Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag var icke bland dem vid sista Riksdagen, som ifrade för realisationen; men sedan beslut h ironi var fattadt, var jag den som yrkade förändring af 72 §.
Reg.F., af samma motiv, som ligger till grund för den motion, jag för några dagar sedan afgaf.
Jag anhåller, att lagförslaget må blifva till LagUtsk. remitteradt.
Såsom ledamot af Högsta Domstolen har jag deltagit i granskningen af det ifrågavarande förslaget till lag för Banken, och jag anser mig derföre pligtig att upplysa, hurudan åsigten der varit i afesende derpå, att Domstolen icke gjort anmärkning dervid, att nya redactionsförslaget till 72 §.
Reg.F. finnes intaget i förslaget till banklagen, öfver hvilken underlåtenhet, om jag icke misstagit mig, en ledamot yttrat sin förundran.
Jag trodde, att då K.
M. öfverlemnade till Högsta Domstolen att yttra sig öfver lagförslaget, skulle man se till, hvad som vöre af den beskaffenhet att, utan strid med gällande civillagar och författningar, kunna bibehållas, och att Högsta
Domstolens pröfning i detta fall icke borde sträcka sig utöfver det rent juridiska i förslaget, eller Bankens rättsförhållanden Den 8 Mars f. m. 77 till enskilda.
Man fann då, att i §. af förslaget, såsom hemtad från en föreslagen förändring i grundlagen, icke kunde blifva föremål för Högsta Domstolens bedömande, emedan Högsta
Domstolen aldrig tillkommer att utlåta sig öfver förändringar i grundlagsstadganden.
Domstolen hade sig dessutom icke bekant, vid hvad tid K.
M. ville framlemna detta lagförslag; om det till Ständerna skulle framkomma förr, än frågan om 72 §.
Reg.F. blifvit afgjord, eller efteråt, och således trodde jag, för min del, att i detta afseende icke gais någon anledning alt göra en anmärkning.
Vidare förekommo reglementariska stadganden i afseende på Bankens förvaltning, deröfver Högsta
Domstolen icke tillkom att yttra sig, såsom beroende allenast på R.
St:s pröfning och de begifvanden, hvartill de ville samtycka.
Ytterligare förekommo stadganden örn financiella förslag, hvaröfver Högsta
Domstolen ej heller borde yttra sig.
Således var det icke andra stadganden än de, som bestämde Bankens rättsförhållande till enskilda och dessas sinsemellan, hvaröfver Högsta Domstolen hade att utlåta sig; och i dessa afseenden förekom ingen grundad anledning till anmärkning.
Jag medgifver likväl, såsom Hr
Dalman anmärkt, att i stället för ordet: fördrag bättre kunde användts ordet: aftal, hvilken förän dring i redactionen lätteligen kan göras.
Om någonsin i en pröfning den urskillning är nödvändig, hvad pröfvas skall, frågar jag, om den kan vara mera nödvändig än nu; ty denna urskillning måste föra oss till den emellan form och sak.
Trenne ledamöter hafva talat emot det afgifna Nåd. förslaget.
En har yrkat remiss deraf till Constit.Utsk., och begagnat tillfället att gifva sin eld, innan träifningen ännu börjat; en annan vet icke, till hvilket Utsk. remiss bör ske; en tredje har vederlagt detta, men har dock, likasom de förra, hemtat sina skäl från liufvudsaken, ehuru öfverläggningen nu endast afser formfrågan, om och hvart remiss bör ske.
Enligt 56 §.
Reg.F. tillkommer oss ingen pröfning af ifrågavarande ämne, förr än det undergått Utskotts behandling, hvaraf således följer, att remiss måste ske; och dåden Nåd.
Skrifvelsen tillika med lagförslaget här redan en gång förevarit, följer ytterligare, att denna remiss ovilkorligen nu måste ske.
Den återstående frågan är således den, till hvilket Utsk:s behandling förslaget bör öfverlemnas.
Efter mitt begrepp är det BancoUtsk., som dermed bör taga befattning, och hvars sak det sedermera blir att låta Ständerna veta, om det linner sig hindradt att utlåta sig öfver förslaget; hvarefter det ankommer på Ständernas pröfning att remittera frågan till Constit.Utsk.
Jag förnyar derföre min anhållan om remiss till BancoUtsk.
Här äro anmärkningar gjorda mot lagligheten af en remiss af K.
M:s Nådiga förslag
Den 8 Mars f. m. till lag för Banken.
Då jag upptager denna fråga åtminstone till en del af dess omfattning, utbeder jag mig att, jemte det jag yttrar mig örn formfrågan, få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på sjelfva hufvudsaken, d. v. s. Konungamagtens deltagande i lagstiftningen för Bancorörelsen.
Man har ansett, att remiss icke borde kunna ske, emedan förslaget vore i strid med 72 §.
Reg.F. nu gällande redaction.
Denna §. innehåller, ”att Banken skall förvaltas af R.
St:s Fullmägtige, efter de ordningar, stadgar och reglementen, som redan äro gjorda eller vidare af R.
St. kunna göras;” men ordalydelsen innehåller alldeles icke, att Bancoförvaltningen är fritagen från åtlydnad af lagar, som Konung och Ständer till allmän efterrättelse stiftat, och således finnes icke något hinder för Ständerna att på samma väg, som för allmän civillag, bereda de garantier, hvilka erfordras mot missbruken af Bankens rörelse, nemligen att underkasta sig allmän lag i detta fall.
Skulle deremot motsatta tydningen vara riktig, hade det varit orätt af Ständerna, då de till en del underkastade sig bandet af en lag genom den lag för Banken, som redan vid sista Riksdag antogs.
Denna lag var frukten af Konungs och Ständers gemensamma lagstiftningsrätt.
Men kunde
Ständerna då underkasta sin reglementerande magt öfver Banken bandet af denna civila lag, för det fall den behandlar, ser jag icke hinder för dem att kunna underkasta sina ordningar, stadgar och reglementen bandet af civila lagar i de öfriga fall, der de så pröfva nödigt.
Innan jag öfvergår till granskning af behofvet af detta band, vill jag upptaga några af de grunder och skäl som blifvit anförda mot lagförslaget.
Jag kan icke fullständigt genomgå de anmärkningar', som af Hr Dalman blifvit framställda; men då jag förmodar, att de hafva någon identitet med dem, som genom trycket i ett visst tidningsblad blifvit meddelade, vill jag, under erkännande, att jag icke vill förvexla talarens anmärkningar med dem, som på andra håll utom detta hus blifvit gjorda, såsom ett bevis på, huru litet noggrannt saken af honom blifvit betraktad, uppläsa hvad som i nämnde tidning yttrats i anledning af stadgandet i 7 §., att dispositionen af Bankens vinst beror af R.
St., såvida dessa medel icke till bibehållande af Bankens grundfond eller dess förstärkning af Konungen pröfvas erforderliga.
(Herrarne täcktes erinra sig, att ordet Bankens vinst blifvit nyttjadt).
Härvid göres följande anmärkning: ”Denna magt kan fö”ra till många missbruk och skulle möjligen hos en oförståndig och antinationel Regering kunna leda till ett ”vådligt strypsystem och en olycklig royntför”bättring; ty Konungen får ju derigenom i sitt ”våld att småningom, genom reservationer afBan”kens vinst, indraga hela vörels.ecapitalet, blott Den 8 Mars f. m. 79 ”för att accumulera silfver i Bancohvalfven, och ”It.
St. skulle icke hafva i sin magt att förekomma denna ”olycka!” — Huru många oriktigheter linnas icke här sammanhopade inom få räder!
Först frågar jag, huru kan en myntförbättring uppkomma derigenom, att Banken blir rikare, då dess sedlar, som utgöra myntet, alltid förblifva inlösbara med samma qvantitet silfver.
Det vore som att säga, att en köpmans creditorer blifva rikare, allt eftersom bans förmögenhet växer; deras fordringar blifva säkrare, men, full säkerhet en gång vunnen, få de visst ingen del af hans vidare tillväxt i rikedom.
Sedermera, hvad det vådliga strypsystemet beträffar, får jag erinra, att det är Bankens vinst, icke Bankrörelsens capitaler, hvarom är fråga.
Vinsten är afkastningen af dessa, som, på hvad sätt än om den förra förordnas, stå oförändrade till användande enligt Ständernas, i öfverensstämmelse med gällande lagar för Bankrörelsen, utgifna reglementen.
Denna fråga skall jag vid ett annat tillfälle fullständigare upptaga.
Jag öfvergår nu till att visa orimligheten af farhågan, att hela rörelsecapitalet kunde indragas blott för att accumulera silfver i Bankens hvalf.
Utan att på något sätt vilja försvara lämpligheten af de orimliga beslut om Bancovinstens användande, man tillåtit sig förutsätta, vill jag endast erinra, att om silfver köpes lör Bancovinsten, mäste sedlar gå ut för detta silfver till lika belopp med hvad som ingått i Bancovinst, då således rörelsecapitalet qvarstår oförändradt.
Jag liar antecknat mig till minnes ännu en anmärkning af Hr Dalman, nemligen i anledning af io §. i lagförslaget, att, i följd af dess antagande, möjligen påstående kunde göras, att intet lån finge utgifvas utan Regeringens medverkan.
Denna slutsats visar ytterligare, huru man bemödat sig att misstyda lagförslagets syfte.
Ifrågavarande §. innehåller, att ”alla beslut och instructioner, rör:de Bankens redbara fond, utgifvandet af dess sedlar, dess lånerörelse och öfriga förhållanden till allmänheten skola upprättas i noggrann öfverensstämmelse med de i denna lag stadgade grunder och af Konung och Ständer gemensamt fastställas.” Sjelfva tillägget af Ständer visar ju, att med beslut här ej kan förstås verkställigheten af gifna lagar, utan lagstiftningen i dessa ämnen, som skulle gemensamt tillhöra Konung oell Ständer, såsom förhållandet är i alla andra constitutionella länder.
Hvarken i Frankrike, England eller Amerika har fråga någonsin uppstått, att Regeringen icke skulle deltaga i lagstiftningen för Bankrörelsen, såväl som i den för hvarje annat föremål af stort allmänt interesse; tvertom har denna rättighet alltid tillhört denna magt, och i denna sista republikanska
Stat se vi den i detta ögonblick utöfvas af Statens Chef — tillhörande det democratiska partiet par excellence — med en särdeles kraftfull opposition mot de hegge Kamrarna.
— Men jag öfvergår nu till behofvet af So Den 8 Mars f. ra.
Regeringsmagtens deltagande i denna lagstiftning.
Detta behof ar ganska känbart.
I vårt eget land hafva vi sett inånga missbruk i Bankrörelsen, hvilka verkat, att invexlingen flera gånger måst instalias, med de långvariga och väl bekanta följder häraf.
Det är sannt, här finnes numera ett band häremot uti i83o års Banklag och dess hotelser med Svea Hofrätt och concursutredning.
Men denna lag lemnar icke
Konungen någon magt att hindra en dålig lagstiftning för Bankens rörelse, hvars följd åter lätteligen kunde blifva vexlingens inställande.
Då kan man visserligen låta Banken ställas under concursutredning.
Denna rättighet har Konungen; men detta är ett olyckligt botemedel.
Då inträffar i hela sin förskräckliga vidd, hvad en värd talare i ett föregående plenum omtalat, nemligen, att Rikets näringar komme att sakna sin betydligaste förläggare och, på köpet, hvarje innehafvare af en sedel, ända ner till 8-skillingen, ägde valet emellan en concursbevakning eller förlusten af det mynt, han för sina dagliga behof agde i fickan.
Vår egen Banks historia är så känd, att jag knappast behöfver erinra, hvart missbruken af dess rörelse lort eller hvarifrån de utgått.
Den sats har väl stundom yrkats, att, oaktadt Ständerna uteslutande tiliegnat sig beslutande-rätten, iniativen af misstagen kommit från Regeringen.
Den enda förebråelsen, man med skäl kan göra henne, är att icke hafva nog begagnat sitt inflytande för att motsätta sig dessa åtgärder.
När första gången vår Bank 1745 inställde vexlingen, gafs vid Ständernas första sammanträde en skrapa åt en del af
Rådet för det de icke nog klyftigt understödt denna våldsamma åtgärd, och ett Riksråd, den förste Friherren Åkerhjelm af Margrethelund, blef derför afsatt, ehuru han 20 år senare offentligen af R.
St. betackades för samma rådslag.
1756 tilldelade SecretaUtsk. belöningar åt Bancofullmägtige för deras mod att, med öfverträdande af gifna föreskrifter, utsträcka sedelemissionen.
Det var samtidigt härmed, som inom Banken och Staten myndiga män — och att dessa då icke voro Ilofvets, behöfver jag väl ej upplysa — icke försmådde att, i egna transactioner med Banken, föregå andra med efterdömen att missbruka Bankens tillåtna lånerörelse och stundom utsträcka dem till den otillåtna, enskildt sålunda icke ringa medverkande till den oafbrutna myntförsämringen.
(En enda man upptog öfver 4 millioner d:rs knnt lån af Banken, en annan endast på fastighetslån i-J million).
För att öfvergå till senare tider, erkänner jag, att i8i5 fordrades en återgång från 1809 års system; att, sedan krigskostnadernas kastande på Banken nedsatt myntvärdet och denna nedsättning fått tid att inverka på de flesta enskilda förhållanden, hade det varit vådligt att genom successiv sedelindragning återgifva myntet sitt gamla värde; men un - V Den 8 Mars f. m. 81 der det jag ogillar sättet, hemställer jag till en hvar, sorn opartiskt vill bedöma saken, om icke i8i5 års beslut att låna ut bancovinsten i sedlar på fastigheter och beslutet att magasinera spannmålen, för att hålla den vid högt pris, utgingo från dem, som icke kunna anses hafva tillhört Regeringen.
Långt ifrån att hafva något emot en ordentlig bankrörelse, hvarigenom Bankens inkomster kunna ökas, ligger sådant i Regeringens eget interesse, då derigenom lättare utvägar beredas att fylla dess behof.
Endast mot missbruken har den interesse att använda sitt veto; och att afböja deras följder finnes icke någon magt inom samhället mera uppmanad än Regeringen, likasom man hos henne måste förutsätta största förutseendet.
Ty intet är vådligare, mina Herrar, för näringarna, än skakningarna af en oförståndigt utvidgad och vid första motgång åter lika hastigt indragen bankcredit; och hvem, om ej Regeringen får känna följderne och ofta uppbära skulden för den obelåtenhet, som häraf uppkommer?
Hvem får, i händelse af en nedsättning i myntvärdet, starkare känna följderna än Regeringen, hvars förluster i verkliga värdet af dess penningeinkomster visst icke så lätt ersättas genom nya bevillningar?
Man har visserligen sökt en annan garanti mot Ständernas oinskränkta lagstiftningsrätt öfver Bankens rörelse, nemligen genom upptagande af enskilda actieägare.
Men att häri ingen garanti ligger mot en dålig lagstiftning, visar både theori och en rik erfarenhet.
Föremålet för den enskilda actieägaren är naturligtvis vinst, höga utdelningar, stigande actievärden.
Vilja lagstiftarna accommodera honom med lagar, som bereda detta mål, icke blir det han, som deremot protesterar.
Äfven inom oss sakna vi ej erfarenhet i detta ämne; ty vår Bank har på sätt och vis redan ägt sina enskilda medactieägare, som med den delat vinsten af dess rörelse.
När Riksdisconten upprättades med en fond af 600,000 R:dr, hvaraf •§■ var enskildas, beviljade Bancostyrelsen densamma — på hvilka grunder är mig obekant — en credit af 6 millioner och deröfver.
Denna credit betäcktes till stor del genom sedelemissioner, utan att någon actieägare yrkade dess minskning; tvärtom togo de med fägnad sina 28 proc:s utdelning.
När 1809
Rikets räddning ansågs fordra så stora förskott af Banken, och rörelsen var mer än vanligt försedd med lånetillgångar, hördes icke heller någon af Riksdiscontens actieägare yrka att betäcka förskotten lill Staten genom minskning af creditdragning på Banken; tvärtom ökades denna.
Provincialdisconterna i Malmö och Götheborg, ehuru icke lika gynnade med bancocrediter, visa också, huru sådana anstalter, om de ej tillbakahållas af stränga lagar och sträng tillsyn, enligt sin natur sträfva efter höga dividender.
När conjuncturerna äro goda, cre4 H. 11 82 Den 8 Mars f. m. diten lätt, är det svårt att motstå frestelsen att draga ränta på sedlar, som sjelfva bära ingen eller en ganska låg; men när den syåra tiden kommer med dess misstroenden, då strömma sedlarna till inlösen, men fordringarna kunna ej så hastigt realiseras, och bankrutten står för dörren, en oundviklig följd af creditens missbruk.
Så gick det våra privatdisconter 1817; och när catastrophen inträffade, månne någon af actieägarna, som icke saknades, då de höga dividenderna utdelades, då infann sig att betacka bristen?
Ständerna, för att i-ädda en mängd både fordringsägare och gäl— denärer från oförtjent undergång, måste träda emellan, och detta biträde har kostat Banken nära 1,400,000 R:dr.
Men måhända vill man svara mig, att obekantskap med ämnet, saknade insigter m. m. hos oss verkat dessa resultater.
Jag skall då — utan att vidröra England, der man ett enda år sett 160 privatbanker gå öfver ända — söka efterdöme!] från Förenade Staterna af Amerika, detta land, hvilket våra liberala visserligen icke lärer bestrida hvarken financiel la insigter eller interesse för det allmänt nyttiga, och der actiebankbolag äro allmännare än någon annorstädes.
Jag äger just i handen en historia öfver dess banksystem och bankoperationer, hvarur jag en hel dag kunde föreläsa H. R. o.
exempel af missbrukade inflytanden af de mägtiga bankherrarna på lagstiftningen, på lagskipningen och på landets rörelse.
För att bilda ett actiebolag (en Corporation), med befrielse för delägarna att ansvara lör skulderna utöfver sitt actiecapital, fordras en act af Statens lagstiftning, en lag; flera hundra sådana bankbolag finnas med privilegier af de särskilda Staterna.
De Förenade Staternas Bank har sin charter af Congressen (med Presidentens bifall), och har derigenom fördelen att kunna utsträcka sin rörelse öfver hela Unionen.
Alla dessa banker täfla om att utsträcka sin credit till uppdrifvande af sina dividender, och låta ej något tillfälle gå förloradt att på sedelemissioner grunda ränteinkomster.
Också ser man sällan 3 år gå förbi, utan att någonstädes en stor Bankcrisis inträffar, med dess låneindragningar, utmätningar, concurser m. m.
Under det oafbrutna fredstillstånd, detta land sedan i8i5 åtnjutit, har man flera gångor sett dess största handelsstäder öfverflöda af bankrutter, och landet har ej heller varit lottlöst.
Vid ett tillfälle var TTr af ett Grefskap i Pensylvanien under klubban.
Men kanske man tror, att dessa missbruk endast utöfvas af de små bankerna.
Till vederläggning häraf får jag anföra, att sjelfva den stora Förenade Staternas Bank, med en capitalfond (grundfond) af 35 millioner dollars, nära 100 millioner R:dr B:co, vid ett tillfälle icke ägde i sin hufvudcassa mer än några och 70-tusen dollars i klingande mynt, med en sedelstock af 6 millioner utom depositioner, nära förfallna vexlar o. s, v.
Äfven här kunna vi hemta exempel, huru man kan fullgöra stora actieteckningar, att Den 8 Mars f. m. 85 ej omtala dem, som aldrig fullgöras ens till namnet, hvaraf också Amerika lemnar exempel.
Man inbetalar första, högst andra insatsen med verkligen egna penningar, till de andra skaffar man sig tillgång genom lån af sjelfva banken, och på detta sätt blir det första actietecknarnas reverser, ej deras penningar, som komma att utgöra hufvudfonden förden nya bankens rörelse.
Uppdrifva då de höga dividenderna prisen på bankstocks, så finner man hvilka goda affårer första actionärerna kunna göra, utan behof att väl leda bankrörelsen.
Vid stiftandet af sjelfva den stora Förenade
Staternas hank ingick verkligen ej mer än 2 millioner dollars af actiecapitalet i klingande mynt, ehuru dess charter löreskrifvit ett minimum af 7 millioner.
Och för att visa, huru enskilda egennyttan söker utvägar att undandraga sig lagarnas stränghet, vill jag anföra ett enda exempel. Nya Englands Stater, varnade af en redan tidigt dyrköpt erfarenhet, hafva antagit en strängare lagstiftning än de andra Staterna, i afseende på bankactiebolagen.
Också voro deras banker de enda, som ej under kriget inställde invexlingen af sina sedlar.
Vid privilegierandet af Sutlon-banken i Massachusets t. ex., stadgades uttryckligen, att actieinsättningarna icke linge verkställas med annat än guld och silfver bona fide, och att inga lån finge dertill upptagas; och provinsens guvernör berättigades att låta undersöka förhållandet samt om riktigheten affordra bankstyrelsen redligt intyg.
Detta intyg afgafs; men vid en senare undersökning befanns dock, att ingen dollars varit verkligen inbetald, utan hela den uppgifna summan på en timma lant från en annan bank.
Men, mina Herrar, jag fruktar, att min digression åt Amerika redan för mycket pröfvat tålamodet.
Jag vill således endast tillägga till upplysning för dem , som i enskilda actionärer se en säkerhet åtminstone mot oordentliga lån till Staten genom sedelemissioner, att Förenade Staterna, under de 2tne första åren af sista kriget mot England, betäckte kostnaderna helt oell hållet med lån, som till större delen förskötos af privatbanker, hvilka till återtjenst erhöllo, att man såg genom fingrarna med, att de inställde inlösningen af sina sedlar, och att dessa, det oaktadt, emottogos i all Statsuppbörd.
Likaledes för dem, som ej anse någon våda kunna uppkomma af mägtiga bankactionärers inflytande, vill jag tillägga, att flera af Amerikanska Unionens Stater sett tilländagångna bankcharters förnyas samtidigt med inom lagstiftningen väckta och obesvarade anklagelser för de svåraste missbruk af just samma banker.
Jag tror mig nu tillräckligt hafva visat, att trollordet pr i v at a c t i on är er i sig sjelf icke gifver någon garanti mot en vådlig bankrörelse, ehuru förträffliga privatbanker af alla slag visserligen kunna vara, då de stå under controllen af kloka lagar och sträng tillsyn af dessas efterlefnad.
Derföre mäste man taga sin tillflykt till en annan magt inom samhället, till den magt, hos hvil - 84 Den 8 Mars £. m. ken man har rätt att fordra de största insigterna och der obestridligen största interesset finnes, att allt går väl inom landet; och denna magt är Regeringen.
Det är derföre min öfvertygelse, och skäl för denna öfvertygelse tror jag mig hafva gifyit, att säkerhet och trygghet för bankrörelsen i vårt land skulle vinnas genom Regeringens deltagande i dess lagstiftning.
Jag önskar att nya redactionen af 72 §.
Reg.F. må antagas, synnerligast för att borttaga scruplerna hos dem, som i den närvarande redactionen se en obunden lagstift— ningsmagt hos Ständerna i allt, hvad sorn står i samband med Ranken; men jag anser nödvändigt, att en fullständig lag för bankrörelsen finnes, och kan den ej vinnas på ena vägen, måste den vinnas på en annan.
Efter min öfvertygelse finnes ingen laglig grund att vägra remiss; och jag instämmer derföre med Frih.
Boye att begära remiss till RancoUtsk. , hvars pröfning den vigligaste delen af frågan tillkommer, under förbehåll att i detaillerna få yttra mig vid ett annat tillfälle.
En värd talare, Frih.Cederström, har yttrat, att R.
St. äro fullmyndiga och sjelfva kunna pröfva, huruvida ett mål är stridande mot grundlagen eller icke, samt ätt således någon fara icke kunde uppkomma genom målets remitterande till Utskott.
Men i min tanka finnas, i fråga om målets öfverensstämmelse eller strid med grundlagen, icke mer än 4 domare hos Stånden, nemligen Talmännen; och för min del vill jag villigt underkasta mig
Hr Landtnäs förmynderskap i detta fall.
Jag kan väl säga min mening, men vill, att frågan afgöres af Hr Gr. o. Landtm., och skulle högeligen önska att aldrig upplefva den dag, då R. o. Ad. får afgöra, huruvida en fråga är stridande eller icke med grundlagen.
Hr Stråle har till ursägt för Högsta Domstolen anfört, att Domstolen icke kände, huruvida ifrågavarande lagförslag skulle till R.
St. öfverlemnas före eller efter det frågan om Reg.Fts 72 §. blifvit afgjord.
Men just den osäkerhet, hvari Högsta Domstolen var derom, borde hafva fästat dess uppmärksamhet på faran af ett ovilkorligt tillstyrkande af ett lagförslag, som i ett fall kunde vara stridande mot grundlag, nemi. om 72 §. blefve afslagen; och jag önskar högeligen, att Högsta
Domstolen för framtiden ville pröfva, huruvida lagförslagen öfverensstämma med grundlagarna.
E11 annan värd talare, Frih.
Boye, har yttrat, att det vore tids nog att pröfva lagligheten af frågan , då den från Utsk. återkommer.
Men då blefve det för sent; då måste ett beslut i sjelfva saken fattas, och det stöde Ståndet då öppet att tilläfventyrs kunna besluta en uppenbar kränkning af grundlagarna.
Den sista talaren har andragit, att R.
St. med samma skäl, som de antogo lagarna af d. 1 Mars i83o, äfven nu Den 8 M a r s f. m. 85 skulle kunna antaga den ifrågavarande banklagen.
Men dem emellan ar en stor skillnad.
Då öfverlemnades till K.
M. att bestämma dagen, då utvexlingen skulle boijas, och att kunna försätta Banken i concurstillstånd, i händelse den komme på obestånd.
Detta var, så vidt jag vet, de enda rättigheter, som då lemnades K. M. I förevarande förslag till banklag skulle deremot delaktighet i lagstiftningen för Banken blifva K. M. inrymd.
För öfrigt skall jag alldeles icke låta förvilla mig af den värde talarens taktik att genom lätta utflygter afvända uppmärksamheten från hufvudsaken.
Jag vill hälla mig vid sjelfva formfrågan och inom mina förskansningar.