Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant må ske, om det äfven sker till nytta för Staten och Svenska folket, men detta bör man i första rummet tillse.
Mörner och Hr Olivecrona hafva redan så utförligt och sakrikt tolkat den mening, jag härom hyser, att jag icke skulle hafva vågat begära ordet, så vida icke åtskilliga af mig högt aktade talare sedermera yttrat sig i motsatt syftning och således icke funnit sig om rigtigheten af vår åsigt öfvertygade.
En af dem, Hr von Kraemer, har nu, såsom för 1 ti år sedan, förfäktat utvidgandet af judarnas rättigheter och med den öppenhet, som utmärker och pryder denne riddersman, förklarat, att han skulle hafva önskat, att Utsk:t, på sätt talaren närmare antydde, tagit steget fullt ut.
Detta förhållande är af mycken vigt, ty det bevisar, att detta steg snart skall tagas, derest vi efterskänka vidhållandet af den grundsats, som hittills hindrat oss bifalla sådana eftergifter, som t. ex. Utsk:t nu förordat.
Efter all sannolikhet, ty så plägar det merändels gå när grundsats besegras, torde tagas snart nog det af talaren ej nu påyrkade, men såsom önskvärdt betecknade steg, till hvilket det nästa steget oförtöfvadt skulle efter enahanda sannolikhet komma att tillryggaläggas; och Hr von Kramer, under begäran om bifall 304 Den 18 April e. ta. till Konst.-Utsk:ts förslag, var så ifrig, att lian beklagade, alt vi icke genast syntes i tillfälle att mera kraftigt beträda denna bana.
Konseqvent fullföljd, skulle den likväl, efter mitt förmenande, leda derhän, på sätt också en annan talare antydt, att slutligen personer-, som icke tillhöra vår tro och lära, skulle, elter att hafva instuderat dem såsom en läxa, kunna, för inkomstens eller andra orsakers skull, åtaga sig att bekläda kallet af t. ex. förkunnare af vår religion eller ock utöfva theologiska lärarebefattningar vid våra läroverk.
Hvad kraft och nytta kunde väl väntas af en sådan undervisning, det behöfver ej vidlyftigt sägas.
Vår rena evangeliska Lutherska lära, tolkad af en katolik eller israelit, hvart skulle sådant taga vägen?
Hr von Kraemer liar visserligen icke sagt, att detta steg eller eris de nästföregående borde tagas nu, men jag har uppfattat hans yttrande så, att, om ej alla, dock de liesta och kraftigaste inskränkningar, som ännu efter ett bifall till Utskds förslag blefve gällande, borde småningom upphäfvas.
Men om äfven den värde talaren vill stadna långt förr, så är min mening den, att en konseqvent fullföljd af en i mina ögon för litet varsam åtgärd torde leda dit jag befarat att vi slutligen hunne, och dit jag ville att vi aldrig komme.
För öfrigt, och med förbigående, i anseende till tidens korthet, af hvad angående åtskilliga sig så kallande kristna sekter kunde sägas, torde, enär frågan örn religionsskydd är en allmänt mensklig angelägenhet, jag få citera några rader ur ett nyligen för allmänheten tillgängligt, ganska underhållande, lifligt och snillrikt skrifvet arbete, kalladt: »En vinter i Orienten, anteckningar från Egypten, Nubien, Sinai och Palestina, af Robert von Kraemer.» J håfven, Mine Hrr! säkerligen läst detta i en allmänt spridd tidning utkommande arbete, men det skadar icke att i afseende å det skydd, orientalernc åt siri tro egna, och hvaraf äfven vi kunna något lära, upplifva i minnet, hvad derom är sagdt, och jag för tillfället har i handen, helst jag tror R. o. Ad:n gerna återhör hvad som är på samma gång väl sagdt, och, som mig synes, tillika ganska sannt och på vårt ämne tilllämpligt.
Der står på ett ställe i den nummer, som utkom deri 16 dennes, författaren skildrar deri förhållanderna i Egypten: »Må man framför allt aldrig tänka på något sådant som tolerans i en museimans bröst.
Detta är ej heller så mycket att undra på, ty tolerans är nog ändå för det mesta, om ej kusin, så åtminstone syssling eller brylling med indifferentismen.»
Jag anser indifferentismen, eller, på Svenska sagdt, kallsinnigheten, liknöjdheten, vara ett af de aldra största själs- eller tidslyten, och den har heller icke, ehuru vi äro födde under detta kalla klimat och befinna oss grannar med nordpolens is, fallit på vår lott, aldra minst, gudilof, i afseende å religionerna.
Jag önskar äfven att vår nationalkarakter aldrig må behäftas med ett sådant fel; och derföre måste jag vara ganska försigtig i omhuldande af dess kusiner.
Delande Den 18 April e. m. 305 Delande reservanternes åsigt, att Staten i sin helhet icke skall halva någon olägenheterna öfvervägande fördel deraf, att katolikernas, judarnas m. fl. rättigheter utvidgas, och vi uti första rummet måste afse Statens bästa, förenar jag mig med de ledamöter, som yrkat, det förevarande förslag mätte afslås.
Tvenne talare hafva sagt att de icke funnit någon formel brist i redaktionen af Utsk:ts förslag, utan att ordalagen äro tydliga, .lag lyckönskar dem till en sådan uppfattning; men då en talare redan förklarat att med »ecklesiastik embets- eller tjensteman» skulle förstås prest, och en annan älven andra än prester, måtte ordalagen icke vara rätt klara.
Jag förutser, att, om förslaget skulle blifva lag, många skiljaktiga tydningar skola erbållas.
Såsom ett exempel vill jag framkasta frågan: skulle enligt Utsk:ts förslag en folkskoleinspektör få tillhöra annan lära än den evangelisk lutherska?
En talare har sagt att man icke behöfde frukta någon lära af en skiljak tig tolkning; men jag svarar härtill, att då man skall skrifva en ny lag, bör man, så vidt ske kan, söka ett exakt uttryck och undvika allt som är sväfvande.
En annan aktad ledamot af detta hus har funnit en inkonseqvens deri att jag visserligen erkänner såsom rigtigt att mosaiske trosbekännare ina deltaga i riksdagsmannaval, men icke vill tillåta dem att bekläda Statens embeten.
Denna förmenta inkonseqvens skall jag lätt förklara.
Då, såsom jag förut haft äran anföra, nämnde trosbekännare^ antal, i jemnförelse med hela den öfriga folkmängdens, är en obetydlighet, kan deras deltagande i riksdagsmannaval icke utöfva det ringaste inflytande på dylika vals utgång.
Deremot anser jag det icke nyttigt för Staten, att såsom sina funktionärer använda personer, hvilka förneka giltigheten af grundvalen för den kristna tron, och hvilka till följd häral mäste förblifva likgiltige, om icke rent af fiendtligt stämde emot statens och kyrkans i många afseenden förenade intressen.
Eli talare har slutligen emot mig anmärkt att mina skäl skulle hvila på en lös grund.
Men jag frågar: på hvilken grund, om ej på den lösa, hvilar den värde talarens påstående, att tillträde till statens tjenst hörde till de menskliga rättigheterna.
Icke kan åt hvarje menskligt individum, såsom sådant, tillerkännas en så beskaffad rätt?
Man måste, enligt min tanke, göra skilnad på menskliga, medborgerliga och politiska rättigheter, för att komma till klarhet i frågan om främmande trosbekännares ställning här i landet.
Han har ock förmodat och till mig hemställt, om det icke vore tänkbart att en universitetslärare skulle, elium icke varande lutheran eller ens kristen, kunna samvetsgrant bedöma ett theologiskt lärdomsprof för en lärareplats inom en theologisk fakultet.
Om nu lärdomsprofvet rörde en af kristna lärans' hufvuddogmer, t. ex. Kristi person, nattvarden m. m., synes det mig verkligen vara omöjligt att af läraren i sådant fall fordra att han skulle erkänna sanningar H. IV. 20 306
Den 18 April e. m. såsom vetenskapligt behandlade, hvilka hans trosbekännelse, förutsatt att han vore densamma tillgifven, förkastade.
Jag har begärt ordet för att förena mig med de talare, hvilka yrkat afslag å det nu föredragna förslå-, get.
Till de af dem framställda skäl, vill jag blott tillägga ett, det nemligen, att då äfven enligt nya It.
O. (64 §) tre år skola förflyta, innan ett bvilande grundlagsförslag kan antagas, och den nästkommande riksdagen svårligen kan kallas en urtima i förhållande till denna, skulle deremot detta förslag endast blifva hvilande i kanske knappa sex månader, oell att. således denna riksdag är den mest olämpliga af alla att antaga någon föreslagen ändring i grundlagarna till hvilande, helst då dessa ännu ej äro sanktionerade och promulgerade.
Då en föregående talare har behagat påbörda mig ett yttrande, som jag aldrig fällt, har jag ansett mig nödsakad att ännu en gång begära ordet.
Han har nemligen påstått, att jag skulle hafva yttrat att främmande religionsbekännare borde kunna blifva religionslärare här i landet.
Jag förklarade tvärtom att det enda undantag från en oinskränkt religionsfrihet, som jag ur theoretisk synpunkt kunde gilla, vore det att presterliga befattningar, äfvensom lärareplatser i religion, skulle beklädas endast af bekännare af den rena evangeliska läran.
För öfrigt uttryckte den värde talaren en stor fruktan för kristna icke-lutherska trosbekännare och talade om hvilken skada katolicismen kunde åstadkomma, genom sina jesuiter och dominikaner.
Jag ville se de der dominikanerna här i Sverige; jag tror icke, att de skulle göra särdeles många proselyter.
Samme talare har vidare sagt, att jag skulle önska taga steget fullt ut. och att man kunde se hvad jag vid en kommande riksdag skulle yrka.
Omen accipio och jag tackar honom derföre.
På hans utllygter under strecket, i tidningsföljetonger m. m. kan jag af aktning för K. o. Ad:ns tid icke följa honom.
Denna rädsla för medgifvande af rättigheter åt andra kristna trosbekännare, är blott den vanliga fruktan för täflan, man nu så ofta får höra uttalas.
Jag tror dock, att äfven i detta fall fri täflan skall medföra samma lyckliga följder, som annars, och långt ifrån att ett bifall till Utsk:ts förslag skulle bidraga til] försvagande af vår religion, skall det tvärtom stärka densamma och just genom täflan gifva oss en klarare insigt i dess sanningar.
Jag har endast begärt ordet med anledning af hvad en talare yttrat om judarnas varma patriotism.
Jag vill visserligen ej förneka, att äfven ibland dem kunna finnas individer mägtiga af denna känsla, men särdeles varm torde Den 18 April e. iu. 307 den dock ej i allmänhet vara ibland judarne, och jag vill exempelvis erinra om deras deltagande i 1848 års händelser i Preussen och den patriotism de dervid visade.
En sådan patriotism är, enligt min åsigt, ej mycket att glädja sig åt för den, som älskar ordning och laglydnad, och kunde man leta sig fram till de källor, hvarifrån de penningebidrag flutit, som i en del andra länder stått dem till buds, hvilka ledt omstörtningarne, torde det granna vitsordet komma att något modifieras.
Talrika och starka rop på propos. hördes ånyo.
Jag har nu varit hemma efter mitt skriftliga anförande, hvilket jag härmed anhåller att få uppläsa, förbigående likväl början deraf, såsom icke tillhörande sjelfva ämnet, utan afseende Ekon.-Utsk:ts, enligt mitt förmenande, origtiga förfarande uti dess angående min motion om e. o. tjenstemännen, deras ställning och belördringslagarne algifna Betänk.
Hels med anledning häraf, dels och emedan den af mig under en mängd riksdagar alltsedan 1848 behandlade judeemancipations-frågan nu syntes hafva uppnått sitt slut-stadium, ansåg jag mig böra göra en rekapitulation af frågan, hvadan jag måste inleda memorialet till Konst.-Utsk:t af den 26 sistlidne Februari på följande sätt: »Efter det jag alltifrån 1850—51 årens riksdag, nära nog under hvarje, vågat till Höglofl.
Konst.-Utsk:t inkomma med förslag till ändring af så väl 18:de §:n R. O., som 28:de §:n R. F., uti den syftning, som genom de af Rikets Höglofl.
Ständer nu antagna grundlagsförslag slutligen medgifvits, hvadan mina vördsamma förslag alltså vunnit de af mig åsyftade resultater, synes det visserligen som jag ej hade något vidare att uti detta afseende önska eller vidgöra.»
Memorialet behandlade derefter frågan angående 18:de §:n R.
O. och dermed öfverensstämmande §§ uti det nu antagna grundlagsförslaget; men enär denna del af jude-emancipationsfrågan härvid kan förbigås, för att icke alltför mycket upptaga det Höglofl.
Ståndets dyrbara tid och trötta med den uti Memorialet vidlyftigare argumenteringen, anser jag mig böra inskränka mig till att utur Memorialet åberopa endast hvad som med nu förevarande § har oskiljaktigt sammanhang, eller citerandet af ett af de motiver, som af mine värde motståndare i afseende på denna fråga så ofta upprepats, nemi.: »att det vore olämpligt att meddela politiska rättigheter åt personer, som ännu ej i medborgerligt afseende äro fullt berättigade;» helst, när jag, på grund deraf, väckt fråga om utvidgning af de medborgerliga rättigheterna för Svenska medborgare, icke tillhörande Statskyrkans bekännelse, alslaget grundats deruppå: »att politiska rättigheter åt dessa icke vore först medgifna.»
Häruppå gör jag samma fråga, som uti Memorialet:
Men hvarmed skall man alltså begynna? 308 Den 18 April e. m.
Vidare utur Memorialet af den 26 sistlidne Februari:
Vid 1854 års riksdal? blef det afslående utslaget inom Konst.-Utsk:t å min förnyade framställning angående jude-emancipationen, i afseende å 18:de §:n R. O., så lydande: »att tillägget borde, såsom hvarken nödigt eller nyttigt, förfalla.» Angående 28:de §:n R.
F. åter, föll mitt förslag under 1854 års riksdag, efter votering, medelst 12 röster mot 9, af hvilka 8 ledamöter sig reserverade, nemligen: »Hrr Gr.
Lagerbjelke, Frih:ne Stjernstedt och Cederström samt Biskoparne Fahlcrantz och Hallström, Doktor Wallin, Domprosten Ahlstrand och Kontraktsprosten Tegnér.»
Vid riksdagen 1856—58 föll ock sistnämnde af mig förnyade hemställan, efter votering med 11 mot 8 inom Utslct, och sedermera äfven inom förstärkta Konst.-Utsk:t.
Då slutligen vid 1863 års riksdag af mig ytterligare, såsom ock vid 1859—60 årens riksdag i afseende å bägge fallen förnyats vördsam framställning om förändring af 18:de §:n R. O., lyckades densamma i så måtto, som Höglofl.
Konst.-Utsk:t beslöt: »att hos R.
Sl:r föreslå den förändring uti 18:de §:n R. O., att valrätt måtte jemväl mosaiska trosbekännare tillkomma, hvarom Mern. skulle till R.
St:r allåtas;» hvilket förslag af samtlige Riks-Stånden antogs att hvila till nästa riksdag.
Förslaget angående 28:de §:ii R.
F. blef af K.
M:t den 20 Januari 1863 bifallet.
Varande uti det af Rikets Höglofl.
Ständer nu antagna representations-lörslaget bägge förändringarne godkände medelst förut åberopade 28:de §:ii R.
F. samt, hvad 18:de §:n R.
O. angår, på sätt som synes af §§ 6, 7 och 14 uti nu antagna R. O., i afseende å valen lill Irsta och 2:dra kamrarne.
Efter denna exposé af bägge förslagens öden under en följd af riksdagar, derunder framställningar angående nu medgifna förändringarne af mig vördsamt till Höglofl. Konst.-Utsk:t afgifvits, återstår för mig att lika vördsamt anföra skälen lör nu åsyftade förändring uti 28:de §:n R.
F. till förmån för Svenske medborgare, ehuru icke tillhörande Statskyrkan, endast de tillhöra vederbörligen medgifvet kyrko-sanilund; och således icke blott mosaiska trosbekännare, såsom ledamoten inom Högv. Preste-Ståndet, Hr Professor Ribbing uti Meni. vid innevarande riksdag till Konst.-Utsk:t hemställt, utan för hvarje Svensk medborgare, i öfrigt sä qvalificerad att han må kunna af denna på billighet och rättvisa grundade förmån vara berättigad.
Såsom skäl till uteslutandet af för närvarande befintliga restriktion i afseende å trosbekännelsen, synes det mig antingen helt korteligen kunna åheropas den af mig uti Memorialet uppgifna och, enligt mitt förmenande, origtig varande motsägelsen uti det af R.
St:r nu antagna grundlagsförslaget i afseende Deu 18 April e. m. 30!» på olika bestämmelse för valrätt och valbarhet; äfvensom den bibehållna Successions-ordningens § 4; hvaraf följer att, såvida Sverige skall anses vara ett fullkomligt »kristet-protestautiskt» samhälle (26:te §:u R. O.), restriktionen borde bortfalla i enlighet med uti de flesta europeiska länder, der civilisationen gjort de framsteg, som härstädes; eller ock kunna skälen till uteslutandet visserligen vidlyftigare motiveras, allt efter som, å motsatta sidan, skälen för bibehållandet af denna restriktion, utur nyssnämnde synpunkter, torde förebringas.
Att uti tider, för länge sedan flydda, då den protestantiska läran ännu icke vunnit den stadga och fasthet uti sinnena och då katolicismen ännu hade ifriga anhängare inom riket, hvarigenom proselytmakeriet lättare förmådde mera skada, än hvad uti vår upplysta tid är möjligt, må man icke förtänka att Statskyrkan omgärdades med dylika restriktioner, de der nu alltmera förminskas, för att snart allmänt upphäfvas, såsom exempel nyligen till och med uti Turkiet, för att nämna ett laud, hvarest religions-länatismen varit så stark.
Inom vårt kära fädernesland, hvarest troslifvet, man kari gerna påstå det, är så starkt och lefvande, samt kärleken till frihet är urgammal, icke äro härstädes dylika restriktioner hvarken öfverensstämmande med folkets vilja och önskningar, eller vidare behöfliga, eldigt mitt förmenande.
Vår lära är alltför sann och onkel för att äfven ifrån katolicismen befara detta proselytmakeri, som torde vara mera ett skrämskott, än en verklighet.
Åtminstone är fruktan för öfvergång ifrån den renade läran till den af papismen grundade, mindre farlig för en hvar, som är öfvertygad om denna vår läras renhet och företräde.
Detta förefaller åtminstone mig så visst; hvarföre jag icke heller tvekar att göra ifrågavarande vördsamma framställning.
Dessutom, ifall en eller annan, så att säga, ljum Statskyrkans bekännare skulle öfvergå, synes det mig derigenom vara, visserligen beklagligt, meri ingalunda för Statskyrkan så farligt.
Så kallade skenkristna hafva vi tyvärr! nog många ändock; och af dem, för eller emot, torde det sanut kristliga lifvet (äfven inom ett fullkomligt »kristet-protestantiskt» samhälle, om detta verkligen åsyftas) åtminstone föga draga någon vinst.
Af hvad jag sålunda tagit mig friheten anföra och uppå de skäl, hvilka, efter min uppfattning, synas tillfyllestgörande, ehuru visserligen flerfaldiga andra kunde vara att förebringa, bland hvilka dock dessa möjligen böra tilläggas: dels den vigt, som ett konungsligt valspråk må tillerkännas, uti hvilket afseende vår nu regerande Konungs väl torde kunna åberopas: »Land skall med lag byggas;» dels ock att vid förhållanden, såsom det närvarande, då en fullkomlig förändring af landets konstitution är' tillvägabragd, Rikets Hglofl.
Ständer, i deras egenskap af Svenska folkets nuvarandeörepreseritanter, böra söka att, så mycket som de förmå, åt kommande riksdag undanrödja de hinder och svå - 310 Den 18 April e. m. righeter, hvilka måste förefinnas viel en sådan total förändring; detta alldeles i motsats med hvad mången annan anser, eller att nuvarande representation bör göra så litet som möjligt, utan öfverlemna åt kommande folk-ombud att behandla större och vigtigare frågor, endast nu företagande de allra nödvändigaste.
Mig synes det förra alternativet vara en så mycket större skyldighet hos dem, hvilka, uti likhet med hvad som åtminstone inom det Högloft.
Stånd, jag har äran tillhöra, så värdigt och af varm fosterlandskärlek dikteradt, uttalats, förklarat sig vilja, efter bästa förmåga, ej mindre söka att undanrödja hvad sorn, efter deras förmening, uti den nya grundlagen förefunnes mindre godt och för ett älskadt fäderneslands sannskyldiga bästa icke öfverensstämmande, än ock medverka att å deli uppgifna nylagda grunden: medborgerligt förtroende, uppföra en byggnad, inom hvilken det »nu mera till eli. bittna» Svenska folkets samtliga innebyggare må finna sig fullt, icke blott betryggade, utan älven belåtna; uti hvilket sednare hänseende i sanning hörer, att rättigheter och skyldigheter blifva för alla Svenska medborgare, så mycket som möjligt iir, lika och behörigen afpassade, föreslås vördsammast följande förändringar till dess anda och syfte, ehuru till Höglo!].
Konst.-lJtsk:ts upplysta bedömande och afgörande öfverlemnas, att åt ordställningen gifva den fulländning och tydlighet, som är behöflig, eller att uti 28:de §:ii R.
F. det tillägg vid 5:te monut göres:
Till civila tjenster inom Riket och till l)omare-embeten, som i bägge fallen al Konungen tillsättas, må sådana män endast nämnas, sorn äro af den rena evangeliska läran; härifrån dock trmiantagne etc.: eller ock, med bibehållande af början utaf mom:t, efter orden »härifrån dock undantagna»:
Civila tjenster och juridiska förordnanden, som al Konungen icke tillsättas eller meddelas, lärare-beställningar och öfriga tjenster vid inrättningar för slöjd och skön konst, äfvensom läkare-befattningar, till hvilka jemväl andra, än bekännare af den rena evangeliska läran, kunna utnämnas.
Hvarje Departemens-chef etc.: eiler ock slutligen den af Hr Professoren Ribbing föreslagna redaktionen uti dess Mern. af deri 2 November 1865, likväl med den af mig åsyftade utsträckning til! jemväl andra, ari bekännare af den rena evangeliska läran, samt således icke endast åsyftande denna förmåns tillerkännande åt blott mosaiska trosbekännare; de der äro dertill i öfrigt berättigade såsom Svenske medborgare eller: »till civila tjenster samt sådana juridiska, som ej innefatta egentligt domare-embete, äfvensom till läraretjenster eller befattningar vid universiteterna, med undantag af de till den theologiska fakulteten och den humanistiska afdelningen af deri filosofiska hörande, må kunna nämnas äfven mosaiska trosbekäu - Dea 18 April e. in. 311 nare.»
(Professor
Ribbings bifogade förslag af den 2 November 1865.) Härigenom skulle äfven auskultants-rätt samt lägre tjenst i öfrigt inom juridiska verk kunna Svenska medborgare, de der icke tillhöra Statskyrkans bekännelse, medgifvas och tillerkännas, förutom en mängd andra smärre civila tjenstebefattningar, dervid mindre vigt torde behöfva fästas vid trosbekännelsen.
Tilläggande jag slutligen, att, derest icke förhållandena voro sådana, som de verkligen äro, och om nutidens samhällen ej hade den, så att säga, kosmopolitiska natur, som uti allt för närvarande varsnas; samt om meningen vore att grundlägga ett alldeles nytt samhälle af kristna-protestantiska trosbekännare, så befarar jag att, med den hos mig inneboende varma hängifvenhet för vår kristna-protestantiska lära, jag icke skulle vilja tillerkänna några med Statskyrkan olika trosbekännare inedborgare-rätt, utan att en sådan (hvilken naturligtvis icke kunnat vara med om att grunda detta nya samhälle) alltid skulle betraktas såsom en (visserligen högt tolererad) främling, åt hvilken hvarken naturalisation eller medborgare-rätt i öfrigt skulle kunna tilldelas.
Men, såsom förhållandena nu som sagdt äro, och då vi medgifva naturalisation och i öfrigt hafva en mängd af olika trosbekännare ibland oss (verkliga Svenska män och qvinnor) måste, synes mig, saken annorlunda betraktas, hvarvid jag icke kan undgå att uti minnet vördsamt återkalla framlidne Erkebiskopen Hr von Troils här så sannt tillämpliga ord (uti bref af den 13 Oktober 1796 till Hertig Carl): »Det vore i vår tid oförsvarligt att vara intolerant; den broderliga kärleken, äfven emot dem, som i religions-saker tänka olika, är hufvuddraget i vår kristna lära.»
Ja, äfven en sednare Svensk Erkebiskops tolerans skulle kunna åberopas, nemligen min farfaders broder Jakob Axel Jjindblom, derom den af honom ifrån föregående tider förbättrade, vid skol- och konfirmations-undervisningen ännu begagnade katekesen ju gifver otvetydiga bevis; för att icke citera särskilda yttranden rörande förevarande ämne, i hvilket afseende jag blott hänvisar till diskussionerna härutinnan inom såväl samtliga de respektiva Riks-Stånden, som inom Högloll. Konst.-Utsk:t.
Af detta Mern. synes att Utsk:t uti dess nu föredragna Meni.
N:o 10 gatt längre än såväl mitt som Hr Professor Ribbings förslag omfattade.
Att jag naturligtvis icke har något emot detta mera omfattande förslag, behöfver jag väl ej tillkännagifva; jag tror dock att mera vunnits i praktiskt hänseende, om våra förslag blifvit antagna.
Att till vederläggning upptaga hvad från motsatta sidan blifvit anfördt, synes mig ej vara af nöden, helst sådant tillförene så ofta skett samt dessutom Hr von Koch förut sökt bevisa haltlösheten al dessa argumentationer.
Jag tager mig endast friheten hänvisa till de af honom anförda exempel på 312 Den 18 April e. m. mängden af de utmärkta statsmän oell rättslärde samt domare, hvilka uti främmande länder gagnat och verkat för deras fäderneslands bästa, ehuru de icke tillhört den rådande Statskyrkan.
Flera exempel skulle väl kunna citeras, men de åberopade namnen torde kunna anses tilifyllestgörande.