Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr von Lindecreutz, Justus Christopher, , 86 —* Föredrogs ånyo Banco-och LagUtskottens den 25 sistlidne Julii under N:o 69 afgifne, och den 10 dennes eftermiddagen på bordet lagde Betänkande , angående upphörande af Bankens rättighet alt med egna käromål draga sina vederparter från deras lagliga domstolar.
Den 17 Augusti f. ra.
Lika med dem, hvilka reserverat sig emot BancoTJtskoltets beslut, anhåller jag om afslag å detta Betänkande.
Det vore visserligen att medföra någon inkomst för Domstolarne i orterne, orri Banken der skulle kära, men ofta kunde det hända, att utslag, fälde i första instantien, kunde genom commissionairers försummelse vinna lag3 kraft, och onödigtvis ådraga Banken förluster.
Det är egenteligen icke någon förlust för enskilte, alt Banken har ett särskilt forum, och nyheten är till det minsta öfverflödig.
Jag tillstyrker afslag å Betänkandet.
Jag tror, alt de af BancoUtskoltet anförde skäl visa, att ingen anledning finues, hvarföre, till förmån för Banken, undantag skulle ske i det stadgande, att ingen skall ryckas från sin vanliga Domstol.
Det stadgandet gäller redan för Banken i Discontrnål, och har ej visat några elaka följder.
De exempel, hvilka anföras af åtskilliga reservanter, bevisa alldeles ingenting, och Herr Bexell till exempel hur helt och hållet förblandat sakerne.
Jag anhåller om bifall å BancoUtskottets Betänkande.
Herr Bruncrona, Gustaf Adolph, bade inlemnat följande, som upplästes:
Det tillhör närvarande tid, att eftersträfva något bättre, alt mönstra det föråldra -
IQ2 Den 17 Augusti f. m. de, att söka upptäcka missbruk och brister i det varande, att vilja i nya och förbättrade förmer göra godkända allmänna principer gällande.
Men, under sträfvandet åt delta visserligen lofvärda mål, öfvergår man så lätt till en öfverflödig, ända till skadlig ytterlighet.
Man förledes af reformnitet, att öfverändakasta och förstöra allt, äfven det goda och nyttiga, som i forfädrens institutioner kan vara förvaradt, och mera fästande sig vid vissa theoreliska allmänna ideer, än öfvervägande följderne af deras speciella tillämpning, invecklar man sig i förhållanden, som, af ingen nödvändighet påkallade, i stället att gagna, skola skada det liela.
Till dessa betraktelser har Banco- och LagUtskottens
Betänkande gifvit mig anledning.
Då intet under solen finnes, som icke är susceptihelt af förbättring, kan jag ej heller rimligtvis påstå, att
Bankens nuvarande inrättning icke skulle vara underkastad samma allmänna naturlag.
De modificationer i dess första grundförfattning, som tid efter annan i åtskilliga delar ägt rum, bevisa äfven sådant, och jag har sjelf, såsom medlem af 1823 års BancoUtskott, och under den korta tid jag haft förtroendet att deltaga i Bankens styrelse, i en och annan omständighet trott någon jemkning efter tidens fordringar och förändrade förhållanden icke vara ur vägen.
Men då jag således icke med skråaktig - Den 17 Augusti f. m. »93 tig anda vill försvära allt, som består, hvarken inom eller utom Banken, är jag långt ifrån att tro, att allt nytt skall vara förträffligt, och att icke just i det gamla länge bepröfvade, som under halftunnaL sekel icke påkallat förändring, ligger en grund för dess bibehållande, eller åtminstone en fordran, att det icke utan den noggrannaste pröfning, lättsinnigt skall utbytas mot annat, hvars följder man icke känner, men hvilka möjligen kunna blifva af en betänklig art.
Så vidt ske kan, föredrar jag lämpliga förbättringar af den gamla byggnaden framför dessa radikala mesurer, hvarigenom bela denna byggnad sluteligen kan förvandlas till en ohjelplig ruin.
Utskotten hafva ansett
Banken böra frånkännas dess urgamla rättighet, att äga Svea HofRätt till sin enda första Domstol, på skäl, hvilka ej torde uthålla en strängare granskning.
Utskotten synas förnämligast utgått ur den synpunkt, att
Banken såsom penningeanstalt bör behandlas enligt allmänna rättsgrunder, och dela med hvarje enskilt plikter och rättigheter, och på denna princip stödt sitt förmenande, att alla lagformer, som gälla för den enskilte, äfven böra vinna tillämpning för Banken.
Jag hyllar denna grundsatts, så vidt den angår sak eller det reela.
Bankens credit, samt det allmänna och enskilta interesset, 38 H. i3 194 Den 17 Augusti f. ni, nära förbundne med hvarandra, äska att Bankens förbindelser noggraunt uppfyllas, och att förtryckande förmåner densamma icke tilläggas.
Men annat är förhållandet med vissa former.
Banken, sådan som vår, arén Statsinrättning för sig, tillskapad för allmän båtnad, en inrättning, hvilken för dess inverkan på det hela och hvarje dess del, måste lemnäs allt det skydd, som är möjligt, utan intrång på andras bättre rätt.
Den är derföre dock ej eri Stat i Staten, utan tvärtom så innerligt införlifvad med Statskroppen, att rätt vårdad utgör den en af dess förnämsta och verksammaste lifsorganer.
Banken är således ett Verk af den vigt och det omfång, att dess förhållanden måste betraktas ur en annan synpunkt än enskiltes, enär sådant ej står i strid med dess egen credit, eller den enskilta äganderätten.
Ett oförändradt bibehållande af Bankens forum privilegiatum gifver dock ej anledning till någondera.
På sätt Bankens Commissariat omständeligt anfört i dess tryckta Utlåtande, skulle, genom Ökadt äfventyr i flere afseenden, mångdubblad kostnad, långsamhet i ärendernas behandling, olika principer i lagtolkning hos Domare, utom andre olägenheter, Bankens fördel förbises, och dess credit för ingen del befästas, under det dess vederparter, i anseende till troligen ökad kostnad och säker tidsutdrägt, äfvenledes genom den föreslagne ändringen, i stället att vinna, betydeligen Den 17 Augusti f. m, skulle förlora.
Hvartill då en förändring, som, utan egenteligt ändamål eller gifven practisk nytta, blott vore en gärd åt en tom ide?
Men jag vill följa Utskotten närmare 1 spåren.
Utskotten finna det vara orättvist mot andra, att på sätt af BancoStyrelsen blifvit föreslaget, Concursmål, som i anseende till Bankens derunder beroende rätt, till S vea HofRätts pröfning blifvit hänskjutne, skulle enligt BancoOrdningen företrädesvis afgÖras.
Det är likväl också förordnadt, att Religionsmål, brottmål, växel- oell sjörättsmål, samt concursmål i allmänhet, utan uppehåll böra till laga slut befordras, hvilket förutsätter en skyndsammare behandling än med andra mål.
En afvikelse är således i andra afseenden redan medgifven, och målens ålder lärer så mycket mindre vara- grunden för deras föredragningsordning, som valet af mål i sådant afseende lärer vanligen bero af föredraganden, då ej gifven föreskrift utstakar för honom en viss ordning.
Om nu ett Verk, som, i sig sjelft ett dödt ting, icke kan hysa egennytta eller handla för sig sjelft, utan såsom en samhällets inrättning finnes enligt föreskrifven riktning verkande till dess medlemmars gemensamma förmån, genom dessas frivilliga öfverenskommelse, njuter en för sin verksamhet nödvändig företrädesrätt, 38 H. i3* Den 17 Augusti f. m. lärer ingen kunna yttra, att densamma liar en oädel grund, eller att den tillkommit obehörigt, eller att den är ensidig och obillig, och att derigenom något ingrepp blifvit gjordt i andras rätt.
Att det klandrade privilegium är samtidigt med Bankens första inrättning, synes dock något tala för dess orubbade bestånd.
Om detta privilegium redan då och ända till närvarande tidepunkt ansetts utgöra en af grundpelarne för inrättningen, bör ett sådant ökadt stöd ej utan yttersta nödvändighet undanryckas.
Utskotten hämta skäl för sin hemställan af Bankens utvidgade verkningskrets, men just derföre tror jag, att nu, mera än vid Bankens grundläggning, enhet för dess tviste-ärenders behandling och en enda punkt för deras upptagande och afdömmande är af vigt.
Sådan var ock grunden för Kongl. Brefvet den 17 Februari 1742.
Då man så gärna vill härma främmande Banker och inympa på vår deras inrättningar, samt sednare tiders bruk i allt vili hyllas och lemnäs företräde, så borde klandrarne af det gamla och inländska vara tillfredsställde af den upplysning, som hämtas af Herr Professor Bexells reservation, hvaruti uppgifves, att åtskilige icke längesedan inrättade utländske
Banker blifvit tillagde dels vissa företrädesrättigheter, dels egne fora.
Eller skall man först upphäfva en egen gammal godkänd Den 17 Augusti f. m.
J97 inrättning, för att sedan återinföra den med åberopande af utländsk auetoritet?
Det torde icke vara så riktigt uppgifvit, att för priviligierade corporationer eller personer säl skild
Domstol blott äger rum, då de skola inlåta sig i svaromål.
RiksgäldsContoret och Riddarhuset äga sina fora privilegiata utan sådan inskränkning.
Huruvida Concurser i gäldbundet Adeligt bo i sådant afseende måga sättas i fråga, lemnar jag derhän.
Det är dock den gäldbundne, sorn. gör första steget, och Bprgenärerne, hvilka på stämning infinna sig, synas snarast kunna betraktas såsom svarande.
Men om t. ex. redovisning af en förmyndare, som vårdat Adelig myndlings gods, klandras, måste ju enligt allmän lag förmyndaren, ehuru svarande, och om än han är ofrälse, inställa sig vid myndlingens privilegierade forum, om så äskas, andra exempel att förtiga.
Det är att tilltro
BancoAdministrationen att alltför småaktigt och med biafseenden bedömma frågan, då det liksom förutsätles, att vederbörandes inom Banken större beqvämlighet ingått i deras Utlåtanden.
Det öafbrutna nit i alla åliggandens fullgörande, hvarom BancoUtskottets egen berättelse vitsordar, borde freda be malte Administration från en sådan misstanka.
Deremot bor icke lemnäs oanmärkt, alt då ma 11 för I 198 Den 17 Augusti f. m. indragning af några tjenster, och den besparing dermed åsyftas, synes hågad att vidtaga nog raska och äfventyrliga omstöpningsåtgärder inom BancoVerket, finnér jag det mindre consequent, att utan behof eller verkligt ändamål för genomdrifvandet af en opinions-sak nödgas tillskapa nya tjenster på annat håll, eller ock vidkännas en mängd lika kostsamma arfvoden.
t Medgifvas borde dock, att för ett penningeverk af så utsträckt rörelse, som Banken, blefve det ganska brydsamt, i händelse af en eller annan orsak käromålen skulle betydligen ökas, att anförtro deras utförande och vigtiga originala handlingar åt okände personer.
Banken bör, för att kunna obehindradt uppfylla dess förbindelser, och vidmaglhålla en god opinion om dess ställning, så vigtig för dess credit, vara fredad för möjligheten af betydliga förluster.
Erfarenheten har visat, att förluster äfven indirect kunna tillkomma för Banken genom försummelse ofth tillgrepp i orterne, och de årliga afkortningar, som måste äga rum vid BancoDisconten, äro en ytterligare varning, att ej blottställa Banken för nya hittills okände vådor, hälst i en lid, som ej vill utmärka sig för den redbarhet och moralitet, hvilka berättiga till förtroende.
Långt ifrån att åberopa praxis inom DiscontVerket till mönster, vore jag snarare hågad till den hemställan, att se - Den 17 Augusti f. m. »99 dan detta Verk na mera sorterar under Banken, tvistiga frågor, som med dess lånerörelse äga gemenskap, äfven borde slitas vid Bankens forum.
— En flerfaldigt ökad kostnad måste äfven tagas i beräkning.
Kronans Ombudsmän äro af tjenstepligt skyldige att föra Kongl. Maj:ts ocb Kronans talan, men lära icke undgå, att för den möda de hafva för Banken, densamma hederligen taxera, och då Banken icke såsom en enskilt kan efter behag låta en dess rätt rörande sak förfalla, eller åtnöjas med första Domstolens Utlåtande, utan, med perspectivet af Revisorers och BancoUtskotls granskning, nödgas i hvart tvetydigt fall i laga väg anmäla och till högsta ort, om Banken förlorar, fullfölja sin talan, så skulle, om Bankens kärande-talan upptoges vid dess vederparts forum, vid flere händelser då Banken möjeligen omsider hlefve den tappande, Banken hafva ådragit sig betydliga omkostnader, hvilka äfven enligt Utskottens åsigt icke kunna vederparten påföras.
Genom bibehållandet af Bankens nuvarande särskilta forum, skola många oskäliga tvister förekommas, och derest tvister emellan DiscontVerket och dess låntagare äfven hänfördes dit, skulle troligen desse till stor del försvinna.
I händelse åter någon Bankens vederpart vid UnderDomstolarne enligt deras förmenande blifvit orätt besvärad med rättegång, och Banken skulle blifva tappande part, eller vederparten, sorn 200 Den 17 Augusti f. m. förlorat, icke åtnöjas med UnderDomstolarnes beslut, så drages målet i båda fallen sluteligen till högsta ort, likasom om målet blifvit upptaget i Svea HofRätt, såsom första Domstol, hvarvid den skillnad i tid och kostnad för båda parterne likväl sig företer, att i sednare fallet 2:ne instancier förbigås, och att samma Ombud, som vid Svea HofRätt blifvit nytljadt, äfven vid Högsta Domstolen då kan begagnas.
Jag tror således, att de fleste parter, hvilka ej genom krångel och tidsutdrägt vilja uppehålla Bankens rätt, sig sjelfve lemnade, icke skulle försvara den inbillade förmån, att i första rummet blifva sökte vid deras fora domicilii.
Också liar hittills i detta afseende intet missnöje försports af dem, som varit i delo med Banken.
Utskotten hafva erkänt, att långsamhet i ärendernes afgörande genom förslagets antagande skulle åstadkommas, men yttra sig icke, huruvida en sådan långsamhet är förenlig med Bankens väsende och rörelse och, ehuru man eljest fasthåller sig vid theorier, om den står tillsammans med den ide' man bör uppfatta om en Bank.
Enligt min öfvertygelse bör Banken i Rättegångsformer gynnas, så myckel utan andras verkliga förfång ske kan, och den genväg till skyndesamt utbekommande af dess lagliga rättigheter och disponibla tillgångar hållas oförändrad öppen, som densamma Den 17 Augusti f. m. 201 från sin första tillvarelse blifvit tillerkänd.
Hvar och en låntagare, hvar och en, sorn kommer i beröring med Banken, känner på förhand detta vilkor, denna undantagslag, och jag är förvissad, alt ingen lånsokande derföre framdeles mera än hittills skall afhålla sig från alt i Banken upptaga i öfrigt för ordentlige betalare förmånliga lån, eller någon deraf låta afskräcka sig, att med ett redbart
Verk inlåta sig i transactioner.
Det är sannolikt, att BancoUtskottet i dess Betänkanden om Bankens lånerörelse, hvilka jag i anseende till min frånvaro icke haft tillfälle åhöra eller genomläsa, utbredt sig om nödvändigheten för Banken, att vid behof hastigt åtkomma sina utestående kapitaler.
Om jag då skulle förenat mig med bemälte Utskott, hade åtminstone i mina åsigter icke legat någon motsägelse.
Olika lagtolkning i mål af samma beskaffenhet, menlig i synnerhet för ett Verk, hvars vidt utsträckta rörelse sätter det i beröring med så mångå enskilda interessen, måste vara förebygd, då tvister, som röra detsamma, utan. undantag pröfvas och afdömas af en och samma Domstol.
Men vinsten häraf är för parterne gemensam.
De kunna då med temmelig visshet beräkna, hvad dem förestår, innan de börja en rättegång, och vedan deri ligger en anledning, att många tvister skola i deras frö 202 Den 17 Augusti f. ni. bortdö.
För hvarje enskild, som sällan mera än en gäng kommer i delo med Banken, är dock saken mera likgiltig, men icke för den sednare, hvilken, såsom nyss är nämndt, kan få att strida mot en mängd vederparter.
Det är yttradt, att höga Kronan utför sina rättegångar vid vanliga Domstolar.
Kronan och Banken kunna dock i detta afseende ej jemföras med hvarandra.
Banken existerar blott i Stockholm, och derstädes finnas de tjenstemän, hvilka det åligger att iakttaga dess rätt.
Kronan eller Staten röjes deremot genom dess organer öfverallt inom Sveriges landamären, och locala dertill bemyndigade Auctoriteter vaka öfver dess rättigheter vid ansvar hvar på sin ort.
Konungens Befallningshafvande, och de många dem underordnade Tjenstemän, hafva denna omsorg.
Det skulle deremot bero på deras elier andra för tillfället anlitade personers godtfinnande, att emottaga uppdrag af Banken, och äfven i detta fall hade Banken ej hos dem större anspråk, än hvarje enskild Principal hos sin Fullmägtig.
Det lärer vara den så kallade juridiska enhetsprincipen, sorn ligger till grund för Utskottens Betänkande.
Äfven jag gillar i allmänhet den, och kan för min del icke godkänna vigten af de anmärkningar, hvilka, med anledning af verkställd tillämp ■ ' • ■{ Den 17 Augusti f. m. 20J ning deraf, blifvit vid denna Riksdag gjorde emot samma princip.
Men denna enhet syftar derhän, att ett Juridiskt, icke ett Kameralt eller Ekonomiskt, Verk, må befatta sig med rent juridiska ämnens behandling.
Här är icke fråga om något sådant.
Det är en af Rikets högre Domstolar, som handlägger målen, och hos hvilken en större lagkännedom är att förmoda, än vid de UnderDomstolar, der eljest tvisterne först skulle upptagas.
Undantagslagar finnas för öfrigt öfver allt i lagstiftningen, der hehofvet sådant fordrar, och det har öfvergått till ordspråk, alt ingen regel gäller utan undantag.
Enhet i afseende på forum kan ock snarast tåla undantag, emedan hvarken våda eller oformlighet deraf uppkomma.
Också kan, hvad Kronan beträffar, anmärkas, att hon ej alltid såsom kärande tvistar vid vederpartens forum domicilii.
I allt hvad med upphörd. och allmän redovisning äger gemenskap, är nemligen Kongl. KammarRätten Kronans forum, hvarest icke allenast anmärkningar göras emot redovisande och skattskyldige inom praescriptionstid; utan ock alla sådane anmärkningsmål i första hand afdömas, ett vida längre utsträckt privilegium, än det som Banken tillkommer.
Enligt den stränga enhetsprincip
Utskotten yrkat, borde desse mål vid vanliga Domstolar afgöras.
Men liksom bland skälen för Banken, att äga en vid dess sida 204 Den 17 Augusti f. m. befintlig högre Domstol, der, hvad Banken angår, både må käras och svaras, uti 1744 års Kongl.
Bref anföres, att underrättelser som oftast mäste tagas af Bankens böcker och documenter, likaså och af samma orsak är en enda Domstol i Kronans anmärkningsmål nödvändig.
Den redighet och det sammanhang, som genom dessa undantag åsyftats, böra på intetdera ställetåter bortIrasslas och söndersplittras.
Jag har nämnt, att genom förlusten af Bankens privilegierade forum en mängd oskäliga rättegångar lätteligen kunna uppkomma.
Frestelsen kan i sanning dertill uppmana mången dålig betalare.
Man vet, att icke sällan hos Konungens Befallningshafvande utsökningsmål på grund af ganska obetydliga, ofta obestyrkte, invändningar förklaras tvistige.
Enligt 2 Cap. 5 §.
UtsökningsBalken bör sökanden inom natt och år vid talans förlust instämma sin vederpart, för hvilken dessutom viss stämningstid före infallande
Ting i lag är förbehållen.
Tvenne slags fatalier uppkomma derigenom för sökanden, som kunna förloras genom ombuds försummelse, hvarpå exempel icke saknas.
Då Banken sättes i beroende af främmande personers biträde, hvilkas pålitlighet och sakkännedom kunna vara mycken fråga underkastade, öppnas således ett spelrum för intriganter, att på ett eller annat sätt försöka sin lycka; och att obehörigt
Den 17 Augusti f. m. vinna på Bankens bekostnad, torde af många ej anses för så stor synd.
Häraf torde inses, huru frånkännandet af Bankens rätt, att såsom kärande få tvistiga frågor af Svea HofRätt pröfvade och afdömde, kan föranleda dessas tillväxt, och att Banken genom en sådan förändrad anstalt icke allenast skall tillskyndas omgång och ökad kostnad, utan ock, hvad värre är, äfventyra de betydligaste förluster.
Man har medgifvit, att Banken alltid såsom svarande borde bibehållas vid dess forum privilegiatum i Stockholm.
Men om Banken instämmer ett mål till HäradsRätt, vinner der, och saken drages af vederpart ten till LagmansRätt, eller sedermera till annan HofRätt, än Svea, så kan väl sägas, att Banken blifvit förbytt till svarande vid dessa Domstolar.
Enligt ordalydelsen af 11 Gap. 6 §.
RättegångsBalken synes det ock bero af svarandens iakttagelse af viss tid till genstämning, huruvida stämningsmålen skola följas åt vid samma Rätt.
Ehuru jag förstår, att Banken, försatt i bredd ined enskilte, måste underkasta sig alla de föreskrifter, som lända de sistnämnde till efterrättelse, har jag blott velat anföra detta, för att visa, att sedan Bankens fordna forum icke mera i sin helhet får tillitas, den försäkran, att dess svarande-talan alltid derstädes skall upptagas, icke håller stånd, och att möjligen mål, som med hvar - Den 17 Augusti f. m. andra äga gemenskap, icke alltid af samma
Domstol torde komma att behandlas.
Att i allt vilja försätta Banken i samma ställning med individen, är icke behörigt, och låter ej ens alltid verkställas.
Jag har bevisat det förra; jag skall, äfven ex absurdo, söka bevisa det sednare.
Om till ex. en enskild person icke är i stånd, att uppfylla sine låneförbindelser, så kan han sluteligen bysättas.
Men huru skulle det låta göra sig, att i detta fall bysätta Banken, eller månne dess administrativa personal, eller dess principaler, kunna för dess räkning underkastas ett sådant tvång?
Likaledes om Banken anses vara i bankrutttillstånd, månne ConcursLagen för densamma kan tillämpas?
Banken kan svårligen jemföras med den enskilde.
Det är en moralisk person.
Dess lif och functioner, dess skyldigheter och rättigheter, hafva uppkommit genom en fri öfverenskommelse af Nationens representanter efter de grunder desse ansett tjenligast för det allmänna bästa, och då har ingen rätt att klaga, om något undantag från allmänna reglor till Bankens förmån måste äga rum.
Vid en tidepunkt, då man vill återföra Banken till dess primitiva skick och egentliga bestämmelse, då man fordrar af densamma mycket, ja ganska mycket, kan jag ej neka, att det väckt min förvåning, Den 17 Augusti f. in.
207 att man samtidigt, kämpande för principer i en annan väg, vill förlama dess kraft genom upphäfvande af en rättighet, lika gammal med dess grundläggning, och så lill sägande sammanväxt med densamma, en rättighet, hvilken redan år 1668 ansågs vigtig af skäl, hvilka i alla tider äga samma gällande kraft, och icke en gång de förenade Utskotten försökt att jäfva.
Det är i sanning att nedrifva med ena handen, hvad man med den andra uppbygger.
Alla förmåner, som tilläggas Banken, måste stärka förtroendet till dess förmåga.
I ett ögonblick, då Banken mera än någonsin af opinionen behöfver tagas under armarne, vore det sannerligen obetänksamt, att utan nödtvång borttaga en af de stödjepunkter, på hvilka denna opinion hos många hvilar.
Yore det ock blott en fördom, ville jag på denna grund bibehålla det gamla.
Jag minnes, huru för tjugu år sedan en ålderstegen man, känd för sina kunskaper i financiel väg, lika mycket som för sin fosterlandskärlek, på detta rum alltid med värma yttrade sig om vår NationalBank, dess inflytelse på allmän och enskild trefnad, och det skydd och den okränkbarhet densamma borde tillerkännas.
Det var den vördnadsvärde nu mera aflidne Presidenten von Schultzenheim.
Ilan kallade Banken Sveriges ögonsten, hvarigenom han ville ntmärka dess vigt för hela Statsma - 2o8 Den 17 Augusti f. m. schinefi, och den ömtålighet, hvarmed detta Yerk derföre borde behandlas.
Men hvilken har väl denna behandling sedan berörde tid varit?
Har behandlingssättet icke haft en, att jag så må säga, fiendtlig stämning emot Banken, och vill man icke ännu fortfara dermed, ehuru i ombytt form?
Man satte
Banken ur stånd att fullgöra sina förbindelser; man inblandade den i förrättningar utom dess bestämmelse, och som aflägsnade den alltmera derifrån; och när man ändteligen funnit sitt stora misstag* och vill småningom återföra denna Bank tili dess ursprungligt redbara och för Statsorganismen lifgifvande skick; så, hänförd af vissa allmänna älsklings-theorier, vill man fråndöma honom dess gamla skyddsanstalter, och derigenom i en ny väg äfventyra dess bestånd, till dess man åter får anledning att ångra och återtaga sitt förhastade steg.
Detta gäller om nu varande förträffliga controller inom Banken, om hvilkas upphäfvande till betydlig del äfven lärer vara fråga; detta om dess forum privilegiatum.
Det synes, som skulle man missunna Banken dess styrka, säkerhet och förkofran, som ansåge man detta Yerk vara en för det allmänna interesset främmande inrättning, icke olikt ett lastdjur, af hvilket man fordrar allt, och på hvars rygg man kastar sina bördor, under det man misshandlar och illa sköter detsamma.
Man be - Den 17 Augusti f. ui. besinnar icke, att återverkan af Bankens missöden, aftagande och fall, skola djupt kännas af Staten och hvarje dess medlem.
Detta förfarande är i sanning en afspegling af den naiva fabeln om magen och de upproriske lemmarne.