Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del kan jag ej finna den ringaste rättsgrund derför, att. löftesmännen skulle få någon bättre rätt i detta fall än gäldenären.
Om löftesmannen blir genast lagsökt, sa har han likväl atta dagar pa si 8> oell blir gäldenären lagsökt, så har äfven han en lika tid.
Således tror jag ej, att denna § bör undergå någon sådan förändring, att löftesmännen får bättre rätt än gäldenären, dä lian borgat såsom för egen skuld, utan anser, alt denna § mycket väl kan bifallas sådan den är.
Till den siste värde talarens eget omdöme vädjar jag, om det ej gifves en billighetsgrund, som fordrar något mera för cautionistcn, hvilken mycket förlåtligt måhända kan hafva glömt eller ej baft fullkomlig kännedom om förfallotiden, d "1 deremot gäldenären alltid måste veta när han skall betala, äfven innan han fått del af lagsökningen, sorn kommer alldeles flux på cautionisten.
Mig synes då, att i denna skilnad ligger en billighetsgrund derför att cautionisten måtte få beräkna sina ålla dagar ifrån den dag, då lian erhållit kännedom om att skuldfordran är till betalning dömd.
Den iG Januari e. ra. 2 23 Hr Palmcrantz, Joli.
Manritz:
Äfven jag anser, att den förändring i 3 §:n, som Fiih. Boye föreslagit, liar billigheten för sig att antagas.
Cederström, har emot Frill.
Boves förslag gjort den anmärkn. att löftesmanneri ej bör få åtnjuta fördelen af längre belalningsanstånd, iin gäldenären, enär han åtagit sig skulden såsom sin egen; men jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att löftesninnnen, som naturligtvis hoppas och förmodar att gäldenären redan vid lagsökningen betalt skulden, till följe deraf anser sig fri tilldess elt motsatt förhållande blir för honom bekant.
Kännedom derom uppkommer hos löftesmannen först sedan bysätlningsutslaget fallit och blifvit honom delgifvet.
Gäldenären kan likaså väl betala skulden efter bysättningsutslaget, men innan detsamma hinner verkställas, som förut, och detta blir således ingen gilltig grund för afslag till denna §.
Hr Printzensköld, Carl: Ulan alt med Frih.
Boye kunna dela den öfvertygelse, att våra bysättningslagar
Sro af den barbariska beskaffenhet, som han har sök t förespegla, så mycket mindre, som det beror af hvar och en person att så försigtigt gå tillväga, att dessa lagar ej behöfva alt pä honom vinna någon tillämpning, kan jag likväl ej, i betraktande af löftesmannens ställning, då han borgat sorn för egen skuld, undgå att finna rättvisan af del förslag, sorn Frilen i afseende på löftesmannens lätt har framställt.
Jag kanner nemi. speciell exempel derpå, huruledes en löftesman, sorn borgat såsom för egen skuld, ovetande bief dömd att betala den skuld, för hvilken han borgat, och alt detta utslag varit nära att verkställas, utan att han 0111 delsammas existens haft kännedom.
Det var endast personligt förtroende till en ansedd embetsman, som räddade honom ifrån bysätlning, då han återvände ifrån embetsrummet, och lian betalte sedermera efter en dags förlopp.
Derigenom blef han ej allenast räddad ifrån krafvel, men ännu mera, han blef befriad ifrån den chican, som han eljest ovetande linde mäst undergå.
Det är således billigt, alt en person, som ställer sig i förbindelse för annors skuld, såsom för sin egen, äger ett rådrum af åtta dagar för att anskaffa penningar, sedan han erhållit kännedom om att han är skyldig alt betala; ty hvar och en, som betraktar saken ej blott ifrån rättvisans grunder, utan, hvad här bör ske, äfven ifrån billighetsgrunder, torde inse, att man ej begär för mycket då man söker denna förmån för löftesmannen.
Jag tillstyrker den redactionsförändring, som Frih. Boye föreslagit.
Jag ber blott att få fästa fl i* Printzensköld* uppmärksamhet på §:ns innehåll.
Deraf synes att löftesmannen har åtta dagar på sig ifrån det all lian erhållit del af lagsökningen.
Den 16 J a n ti a r i c. m.
Hr von Hartmansdorff, Alif;.:
Jas anhåller alt få förena mig med Frih. Cederström, och begär Ståndets bifall lill §:n.
Den som åtagit sig att ansvara för annans skuld såsom för egen gäld, han bör väl äfven fullgöra delta åtagande.
Eller skall man stilla en lag, sorn innehåller upphäfvande just af den förbindelse, sorn löftesmannen bort åtaga sig?
Jag anser lagstiftaren ej böra göra en sådan jemkning, ulan anhåller om bifall till Utskrs betänkande.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utskrs förslag lill 2:dra §:n.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad., i enlighet med hvad några ledamöter yrkat, behagade antaga ardin §;n nied den förändring, att ordet "lagsökning” skulle utbytas emot ordet utslaget.
Uppå derefter framställd propos. blef Utskrs förslag lill 2:dra §:n af R. o. Ad. bifallet. 3: d j e 5: n. Bifölls. 4:de §:n.
Den lindring, som betänk, afser i bysättningen, försätter den bysatle mannen i predicamentet af den, sorn cederot bonis; ty lindringen vidtager ej förr än han begärt cession.
En värd ledamot här, som började debatten, har yrkat ändring häruti, derföre alt han ej vill medgifva edgång.
Han synes mig likväl, om jag ej oriktigt fattat hvad jag hört uppläsas, hafva sjelf begått en irring.
Han har yttrat, att här vore fråga om edgång, skiijd ifrån concursen.
Så har jag ej fattat meningen.
Jag har ansett alt villkoret för befrielse ifrån bysältning är concurs.
Nå väl! ifrån den stund, då han gör concurs, står han, ifall han svär falskt, i bedragarens calhegori, hvars påföljd är i concurslagen bestämd.
Det blir nödvändigt, att fonden af detta betänk, bi fa lies, ty härutinnan skulle väl lindringen ligga, att sedan den bysatte redligt fullgjort de villkor, som lagen för lindringen föreskrifver, sedan han hade ärligt uppgifvit alla sina tillgångar, och bekräftat denna uppgift med bouppteckningsed; att han derefter ej kunde bysältas för samma fordran, så framt ej honom t i 11 föl le nya tillgångar, som Iian ville undanhålla.
Om han, oaktadt detta ej inträffar, ändock skulle kunna bysältas, så vore hela ändamålet med författningen förfeladt och ingenting vunnet; han kunde då vexeras på samma sätt som nu, nemi. så, att det beror på fordringsägarens godtfinnande alt åter skicka in honom på gäldstugan.
På sådant sätt vore ändamålet med Den 16 Januari e. m. den lindring, som är afsedd både uti K.
M:s nåd. propos. och i Ulskrs betänk., fullkomligen förfeladt.
Jag medger likväl, att redactionen af denna § ovillkorligen fordrar en förändring, ty den ger nu anledn. till ett sådant förstånd, att gäldenären skulle kunna särskildt aflägga ed, utan att behöfva cedera bonis.
Jag förstår den ej så, men redactionen ger anleda, till en sådan tolkning.
Detta svär också emot utsöknings-formerna, ty Konungens Bef:h:de äga ej att befatta sig med bevisningen i frågor om mitt och ditt, eller alt ålägga edgång.
Redactionen skall således förändras, och jag anhåller derföre, att den redactionsförändring, som Hr Gyllensköld i sin reservation föreslagit, mätte blifva uppläst.
Det förslag till 4-'^e §> sora Hr Carlheim Gyllensköld i sin reservation framställt, upplästes.
Sedan jag nu hort detta uppläsas, så anhåller jag om propos. på bifall lill den redaction, som Hr Gyllensköld före slagit.
Den skiljer sig deruti, att executorns rättighet alt ålägga den särskilda eden är utesluten, och dermed är jag fullkomligen belåten.
Jag instämmer i så måtto rned Frih.
Boye, att jag finner, att om denna § helt och hållet skulle utgå, så skulle nära nog intet ändamål vara vunnet med förändringarna i concurslogen ; men jag kan likväl ej instämma med honom uti att vilja antaga den redactionsförändring, som här är föreslagen.
För min del skulle jag visserligen kunna hafva några anmärkn:r att göra emot sjelfva redactionen af §:n och äfven den anmärkntn, att jag anser Konungens Bef:- h:de ej vara behörig att såsom domstol befatta sig med åläggande af edgång, utan att det endast må vara inför laga domstol, sorn denna edgång skall ske.
Det är likväl en annan anmärkn., som jag anser vara af större vigt.
Här står nemi.: ”der borgenär ej visar skälig anledn. det gäldenär undandöljer tillgång.”
Då äger han rättighet att svärja sig fri, men det skulle ganska lätt kunna hända, att man kan bevisa, att han har tillgångar, som han undandöljer, och då tror jag visserligen, att domaren borde så tillämpa lagen, att han ålade bysättning.
Detta är likväl ej bär bestämdt uttryckt, hvilket är ett fel; men då det är svårt för mig alt genast föreslå en ny redaction af denna §, så att den får det bestämda utseende, som en lag-fj bör hafva, så vill jag hellre bifalla densamma utan förändringar.
Jag tillstyrker bifall till §:n.
Dåinan jetnför de skäl, som anföras i Hr Gyllenskölds reservation jemte det, som han uti ett nyss uppläst anförande uppgifvit emot denna §, med de skäl, som Frih. Boye och Frih.
Cederström anfört för bifall till densamma; så vågar jag betvifla, att någon lång tve19 II. 29 D c 11 16 Januari e. m.
Jean bos någon skulle lunna uppstå alt lemna de af Hr Gyllensköld anförda skäl företrädet.
Åtminstone synes det mig, att det ligger något rättsvidrig! deruti, att gifva en fordran, som blifvit borgad i en gäldenärs concnrs, sämre lätt än den, som ej undergått denna procedur.
Jag kan ej föreställa mia, att en concnrs är annat än en vanlig civil rättegång, och att gäldenären står till sin fordringsägare efter concursen i ett bättre förhållande, än han gjorde före densamma.
Concursen är ej något annat än en civil stämning, som gäldenären ber att få göra på sina borgenärer, för att på dem öfverlåta allt hvad han för tillfället äger.
Deuna stämning kan borgenären icke förekomma.
Är det då billigt, är det rättvist alt sätta borgenären i en sämre ställning till gäldenären, för det att den sednare haft denna rättighet att begära stämning af sina borgenärer, än han stod till honom dessförinnan?
Jag tror det ej, och jag har ej ännu kunnat af alla de skäl, som nu och så ofta tillförene blifvit anförda till förmån för gäldenären, öfvertyga mig derom.
Jag afslyrker derföre bifall till den ifrågavar. §:n på detta skäl.
Jag tillägger äfven dervid, hvad Hr Gyllensköld anfört, nemi. den försigtighet, den grannlagenhet, som bör iakttagas vid åläggande af ed.
Det är tillräckligt, att gäldenären äger rätt att med ed fästa sin bouppteckning, sedan han antingen sjelf begärt cession, eller dertill blifvit tvingad, utan att man behöfver gifva honom rättighet alt medelst ed fria sig ifrån Konungens Bef:h:des lagsökning.
Delta tror jag vore en alltför stor utsträckning afdella vigtiga och grannlaga medel, som bör med försigtighet begagnas i all lagstiftning.
Skall edgång göras, så är det endast inför domaren, som sådant bör ske, men ingalunda bör det vara Konungens ]3ef:h:de, hvilken blott är executor, som äger rättighet att pröfva om ed bör afläggas eller ej.
Alt, såsom Frih.
Boye föreslagit, i delta fall öfverlemna fiågan om edgången till domarens pröfning, skulle vara att inveckla executionsärendena, och att sätta borgenären i ett långt sämre förhållande, än om aldrig någon rättighet lill bysättning å gäldenären ägt rum.
Då är det bättre att helt och hållet förkasta denna lag, än att bifalla den, som desse herrar hafva tillstyrkt.
Jag afslyrker bifall till denna §, såsom helt och hållet förryckande våra bysällningslagar.
Jag utber mig alt få föra den sista värda talaren till minnes, att då bysältningsanstaller finnas, ej såsom ett straff, tilan endast såsom ett tvångsmedel, för alt framkalla de tillgångar, som finnas, och sedan detta villkor af den bysalte blifvit fullgjordt, så blir frågan: hvad qvarstår väl af den åsyftade lindringen, om man bifaller Hr Printzenskölds åsigt?
om, säger jag, man kan bysätta honom efteråt , likasom förut, hvad är då ändamålet med författningen.
? — I sanning intet.
Är det då Hr Printzenskölds
Den 16 Januari e. m. 527 mening, att ingen ändring i bysättningslagarna skall göras, så är delta en helt annan sak, men vill han medgifva att någon ändring göres, så frågar jag: är någon lindring gjord, om jag afven efteråt kan bysätta gäldenären för samma fordran, i afseende hvarpå han en gång uppfyllt villkoret för att slippa bysättning, nemi. det villkoret att redligen uppgifva sitt bo?
Dessutom glömmer den värde talaren, att ifrån den stund, då gäldenären har uppgifvit sin stat och beedigat den, är han under cathegorien af en cessionant, och följaktligen är han underkastad de påföljder, som concurslagen bjuder.
Nu frågar jag: om vi vilja ändamålet, måste vi ej då äfven vilja medlet?
Detta medel kan ej blifva något annat än det, att gäldenären slipper bysättning, då han gifvit fram sina tillgångar.
Nu är det ganska sannt, att han kan hafva fördolt något deraf.
Han kan sedermera hafva förvärfva! nya tillgångar; då är det nödvändigt, alt, när sådant kan bevisas, fordringsägaren må kunna ännu en gång begagna sardina tvångsmedel; men utom i dessa fall bör det väl icke ankomma på fordringsägaren, att, när ban ville, ånyo bysätta sin gäldenär.
Då vore författningens hela ändamål förfeladt.
Förfara vi ej då mycket redligare, om vi rent af afslå all lindring och behålla det ohyggliga tillstånd, som det varande.
Jag kan ej föreställa mig annat, än att, då fordringsägaren visar att cessionanten antingen har fördolt några tillgångar, i hvilket fall han står under concurslagens vanliga påföljd och dömmes såsom bedragare, eller alt gäldenären fått nya tillgångar, då (och detta är ändamålet med 4 §:°) må hans rättighet att bysätta honom åter inträda; men skulle jag äfven i annat fall medgifva en förnyad bysättning, så vore lindringen ingen, och då är det rent spel att afslå hela förslaget.
Att Konungens
Def;h:de skall taga emot eden, förefaller mig något orimligt; men jag är mera belåten dermed, än att förfela hela §:ns ändamål, och ehuru jag således ej är nöjd med redactionen, så bifaller jag hellre densamma, än jag tager bort §:n, hvarigenom lindringen skulle blifva ingen.
Boye, och vill blott tillägga några ord.
Hu Printzensköld har sagt, att han ej anser det rättvist, att en gäldenär kommer i bättre tillstånd efter concursen än före densamma.
För min del skulle jag anse detta vara ganska rätt och principenligt.
Då bysättningen anses, ej såsom ett egentligt straff, utan blott såsom ett medel att tvinga gäldenären att lemna sin egendom, så kan naturligtvis, vid sådant förhållande, ingenting annat fordras af honom, och således bör han, sedan han utlemnat densamma, vara fri från detta tvångsstraff.
Han måste således, efter en så beskaffad åtgärd som en concurs, då han förutsattes hafva utlemnat all sin egendom till crrditorernes förnöjande, äfven förutsättas vara fri ifrån bysättning, som endast bör kunna tillämpas, då 228 Den 16 Januari e. m. lian ej öfverlemnat sin egendom till borgenärerna.
En for* dringsägare måste naturligtvis vara mera belåten med att få allt hvad hans gäldenär har, än intet.
Detta lärer också föranleda till den slutsatsen, att om den 4 §:n ej skulle antagas, utan helt och hållet uteslutas, så skulle de öfriga af oss redan antagna §§ma till ingenting tjena; ty dermed hade hvarken gäldenär eller borgenär något vunnit.
Denna förändring vore då blott ett tidsödande arbete utan ringaste nytta.
Jag högaktar den ömhet, som Frih.
Boye behagat visa för de personer, hvilka måhända oftast genom eget förvållande kommit i den olyckliga belägenheten att blifva blottställda för bysättningslagarnes barbariska innehåll och tillämpning; men oaktadt allt detta, katf jag likväl ej medgifva, att de skäl och den pathos, hvarmed han talat för dessa personer, verkat på min öfvertygelse derom, att denna § är orättvis, derföre alt fordringsägarens rätt till förmån för gäldenären deruti blifvit alldeles förbisedd.
Gäldenären har redan genom bifall till en föregående §, deruti han såsom bysatt blifvit förklarad berättigad att genas! utgå ur bysättningshäktet, så snart han afträdt sin egendom lill sina borgemires förnöjande, blifvit tillräckligen gynnad.
Att nu tillägga honom den ytterligare fördelen, alt sedan han sluppit ut ur delta bysättningshäkte, och sedan hans concurs blifvit utredd, kunna förklara sina borgenärer midt i ansigtet, att han ej ämnar betala sina skulder, och att dessa borgenärer således ej äga makt att emot honom i detta afseende vidtaga någon åtgärd; detta synes mig i sanning vara alltför mycket.
Frihrns yttrande ronde concurserna tyckes förutsätta, att Frih:n anser en concurs, som blifvit börjad, aldrig skola taga slut.
Jag är af en alldeles motsatt tanke, emedan jag anser concursen vara slutad, då domen fallit; ty då inträder gäldenären åter i sina borgerliga rättigheter; om han är embetsman, så inträder han då genast i sin tjenstgöring, och dermed är hans concurs slutad, ty när han åter inträdt i sina borgerliga rättigheter, så bör han äfven
Ater hafva inträdt i sina borgerliga skyldigheter, så att han dä äger alt göra rätt för sig och ånyo vara underkastad samma lagar, som han före concursen ägde att ställa sig till efterrättelse.
Detta är den sanna rättsgrunden för förhållandet emellan gäldenär och borgenär.
Hvad åter beträfFar den satsen, att onus probandi skulle tillhöra borgenären, så att han hör bevisa om gäldenären har tillgångar eller ej, så är detta en så långt drifven fordran på borgenären, att det i sanning förundrar mig, att man kan drifva en sådan sats, som tydligen innebär en uppenbar orimlighet.
Det är alldeles icke borgenärens skyldighet att bevisa det gäldenären kan betala, utan det ar den sednares »kyldighet att inom concurseus möjliga gräns bevisa det Den 16 Januari e. m. lian ej kan betala.
Det är likväl å andra sidan ganska säkert, att om denna bevisning skulle åläggas borgenären, så inträffade det ganska ofta, alt svek blefve begånget vid en sådan bevisning.
Man kan nemi. tänka sig en låntagare, som är belastad med mycken gäld, oell som gjort concurs, för att få afstå halfva lönen till sina borgenärers förnöjande, och då ännu ingen sökt eller fått införsel deruti, så vidtalar han en af sina vänner, som på ett till honom ut— gifvet falskt skuldebref begär införsel i lönen, och derigenom kommer han sjelf i åtnjutande deraf.
Han kan hafva gjort denna skuldsedel så stor, att det kan dröja hela hans lifstid, innan den blifver på delta sätt inlöst, och derigenom hindrar han de verkliga borgenärerna att erhålla någon betalning uti den sålunda till annor man falskeligen förskrifna lönen.
N11 är jag fullkomligt öfvertygad om, att den, som erhållit införsel i lönen, ej äger någon fordran hos min gäldenär, men jag kan omöjligt bevisa detta; och då skulle jag ej äga rättighet att genom bysätlningstvånget frampressa de tillgångar, som finnas.
Ett sådant förhållande kan jag för min del ej finna rättvist, utan anser det ganska hardt att försätta en borgenär i en sådan ställning, och kan således ej annat än på det högsta bestrida antagandet af denna §.
Så väl Frih. Cederström, som Frih.
Boye, hafva påstått, att om den fiide §:n utginge, vore hela det öfriga förslaget till bysättningslag utan ändamål, och någon lindring för gäldenären derigenom ej tillvägabragt.
Jag har i början af min reservation sökt visa, att K.
M:s nåd. afsigt med afiåtandet af denna propos. vinnes, äfven om den ifrågavar. §:n utgår.
Jag anhåller vördsamt att få upplysa 0111 de fall, i hvilka en sådan lindring verkligen sker, äfven om denna § utgår, på det man icke må tro, alt förhållandet blifvit af mig oriktigt uppgifvet.
Borttages §:n, sker ändock mildring i följande punkter: 1:0 lagens medgifvande af bysättning enligt nu gällande föreskrifter, innan fordran blifvit af domstol eller Konungens Bef:h:de pröfvad, upphör för alla andra fall, an det, då gäldenären reser ifrån orten, oaktadt han blifvit förbjuden att derifrån aflägsna sig; 2:0 den i K, förordn. af den 12 Mars i83o gäldenär medgifna förmån, att bysättning på grund af löpande skuldebref, släldt att betalas vid anfordran, ej må verkställas förr än åtta dagar förflutit efter lagsökningen, blifver utsträckt äfven till löftesmannen, hvilken såsom egen skuld åtagit sig annans gäld eller löpande förskrifning, äfven då viss förfallotid varit i förskrifningen betingad.
Det är ett förhållande, som länge nog varit öfverklagadt, alt en löftesman, som gått i borgen såsom för egen skuld för en annans förskrifning, ej har åtnjutit samma fördelar, som gäldenären sjelf.
Genom det nu föreslagna lagstadgandet skulle denna olägenhet blifva aflmlpen, och vi hafva nyss der - Den 16 Januari e. m. om beslutat.
En talare har velat utsträcka mildringen i detta hänseende ännu längre.
Äfven jag skulle ansett detta vara lämpligt; inen då frågan härom redan är afgjord, så torde det nu vara öfverflödigt att vidare derom tala. 3:o
Bl ifver gäldenär, hvars egendom blifvit genom concurs till borgenärers förnöjande afträdd, bifriad ifrån bysättning för den gäld, som han före coneursen gjort.
Det torde också följa af hvad 6:le §:n innehåller, att bysatt gäldenär skall ur häktet lösgifvas, så snart han gjort rätt för sig.
Det är väl sanni, alt sedan coneursen är utredd, kan gäldenären åter bysätles; men om man också genom 4 §'ns antagande beröfvar borgenären rättighet att bysätta gäldenären för sådan gäld, som blifvit i dennes concurs bevakad eller för hvilken han en gång varit bysatt , qvarstår likväl för borgenären rättigheten att bringa gäldenären till concurs.
Anser man ej bysättningen vara ett större ondt än concurs, så måste det vara bättre, att en gäldenär kan bysättas, och att hans tillgångar derigenom kunna framtvingas, än att concurs för samma ändamål begäres.
Jag har redan i mitt skriftliga anförande sökt visa, att man genom antagande af denna §:n snarare skulle befordra concurser, än förekomma dem.
Att det blir ganska svårt, måhända i de flesta fall omöjligt, att bevisa det gäldenär efter coneursen eller bysättningen fått tillgångar, tror jag hvar oell en vid närmare eftersinnande skall finna.
Huru många sätt man har uppfunnit för att eludera lagarna och för att genom konstiga tillställningar dölja tillgångar, så att de icke blifva åtkomliga inför lagen, det har en bedröflig erfarenhet tillräckligen visat.
— Jag kan ej annat än fortfara i min önskan, att ifrågavar. §, måtte alldeles utgå.
Härjemte tager jag mig friheten nämna, att den redaction till 4 §:n, som jag vördsamt föreslagit uti min reservation, blifvit uppgjord endast under den förutsättning, att R.
St. skulle finna alldeles nödvändigt att något dylikt stadgande funnes.
Hellie än att rättighet till edgång för gäldenären skall qvarstå, och att Konungens Bef:h:de skall åläggas pröfva huruvida edgång bör äga rum eller ej, skulle jag önska, att min redaction till denna § blefve antagen.
Hvad särskildt belrnlfir rättigheten för gäldenär att gå ed, och skvl iighelen för landshöfdingen alt dämma till edgång; så tror jag att Frih.
Boye begått ett misstag, då han yttrat, att det endast vore vid concurser, som fråga om edgång kunde uppstå.
I tredje §1° står, alt gäldenär, som vid början af concurs sitter i bysättningshäkte, skall, sedan lian bouppteckningen besvurit, derutur lösgifvas; och att gäldenär, sinn sin egendom till borgenärer i concurs afträdt, ej må bysättas för gäld, sorn lian före concursens början gjort, utom i det särskildta fall, alt lian utan lof reser ifrån orten.
Del ar i sanning för mig ovänladt att Den 16 Januari e. ra. höra det personer ännu finnas, hvilka yrka på ett oförändrad! bibehållande af det barbariska bysällningslvånget.
Det är också för mig oförväntad! ali höra, att den fördomen, at! all credit skall grunda sig på fortfarandet af della orimliga och baibariska straff, ännu fortfar.
Jag emotser med förhoppning, att deri tid snart skall varda kommande, då man ej skall anse det orimliga bysättningstvång^ utgöra något medel för alt öka crediten inom landet och befrämja lånelillgången.
Det är såsom en öfvergång ifrån det Hilvar. förhållandet och lill ett framtida mera önskvärd!, menskligt, klokt och rättvist, som jag begärt bifall till detta förslag; men lika med Frih.
Boye erkänner jag, att om denna § ur förslaget uteslntes, skall det vara mig fullkomligen likgiltigt, om hela förslaget förfaller eller ej.
D< t är visserligen sann t, alt, enligt 3:dje §:n , på sätt Hr Gyllensköld nyss anmält, en bysatt person blir ifrån bysättningshäkte! ulsläpt, då han gjort concurs, men denna befrielse lärer blifva ganska kort, då det alltid beror på borgenären att genast åter lagsöka honom och före concursens början insätta honom i häktet.