Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hrr, vi stå icke här inför en kämnersrätt, icke heller inför ett professorlig!, konsistorium, som skall hålla förhör med oss i statsrätten.
Vi stå inför ett tribunal, som heter Svenska folket; det är dess sunda rättskänsla, det är dess medvetande om nationel värdighet, som i första rummet fäller dom.
Men vi hafva en ännu högre instans, det är historiens.
Den kommer efter oss, men dess dom är omutlig; den utfaller icke efter dagens partiåsigter eller passioner; den dömmer efter de mer eller mindre rättsenligt och skarpsinnigt beräknade och förutsedda resultaten.
Och min orubbliga öfvertygelse är, att resultaten af en förändrad fast och aktningsbjudande ställning å Sveriges sida mot Norige ovilkorligen skola i framtiden leda till en fastare och öppenhjertligare förening de båda brödrafolken emellan.
Frågan är icke här, hvarken att förödmjuka eller förnärma Norige; den är endast att upriktigt säga sin mening till en vän, som länge djupt missförstått våra afsigter och våra tänkesätt.
Och utan denna upriktighet å' ömse sidor, tro mig det, Mine Hrr motståndare, upstår aldrig någon pålitlig vänskap; den gamla misstänksamhetens groll skall eljest allt jemt fortfara, och slutligen leda till hvad vi alla vilja undvika: unionens uplösning.
Derföre, Mine
Hrr, låtom oss vara enige uti att icke blott från Svensk, utan äfven från uuionel synpunkt bifalla det förslag, Ekon.Utsk:t i 1 och 3 punkterna af sitt Betänk, framställt.
Afven å detta yttrande följde många bifallsrop, hvarjemte flere ledamöter hördes påyrka propos.
Hr Rosensvärd.
Johan Henrik:
Då i en fråga, så vigtig som denna, det var att förutse, att många talare skulle up träda, hade jag icke begärt ordet, såvida jag icke varit reservant vid första punkten, icke mot beslutet, men mot Betänk:tä motivering, och denna blifvit af några talare så strängt klandrad.
Jag har då trott lämpligt vara att lemna några förklaringar öfver min korta och outvecklade reservation.
En talare på f. m. har i synnerhet företagit en utförlig kritik af Betänka.
Jag tror emellertid att han varit alltför sträng mot Utsk:t.
Det har sannerligen icke handlat utan med noggrann sakkännedom och efter moget bepröfvande.
Emellertid är jag icke rätte mannen att försvara Betänkrt, då jag ansett mig böra reservera mig deremot.
Föreningen, sådan den ingicks 1814, upfattades och upfattas väl ännu från Svensk synpunkt så, att väl Norrige erhöll full komlig inre sjelfständighet, men att Sverige och Norige inför utlandet skulle utgöra ett politiskt helt, hvaraf fördelen vore en ökad politisk vigt och en större gemensam försvarskraft.
Ur hvilken synpunkt än föreningen må af Norska folket i allmänhet betraktas, så låter dock en stor del af de fordringar, som genom Norska Storthinget och Norska Regeringen blifvit tid efter annan framstälda och gjort sig gällande, svårligen sig förena med den Svenska upfattningen af Unionens betydelse.
Hvad åter jemnlik - Den 17 Mars e. m. 253 heten mellan de båda länderna beträffar, så kan det väl icke bestridas att Norige icke blifvit berättigadt till mera eller annat än hvad som finnes bestämdt i den Norska grundlagen, sådan den efter öfverläggning mellan de Svenska Kommissarierna och Norska Stortinget blifvit antagen, och hvad derjemte i RiksAkten blifvit stadgadt.
Hvad derutöfver kan i detta hänseende hafva Norige tillkommit, må, så vidt det icke strider mot föreningens syfte, vara det unnadt; men icke kan det gerna utur föreningen och dess tillkomst härledas.
Jag klandrar således icke att Utsk:t berört dessa förhållanden, men jag tror alt ordandet om »likställigheten» bordt vara mindre vidlyftigt och icke utgöra hufvudthemat.
Jag hade derjemte önskat att ali skärpa i uttryck och ordställning, allt, som kunde hafva utseende af ovilja, hade varit borta, med ett ord, att Betänk, hade så till sägandes visat ett vänligare ansigte mot brödrafolket.
Det förekommer äfven i Betänk:t åtskilliga satser, som i sin allmänlighet icke torde hålla streck, om de än kunna passera i en polemisk afhandling; — men, lika med andra talare, tror jag att den polemiska formen bort för detta Betänk, undvikas.
Då jag af dessa anledningar icke kunnat godkänna motiveringen i första punkten och derföre reserverat mig, följer deraf ingalunda att jag skulle vilja understödja, vare sig en återremiss, ett afslag af motiveringen eller antagandet här af en ny sådan, vore den än betydligt bättre än Utsk:ts, enär skiljaktiga beslut hos RiksStånden deraf kunde blifva en följd.
En talare har redan anmärkt, att det är Utsk:ts tillstyrkan att Ständerna måtte hos K.
M. anhålla om en revision af föreningsfördragen, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s beslut, och icke den slutledning, hvarigenom Utsk. kommit till denna tillstyrkan.
St. behöfva i sin skrifvelse icke af denna slutledning begagna annat än hvad de finna lämpligt.
Många talare hafva här gjort anmärkningar emot motiveringen; detsamma har säkert varit förhållandet inom de andre Stånden.
Exped.Utsk. har således all anledning att vara varsamt vid den underd. skrifvelsens upsättande; och motiveringen till den föredragna första punkten bör således icke vara ett hinder att bifalla Utsk:ts tillstyrkan.
Det finnes äfven ett skäl, hvarföre olikhet i beslut bör undvikas, och det är den tidsutdrägt, som deråt kan föranledas.
Man har uttryckt sin ledsnad öfver den skärpa, som striden om denna fråga antagit i tidningspressen och flygskrifter.
Hade våra formers långsamhet medgifvit att endast en kort tid förflutit mellan frågans väckande och slutliga afgörande, så hade denna strid aldrig hunnit utveckla sig såsom den nu gjort.
Ju längre frågan hålles öppen, ju mera utrymme för striden.
Ju förr frågan afgöres, ju förr förlorar striden sitt mål.
Detta skäl torde icke kunna jäfvas af dem, som i denna strid sett ett olycksbådande tecken.
Hvad tredje punkten beträffar, så är min tanke fullkomligt uttryckt genom Utsk:ts Betänk.
De anmärkningar, som deremot blifvit gjorda, äro af andra talare vederlagde.
Jag vill blott i förbigående uptaga det påståendet, att Utsk:ts tillstyrkan skulle innehålla en förklädd begäran om afslag å Storthingets beslut om Norska Ståthållareskapets uphäfvande, enär Norska grundlagen stadgar 2.il Dea 17 Mars e. m. att de Storthingsbeslut, som icke före Storthingets uplösning blifvit af K.
M. sanktionerade, anses förkastade.
St. finna lämpligt att till K.
M. frambära sina önskningar i enlighet med Utsk:ts tillstyrkan, lärer väl K. M., vid pröfning af Ständernas begäran, fatta det afseende derå, som han efter för handen varande förhållanden finner med sina Rikens bästa mest öfverensstämmande.
Skulle följden af en sådan pröfning blifva ett bifall till Ständernas önskan, medförde detta visserligen ett afslag för det närv:de af Storthingets begäran, men ett afslag, som egentligen innebure ett upskof, till dess frågan i sammanhang med öfrige unionsbestämmelser ånyo kunde komma att afgöras, och någon så särdeles stor olycka kunde det väl icke vara för brödrafolket, om Ståthållareskapet ännu någon tid komme att qvarstå i dess grundlag.
Dessutom då Utsk:t ansett sig böra föreslå en revision af föreningsfördragen och vid pröfningen af frågan om Ståthållareskapet, funnit densamma vara af fördragsmessig och unionel beskaffenhet, hvad var då naturligare, hvad låg väl närmare till hands, än att föreslå att äfven denna fråga måtte blifva föremål för den begärda revisionen.
Det är kränkande för Norrmännen, säger man, att Sverige vill inblanda sig i afgörande!, af en Norsk grundlagsfråga, att sätta i fråga att ens förändringar i Norska grundlagen skola afgöras af andra än rent Norska statsmakter.
Om det skulle vara något anstötligt för Norrmännen deri, att Svenska Ständerna till deras och Unionens Konung frambära sina önskningar, beträffande en från Norsk sida väckt fråga om en förändring af en Norsk grundlagsparagraf, som tillkommit i och för föreningen och efter öfverläggning med Svenska Kommissarier, huru mycket mera kränkande skulle det då icke vara att Svenska Ständerna besluta rörande förändringar i sådana paragrafer af Norska grundlagen, som finnas intagne i RiksAkten; ty derföre att de inkommit i RiksAkten, hafva de ingalunda utgått ur Norska grundlagen.
Sådant är emellertid den naturliga följden af Norska grundlagens tillkomst och beskaffenhet, och bör således icke anses på något vis kränkande.
Man har talat om den fara för Unionens bestånd, som Utsk:ts förslag skulle medföra, om den skadeglädje, hvarmed mäktiga grannar betraktade den oenighet mellan båda folken, som derigenom skulle upkomma, och de åskor, vi skulle samla öfver vår framtid.
Hvad framtiden bär i sitt sköte, lärer ingen af oss med full tillförsigt förutsäga, men hvad vi kunna, är att i hvarje förekommande fall fatta de beslut, vi efter moget och lugnt bepröfvande finna vara med fäderneslandets bästa och värdighet mest öfverensstämmande; och då vi så göra, tror jag ock att vi bäst afvärja framtidens åskor och betrygga så väi vår egen som Unionens säkerhet.
Det skulle kunna synas nära nog obefogadt att efter en så lång, omständlig och, jag kan tillägga, fullständig diskussion öfver ett ämne uptaga tiden med ytterligare ordande; men, Mine Hrr! jag finner mig af en dubbel pligt vid detta tillfälle upkailad att uptriida.
Denna pligt är, att, Den 17 Mars e. m. 255 på grund af den lilla andel, jag får tillräkna mig uti Svenska folkets representation, icke å mina, utan å Svenska folkets vägnar, uttala den tillfredsställelse, som vi för första gången efter mer än 50 år af vårt nya konstitutionela statsskick erfarit uti det tillkännagifvande, som här af H. Exc.
Just.StatsMinistern blifvit å Begeringens vägnar meddeladt, och som ådagalägger att vi omsider kommit på den punkt, att vi kunna anse oss hafva en konstitutionel styrelse Derefter, Mine Hrr, mäste jag i motsats, särdeles till hvad som här midt emot mig blifvit yttradt, förklara min innerliga tillfredsställelse med Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ts Betänk, i denna fråga.
Jag är ock öfvertygad att jag vid detta tillfälle uttalar, icke allenast ett enskildt omdöme, utan en så allmän åsigt, att den säkerligen icke af den stora allmänheten jäfvas.
Jag kan icke och vill icke följa den talare å andra sidan, som varit af motsatt åsigt med mig, äfven af fruktan att jag dervid skulle blifva alltför tröttande.
Jag vet icke om jag bör lyckönska den Norska saken; det Norska folket lyckönskar jag icke; ty jag är för unionsvänlig att lyckönska det till ett. försvar, sådant äbm det af Erih.
Baab för den Norska frågan här varit uttaladt visserligen fullständigt på både bredd och längd, meu. efter min tanke, föga gående på djupet.
En annan talare har här redan på f. ra. uptagit något af Frih.
Itaabs bildrika sammanställningar såsom jemförelser i afs:de på de Norska och Svenska förhållandena.
Frihtn anställde på f. m., om jag ej missminner mig, en jemnlörelse mellan sig som Norige och Hr Tornerhjelm, troligen som Sverige, och förmenade att Hr Tornerhjelm, på grund af en vida längre och dyrare reseräkning än Frilnn, som blott lärer hafva 6 fjerdingsväg att tillryggalägga för att från sin hemort hinna hufvudstaden.
Härmed ville således bevisas, att likställigheten dessa båda Hrr emellan skulle vara fullkomlig, oaktadt, den större resekostnaden för Eiksdagsbestyrets bestridande.
— Om Hr Tornerhjelm, såsom Sveriges representant inom liknelsen, icke protesterar emot likställigheten, så gör jag det visserligen icke heller; men såsom adaeqvat till den ifrågav:de likställigheten emellan Sverige och Norige kan jag icke godkänna liknelsen.
Jag omnämner endast detta i förbigående såsom ett kuriosum.
För öfrigt vill jag bjuda till att vara så kort som möjligt; och jag behöfver sannerligen icke vara vid lyftig, ty, på sätt jag nyss anfört genom ett exempel, hafva vi af vidlyftighet och af hvad till saken icke hörer haft Gudi nog.
Det klander, man anfört mot motiverna uti Ekon.Utskits Betänk.
, har min värde vän å andra sidan, Hr Gr.
Sparre, som mig synes, fullt tillfredsställande besvarat; och det är väl för öfrigt nästan mycket hegardt att motiveringen till ett så vidlyftigt Betänk. skall utgöra den skrifvelse, hvilken i ämnet kommer att till K. M. aflåtas.
Alla de invektiver, som i detta hänseende blifvit anförda mot Utsk:ts Betänk., förfalla således; och jag är, Mine Hrr, förvissad att jag uti detta läll har hela allmänheten på min sida; jag återuprepar det.
Hvad åter sjelfva den fråga beträffar, hvilken här är föremål för vår öfverläggning, så anser jag mig, såsom uphofvet till den r 250 Den£l7 Mars e. m. diskussion, som nu lörsiggår, böra, för den händelse något ytterligare stöd skulle beliöfvas för de åsigter, jag i ämnet hyser, uti minnet återuplifva ett yttrande af en medlem i den Komité, hvilken af Konung
Oscar nedsattes för mellanrikslagens beredande.
Denna ledamot yttrar: »Jag var å Svenska sidan en af dem, som »deltogo uti den Komité, som kallas Mellanrikslagens Komité. »Framlidne H. M. Konung Oscar fäste vid denna Komité stora »förhoppningar och uttalade till ledamöterna följande tänkvärda ord: »Pa Eder, Mine Hrr, lägger jag det stora förtroendet att bringa »denna förening till något resultat.
Sådan den är, är den olycklig »och kan för framtiden icke blifva annat».
Ytterligare tilläde han: »Om jag lyckas under min regering göra föreningen till en verk»lighet, har jag uträttat kanske större saker, än mången af Sveri»ges fordna Konungar».
Olyckligtvis hann han ej öfverlefva denna sin önskans fullbordan; och ingen vet, hvem som kommer att öfverlefva den!
Som jag haft den stora tillfredsställelsen att ingen egentlig invändning blifvit framställd mot den af mig begärde revision, anser jag icke nödigt att vidare föra den till tåls.
Vidkommande derelter frågan om Ståthållareskapet, så hafva de, hvilka motsatt sig motionärens åsigt och Utsk:ts tillstyrkande i denna del, hufvudsakligen fastat sig vid den s. k. likställigheten.
— Det är denna likställighet, som man från motsatta sidan egentligen vill taga i försvar.
Det är på den punkten, man vill antvda, att Sverige söker intränga på Norsk frihet, på Norsk sjelfständighet, pä Norska koniraktseuliga rättigheter, och, Gudi vet, hvilka intrång man icke tillvitar sina motståndare.
Något af allt detta.
Mine Hrr, vet jag icke någonsin här varit i fråga, hvarken inom representationen eller hos allmänheten.
Denna talan tror jag icke någon i högre grad än jag är berättigad att föra; ty det finnes ingen här, som jag vill påbörda hafva varit mer Norskhetsifrare än jag.
Uti alla tider har jag omfattat detta land med förkärlek ; men, Mine Hrr, jag kan icke rifva ut mitt Svenska hjerta, för att för Noriges räkning uphöra att vara Svensk.
Jag kan icke utan protest förbigå mina motståndares försvar för Noriges anspråk på försteg framför Sverige.
Man har här framkastat att Sverige söker öfverherrskap öfver Norige.
Detta är icke någon Svensk tanke.
Jag vågar försäkra det.
Någon sådan mening har här aldrig förefunnits ; men, Mine Hrr! fullkomlig likhet finnes icke mellan individer.
Huru skall den då kunna ega rum mellan stater, mellan nationer?
Det är en omöjlighet som ligger i sakens egen natur.
Dessa anspråk på full likställighet äro från Norska sidan liktydiga med förslag för Sverige, uttryckte uti den mindre anspråkslösa fordran att uti Konungatiteln inom Norige få Sverige stäldt efter Norige; uti ett olika siffertal för Konungabenämningen inom Norige, emot i Sverige; å myntets prägel likaså m. m. d.
Norrmännen hafva aldrig egt några å traktater eller å statsrättsliga förhållanden grundade anspråk å någon annan slags likställighet till Sverige, än den, som innefattas uti de båda ländernas autonomi, Den 17 Mars e. m. 2B7 nomi, eller rättighet att, oberoende af hvarandra, styras efter sina egna lagar.
Att Sverige alltid och vid alla tillfällen inom unionen, i afs:de å den utvärtes representationen, måste stå främst, att Sverige måste stå främst, då det, ifrån hvilken synpunkt som helst, benämnes tillsammans med Norige, får icke bestridas, emedan det motsatta påståendet saknar all grund, så val i traktater, som i rättvisa, billighet och öflig sedvana så beskaffade stater emellan.
Uti detta företräde finnes alldeles icke hvarken någon öfvermagt eller någon inkräktning på Noriges rätt.
Detta är en obestridlig sanning och lärer icke behöfva vidare omordas.
Jag finner mig också så mycket mindre dertill hugad, som det är mig verkligt vidrigt att länge uppehålla mig vid denna del af frågan.
Jag har endast velat i förbigående framhålla några af mina motståndares satser, för att ådagalägga, att man är helt och hållet inne på en origtig väg, då man utgår från en annan åsigt rör:de de båda ländernas unionela förhållanden.
Beklagligen har jag, hvad särskildt angår de gravavima, hvilka isynnerhet för den Svenska känslan egt rum och som blifvit uti min motion uptagne, derstädes äfven måst erkänna att Norige härvid uti de flesta fall varit uti sin rätt.
Jo! derföre, att alla dessa eftergifter blifvit gjorda af Unionskbnutigen, för att icke säga, af Svenska Konungen.
— Så är det sanna förhållandet; och i mängd och mycket igenfinnes häruti orsaken till Konung
Oscars förut åberopade yttrande, att föreningen, sådan den är — är olycklig; och detta är det obehagligaste uti sjelfva sakförhållandet.
— I afs:de å den ifrågav:de Ståthållareplatsens tillvaro i Norska grundlagen, kati jag icke dela åtskilliga af mina härvarande aklade vänners yttrade åsigt, att
Ståthållareplatsen icke är af något egentligt värde eller af någon synnerlig betydelse.
Min öfvertygelse är deremot, att den är kanske det enda tecken till en rigtig sann politisk åsigt vid föreningens stiftande.
Detta embete anser jag såsom oeftergifligt för föreningen, ingalunda för Sverige.
Man har här sagt att Ståthållaren är en Norsk embetsman.
Han är hvarfen en Svensk eller en Norsk embetsman, utan en unionens.
Den motsatta meningen fruktar jag grundar sig på en föga upmiirksammad sakens rent unionelt politiska sida.
På grund af den grundlags-g, en föreg:de talare åberopat, hvilken § innehåller, att Konungen i Sverige skall blott en kortare tid, om förhållanderna det medgifva, vistas i Norige, är det för UnionsRcgeuten nödvändigt att i Norige hafva en representant, som der i dess ställe representerar unionstanken på samma sätt, som Konungen gör det i Sverige.
Då det beror på Konungens fria skön att efter sig företeende förhållanden till detta embete förordna antingen en Svensk eller en Norrman, så kan man icke säga att likställigheten derigenom i ringaste mån blir öfverträdd, isynnerhet som det uti Noriges grundlag heter:
Norsk eiler Svensk man.
Konungens fria val härvid är ensamt beroende uppå dels huruvida han finner den eller den personen för detta förtroende mer lämplig, dels hurudana förhållanderna gestalta sig för H. IV. 17 258 Den 17 Mars e. m. deri tid, då tillsättning af embetet ifrågakommer.
Detta embete är sålunda icke någon obetydlighet eller af ringa värde för unionen.
Det är i min tanka en alldeles ovilkorlig nödvändighet att platsen finnes.
Gr. Wedels anställelse soln Ståthållare i Norige var otvifvelaktig! en politisk handling, som icke kunde annat än ifrån alla synpunkter gillas, så väl från Sveriges, som från Noriges sida; ty säkerligen var ingen man inom de båda rikena dertill mera berättigad än han, såsom ej mindre utmärkt för sitt snille, sin erfarenhet, sina statsmanna-egenskaper, än för sina sannt unionela åsigter och tänkesätt.
Huruvida det varit fullt politiskt väl beräknadt. att derefter lemna platsen en längre tid obesatt, lemnar jag derhän; ifrån Norsk sida hafva följderne tillfyllest ådagalagt resultatet.
Jag vill uu öfvergå till den fråga, som redan så grundligt och kanske allt för vidt och bredt blifvit omordad, men som jag likväl icke anser mig kunna undgå att återuptaga.
Det är att frågan om Ståthållare-embetet icke skulle vara en unionsfråga, derföre att den icke omnämnes i RiksAkten; men, Mine Hrr, man har erkänt, alt delta förhållande mäste vara tillkommet genom det förbiseende, som vid RiksAklens uprättande egde rum åren 1814 och 1815.
Gini förlåte oss det!
Vi måste lägga fadren det till last, att de understundom voro alltför mycket intagna af förtjusningsfeber.
Denna åkomma håfven J, Mine Hrr, åtminstone vid dessa tillfällen ej varit vittne till; men jag har varit det.
Den förtjusningsfeber, som existerade år 1815, döfvade för tillfället ali politisk eftertanke, all slags känsla för hvad deraf i en framtid hända kunde.
Denna förtjusning var grunden till dessa förbiseenden; och den s. k. föreningens stiftare dröjde icke länge, icke många år, förrän han fick erfara , följderna utaf sitt hastverk och möjligen af sin tro på Norska folkets tacksamhet och välvilja för det Svenska, till lön för de upoffringar, det gjort i och för förvärfvande! af frihet, och sjelfständighet åt Norige.
Det märktes snart, då våra skarpladdade gevär skulle marschera in uti Norige.
I hvad ändamål, var den tiden lika svårt att begripa, som sjelfva sättet och grunderne för föreningsaktens sammanfattning, vid tillfället då denne upgjordes.
Men märken det, Mine Hrr! det som var gjordt, var gjordt!
Jag skulle kunna hafva mycket att uti detta ämne tilllägga, men, af skyldig aktning för mina ståndsbröder, vill jag icke trötta edert tålamod mera än tillbörligt är, särdeles som det förut, under dagens lopp, blifvit satt på starka prof.
Jag vill derföre söka fatta mig så kort som möjligt.
Raab har yttrat att han seglat in på detta hus under den blå och gula flaggan.
Jag, Mine Hrr, har äfven seglat in på detta hus, men icke med den blå och gula, utan med den ensamt blåa flaggan, och derföre har jag hyst samma kärlek för dem båda.
Med bloddopet voro de döpte båda; men den blå var lyckligare att få dö, innan den äldre blå och gula brödren undergick förödmjukelsen att förses med den brokiga fläck, som aldrig varit vittne till de blodiga strider, som utkämpats under den gamla rent blå och gula flaggan, fr hvilken tillsatsen betecknar blott förödmjukelse, när den icke ens, i o en i7 Mars e. •ni. 259 öfverensstämmelse med Noriges llfite grundlags-§, betyder union eller förening, och för mig har det varit ibland de mest påkostande bland eftergifter ifrån Svensk sida, jag under en lång lifstid öfverlefvat; och detta för att tillfredsställa en obefogad fåfänga hos ett folk. som under så mångå seklers lopp seglat under den Danska envåldsmaktens flagga; för att smeka den alltför långt drifna och uti sina yttersta slutföljder omöjliga likställig*liet.s-taaken hos ett brödrafolk; för att tillfredsställa högmodet hos ett folk, sorn, man må säga hvad man behagar, af oss blifvit från sin underdånighet till
Danmark friköpt och hvars oberoende och inre likställighet till) oss blifvit Itel a
Ide med vårt blod, med afsöndring af en Sveriges provins, som älskade oss, och med oerhörda penningesummor; allt detta, för att befria det från sin underlydande ställ ning till konungariket Danmark.
— Man vill här af en filantropi, som måste tillhöra denna tiden, låtsa som om icke någon Kieler-fred funnits, men ifrån Historien kan den icke bortresoneras.
Det var Kielerfreden, som grundade Sveriges anspråk å föreningen med Norige.
Det var såsom följd af fredsslutet i Kiel som konungariket
Norige blef alträdt af dess rättmätige innehafvare och öfverlåtet till Konungen af Sverige.
Då upstod uproret inom Norige; men uproret dämpades; och Norrmännen må förebära hvad de behaga, så voro de öfvervunne; och fraserne uti inledmn till RiksAktcn att »föreningsbandet mellan Skandinaviens båda folk blifvit knutet ej af vapen, men af den fria öfvertygelsen tillvägabragt», de voro för tillfället afpassade fraser, men i verkligheten var det med härsmakt, som Norige betvingades, och hvarförutan den frivilliga föreningen, som emellan de båda folken ingicks, näppeligen egt rum.
Fraserna kunna icke undanrödja det historiska; och vittnen kunna ännu intyga, i hvad mån detta den Norska stolthetens språk varit grundadt eller icke.
Den Norska krigshären var nemi. alldeles i grund demoraliserad; och det fordrades ingenting annat än att taga den.
Den politik, som då låg till grund för Svenska maktutofningen, var måhända mera af omständigheter tvungen, än frivillig.
Ett hastverk var föreningen — det har tiden utvisat.
Det är ett fullkomligt misstag, som af Historien jäfvas, att Konungen af Sveriges rätt till Noriges krona utgick ifrån Norska folkets val; ty det egde ingen valfrihet.
Konungen af Sverige var redan, till följe af Kielerfreden, Konung öfver Norige.