Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta var nu – det Kongliga Slottet; och gåtans hemlighet är ingen annan, än att han, i kraft af sin Hofsekreterare-värdighet, bodde i den dithörande högvaktsbyggnad, hvarest man, i den tiden, plägade bysätta de gäldenärer, som (i högre och lägre bemärkelse) räknades bland Hofvets betjening.
Det var ock der, som han begynte sin ofullbordade lefnadsbeskrifning; hvilken han derför har daterat ”Kongl.
Slottet” den 8 Maj och den 21 Maj 1794.
Enligt berättelse af hans son, uppmuntrades han till denna af en förmögen bekant 45, som fann sig så road af begynnelsen, att han för hvarje skrifvet ark af fortsättningen lofvade honom en dukat.
Uppgiften är märkvärdig: den sprider ljus öfver den började uppsatsens hållning och ton, och med detsamma öfver den sinnesbeskaffenhet, som, när han var kommen i frihet, gjorde en likartad fortsättning omöjlig, – kanske till och med motbjudande.
Vi kunna då ej undra, att genom hela hans böneskrift till Hertigen går en anda af outsägligt vemod.
Detta förråder sig i sjelfva hans påminnelse om benämningen ”Sveriges Anakreon”; än mera i suckningsropet till Gustafs broder: ”gör ej mina dagar tunga”!
– Att han kort derefter blef utlöst, skedde dock (såsom vi sett) genom en frikostighet, som icke var Hertigens; men den önskade sommarboningen beviljades.
Och väl höfdes det, att just
Drottningholms förtjusande park blef hans sista omgifning af den svenska sommarnatur, som han i så många oförgängliga sångtaflor prisat.
Så nalkades honom slutet allt närmare.
Han hade varit Naturens, Nationens och Konungens älskling; nöjd med uppfyllandet af få behof, i det längsta sorglös till och med för behofvet af ärans odödlighet, måttlig i allt utom i hänryckning, hade han af jordlifvets lycksaligheter fullt njutit hvad han åstundade: vänskapen, nektarn, lyran.
Nu kände han sig hafva upplefvat skymningen af lifvet och snillet.
Anande att hans yttersta timma ej vore aflägsen, lät han tillsäga några återstående förtrogna, att ett samqväm med dem, liksom i förflutna dagar, skulle vara honom kärt.
Han trädde dem till mötes nästan skugglik, men med sitt fordna vänliga leende; äfven i glasens klang deltog han, ehuru sparsamt; och snart förkunnade han, att han ville låta dem ”ännu en gång höra Bellman”.
Mäktigare, än någonsin, grep honom nu sångens ande, och sammanfattade alla strålarne af hans flyende bildningskraft till en improviserad afskedshelsning.
En hel natt igenom, under oafbrutet strömmande ingifvelse, sjöng han då sin glada lefnads öden, sin milde Konungs lof, sin erkänsla mot Försynen, som låtit honom födas bland ett ädelt folk och i detta nordiskt sköna land; slutligen gaf han hvar och en af de församlade, med en särskild stroph och melodi, som uttryckte det egendomliga både af den tillsjungnes personlighet 46 och af skaldens förhållande till honom, sitt tacksamma farväl.
I tårar bönföllo omsider hans vänner, att han skulle upphöra, för att skona sitt redan så starkt angripna bröst; men han svarade: ”Låtom oss dö, som vi lefvat, i musik”! – tömde sitt sista champagne-glas och uppstämde, i dagbräckningen, sista strophen af sin sång.
Från den stunden sjöng han icke mera.
Ej heller syntes han vidare utom sin boning.
Blott få dagar derefter, i November 1794, nedsjönk han på den tio veckor långa sotsängen.
Gjörwell, som var blifven hans slägting på sin hustrus sida, besökte honom och förtäljer, att han ”under dessa veckor ångrade sina öfverskred, höll de mest andliga tal för hustru och barn, och dog med stor uppbyggelse för alla närvarande”.
Trognare kan dock ingen måla den döendes själstillstånd, än han sjelf det gjort, i dessa kort före utslocknandet dikterade verser:
”Med denna matta hand jag fattar än en gång
Min lyra, för att ge kanske min sista sång!
Dess ton, förstämd och svag, om min förvandling bådar;
Jag re’n i trädens skygd den tysta mullhög skådar,
Der jag naturens skuld skall återbörda få
Och en lycksalig hamn mot lifvets stormar nå.
Glad kastar jag en blick på detta fridens läger,
Och med förnyad kraft mitt rörda hjerta säger:
Se denna tillflyktsort, som Ödets Herre gaf,
En gräns för ditt förtryck, ett slut på lifvets smärta;
Ljuf och högtidlig syn för hvarje dygdigt hjerta,
Då brottets uslingar med rysning se sin graf.
Du, lifvets Upphofsman, som skänkt mig hvarje dag!
Jag lyssnar till din röst, jag lyder ditt behag:
Tag denna suck emot i ditt fördolda Höga;
Se denna varma tår i mitt förgråtna öga;
Den gjuts med känslans kraft, den tränger från min själ,
Då svag jag stapplar fram mitt yttersta farväl!
Du hulda, i hvars sköt jag sällheten fått smaka,
Farväl, bedröfvade och älskansvärda Maka!
Barn! minsken eder gråt vid eder faders död:
Med döden kämpar han, er gråt hans kamp försvårar;
Farväl! jag lemnar er, med förbön och med tårar,
Åt faderlösas far och enkors fasta stöd. –
Hvad? fly de för min blick, det glada hoppets strålar?
Och hvadan denna syn, som jemmer för mig målar?
Jag skådar – fattigdom, med suckan i dess spår;
I nödens blekhet klädd, hon till min hydda går.
Till örat tränger sig min sorgsna makas qvida;
Och rysningsfull jag ser, hur hon och barnen lida
Det hårdaste af allt: en saknad, följd af nöd;
De gråta min förlust – och gråta utan bröd.
Gud! jag försmäkta vill: må detta hjerta brista!
Ack, bortryck denna bild från ögat i mitt sista!
Men – nu jag irrar mig; hvi svigtade mitt mod?
Förbarmaren är stor!
Förbarmaren är god!
Han räknade min dag, då jag begynte vara;
Han på min sista suck skall lika nådigt svara;
Och skulle han ej då uti ett mildt förvar
Jo! lugnt mitt öga sluts, nöjd flyr jag denna hydda;
Den, som bevarat mig, skall äfven dem beskydda”.
Man ser, att han lyktade sin skaldebana så, som han börjat den: med ”evangeliska dödstankar”.
Föröfrigt är uppenbart, att Bellmans sista toner nära nog likna Lidners.
Men också var hans slutbelägenhet ej mycket olik dennes; och äfven för honom återstodo, sedan alla andra strängar brustit, ännu kärlekens, armodets och bönens.
Dödsdagen blef den 11 Februari 1795.
En vecka förut hade han fyllt sitt femtiondefemte år.
Hvad af honom var jordiskt, öfverantvardades åt jorden den 19 i samma månad, på Clara kyrkogård.
Platsen, genom Svenska Akademiens försorg numera utmärkt af en enkel vård, väntar blott på ”trädens skygd”, hvars fridsamhet den döende skalden tänkte sig utbredd öfver sin sista bostad.
Sjelf har han tecknat sig sålunda: ”Jag är en herre af mycket liten djupsinnighet, och frågar ej efter, om solen går eller jorden axlar sig.
Hvad jag kan bedyra, är: att jag vill ingen varelse i naturen ondt; älskar oändligt en ädel man och med oupphörlig låga fruntimmer samt små beskedliga barn; äter, efter appetit, litet och godt, – Söndagen hvitkål, Thorsdagen ärter, Lördagen strömming.”
Samma högst egna blandning af sangviniska och melankoliska beståndsdelar, som är i hans poesi, var i hans själs hela temperatur: lika ömsint, som gladlynt.
Hvad han yttrat om sin kärlek till barn, är äfven af andra intygadt 48: sällan mötte han sådana utan att tilltala dem, smeka dem, och, i fall man vid mötet befann sig i en park eller på en gräsvall, nedsätta sig ibland dem till lek; hjertligt road, när de, lockade af hans fryntlighet, snart klättrade på hans knän eller hängde sig fast på hans rygg.
I den fordna Kungs-trägården 49 sågo förbigående lastvandrare ofta detta skådespel.
”Hans sinnelag”, säger Gjörwell, ”var det allrabästa emot andra: alla tjente han, alla gaf han med sig”; och i sin gifmildhet besinnade han aldrig sina tillgångar.
Kunde han ej på annat sätt visa behöfvande sin välvillighet, så hjelpte han dem med ansökningar, skrifna i deras namn, än på vers, än på prosa.
Slik tjenst var ej att försmå; dess åsyftade verkning uteblef sällan; kanske aldrig, så ofta de ställdes till Schröderheim, eller till Konungen genom denne.
Under sina sista lefnadsår, då hans dystrare sinnesstämning och tynande helsa gjorde nöjet att höra honom sjunga till ett sällspordt, begagnade han äfven detta nästan blott såsom ett medel för barmhertighetsverk.
Så t. ex. vid Lidners frånfälle.
Huru han åt den utfattiga Enkan då sammanskaffade begrafningshjelp, har jag på ett annat ställe 50 berättat.
Man finner der skildrad hans fröjd, när han, under utropet: ”Se här! detta har jag sjungit ihop åt dig”! tömde ur en hopknuten näsduk femtio silfverriksdalrar på hennes omålade bord.
Så var han ej mindre trofast och vänfast, än lättsinnig och barnsligt obetänksam.
Hade hans morfader, Kyrkoherden Hermonius, varit ”känd såsom för stor hushållare” 51, så blef dottersonen deremot ett föredöme af vederspelet.
Det må ej nekas, att han tog det timliga lifvets förhållanden på ett sätt, som nog ofta glömde en makes uppmärksamhet och en husfaders omsorger.
En sägen går, att han engång såsom sjuk, när hans hustru klagade att han skulle lemna henne utan tak öfver hufvudet, utspände öfver henne sin paraply; och sannt är, att den anvisningen ej kunde mycket trösta.
Men belåten, som han var, med sin ringa del af jordiska håfvor, slog han de jordiska näringsbekymren ur hågen med fullkomligaste obryddhet.
Tillförlitligen vet man, att han, mot slutet, sällan ägde mer än en råck; och att stundom någon af de vänner, som han besökte, fann hans skor i så obrukbart skick, att de måste utbytas mot ett par tofflor och skalden qvarstanna, tills man hunnit ombestyra en bättre fotbeklädnad.
Sådant hände till och med redan under Konungens lifstid.
En dag möttes han af sin Beskyddare på gatan i så stor negligé, att öfver de kungliga läpparna flög ett:
”Men, min kära Bellman, hvad du är illa klädd”!
Bugande, svarade poeten: ”Jag kan i underdånighet försäkra Ers Majestät, att jag ändå har hela min garderob på mig”.
Den krönte skaldebrodern, sjelf slät hushållare och sällan fullt stadd vid kassa, undsatte honom då genast ånyo med hvad han för ögonblicket mäktade bestå.
Men dylika svårigheter återkommo; försträckningar af vänner kunde blott lindra till en viss gräns; och alltid qvarstod den hufvudsvårighet, att han på ingen af sina förfäder bråddes så litet, som på morfadern.
Föga eller intet lät han dock häraf anfäkta sig.
Allt detta kallade han:
”mina poetiska omständigheter”.
Så kallade han dem ock i sin ansökning om skyddsprivilegium för upplagan af Fredmans-dikterna; med tillägg af det hopp, att denna skulle i bemälta omständigheter ”blifva till en god hjelp”.
Väl var det således något afsende äfven på dem, som slutligen pådref det utgifvande af en samling i tvenne band, hvarvid
Kellgren biträdde honom i ordens redaktion och Kraus i melodiernas.
Men denna synpunkt af saken bibragtes honom, tvifvelsutan, blott af hans vänners föreställningar.
Det säges, att deras beräkning ej slog ut i enlighet med förhoppningen, – åtminstone ej under de första åren, och således just under återstoden af Skaldens lefnad; det förtäljes, att hos Åhlström, som hade förlags-bestyret, lågo ganska länge, oaktadt vännernes åtgärder för snabbare spridning, massor af oafyttrade exemplar.
För att begripa möjligheten af detta, måste man veta, att musik-tryck då var någonting mycket dyrt, och att i den tiden jemväl mängden af vitterhetsälskare hellre afskref otryckta poemer, än köpte tryckta.
I alla fall kan visst antagas, att utgifvandet medförde en i någon mån förökad inkomst.
Näppligen minskades dock utgifterna genom inkomsterna.
Bellmans system förblef detsamma, som han i ett qväde till Abbéen Michelessi 52, – en i Stockholm bosatt och med Sveriges vitterhet förtrolig italiensk litteratör, – hade tolkat med dessa ord:
”Hör! sannfärdigt till sin son Apollo sjelf nu talar:
”Granna möbler, bord och salar
Saknas på min jord”.
Minns, min frände, minns:
Corneille, till verldens smak och tycke,
Skref sitt största mästerstycke
Vid ett krassligt bord.
Guldet ofta hos personen
Skämmer skaldetonen;
Men en stråle ifrån thronen
Gör poeten qvick.
Låt en karg sin kista bära,
Juden sig försvära:
Sjung Du, glad, Monarkens ära;
Gör, som jag, och drick”.
Så länge ”Monarken” lefde, var han säker, att, när nöden påträngde för hårdt, aldrig sakna handräckning.
Huru det gick sedermera, har redan blifvit skildradt.
Bellmans utseende, välbildadt och behagligt, lämpade sig på det nogaste efter hans inre tillstånd.
Det motsvarade ömsom ett det allrahögsta mått af enthusiastisk själsyra, ömsom den nedspänning, som efter slik alla lifsandars uppstegring och ansträngning ej kunde uteblifva.
Till sin växt var han något långlagd; under sednare åren blek och mager; syntes ofta sömnig och i håret mindre städad, än man i frisurens tidehvarf fann skickligt; men kunde i ett ögonblick ny-upplifvas, och uttryckte då idel själ, snille, eld, glädje.
I detta sitt egentliga uttryck, då hans anlete hvarje gång återtog ungdomlig färg och till och med fyllighet, är han målad på Gripsholm och modellerad af Sergel.
En Orpheus, en Bacchus och en Satyr hafva der sammangjutit sina drag.
Det hela, i sin eldiga maklighet, sitt godmodigt snillrika sjelfsvåld, är en poetisk lazzaron; men med nordisk själs-adel och en vemodssky öfver pannan, som påminner om både hans jordiska och hans himmelska fädernesland.
Hans trogna maka, enka vid ungefär trettiåtta års ålder, efterlefde med trenne barn, öfverlefde dem alla, och återförenades med sin man först i sitt nittionde lefnadsår.
De tre barnen voro söner.
Om de två äldre, Gustaf och Carl, vet man ej mycket.
Den förre, någon tid Underofficerare vid den corps, som nu kallas Kongl.
Lifgardet till häst, derefter Löjtnant vid ett landt-regemente, gick slutligen i fransysk tjenst; den sednare, som var den allkända vaggvisans äldsta föremål, erhöll en anställning vid arméens flotta, och gjorde eu sjöresa, hvarifrån han aldrig kom tillbaka.
Den tredje deremot, Adolf Jakob Henrik Martin, född den 29
November 1790, död den 30 Juli 1834, är ännu hos ett icke litet antal samtida förvarad i fullständig hågkomst.
Sidenkramhandlare i Stockholm, en af dess borgerskaps femtio äldste, Ledamot af Samfundet pro Fide et Christianismo, var han framför allt annat en älsklig och högaktad man.
Lycklig make, god husfader, glad värd, begåfvad med ett vackert utseende och en angenäm sångröst, lågande enthusiast för sin faders minne, men bättre hushållare än han, på samma gång frikostig och omtänksam, befann han sig tillika i förmånliga bergnings-villkor.
Såsom en ständig festdag i hans hus firades den 4 Februari, årsdagen af faderns födelse: bordets öfre ända intogs då alltid af den lyra eller cittra, som varit farfaderns och faderns; omkring henne lågo egenhändiga uppteckningar af åtskilliga bland den sednares qväden, blandade med dithöriga ritningar af Sergel och Hilleström; och omkring bordet instämde ett glädtigt vännelag i hans af sonen uppstämda sånger.
Med andantag af ett fruktsamt äktenskap, felades alltså här intet drag i bilden af den sällaste lefnadslott, – då plötsligt i den kraftfulle mannens själsförmögenheter inträffade en rubbning, som förstörde både hans inre och hans yttre välmåga.
Afsomnad omsider på Manhem å Kongliga Djurgården, qvarlemnade han derföre i en ytterst torftig belägenhet, väl inga barn, men sin förträffliga hustru och sin ålderstigna moder.
En förhöjd sorglighet erhåller detta utslocknande af Bellmans ätt genom det rykte, att sinnesrubbningen hade sin orsak i en berusning af sonlig glädje, eller i ett uppjagande deraf till yttersta öfvermått, genom de offentliga ärebevisningar, med hvilka faderns snille, trettiofyra år efter hans död, firades vid uppställandet af hans bröstbild på Kongliga Djurgården.
Sannolikt var, i alla fall, denna orsak icke den enda; tvärtom synes en slik verkan förutsätta, att sinnet, vid det angifna tillfället, redan var hemligen sjukt.
Äfven denna kalk måste alltså Bellmans Enka tömma.
Men hennes starka själ förblef sig lik.
I sitt lynne allsicke tilldragande och förbindlig, snarare frånhållande och stolt, med ett hjerta hvars förtroende ej lätt kunde vinnas, med ett förstånd hvars skärpa gerna blef uddhvass, med ögonkast, vid första mötet genomträngande utan mildhet, var hon icke i vanlig mening umgängsam.
De få, som småningom lyckats eröfra hennes vänskap eller gunst, funno dock i henne en personlighet, som ägde makt att fjettra både uppmärksamheten och deltagandet.
Redan trappan, redan förstugan till hennes inskränkta bostad buro vittne om ett sinne för ordning och prydligt skick, hvilket sedermera, då man öppnade det glest och gammaldags möblerade rummet, framförallt i värdinnans egen drägt mötte gästen med en nästan bländande renlighet.
I sin ålderdom genom giktkrämpor ofärdig, gick hon blott med tillhjelp af käpp, och i en deraf lutande ställning; men återtog, sittande i sin stol, genast den raka hållning, hvarmed hon ännu i nittionde året bar sitt stolta hufvud, sin höga panna, sin säkra blick.
Snart bragt till språksamhet, förde hon då samtalet med en eld i de stora bruna ögonen, med en kring läpparna oafbrutet spelande skiftning af klokhet, qvickhet, löje, spe, välvilja, hvarvid åhörarn inom sig måste erkänna, att hon var, icke blott såsom ”Fru Bellman”, utan äfven i och genom sig sjelf, ett märkvärdigt föremål.
Hennes älsklings-ämnen kunna lätt gissas.
Om sin man talade hon med värma; om hopens föreställning, att han varit en drinkare eller en rumlande sälle, med harm; efter den nyssbemälta minnesfesten, vid hvilken i synnerhet Konung Carl Johans aktningsbevis hade fägnat henne, hördes hon väl icke (liksom förut) klaga att hans poesi låg i förgätenhet eller förakt, men deremot, att man i allmänhet ändock ej förstod den på rätta sättet 53.
Öfverhufvud lät hon sig villigt tillbakaföras i sina ungdomsdagar; och i hennes konstlösa, men lifligt målande berättelser, sammanväfda med träffande, qvicka, esomoftast skalkaktiga omdömen, återspeglade sig ännu munterheten af det tidehvarf, i hvilket hon fortfor att ensamt vara hemmastadd.
Ej sällan hände likväl, att hon plötsligen lät talets tråd falla och för en lång stund försjönk i aldrig meddelade tankar, hvilkas beskaffenhet omsider antydde sig genom en suckning, – ofta så djup, att den försatte hela hennes kropp i skakning; hvarefter hon, ej utan någon förlägenhet öfver detta ofrivilliga utbrott af vemod, med snabbt återvunnen besinning kunde förtälja, kunde skämta liksom förut.
Sålunda mätt på lifvet utan att vara öfvermätt, flyttade hon ändtligen i begynnelsen af 1847 till den verld, der hon af sin make var i mer än ett halft århundrade väntad.
Skaldens lyra, fallen i främmande händer vid det allmänna skeppsbrottet af sonens lycka, fann omsider en ägare, som förstod att fullt uppskatta hennes värde.
Herr Doktor Minton, hågkommande att Apollo är läkarnes och skaldernes gemensamme fader, köpte det gamla strängaspelet för att rädda det från förstöring, och har förärat det till Kongl.
Vitterhets-Akademien; bland hvars samlingar det nu förvaras såsom ett dyrbart national-minne.
Lika obesväradt och bekymmerslöst, som sin hushållning, skötte Bellman ock i sjelfva verket sitt skaldeyrke.
Men här ledde honom en mäktig konstnärs-instinkt, som ägde att befalla öfver outtömliga tillgångar.
Reflexion, theori, afsigt att tillverka något vackert, öfverläggning, långvarig förberedelse, begär att lysa och omtalas, – allt sådant låg från honom fjerran; eller sväfvade åtminstone blott tillfälligtvis och sällan förbi hans själ.
Först inemot slutet af hans bana föll det honom in, att han möjligtvis vore en Poesiens Hogarth, hvilken det ålåge, att göra nytta såsom karikatur-målande moralpredikant.
I det längsta var dock hans enda sannskyldiga författarafsigt, att roa sig sjelf – och goda vänner.
Visserligen spelade han äfven i enrum sin cittra, och sjöng dertill
– – – ”wie der Vogel singt,
Der in den Zweigen wohnet”. 54
Men hans sångmö behagades aldrig rätt, eller på längd, af något enslings-lif.
Hon var afgjordt sällskaplig; och innerst, om ock ofta omedvetet, lekte för hvarje ny ingifvelse nöjet att snart få yttra sig i en förtrolig brödrakrets.
Väl veta vi, att han diktade månget qväde på sin kammare under nattens tystnad, och än flera under morgonvandringar i de lustparker, som omhvärfva Stockholm; bland hvilka han företrädesvis plägade utkora Solna-skogen.
Mången vacker ungsommar-morgon hördes han ock bland
Djurgårdens ekar, sittande ensam och afsides, genom citter-knäppningar söka tråden af någon ny skapelse 55.
Men äfven detta skedde visst sällan utan glada sidotankar på de samqväm, till gamman församlade mellan skål och vägg, der man var van att från honom vänta dess högsta försköning.
Endast för dem sammansatte han ock de bland hans skrifter förekommande mera utförliga stycken, hvilkas mål var att i dessa muntra lag än uppläsas, än föredragas i en form blandad af uppläsning och sång.
Endast i sådana gillen kom derföre ock Apollo öfver honom med sin fullaste hänryckning.
Ty dels föddes ofta hans qväden omedelbart inom dem; dels var det i alla fall blott der, som han vidgade Poesiens förtrollningsmakt till en oskiljelig förening med Musikens och Mimikens.
Han ägde nämligen en behaglig sångröst, mycken kännedom af Tonernas konst, och en sällsynt skådespelar-förmåga.
Den sista, hvilken han äfven på sällskaps-theatrar hade med allmänt bifall ådagalagt 56, begagnade han både fullkomligast och helst, när han sjungande lät sina komiska diktgestalter för åhörarne framstå.
Maneret af hans sång var föröfrigt det nu gammalmodiga, som i hans bästa tid allmänt gällde, med många såkallade för-slag och efter godtycke anbragta öfverlopps-noter; dock i allo genomträngdt af en rik och fin expression, som gynnades af den icke ovanligt starka, men klangfulla, smidiga och på sig sjelf alltid säkra stämman.
I kretsar af det slag, som han älskade, sågs han ock aldrig – under sin helsas dagar – till meddelning ohågad eller nödbuden: föll andan på honom, så var han genast redo att gripa cittran och sjunga öfver hvad som behagades, öfver hvilket ämne man uppgaf.
Då blundade han, för att ej störas af yttre föremål; tills de melodiska vågor, på hvilka de inre föremålen svallade fram i dagen, hunnit taga en fart, som af ingenting kunde hämmas eller villas.
Så qvad han ofta på Hofvet, för sin Konung: såsom då han engång af denne blef anmodad, att med sitt sångspel afmåla Konungens bägge f. d. Guvernörer Grefvarne Tessin och Scheffer, tvenne Herrar af högst olika lynnen och sätt att vara; han gjorde det i ögonblicket, till allas beundran och Monarkens synnerliga nöje.
Gjörwell, som här är sagesmannen, berättar sig ock sjelf hafva åhört, huru han, vid ett annat tillfälle, föreställde utgångs-scenen efter slutad gudstjenst i en landskyrka, med klockarens orgelspel pro exitu, och genom ljud från både cittran och rösten lät tydligen förnimma, huru folket slog igen sina bänkdörrar, traskade gången utföre och tog farväl af hvarandra.
Oftare tillät man honom dock, såsom billigt var, sjelf bestämma sitt ämne.
Något mera genialiskt vexelförhållande vid allt detta, än Konungens och Skaldens, kan ej tänkas.
”Huru står det till, Bellman”? frågade engång, då de möttes, den förre:
”nu ser du mig inte ut att kunna hitta ett endaste rim”.
Skalden bugade sig, och svarade genast:
”Helt tomt är mitt schatull,
Min lyra är i kras;
Men ändå på mitt glas
Står Gustafs namn i gull.”
En höstafton på Haga, då Gustaf vistades der under sin sednare och brydsammaste tid, föll det honom in att låta eftersända Bellman.
Ett ilbud affärdades med befallning att uppsöka sorgförskingraren, och att föra honom, i hurudant skick han än kunde befinnas, ofördröjligen till Haga.
Bellman träffades på Djurgården, och icke alldeles obeskänkt; sjelf fann han sig ej presentabel.
Men det halp ej: han upplyftades i en hofvagn, hans cittra hämtades, och båda förflyttades till lustslottet.
Der sattes han vid ett med champagne uppdukadt småbord, drack, sjöng ett par visor, drack åter, men öfverrumplades derefter af en slummer, hvarnnder han nedsjönk på stolen i nästan framstupad ställning.
Konungen lemnade honom i ro och gick till sin qvällsmåltid.
Efter dess slut återkommen och finnande sin gäst ännu sofva, yttrade han: ”Jag undrar, hvad Bellman skulle säga, om jag nu väckte honom och fordrade en sång till mig.
I blinken uppreste sig skalden, gnuggade ögonen och svarade: ”Då skulle Bellman säga så här!” hvarpå han genast sjöng, till den gamla Marlboroughsvisans melodi, dessa vackra och betydningsfulla ord:
”De nattliga skyarna draga
Tungt, tungt, tungt hän öfver Haga,
Och stjernorna glimma så svaga,
Och skogen mörknar och flyr.
O Kung! din hvila är dyr:
Gå, Kung, din hvila att taga;
Lugnt, lugnt, lugnt hvila på Haga!
Ditt folk med mildhet du styr”.