Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rådgifvande åtgärderna i afseende på denna del af saken innefattade: aLt Direktionen för Trollhätte Kanal och Sluss ver ksbyggnad måtte medgifvas få på viss bestämd summa ställa anvisningar på KonvoyKommissariatet, alt infrias vid den tid och mot det villkor, som i Privilegium och Kontraktet om Kanalbyggnaden voro stipulerade, hvarvid undertecknade Rosenblad, Åkerhjelm, Schulzenheim och Gyllenhaal, för ett närmare 312 bestämmande, derjemte tillstyrkte, att Kongl. Maj:t måtte anbefalla dess StorAmiralsEmbetes tredje afdelning alt årligen tillse, huruvida dessa villkor vore uppfyllde, och KonvoyKommissariatet att ej erlägga årsbidraget förr, än detta uppfyllande vore sålunda utrönt och Kommissariatet tillkännagifvet.
Med en villkorlig invisning, eller en å invisning åtecknad villkorlig accept, lärer Innehafvaren ej kunna vända sig till någon annan än invisaren, om utbetalning vägras, helst då, såsom nu är förhållandet, dennes rätt att invisa pä en annan grundar sig på ett emellan dem uppgjordt paktum, hvari den sednares förbindelse att infria först gäller, sedan den förra fullgjort sin motsvarande förbindelse.
Skulle derföre allmänna lagen tillämpas på detta fall, lärer det snarare blifva 6 § i Utsökningsbalkens 4 Kap., som bjuder: ”Häfver någor fått ”invisning å viss man, och får ej betalning af honom, njöte utmätning hos ”then, som in visningen gaf, med ränta till sex för hundrade,” än det lagrum, som Hr Justitieombudsmannen i denna afsigt behagat anföra.
Med åberopande i öfrigt af sitt anmärkningsmemorial förklarar slutligen Ilr Justitieombudsmannen, att rådgifvande åtgärderna i denna sak utgöra en uppenbar öfverträdelse af Regeringsformens '76 §, hvaraf skulle följa, att Konungen, genom det på Rikets Ständers underdåniga begäran till Trollhätte Kanalbyggnad af en existerande disponibel tillgång lemnade bidrag, utan Rikets Ständers samtycke gjort län in- elier utrikes, eller Riket med ny gäld belastat; och ehuru Ansvarighetslagen för slik öfverträdelse, när den nemligen, efter 76 §:s Regeringsformen ordalydelse och icke efter J ustitieOmbudsmannens tolkning, bofinnes begången, endast utsätter Embetets förlust, tvekar Hr Justitieombudsmannen likväl ej att godtyekligen dessutom yrka ersättning för de anvisade medlen.
Förnyande hvad svaranderne redan i de afgifne förklaringame framställt rörande rätta begreppet om Statens skuldsättning, får nu vördsamt tilläggas: att de här anmärkte bidragen icke kräfva annan tillgång än den redan existerande: att afgifterna, som bilda samina tillgång, kunna i öfverensstämmelse med Grundlag och Ansvarighetslag fortfara, utan alt nya beslut eller åtgärder derföre erfordras: att tillgångens redan betydliga öfverskott härigenom årligen till vexa och lemna den sannolikaste förmodan, att ifrågavarande bidrag långt löre den utsatta tiden skulle kunna utgå, och att, om emot all rimlig förväntan dessa afgifters upphörande i framliden skulle beslutas, och i deras ställe lån in- eller utrikes al Konungen utan Ständers samtycke för behofvet upplagas, då först fråga rimligen kunde uppstå om ansvar mot de dervid rådgifvande, för öfverträdelse af Regeringsformens '76 §.
Att derföre nu anställa 313 åtal mot de rådgifvande i denna sak och yrka ansvar å deni för deras tillstyrkanden, är lika ensidigt, sorn grundlöst och lagstridigt.
Påminnelserna i denna punkt åberopas af undertecknade: o Rosenblad.
Memorialet Ut. F, andra punkten, angående upptagande af lån för Theaterkassan och anslag dertill af extra utgiftsmedlen.
I afseende på de å extra utgiftsmedlen för Kongl. Theatern beviljade bidrag, fortsätter Hr Justitieombudsmannen sina förra bemödanden, att genom uppställande af konstlade slutföljder söka att förvandla de till bestämdt belopp och för bestämdt ändamål gjorda anvisningar å ett till Kongl. Majrts fria disposition öfverlernnadt anslag, till ett beslut om låns upptagande för Statens räkning, eller Rikets belastande med ny gäld.
Svaranderne hysa för mycken tillit till Högloflige RiksRättens upplysta omdöme, för att befara förbiseende af den åtalade åtgärdens verkliga beskaffenhet, och inskränka sig derföre till några lä erinringar i följd af aktors sednare andraganden, hvarjemte de till alla delar åberopa livad de i förklaringen häröfver anfört.
Hr Justitieombudsmannen förmäler, att några bevis eller förbindelser, hvarigenom Staten iklädt sig ansvar för Thealerns skulder, icke förefinnas, men förmenar likväl, att Regeringens autorisation lör Theaterförvallningen alt upptaga lån och det i sammanhang härmed lättade beslutet, om anslag lill skuldens amorterande, skulle innebära anledning för Theaterns långifvare att af Staten fordra betalning för deras försträckning; tilläggande Hr Justitieombudsmannen härjemte att, äfven om sådane anspråk icke hvilade på någon rättsgrund eller kunde leda till någon påföljd, det i allt läll vore icke blott kraften eller följderna af rådgifvande åtgärderna, utan äfven deras åsyftning, som utgjorde föremål för anmärkningen och åtalet, och som qvarstår, om än laga hinder emot följderna skulle möta.
Efter detta undanrödjande af följderna, behagar Hr Justitieombudsmannen, med åberopande af sitt anmärkningsmemorial, antaga, att de rådgifvande åtgärderna härvid åsyfta en Rikets skuldsättning, och på denna grund uppställer han sitt påstående mot de rådgifvande af Embetets förlust och skadeersättning. 314 Det är i sanning en betänklig lära, Hr Justitieombudsmannen bär framställer, att en antagen, det vill säga verklig eller förment, åsyftning i ett råd slag skulle kunna vara föremålet och grunden för ett åtal efter Regeringsformens 106 §.
Då denna § läses, utan annan åsyftning än den, att honom rätt uppfatta och tillämpa såsom samma Grundlags 83 § föreskrifver, finner man deri, att det endast är: när uppenbar/ig handling mot Regeringsformens tydliga föreskrift, eller tillstyrkande af öfverträdelse deraf eller af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtande att göra föreställningar emot s&idane öfverträdelserJ eller deras vällande och befrämjande genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning, genom rådslagen egt rum, som åtal inför RiksRätt mot Riksstyrelsens ansvarige Rådgifvare grundlagsenligen kunna anställas och utföras.
För att således göra svarande parten vid detta tillfälle saker till öfverträdelse af 76 § Regeringsformen, som förbjuder Rikets skuldsättning utan Rikets Ständers samtycke, måste Hr Justitieombudsmannen bevisa, att något af de här ofvan upprepade felstegen vid rådslagen blifvit begånget.
Detta har han dock icke gittat göra och lärer derföre ej böra förvänta någon sådan påföljd, som hans här ofvan citerade påstående utmärker.
Beträffande sjelfva saken förekommer dervid, att någon upplåning af Staten eller' för dess räkning till betäckande af Kongl.
Theaterns skulder ingalunda egt rum.
Den reglering om dessa skulder, som Theaterförvaltningen ensamt besörjt, var icke heller någon ny skuld för detta verk, utan en omsättning af dess varande skulder, och åtgärden, att af Statsmedel, som i RiksStaten till extra utgifter i allmänhet och utan bestämmande af föremål äro anslagne, lemna Theatern ett temporärt understöd, var blott ett underlättande af denna omsättning och alldeles icke något öfvertagande af Theaterns skuld.
Skillnaden emellan dessa tillgöranden och dem, hvarigenom Staten åbringas skuldförbindelser, är derföre så uppenbar, att begreppen derom ej lära förvillas hos någon, som vill och kan derå fästa uppmärksamhet.
För den händelse, att bristande tillgång för detta ändamål å extra utgiftsmedlen uppstode, lärer Regeringen emedlertid ej underlåta, att, i hvad på Henne kan ankomma, af andra tillgångar än Statsmedel understödja regleringen af Kongl. Theaterns skuld, för hvars betäckande långifvaren i öfrigt kan påräkna säkerhet i Theaterns materiel och afkastning för dess lokal.
Hvad serskildt beträffar frågan, huruvida Regeringen varit berättigad att å extra utgiftsmedlen anvisa ifrågavarande bidrag, så lärer bedömandet häraf ingalunda bero af den serskilda förklaring, Hr Justitieombudsmannen 315 ansett sig befogad gifva öfver ändamålet med dessa medel.
Lagligen meddelade föreskrifter tjena i detta fall ensamt till rättesnöre, och då dessa icke förbjuda anvisningar för Theatern, hvilken dessutom vid den tid, då omförmälda bidrag beviljades, egde serskildt anslag på Stat och således icke var främmande för dispositioner å en för extra Statsutgifter bestämd tillgång, så lärer rådgifvande åtgärden i denna del så mycket mindre kunna anses hafva utgjort ett uppsåtligt afvikande från tydlig lag, som, utom att någon sådan i detta hänseende ej finnes, har härigenom intet annat skett, än hvad föregående Ständer godkänt.
I afseende på Hr JustitieOmbudsmannens yrkande af ansvar för öfverträdelse af 64 § Regeringsformen, åberopa svaranderne hvad de om slikt yrkande anfört.
Lagerbjelke. von Schulzenheim.
Memorialet Lii. G., angående utbyte af första Majorsboställe! vid Westmanlands Regemente Öster Bennebeck emot egendomen WestTerna.
Hr Justitieombudsmannen har medelst en sammanställning af 3 Kap. 1 § Jordabalken och 17 Kap. 2 § Ärfdabalken velat vederlägga förklarandernes tanka, att, i den bemärkelse ordet förekommer i 77 § Regeringsformen, afhända icke vore detsamma som bortbyta; men den omständigheten, att sistnämnde lagrum i vissa fall ikläder undfången köpeskilling för arfvejord egenskap af arfvejord, hvarmed åsyftats, att åt närmaste skyldemän, efter försäljningar, uti köpeskillingen förvara samma arfsrätt, som i den försålda jorden tillkotnme, är något helt annat än stadgandet i 3 Kap. 1 § Jordabalken, att då arfvejord å landet skiftas, sådant skifte ej må af bördeman klandras, ty flet sednare stadgandet har påtagligen sin grund deri, att jorden icke blifvit afhänd, utan bortbytt emot annan fullt motsvarande, som i stället erhållits; hvaremot i förra fallet bördeman är vid sin bördsrätt bibehållen, derföre att jord blifvit afhänd utan motsvarande vederlag af samma egenskap.
Byta är icke detsamma som afhända, ty det finnes mer än ett sätt, utom de här serskildt uppräknade, hvarigenom kronan kan för alltid, eller för längre eller kortare tid, afhändas fast egendom, till exempel förläning, och måste det vara 316 derpå oell annat mera, men icke rimligen på byte, som orden eller pä annat sätt i 77 § Regeringsformen hafva afseende, så mycket heldre, som det är ett obestridligt faktum, alt byten med Kronans jord egt rum både för och efter 1809, utan Rikets Ständers medverkan, och för vissa fall äro i allmänt gällande Författning föreskrifue medelst den handling, allmänna lagen kallar skifte, och hvilket, efter JustitieOmbudsmannens eget medgifvande, i kameralstil äfven kallas byte, hvaraf allt påtagligen följer, att byte icke kan i 77 § vara menadt, vare sig antingen genom så kalladt laga skifte eller på annat sätt, ty i annat fall skulle det väl icke hafva underlåtits alt i Grundlagen deremellan uppdraga en bestämd distinktion.
Den slutföljd, Justitieombudsmannen velat draga af ordställningen i 78 § Regeringsformen, förfaller äfvenledes, om man besinnar den väsentliga skillnad, som är emellan att bortbyta en provins till utländsk makt och att utbyta ett kronan tillhörigt boställe emot annan jord, ty om Konungen nemligen bortbytte en provins, så söndrades den ifrån Kronan Sveriges lydno, hvilket Grundlagen förbjuder, men fastän Konungen bifallet bostället Bennebecks utbyte mot WestTerna egendom, liar Bennebeck icke upphört att slå under Kronan Sveriges lydno.
Detta må vara nog i fråga om tvisten, huruvida byta betyder detsamma som afbända.
Svaranderne hafva i deras förra svaromål redan förklarat densamma i denna sak vara af mindre vigt.
Tvistefrågan bär är, om Regeringsformens 77 § kan afse Militieboställen.
Svaranderne hafva redan i deras förra genmälen fullständigt ådagalagt, att så icke är, emedan Rikets Ständer icke med Militieboställen förvaltning hafva den ringaste befattning.
Militieboställen tillhöra Indelningsverket, om hvilket 80 § och icke 77 § Regeringsformen handlar; och 80 § föreskrifver ingen samverkan af Rikets Ständer i frågor om Indelningsverket, så vidt det icke handlar om rubbning i dess hufvudgrunder: på denna omständighet är det, som förklaranderne grundat deras öfvertygelse, att Rikets Ständer, som icke hafva något med Militieboställens förvaltning alt skaffa, icke heller haft eller hafva någon rätt att blanda sig i frågor om utbyten af sådane boställen, der slika byten rubba ingenting i Indelningsverkets hufvudgru nder.
Med stöd af allt detta, och då vi slutligen fortfarande äro öfvertygade derom, att de serskilda äldre Författningar, Justitieombudsmannen till stöd för sin talan i denna sak åberopat, äro här icke lillämplige, och dessutom till all kraft 317 kraft och verkan upphäfne genom 80 § Regeringsformen, äro svaranderne fullt förvissade, att Atalet och slutpåståendet i denna sak skola at Högloilige RiksRätten i allo ogillas.
Vi hafva nu fulländat vårt svaromål på de anklagelser och ansvarspåståenden, som i denna rättegång mot oss blifvit rigtade, och vi öfverlemna åt llöglofliga RiksRättens upplysta pröfning bedömandet af vårt hand - lingssätt.
I öfvertygelsen om den sjelfständiga pröfning våra här redoviste åtgärder nu mera underkastas, sedan denna pröfning endast tillkommer våra Domare, äro vi fullt försäkrade, att der lag ej fäller oss, der fäller oss intet inför dom.
M. ROSENBLAD. G. F ÅKERHIELM. ALB. IHRE. AUG. von HARTMANSDORFF.
FREDR.
BOHM. G. A. STIERNELD.
CARL AXEL LOWENHIELM. genom Ali.
Ihre enl. fullmakt. JOIL LAGERBIELKE. CARL GYLLENHAAL. C. G.
GRIP. GEORG ULFSPARRE. D. v. SCHULZENHEIM. C. D. SKOGMAN. S. A. MUNTHE. C. W. RIBEN.
Till Höga RiksRätten.
Af Rikets Ständers JustitieOmbudsmans slutpåstående i det vid Höga RiksRätten mot förre Ledamöter af Konungens StatsRåd, och bland dem äfven mot mig, anställde åtal för tillstyrkt afslag å HofSekreteraren Bergs underdåniga ansökning att i hufvudstaden få uppföra skådespel, har jag erhållit del; 41 318 och jag finner mig deraf föranledd till följande anmärkningar vid hvad Ur Justitieombudsmannen härutinnan anfört.
Hr Justitieombudsmannen yttrar först, ”att dä de ä förklarande sidan åberopade äldre
Riksdagsförhandlingar angående obehindradt tillstånd till Theateranläggning i hufvudstaden ligga utom gränsen för det åtal, Ilr Justitieombudsmannen vore pligtig att i denna sak utföranågon tillämpning af dessa förhandlingar icke kunde ä Hr JustitieOmbudsmannens sida medgifvas.
” Något beqvämare och knapphändigare sätt, att söka frånkomma och undanrödja all verkan af hvad vid föregående Riksdagar i detta ämne afhandlals, synes icke kunna utfinnas; men om det är lika grundligt och rättvist, torde få betviflas.
Jag har visserligen aldrig gillat den åsigt, jag ofta hört framställas, att en rådgifvande åtgärd, som ett Konstitutionsutskott icke anmärkt, skulle deraf anses vara godkänd, och en sedermera förnyad rådgifvande åtgärd i samma ämne icke lämpligen kunna åtalas; men att en rådgifvande åtgärd, hvarom anmärkning, för derigenom begånget Grundlagsbrott, formligen blifvit hos Konstitutionsutskottet gjord, af Utskottet pröfvad och, efter fullständig motivering af åtgärdens enlighet med Grundlagen, afslagen; hvilken åtgärd vid de sedan förlupne t vänne Riksdagarne icke blifvit af Konstitutionsutskottet anmärkt, och deruti Rikets Ständer vid desse Riksdagar, på derom gjorde motioner, icke funnit skäl att i önskningsväg hos Kongl. Maj:t begära ändring, och den Rikets Ständer sålunda klarligen måste anses hafva funnit icke vara stridande mot Grundlagen; att denna rådgifvande åtgärd, under sådan synpunkt, skulle kunna blifva föremål för ansvar, det måste jag bekänna, att jag icke trott rimligen kunna sättas ifråga eller påyrkas.
Om i de fall, der olika meningar om Grundlagens bud kunna möjligen framställas, Konungens Rådgifvare icke kunna trygga sig vid den tolkning, de ansett vara den rätta, då den blifvit formligen godkänd af ett Konstitutionsutskott, och tvänne gånger af Rikets Ständer antagen och följd; så vet jag sannerligen icke, huru de skola kunna ansvarsfrilt uppfylla sitt kall.
För öfrigt, och om än Hr Justitieombudsmannen, utan afseende å äldre Riksdagsförhandlingar i frågan, må vara pligtig, på grund af KonstitulionsUtskollels föreskrift, anställa åtal mot Konungens Rådgifvare i denna fråga, lärer deraf ej kunna dragas den slutföljd, Hr Justitieombudsmannen deraf härleder, att nemligen vid detta åtals behöriga undersökning och pröfning inför Domstol, hvad af förre Konstitutionsutskott och Rikets Ständer i ämnet blifvit yttradt, skulle vara alt anse såsom noll och af intet värde, utan all tillämpning, utan allt inflytande till försvar för den anmärkte åtgärden. 319 I sitt vidare yttrande liar Hr Justitieombudsmannen velat lemna utan all betydelse
Grundlagens ord i den ifrågavarande 60 §: ”till vilming för sig och Kronan eller enskilde personer eller korporationer
K under anförande, ”att det för Kongl. Theatern fastställde monopolium utan tvifvel åsyftat den enda derigenom möjliga vinning för densamma, att ensam och utan medtäflan vara föremål för allmänhetens uppmärksamhet, och att dess bestånd sålunda måtte tryggas, en vinning, hvarutöfver, omständig helerne likmätigt, icke någon kunnat med fog begäras eller med säkerhet påräknasoch vidare: ”att i allt fall och derest åsyftad vinning af ett fastställdt monopolium skulle uteblifva, lärer sjelfva åtgärden icke furnäs mera laglig och anmärkningsfri än eljest.” Vanligen åsyftas med ett monopolium till ensamt bedrifvande af en näring eller handtering, icke att med förlust göra det, utan med vinning på ett eller annat sätt, derföre sökes det, eljest lärer det hvarken sökas eller begagnas.
Det är ock häruppå, sorn de ofvan anförde orden i 60 § Regeringsformen synas ha afseende, och derföre de ock sakna tillämpning på förevarande fall, enär det var ostridigt och genom en längre tids erfarenhet ådagalagdt och bevist, att den Kongl.
Theatern, som äfven haft årligt Statsanslag till understöd, fortgått, långt ifrån med vinning, eller ens åsyftad vinving (hvilken visserligen i begge fallen är tänkbar och icke omöjlig), tvertom med förlust för Staten.
Hr Justitieombudsmannen medger ock sjelf, att någon annan vinst, än tryggandet af Theaterns bestånd, deraf ej kunnat med fog begäras; och hvad vinning detta må för Kronan innebära, kan ej inses, ty hon har icke någon skyldighet eller pligt att Theatern uppehålla, hvadan den mindre förlust, hon derpå lider, icke kan anses såsom någon vinst.
Då Hr Justitieombudsmannen i öfrigt yttrat: ”att när Konungens Rådgifvare af styrkte enskild Theater inrättning i Stockholm, lärer en uteslutande rätt för Kongl. Theatern anses vara påyrkad, och fastställelse sålunda sökt åt ett monopolium derå,” synes Hr Justitieombudsmannen häraf vilja tillägga orden i 60 § Regeringsformen: ”några monopolier fastställa” betydelsen, äfven af fastställelse å ett redan gifvet monopolium; men en sådan betydelse kan efter mitt omdöme alldeles icke ges åt dessa ord, emedan ett redan, före Regeringsformens utfärdande, meddeladt monopolium, för den tid det beviljats, icke behöfver fastställas, och det just derföre, att det icke kan annulleras.
Med de ifrågavarande orden: ”monopolier fastställa” förstås således icke på detta ställe annat, än bevilja och utfärda nya monopolier, och samma ord äro derföre icke i allt fall tillämpliga på den händelse, bär är i fråga, eller respekterandet af en förut i långliga tider af den Kongl. Theatern åtnjuten rätt, att ensam ge 320 Theaterrepresentationer i Stockholm, så länge Regeringen fann sådant af förekommande förhållanden lämpligen böra ega rum.
Yxkullsund den 27 December 1841. M. G. DANCKWARDT, f. (1. Stats-Sekreterare.
Uti sitt den 27 nästlidne September afgifne Embetsmemorial, Lil.
F.j har Hr Justitieombudsmannen, vid tredje punkten, sorn angår förhållandet med Kabinettskassans borgensförbindelse för serskilde af KolonialDepartemeritet utfärdade obligationer, förklarat sig vara föranlåten att ytterligare fullfölja samt med påstående om ansvarstillämpning beledsaga den emot mig väckte anmärkning, som skulle jag, medelst mitt tillgörande i omförmälde fråga, hafva bidragit till en förment öfverträdelse af 76 § Regeringsformen.
Berörde § innehåller, såsom kändt är, det stadgande: ”att Konungen icke ”kan, utan Rikets Ständers samtycke, lån in- eller utrikes göra, eller Riket ”med ny gäld belasta.”
En förbrytelse emot samma § förutsätter alltså i främsta rummet, att genom den anmärkta åtgärden gäld skall hafva uppkommit.
Och första frågan blifver då här, huruvida Kabinettskassans omförmälde, af mig förnyade borgensansvarigbet kan anses innefatta någon skuldsättning i allmänhet, eller i den mening, som med ordalydelsen af 76 § Regeringsformen instämmer.
Detta måste jag fortfarande bestrida; ty så väl enligt theorien, som jemlikt vår och andra länders positiva lagstiftningar, äro skuld och borgen två olika begrepp, med serskilda villkor och rättsverkningar, hvilka cj få med hvarannan godtyckligt förblandas.
Alldraminst kan sådant med framgång försökas der, på sätt i närvarande fall inträffar, borgen ej är utfäst såsom för egen skuld.
Löftesmannens juridiska ansvarighet består då, jemlikt 10 Kap. 8 § Handelsbalken, endast deruti, att utgifva ”det gäldenären sjelf ej gälda gitter;” vid hvilket förhållande en sålunda ingången borgensförbindelse icke för löftesmannen medför någon, med skuldsättning jemnförlig, inför lag gällande betalningsskyldighet, i annan händelse och förr, än sedan det till låntagaren försträckte belopp blifvit hos denne utsökt, men han i laga ordning befunnits till gäldande af sin skuld, i större eller ringare mån, sakna till gång.
Ingendera af berörda nödvändiga förutsättningar eger rum i afseende 321 ]>å Kabinettskassans ifrågavarande garanti för KolonialDepartementets skuldförskrifningar, och en blott oell bar, i sig sjelf mer än osannolik möjlighet, att dessa förhållanden skulle tilläfventyrs i framtiden kunna komma att inträffa, lärer ej göra tillfyllest, för att, i närvarande stund, till egenskapen af verklig, proprie gäld, förvandla en borgensförbindelse, icke ens af proprie art.
Att äfven 76 § Regeringsformen endast alser sådan effektiv oell aktuel skuldsättning, hvartill en borgen af nyssberörde beskaffenhet aldrig kan hänföras, följer klarligen af §:s ordalydelse, som icke annorledes, än i sammanhang med förbud emot upptagande af län för Rikets räkning, omtalar dess belastande med gäld, och sålunda oskiljaktigt förbinder detta sednare begrepp med det förstnämnda; likasom ock enahanda förhållande bestyrkes af Ansvarighetslagen, i hvars 5 § den nu ifrågavarande 76 § Regeringsformen rubriceras såsom ”angående Rikets fördjupande i skuld och upptagande af lån,” under förklarande derjemte, att endast uppenbarliga öfver trä delser af Grundlagens bokstaf veliga föreskrift härutinnan utgöra föremål för åtal och ansvarspåföljd.
Men, såvida en åtgärd skall innefatta förbrytelse emot oftanämnde 76 § Regeringsformen, erfordras icke allenast tillvaron af en obestridlig skuldsättning (hvilket förhållande jag tror mig hafva visat här ej vara för handen) utan äfven, enligt lagbudets bokstafliga innehåll, att den förmenta gälden obestridligen belastar Riket, det vill säga: stadnar på Rikets — ej på någon annans -— ansvar och betalningsskyldighet.
Med afseende härå behöfde jag nu, till undanrödjande af den emot mig väckta anklagelse för grundlagsbrott af nyssnämnda art, allenast åberopa det al Höglofl.
RiksRätten nogsamt kända förhållande, hurusom vid sistförflutne Riksdag, sedan till Rikets
Ständer framställning blifvit gjord angående vissa Kabinettskassans behof och förbindelser, dervid bland annat kassans omförmälda garanti för KolonialDepartementets skuld är vorden serskildt uppgifven, — Rikets Ständer, långt ifrån att anse sig ens utur moralisk eller politisk synpunkt, mindre i lagligt hänseende, förbundne till någon ansvarighet för Kabinettskassans nu ifrågavarande, eller öfriga uppgifne transaktioner, fastmera vägrat allt anslag för dessa behof; utaf hvilket Rikets Ständers beslut, huru O ö 7 . . . i . helst detsamma än må hafva tillkommit och blifvit motiveradt, åtminstone det är en klar och oemotsäglig följd, att man i närvarande stund ej kan påstå det vara utredt och gifvet, att
Kabinettskassans borgensförbindelse verkligen tillhörer oell belastar Riket.