes.
– Jag känner dessa orakelspråk, sade Krysanteus.
– Porfyrios anför dem i sin bok mot Kristianerna.
– Är detta allt, hvad oraklet yttrat om den galileiske vishetsläraren? frågade Hermione.
– Nej, vi hafva ännu en utsaga från en mycket sednare tid:
Stunget af mask, af sol förtorkadt eller i frostnatt
Gulnadt eller alltren i knoppen danadt till vanvext
Ser jag på verldens träd hvart blad; men ett är fullkomligt.
Apollon, fortfor Herakleon, – var skön till gestalten, men såsom siare kallades han likväl den snedmunte, emedan han hade sina skäl att än med allmänna, än med tvetydiga ordalag tillbakavisa den närgångna nyfikenheten.
Så mycket är dock klart, att oraklet ingalunda hyst agg till Jesus.
Ingen, icke ens Sokrates, har af Apollon blifvit så prisad som den vise från Judalandet.
– Han var, sade Krysanteus, – en religiös ande, genomvärmd af det gudomliga, en praktisk vishetslärare och stor theurg.
Porfyrios berättar om sin mästare Plotinos, att denne har fyra gånger, i hänförelsens tillstånd, skådat ur-enheten, den ende och sanne guden.
Detta skedde på hans ålderdom mot slutet af en lefnad, hvars hela traktan var själens rening och ideernas verld.
Jag föreställer mig, att hvad
Plotinos uppnådde genom att sänka sin ande i det begrepps- och formlösas haf, det egde Josefs son mera af naturen, och såsom något stadigvarande, så att han kunde vandra bland menniskorna och verka i det yttre, utan att hans skådning i det gudomliga blef grumlad.
Hvad han egde i högsta mån, det ega vi alla, åtminstone till möjligheten, i en lägre.
Lotosblomman synes gunga fritt på vågen, men hennes stängel ringlar genom djupet och är rotfast i dess botten.
Så sväfvar menniskoanden med begränsad frihet på verldsflodens yta, och hans förnuft är som blomsterkalken, hvilken öppnar sig för solen och vänder sig efter henne, men han är med tvenne rötter, känslan och fantasien, rotfast i verldsanden – Apollon eller hvad man vill kalla honom.
Genom dem intränger Gud i oss; genom dem, såsom genom ett språkrör, talar han i våra själar och låter sig förnimma i många former: såsom samvetets röst, såsom konstnärens ingifvelse, såsom aning och profetia.
Att grunden till dessa förnimmelser ej är i den enskilda menniskan sjelf, utan är en allmän och gemensam, nämligen Gud, i sin uppenbarelse som verldsande, det skönjes deraf, att grunddragen i samvetets lag äro hos alla folk och menniskor densamma, och att konstnärernas verk, ehuru i olika fullkomlighet och från olika sidor, spegla samma idé.
Då Krysanteus tystnade, och den gamle Herakleon, som småleende lyssnat, ej syntes benägen att genmäla något, tog
Hermione blygsamt ordet och sade:
– Det röjer sig ock af den himmelska värma, som sprider sig i själen, när hon fattas af något skönt, sannt och godt.
Men olikheterna kunna förklaras af menniskornas olika själsanlag.
Tvenne blommor, som vexa bredvid hvarandra i samma jordmån och ur honom hemta samma näring, omarbeta henne till enlighet med deras egna, sins emellan olika naturer och afyttra henne, såsom ljufva, men sinsemellan skiljaktiga vällukter.
Är det ej så, min fader?
Krysanteus log bifallande, lade sin arm kring dotterns hals och kysste hennes panna.
Då solen gått ned, återvände
Herakleon med gästerna till sin boning.
Här lemnade dem
Hermione och följde den gamla tjenarinnan, ty flickan skulle samma qväll bada i Kassotis och göra andra förberedelser till den förestående natten, som borde tillbringas under betraktelser och böner.
Den följande dagen skulle vidare egnas åt fortsatt badande, fasta och ensliga betraktelser, tilldess skymningen inbrutit.
Då skulle Hermione ledas af sin fader till Pythians, öfver de profetiska ångornas håla stående trefot och förblifva under natten ensam i templet, afvaktande uppenbarelsen.
När männerna befunno sig ensamma med hvarandra i den lilla kammaren, hvilande på sina soffor, med den tända lampan emellan sig, äskade Krysanteus en förklaring af de besynnerliga ord, hans värd yttrat, om Apollons död.
Herakleon var villig att gifva en sådan förklaring, och det visade sig nu, att den gamle, drifven af sin andes behof, hade uppgjort ett eget theosofiskt system, i hvilket han fann den tröst, han behöfde, för den läras undergång, hvilken han från sin barndom hade tjenat och med religiös värma omfattat.
Han älskade sina minnen, vördade den fallna storheten, i hvars tjenst han verkat, och kunde likväl, emedan denna lära försonade honom med ödet, dö nöjd och lugn, den siste Apollonpresten med blicken på sitt öfvergifna tempel.
Herakleon sade:
I andeverlden, af hvilka den synliga, såsom Platon säger, är en skugga, har redan längesedan, nämligen vid tidpunkten för Jesu lefverne, en stor förändring timat.
Om denna förändring veta vi dock endast föga, ty när det skuggande föremålet lider en omvexling, så omgestaltar sig väl äfven skuggan, men hon återgifver dock endast, och äfven detta ofullkomligt, föremålets utlinier.
Det, hvarpå jag syftar, skall blifva dig klarare af hvad jag nu vill berätta.
Jag har uppspårat och antecknat många hemlighetsfulla tilldragelser, som bära vittnesbörd om den i andeverlden timade förändringen, men skall bland dessa endast anföra följande:
7 Epitherses, fader till rhetorn Ämilianus, reste en gång till Italien på ett skepp, som hade många resande och mycket handelsgods ombord.
Då skeppet hunnit utanför Ekinadiska öarne, blef det vindstilla.