Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Edra män hafva stupat, endast gubbar och barn återstå; böjen eder inför Herrans straffande hand!“
„Foga dig hädan man! icke malar din trolldom Ylpytars hjerta till mjöl, mäktigare skulle den då vara.
Gå, att ej Saivos små barn bära dig hädan“.
Men Saivo sade: „icke rår den ensamme lätt på björnen heller, än mindre på fienden.
Många kunna vinna, der en och en faller“.
„Gå till Svenskarne, lär dig deras konster, att du må kunna öfvervinna dem och fullfölja din faders verk.
Lär dig att blifva ditt fäderneslands befriare och att hämnas din far“.
„Gå till Svenskarne lär dig deras konster, att du må kunna öfvervinna dem och fullfölja din faders verk.
„Qvinna, har Herren sökt dig nog: din man och dina båda äldsta söner äro döda, är ditt hjerta nu ödmjukadt?“
Men Ylpytar svarade: „dåre, skulle mitt hjerta ödmjukas derföre, att de käraste, jag egt, lefvat som män och dött för Suomilandet.
Och ännu lefver den, som skall fullborda deras verk!“
„Han lefver, ja“, hånade mannen, „en tjenare i Konungens hof, en riddare i siden och guld i Konungens tjenst“.
„Lögn talar den falskes tunga“, sade Ylpytar.
„Tror du ej mina ord, så se med dina ögon.
Men förkrosselsens dag skall ännu komma öfver dig, du högmodiga“, sade mannen och gick.
„Har han, mitt hjertas käraste barn, blifvit en tjenare hos röfvarn af Suomilandet, han som dödar Suomispråket, det sköna, och lägger sitt språks band öfver Suomifolk och Suomihjertan.
Den ära, som vinnes i främlingens tjenst, är lik vågens skum, ett glitter utan värde“.
„Minnens det arf, J fått att vårda; ännu har öfvermannens fot icke beträdt Saimaudden, när mägtig tid fodrar, skall barnet vara man“.
Men vid det hon gick från den ena skaran till den andra, sökande sin son, då trädde till henne åter korsets man, densamme, som hotat henne i hemmets stuga, och han sade: „qvinna, böj ditt hjerta i ödmjukhet; din gård är bränd, dina tre söner hafva fallit alla vid dess försvar, och af hela din ätt återstår ingen mera än din son, som tjenar i Konungens hof, och som ödmjukat sitt hjerta inför korset“.
„De hafva stupat alla?
– Dock smält icke ännu, hjerta, veknen icke senor, ännu måste lifvet lefva.
En står kanske ännu att rädda“.
På ett slagfält mellan döda och döende återfann Ylpytar sin son.
„Min mor, du här?“ sade han.
„Haf tack, se jag dör ung, men min död är skön, jag dör ju för fosterlandet!“ och hans blick slöts och han dog; men Ylpytar sjönk tillsamman.
„Ha, arme bedragne! du dog i din villa, du dog fången i lögnen.
Dö Ylpytar, ditt lif är slut!“
„Nu, Ylpytar, är du krossad, kom att af min hand mottaga upprättelse!“ Men Ylpytar sade:
„Vik hädan onde trollkarl, och kom ej vid den åt döden vigda“.
„Haf tack, o flicka, du det främmande landets barn, för dagg på Ylpytars afton.
Till Suomis gamla folk går Ylpytar; låt din milda, vackra bön ljuda öfver den döende“.
„Usch, ni dumma blommor, hur kan ni tro att solen vill ha er att blomstra.
Nytta, nytta ska ni göra, och håll man vackert inne med all grannlåt och fåfänga“.
„Matts, tag din lia och slå ned den der lilla grästappen der, så kommer den till nytta“.
„Hon skall ju vara död, den der stackars Clara“, sade fru ***.
„Ja hon har gått till hvila“, sade Helena, med betoning på ordet hvila.
„Ja du må visst säga hvila“, inföll Charlotte, „hon var en af de der oroliga själarna, kan jag tänka, hvilka alltid sakna hvila.
Hvad kunde man ock begära af flickan stackare, uppfostrad, som hon var, af en kringvandrande Tysk musikantska“.
„Hennes mor dog, då hon var tio år gammal, tidigt var då hennes uppfostran gjord“, menade Helena, med ett sorgligt småleende.
„Jag känner nästan ingenting om henne“, sade fru***, „huru kom hon till Lingdahls?“
„Hennes mor hade som harpspelerska samlat sig en liten obetydlig förmögenhet, och trött vid sitt kringvandrande lefnadssätt, nedsatte hon sig i en af våra småstäder, der hon hörde af för huru oändligt litet många fruntimmer lifnärde sig.
„Ånej, söta tante, i morgon då skall jag promenera, då är det här arbetet färdigt; men nu behöfver Sophie sin klädning eller behöfva bönorna skäras, eller kragorna strykas, eller strumporna stoppas, eller hvad arbete hon än för händer hade, göras färdigt“.
„Stig in till min stackars Clara“, bad fru Lingdahl, „så gick det med min flinka hjelperska!“
„Men förlåt, goda Helena“, sade hon, „ser du, jag har så brådt om, jag hinner ej stiga upp för dig, sitt ner så länge, bara jag får slut på mitt arbete skall jag spela för dig“.
„Rättnu blir mitt arbete slut, då får jag spela så mycket jag vill, och ingen klandrar min mors minne, fast hon var en harpspelerska; ty ser du, jag har så gjort unnan allt arbete, att ingenting mer finnes att göra, och då kan jag spela utan att synda.
Ser du det måtte väl ej vara mera illa att spela, än att rakt sitta med händerna i famnen och göra ingenting, som jag ju ändå skulle måsta göra, när allt arbete är slut“.
„Ja, men vet Helena, jag har så ofta, när jag lagt mig om qvällen, tyckt att allt skulle vara nära bortgjordt, men när jag vaknat om morgonen, då hade åter så rysligt mycket arbete vuxit upp under natten.
Jag törs ej sofva“.
„God natt, Helena“, sade hon och nickade vänligt åt mig, „i morgon, Helena, i morgon!“
„Tror du det är synd?
Nej, nej, icke kan jag hålla söndag, jag måste arbeta“.
Nu var hon glad och vänlig åter, nickade åt mig och sade: „i morgon, Helena, i morgon.
Ack du vet ej hur roligt det blir?“
Hon gick nu hvarje qväll ordentligt till hvila, och sade blott meningsfullt nickande: „i morgon, i morgon!
„God morgon, goda Clara“, sade jag gladt, „nu är det så fridsamt och festligt sedan du slutat allt arbete.
Låt mig nu kläda på dig och kom sedan och spela“.
„Helena, Helena, talar du sanning“, utbrast Clara, med en blick så himmelskt glad, att det skar mig i hjertat.
„Min far var fruntimmersskräddare i Åbo, den siste af det skrået som der qvarstod.
Allt mindre arbete inlemnades på vår verkstad, allt flere arbetare måste afskedas, och slutligen återstod för min far sjelf knappt något annat arbete än att jaga „bönhasarne“, såsom han benämnde dessa sina qvinnliga fiender.
Allt bittrare blef hans lynne, och allt otrefligare hemmet, i den mån „bönhasarne“ inkräktade på hans område.
Ordet „qvinnfolk“, med en föraktlig betoning på „qvinn“, var hans enda benämning för allt hvad fruntimmer hette.
„Du, mitt eget kött och blod, du, bli en af dessa förb. bönhasar!
Sy du din slätsöm, ja, du skall slippa till fru Danet i pension, till och med, och lära dig fransyska och schattersöm och hvad sånt der qvinnfolks skräp allt heter, men håll hon sig från karlagöromål, mamsell“.
„Hvasa, förvärfva ditt bröd?
Du skall gifta dig och bli en ärlig hustru och sköta hushåll och barn och inte förvärfva bröd“.
„Men min far, tänk om ingen vill ha mig?“
„Låt bli att resonera, mamsell; kan hon ej ställa sig så, att hon får en man som försörjer henne, så är hon lagom att svälta“.
Jag kom i pension, kunde säga „oui madame“, och „Dieu vous benisse“, sydde hela året, som jag gick der, på en schattersömstafla, der det stod en mamsell som skolfrun sade hette Lotta, och hon gret vid en graf som skulle vara hennes älskares, Werther hade han hetat, och hon torkade sig i ögonen med ett kläde, som visst var ett lakan, ty det räckte ned till hennes fötter, och dessutom stodo på taflan några djur på fyra fötter, men hvad de skulle föreställa vet jag ej.
„Skall qvinnfolk tränga ut oss, så skall jag väl ock visa dem att ännu finnes lag och rätt i landet“.
Men, vet fruarna, så genomgoda och rara voro borgmästarn och rådmännerna, att de tilläto honom ändå att få stå för verkstan som verkgesäll, då ingen annan glasmästare fanns i stan som kunnat klaga deröfver, och han var, gud signe gossen, så riktigt beskedlig emot mig och sina syskon , att han lät oss alla lefva på hvad vi förtjenade i verkstan, och nu hade vi så mycket arbete då stan byggdes opp efter branden, så vi alla hade fullt opp att göra.
De ha varit helt enkla och vanliga, som fruarna nu hört, fast det stundom kunnat vara tungt nog, då man ej haft att ge barnen hvad de behöft“.
„Nå Cecilia“, sade Helena, värdinnan i huset, „kommer du ihåg att också du lofvade berätta oss något, som du sade äga någon slags slägtskap med glasmästarfruns öde?
Nu måste du berättta“.
„Det var i hastighet jag kom att säga så; nå må gå, jag skall berätta hvad jag tänkte, ehuru ni väl föga kommer att finna någon likhet mellan våra öden.
Men snart fördunklades blicken, han kysste mig på pannan och tryckte mig till sitt hjerta i det han sade: „ack hvarför är du dock icke en gosse!“
„Cecilia, du behöfver komma i pension, jag kan ej uppfostra dig rätt, sedan din mor gick bort“.
„Nu, min flicka måste du lära dig att laga gröt“.
Den trycktes, och min upptäckt väckte något uppseende på sin tid, ni mins det kanske“.
„Ja, jag minnes det visst“, sade Helene.
„Den omtaltes såsom gifvande glans åt den saknade chemistens minne.
Men af det nya arbetet såge man klart att fäderneslandet och vetenskapen gjort en stor förlust genom författarens bortgång.
„Nå ja“, fortfor åter Cecilia, „mångahanda sådant sades, och det var bra roligt för mig, att jag dock hade gjort någon nytta med min stora kärlek för chemin.
Icke ansen J ju mig sämre för min lilla lärda utsväfning, men tala ej om den för andra, jag är ömtålig för att på gamla dagar bli mål för åtlöjet“.
„Kors, Helene, hvad du väl mindes den gamla tidningsartikeln“, anmärkte Amelie.
„Jag var redan då bekant med Cecilia, och intresserade mig derföre äfven för hennes far“.
„Ja den som har tid att läsa“, sade Amelie, „det bär sig ej när man har hushåll och barn“.
„Amelie, hur många aftnar var du hemma förra veckan, utan sällskap?“
„Helene, är det din mening att vara elak?
Jag låter inte såsen koka öfver för läsning, och ehuru jag icke delar njuggt åt den fattige, som kommer och begär i mitt kök, så blandar jag mig icke i fattigkommiténs göromål, springer icke i fruntimmersföreningar och dylikt och tror att allt går lika bra ändå“.
„Men monne ej allt skulle gå åtminstone lika bra, om, af den tid du använder på nöjen, ena hälften skulle användas i hemmet vid en bok, utan att dertill välja just såskokningstiden, och den besparing dervid skulle kunna göras för toiletten kunde användas i en fruntimmersförening, kanske med mera gagn för den behöfvande än den i köket gifna allmosan.
Nå, men Aurora, nu måste du berätta något om dig och dina sträfvanden“.
„Ja, hvad kan jag berätta?
Stundom går jag ut på visiter, men också det är allt litet tomt, ock så broderar jag igen; och ni vet ju att jag har rigtigt vackra kragar.
Jag drömde fordom allehanda, men drömmer ej numera“.
„Lycklig du som kan låta bli att drömma“, sade Augusta.
„Ack huru ofta, isynnerhet om morgnarna vid min söm, då allt husets folk ännu sofva, likaså om aftnarna när allt är redan tyst, ja om dagen när jag vaggar den minsta och de äldre barnen derföre ej få stoja alltför högt i rummet invid, huru ofta försjunker jag ej i drömmar så sköna, att jag glömmer alla ögonblickets små ledsamheter och känner mig sedan med stärkta sinnen lifvad och rask att vidtaga mina göromål.
Blott någon enda gång, då sjukdom gjort arbete för mig omöjligt, har jag nedskrifvit en eller annan af mina funderingar, och de få, som sett dem, tyckas hafva ansett att jag ej öfverskattat deras anspråk“.
„Men Augusta, äger du rättighet att förqväfva en förmåga sådan som din, äger du rätt att vara en andelig sjelfspilling“.
„Helene, tyst, väck ej de fängslade tviflen i min själ.
Jag har lyckats mer och mer förjaga denna doft af poesi och att mer och mer gräfva mig ned endast i mullen, utan att se blomman“.
„Augusta, monne du ej tar detta för strängt.
Låtom oss då hellre umbära sådant“.
„Kära Helene“, sade Amelie, „tycker du dessa halfkarlar, dessa madamer Staël och dylika, som dock stått på den qvinliga bildningens högsta spets, varit så ljufliga qvinnor att likna“.
„Tror du då att det är bildningen som gör qvinnan karlavulen?
Hade madame Staël blifvit född i en arbetares koja och följakteligen saknat en bildande uppfostran, så hade väl ej hennes snille framträdt för verlden med steg, som ibland litet låta höra stöflarna knarra, men hon hade kanske blifvit en fiskköperska, en dame de la Halle, som burit ett blödande hufvud på en pik, och hvad qvinnligheten derpå vunnit vet jag ej“.
„Visst äro ofta diktens så väl män som qvinnor opraktiskt folk, hvilket ock ådragit skrifvande qvinnor så mycket hån, så många sårande binamn.
Likaså tror jag ej heller att den som är fallen för hushållsgöromål, blefve författarinna derföre, att man hindrade henne att utveckla de anlag hon fått af naturen“.
„Helene, du har narrat mina tankar att vara upproriska.
Tala derföre icke frestande ord“.
„Sophie, ändå din historie.
Du har ännu ej visat oss någon facett af qvinnans lif“.
„Hvad kan väl en stackars sjukling berätta er, som kunde äga intresse“, sade den bleka Sophie.
„Dock, äfven min lefnad är en liten, icke sällsynt, sida af lifvet, sådant det gestaltar sig för qvinnan.
Jag nekar mig hvarje beqvämlighet, som jag väl i min uselhet kunde behöfva, allt på det jag må kunna samla medel till en fond för att aflöna en qvinna, som vill lära sig att idka läkarekonst“.
„Men, min Gud, en sådan befängdhet!
Hvilken karl tror du vill gifta sig med en sådan“, inföll Amelie.
„Vore det än så, så torde väl i alla fall en qvinna som ej blifvit gift före tjugufem år, sällan bli det sednare.
Jag tycker det kan vara godt nog för en stackars gammal mamsell att få något att lefva af genom mitt testamente“.
„Än mer att få något att lefva för, något att verka och lefva för“, utbrast Elise med lifvad blick.
„Jag måste medge, att jag är svag nog för att lida af det myckna hån, det myckna gyckel af ett ingalunda vackert slag, som drabbar den åldriga, ogifta qvinnan.
Jag tror de flesta gerna ville lyda det berömda rådet, men – det har sig ej så lätt, att göra sig vacker och älskvärd.
Hvarföre skrattar man då åt henne, hvarför ger man henne icke en möjlighet att kunna verka något för andra, äfven hon?“
„Och likväl Elise“, sade Helene allvarligt, „har du dock något qvar.
Och för en enka med några barn är det redan nära en omöjlighet att med handarbete lifnära sig“.
„Men, min söta Helene“, inföll Amelie, „nog gör du dig då bra onödiga bekymmer.
Jag för min del tycker att allt går rätt bra som det går“.
„Blommorna skola få fara på lustparti på sjön, som stora systrarna häromda’n“, och så plockade de oss och satte oss i båten; och den var klädd med guldpapper och det var grannt, och ett grässtrå hade vi till vimpel“.
„De måste ha herrar med, icke kunna de komma tillrätta annars“, skrek Ludvig; och så plockade gossarne små glänsande skalbaggar och lade dem ock i båten.
„Ja, men komma herrar med, så måste de ha förkläde med sig“, sade Elin småförnuftigt och tog en utblommad smörblomma, som nu var klädd i en präktig, stor och grann, skir negligé, och jemkade den ned i båten.
Harörat, som satt bak i båten, påstod, att hon hörde henne säga: „ack, ack“; men icke vet jag om det var sannt.
Slutligen knäföll hon, knäppte ihop händerna och bad: „Gode Gud, låt mig finna vackra blommor, att jag får sälja dem och köpa mat åt min mamma.
Jag är så liten och kan ej arbeta; och mamma är så sjuk“.
„Alida, lilla Emmy skulle ge dig blommor ombundna med ett gyllene armband på din födelsedag.
Vill du med hvad det skulle kostat löna plockerskan?“
„Kung den som springer öfver ån“ skrek en 10- à 12-årig gosse ur hopen och började bege sig utåt det farliga glänsande fältet.
Förgäfves tillropade honom kamraterna att icke våga försöket, dess snabbare sprang han framåt och – då han hunnit midten af ån, brast isen och han sjönk, men syntes snart åter i vaken, högt skrikande på hjelp.
Främst i ett öppnadt fönster vid stranden stod en spenslig ung man, med högsta deltagande talande om olyckan. „O min Gud, hvilken förfärlig händelse.
Ack jag gåfve mitt lif, för att se honom räddad“.
„Detta är förfärligt!“
Hastigt sköt han ut stegarne på isen, mumlande härunder för sig sjelf med arg röst: „förbannade pojke, för sådana der dumma upptågs skull, måste folk våga lif och lefverne.
Sådan hundsvott“.
„Nog tror jag det går; men stryker jag med, så må vår Herre förlåta mig att jag förspillt mitt lif och säg då du åt Maria, att nog tänkte jag på henne och barnen, men icke kunde jag se pojken der drunkna utan att försöka ta upp honom“.
Anette stod med sitt i handen och sade allt efter en stunds mellanskof: „det skall jag ge åt lilla syster“.
„Hvilken söt, vänlig pia“, prisade husets gäster.
Kommer nu en menniska och nyttjar just de ord, som svara emot, hvad hon tänker, och tror sig hafva sagt någonting helt godt och vänligt, så har hon varit nära ohöflig; ty hvem ville väl, till exempel, nöja sig med att heta vacker, god, när i dagligt tal det medelmåttiga benämnes vackert, godt, och det vackra namnes skönt, det sköna hänryckande o. s. v. hela vägen.
Ja den ön finns väl ej på nå’n karta, men den låg mellan Otaheiti, der en qvinna var kung, och Owaihi, der en qvinna var premierminister.
„Se vi tala om en dårskap, som en och annan hos oss börjat påyrka, den nemligen att man påstår mannen ega lika rätt som qvinnan, att ösa ur vetandets källor och söka bildning“.
„Ja“, sade en annan qvinna, „man börjar drifva den satsen, att alla äro lika berättigade efter alla ega lika förmåga, att skaparn aldrig slösar, aldrig ens bortkastar vackra färger på en fjäder i fogelns vinge, der den skymmes af en annan fjäder; hur skulle han då så slösat i stort, säger man, att han skulle meddelat andens gåfvor, för att de icke skulle odlas“.
„Men, min goda vän, äro då anlagen verkligen lika?
Och bevare oss gud dessutom för dessa lärde, de äro ju vanligen mera underdjur än menniskor“.
„Verkligen“, utbrast en ung man, „är det då så besynnerligt, att få bli dugliga timmermän af dem, som knappt sett hyfvel och såg, och åtminstone aldrig fått lära sig att handtera dem, och att den blir underlig, som mot sed, mot allmänna opinionen, och under tadel och hån går en väg, der han måste beständigt rifvas och såras i sina bästa känslor.
Det kunna vi alltför gerna umbära, men vi vilja bilda oss, på det vi må kunna blifva dugliga, äfven vi, i vårt kall, ingalunda för att gå ifrån hvad oss tillhör“.
„Ja, jag tycker just, mina herrar, hvad det skall bli trefligt, när ni får er önskan uppfylld!
Tjufvarne få fritt stjäla bort hvad man eger, ty gudbevars, polismästaren håller på att skrifva vers, och den döende får gå utan sakrament ur verlden, ty presten skrifver en afhandling om verldens skapelse, eller predikar då grekiska eller hebraiska för bönderna, och domarn talar nu minst latin om ej något ännu lärdare språk med parterna.
Det lär väl då vara meningen, att vi qvinnor i stället skola bli soldater efter männen vilja bli qvinnor.
De lära väl då ock erna komma och sköta barnen och ta sömmen i hand, som äkta qvinnokarlar anstår!“
„Ja“, utbrast ett annat fruntimmer, „obegripligt är det visst, att ej männerna förstå, att de skulle bortgifva sin skönaste arfvedel, sin styrka, sin herrliga mannakraft, då de vilja göra sig till qvinnor; och annat än halfqvinnor kunna de ändå aldrig bli; qvinnans mildhet och gratie vinna de ju ändå aldrig.
Roligt vore ock att veta, huru de goda herrarne tro, att det, till exempel, skall bära sig för en sån der läsande herre, att sköta ett stort jordbruk med en mängd drängar och underhafvande (förlästa naturligtvis de också)“.
„Äv det då hos er qvinnan, som har uteslutande rättighet till bildning och vetande?
Hos oss är det just tvertom“.
„Nå det var lustigt; nyttja då karlarne kjortlar också, eller huru gå de klädda? är det de, som sköta edra barn, eller hur i verlden kan ni berga er vid att uppfostra dem, då ni sjelfva ingenting veten.
Det är dock för befängdt“.
„Min egen vän, börja för all del icke studera, jag kan omöjligt hålla rätt af dig, om du blir en sån der befängd „lärd i byxor“, som är det fatalaste jag vet.
Men du måtte visst narras, fremmande vän, så tokiga kunna väl ej menniskorna vara“.
„Men“, sade den fremmande, „hos oss anser man, att qvinnorna ha vigtigare och angelägnare göromål än att läsa“.
„Kors äro edra karlar så artiga, att de anse qvinnans tid och hennes arbeten dyrbarare och vigtigare än mannens; hos oss anses de just tvärtom, och just derför har ej mannen tid att idka studier.
Men jag märker, att ni har bra roliga funderingar och att er verld är den opp- och nedvända verlden“.
„Ja“, sade den ena i det hon reste sig upp halft sittande, „kanske har du rätt, kanske är kärlek rätta namnet på hvad jag för honom känner.
Huru har jag icke med ångest vakat öfver henne, som en mor vakar öfver sitt mot förderfvet hastande barn, och med blödande hjerta, med deltagande vänskap visat honom hennes brister, visat honom huru litet hon svarar mot, hvad han ägde rätt att fordra!“
„O Gud, Amina“, afbröt henne den andra unga qvinnan, „talar du sanning, är det möjligt?
Då är det ju du, som varit ormen i deras paradis“.
„Jag“, svarade åter Amina, „jag skulle vara ormen i hans paradis?
Ack jag ville vara en engel blott för att rätt kunna vara hans själs glädje“.
„Amina, jag älskar icke dina ord, då du talar så.
Låt oss hellre sofva“.
„Äfven du förstår icke att älska“, sade halft bittert Amina, „jag trodde det dock“.
„Jag är bönens engel, den som frambär inför Guds thron hvarje i hjertat buren önskan.
Hvad är din bön?“
„Jag ville vara en engel som du“, svarade Amina, „för att rätt kunna vara min älskade en ersättning för bristerna hos den, som borde vara honom allt“.
„Besinna dig ett ögonblick“, sade bönens engel, „tror du, att du som engel ännu skall hysa samma önskan?“
„Ja, ja“, svarade Amina, „just då mest, när min förmåga och min vilja skola stämma öfverens?“
„Heligt är mannens och qvinnans förbund, helgerånande hvarje annans ingripande deri“.
„Moder, sörj dock icke, fast jag måste lemna dig.
Jag egnade mig åt Herrans tjenst, jag invigdes till Hans heliga embete; men ack – jag finner, att min predikan är fåfäng; jag kan intet uträtta.
Jag har genomtänkt allt och går nu med öfvertygelse att jag gör rätt, att söka utföra mitt beslut“.
„Henrik, min Henrik, hvilka fantasier!
Bry dig icke om, hvad dig ej rör!“
„Rör mig icke min herres tjenst?
Men se, du skall icke sörja, då du vet, att din son går i sitt kall, att lefva eller att dö, för hvad han anser rätt och sannt“.
„Min son, min Henrik, hvilka feberdrömmar!
Låt en tid gå om och du skall glömma dessa underliga fantasier“.
„Nej, det är icke ett ögonblicks fantastiska hugskott.
Engång svarade mig en af denna församlings medlemmar: „nog är det lätt för pastorn att prata; icke tror ni i hjertat mer än jag, hvad ni säger“.
Då uppvaknade med ny styrka hos mig den tanken: bevisa din tro med dina gerningar“.
„Ack, min son, om du ej tror dig kunna fylla ditt kall som prest, så blif om ej annat så en bonde.
Du arbetar ju äfven då för vårt land, om än blott för att skaffa bröd åt några menniskor der“.
„Menniskan lefver icke endast af bröd; och brister hos oss än ofta bröd, så brister oss än mera den ande som fordras, för att förädla brödets bruk“.
„Har du betänkt, hvilka lidanden dig kunna förestå, hvilket lif af försakelse du skall lefva?
Huru få missionärer äro dock icke de, som vinna äran af en lysande död!“
„Död eller lif, sjukdom eller helsa, o moder, äro frågor, stora visserligen för en hvar, och för en mindre stark man, som jag, i hög grad vigtiga.
Och derföre måste jag offra hem, vänner, fädernesland, helsa, ja, om så fordras, lifvet, allt, allt hvad som är menniskan kärt och dyrt“.
Henriks mor smög sig efter honom, och när båda hunnit i det yttre rummet sade hon: „O min Gud, jag kan ej mer.
O, bedrag mig ej, säg sanningen, huru hård den än må vara“.
„Min fru, jag brukar aldrig dessa småsöta, förbannade, välmenta lögner.
En inre sorg har synbarligen tärt honom, så att denna häftiga bröståkomma fann lätt arbete att göra slut“.
„Doktor, doktor, ni måste rädda honom, ni måste!
Hu, ni vet ej, hvad jag lidit, ni vet ej, hvad jag kämpat, hvad jag underkastat mig för att rädda honom, för att få behålla honom“.
„Min fru, menniskohjelp kan här intet“.
„Och det säger ni så lugnt, så kallt.
Det var först, när han sjelf blef en sjukling, som jag lemnade mitt läger“.
„Qvinna, ni har lefvat i idel lögn och ingripit i Guds råd!“
„En lögn, nej, men en helig, en skön uppoffring, sådan blott en mor kan göra“.
„Nej, nej, endast sanningen är skön, lögn är lögn och blir aldrig skön, om än Guds englar bedrifvit den; och lögnens följder bli aldrig annat än ve och elände, om den än bjuder till att försköna sig på det fagraste“.