Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det är fråga om att lemna en klass af egendomsegare, som redan förut befinner sig i den förmånligaste ställning, ytterligare en skänk af två millioner rdr, så synes mig detta vara nog långt gånget, eller åtminstone mindre af behofvet på kalladt.
Det har under sådane förhållanden förefallit mig, som om det icke vore alltför mycket fordradt, att någonting af qvarnegarne inbetaides till det allmänna för den befrielse, som de skulle för framtiden komma att åtnjuta.
Den siste värde talaren har visserligen sagt, att det icke borde vara qvarnegarne ensamne, som skulle bekosta ersättningen; men i allmänhet är det väl den, som erhåller en fördel, som bör betala derföre.
En krono-hemmans-åbo måste, för att blifva egare till den jord, som han sjelf uppodlat, betala 6 års ränta, sedan han först på jordens upphjelpande nedlagt sitt eget arbete och erforderligt kapitaj, och fastän han fortfarande skall derföre utgöra grundränta.
Ar det då för mycket att qvarnegarne ock så erlägga sex års ränta, för att vinna befrielse från den utskyld, som nu åligger dem.
Denna skänk utfaller dessutom icke lika; ty den största delen deraf tillfaller just de qvarnegare, sorn redan hafva de mest fördelaktiga qvarnarne.
Innehafvaren af den sämre qvarnen får deremot en mindre gåfva af staten.
Från denna synpunkt betraktadt, har jag svårt att för mig reda det billiga uti en sådan åtgärd.
Jag har mig bekant en qvarn, som fordom tillhört kronan, men som innehafvaren sedermera fått rättighet att lösa till skatte emot vanlig skal teköpeskilling, 6 års räntor.
Det är allt hvad han betalt lör densamma.
Qvarnen anses nu mera värd omkring 200,000 rdr och egaren får nu en ytterligare present af 50,000 rdr genom det beslut, som R.
St:r äro i begrepp att fatta.
Affären är fördelaktig.
Man har ansett det ligga en stor vigt på denna skattebefrielse i och för allmänheten, emedan den skulle få sin säd förmålen för bästa möjliga pris.
Jag tror dock att qvarnegarne icke skola gå längre i generositet, än de blifva tvungna till.
De skola tvifvelsutan för sitt besvär taga så mycket, de tro sig kunna få; ty det blir väl ändå täflan, som i detta fall kommer att reglera priset.
Jag har således för min del icke kunnat af de föregående talarnes yttranden finna mig öfvertygad om ändamålsenligheten deraf, att utan ersättning afskaffa qvarntullen, och måste derföre vidhålla mitt förut framställda yrkande om återremiss.
Här har egentligen blott ett skäl, ehuru skenbart, andragits, hvilket torde förefalla som en anledning för återremiss, nemi. att ifrågav:de befrielse 406
Den 28 Febrnsri f. m. skulle vara en skänk till qvarnegarne.
Qvarnegarne hafva nemi. nu privilegium på att få mala åt allmänheten, utan att några andra, åtminstone icke utan särdeles stora svårigheter, få deruti göra intrång.
Om nu qvarnegarne blifva befriade från den åsätta qvarnräntan, så kommer naturligtvis privilegiet att upphöra, under förutsättning likväl, att en författmg utfärdas rörande rättighet att få anlägga nya qvarninrättningar.
Hela det förevarande tillstyrkandet är just byggdt på denna förutsättning.
Om man således sätter tillstyrkandet i sammanhang med förutsättningen, tror jag, att man icke riskerar någonting, minst att räntan först upphör och att qvarnegarne sedan åberopa sig på sitt privilegium.
Att de icke komma att vinna på förändringen, anser jag ganska naturligt; ty då näringen blir fri, kommer säkerligen den förlust, som genom konkurrensen med nya qvarnar för dem uppstår, att uppgå till vida högre belopp, än qvarnräntan nu utgör.
Låt också vara att de få en present af staten; men hvilka få en större?
Jo, de mäldsökande.
De hafva nu ganska långt till qvarnen, och få ofta vänta mycket länge, innan de kunna få sitt ärende uträttadt.
Jag har ett exempel i detta fall från Ostra Westmanland, der man någon gång fick vänta tre dagar, innan man fick sin säd malen.
Det ligger i sakens natur, att om näringen blir fri, så komma så många qvarnar att uppstå, att något dylikt icke vidare inträffar.
Under förutsättning att qvarntullen blir fri, så kunde visserligen hända, att den uppsattes så högt vid en qvarn, att man icke ville begagna sig af denna.
Men då uppstår nog en annan.
Då åtskillige af härvarande ledamöter icke ännu voro upp komna, då Gr.
Hamilton framställde sitt förslag, ber jag att till deras kännedom få uppläsa detsamma.
Han föreslog nemi., »att R.
St:r, under förutsättning att nu gällande författn:r, så vidt desamma icke angå frågor om vatten-uppdämning, skola i behörig ordning ändras i afseende å hittills meddelade föreskrifter rörande rättigheten för mjöl- och sågqvarnars anläggning, måtte, för sin del, besluta att räntan å mjöl- och sågqvarnar må, från och med nästa statsreglerings-period, upphöra att vidare utgöras, i följd hvaraf rustnings-skyldigheten för så beskaffade verk af frälse-natur äfven bör försvinna».
Det är om bifall härtill som jag vördsamt anhåller.
Jag är i hufvudsaken förekom men af den siste värde talaren.
Jag begärde ordet för att bemöta Gr.
Mörners inkast, att afskaffandet af qvarnräntan skulle innebära en högst betydlig gåfva till qvarnegarne, som vore en välmående klass, och att detta skulle vara högst motbjudande, i synnerhet som presenten komme att blifva störst för de rika, och minst för de fattiga.
Stjernstedt har besvarat denna anmärkning genom hänvisande till det af Gr.
Hamilton yrkade tillägget till beslutet.
Att ett sådant tillägg behöfver inflyta i sjelfva Den 28 Februari f. m. 497 sjelfva beslutet, och icke bör stå endast i motiveringen, har ingen så tydligt bevisat som just Gr.
Mörner, mot hvilken jag tager mig friheten yttra mig.
I sitt sednare anförande förbigick lian helt och hållet denna sak.
När man emellertid tager den i betraktande, synes solklart, att det är en uppoffring, som pålägges qvarnegarne, i stället för den gåfvan, som man anser skulle lemnäs dem, och denna uppoffring blir större i samma mån som monopoliet varit större.
När nu qvarnegaren gör denna uppoffring, och den bör han göra, så torde skänken icke blifva så betydlig, ej heller så förhatlig.
Att näringen blir fri, anser jag, i likhet med föregående talare, vara i högsta grad nödvändigt.
Landet uppodlas allt mer och mer, och första vilkoret för att kunna rätt använda den spannmål, som nu i betydligare mån än förr produceras, är att vi få tillräckligt antal qvarnar, likasom första vilkoret att verkställa ny-odlingar ofta nog är att få en qvarn utrifven.
De s. k. monopolisternas alltid gjorda motsägelser deremot hafva ofta blifvit gillade af K. M.
Befh:de, hvilket åter förorsakat nya och kostsamma undersökningar, ehuru inkomsten för staten ofta gränsar till en obetydlighet, och icke ens svarar emot kostnaden för en nämndemans resa.
En frihet i denna, liksom i andra näringar, är derföre oundgängligt af nöden.
På alla dessa skäl yrkar jag bifall till Utsk:ts förslag, med den förändring deruti, som af Gr.
Efter de yttranden, som af flere föregående talare blifvit afgifne, har jag ganska litet att tillägga, utan har jag hufvudsakligast begärt ordet för att tacka de Hrr, som kraftigt understödt det förslag, som jag framställt, och för att förklara, det jag såsom motionär icke har någonting att invända emot det tillägg, som Gr.
Hamilton föreslagit, och detta så mycket mindre som jag i alla de förslag och anföranden, jag i ämnet afgifvit, alltid gifvit tillkänne att mitt förnämsta ändamål icke vore att vinna någon befrielse från skatten, utan att få näringen fri.
Vigten häraf är redae påpekad.
Jag kan icke neka, att det hos mig som jordegarn har väckt en pinsam känsla, då jag sett huruledes de
Svenska jordbrukarnes magasiner varit fyllda af hvete och råg, och att, det oaktadt, från främmande länder införts ofantliga qvantiteter hvete- och rågmjöl.
Jag har erfarit, huru t. ex. qvarnanläggningar å utrikes orter blifvit gjorda med spekulation, så att säga, att ockra på våra föråldrade författningar.
Man har sagt mig, att i Köpenhamn icke mindre än 20 ångqvarnar blifvit anlagda, visserligen till en del för landets eget behof, men också mycket för att till mäld mottaga det närgränsande Skånes spanmål.
Det finnes för närv:de knappt mer än ett par ställen i Sverige, der man kan tillverka ett sådant hvete-mjöl, med hvilket man numera anser sig fullt belåten, och det är i de större städerne, nemi.
Norrköping och Malmö.
De, som vilja hafva riktigt godt mjöl, taga det annars från Preussen, Danmark, till och med från Amerika.
Detta är ett tillstånd, som man H. II. 32 498 Den 28 Febrnari f. m. icke gerna kan lugnt åse, och man har goda anledningar att föreställa sig, att det blott behöfves ett undanrödjande af de hinder, som mot näringens utveckling nu finnas, för att komma till en mera gynnsam ställning.
Afven Gr.
Mörner har med gifvit, att han nu blott skiljer sig från sina motståndare i afse ende på sjelfva sättet för räntans afskaflande, dervid han yrkar en kapitalisering af denna ränta.
Han har dock icke kunnat vederlägga de af andra talare framställda praktiska svårigheter, som måste möta vid en sådan kapitalisering.
Dessutom är, såsom flera gånger här blifvit yttradt, denna ränta icke af beskaffenhet att rättsenligt böra kapitaliseras, äfven om sådant kunde verkställas.
Borttagandet af denna ränta är icke någon skänk; det är verkligen ur rättvisans synpunkt ett »qui pro quo», ett något för något; ty staten, som efterskänker skatten, får derigenom frihet för näringen och bereder derigenom flertalet af invånarne, konsumenterne, bättre vara och lindrigare tull.
Det är dock gifvet, att när man borttager en taxa och gör en näring fri, så kan varan åtminstone i början möjligen på ett eller annat ställe blifva dyrare.
Men den fruktan, som i detta fall blifvit framställd, är en sådan, som bevisar något för mycket.
Den bevisar nemi. att man då äfven fortfarande borde hafva taxor på alla andra förnödenheter, och är samma argumentation, som användes, när man ville borttaga taxorna på bröd, kött och dricka i städerna.
Erfarenheten har nu visat oss, att man i allmänhet efter frihetens införande fått dessa varor för bättre pris.
Mörner har äfven sagt, att de gamla qvarn-egarne hade fått ersättning för det mistade skyddet mot andras intrång, derigenom, att de mäldsökande ökats i större proportion än qvarnarne.
Han har rätt i allmänhet, men dermed är icke bevisadt, att ju ej vissa qvarnegare, som fått andra nya qvarnegare till grannar, blifvit lidande.
Jag anhåller om bifall, med den förändring, som Gr.
Då det första skälet, som emot ifrågav:de förslag blifvit framställdt, afsåg att qvarnegarne, genom räntans borttagande, skulle af staten få en gåfva, så ber jag att deremot få anmärka, att detta skäl innefattar en förutsättning, att qvarnegarne för det närv:de skulle vara betryggade i rättigheten till visst mäldelags betjenande.
Att så likväl icke är fallet, har af flera föreg:de talare blifvit antydt, och med den erfarenhet, jag enskildt eger i ämnet, kan jag intyga, att någon säkerhet i berörde hänseenden alldeles icke gifves för qvarnegare.
För att hafva denna säkerhet, skulle nemi. fordras att ny qvarn, efter författnmes ord, icke finge inrättas, om den förorsakade intrång i äldre qvams rätt; men vill någon anlägga en ny qvarn, står det honom öppet, blott han uppgifver mäldelag, som icke innefattas i det, hvilket för annan qvarn blifvit beräknadt; ja, till och med om han blott kan förete intyg af hemmansegarne inom detta sednare, att de önska Den 28 Febrnari t. ta. *99 mala större belopp spannmål, än de förut angifvit sig vilja afverka i den äldre qvarnen.
Tillstånd kan då gemenligen icke vägras, och sedan maler han så mycket som helst af den gamla qvarnens mäldetillgång, utan att sådant kan hindras, enär hvar och en får fritt begagna hvilken qvarn som helst.
Häraf måste följa, att en qvarnegare slutligen kan komma i den ställning, att han nödgas betala sin ränta, utan att hafva någon inkomst, och derföre tvingas nedlägga sitt verk.
Man finner ock ständigt af skattläggningarne å qvarnar, huru mäldebeloppen, som tjena till grund för räntornas bestämmande, nedsättas ofta ända till en fjerdedel af hvad som vid häradsrätts-undersökningarne blifvit antaget, emedan flera qvarnar efter dessa undersökningar ytterligare tillkommit.
Mörner har vidare gjort den anmärkningen, att bland skälen för min motion äfven skulle vara, att beskattningen af qvarnar skedde efter olika grunder.
Mörner upplysa mig hvar det står.
I Utsk:ts Utlåt, heter det, i redogörelsen för min motion: »beträffande den föreställningen, att en förändring i förevide fall kunde blifva ett förspel till jordräntornas borttagande, yttrar motionären, det qvarnräntorna vore af en helt annan beskaffenhet och bestämdes efter olika grunder», och i sjelfva motionen säger jag, rörande de betänkligheter, som möjligen kunde möta för räntornas borttagande: »deribland är icke den minst, som en del anhängare af vår nuv:de jordbeskattning hysa, i det de föreställa sig, att förändring i förev:de fall kunde blifva ett förspel till jordräntornas borttagande.
Men jag ber dem besinna, att qvarnräntorna äro af helt annan beskaffenhet; att de bestämmas efter alldeles olika grunder.» Jag tror det vara temligen tydligt, att jag sagt, att beskattningen af jord och af qvarnar ske efter olika grunder.
Vidare har af en talare anmärkts, att statsverkets förlust vore betydlig.
Jag har icke i min motion sagt att statsverket skulle få fullständig ersättning; men jag ber dock att få erinra om de särskilda omständigheter, som i denna fråga förekomma.
Det är nemi. obestridligt, att de nuv:de qvarnräntorna årligen minskas, till följe af de föreskrifter, som i nyare tider blifvit gifne.
Genom friheten att få räntan afskrifven har en väg blifvit öppnad, som icke sällan begagnas.
Det tillgår sålunda, att en qvarn-egare, som behöfver ombygga sin qvarn, och för sådant ändamål rifver densamma, hos Konungens Beflnde begär att få sin ränta afskrifven, hvilket då icke kan vägras.
Sedermera begär han få bygga en ny qvarn, och det kan icke heller nekas, om han vet rätt begagna de medel, han har i sin hand.
Att få ett mäldlag, möter ingen svårighet; eller han behöfver blott säga: »jag vill till försäljning af mjöl afverka så och så stort spannmålsbelopp;» och sedan han fått tillåtelse att anlägga sin qvarn, beror det, snart sagdt, på honom sjelf att få hvad skatt han vill.
Det finnes icke å kronans sida någon utväg att hindra så beskaffad åtgärd.
Jag har nyligen haft exempel derpå ifrån Gottland.
Den författning, som innehåller att 500 Den 28 Februari f. m. en qvarn, d. v. s. hvart och ett stenpar uti en qvarn, ty så har författrun tolkats, icke får begagnas, med mindre än att fyra tunnor i tulltägt deraf indrages, så att kronans mäld skulle blifva minst en tunna, utom i de norra provinserna, der den blefve en half tunna, är alldeles antiqverad, när den gäller kronans rätt, och tillämpas endast, om enskildte vilja göra den gällande vid protester mot nya qvarn-inrättningar.
Det blefve för vidlyftigt att här upprepa, huru saken kommit i detta skick, men det har icke skett utan flere goda skäl.
Emedlertid är det ett faktum, att den, på grund af flera K.
M:s beslut, icke å kronans sida vidare göres gällande.
Detta förhållande är också ett bevis på det irrationella i hela denna lagstiftning.
Derigenom att qvarnar kunna på detta sätt förändras och gamla höga räntor minskas eller ock helt och hållet försvinna, skola påtagligen de inkomster småningom minskas, som staten genom nuv:de beskattningssätt eger af qvarnverk; meri om detta beskattningssätt upphäfves, räntorna upphöra och qvarnar endast påföres bevillning, måste i första rummet följa, att, hvad krono- och skatte-qvarnar angår, denna bevillning höjes utöfver hvad den nu utgör, .lag medgifver att detta icke alltid kan ske i så stor mån, att den ersätter de af dessa slags verk nu utgående räntor, men i vissa fall, om gamla bevillningen varit låg, måste dock, enligt nya Bevilln:s-författn:n, statens inkomst af bevillning, i stället för af räntor, närma sig det nuv:de förhållandet.
Jag kan anföra ett exempel, då den blifvit bättre.
Det var nemi. en skatte-qvarn, hvars ränta var högst obetydlig, ett par kappar, eller så; den var taxerad till 2,500 rdr, och efter 1858 års författning utgjorde denna qvarn sin obetydliga ränta jemte fastighetsbevillning.
Enligt nya förordningen skall den utgöra bevillning för inkomst ; denna har blifvit uppförd till 600 rdr, och qvarnen betalar således 6 rdr i skatt, hvilken således blifvit något höjd.
Detta förhållande inträffar i allmänhet med säterioch frälseqvarnar, som varit lågt taxerade till fastighetsbevillning, men nu komma att utgöra en icke så ringa inkomstskatt, om denna författningsenligt beräknas; och häruti ligger jemväl i viss mån ersättning för förlusten af räntorna å krono- och skatteqvarnar.
För öfrigt bör man icke tro att dessa skattläggningar, som nu ske, icke kosta staten något.
Om också kronofogde och häradsskrifvare skola verkställa sådana förrättningar utan betalning, så måste dock nämndemän vara närv:de, som erhålla ersättning af statsverket.
Denna ersättning uppgår, elter hvad en landtstatstjensteman upplyst mig om, ofta till 20 å 30 rdr för en qvarn.
Om nu skattläggningen ogillas, hvilket icke sällan inträffar, så skall ny förrättning ega rum, och dermed följa nya kostnader.
Besinnar man således, att staten lör skattläggning af en qvarn ofta kan få betala 40 till 50 rdr, under det att denna, i fall det är en frälseqvarn med ett stenpar, i rusttjeristbevilining för räntan ger staten 53 öre om året, så inser hvar och en, att det verkligen är en dålig affär.
Den 28 Febrnjri f. m. 501 Under diskussionen har blifvit yrkadt, att de i Stats-Utsk:ts motivering förekommande orden »under förutsättning, att nu gällande författmr, så vidt desamma icke angå frågor om vattenuppdämning, skola i behörig ordning ändras, så väl i afseende å hittills meddelade föreskrifter rörande rättigheten för mjöl- och såg-qvarnars anläggning, som ock beträffande den tull, som härvid bör utgå», skulle inflyta i sjelfva beslutet, .lag inser ej, att häruti ligger något oriktigt; men jag tror dock icke, att det vore nödigt, likasom icke heller att det är skäl att sönderrifva beslutet.
Det skulle ske för att förekomma den händelsen att icke någon särskild författning vidtoges.
Men i afseende härpå har jag väckt en särskild motion, som är under behandling af f,ag-Utsk:t.
Genom denna motion har jag sökt vinna hvad som med ifrågav:de yrkande åsyftats.
Om Stats-Utsk:ts Betänk, bifalles, så är det i allt fall gifvet, att nu befintliga föreskrifter, om än icke genast, likväl framdeles måste komma att förfalla, och en ny lagstiftning i detta afseende ske.
Detta visar redan erfarenheten vara fallet med såg-qvarnar.
För dem är sedan 1830 stadgadt, att de skola utgöra endast bevillning; men derigenom har icke den ringaste ändring skett i de gifna stadgandena för säg-qvarnars anläggning, utan de qvarstå till sin fulla kraft och verkan de jure, men icke de facto.
Ty, med undantag för de norra länen, har Konungens till sågqvarnars anläggande numera icke erfordras, sedan blott bevillning derför erlägges, men denna åsigt är alldeles icke riktig.
I afseende på de för tulltägt utfärdade taxor, så innefatta föreskrifterna derom endast att qvarn-egarne icke må taga öfver den tull, hvilken sålunda är bestämd; men att taga under densamma är icke förbjudet, och derigenom kunna qvarnar uppstå, som taga mindre tull.
Den saken reglerar sig således sjelf.
St:r bifalla förslaget, sådant det af Stats-Utsk:t blifvit tillstyrkt, så är K. M., efter hvad jag föreställer mig, oförhindrad, att förklara nu gifne föreskrifter om tulltaxor upphäfda.
Jag ser således icke heller i detta afseende någon nödvändighet att intaga ofvanberörde tillägg i beslutet.
Jag tror mig redan hafva ådagalagt, att den nuv:de lagstiftningen i förev:de ämne är alldeles oefterrättlig, och jag skulle derpå kunna anföra ännu många bevis.
Det kan gå dertill, att en qvarn-egare till och med alldeles slipper den ränta, han lagligen borde utgöra.
En qvarn befanns t. ex. hafva sina landfästen, det ena på skattegrund och det andra på frälsegrund.
Egaren bytte ut jord, så att han fick båda landfästena på frälsegrund.
Kammar-Collegium ogillade det; men K. M. upphäfde Colkii beslut, emedan författningarna, efter K.
M:s bedömande, icke lade hinder i vägen för en sådan åtgärd.
Qvarnegaren fick derigenom endast den obetydliga rusttjenst-bevillningen; men en annan qvarnegare, mera omtänksam, byter ut sin skatte-jord mot säteri-jord och får derigenom sin qvarn fri från ränta.
Under dylika förhållanden synes det mig vara af högsta vigt, att Utsk:ts Betänk, bifalles, och då jag icke har något direkt skäl att sos D«n 28 Febrnari f. m. instämma i deras åsigt, som vilja hafva Utsk:ts förslag förändradt, så anhåller jag om bifall dertill, sådant det nu är.
Efter de många särdeles upplysande yttranden, som af Ståndets ledamöter blifvit afgifna för bifall till förev:de Betänk., kunde det visserligen vara öfverflödigt af mig att i detta fall upptaga R. o. Ad:s tid.
Det torde också vara ogrannlaga, att vidare orda i ämnet; men då jag inom Stats-Utsk:t lifligt omfattat förslaget, ber jag att få tillägga några ord.
Jag vill icke ingå i frågans detaljer, utan blott nämna att jag för min del med synnerlig varsamhet ingår på hvarje förslag om borttagande af våra grundskatter.
Men jag anser den nu ifrågavide icke blott vara olämplig, utan så skadlig för landet, att jag icke tvekar att understödja Utsk:ts förslag.
Hr Charpentier har i sitt anförande visat, att högst betydliga kostnader i allmänhet åtföljer beviljandet af ansökningar om anläggande af qvarnar.
Jag dömer icke af mig sjelf.
Jag tror att staten till en början kommer att lida förlust, och att den bevillning, som varder qvarnarne pålagd, ännu på många år icke skall uppgå till det belopp, hvartill qvarnräntan nu uppgår.
Men å andra sidan är jag fullt öfvertygad att vinsten för hela Sverige blir så öfvervägande stor, att den mångfaldigt uppväger förlusten.
Det tvång, som nu påligger Svenska folket, gäller mest den fattiga delen deraf.
De långa resor, som man måste göra, de afgifter, man måste betala, och den fördyring i varan, som genom detta tvång uppkommer, är väl bekant.
Vi se, huru utländska fartyg ofta medföra stora qantiteter mjöl, och detta derföre att qvarn-näringen icke är fri i Sverige, utan bunden.
Jag har sednast denna morgon sett, huru det enda fartyg, som nu hit ankommit, medfört stora qvantiteter utländskt mjöl.
Så väl detta förhållande, som att man borttagit alla tullar för det mjöl, som inkommer till Sverige, har till följd att vår spanmål omalen utgår till utlandet och återkommer lörmalen.
Ur denna synpunkt bör man se saken, på det man må vara betänkt på avskaffandet af berörde svårigheter; och det är äfven ur dessa skäl, som jag yrkar bifall till Utsk:ts Betänk.
Hamilton har i detta hänseende tillstyrkt ett tillägg, som jag äfven hufvudsakligen biträder.
Jag tror nemi. att lian har rätt uti, att det af honom upplästa stycket ur Utsk:ts motivering bör ingå i R.
För min del vill jag dock tillstyrka att hela förutsättningen måtte inflyta.
Gr:n har ansett frågan om tullen böra utgå, emedan det vore en ekonomisk lagstiftningsfråga, som när som helst kunde af K. M. ändras.
Jag medgifver visserligen att det till en början kunde inträffa, att då alla författningar rörande bestämda tullar på samma gång som qvarnräntan upphörde att utgå, så skulle på ett eller annat ställe qvarnegarne kunna höja afgiften.
Men jag tror att detta förhållande skulle snart reglera sig sjelft genom den fria konkurrensen.
På denna grund anser jag det nödvändigt att Den 28 Februari f. m. 503 äfven orden »som oek beträffande den tuli, som härvid bör utgå» införas i beslutet, hvarom jag också vördsamt anhåller.
Jag skal! icke med många ord upptaga R. o. Ad:s tid.
Jag har likväl icke kunnat underlåta att i korthet protestera emot en argumentation, som är stödd på den grund att det närv:de förhållandet skall vara dåligt, derföre att författningarna icke rätt handhalvas, utan i vissa fall åsidosättas.
Det var icke utan en viss känsla af obehag jag hörde omnämnas, att författningar, som i vissa fall tillämpades, skulle i andra lemnäs utan afseende.
Detta skulle för mig vara en kraftig anledning att tillstyrka qvarnräntans upphörande, emedan jag svårligen kan tänka mig något olyckligare förhållande i ett lagbundet samhälle, än att gifna lagar godtyckligt handhafvas.