Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven jag vädjar gerna till densamma; men, ty värr, lemnar den bär föga ledning, ty den utfaller lika så skiljaktig som allmänhetens; och ville man hänskjuta frågan till Makarnes afgörande efter röstpluralitet, är det ganska ovisst, huru svaret utfölle.
En talare har till mig hemställt, huruvida jag icke skulle anse rättast om alla våra karantäns-åtgärder finge upliöra.
Utan att anticipera på det utlåt, jag framdeles kan i denna fråga komma att afgifva, anser jag mig likväl, då jag är direkt upfordrad att yttra min åsigt, pligtig att öppet .förklara det jag under nuvande förhållanden skulle anse det vara oriktigt handladt, om man från det stränge karantäns-system, som, sedan kolerans sednasle upträdande i Europa, här i Riket varit iakttaget, pä en gång öf~ verginge till ett alldeles motsatt, eller att göra intet mot densamma.
Deremot tror jag, att karantäns-tiden kan och bör betydligt nedsättas, samt nödig kontroll å ankommande fartygs sanitärä förhållande utöfvas, hvilket kan ske på ett sätt, att den, utan att blifva hvarken kostsam eller serdeles tryckande för trafiken, medförer ett vida säkrare skydd emot så väl kolerans som andra sjukdomars införande, än vårt nuvande karantäns-system lemnar.
Man har ock upmanat mig, att tillkännagifva, huruvida jag anser kolerans upkomst och utbredning bero af smitta från person till person, eller af ett s. k. miasma.
Härtill får jag svara, att här, som i andra fall, då två alldeles motsatta meningar vunnit nästan lika många uplysta och opartiska anhängare, man med temlig visshet kan antaga, att sanningen ligger i midten.
Koleran kan, enl. min öfvertygelse, upkomma genom smitta från person till person och smittämnets öfverföring från en ort till en annan; men epidemiskt upträder den endast der predisposition derför finnes, och der denna sistnämnda är starkt utbildad, der kan hon ock, högst sannolikt, upkomma utan införd smitta.
Karantäner kunna då aldrig betraktas såsom ett osvikligt skydd mot farsoten, men mången gång afböja de dock utbrottet af en sådan, i det de afhålla tillkomsten af smittämnet intill dess den erforderliga prsedispositionen för en dylik farsot hunnit passera.
Förhållandet var så här år 1848.
Hade då karantänen vid
Djurhamn icke funnits, utan de kolerasjuka, som der vårdades, blifvit förda hit till Stockholm, är det min öfvertygelse, att en kolera-epidemi här skolat upkomma; ty pnedispositionen derför var starkt utvecklad och flere sjukdomsfall, mycket liknande elakartad kolera, hade under den varmaste tiden redan visat sig.
Men, säger man, hvad vunno vi derpå, att vi då blefvo fria från farsoten, då vi dock (ingo den år 1853?
Jag svarar härtill, alt det icke är så alldeles likgiltigt om man lyckats att med 5 år fördröja utbrottet af en härjande farsot.
Minst af alla får läkaren så betrakta saken; ty hvad förmår han i alla 496
Den 31 Maj f. m. mänhet att uträtta mera, än att möjligen ett eller annat år förlänga en menniskas lifstid, och genom en uteblifven kolera-farsot sparas tusendetals lif.
Till svar på Hr Cederschiölds lill mig ställda fråga, kan jag således icke undgå att förklara, det jag, för det närvande, icke vill tillstyrka Regeringen, att helt och hållet afskaffa de yttre karantäner mot kolera.
Hvad åter beträffar spärrningar inom landet, så anser jag dem olämpliga och onyttiga.
Klokheten bjuder dock, att man, vid deras afskaffande icke alltför mycket stöter den opinion för hnf.vudet, som ännu har förtroende för dem.
Visserligen böra spärrningar, sådana de hittills varit använda, förbjudas; men jag anser derjemte, att kommunerna böra hafva rätt, att under gängse kolera-epidemi hålla upsigt på resande, som kunna medföra smitta, mot förbindelse, att på lämpligt sätt bereda vård för ankommande sjuka.
Frih. von Kramer har sagt, hvad som gläder mig, alt spärrniugarne i Upsala icke haft den effekt, jag af dem befarade, nemi. att underhålla fruktan för koleran och föranleda åsidosättandet af andra och vigtigare sanitära åtgärder.
Hvad ”lugnet” för koleran i Upsala beträffar, har väl varit tu tal derom ; men hvad de sanitära åtgärderna angår, har jag aldrig förutsatt, att, der Frih. von Kraemer är Landshöfd., dessa kunnat åsidosättas, ehvad staden varit spärrad eller icke.
Men Frih. von Kramer har ock yttrat något, hvilket gör mig ondt, då han såsom en af spärrningarnes fördelar betraktar, att en mängd uslingar, vandrande gesäller och tiggare genom dem hindrats att inkomma i staden.
Om hvarje kommun i detta afseende skulle tänka och handla lika med Upsala, hvart skulle uslingarne taga vägen?
Se der, Mine Hrr, en omständighet, som icke bör förglömmas vid afgörandet af frågan om spärrningar mot koleran inom landet.
Långt ifrån att medgifva alla uslingars aflägsnande från kommunens grannskap, synes menniskokärleken tvertom bjuda, att under en olycksperiod, sådan som en kolera-farsot, serskildt om dem taga vård; de må nu bo på stället, eller komma från annor ort.
För öfrigt är det icke blott de fattige, som sålunda blifvit från vissa städer afvisade; man har ock, från melan ett håll, hört omtalas, huruledes personer, med både vilja och förmåga att draga försorg för sig sjelfve, afvists från den ena spärrade orten efter den andra, och sålunda tvingas att i dagar och nätter resa omkring i provinsen, under omständigheter, sorn gjort afvisandet till en verklig grymhet.
Såsom exempel på sättet huru författn:n om spärrningar blifvit tillämpad, tillåter jag mig att anföra, att då en läkare härifrån blifvit reqvirerad till Calmar, emedan stadens läkare insjuknat, han vid ankomsten icke tilläts inkomma i den stad, hvars sjukvård han var förordnad att bestrida, utan inlades i en stuga utanför densamma, och qvarhölls der i 9 dygn, samt ålades efter frigifvandet icke allenast att till högt belopp godtgöra sitt underhåll, utan ock betala dem, som varit satte till hans bevakning.
En talare Den 31 Maj f. m. 497 talare har yttrat, att det vore olämpligt, om R.
St:r skulle inför Regeringen uttala en opinion i ämnet.
Jag tror det icke, och icke heller att, i en fråga sådan som denna, det kan vara för Konungen och Dess Regering likgiltigt, att veta hvad R.
St:r derom tänka, och jag är öfvertygad, att K.
M. vid pröfningen deraf säkert kommer att fästa synnerligt afseende vid de åsigter derutinnan, hvilka R.
St:r anse sig kunna framställa såsom nationens; men att K.
M. skulle i detaljerna bifalla hvad R.
St:r kunna komma att föreslå, följer ingalunda häraf; ty, såsom flere talare anmärkt, ega R.
St:r icke den detalj-kännedom, som erfordras för upgörande af en ändamålsenlig författn. i detta afseende.
Jag förnyar min vördsamma anhållan, att, då en underd. skrifvelse i ämnet skall till K. M. ingå, R. o. Ad. icke allenast för sin del måtte autaga PresteSt:s förslag dertill, utan ock de öfrige St:n inbjudas, att antaga R. o. Ad:s samt PresteSt:s gemensamma beslut.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit ntfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Jag skall icke göra mig skyldig till det felet, att missbruka R. o. Ad:s tid med afhöraude af många skäl i en fråga, som blifvit så länge ventilerad, och sist af den talare, som förstår frågan säkerligen bättre, än de flesta af oss.
Jag skall hålla mig till formen.
Frågan delar sig i två afdelmr.
Den första om R. o. Ad. skall besluta, att någon skrifvelse bör till K.
M. ingå, och den andra, hvad denna skrifvelse skall hafva för form.
I första afseendet har blifvit anmärkt, att det vore olämpligt af R.
St:r, att ingå till K.
M. med en skrifvelse; men det må ursäktas mig, att jag är af motsatt mening.
Ty, enl. min åsigt, finnas få frågor af större vigt än denna, enär den gäller hela nationens lif och frid, och det måtte väl då vara lämpligt, att R.
St:r inför timonen frambära deras åsigter i ämnet.
Denna fråga kommer sannolikt att af K.
M. betraktas så ömtålig, att K. M. emot R.
Stms önskan icke vill uphäfva spärrningarne eller bibehålla dem.
Jag skulle således hålla före, att om en opinion inom R.
St:r finnes i detta hänseende, den ock bör uttalas.
Man har yrkat afslag på Betänk, ur den synpunkt, att det vore orätt och olämpligt att uphäfva spärrningarne.
Spärrningarnes olämplighet och otjenlighet hafva blifvit så vidlyftigt bevista, att jag skulle anse mig handla orätt, om jag sökte uptaga några korn, som dervid måhända förbigåtts.
Jag vill blott nämna, att jag är bosatt nära Calmar, hvilken stad varit skonad ifrån kolera, och jag har mig specielt bekant, att under det spärrningen hölls som strängast, flere personer icke desto mindre lyckats inkomma till staden och undgå de vaktandes sprgfälliga upmärksamhet.
Spärrningen kan således icke antagas hafva varit orsaken dertill, att koleran inom denna stad icke utbrutit.
Om så varit, hvarföre skulle då icke Carlshamn, jemte andra städer i grannskapet, som 7 II. 32 498 Den 31 Maj f. m. varit lika strängt spärrade som Calmar, undgått smittan?
Jag tror således, att från R.
M. bör afgå en skrifvelse, uttryckande hufvudsakligen de åsigter, som i Betänk, innehålles.
Jag tror nemi., att R.
St:r böra i underd:het anhålla, att den största möjliga lindring bör medgifvas i afseende på den utrikes sjöfarten, och att spärrningarne inom landet måtte förbjudas.
Frågan blir derefter, om R,- o. Ad. bör uttrycka denna åsigt genom bifall till Utsk:s Betänk, eller, såsom Hr Ekströmer tillstyrkt, antaga PresteSt:s beslut.
Jag vill fästa upmärksamheten vid ett uttryck, som förefinnes i PresteSt:s beslut, och som möjligen skulle tillintetgöra bela kraften och verkan af hvad man söker med en sådan skrifvelse.
Der står nemi., att man skulle anhålla, att K.
M. ville vidtaga alla sådana ändringar, hvilka, utan att minska den dermed afsedda trygghet mot sjukdomen etc.
Sannerligen jag fattar, huru detta skall förstås.
Det är gifvet, att ju längre tid, som föreskrifvas för karantänen, dess större blir tryggheten, och den aldraminsta inskränkning i tiden derför skulle ju alltså hafva minskad trygghet till följd.
Då detta vilkor står utsatt i PresteShs förslag, befarar jag att det skall kunna missförstås derhän, att det tillintetgör hela afsigten med den underd. skrifvelsen.
Dessutom är jag öfvertygad, att denna mellanmening skall förhindra de öfriga St:n att förena sig i beslutet, hvaraf följden blefve, att 2 Ständ kunde komma att stanna mot 2 i hufvudsaken.
Hr Ekströmer har gjort ganska intressanta anmärkmr emot Utsk:s förslag, hvaraf jag hemtar en ny anledn. att beklaga, det R.
St:r äro delade på fyra rum, och att således de öfriga St:n icke varit i tillfälle att förnimma Hr Ekströmers sakrika anförande; men jag hemställer likväl till Hr Ekströmer, huruvida hans anmärkmr äro af den beskaffenhet, att icke förslaget likväl skulle kunna antagas.
Den 2:dra punkten t. ex. har Hr Ekströmer ogillat, emedan deri föreslås uttryckligen, att K.
M. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke karantäns-anstalterna böra utvidgas.
Månne ordalagen icke äro ändamålsenliga?
De uttrycka icke någonting bestämdt, utan blott en önskan, att K.
M. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke, till lättnad i trafiken, ytterligare en karantäns-plats i de norra orterna beliöfves.
Således ligger häruti ingenting, som är bindande för K. M., utan endast en önskan, att saken tages i öfvervägande, och jag skulle alltså hälla före, att ett bifall till denna punkt icke skadar saken.
Vidare har Hr Ekströmer funnit 3:dje punkten olämplig.
Der år fråga om inrättande af karantäns-platser, så att de kunna rymma dera, hvilka måste undergå karantän, och jag medgifver svårigheten, att kunna erhålla karantäns-platserna så rymliga.
Punkten är emellertid icke bestämd, utan uttrycker endast en önskan af R.
St:r, att K.
M. ville låta tillse, det karantäns-inrättningarne utvidgades, så att de i närmaste mån lemna det erforderliga utrymmet.
Punkten är evasivt upställd, och det är ingen fara vid att bibehålla den.
4:de punkten afhandlar kostnader för medikamenter och dylikt.
Den kan gerna afslås, och jag hade ämnat Den 31 Maj f. m.
40» alt begära propos. derå; ehuru jag icke tror, att dess bibehållande skulle skada saken i det hela.
Emot 5:te punkten har Hr Ekströmer icke gjort några serdeles anmärkn:r.
Vi öfvergå nu till de inrikes karantäns-anstalterna, i fråga om hvilka Hr Ekströmer har sagt, att man icke bör lägga hinder i vägen för anläggande af sjukhus invid segelleder och kanaler till emottagande af kolerasjuka.
Jag kan icke finna, att detta Utsk:s tillstyrkande lägger något hinder i vägen för inrättande af dylika sjukhus.
På grund af alla dessa skäl tror jag, att R. o. Ad. kan bifalla ifrågavande Betänk., utom 4:de punkten, som icke bör bifallas.
Genom bifall lill öfriga punkter af förslaget, uttrycka vi endast en opinion, hvilken i hufvudsak öfverensstämmer med den, som finnes uttryckt i PresleSt:s beslut, men undvika, att i vår opinions-ytlring inlägga det vilkor, som PresteSt. gjort, hvilket innebär, enl. hvad jag här ofvan ådagalagt, en restriktion, som kunde förklaras såsom hinderlig för den åsyftade lindringen i karantäns-anstalterna.
Då vi genom bifall till Utsk:s Betänk, dessutom vinna 3 Stånds beslut i frågan, och hon sålunda blifver afgjord, hvarigenom man upnår samma ändamål, Hr Ekströmer åsyftat, anhåller jag om bifall till Betänk., utom 4:de punkten, å hvilken jag begär afslag.
Liljencrantz, Gust. Fredr.: 1 hufvudsaken instämmer jag med Hr von Hartmansdorff.
När jag så gör, yttrar jag mig visserligen icke med afseende på den embetsmanna-ställning jag har, ty den, som lika med mig, erfarit alla de olägenheter, som af spärrningarne tillskyndas Landshöfd:ne, till följd af oräkneliga trassel med klagomål, böter o. s. v., skall visserligen lika lifligt som jag önska, att kunna bifalla Betänk.
Har man då, såsom jag, lyckan att vara anförtrodd ett län med en vidsträckt kust, och således derförutan har att göra med flera karantäns-befälliafvare, så önskar man, att alla spärrningar in- och utifrån kunde undanröjas.
Men jag bekänner helt upriktigt, att om jag eftertänker följderna af ett bifall till Betänk., kan jag icke tillstyrka att, genom detsammas godkännande, kasta på Regeringen allt det missnöje och allt det obehag, som tvifvelsutan kommer att drabba henne, såvida, till följd af denna för tillfället möjligen rådande opinion, alla spärrningar inom landet borttagas.
Jag anser desto mindre nödvändigt, att vidtaga en sådan åtgärd, som kostnaderna för kommunerna i och för spärrningarne äro så stora, att de småningom allt mindre och mindre komma att tillämpas.
De gräsligheter en gch annan talare låtit påskina, såsom följder af spärrningar, har jag inom Stockholms län icke kunnat erfara.
Jag har icke hört mer än två fall, der icke mensklighetens kraf mot insjuknade personer blifvit på ett värdigt sätt upfyldt; men deremot har jag hört oräkneliga exempel på en 32* seo Den SI Maj f. m. hög grad af kristlig anda hos befolkningen; med ett ord: jag har icke hört omtalas några gräsligheter såsom följder af spärrningar kommunerne emellan.
Afven vanan att se koleran i ansigtet, skall utan tvifvel allt mer och mer tillintetgöra hågen hos kommunerna, att vidtaga spärrningar.
Jemför man förhållandet år 1834 med förhållandet år 1853, så måste man medgifva, att hågen att spärra varit ganska ringa, och denna håg skall troligen småningom försvinna.
Såsom bevis derpå anhåller jag få omnämna, att inom de tre fögderier af Stockholms län, som närmast omgifva hufvudstaden, fanns, så vidt jag har mig bekant, icke mer än en enda socken, som hade spärrat sig; och för att gifva ett begrepp om de åsigter allmogen, åtminstone på 3 å 4 mil omkring Stockholm hysa, vill jag nämna ett exempel.
När koleran utbröt här i hufvudstaden, vistades jag i Småland, och återkom hit 10 å 12 dagar efter kolerans utbrott.
I trakten af Fittja träffade jag en bonde, som på min fråga, huru han vågat fara till Stockholm, svarade: det är icke så farligt!
Visst dör det en hop folk i Stockholm, men det är så godt om dem.
Detta var hans tanke om koleran.
Såsom skäl för bifall till Utsk:s Betänk, har en annan talare hufvudsakligen sagt, att spärrningarne icke upfvlla ändamålet.
Ja, om det vöre hufvudsyftet att spärra i ordets egentliga bemärkelse, skulle jag vara fullkomligt ense med den värde talaren, att spärrningarne icke upfylla sitt ändamål, ehuru sådant är långt ifrån att vara bevisadt.
Men jag vill antaga, att det är så.
Jag yttrar mig emellertid för sätten att spärra, icke derföre, att jag tror, att spärrningarne i allo upfylla sitt ändamål, utan derföre att, sedan kommunerne under en längre tid fått en slags häfd på rättigheten till spärrning, och då, på sätt
Hr Ekströmer, hvilken med mesta sakkännedom yttrat sig i frågan, äfven sagt, att öfvertygelsen om nyttan af spärrningarne ännu icke är stadgad inom läkare-corpsen, tror jag icke, att det är rätt af R.
St:r att vilja kasta på styrelsen obehaget af ett missnöje, hvilket, enl. min öfvertygelse, blir ganska stort.
Om de, som nu hata spärrningarne, skrika, är jag förvissad, att, om spärrningarne förbjudas, och således blifva kärare än de nu äro, skola de, sorn icke få spärra sig, skrika ännu värre.
Man har här citerat exempel på spärrningarnes ändamålsenlighet eller icke, i anledn. hvaraf jag anhåller få nämna, att inom Stockholms län finnas 6 småstäder.
Tre af dessa spärrade sig och undgingo koleran, men de andra tre spärrade sig icke och blefvo af koleran angripne.
Södertelje hade icke spärrat sig, och under loppet af 2:ne månader var staden frisk; men slutligen utbröt sjukdomen och der dogo 24 personer.
Som sagdt är, då opinionen icke på något sätt kan anses vara afgjord för eller emot spärrningarne, samt då jag hyser dén fasta öfvertygelsen, grundad på den erfarenhet, jag under sista året inhemta!, nemi. att, oaktadt sjukdomen, allmogen inom Stockholms län obehindradt besökte Stockhölm, så anser jag den föreslagna skrifvelsen icke böra till K. M. afgå.
Inom Stockholms län finnas 115 socknar, och af dessa Den 31 Maj f. m. 301 blefvo 36 angripne af koleran, men af dessa 36 socknar varierade sjukdomen inom 20 af dem emellan 1 och 4.
Inom 6 socknar var sjuknummern större, hvartill orsaken var, att der funnos fabriker såsom t. ex. på Wermdön, der ett betydligare antal arbetare fanns, men i allmänhet var dödsnummern ganska ringa.
Sjukdomen spridde sig sällan utom huset, och ifrån Stockholm utfördes den på landet.
Erfarenheten, att koleran icke spridde sig utom den smittade orten, har åtminstone inom Stockholms län tvifvelsutan stadgat den öfvertygelse, att spärrningar icke äro nyttiga, emedan de medföra dryga kostnader för kommunerne, men jag är fullt öfvertygad, att om man förbjuder spärrningarne, blir lusten att spärra mycket större, och Regeringen får upbära mycket missnöje, och de, som eljest icke spärrat sig komma alt skrika förskräckligt öfver den förlorade rättigheten.
Af dessa skäl får jag afstyrka bifall till Retänk.’
För att kunna bedomina sjelfva hufvudfrågan eller huruvida karantäner böra ega rum eller icke, måste man känna, huruvida koleran upkommer genom smitta eller icke.
Som jag icke eger denna kännedom, kan det icke heller falla mig in att derom uttala mitt omdöme, emedan jag i allmänhet undviker sådant i ärender, dem jag ieke förstår.
Då emellertid pluraliteten af R.
St:r befinner sig i samma kategori, som jag, d. v. s., att de icke förstå saken, tror jag, att de handlade klokast, om de icke derom uttalade något omdöme.
Sådant oaktadt, tror jag, att en skrifvelse i ämnet kan och bör till K.
M. ingå; men den bör då vara affattad i andra ordalag, än dem Utsk. föreslagit.
Vi ega nemi. ett Collegium, sammansatt af vetenskapsmän, som ega förmåga att bedöma ämnet och uttala sin opinion i detsamma.
Svarar nu detta Collegium att koleran icke är smittosam, och således genom smitta icke kan införas i riket, så synes mig klart, att R.
St:r kunna till K.
M. uttrycka den önskan, att de inre kararantänerna böra uphöra.
Skulle åter Colbm uttala en motsatt åsigt, eller om öfvertygelsen i ämnet ännu icke vore stadgad hos Colhii ledamöter, tror jag K.
M. handlar rättast att bibehålla de yttre karantänerna.
Derigenom blir den önskan sådan, som jag tror R.
St:r böra uttrycka den, att K. M. anbefaller Sitt Sundhets-Colhm att bestämdt besvara den frågan, om det anser koleran kunna införas i riket genom smitta eller icke, och att om Colini ledamöter ännu icke i ämnet stadgat sin öfvertygelse så att ett bestämdt svar på denna fråga af dem kan lemnäs, .
Colbm då upgifver den kortaste tid och de lindrigaste olägenheter, som med karantänerna kunna vara förenliga, samt att K.
M. derefter måtte ordna förhållandena.
Sådan bör, enl. min åsigt, denna hemställan från R.
St:r vara affattad; men derjemte bör, efter mitt förmenande, den största vigten fästas just vid den punkt i förslaget, som en talare ansett böra uteslutas, och en annan åter velat hafva uttryckt i mera evasiva ordalag.
Jag deremot tror, att den bör bibehållas och uttryckas i de mest bestämda ordalag.
Denna 502 Den 31 Maj f. m. punkt är den 3:dje, sora afhandlar ordnandet af karantäns-anstalterna.
Ty skola dessa med utlandet bibehållas, fordrar menskligheten att de ordnas på ett helt annat sätt, än de hittills varit.
Deras närvar:de skick, är en skandal, som Sverige hittills icke har aftvått, och icke kan aftvå sig, med mindre än att det vidtager de vidsträcktaste och fullständigaste förändringar med karantänsväsendet.
Det är derföre smärtsamt, att Hr Ekströmer ansett denna punkt böra förbigås, hvilken, enl. min åsigt är den vigtigaste, såvida nemi. karantäner skola finnas.
Ty om Sverige anser sig hafva ■ rättighet att ålägga oskyldiga medborgare en fångenskap, hvilket jag uti förevar:de fall ej vill bestrida, derest nemi.
Sundhets-Colbm anser koleran genom smitta kunna införas, sä är det ock Sveriges pligt, att icke göra fångenskapen hårdare för den oskyldiga menniskan, än för brottslingen.
Förden sednare äro inrättade cellfängelser, der han bor i sitt enskildta, snygga rum; men de, som icke hafva begått något ondt, som besökt utlandet, enl. läkares föreskrifter i afsigt att förbättra helsan, de skola, vid återkomsten till fäderneslandet, kastas i en fångenskap, som icke är jemförlig med någon annan, om förhållandet är sådant, man beskrifvit det för mig, som sjelf med mycken möda undgått denna fångenskap.
Man har nemi. sagt mig, att i ett enda rum 14 å 15, kanske äfven 20 personer sammanföras; men icke nog härmed, man gör icke ens skillnad emellan könen.
Jag har hört detta af trovärdiga personer, som sjelfva måst undergå denna tortur, en berättelse, som utlänningen icke vill tro, emedan sådant skulle afhålla honom att besöka vårt land, såvida han på samma sätt skall behandlas.
Man har icke ens sörjt för, att de olycklige, som måste undergå dessa karantäner, erhålla der sitt lifsuppehälle, utan de måste betala en smörgås eller något dylikt med 1 R:dr.
Jag har derföre ansett det vara min pligt, att påpeka detta förhållande, på det att den auktoritet, under hvars närmaste tillsyn karantänsväsendet är ställdt, måtte till K.
M. ingå med underd. anmälan, att om K.
M. anbefaller karantänernas bibehållande, det är ovillkorligen nödvändigt att de så ordnas, kostnaderna må blifva huru stora som helst, att oförvitliga menniskor, som komma dit, icke behandlas sämre än brottslingar.
Det är oss alla bekant, att man då och då slopar krigsfartyg och äfven att andra fartyg kasseras.
Fastän dessa ej längre kunna begagnas såsom farkoster på det stormande hafvet, torde de dock kunna läggas för ankare uti en hamn och utan serdeles stor kostnad förses med små rum eller celler, der hvar och en kan bo afskild, titan att vara blottställd för smitta och allt det obehag, som våra nuvarrde karantäns-anstalter medföra.
Nästi. år besökte jag utlandet, till följd af min läkares föreskrift; men jag var icke väl utkommen, förrän koleran bröt ut, och genast måste min omsorg riktas på möjligheten att med min familj återkomma till fäderneslandet.
Mycket plågad af sjösjuka, hade jag önskat kunna taga ginaste vägen hem: men måste likväl göra långa omvägar, för att undgå karantäns-torturen.
Jag tog vägen Den 31 Maj f. m. 503 öfver Nordsjön till brödra-riket, och lyckades på detta sätt att undgå allt obehag af karantänerna inom mitt fädernesland.
Men äfven om jag i Norrige hade blifvit ålagd karantän, så hade den blifvit hälften kortare än här, och man hade der sörjt för inqvartering på ett fartyg.
På grund af hvad jag nu anfört vill jag önska, att R.
St:r måtte fästa synnerlig vigt vid 3:dje punkten ; att för öfrigt åtskilliga detaljbestämmelser i förslaget utlemnas, och att R.
St:r uttrycka den önskan, att K.