Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men i detta fall som i så många andra hafva vi skäl att taga hänsyn till vår östra granne; och glömma vi att göra detta, så torde vi ej undgå beskyllningen att hafva » gjort upp räkningen utan värden ».
Hänsynslöst förföljer Rysslands folk de där bosatta ryska och polska judarne.
En utvandring i massa till vårt land inom en ej aflägsen framtid torde man kunna motse.
De här bofasta judarne vålla vårt folk intet ondt, de rekrytera tvärtomnågra ord i judefrågan.
mången gång deras leder, som äro vårt folks stolthet.
Men de ryska och polska judarne hafva under århundradens förtryck öfvergått till det judiska folkets allra sämsta element.
Skulle dessa vilja i större utsträckning begagna sig af vår gästfrihet, hvilket man har ali anledning att befara, då först har man anledning att bland oss uppställa en semitisk fråga, och då skall Sveriges folk för dess lösnings vikt icke sakna biträde från de aktade judiska släkter, som redan nu betrakta Sverige som sitt fädernesland.
h. ä.
11.Klosterringning i Cettinje *).
I det gamla klostret flämtar svagt en strimma eldrödt ljus, och den tunga klockan klämtar, manande till Herrens hus.
Tidenderna äro svåra: Herren skydde Crna Gora!
Gamle vladikan därinne läser böner i sin cell, och med oro i sitt sinne spanar han i dunkel kväll.
Tunga sorger pannan fåra.
Herren skydde Crna Gora!
Turken sugit bästa märgen af det lilla folkets mod.
Blodshämd rasar: svarta bergen färgas rödt af brödrablod.
Fåfängt är mot udden spjärna.
Herren skydde Gora Crna!
Gamle bispen, trött af åren, sjunker ner på torftig halm, och de silfverhvita håren glänsa matt i cellens kvalm.
Mörka tankar ögat tåra: Herren skydde Crna Gora!
" Vladika, hvar är din styrka?
Vladika, hvar är din dolk?
Korset kröner än din kyrka;
*) Detta poem skildrar en kritisk episod ur Montenegros historia: den åldrige furstbiskopen [vladika) Petar I: s död år 1830.
— Slutrimmet i tredje strofen angifver närmelsevis riktigt uttalet af Crna Gora, den slaviska beteckningen för Montenegro, Svarta berget.
C läses såsom is.klosterringning i cettinje.
än du har ditt tappra folk.
Falkar dig till höfding kora för att rädda Crna Gora.
Plötsligt bispens öga flammar upp som förr i kraftens dar, och den tunna läppen stammar några brutna ord till svar: " Bort med aningar, som dåra!
Herren skyddar Crna Gora.
Med den slappa handen sakta pekar han på bössors rad, Och hans ögon skumt betrakta Testamentets nötta blad: " Dessa vapen äro våra.
Blicken slocknar; handen glider maktlös ner på täckets flik.
Helgonbildens lampa sprider dämpadt sken på stelnadt lik.
Allt är tyst.
Där föll en stjärna.
Tunga klosterklockan klingar, manande till böneljud, och de svarta bergens ringar svepas in i nattlig skrud.
Ingen ljusglimt är att spåra.
Älf red Jensen.Teater-revy.
K. operan: Den dramatiska afdelningen; Gästspel.
K. dramatiska teatern: " Stulen lycka " af G. Giacosa; " Dubbelspel " af O. Blumenthal; " En varning " af Emma Gad.
Stockholms teatrar hafva börjat spelaret 1891 — 92 under i många afseenden nya förhållanden.
Svenska teatern har, åtminstone tills vidare, slutat sin 16-åriga kamp för tillvaron, en tidtals förtviflad,.
tidtals segerrik kamp.
Thaliatemplet på Blasieholmen bereder sig nu att för några år under sitt tak mottaga de husvilla sånggudinnorna från Gustaf Adolfs torg, under den tid det nya operahuset behöfver för att resa sig ur det gamlas grus.
Den trupp, som under de senaste åren bildat Svenska teaterns personal, har skingrats, åt olika håll.
Några af dess medlemmar återfinna vi vid k. operans nybildade dramatiska afdelning, andra i k. dramatiska teaterns kamratkrets, några kunna vi få se i Södra teaterns lustspel ' eller Vasateaterns operetter, under det åtskilliga andra ej längre verka vid någon scen i hufvudstaden.
Operans dramatiska afdelning är värd vår uppmärksamhet såsom ett försök af teaterns ledare att å operans stora scen med dess lämpliga tillgångar af dekorationer och kostymer bereda en plats för det husvilla, nästan ihjäl-frusna och utsvultna större skådespelet.
Han har därföre skyndat att förvärfva sig medverkan af fru Lotten Dorsch och fröken Anna Zetterberg, två skådespelerskor, som gifvit många och stora prof på hvad de förmå i stora roller; vidare af herr Holmquist, hvars populära komik alltid kan påräkna gehör hos publiken, och som måhända under arbete med roller af annat slag än Lundström och Bräsig kan få en » seconda primavera », samt af herr Hjertstedt, som ej är mycket känd af Stockholmspubliken som skådespelare, men som i » Broder Rus » och » Elljungfrun » visat prof på flera förutsättningar att kunna bättre än någon annan, som för närvarande står oss till buds, fylla våra anspråk på en romantisk älskare.
Sedan nu dessa finnas att tillgå för de större rollerna, har operans ledare tänkt sig, att de öfriga rollerna skulle kunna fyllas af operansteater-r * evy.
egna artister, bland hvilka flere visat sig mäktiga af god dramatisk aktion och, hvad nästan ännu vigtigare är, godt tal på scenen.
På det sättet skulle nu de dagar, då herr Ödmann och fruarne Östberg och Edling m. fl.
behöfva hvila- sig, några dramatiska verk, som kräfva den stora ramen, helst sådana, som böra beledsagas af orkestermusik och balett, komma till uppförande.
Det återstår nu att se, om vederbörande kunna undvika en frestelse, för hvilken mången fallit, nämligen att gå utom den ursprungliga planens ram, vare sig genom öfverflödiga eller olämpliga engagement eller genom att välja stycken, som ej » höra dit ».
Början har i det afseendet varit god.
Den har omfattat tvänne skådespel; ursprungligen skrifna som tillfällighetsstycken för att illustrera högförnäma personers förmälning, i olika land och på mycket olika tid, hafva båda på grund af egna förtjänster och författarnes lysande namn blifvit klassiska och fått en förträfflig bundsförvandt i en vacker, stämningsfull musik.
En repris af den odödliga » Midsommarnattsdrömmen », som i våras gafs med så stor framgång, var ju själfskrifven.
Jag hade då tillfälle att uttala mig om detta stycke å k. operan; från dess för hösten nya uppsättning har jag endast att anteckna, att Helenas svåra roll, som lätt löper fara att verka litet löjligt, nu kommit i händerna på en konstnärinna, hvars fina urskiljning, sanna känsla och grundliga studier lyckligt undvika denna fara.
Men den grekiska kostymen kan ej fröken Zetterberg sätta på sig och bära upp, härutinnan är fru Dorsch fortfarande oupphunnen mästarinna, i synnerhet var Helenas hårklädsel oriktig.
Herr Holmquist spelade Spole, men hade då ännu ej börjat infria de löften, jag ofvan tagit mig friheten att antydningsvis afgifva å hans vägnar.
Framför allt brast memoreringen mera än någonsin, och det är här farligare än i herr Holmquists föregående repertoar.
Det är tacksammare för skådespelaren att genom ex-tempore repliker ersätta, hvad han ej kommer ihåg, i Hodells drama än i Shakespeares, i synnerhet när rollen och stycket äro så populära, att åskådaren sitter där med ett pinsamt behof af att — sufflera!
Men äfven - frånsedt denna svaghet, visade herr Holmquists Spole mera osäkerhet och intetsägande tomrum, än man haft skäl att vänta.
En detalj var mycket lyckad: när Pyramus dragit » blodigt barsk barbarisk klinga och borrat bladet i sin bara barm » vänder Spole sig åt sidan och ser på de höga herrskapen med en triumferande blick, soni ville han säga: » hvad ger Ni mig för det där? » —
Och så kom Heibergs » Elfjungfrun ».
För min del fann jag äfven detta val af stycke lyckadt.
Låt oss ej vara förnäma och skylla styckets kolossala framgång i ' Köpenhamn uteslutande därpå, att en af dess personer heter Kristian342
teater-revy.
IV, och att danska folksången spelas fortissimo i uvertyren och afslutar stycket.
Denna framgång beror nog äfven på dess verkliga romantiska stämning, det gör godt att höra de vackra folkmelodierna och sägnerna, bland hvilka många äfven äro våra, och som aldrig böra dö.
Låt oss hellre taga det för hvad det är: ett gammalmodigt vackert stycke med tacksamma roller och vackra taflor, och som kan taga sig utmärkt ut på scenen.
Men dessa roller spelades ej så bra, stycket var ej så väl satt i scen som möjligt varit, äfven med nuvarande tillgångar.
K. operans regissör är den man, som af alla svenskar gjort mest för teaterregiens hos oss försummade konst, han har egnat ett helt lifs arbete och kärlek däråt.
Det är därföre » med hatten i hand » som jag här kommer fram med några » erinringar ».
En af de viktigaste figurerna i stycket är den gamla Karen.
Men fru Strandbergs framställning af den gamla, småleende och gemytlig, var förfelad.
Hon är en » klok gumma », denna Karen, hon har äfven på en festdag något mörkt, dystert och vresigt Öfver sig, hon sätter hvarken på sig nystruket len-nonsförkläde och hvit mössa med sidenband eller en älskvärdt småleende min.
Hennes tro på elfvor och troll, hvilken samtiden ej riktigt vill dela, har gjort henne sluten och otillgänglig, endast motvilligt sjunger hon sin polska för folket eller talar om för Måns, hur man skall söka skatten.
Jag vet ej, om detta missgrepp, i fall det är ett missgrepp, bor förebrås skådespelerskan eller regissören, men den senare bör alltid känna sig ansvarig därföre.
Likaså borde hans instruktion hafva verkat, att scenen mellan Elisabeth och Ebbesen gåfvos mera » tempo rubato », de böra äfven till det yttre byta - platser under detta samtal, liksom de leka » kura gömma » med sina ord; ej som nu slå sig ned på ett par stolar och konversera.
Jägarekören får ej komma in och ställa upp sig på två led, som kören alltid gjorde förr, men som numera sällan händer äfven i den mest odramatiska opera; den glada jägareskaran rastar ett ögonblick vid källan, men rastar verkligen, och drager sedan vidare.
Elisabeth Muncks brudkrans bands säkerligen ej af orangeblommor; och, framför allt, kungens framställare, hr Ranft, får ej, då » Kung Kristian stod vid högan mast » uppstämmes, se angenämt öfverraskad ut, blotta sitt hufvud och taga åt sig hyllningen, allt under det han vänligt helsar på de sjungande.
Styckets handling är slut, då kungen förenat de älskande, se ' n stiger han tillbaka in i ramen af de öfriga medspelande, och folksången gäller styckets fosterland, alla lands fosterlandskärlek, möjligen den danske monarken, om han finnes i salongen, men bestämdt ej Kristian IV, såsom den där spelat med i pjesen.
— Det är att utan skäl afstå från en god effekt att låta hofmästaren på bröllopet uppträda i samma dräkt, som han burit i andra akten; Köpenhamnarne jubla, dåteater-r * evy.
de få se sin tillbedde Olaf Poulsen komma in i guldbroderad hvit atlas, för att meddela den stora » hemligheten », att kungen kommit.
Allt detta är småsaker, men i regissörens arbete är det kanske mer än någonsin de otaliga småsakerna, som bilda den stora helheten, och -- jag har endast anfört exempel!
Sista aktens balett var vacker och stiltrogen och dansades mycket karakteristiskt, isynnerhet af fröknarna Brandt och Rosén.
Men nog hade det väl varit skäl att brudparet och Öfriga bröllopsgäster något deltagit i dansen, t. ex. i den lätta kontradansen; både Ebbesen, Flemming och fröken Munck ha ' ju i de föregående akterna talat därom.
Bland de spelande fyllde några af herrarne bäst ut sina uppgifter.
Herr Holmquist var både säker och rolig i Björns roll, och herr Johanson har god hållning och talar förträffligt.
Det var kanske väl litet omedelbar känsla i vredesutbrotten, som nu föreföllo litet operamessigt gjorda, men för öfrigt är endast godt att säga om Pål Flemming.
Hvad som tryter i herr Hjertstedts framställning, kan man rättvisligen ej förebrå honom: den spensliga figuren och den tunna stämman.
Men han rör sig vackert och ledigt med sin spensliga kropp och talar väl och enkelt med sin något skarpa röst, och dessutom är herr Hjertstedt tydligen ej blind för den romantiska färgton, som bor hvila öfver Ebbesen.
Fröken Lindzén visade i titelrollen ännu en gång en ovanlig fallenhet för att säga sina saker förståndigt och vackert; men äfven ett oafvis-ligt behof af studier och ledning, framför allt i mimik, som nu saknas fullständigt, och plastik, som nu för mycket påminner om dansösen.
Den andira debutanten i samma roll delade bristerna men ej förtjänsterna, hon hade däremot en något starkare stämma på sin plus-sida.
Fru Dorsch bär sina år med allt för stor heder för att behöfva gifva Elisabeths roll med den forcerade ungdomlighet, som hon nu sträfvar att gjuta däröfver, men rollen lämpar sig ej för hennes skaplynne.
Detta hindrar emellertid ej, att fru Dorsch som alltid på ett mycket konstnärligt sätt mejslar ut en eller annan detalj eller situation, så att den blir fullt ut, hvad den skall vara.
Den mimik och de läpprörelser, hvarmed hon beledsagar sången vid fönstret (sången sjunges i kulissen), förenade sig med den strålande apparitionen att gifva en mycket stämningsfull tafla.
Hvad som tilldrager sig å k. operans lyriska scen, ligger naturligt nog i allmänhet utom ramen för dessa anteckningar från hufvudstadens sceniska konst.
I återgifvandet af ett opera-parti spelar den musikaliska sidan en så viktig, ja predominerande roll, att det mången gång skulle blifva en stor orättvisa, om man ensidigt bedömde prestationens dramatiska halt.
I synnerhet skulle orättvisan blifva mycket stor mot våra nuvarande sångare och sångerskor, hvilkas344
dramatiska spel i allmänhet är ytterst schematiskt och intetsägande eller bråk-samt och öfverdrifven med några undantag som fru Edlings Susanna, Carmen och Lola, fröken Wolfs Carmen, herr Johansons Basil och ett par af herr Strömbergs komiska roller.
Men i allmänhet står denna sidan af konsten ej högt hos oss, och då kan det ju vara skäl att påpeka, när vi utifrån få se och lära, att man kan utveckla god dramatisk konst äfven i sångpartier.
Detta har visat sig ovanligt klart i fru Arnoldsons och Signor d ' Ändrades gästspel.
Fru Arnoldson är en svensk sångerska, som vunnit europeiskt rykte, ej på grund af stämmans storlek, styrka eller skönhet, utan därföre att hon egnat samma uppmärksamhet åt den lyriskt-sceniska konstens alla sidor och genom beundransvärda studier vunnit den fullkomliga skolans allsidiga utveckling.
Jag skulle ej tro, att hon har någon större, genialisk gåfva för scenisk konst, framför allt tryter måhända dén sanna, personliga känslan, men hon har dock hunnit så långt, att af henne hafva alla svenska artister att lära.
Hon spelade Violetta i » Den vilseförda », rent dramatiskt taget, så som endast en stor konstnärinna gör det.
Hennes framställning vimlade af finesser, hon motiverade och förberedde allt, beherrskade rollen i hvarje detalj, och sista akten kan äfven i den bekanta dram, som ligger till grund för operans libretto, ej tolkas bättre af någon Marguerite.
Att hennes Mignon föreföll mig mindre storslagen och djup i framställningen, torde bero på, att hon var så äkta fransk i den rollen, att hon (riktigt nog) i likhet med kompositören hoppade Öfver många djupa och varma drag hos den poetiska Goethe-figuren, och ej var annat än » 1 ' idéal.
de la Mignon de M. Thomas ».
— Signor d ' Ändrade, hvilkens gästspel för närvarande pågår, har som Don Juan och Figaro visat en rörlighet, ett lif och en abandon både i våldsam passion och buffa-artad komik, som öfverallt måste väcka beundran, hös oss parad med förundran, att man verkligen kan vara en
dramatisk talent, fast man är operasångare.
Till k. dramatiska teatern hafva med detta spelårs början återbördats tvänne skådespelerskor, hvilka tagit sina första konstnärliga steg å denna scen och sedan på olika håll, i Göteborg, Helsingfors och landsorten utvecklats genom rikligt arbete, för att slutligen under förra vintern å Svenska teatern ånyo visa Stock-holms-publiken, hvad de förmå.
Det är fru Stenvall, född Byström, och fröken Seelig.
Att båda kunna försvara sin plats å landets första scen, ådagalade de i fjor som mor och dotter i » Bildhuggaren Clémenceau ».
Fröken Seelig har redan haft tillfälle att ytterligare visa det som Emma Scarli i » Stulen lycka ».
Vi äro vana, att i literaturen och på teatern se gräsligheter hopade på gräsligheter, och vi hafva lärt oss att söka tröst i verkligheten, i våra egna ejteater-r * evy.
fullt så sorgliga erfarenheter, hvilka alltid rymma några försonande och förklarande drag, tröst för den sorgliga lära.vi hört eller sett predikas.
Men Giacosas » Stulen lycka » försmår alla den sortens tragiska effekter, dess faktiska förutsättning, det enda, det handlar om, är att en hustru bedrager sin man med sin älskare, mannens vän, och att detta bedrägeri, denna stulna lycka sköflar alla tres lif på ali verklig lycka.
Ett äktenskapsbrott är ju något mycket vanligt, vi betrakta det eller tala därom med det lättsinne och den cynism, den ton af » laiser-aller », som är tidens lyte.
Men nu säger detta stycke oss så Öfvertygande sannt, att det alltid är något allvarligt, alltid för till olycka.
Ty de äro olyckliga, sönderslitande olyckliga dessa människor, när ridån faller för sista akten, och de äro det, äfven fastän den förbjudna kärleken var så stark, så ädel, så etiskt ren.
Älskaren reser att börja ett verksamt och nyttigt lif, Emma går de tvungna första stegen för att gripa sig an med de små dagliga bestyren, att egna sig åt sina skyldigheter som husmor och moder, och hennes man stänger sig inne på sitt kontor för att arbeta mer än någonsin.
Ty den enda räddning som förf.
låter oss ana och hoppas på för dessa människor, den hafva de och vi att söka i — plikten.
Så skola många år gå, men så.
sitter måhända Giulio en dag på sitt kontor och får se i en tidning eller höra talas om, att denne unge Fabrizio, som var hans vän, blifvit en nyttig människa och lärt sig älska en god kvinna, som kunde skänka honom en sann och hederlig kärlekslycka, och då går han kanske in med den underrättelsen till sin hustru, till sitt barns mor, och de skola förstå, att alla mänskliga sår kunna läkas, om de skötas med förstånd, och man ej ryggar tillbaka för en smärtsam amputation eller ett svidande plåster-
Fröken Seelig spelar den kvinliga hufvudrolen med så träffsäker uppfattning och så mycken rutin i tekniskt afseende, att hon däri infriar många af de löften hon förut gifvit och gifver många nya, alldeles som det tillkommer en i utveckling stadd, rikt begåfvad konstnär.
Hon kan ej helt fylla ut den rollen (hvem kan väl.
det?
), hon har ej lika starka och sanna uttryck för alla de känslor och tankar, som slita Emma Scarlis lif i trasor.
Så synes det mig t. ex., som om kärleken till barnet, grunden till styckets utveckling, ej kom fram så djupt och fint känd, som den passionerade kärleken till Fabrizio eller den sorgbundna, ömma oron för maken, Men, som sagt, hvem kunde väl i fullt mått räcka ' till för en roll, som kräfver ingenting mindre än skildringen af en kvinnas hela känslolif i de våldsammaste konflikter?
Fröken Seeligs framställning är alltid på rätta vägen, hon gör aldrig en dumhet, och hennes spel är mycket rikt på dessa smådrag, som kunna säga så mycket, och som endast en mycket begåfvad artist vet att använda.
Hennes spel har särskildt en stor346
förtjänst, genom en lycklig natur eller genom goda studier i ett annars ofta försummadt afseende, beledsagas hennes framställning alltid af en spelande uttrycksfull mimik, som alltid är med, men aldrig går för långt, aldrig blifver till grimaser eller närmar sig pantomimen.
Detta är genast något, som måste intressera åskådaren.
Första gången, som Giulios namn nämnes, är det i ett sammanhang utan någon vikt, Fabrizio säger i förbigående, att han ej är på kontoret eller något dylikt, men det drager en kort, ovilkorlig skugga Öfver Emmas ansikte, hvilken säger så mycket om, hur hon tänker på sin bedragne make.
Och när hon så är samman med mannen och älskaren på samma gång, ligger det alltid så mycket och så skiftande uttryck i de spanande blickar, hvarmed hon betraktar dem båda, att åskådaren ovilkorligen får klart för sig, huru sönderslitet denna kvinnas lif är, att hennes ställning är ohållbar, att hennes stulna lycka måste vändas i ångest och sorg.
Om ock fröken Seelig för sma år gjort något märkvärdigt godt i denna roll, måste jag dock skynda att säga, att hon ej särskildt framträder, ej af sådan anledning här kommit först på tal.
Ty detta stycke spelas på alla händer förträffligt, en föreställning däraf är en stor heder för teatern och en odelad uppbyggelse för åskådaren.
Det är ej ofta vi sett en karaktersroll gifven af svensk aktör s|som herr Personne här gifver grefve Arcieri.
Rollen är liten men mycket svår, den inskränker sig till en scen, men en mycket viktig scen, och den scenen kan svårligen göras bättre.
I synnerhet är det anmärkningsvärdt, huru fullständigt herr Personne lyckats frångå sitt eget jag, sitt vanliga spelsätt, hvilket annars ej plägar vara honom lätt.
Masken och rörelserna äro slående, talet med den omlagda stämman utomordentligt karakteristiskt, och minspelet på en gång vältaligt och måttfullt.
För att jämföra herr Persönnes prestation med något jämngodt af hvad vi på senare år sett här hemma, måste jag, trots olikheterna i pjeser och roller, gripa till Olaf Poulsens etatsråd Hansen eller kusin Charles.
Herr Skånbergs framgång i älskarens roll beror dels på att rollen ligger förträffligt för honom, dels därpå, att hans uppträdande blifvit mera lössläppt, lifligare, tvångsfriare än förut.
— Herr Hillbergs ädle äkta man, som är så fri från misstankar, ända tills den förfärliga vissheten tränger sig på honom, passade förträffligt in äfven här.
Jag säger » äfven », men tillåter mig ej att utan ett grundligare studium af stycket afgöra, huruvida det är författarens fel, att figuren är så fullständigt densamme som Manuel i Galeotto.
— Allt det viktiga, som förf.
afsett genom Marthas figur, kom på det enda rätta sättet fram i fru Julins enkla och kraftiga återgifvande af rollen, och herr Gründer var utmärkt på sin plats, såsom den där ensam gifver ett par lustiga afbrott i handlingensteater-r * evy.
marterande utveckling, afbrott som blott gifva » Galgenfrist ».
Man har sagt, att herr Gründer ej vore fin nog i rollen, detta måtte komma sig af svenskarnes öfverdrifna beundra^ för allt utländskt, men alla italienare äro väl ej markiser, och den där advokaten i en italiensk småstad, som haft ett litet uppträde med ett par officerare på en bal, men absolut ej vill duellera, skäll just vara litet bracka.
Herr Fredrikson sade en gång i ett proverb en kvick replik som lät så: » Lifvet handlar för det första om pengar, för det andra om kärlek, för det tredje om — pengar ».
Det samma kunde han nu säga om det stycke, som erbjudit honom hans senaste triumfroll, och han kunde tillägga, att det ej är så mycket med kärleken däri heller, åtminstone intet nytt eller originelt, det är pengar, pengar och åter pengar, som man talar om i Blumenthals » Dubbelspel ».
Men penningen är ju det moderna lifvets förnämsta vehikel, så för den skuld kunde ju » Dubbelspel » vara en intressant och slående samtidsmålning.
Men det är » Dubbelspel » icke.
Jag inbiliar mig, att ett dylikt dramas fabrikation tillgår på ungefär följande sätt.
(Förarbetena, som bestå i att skaffa sig scenisk teknik och i att studera en oerhörd massa franska-komedier, hoppar jag Öfver).
hittar först på en pikant titel, som ej säger eller betyder något, som ej behöfver utsäga något om det stycke, han ämnar skrifva, men som kan definieras på ett ganska långsökt sätt inne i pjesen.
Vidare har förf.
vanligen på lager en stor del mödosamt uttänkta men ganska lyckade kvickheter och uddiga repliker, han skrifver nu en dialog, i hvilken han kan få användning för dessa, så bildar han sig några personer, som skola föra denna dialog, en ruinerad grefve, en rik mjölnare, en kvick men oförskämd betjänt, en borgerlig men fin och spirituell arftagerska.
Den näbbiga ingenuen och hennes något flabbige tillbedjare bör det ej hafva kostat honom mycket hufvudbry att » dikta ».
Så gäller det att få någon sorts handling att sysselsätta dem med, detta kräfver en älskare, och för resten få reverser, vexlar, depositionsbevis, aktie-bolag, taxeringar, hästaffärer o. d. sörja.
Och så ligger dramat färdigt.
Men kan det nu finnas något skäl att öfversatta och spela ett dylikt misch-masch?
Ja ur ekonomisk synpunkt kan teatern hafva skäl därtill, ty det är ett roligt och underhållande stycke, som drager folk; publiken tycker om att se de spelande röra sig i fina salonger (på vår scen mycket fina salonger) och hora dem tala om många hundra tusen märk.