Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När nian hört någonting prisas så mycket som fallet varit med Judic, så växa förväntningarna upp i skyarna och förlora slutligen fotfästet på verklighetens och möjlighetens mark.
Det fins folk, som reser till Trollhättan i förhoppning, att finna ett Niagara.
De känna sig besvikna naturligtvis.
Samma lifliga fantasi kan ju också förleda den, som för första gången ser och hör en berömd storhet på scenen, att vänta det omöjliga och derför blifva missbelåten med det högsta möjliga.
Det fins äfven de som se saken ur den ekonomiska synpunkten och mena att priset 10 kronor för en parkettbiljett, som eljest kostar 2 kr.
75 öre, ger rättighet till nära fyra gånger så stora pretentioner som vanligt, och om de sedan icke blifva fyra gånger så tillfredsstälda som eljest, så skylla de på artisten, som varit dem för dyr.
För fvra gånger det vanliga biljettpriset skulle hon ha varit åtminstone två gånger så smärt om lifvet (om det uttrycket tillätes) och två gånger så ung, d. v. s. hälften så gammal.
Men det fins några faktiska förutsättningar, som böra tagas med i räkningen, emedan de icke kunna resonneras bort och emedan de borde varit kända på förhand.
Det är verkligen faktiskt, att madame Judic icke varit här, förr än hon blifvit 86 år gammal.
Vilja vi det oaktadt se, hvad som återstår af hennes konstnärlighet?
Ja, eftersom vi betalat våra 10 kr.
Det är vidare faktiskt, att de 36 åren förläuat madame Judic ett utomordentligt godt hull, som icke står obetingadt väl tillsammans med de roller af 18-åringar, som hon bland annat återgifver.
Vilja vi trots denna inskränkning i hennes lämplighet för facket se henne?
Det är ändtligen också faktiskt, att det är » Lilla Helgonet », » LM » och » Nimche », som madame Judic spelar, icke Medea, lady Macbeth och Fedora.
Vilja vi se henne i den föraktade operettgenren?
Vilja vi ytterligare äfven höra madame Judic, fastän hon olyckligtvis har snufva just de dagar, da hon gästar oss?
Ja, vi äro väl så illa tvungna, eftersom de J 0 kronorna redan äro utbetalade.
Och äro vi riktigt hyggliga, taga vi snufvan med i räkningen, ehuru det knappast är alldeles nödvändigt.
Och sedan äro vi kan hända fardiga att erkänna samma madame Judic.
Kanske måste vi medgifva, att det lilla öfver-flödet af kroppslighet icke stört oss i Niniche och att ettintagande minspel och ett mästerligt spel öfver hufvud kommit oss att för långa stunder glöjnma det i Lilla helgonet och Lili.
Vi hafva trots snufvan och de 10 kronorna verkligen låtit hänföra oss af hennes sång och nödgats tillstå, att vi icke förr hört de ifrågavarande kupletterna föredragas så, med en förening af behaglig röst, elegant och tydlig frasering, dramatiskt lif och obestridlig prägel af just den karaktär, det gält att framställa.
Det har varit något mer än » variétésångerskan » vi beundrat Det har icke varit uppsluppenheten ensam, som bedårat oss, utan den eleganta mått^ som begränsat ^uppsluppenheten just vid den punkt, der smaken och behaget skulle såras, om den öfverskredes.
Det har med ett ord varit den konstnärlighet, hvarmed uppsluppenheten framstälts.
Madame Judic har sjell som konst-närinna sin temligen trånga begränsning inom den i sig sjelf fadda konstart, som hon adlar genom talangens öfverlägsen-het trots ålder och korpulens, men inom dessa hennes gränser inskränker sig verkan af hennes uppträdande ingalunda till ett pikant utförande af kupletter, utan följer henne lika säkert i replikbehandlingen under talrollens framsägande, fastän sjelfva rollernas natur är sådan, att deras spets är förlagd i sången.
Att bon är skådespelerska fullt ut i samma grad som dramatisk sångerska, har hon för eliten af den jemförelsevis ringa publik, som hos oss ansåg sig hafva råd att bekosta sig nöjet att se henne, bäst visat i » Droskmi n; r 117 *; der hon på ett öfverdådigt fint sätt behandlade ett groft ämne utan sångens tillhjelp.
Att eljest gifva företrädet åt någon af de öfriga rollerna kan vara vanskligt nog.
Mest helgjuten torde hon hafva varit som Niniche, men i Lili hade hon bästa tillfallet att visa flersidigheten af sin talang.
Hennes » mormor » i sista akten af Lili kan möjligen för ett och annat ögonblick hafva förefallit en sträng granskare något » gjord », men figuren hade en bestämd karaktär och var bra gjord.
Madame Judic är, allt som allt, det bästa vi sett i operettdivornas väg, och så länge torde väl icke vi kunna jäfva hennes berättigande till verldsrykte, hvilka inskränkningar vi än anse oss böra göra i hennes rätt i allmänhet att beundras.
Man kan ju alltid å ena sidan invända, att hon är dock blott en operettdiva, men då kan å andra sidan äfven svaras, att hon också blott är menniska och som sådan icke skyldig att vara mer, än hon ger sig ut för.
Hennesbesök har varit ytterst intressant, emedan det for första gängen visat oss, hur en genre, som här länge odlats, och detta med allt för mycken framgång, kan vara ännu mer bedårande, än vi äro vana vid.
Man kan icke vänta, att den omgifning, som en främmande artist af första ordningen inom sitt fack för med sig såsom ett nödvändigt ondt, skall vara af prima slag, emedan en dylik turné då skulle blifva ekonomiskt omöjlig, Men det måste medgifvas, att fru Judics sällskap alldeles icke var dåligt.
Tvärt om egde det i m: lle Bilhaut samt hrr Emma-nael och (delvis) Schey högst aktningsvärda förmågor, som i synnerhet i Niniche gjorde sig fördelaktigt gällande såsom enkan Sillery, badaren Grégoire och Anatole de Beaupersil.
Något verkligt nytt hafva våra teatrar, såsom fallet vanligen är i september, ännu icke hunnit fa i ordning, då detta skrifves.
Men vi hafva att anteckna ett par repriser.
På Dramatiska teatern har man återupptagit Emile Augiers 5-akts-komedi » Qiboyers son », den för sin tid (början af 60-talet) intressanta och ännu sebara fortsättningen på » Moderna vinglare », hvilket stycke för icke länge sedan gafs på Dramatiska teatern.
I båda dessa pjeser spökar ännu den numera någorlunda öfvervunna skarpa åtskilnaden mellan aristokrati och demokrati, och sjelfva ämnet är således icke längre aktuelt för våra dagars publik.
Afven det för Au-gier egendomliga behandlingssättet tillhör en literatur, som icke mer intager första rummet i allmänhetens smak.
Men det är stil och hållning i » Giboyers son v. Väl äro hufvud-figurerna mycket idealiskt tecknade och omåttligt » ädla », så att man stundtals kan tvifla på deras mensklighet, och visst är ju äfven den lyckliga lösningen af förvecklingarna fotad på något lösa grunder, men det fins innehåll i karaktärerna och ledningen af intrigen är utförd med så säker hand, situationerna så mättade af intresse och " dialogen sä afrundadt fin och afpassad efter förhållandena, att man med ganska mycket nöje gör bekantskap med pjesen, om man förut icke sett den, eller förnyar bekantskapen, i fall man gjort den redan för 20 år sedan.
Man kunde väl föreställa sig, att Dramatiska teatern skulle kunna åstadkomma en på alla händer god rollbesuti-
Jning i ett stycke, som ligger så fullständigt inom denna scens verkningskrets.
Men ehuru nu ett par undantag måste göras, är utförandet emellertid ganska tillfredsställande.
Undantagen gälla närmast hrr Sundberg som markis d ' Aube-rive och Grip som grefve d ’ Outreville.
Hr Sundberg har utan tvifvel i högre grad än de flesta nu lefvande skådespelare den gammaldags aristokratiska finhet, som anstår en fransk markis från midten af detta århundrade, men dermed är det också slut med förutsättningarna för hans lyckliga lösande af denna uppgift.
Hr S. har nu en gång fastnat i sitt manér, och rent fysiska egendomligheter, som naturligt medfölja en något framskriden ålder, borde hafva manat de bestämmande att icke utsätta sig sjelfva och hr S. för missgreppet af den ifrågavarande rollbesättningen.
Hr S. har under sin långa skådespelarbana gjort teatern så många och så ovärderliga tjenster, att han gerna kunde hafva sluppit att i en så stor och framstående roll illustrera teaterns brist på fina gamla gubbar.
Det är nästan troligt, att t. ex. hr Hillberg i stället kunnat fylla denna brist, om ingen annan funnits till hands.
Hr Grip gör grefve dHDutreville till en karrikatyr, såsom det ligger bäst för hr G: s naturel att göra sina roller.
Men det är säkerligen författarens mening, att den unge grefven väl skall vara komisk, men en fullt verklig menniska.
Nu blir intrycket högst sväfvande.
Hr G. bemödar sig utan tvifvel att icke karrikera, men lyckas icke, och man vet icke rätt hvad det är för en figur man ser.
Om man någon gång ler åt den samma, är det åt det karrikatyrmessiga, men deremellan känner man sig missbelåten och orolig, emedan framställningen är oklar.
Förträfflig är deremot hr Lager q vist som den gamle Giboyer.
Det är möjligt, att han för * 20t år sedan gaf rollen ännu kraftigare, men visst är, att, sådan den nu är, verkar den mycket klart och bestämdt genom väl nyanserad färgläggning.
Man ser på masken och hör på tonen, hvad publicistvagabonden Giboyer med sin faderskärlek och sitt förakt för öfvertygelser är för en karl, och man tycker om mannen.
Hr Tömqvist återgifver med mycken måtta, san-sadt och vackert, sonens abstrakt idealiskt tecknade figur.
Det torde vara svårt att för vår tids skeptiska publik göra denna roll stort mera sympatisk.
Det gäller att moderera författarens teckning för att få folk att tro derpå.
Hr Bcrck-ström slutligen är den bland herrarne, som jemte de nämda intager ett framstående rum i taflan.
Han är ganska rolig, men temligen sig lik.
Godmodigheten och lugnet utgöra hr B: s starkaste sida.
Derfor ha de äfven fått stort utrymme hos uppkomlingen Marechal.
Men någon skarpare karaktärsteckning efter författarens anvisning förefinnes knappast.
Man får det intrycket, att figuren kunde vara något mer.
Fruntimren, fru Rundberg (flickan), fröken Ahlander (adelsdamen, soip gjort en mesallians med uppkomlingen Marechal) och fru Dorsch- Bosin (intriganten), fylla sina platser synnerligt väl.
Fru Bosin dominerar på fruntimmerssidan, men gör det stundom litet för mycket, så.
att hennes spel skulle af omgifningen uppfattas som spel, äfven der detta icke är meningen.
För öfrigt är hon i sitt esse, smidigt öfverlägsen, kall och beräknande.
En annan repris, men af mindre lyckadt slag, är upptagandet å Nya teatern af » Mycket väsen för ingenting Repris är måhända icke rätta uttrycket, ty då det nämda underhållande Shakspearesstycket senast uppfördes härstades, hade det sin tillvaro på Dramatiska teatern, hvarifrän det nu med fru Gurli Ulff förflyttats till Nya teatern.
Olyckligtvis ha dock icke de öfriga medspelande å Dramatiska teatern följt med vid flyttningen, och hr Josephson har denna gång vid det må hända i sig sjelf vackra bemödandet att upprätthålla en Shakspearesrepertoar icke rätt beräknat sina krafter.
Hr Ranft som Benedict (hr Fredriksons roll) är visst ingalunda helt och hållet förkastlig, ty det fins ungdomlig verve och friskhet i hans framställning, och han tyckes hafva » godt gry », som man säger, men han saknar den mogenhet och den förmåga * af detaljutarbetning, som fordras för att göra alla sidorna och hela replikfyndigheten i Benedicts anslående roll gällande.
Hans framställning är ett ratt godt debutantarbete, men ingenting mer.
Hr Olsson återgifver prins Juan (hr Thegerströms roll), men begår det stora misstaget att förvandla den svekfulle intrigören till en sorgsen drömmare la Hamlet, och det misstaget är ohjelpligt.nog att förderfva hela prinsen.
Hr Widberg gör en Leonato, som är oriktigt maskerad, all den stund gubben benämnes
* gråskägg », men hr W. icke har ett skäggstrå i ansigtet, och som bär sig mvcket illa åt, emedan han i realisten Shak-speares pjes spelar gammaldags dålig teater i stil med den sortens skådespelare, som Hamlet går så illa åt.
Fröken ncrmamon är en vacker Hero, men så ingenue, att hoii stundtals läser upp sin roll i stället för att tala den.
I bröllopsscenen har hon dock ett moment, som antyder, att hon möjligen kan utveckla sig och att rollens återgifvande i främsta rummet kan betraktas såsom en ungdomlig lärospån bland de allra första.
Rättstjenaren Nypon, i hvars roll^Nyfors i verldeu skänkte » högtider af skratt », har en föga lycklig representant i hr Jjjiingqvisty som saknar den komiska kraft, hvarigenom den » pyramidaliska enfalden » kan bli rolig, derfor att man nödgas tro på den sammas verklighet.
Hr L. bråkar temligen försvarligt, men allt för medvetet, och det förtager det åsyftade intrycket
Det är i denna omgifning, som fru Ulff går och lyser och påminner om hvad » Mycket väsen for ingenting » kan vara under bättre förhållanden.
Alldeles utan hjelp är hon väl icke heller, ty rättvisan fordrar det erkännandet, att hr (hsteg ren som prins Pedro, hr Svedberg som Claudio och i någon mån hr Ring vall som Antionio sköta sig mycket bra.
Afven hr Fristedt som Borachio har sina förtjenster.
Det hela har emellertid en prägel af matthet, som gör, att man icke far någon föreställning om hvad Shakspeare egentligen åsyftat med » Mycket väsen för ingenting ».
Tillägges slutligen att Djurgårdsteatern, sedan Ziguenar-baronen » gått 25 gånger, utan att dock gifva det resultat, som man väntat och som kunde hafva motsvarat de stora omkostnaderna, återvändt till en gammal kärlek och å ny o upptagit » Jorden rundt », som den sista tiden gifvits for fulla hus och med rikligt bifall, så har det förnämsta berörts af det som å teatrarne förekommit, medan man väntar på säsongens nyheter.Musikalisk Revy.
Stora Operan i Paris och Stora Operan i Stockholm äro, sa underligt det kan tyckas, ej utan sina märkvärdiga likheter.
Den förra får 800,000 francs om året.
Sa mycket far ej den senare, men den ekonomiska ställningen är dock ej mer glänsande för den ena än för den andra.
Pariser-operan har en trappa, som ådrager sig alla främlingars uppmärksamhet.
Var opera har icke en utan flera sådana, hvilka också ådraga sig resandes uppmärksamhet, 8ärdeles om de försett sig med en något mer framträdande embonpoint Pariseroperan hade en utmärkt bassångare vid namn [- Gail-hard} -] {+Gail- hard} +} som med stort bifall sjungit sin Marcel, sin Mefisto, sin Bertram.
Svenska operan hade en dito dito vid namn Willman % som med stort bifall sjungit sin etc. etc. som ofvan.
Gailhard blef direktör och dekorerad, vâr gaillard, jag menar Gailhard, hr Willman blef desslikes både det ena och det andra.
Begge söka de lyckan genom att ta upp flera nyheter än förr, begge öka de sina teatrars speldagar, begge raka de ut för en och annan förarglig succès d ’ estime.
Begge — nej blott hr Willman har äran att spela » på nådigste befallning ».
Hr Gailhard ställer visserligen till litet gala för en viss Mr Chevreul, som råkat bli 100 år och vara dertill en af kemiens stormän, men hr Willman bjuder aldrig p£ mindre än fursteblod, i sämsta fall en arf-prins, oftare en tronföljare, i bästa fall ett krönt hufvud.
Man skulle till och med kunna ge » Vattendragaren », » Joseph » eller någon annan gammal historia en sådan afton, alltid kommer det folk i salongen, folk på dubbelt förköp till och med.
Också sken vår omtänksamme teaterdirektörs fryntliga anlete af en viss belåtenhet aftonen före senaste galaspektak-let, då han gjorde sig underrättad af damen i förköpsluckau, huru aflarerna stodo.
Nästan hvar plats med något så när god utsigt åt skådeplatsen nästa qväll, d. v. s. midt emot den, der en opera hvad det nu var för slag skulle uppföras, var upptagen, dagen derpå stod man i kö för återstoden, och en fullsatt salong åsåg om aftonen Portugals höge monark, den älskvärde och fint bildade dom Luis.
Till deras tjenst, som af förklarliga orsaker ej kommo att skänka någon uppmärksamhet åt scenen midtemot den nyss omtalta, kan och bör jag] kanske nämna, att det var » Afrikanskan », som våra operaartister denna afton hade att sjunga.
Afrikanskan!
En fin uppmärksamhet mot hans portugisiska majestät har man sagt, två akter spela ju i Portugal, en på ett portugisiskt skepp (och hvilket skepp sedan!
), större delen af solisterna äro ju portugiser, herrarne och damerna af kören likaså, när de ej äro vildar, förstås.
Annars hade egentligen denna » Afrikanska » i det verkliga Portugal mycket svårt att slå sig fram vid sitt första framträdande derstädes, emedan libretton ansågs på det oförskämdaste sätt såra — den portugisiska hederskänslan.
Den maliciöse Eugéije Scribe har ju, när man tänker efter, i denna opera framstält herrar portugiser som ena stora stackare, ljusskygge bigotter, afundsamme intrigörer, och — framförallt — klena sjömän, med en storamiral dom Pedro, sådan som storamiral dom Luiz säkerligen ber madonnan bevara sig och sitt land för.
Så vid ett galaspektakel i det sköna Lisboa kommer nog icke » Afrikanskan » i åtanke och skam den som tänker illa derom.
Det var ändå Pariseroperans första Vasco de Gama, den celebre tenoristen Naudin, som sökte ifitroducera sig som sådan hos sina landsmän.
Utom denna kränkta nationalkänsla hade N. också att kämpa mot Verdi, som en lång tid var suverän herskare öfver operarepertoiren i Lisboa och gjorde faltet svåreröfradt för allt hvad » grand opéra » hette, ej blott den ironiska » Afrikanskan », utan ock så i den vägen oskuldsfulla arbeten som » Robert », » Judinnan », m. fl.
Endast » Faust » hade kunnat hålla sig uppe midt i denna Verdi-dyrkan, bland hvars förnämsta medverkandeorsaker bör nämnas den utmärkte tenoren Monginu som i Ernaui, Trubaduren o. s. v. hade mirakulösa triumfpartier.
Dessutom — kanske Portugal icke haft någon P. F. Lindström, som hos oss med sitt mekaniska geni fått skeppet att sjunka och operan att gå — beggedera med förundransvärd lycka.
Men det oaktadt har nog salig Meyerbeer vändt sig både en och två gånger i sin graf för hr Lindströms skull.
Ty — hvem hör egentligen på den förres musik, när man ser den senares skepp?
Kapellmästaren måhända, som har den alltför nära i öronen och som har skeppet — alltför mycket in på näsan?
Men annars är det Lindströmska geniet här en fruktansvärd rival till det Meyerbeerska.
Och, jag skulle vilja säga, med rätta: ty den för öfrigt temligen medelmåttiga 3: dje aktsmusiken far man på många ställen höra om ej pricis korrektare dock kraftigare och verksammare utförd än här med våra smärre resurser sa i ett som annat, men har någon sett maken till det Lindströmskt portugisiska storamiralfartyget?
Hvarken i Berlin, Paris, London — men i Lisboa finnes det.
Och detta långt mer utveckladt och naturtroget Situationen är dessutom mer illusorisk.
Det finnes nämligen att skåda nere i hamnen, i örlogsvarfvet; det är blott der, som hr P. F. L. som portugisisk skeppsarkitekt drar det kortaste strået.
Alltså, låtorn oss komma öfverens om det, att rar nationalkänsla såras icke af denna famösa Afrikanska *.
På tal om » Afrikanskan » kommer man i allmänhet sist att orda om musiken.
Icke blott hos oss — der skeppet tar all vår syn och sans!
— men också annanstädes.
Det är drägterna, dekorationerna, baletten kanske ock och så — musiken.
Men det är den goda Meyerbeers eget fel, som skref sin musik till libretter sådana som » Afrikanskans » och andra grannlåtsbazarer.
Om man nu trots allt lyssnar till musiken, så bör det erkännas, att man här får höra saker, som ingen mer än Meyerbeer var man att skapa.
Framför allt effekter, och effektstegringar, stundom visserligen mer af akustisk änrent musikalisk natur, men i alla fall energiskt anslaende.
Sådana kraftstycken äro t. ex. de stora rådscenerna med den pompösa bönkören, Vascos af äkta Meyerbeersk hjeltebravur besjälade kraftyttringar, vildarnes pittoreska entré, de harmoniskt och rytmiskt intressanta partierna i den stora dispyten, det derpå följande häftiga allegrot, hvars melodi utan så stor vokal- och orkesterutrustning man halft om halft tycker höra till operettsferen, men som här i stor Meyerbeersk parad gör all önsklig grandios verkan.
Finare intermezzi med mer lyrisk känsla och melodiös musik er-bjudes örat i Inez * entréscen med de innerliga recitativen och den varmt stämningsrika romansen, i Selikas berceuse, som dock ej är så musikaliskt vacker som den föregående, i Vascos stora aria, trots de intensiva rösteffekterna, i Inez sång i akten och damduon, begge här uteslutna.
Konststycken af prima rang erbjudas deijemte det reflekterande musiksinnet i solo-septetten, ett ensemblenummer af mer lärdom än skönhet, men som harmoniskt-vokalt experiment makalöst, i den » indiska messan » med dess raffinerade kolorit och bizarrt groteska hållning, och till sist i den ryktbara stora kärleksscenen, der en viss torftighet i de melodiska motiven ersättes af en utstuderad lyx, ett bländande f&amp;rg-spel och den mest fulländade praktiska rutin i allt hvad till saken hör, både hvad sång och orkester beträffar.
Fröken Ek (som i parentes sagdt ej mer än två dar förut annonserats som Inez) var Selika och den enda af de medverkande, hvars röst i kraft och klang passade för musiken.
Och likväl — tänk om frk.
E: s paranta stämma redan från början kommit i rätta händer, borta vore då detta beklagliga vibrato, denna skärpa och bräkande biklang, som då det ej gäller de högsta tonerna, hvilka äro utmärkta, ännu ej så sällan störa det goda intrycket af värman i föredraget och intelligensen i frasering och uttal.
Som skådespelerska går sångerskan alltjemt framåt och skulle göra det än mer, om hon i utlandet finge tillfälle att närmare och vidlyftigare studera scenisk konst Det vore för ledsamt, om gafvor som Selma Eks ej skulle komma till rikaste möjliga blomst-ring.
Den musikaliskt liksom måleriskt utomordentligt intagande slutscenen gaf sångerskan tillfälle att visa, hvad hon f. n. förmår som lyrisk tragedienne.
Och var detta bästa intyget på hennes begåfning, hvars vidare utveckling måste vara af stor vigt för svenska teatern.Då frk.
Ek, som annonserats som Inez, uppträdde som Selika, var det med hänsyn till vederbörandes vanliga tor-farande nära nog att förmoda att fröken Strandberg, som annonserats såsom Selika, skulle framställa Inez.
Aftonens program ville visserligen göra troligt, att fru Kdling skulle sjunga Inez, men — dylikt har man sett förr
— det kunde ju ändå hända att, frk.
Strandberg var den som kom.
Dagen derpå annonserade ju direktionen att herr Härtman skulle mot CHaf Poulsen spela den 17-årige in-génuen Fanny i » En Skandal ».
Mycket roligt den qvällen alltså!
Men har man sett på?, Utan att regissören anmäler hr Hartmans förhinder, stiger fru Hartman in och rempla-cerar helt zonika sin man i hans å gator och gränder, ja kanske t. o. m. i hela » Vårt land », annonserade rol.
Alltså ingen säkerhet
Men dock — verkligen!
I början af » Afrikanskan » kom fru W. Strandberg (Anna) utan sin svägerska (Anna), och direktionen, som måtte glömt af att frk.
Anna Karlsohn likväl kan Inez och skulle kunnat uppträda, direktionen lät verkligen fru Edling, trots hon stod på affischen som Inez, dock sjunga och spela Inez.
Ingen regel utan undantag!
Det säger sig sjelft, att en sådan röst som den fru E har skall ta sig bra ut i hvilket parti, som den någorlunda går ut med.
Men Inez ligger dock väl högt för fru E.
Tonerna dit uppåt ¿2, A2, c3, bli väl magra och pressade, hvarom intet likväl bör sägas, då fru E. två oktaver lägre har sådana skatter af välljud.
Man glömmer för mycket vid Operan, att fru E: s röst egentligen är en mezzosopran, som om den å ena sidan ej lämpar sig för afgjorda altpartier, dock föga mindre passar för höga sopran-facket.
Den förtjusande stämman kan ta skada af beggedera, men ojem-förligt mest af att pressas upp i höjden.
— Jag ber fru Edling och mina läsare om ursäkt för denna passus ur sångskolans abed, men teaterdirektionen tycks tåla vid en eller par dylika lektioner.
— Den sombra klangen i rösten och fru E: s goda sceniska vana öfverskyler för öfrigt den omständigheten att fröken Inez är en mycket sorgfyld dam och fru E. sjelf en ganska glad artist
Yasco de Gama har här sjungits af Labatt, af Amold-son, af — Ambrosi.
Mot denne lilla duodes-herre med den stora gudomliga rösten var det brydsamt nog att agera Selika och minsann ej lättast för den, som då hade att göradet och som alldeles ofrivilligt rakade att &gt;ståndigt se sin ostadige amant öfver axeln.
En Selika, som håller sig för gråt, känner hela verlden till, men en Selika, som håller sig för skratt — endast Stockholm.
Då den lille Ambrosi der-till hade en ganska oberäknelig plastik, var det ej lätt för Selika att komma » om sams » med honom.
Att det vav löjligt, måste man ju medgifva.
' Dock måste sådana historier bestridas som att Selika skulle hållit sin arm utsträckt öfver