Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I alla fall vore den ogiltig, då den saknar konungens samtycke och stadfästelse.«
– «Vid Gud, vid den underdåniga vördnad jag hyser för Eders Maj:ts helgade person och konungsliga hus, jag i detta grannlaga ämne skulle kunna anföra annat än enskilta gissningar.
Det vore straffbart, att inför min herre och konung äfventyra en skef framställning, och det vore oförlåtligt, att gå en vis drottnings och huld moders meddelanden i förväg.
Den förmodan gränsar imedlertid hos mig till visshet, att enkedrottningen ej utbedt sig ett samtal med Eders Maj:t, så vida icke Hennes Maj:t ansett sig kunna mellan fyra ögon erbjuda alla de upplysningar, Eders Maj:t kan finna godt att äska.«
Konungen, som under hela samtalet förblifvit sittande, makar nu stolen från skrifbordet, stiger upp, gör, med handen för pannan, några hastiga slag fram och tillbaka i rummet, stadnar slutligen midt emot Beylon och yttrar, afmätt och allvarsamt:
«Hälsa enkedrottningen, min fru mor, att jag samtycker till det enskilta samtal, hon begärt på sina rum; säg henne, att hon får vänta mig en timma härefter; och underrätta om min önskan, att Hennes Maj:t måtte, vid den utsatta tiden, befalla hela sin uppvaktning, alla främmande personer att hålla sig aflägsnade, äfven ur de närmaste rummen intill det, der vi komma att råkas, ty jag förutser både lifliga uppträden och högljudda samtal, till hvilka ingen obehörig får vara vittne eller lyssnare.«
– «Eders Maj:ts höga vilja och befallning skola till punkt och pricka åtlydas,« svarade Beylon, bugade sig djupt och gick.
Gustaf satte sig åter vid skrifbordet, för att fullfölja fadrens personalier, men tankarna irrade från dem till det afbidade samtalet med modren.
Konungen måste nu slå författandet ur hågen.
Han kände sitt blod i en sällsam jäsning, och ringde.
Till kammarherrn, som genast inträdde, ropade Gustaf: «seltzervatten och champagne!«
Denna blandning utgjorde alltid hans älsklingsdryck.
Ett slipadt kristallkärl frambars, i hvilket begge slagen hälldes i vanlig myckenhet af hvardera.
Sedan konungen läskat sig, vinkade han åt kammarherren att gå.
På bordet bredvid materialierna till Adolf Fredriks lefnadsteckning, låg Voltaires «Pucelle«, en praktupplaga, med fina kopparstick, inbunden i rödt saffiansband med förgyld snitt, Sveriges vapen och Gustafs krönta namnchiffer på permarna.
Denna bittra, snillrika hånskrift utgjorde merendels konungens tillflykt, då hans lynne var mindre godt och han ville skingra dess obehag.
Sällan förfelade denna läsning sitt ändamål, fastän den skett så ofta, att Gustaf nära nog kunde hela Orleanska Jungfrun utantill.
När den beramade timman slagit och ännu en qvart dertill, emedan Gustaf ansåg det höra till etiketten, att konungen lät vänta på sig, äfven hos drottningarna, gick han ner i sin mors rum.
För enskildheterna af detta samtal kunna vi ej göra läsaren reda, ty det föreföll mellan fyra ögon, och de yttre rummen stodo öde, på konungens och enkedrottningens uttryckliga befallning, enligt hvad redan är nämdt.
Mot slutet af deras öfverläggning kom likväl Badin, hvilken Lovisa Ulrika glömt att särskildt förklara inbegripen under tillsägelsen att hålla sig på afstånd, och som derföre, på sätt en gång för alla var antaget, ansågs undantagen från förbudet att oanmäld gå hvart han behagade.
Han stadnade dock opåmint i rummet näst utanför enkedrottningens sängkammare, ty han hörde, att de höga personerna derinne språkade både högt och häftigt och föga vänligt, och han ville för ingen del synas hafva sig bekant deras ordvexling.
Innan han drog sig tillbaka, nådde likväl hans öron slutet af samtalet, då enkedrottningen yttrade: «Kommer du då icke «ihåg systern till en bland dina namnkunnigaste före«trädare, just till honom, som näst före dig burit «Gustafs-namnet, med ett ord:
Marie Euphrosyne.
«Hon var ju förmäld med Magnus Gabriel De la Gar«die, utan att Carl X Gustaf drog i betänkande, att «vidkännas denne svåger, fastän Gustaf Adolfs kung«liga blod endast förstulet flöt i hans ådror, och «fastän De la Gardie var blott svensk grefve, han «också, som först blef riksråd samma år, hans för«mälning skedde med prinsessan.
Hessensteins kung«liga härkomst åter är erkänd, och han kan när som «helst, genom sin gemåls broders, eller sin svärmors «broders förordnanden eller bemedling blifva en fur«ste, så god som någon annan, och rikare än de fle«ste.
– Eders Maj:t har hört mitt oåterkalleliga be«slut; följderna må bli hvilka som helst.
Jag skall «blunda för dem.« – svarade konungen. – «Detta är «allt hvad jag finner med min värdighet förenligt att «göra.« Omedelbart derefter utropade enkedrottningen: «Otacksamme son! onaturlige bror!
I detsamma vred konungen på nyckeln i låset till dörren af det rum, der Badin stod, och denne flydde undan, så fort han förmådde, för att icke ertappas såsom lyssnare.
Ett par dagar derefter öppnades en underhandling mellan konungen och framlidne riksrådet friherre Hamiltons arfvingar om inköp af egendomen Fredrikshof, som skulle sättas i stånd till vinterbostad åt enkedrottningen, och konungen anmälte till senatens protokoll, att högbemälta hans fru moder och prinsessan, hans syster, behöfde, för att sköta sin vacklande helsa och skingra sin sorg öfver konungens, hans herr faders, högst beklagliga frånfälle, företaga en utrikes resa till deras nära anförvandt konungen i
Preussen, hvilken, genom sitt sändebud vid svenska hofvet, låtit bjuda Hennes Maj:t och Hennes Kongl.
Höghet, denne monarks syster och systerdotter.
TJUGUÅTTONDE KAPITLET.
(1772.)
Frihetstiden nalkades imedlertid med stora steg sitt slut.
För att upprätthålla detta regeringssätt och göra det lyckosamt hade fordrats antingen förenade bemödanden af konungadömet och folkmakten, eller åtminstone den sednares orubbliga framhärdande i samdrägt och planmässighet.
I stället utgjorde Adolf Fredriks tjuguåriga regering en kedja af hofvets dolska anslag och hemliga försök, att sprida oenighet bland ständerna, egga allmänhetens missnöje mot dem och tillintetgöra frukterna af deras äfven klokaste och mest fosterländska ansträngningar; under det ständerna förspillde sina krafter uti inbördes splittring, hugskott, afund och äflande att, stånd mot stånd, parti mot parti och enskild mot enskild, flyta öfver hvarandra i välde och anseende.
Så länge throndockan hette Adolf Fredrik, var faran likväl mindre, i anseende till dennes välmening, fromma sinnelag och vankelmod.
Han var dessutom icke nog hemmastadd med svenska språket, för att kunna göra intryck i sina framställningar till menigheter eller enskilte.
Gustaf III:s uppstigande på thronen förändrade helt och hållet sakernas utseende, och faran för en statshvälfning blef öfverhängande.
Han ägde beslutsamhet, sinnesspänstighet, ihärdighet.
Han talade med lätthet, värma och behag, och svenskan var hans modersmål.
Han hade från sitt första inträde i verlden lagt sig vinn om, att ställa sig in hos allmänheten så väl som hos enskilta personer.
Han var på en gång lysande och förbindlig i sitt uppförande.
Hans och konungadömets tillgifne fästade städse vid honom stora förhoppningar, och hopen upprepade dem, som vanligt, godtroget och besinningslöst.
Frankrike räckte honom en hjelpsam hand, i kraft af öfverenskommelse och gemensamhet i fördelar; Preussen och Danmark hade blodsbandet fjettrat vid hans planer.
Hans starka sjelfförtroende och högt uppdrifna förställningskonst kommo härvid väl till pass, och hans uppfinningsrika hufvud hade alltid nya och öfverraskande utvägar i beredskap.
Dit hörde hans vandringar incognito öfverallt och bland alla medborgareklasser, hvarmedelst hans folkgunst ansenligt förstärktes.
Dit hörde hans prålande offentliga uppmaningar till riksstånden och deras ledamöter om enighet, under det han, genom sina utskickade, i hemlighet underblåste tvedrägtslågan allt hvad de förmådde.
Dit hörde hans rastlösa ifver, att se allt med egna ögon, då han personligen öfvertygade sig, att utfärdade påbud efterlefdes, fastställda taxor iakttogos, o. s. v. ja, han lät af okänd hand köpa bröd i bagarbodarna, hvilket sedermera i hans närvaro på slottet vägdes, för att utröna, om det höll den anbefallda och uppgifna vigten.
Dit hörde hans i löndom och med varsamhet meddelade befallning till landshöfdingarne, att dels helt och hållet förhindra, dels i det längsta uppskjuta utdelningen af den spannmål, ständerna införskrifvit och anordnat åt länens i trångmål stadde invånare, hvilka missväxter flera år i rad här och der bragt nära hungersnöd; och då han på detta sätt gjorde frukten af ständernas omtanka till intet, lät han, genom andra kanaler, illslugt utså hos menigheten frön till förtrytelse och hat mot folkets ombud, i anseende till deras förmenta slummeraktighet och likgiltighet att bevaka och främja folkets bästa.
Sådan var ställningen under nu pågående riksdag.
Mössorna, hvilka redan vid dess början föregående året fingo öfvertaget, och hvilkas första seger bestod i grefve Fersens utträngande från landtmarskalksstolen, fullföljde denna seger medelst aflägsnande ur Rådet af dessa samme Hattarnas senatorer, som blifvit tillsatte vid det föregående riksmötet, sammankalladt i följd af den ryktbara thronafsägelsefarcen.
Om Mössorna åtnöjt sig med dessa triumfer, dem motpartiet betraktade såsom sjelfskrifven verkan af sina fienders öfverlägsenhet för tillfället, skulle Gustaf med mindre lätthet kunnat gå i land med sina förehafvanden.
Men Mössorna ville gå i botten med sakerna, och den föga politiska beräkning, hvarmed detta skedde, påskyndade deras och statsförfattningens gemensamma fall.
De beslöto nemligen, att nu anställa en räfst, som varit både rättvis och statsklok, om den bragts å bane vid den föregående riksdagen; men som just blef motsatsen, sedan sista ständers frikännelse och hyllning mellankommit, så väl i afseende på vexelvingleriet som Adolf Fredriks thronafsägelse, jemte hvad dermed stod i sammanhang.
Allmänheten förskräcktes, då den såg den osäkerhet, hvarmed alla förhållanden hotades, enär intet beslut hölls i helgd, ingen gräns var satt för efterräkningar och ett bland de väsendtligaste vilkoren för samhällets bestånd – «laga kraften« – gjordes beroende af utgången på nya omröstningar i samma sak, hvilka kunde fortsättas i oändlighet.
Hattarna, hvilkas enda, men under lagliga omständigheter alldeles tillräckliga försvar låg i föregående ständers frisägelse, funno sig ohjelpligen förlorade, till välfärd, heder, ja till lifvet, derest frikännelsen upphäfdes och deras hämndlystne dödsfiender intogo domssätet.
Hos sin dittills osviklige bundsförvandt, Frankrikes ambassadör, fingo Hattarna nu, till råga på sin bestörtning, intet annat råd, än att de måste kasta sig obetingadt i sin egen konungs armar, emedan konungen af Frankrike hädanefter ville hafva endast med honom att göra.
Ambassadören, grefve de Vergennes tröstade dem dock dermed, att franska hofvet på förhand affordrat konungen en bestämd utfästelse, att, utan afseende på förflutna synder, med synnerlig huldhet och nåd omfatta dem, såvida de slöto sig till och understödde honom.
Så, som bågen nu blifvit spänd mellan de begge hufvudpartierna på riksdagen, var ej att tänka på en försoning dem emellan, änskönt endast den kunnat rädda begge och sätta ständerna i stånd, att hålla konungadömet inom skrankorna.
Mössorna litade obetänksamt på sin egen styrka, till trots af den ädlastes bland dem, Claёs de Frietzckys, fosterländska uppmaningar: att icke trampa förra ständers frikännelse för Hattarna under fötterna, och sålunda gifva allmänna förtroendet och tryggheten dödshugget samt lidelserna öppet spelrum: att, både af rättskänsla och försigtighet, adeln enskildt måtte, för att ställa de ofrälse stånden till freds och med dem sammanknyta vänskapsbandet, en gång för alla afstå från annan rättighet att komma i åtanka vid befordringar, än den med öfriga samhällsklasser gemensamma, grundad uteslutande på skicklighet och förtjenst, samt rikets embeten och värdigheter sålunda varda lika tillgängliga för medlemmar af alla stånd och vilkor: och att Riksens Ständer sedermera måtte med förenade krafter arbeta på det allmänna bästa och bjuda spetsen åt hvarje försök af konungadömet, att inkräkta på folkmaktens område.
Hattarna, som insågo sin undergång oundviklig, om Mössorna fingo drifva sakerna till det yttersta, som dessutom hemligen uppmuntrades och smekades af Gustaf och Vergennes, och som i dessas löften funno en räddningsplanka, valde, mellan två onda ting, hvad de för ögonblicket trodde vara det minsta: regentväldets utvidgning, fåvetskt räknande på att kunna stäfja det, när och hvar de behagade.
Fersen, Hattarnas hufvudman, som till de nu maktägande Mössorna bar ett dödligt hat, under det han hvarken älskade eller dårades af konungen, kunde ej förmå sig att tjena Gustaf med annat, än sin overksamhet.
Fersen afreste derföre från riksdagen, när sakerna blifvit bragte så på spetsen, att ett afgörande slag, å ena eller andra sidan, var oundvikligt.
Före sin afresa från Stockholm yttrade Fersen till hvem som ville höra det, «att ständernas förfarande vore både oklokt, orättvist och landsförderfligt; att han tvådde sina händer för splitet och dess följder; och att han ej ämnade taga någon del i de allmänna ärenderna, så vida icke väsendtliga förändringar inträffade.«
Fersens affärd var ett begifvande åt Gustaf och hans planer, hvilket den förres motståndare kallade feghet och förräderi, hans vänner en statsklok fint, men alla ansågo afgörande, enär det anseende, hvaruti Fersen då stod både hos sitt parti och allmänheten, var så stort, att blott hans närvaro vid riksdagen sannolikt gjort tillfyllest att hindra regeringssättets öfverändakastande, derest han offentligt och allvarsamt äskat dess upprätthållande.
Hatten Fersen och Mössan Frietzcky voro lika litet bländade af konungens personlighet: tyckte, i sina hjertans innersta, lika litet om, att friheten dukade under: ogillade lika mycket det då segrande partiets utsväfningar, hvaraf de begge förutsågo de förderfliga följderna, men Frietzcky hade, för sin person, ingenting att befara af dessa utsväfningar; således kunde han intill sista ögonblicket stå qvar på sin post, hvaremot Fersen, om de gripit vidare omkring sig, blifvit deras säkra offer.
Derföre drog han sig i tid tillbaka.
Mössor och Hattar voro imedlertid icke de enda meningskämpar, som splittrade riksdagen.
I talrikhet dem närmast förekom det egentligen så kallade «hofpartiet«, föraktadt af de öfrige och till större delen bestående af öfverlöpare från dem, af lycksökare, hvilka, i likhet med den år 56 halshuggne öfverste Brahe, saknade egenskaper att göra sig gällande annorlunda, än genom en allena styrande konungs gunst och nåd, samt af Gustafs ända till svärmeri hänryckte beundrare och personliga anhängare, hvilka också städse dyrkat honom som en halfgud, både lefvande och död.
Denna falang var, i politiskt hänseende, för Gustaf III, hvad drabanterne, i krigiskt, voro för Carl XII.
Den hade ock sitt Bender både 72 och 89.
Men framgången och äran voro i omvändt förhållande.
Ett fjerde parti var Pechlins: minst talrikt, det är sannt, men icke minst förslaget och verksamt.
Det bestod af ett slags utbrytning från Mössorna, och kunde räkna sin upprinnelse från 1760 års riksdag, då kring generalen flockade sig öfverste Gyllensvan, assessor Linderstedt, kapten Hammarhjelm, m. fl. Curt, Pechlins högra hand, som sammanskref hans anföranden, var tillika den osynliga själen i partiets förehafvanden.
Det var han, som gaf uppränning till planen, att inrätta särskilte justitie-kanslerer för Svea och Götha riken samt Finland, hvilken befattning i Götha rike partiet ämnade åt honom.
Men ju mera hans aktier stego på detta håll och, framför allt, ju mera sådant blef kändt, desto mera ådrog sig
Curt konungens både uppmärksamhet och misstroende.
Sköldebrefvet, som redan länge legat färdigt till hans underskrift, blef, oaktadt riksrådet Beckfriis’s enträgna påminnelser, icke undertecknadt.
Orsaken utgjorde en hemlighet för alla, ty ingen kunde läsa i Gustafs själ.
Han hade personligen öfvertygat sig, att Curt motstod den Gustaf egna tjusningskraft, med hvilken han eljest fångade så många, och då han fann Curt orubblig i dess politiska grundsatser, aktade konungen sig noga, att, om också blott med en enda röst, öka antalet af då varande regeringssätts anhängare på riddarhuset, intilldess frågan om statsförfattningens bestånd eller fall blifvit afgjord, hvarefter Gustaf ganska riktigt fann, att en eller annan röst mer eller mindre, å ena eller andra sidan, vägde föga eller intet i den politiska vågskålen.
Vi nämnde, att konungen personligen öfvertygat sig om Curts åsigter.
Det skedde vid ett enskilt företräde, som Curt, på riksrådet Beckfriis’s inrådan, sökt och vunnit.
Gustaf utvecklade då hela sin förföriska inställsamhet; visade sig nedlåtande och nådig; sade sig känna Curts skicklighet, drift, hufvud och insigter; förespeglade guld och gröna skogar och försäkrade om sin bevågenhet.
Curts fasta frihetssinne höll profvet och hans underdåniga svar andades en sjelfständighet, en kärlek och vördnad för då gällande grundlagar, som hedrade hans tänkesätt, men hämmade hans lycka.
Imedlertid gjorde konungens bemötande på honom det intryck, att Curt hela sin återstående lefnad ansåg Gustaf III för den älskvärdaste och farligaste frestare, som någonsin uppträdt mot det lagbundna samhällsskicket och försökt värfva affällingar från detta åt det oinskränkta konungadömet.
TJUGUNIONDE KAPITLET.
«Nå, hvad tycker du om vår Augustulus, hvad tror du att han tycker om dig, och på hvad punkt står din angelägenhet?» frågade Pechlin, då Curt återkom från slottet till generalens hus, som de begge bebodde medan Curt, fastän icke riksdagsman, uppehöll sig i hufvudstaden under riksmötet, för att tillhandagå med sina råd och sin penna.
– «Hans luftkrets är uppfylld af giftig tjusning, sådan man beskrifver den hos vissa ormar i de heta länderna.» – svarade Curt. – «Det är en farlig menniska, och jag irrar mig mycket, om ej faran är öfverhängande.»
– «Jo, jo!
Af sate-ägg bli sate-ungar.
Han brås icke ur slägten.
Den allernådigsta mamma lefver upp igen i äldsta sonen.
Men huru tog han emot dig?
Du tycks vara mera förskräckt än förtjust.»
– «Han öfverhopade mig med nåd i allmänna ordalag, men omöjligt att få bestämdt besked eller någonting, som kan tagas för löfte.
Han lät påskina stor belåtenhet för egen räkning med närvarande regeringssätt, som gör honom sjelf ansvarsfri, men beklagade, för min och andre förtjente mäns skull, som äro mindre väl lottade än vi borde vara, att han saknade tillräckligt inflytande, för att taga oss under armarna så, som han lifligt önskar och med en mera utsträckt verkningskrets vore pligtig.
Han suckade öfver ständernas inbördes oenighet, så menlig för dem sjelfva och riket, den han gjort allt för att afböja, i stället att, som troligen mången annan regent i hans belägenhet, begagna tillfället att fiska i grumligt vatten.
Han deremot ansåge sin egen heder och lycka oskiljaktigt förknippade med deras, och hans enda ärelystnad vore, att såsom medlare återställa lugnet och det goda förståndet mellan alla klasser af svenske landsmän.
För sin egen del satte han mest värde på studier och ett lefnadsgladt umgänge, och sedan han gjort ännu ett försök att ställa allt till rätta, hvilket skulle ske oförtöfvadt, ämnade han, om äfven detta misslyckades, draga sig undan riksdagsbullret och på lustslotten sysselsätta sig med vitterhet, skön konst och angenäma, en konung värdiga tidsfördrif.»
– «Och deruti gjorde vår allernådigste ostridigt bäst.»
– «Utan tvifvel.
Men om han menade hvad han säger, så sade han icke hvad han menar till en person, hvilken han så litet känner, som mig.»
– «Riktigt, bror Curt!
Jag igenkänner skärpan af ditt omdöme.
Vi skola likväl laga så, att det må varda mening af hans prat.»
– «Bäst vore kanske att lyssna till Frietzckys råd och gifva något med sig, för att ej gå miste om allt.
Håll annars ögonen öppna, ty vanlig är sannerligen icke denne furste.
Han synes mig kunna gå långt i ondt så väl som godt, allt efter omständigheterna.
Jag tillstyrker, att icke släppa honom ur sigte.
Det rinner mig lifligt i minnet, hvad du för ett par år sedan i Jönköping berättade mig om hans och modrens ränksmideri vid den ömkliga thronafsägelse, hvartill de öfvertalade Adolf Fredrik, from i åminnelse, och den förre nådige herrens förehafvanden vid 69 års riksdag; och sedan jag nu sjelf skådat honom på nära håll, ansigte mot ansigte, äro mina farhågor flerdubblade.»
– «Gif dig till freds!
Det i Pechlinska hjertskölden upprätt stående lejonet är rörligare och mera vaket, än de tungfotade af bronz, som gapa vid ingången till hans borg ......
Men jag återkommer till min första fråga: på hvad fot står din egen angelägenhet?»
– «På densamma som de allmänna i detta ögonblick; det vill säga: den sväfvar i rymden.
Smekningar, obestämda förespeglingar, bevågenhet, på tungan nemligen, ty hvad som dväljes i det kungliga hjertats djup, vet endast Gud.
Korteligen: snömos och hofflärd, som en klok man låter gå in genom ena örat och ut genom det andra.»
– «Och hvilket parti ämnar du numera taga?»
– «Låta ödet och kung Gustaf i det afseendet styra bäst de gitta.
Jag gör ej vidare ett steg i den saken.
Sjelfkänslan säger mig, att jag redan gjort för många.»
– «Helt säkert ligger någon räf begrafven under kungens oförklarliga senfärdighet härutinnan.
Lyckligtvis har riksrådet Beckfriis redan gått för långt, att för sin egen heders skull numera kunna släppa saken, innan han förmått sin nådige herre, att hålla sin framlidne faders beslut i helgd.
Vore du ej så förbannadt granntyckt, jag säger dig det rent ut, och en smula mera smidig, så ginge saken både lättare och fortare.»
– «Må den då heldre alldeles icke gå ur fläcken!
– Men nu till något annat.
Jag hade ett sällsamt möte, må du tro, i konungens audienssal.
Bland dem, som väntade på företräde, såg jag en viss Toll: först underofficer några år, så några år vice-häradshöfding och för närvarande öfverjägmästare, Gud vet huru länge.
Han tycktes ej smickrad att sammanträffa med mig, och derpå undrar jag i sanning icke.
Jag var på nära håll vittne till, då han förklarades ovärdig att vidare sköta juridiska värf.
För dem duger han icke, det kan jag intyga.
Känner du händelsevis, om han är skicklig till krigare?»
– «Ungefär lika, som till domsväsendet.»
– «Att han slog sig på jagt och djurfång var då en riktig lycka ....»
– «För de stackars djuren, ja! ty efter all sannolikhet hafva de af honom ingenting att befara.»
– «Förträffligt!
Den der gynnaren försöker sig i allt och passar ej till något.
Det är ej osannolikt, att han ännu en gång ömsar lefnadsyrke, och jag undrar, hvilka nya funderingar, som bringat honom att nu uppvakta konungen.»
– «Jag undrar det äfven, och icke utan sina randiga skäl, ty jag irrar mig mycket, om ej den der unge mannen duger till helt andra saker än dem, med hvilka han hittills befattat sig.
Bure han ej ett ärftligt hat till Riksens Ständer, så hade jag nog kunnat fånga honom åt oss, innan kungen gått mig i förväg, fastän Toll ej är svensk adelsman.»
– «Hvad kan vara anledningen till det ärftliga hat, hvarom du talar?»
– «Hans köttslige morbror, baron Johan Gyllenstierna, som var Sekreta-Utskottets sekreterare vid 41 års riksdag, lät bruka sig till kunskapare åt ryske ambassadören, men bar sig dumt åt, kan jag tänka, efter han blef ertappad samt miste äran, adelskapet, tjensten och hvad han eljest ägde.
Jag såg med egna ögon honom stå på schavotten, barhufvad och i halsjern.
Sedermera rymde han till Ryssland, der han dog för några år sedan.»
– «Med sådana föregåenden inom slägten är det lätt begripligt, att Toll måste vara mera konungskt sinnad, än folkets vän.»
En betjent anmälte, att måltiden var färdig, och de begge vännerna förfogade sig till friherrinnan Pechlins sida af våningen.
Följande morgon aflemnade en hofbetjent till generalens kammartjenare en tryckt underrättelse, att konungen samma afton gåfve cour i stora galleriet för riksdagsmän.
Ehuru Gustaf och Pechlin voro ingenting mindre än vänner, ville ingendera brista i yttre uppmärksamhet mot hvarandra, äfvensom begge begärligt iakttogo hvarje tillfälle, att söka genomtränga hvarandras tänkesätt, afsigter och planer.
Generalen uteblef således icke från couren.
Han sammanträffade der med både vänner och fiender: sina egna anhängare, Hattar, Mössor och hofvets svans.