Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter Jude-emancipations-frågans så beskaffade utveckling och framsteg i andra länder, synes det mig som vore omsider rätta tidpunkten inne, alt äfven inom Sverige denna fråga nalkades sin lösning; samt att åt de sedan längre tid tillbaka härstädes bosatte Mosaiske Trosbekännare, af hvilka större delen äro infödde Svenske medborgare, äfven måtte medgifvas åtminstone de fri- och rättigheter, som äro andre fremmande Trosbekännare uti våra Grundlagar, alltsedan 1809, tillerkände; och hvilken billiga och rättvisa fordran jag vill, i det efterföljande, söka framställa och utreda från så väl religiös och moralisk, som social synpunkt.
För att derförinnan hafva uti minnet återkalladt hvad lmfvudsakligast i detta afseende blifvit vidgjordt inom vårt kära fädernesland efter utfärdandet af förenämne K.
Förordn: af d. 30 Juni 1838, genom hvilken initiativet till Jude-emancipationen här i landet blifvit taget, — anser jag mig härvid böra åberopa den af Mosaiske Trosbekännarne i Sverige, genom deras föreståndare, är 1847 till K. M. i underdånighet afgifna petition (Bilagan N:o 3) uti hvilken bevisen för emancipationens behörighet finnas till hufvudsaklig del nedlagda; äfvensom jag, för dessas styckande, tillåter mig hänvisa till de af Auktoriteterne öfver petitionen i nåder infordrade utl:n.
Medelst nu framlagde och åberopade handlingar, skulle
Judeemancipations-frågan kunna anses vara i kyrkligt och socialt hänseende fullt utvecklad; äfversom nära nog fullständigt vederlagda de häremot gjorda inkast; men då sakens vigt fordrar både grundlig undersökning och pröfning, helst å ena sidan den hos oss ännu icke fullt tillintetgjorda mot Judarne rådande fördomen, — som i sjelfva sin betydelse innebär begreppet om orättvisa, å den andra sidan en mot emancipationen fiendtlig öfvertygelse, ärlig, och derföre aktningsvärd, icke lära underlåta att söka upställa ytterligare 142 Den 23 December. motskäl; så nödgas äfven jag, å min sida, anföra de bevis och stöd för motionen, hvilka mina reflektioner öfver frågan framkallat.
Det svåraste vid behandlingen och utredandet af denna fråga (Jude-emancipationen), är onekligen att kunna skilja det rent kyrkliga ifrån det politiska elementet.
De stå hvarandra visserligen nära, böra dock icke sammanblandas.
Statskyrkans bestånd torde förutsättas såsom en oförkränklig grundsats bos hvar och en christen inom ett christligt samhälle, lian må i öfrigt vara, eller icke vara, vän af religions- och samvets-frihet.
Våra grundlagars bud äro i 16:de §:n R.F. så tillfy llest bestämmande i afseende uppå så väl denna frihet, som ock dess missbruk, alt för mig icke synes, jemlikt denna grund-paragraph för religions- och samvets-friheten, hvarken något förbud vara behöfligt för olika trosbekännare, att tillgodonjuta enahanda med borgerliga rättigheter med oss; ej eller någon vålla af ett sådant medgifvande.
Tvärtom linner jag härutaf ytterligare stöd att äfven för Svenska medborgare af Mosaisk Trosbekännelse yrka de fri- och rättigheter, som äro tillerkände andre Trosförvandter, hvilka icke tillhöra den rena Evangeliska läran (18 § Riksd.Ordn.).
Jag tror: att vår fria, uplysta, försonande Evangeliskt-Lutherska, christna lära, genom ett dylikt medgifvande af jemnlikhet åt bekännare af de med densamma olika trosdogmerna, skulle långt mera befästas och vördas, än genom de band och restriktioner, som för närvar, omgärda henne.
Att då för snart ett halft århundrade sedan vår nu gällande Grundlag sammanskrefs och antogs, en lid så föga aflägsnad ifrån utbrottet, af den första Fransyska revolutionen med dess, på samhällenas innersta rot:
Religionen frätande irrläror, — att man då af farhåga och försigtighet samt med derjemte fästad upmärksamhet på förflutna strider
Och misshälliglieler samt dyrköpta segrar så väl inom, som utom Fäderneslandet för de fremmande troslärornas skull, — icke tilltrodde sig fullt frigifva menniskoanden: utan genom bestämda gradationer för politiska och meilborgerliga rättigheters förvärfvande af de olika Trosbekännarne, så att säga sökte tvinga en del Svenska medborgare af fremmande religion att, för vinnande af fidi medborgare-rätt, öfvergå till Statskyrkan, hvars helgd man derigenom ansåg vara bevarad och tryggad; - detta må man icke förtänka.
Annorlunda synes tiden nu hafva gestaltat sig.
Efter en längre tiderymd af fred och lugn, hvarunder civilisationen gjort så betydliga, så slöra framsteg, hafva vi tyvärr, nyligen — ehuru för vårt Fosterland lyckligtvis på afstånd, fått åse nya brytningar nästan öfverallt på kontinenten; men, vid alla dessa, dels lyckade, dels blott försökta omställningar, finna vi dock religionen skyddad och oantastad; det kyrkligt heliga af tidens oro skonadt oell obefläckadt.
Vi må således framgå på de pol il iska reformernes bana i allmänhet eller ej; i afseende på Judames emancipation kunna vi icke förthy vara liberala; och låtom oss icke längre qvarhålla fördämningar, de der nu skada, i stället att, såsom tillförene, hafva utgjort gagneliga bålverk emot ett ondt, som numera icke finnes.
Deri tid är förbi alt med våld och förtryck söka plantera korsets fana.
Under detta uplysta tidehvarf är det på öfvertygelsens i Den 23 December.
143 väg samt genom mildhet ock kärlek, med ett ord genom christliga medel, som christendomen skall utbredas oell befordras; men lålom oss ”ingens samvete tvinga eller tvinga låta”, utan lemnom en hvar vid lijertats tro: den religion, som af alla Trosbekännares Gud och Fader bäst uptages, och med hvilken, då den upenbarar sig i handling, lika ren och ädel, som i dess anda, skänker de spridda Fosterlanden med dess skiljaktiga Trosbekännare de bästa medborgare.
Alla tiders erfarenhet visar oss att Judarne å deras sida, icke hysa något omvändelsebegär; och endast såsom någonting serdeles sällsynt är enstaka exempel på öfvergång till den Mosaiska bekännelsen.
För öfrigt torde väl icke vår religiösa öfvertygelse vara så svag, att den faller derföre, att vi, i yttre fördelar, ställa några infödingar af annan tro på samma linea med oss sjelfve.
Någon indifferentism, som man vill befara, lärer dessutom ingalunda blifva en följd af Jude-emancipationen, eller de Svenska Mosaiske bekännarnes uptagande ibland oss på landet, så väl som i städerne; ty ingen torde påstå, att större indifferentism finnes i Stockholm, Götheborg, Norrköping och Carlskrona, för det Judar uti dessa städer en längre tid varit boende.
Icke eller kan detta sägas om de församlingar på landet, hvarest, genom serskild nådig tillåtelse, egendomsköp och rättighet till jordbruk, blifvit en och annan Jude trllerkändt.
Tvärtom förefinnes mer än ett faktum, hurusom jordegande och jordbrukande Mosaiske Trosbekännare med, om jag så får säga, lika christligt sinne, som Statskyrkans anhängare, genom gåfvor till den christna kyrkan, den christna skolan och den christna fattigvården*), verkat för denna Statskyrka, för hvars helgds skull, • såsom man upgifver och äfven tror det, — deras Trosförvandter och de sjelfve nödgats, till och med i detta uplysla tidehvarf, försaka tillfället att kunna, uti vetandets eller de medborgerliga inrättningarnes olikartade brandler, gagna och verka för det gemensamma fosterlandet, helt visst lika kart för deni, sorn för deras christne landsmän.
Härvid torde jag få begagna mig af några lösryckta delar af hvad en aktad och utmärkt Svensk författare, Hr Reg:ts-Läkareri, Doktor Wetterberg, yttrat, i anledn. af Judarnes förr åberopade petition af år 1847, helst deruti innefattas, i få ord, större delen af de sanningar, hvilka talar för emancipationen, sedd ifrån så väl religiös, som social syn punk : *) Härvid torde icke böra lemnäs oanmärkt Stamfadrens för de uti Carlskrona befintliga Judar, den aktningsvärde numera afl.
Fabian Philips synnerliga nit ;oeh verksamhet för; nämnde stad i allmänhet oell serdeles dess förträffliga, af honom till större delen grundade fattigvård.
Vid början af delta århundrade finna vi denne utmärkte man, som från'intet, genom idoghet oell omtanka, sandat en högst betydlig förmögenhet uti Carlskrona; och lyckades genom sina fabriksanläggningar, dervid endast fattige blefvo använde, och på landet genom det förbättrade landtbruk han infört, — denne Jude hafva förvärfvat sig det mest välförtjenta anseende.
Han hugnades ock af Konungens nåd, som utmärkte honom med en medalj för medborgerlig förtjenst, en belöning, som sedermera blifvit tilldelad flefé Mosaiske Trosbekännare.
”Vår tro är i motsats med Israeliternas: att Messias redan är ”kommen; det ligger i vår försonings-lära att genom våra handlingar bevisa att det verkligen så är, att vår Gud är kärlekens, förlåtelsens och uplysningens Gud.
Det tillhör således oss som ”christné, alt genom kärlek och saktmod på en gång bevisa vår ”läras himmelska ursprung och uplysa våra bröder af hvilken trosbekännelse de också må vara.
Hvad hafva deremot de christne ”gjort?
Jo de hafva ibland sig några lemningar af ett folk, hvars ”tempel fallit till stoft, hvars historia ej mera är deras egen, men ”sorn troget bevarat det enda, våldet ej kunna komma åt, sin tro.
”För denna tro har man föraktat dem, nedtryckt dem, i fordna ”lider plundrat och förslafvat dem ”af nit för religionen”, påstod ”man, men kärleken för den sanna tron var dock ej så så stor, ”att ej kärleken för penningar i alla tider varit större.
Guldet ”biet således det förtryckta folkets enda försvar; med mynt försmådde det alltid att skjuta bresche på dett snickna religionshatet.
”Judarne blefvo således tvungne alt samla penningar, för att få ”lefva utan fädernesland och utom lagen och derför blefvo de ännu ”mera hatade af de christne; man förebrådde dem bittert att de ”vågade samla ammunition.
Judarne hafva således hämnat sig gebom sin industri och derföre att denna hos en del individer öf”vergått till lastbara böjelser, har man förevitat hela deras stam att ”vara lastbar, fastän den inom sig räknar, i förhållande till antalet, ”de fleste laglydiga undersåtarne och fullt lika många ädla män, stora ”konstnärer och velenskaps-idkare, som de christne.
Vi beklaga de ”christne, om man på christendomen ville återkasta allt det omensk”liga och lurapna, som de christne begått.
Historien skulle då ”bli en dödsdom öfver vår tro; men Gudilof! så kan det dock ”icke vara”.
”Om vi åter tillse hvad den christna tron vinner på att man ”genom verldslig lag, genom förnekandet af sina rättigheter, sätter ”liksom ett praemium för dem, som öfvergifva den falska tron, må”ste vi fråga:
Ligger det väl i christendomens idée, att för verlds”liga fördelar köpa sig bekännare?
Ligger der icke tvärtom, att ”den sanna omvändelsen, den enda önskvärda, bör vara frivillig, ”endast grundad på den inre öfvertygelsens oemotståndliga makt?
”Jo allt detta måste vi erkänna.
Vi rysa tillbaka, för att genom ”plågor, genom eld och brand utbreda vår lära; men vi blygas icke, ”för att genom förespeglingen af rent materiela fördelar, söka göra ”proselyter, fastän en som i dödsångest afsvärjer sin religion, bestämdt är bättre, än en, som, för att vinna några eländiga verldsliga ”fördelar, gör det.
Vi fråga derföre öppet: har christendomen vunnit ”några sanna bekännare genom detta medel och hade icke de som ”af ren öfvertygelse öfvergått till vår lära, snarare gjort det utan ”tvång än nu?”
Genom bifogade, fran samtlige Mosaiske församlingarnes i Sverige föreståndare, af mig uti skrifvelse d. 30 sisth Nov. begärdta samt under loppet af innevar. månad erhållna yttranden (se Bilagorne N:ris 4, 5, 6, 7 och 7}) öfver åtskillige vigtiga frågor, hvilka Den 23 December.
145 hvilka djupast ingripa lili förhällanderna emellan de christne och Judarne, tror jag mig kunna vederlägga: ej mindre de hufvudskål, uppå hvilka Allm.
Ekon.Utsk. vid sisth riksdag tyckes hafva grundat sitt afstyrkande af Hr Wasrns förenämnde motion, än ock snart sagdt alla inkast emot emancipationen.
Dessa yttranden ådagalägga: att utur en och sömma heliga källa vi och Mosaiske Trosbekännare hemta principerne för vår Salighetslära : allt det goda, sköna och ädla vår religions Höga Stiftare anbefallt oss till befordrande af vårt eget, fosterlandets och menskliglieteus väl, ligger, på sätt de Mosaiske Trosbekännarnes katheches utvisar, till grund för den Israelitiska ungdomens religiösa och sedliga upfoxtran; och för att en gång för alla, på ett kraftigt sätt, möta den möjliga invändning, alt hvad som der läres är det skenbart sanna, under det möjliga läror af en helt annan beskaffenhet apliceras i de ungas hjeltan, åberopar jag förevarande intyg från föreståndarne, jemte deruti åberopade skrifter, hvaraf man finner, att denna religions-lärobok är densamma, enl. hvilken ungdomen årligen konfirmeras; samt att det är på de uti denna bok uttalade lärosatser, som ungdomen i Synagogan, i den Allvetande Gudens och allmänhetens åsyn, aflägga ett högtidligt löfte, att, i öfverensstämmelse dermed, lefva och dö.
1 sammanhang härmed tillåter jag mig hänvisa till det sakrika anförande, som, för emancipationen, sedd ifrån religiös synpunkt; och serdeles emot förenämnde Utsk:s afstyrkande betänk., inom Högv.
Preste-St. vid besagde riksdag (se PresteStis proh för d. 26 Juli 1848 pag. 458—465 etc.) blifvit afgifvet utaf
Hr KontraktsProsten, Professoren och Ledamoten af K. M:s N. O. Magister H. G. Lindgren, som, genom sina djupa forskningar lili de Orientaliska språken och Theologi, vunnit vidsträckt ryktbarhet, samt sålunda torde med rätta anses fullt kompetent för frågans bedömande i detta afseende.
De Mosaiske Trosbekännarnes laglydighet, deras sedliga oeh fridsamma lefnad är sedan långliga tider tillbaka konstaterad.
I detta afseende torde jag få, bland annat, åberopa en skriftlig förklaring af en uti vår Polis-historia serdeles utmärkt man, numera afl.
Under-ståthållaren af Wannqvist: ”att under de 28 år han bestridt Polismästare-tjensten i Stockholm, ingen Jude varit anklagad för mord, tjufveri, äktenskapsbrott eller fylleri''"'.
Vid 1840—41 årens riksdag (se R. o. Ad:s prot. för d. 24 April f. m.)afgafdåvar.
Landsh. i Götheborg, Hr Generalen m. m.
Edenhjelm vitsord i ungefärligen enahanda syftning (se R. o. Ad:s prot.); och samtlige auktoriteternas fördelaktiga vittnesbörd, som innefattas uti de, från dem infordrade underdåniga utlåt:n, i anledn. af Judarnes petition år 1847; bekräfta nära nog till alla delar detsamma.
Af upgifterna på de yrken m. m., hvarmed i landet befintlige
Judar sysselsätta sig inhemtas: alt deras hela verksamhet icke, såsom det ofta påstås, är uteslutande vänd på småhandel och schackreri.
De Mosaiske Trosbekäunarne
Uro ursprungligen ett jord 2 H. 10 146 Den 23 December. brukande folk, ehuru deras sedermera fördrifvande frånpiendandet och kringspridande till alla länder, tvungit dem att öfvergifva jordbruket och boskapssköséln, samt att, just för de christnes utrotelsebegär, öfverlemna sig åt näringsfång, hvarigenom den flyttbaraste förmögenhet kunde förvärfvas.
Derföre ju mera dessa våra landsmän tillerkändes enahada förvärfnings-rältigheter, sorn andra Svenska medborgare, ju märkligare tror jag lör visst, att deras industriella förmåga och idoghet skulle gagnande verka inom alla rigtningar till det gemensamma fosterlandets välstånd och förkofran.
Jag kan icke bättre uttrycka denna min fullkomliga öfvertygelse, än genom att härvid laga mig friheten citera slutet af nämnde llr Dokfor Wetterbergs förut åberopade yttrande: ”1 socialt hänseende åter lärer ingen kunna bestrida: att det ”inom samhället icke finnes något farligare ondt än då man till— ”skapar en stat i Staten; ett intresse, som är skiljdt frän det hela.
”Vi inse också derföre nödvändigheten af att inom vårt kristna samhälle, förlika intressena, jemna både fördelar och bördor, så att ”folket, så mycket möjligt är, sammangjutes till ett helt, till gemensamma arbetare till ett gemensamt intresse, som ytterst är samhällets bestånd.
Det är ju derföre, just för att tillvägabringa en ”sådan enhet, vi anse en Regering nödvändig, som i sin hand kon”centrerar hela folkets moraliska och öfverskottet af dess materiella ”kraft? skulle vi då, äfven om våra religiösa fördomar påbjöde det, ”tillskapa en klass af menniskor, som vi genom inskränkningar och ”restriktioner af alla slag gjorde fremmande för vårt bestånd och ”fiendtlig mot vära lagar”.
”Vi inse, om vi vilja det, att vi genom våra förnekelser gjort ”allt hvad vi kunnat, för att af Judarne skapa flender till icke blott ”vår religion utan äfven lill vårt samhällstillstånd; och att de ej äro ”det, är deras, men icke vår förtjenst”.
”De fel man förebrår dem, denna industri, som förargar oss, ”denna sammanslutning som utestänger oss, denna envishet i sin ”tro, som de sätta mot vår, allt detta liärflyter ju endast från deras ”afskiljande.
Emedlertid äro de fleste Judar i Sverige verklige ”Svenskar, födde i vårt land, ofta fostrade i våra skolor, bildade ”vid våra Akademier och i sammanlefnaden icke allenast täkla, utan ”ofta värderade.
Det är endast då de fråga oss: hvarföre få icke ”också vi deltaga i edra folkförsamlingar, då vi som ni hafva vig”tiga intressen alt bevaka? hvarföre neken J oss en mängd före”träden och rättigheter, söm J sjelfve egen ? endast då, men icke ”eljelst, krypa vi inom intoleransens skal och komma ihåg, alt ”de frågande icke hafva samma tro som vi”.
”Om judarne således icke ännu kunna anses få medborgerliga ”rättigheter tillika med andra, är det derföre, att fördomen förbjudet en åtgärd, sorn både vår religion och våra begrepp om so”cial utveckling påbjuda”.
”Men i denna sak, som i alla, finnas dock en restriktion som ”torde vara nödvändig, den nemligen, att ej Svenskarne förr än andra ”Stater följt deras exempel, utan stränga kontroller, tillåter in”flyttningar.
Detta är en reciprocitet, ett nödvändigt ondt, be Den 23 December. 147 ”tvingadt deraf, att Israeliterne i några andra länder, genom ett ”långt slafveri förnedrade, tryckta af hårda lagar, skulle i massa ”öfversvämma ett land, som tillerkände dem medborgare-rätt, den ”deras slafsinne icke kunde begagna.
Deremot är rättvisan mot ”de Svenska Judarne och för deni, som här blifva natnraliserade, ”utan all fara både för vår tro och vårt samhälle, och ökar våra ”krafter med en lika fosterländsk, men kanske ihärdigare flit än ”vår egen”.
I afseende på inflyttnihgärne torde redan befintliga föreskrifter derom vara tillräckliga och utesluta alla farhågor derför.
Jag tager mig likväl äfven härvid friheten hänvisa till llr Prof. m, m.
Lindgrens ofvan åberopade yttrande (pag. 465), anseende en prescriptions-tid för fullständig naturalisation behöflig.
Från billighetens och rättvisans sida framställer sig, enl. mitt förmenande, såsom ett snart sagdt axiom; alt enahanda rättigheter i allmänhet böra tillerkännas dem, hvilka upbära lika skyldigheter med landets öfrige innebyggare.
Val göra politiken och samhällsordningen restriklioner härutinnan nödvändiga; men ingalunda Trosskillnaden.
Huru tillämpas detta deremot med afseende å Svenska Mosaiske Trosbekännare?
Jin i ögonen tållande serdeles obillighet, för att icke säga orättvisa, företer en af mig förskaffad upgilt (Bilagan N:o 8) pä de flerebland vära landsmän, tillhörande Mosaiska Trosbekännelsen.
Grundlagen förbjuder dem ej att med deras kunskaper och öfriga förmåga tjena det allmänna; Auktoriteterne meddela dem förordnanden att bestrida åtskilliga befattningar, som tillhöra Statens tjenst; men att innehafva desamma på Stat är af berörde grundlag Mosaisk Trosbekännare förment.
Härvid kan jag icke undgå att serskildt påpeka Medico Philosophiae Candidaten Benzows för några månader sedan af K.
Sundhets-colkm utfärdade förordnande, att, såsom läkare, biträda under cholera-farsötens härjande i Malmö, hvarest honom, under vanliga förhållanden, icke tillätes bosätta sig.
Candidaten Benzow har sedermera, ställd till Landslns i Götheborgs och Bohuslän disposition, haft enahanda befattning i Kongsbacka; samt är, i det ögonblick detta nedskrifves, på förordnande stationerad vid Fjällbacka inom Bohus län.
Denne Jude skydde således icke, att, under farans tid, utsätta sitt lif för sina cluistne landsmäns hjelp och tjenst, fastän desse utestänga honom ifrån åtnjutandet af Statens framtida erkännande af hans närvar, mödor och upoffringar.
Han är icke allenast beröfvad möjligheten att på Stat innehafva läkare-beställning i fäderneslandets tjenst, utan det är honom icke en gång tillåtit, att, såsom praktiserande läkare, vistas uti de samhällen, hvarest han, af sin religion, samt af moralisk och medborgerlig pligt upmanad, icke undandragit sig att gagna under dessa nyligen öfverståndna farans tider!
— — Ar väl detta öfverensstämmande med christi lära, eller bör val sådant kunna försvaras, vare sig ifrån religiös, moralisk eller social synpunkt?
Man torde säga att detta speciella fall blifvitvit nog skarpt fram 10* - 148 Den .23 December. hållit; dock, min mening har ingalunda varit, alt dermed tillkännagifva något klander emot Auktorileterne.
De äro bundne af grundlagens bud lili 28 § 11.F., som härutinnan är obevekligt.
Det stränga stadgandet var törhäuda förr en nödvändighet; men torde, utan tvifvel, numera i delta uplysta tidehvarf kunna modifieras.
Vid 1844—45 årens riksdag väcktes äfvenledes inom Coust.kisk. förslag till ändring i detta afseende, beträffande läkare och andra vetenskapsmän, ehuru förslaget föll emot en ringa majoritet, om det ens föll, utan endast blef lemnadt åt framtiden.
Ifrån England, hvarest man ej lärer kunna förneka att vördnad för religionen och gamla institutioner icke på det noggrannaste iakt— tages; ifrån detta praktiska land lånar jag vid detta tillfälle ett exempel: Englands Lord-canceller upläste såsom stöd för den af honom d. 1 Mars 1845 uti Ofverhuset föreslagna, samma år antagna Billen om
Judarnes berättigande att bekläda kommunal-embeten, (Jewisli disabilities remowal bill) ett bref, hvars innehåll äfven härvid torde ega tillämpning: ”1 Preussen har långt förr, än i andra Tyska Stater de hinder, som i borgerligt afseende funnits för Judarne, blifvit undanröjde.
Detta samt tillåtelsen att begagna skolorna, hafva haft den ”verkan, att den öfverlägsenhet i andlig verksamhet och kraft, som ”finnes hos denna folkrace, blifvit lagd i dagen.
Judar sä väl ”omvände som icke omvände, intaga de högsta punkter i det borger”liga lifvet, och ett, i förhållande till den öfriga befolkningen, vida ”öfvervägande antal af dem bekläda ganska betydande embeten”.
Och må det tillåtas mig att slutligen tillägga dessa få ord af von Rönne och Liman (Judarnes ställning i Preussen): ”En folkstam, utur hvilken Frälsaren, Madonnan och Apost”larne hafva utgått, som efter nära 2000-årig förföljelse blifvit sine ”fäders tro och seder trogen; som efter nära 2000-årigl förtryck ”ännu lifvas af sinne för vetenskap och konst, en sådan folkstam ”måste vara med hvar och en annan jemngod och jemnbördig”.
Inom Vällofl. BorgareSt., den samhällsklass, som förmenas lida det mesta intrång genom utvidgandet af Mosaiske Trosbekännarnes rättigheter inom Sverige, och hvilket Stånds votum i denna fråga äfven bör anses ega betydlig vigt: just inom delta Stånd äro de varmaste sympliatier för en liberalare lagstiftning härutinnan försporde.
PresteSt:s förhandlingar utvisa en sann religiös tolerans; och ibland dess medlemmar har de Mosaiska Trosbekännarnes sak funnit lieie väldige försvarare.
Detta II.
Stånd, hvartill jag har äran höra, behöfver jag endast vördsammast hänvisa till förhandlingarne vid föreg:deTiksdagar.
H. R. o. Ad. haro alltid för plägsed alt gå främst uti striden för sanning och rätt.
Äsiglerna kunna väl vara olika, serdeles då Statskyrkans helgd och politikens fordringar komma i fråga.
Jag vågar likväl hysa tillförsigt om framgång åt den rättvisa saken, i synnerhet då motionen inskränker sig till endast medgifvandet åt Svenska medborgare af den Mosaiska Trosbekännelsen af enahanda rättig - Den 23 December. i 49 beter, som redan uti våra grundlagar äro tillerkände öfrige Svenske medborgare af med Statskyrkan skiljaktig tro.
Det motstånd frågan städse rönt inom Hederv.
BondeSt. har jag skälig anledn, förmoda till någon del vara undanröjdt.
Tiden bortnöter fördomarne.
Afven inom det Hederv.
Ståndet betraktas, Juden icke numera såsom en för allmogens varma christna tro fiendtlig och vådlig person, hvars plats bör vara utom lagen och samhället.