Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det låter som en elak dröm eller som en saga, gjord att skrämma barnen med då de äro stygga, och likväl är det sant.
Det skall ha varit en lördagsafton i maj det passerade.
Gården ligger tyst, gatan är tyst.
Kanhända någon gnolar en visa genom ett köksfönster, eller att några barn leka nere i gränden ...
Den sjuke är ensam i sitt rum.
Han räknar kvarter och minuter.
Det är vår nu där ute.
Snart är det sommar.
Skall han aldrig mera komma upp från sitt läger, aldrig mera höra skogen gnola och hviska, aldrig som förr kunna mäta dagen med stunder af verksamhet och stunder af hvila?
Och Magda ...
Om han blott icke alltid såg hennes ansikte för sig med den vilda skrämsel i blicken, som hon hade, då styfmodern grep henne om handleden.
Icke behöfde hon vara rädd.
Icke vågade den elaka kvinnan på allvar göra henne något ondt, då hon visste, att han hade valt henne till sin brud.
Så ligger han där och drömmer, än vaken, än halfvaken, och låter pupillerna suga in ljuset af solstrimman på den hvita dörren; och då han sluter ögonen, simmar det fram en arkipelag af giftiga gröna öar, omslutna af ett bläcksvart haf.
Och medan han blundar, går det gröna öfver i blått, och det svarta ljusnar till blårödt med naggade mörka kanter, och så blir det svart alltsamman ...
Han känner en lätt hand stryka sin panna, och han far upp i bädden.
Det är Magda.
Magda står framför honom, liten och späd och med en leende röd mun, och hon lägger en knippa vårblommor framför honom på täcket.
Sippor och mandelblommor och violer.
Är det sant, är det verkligen hon?
»Hur har du vågat?» hviskar han.
»Din styfmor är borta,» säger hon då.
»Jag såg henne nyss gå ut, klädd för att gå bort.
Jag hörde, att hon skulle gå till Söder, och det dröjer säkert länge innan hon kommer hem.
Då smög jag mig uppför trappan och in till dig.»
Och hon blir länge hos honom och talar om skogen, där hon gått ensam och lyssnat till fåglarna och plockat vårblommor åt honom, som är henne kär.
Och de kyssa hvarandra så ofta som möjligt och smekas som två barn, och båda äro lyckliga, medan timmarna rinna och solstrimman på den hvita dörren blir brandgul och röd och mattas och bleknar bort.
»Kanske du borde gå,» säger Fredrik.
»Hon kan snart vara hemma.
Hvad skall jag göra, om hon vill slå dig, jag, som ligger här sjuk och svag och som får svindel, om jag stiger upp ur bädden.
Kanske du borde gå!»
»Jag är inte rädd,» svarar Magda.
Ty hon vill riktigt visa, att hon håller af honom, och att hon gärna vill lida ondt för sin kärleks skull.
Och först då skymningen kommer, kysser hon honom för sista gången och smyger ut ur huset.
På gården stannar hon en minut och ser uppåt fönstret till det rum, där han ligger ensam på den hvita bädden med hennes mandelblommor och violer på täcket.
Då hon vänder sig om för att gå in i det lilla rummet i gårdsflygeln, står hon ansikte mot ansikte med fru Wetzmann, och hon ger till ett litet skrik.
Det finns ingen lefvande människa på gården, ingen mer än de två.
Rundt omkring stå väggarna och stirra på dem i mörkningen med tomma, svarta fönster, och den gamla linden skälfver till inne i sin vrå.
»Du har varit där uppe,» säger sotarfrun.
Jag trodde alltid som barn att hon log, då hon sade detta, och att hennes tänder då lyste lika hvita i mörkret som hennes mans gesällers.
»Ja, jag har varit hos honom,» har kanske Magda då svarat, trotsig och rak ännu i sin kritbleka rädsla.
Hur gick det sedan till?
Man vet det icke riktigt, men troligen blef det en hetsjakt rundt kring gården.
Vid foten af det gamla lindträdet snafvade flickan och föll.
Hon vågade icke ropa på hjälp, för att icke den sjuke skulle höra det; och hvem skulle också ha hjälpt henne?
Hennes mor var borta på arbete.
Den rasande kvinnan var öfver henne; hon hade under tiden fått fatt i ett tillhygge, en kvastkäpp eller något sådant, och det föll slag på slag.
Ett par halfkväfda skrik från en strupe, sammansnörd af dödsskräcken, och så intet mera.
Ett par af gesällerna, som just hade kommit hem, stodo nere i den mörka porten och sågo på; de rörde icke en led för att hjälpa barnet.
Kanhända vågade de icke; kanhända leddes de också af ett svagt hopp att en gång få se matmodern föras bort på en fångkärra.
Då fru Wetzmann gick in i huset efter att ha utöfvat sin husbonderätt – ty hon kände väl instinktmässigt, att hon naturligtvis hade husbonderätt öfver alla, som hon kunde och ville utöfva den mot – stötte hon emot något mjukt i trappan.
Hon ropade på en tjänstflicka och ett ljus, ty det var alldeles mörkt där uppe.
Han hade hört de svaga skriken, sprungit upp ur bädden och ut, och i trappan hade han fallit.
I tre dagar lefde Magda; därefter dog hon och blef begrafven.
Sotar Wetzmann betalade en summa till hjälpmadamen, hennes mor, och det blef icke någon rättegång om saken.
Likväl tog det hårdt på den gamle mannen.
Han gick icke mera till källaren för att dricka toddy, utan satt oftast hemma i en skinnklädd stol och stafvade i en gammal bibel.
Han föll af och blef tyst och besynnerlig, och det gick icke ett år, förrän också han var död och lagd i jorden.
Sonen Fredrik tillfrisknade så småningom; men han blef aldrig färdig med sin prästexamen, ty både hans fattningsförmåga och hans minne hade blifvit försvagade.
Man såg honom ofta gå med blommor till Magdas graf; han gick framåtlutad och mycket fort, ja, han nästan sprang, som om han haft en mängd angelägna ärenden att uträtta, och merendels hade han också ett par böcker under armen.
Till slut blef han alldeles svagsint.
Och sotarfrun ?
Hon tycks ha varit en stark natur.
Det finns människor, som icke egentligen äro samvetslösa, men som aldrig af sig själfva falla på den idén, att de ha gjort något oriktigt.
Det kan hända, att en karl med blanka knappar i rocken slår dem på axeln och ber dem följa med: då vaknar samvetet.
Men till fru Wetzmann kom ingen.
Hon satte sin styfson på en inrättning, då han blef för besvärlig hemma, och hon sörjde sin man, som skick och bruk är, och därefter gifte hon om sig.
Då hon åkte till kyrkan bröllopsdagen, hade hon en gredelin sidenkofta med guldtränsar och var »utstyrd som tusan hakar» – så sade min mormor, som satt i sitt fönster i huset midt emot och såg hela ståten, medan hon vände ett blad i sin postilla.
PELSEN
DET var en kall vinter det året.
Människorna krympte ihop i kölden och blefvo mindre, utom de som hade pelsverk.
Richardt hade en stor pels.
Det hörde för öfrigt nästan till hans ämbetsåligganden, ty han var verkställande direktör i ett alldeles nytt bolag.
Hans gamle vän doktor Henck hade däremot icke någon pels: i stället hade han en vacker hustru och tre barn.
Doktor Henck var mager och blek.
Somliga människor bli feta af att gifta sig, andra bli magra.
Doktor Henck hade blifvit mager; och så blef det julafton.
»Jag har haft ett dåligt år i år,» sade doktor Henck till sig själf, när han vid tretiden på julaftonen, just i middagsskymningen, var på väg upp till sin gamle vän John Richardt för att låna pengar. »Jag har haft ett mycket dåligt år.
Min hälsa är vacklande, för att icke säga förstörd.
Mina patienter däremot ha kryat upp sig nästan hela sällskapet; jag ser så sällan till dem nu för tiden.
Jag kommer förmodligen snart att dö.
Det tror min hustru också, det har jag sett på henne.
Det vore i så fall önskvärdt, att det inträffade före utgången af januari månad, då den förbannade lifförsäkringspremien skall betalas.
Då han hade hunnit till denna punkt i sin tankegång, befann han sig i hörnet af Regeringsgatan och Hamngatan.
Då han skulle passera gatukorset för att sedan fortsätta nedåt Regeringsgatan, halkade han på ett glatt slädspår och föll omkull, och i detsamma kom en drosksläde körande i full fart.
Kusken svor och hästen vek instinktmässigt åt sidan, men doktor
Henck fick likväl en knuff i axeln af den ena meden, och dessutom fattade en skruf eller spik eller något liknande tag i hans öfverrock och ref en stor lucka i den.
Folket samlade sig omkring honom.
En poliskonstapel hjälpte honom på benen, en ung flicka borstade af honom snön, en gammal fru gestikulerade kring hans trasiga rock på ett sätt som antydde att hon skulle ha velat laga den på stället om hon kunnat, en prins af det kungliga huset, som händelsevis gick förbi, tog upp hans mössa och satte den på hufvudet på honom, och så var allting bra igen, utom rocken.
»Fy fan så du ser ut, Gustaf,» sade häradshöfding
Richardt, då Henck kom upp till honom på hans kontor.
»Ja, jag har blifvit öfverkörd,» sade Henck.
»Det är just likt dig,» sade Richardt och skrattade godmodigt.
»Men inte kan du gå hem på det där sättet.
Du kan gärna låna min pels, så skickar jag en pojke hem till mig efter min öfverrock.»
»Tack,» sade doktor Henck.
Och efter att ha lånat de hundra kronor han behöfde, tillade han:
»Välkommen till middagen alltså.
Richardt var ungkarl och brukade tillbringa julaftonen hos Hencks.
På hemvägen var Henck i ett bättre lynne än han hade varit på länge.
»Det är för pelsens skull,» sade han till sig själf.
»Om jag hade varit klok, skulle jag för längesen ha skaffat mig en pels på kredit.
Den skulle ha stärkt mitt själfförtroende och höjt mig i människornas aktning.
Man kan inte betala så små honorar åt en doktor i pels som åt en doktor i vanlig öfverrock med uppslitna knapphål.
Det är tråkigt, att jag inte har kommit att tänka på det förut.
Nu är det för sent.»
Han gick ett slag genom Kungsträdgården.
Det var redan mörkt, det hade börjat snöa på nytt, och de bekanta han mötte kände icke igen honom.
»Hvem vet för öfrigt, om det är för sent?» fortsatte Henck för sig själf.
»Jag är inte gammal ännu, och jag kan ha misstagit mig i fråga om min hälsa.
Jag är fattig som en liten räf i skogen; men det var också John Richardt för inte länge sedan.
Min hustru har varit kall och ovänlig mot mig på senare tider.
Hon skulle säkert börja älska mig på nytt, om jag kunde förtjäna mera pengar och om jag vore klädd i pels.
Det har förefallit mig, som om hon tyckte mera om John, sedan han skaffade sig pels, än hon gjorde förut.
Hon var visst en smula förtjust i honom som ung flicka också; men han friade aldrig till henne, han sade tvärtom till henne och till alla människor, att han aldrig skulle våga gifta sig på mindre än tio tusen om året.
Men jag vågade; och Ellen var en fattig flicka och ville gärna bli gift.
Jag tror inte att hon var kär i mig på det sättet, att jag skulle ha kunnat förföra henne om jag hade velat.
Men det ville jag ju inte heller; hur skulle jag ha kunnat drömma om en sådan kärlek?
Det har jag inte gjort sedan jag var sexton år och för första gången såg ’Faust’ på operan, med Arnoldson.
Men jag är likväl säker på att hon tyckte om mig den första tiden vi voro gifta; man misstar sig inte på sådant.
Hvarför skulle hon inte kunna göra det än en gång?
Under den första tiden efter vårt giftermål sade hon alltid elakheter åt John, så ofta de träffade hvarandra.
Men så bildade han ett bolag och bjöd oss på teatern ibland och skaffade sig en pels.
Och så tröttnade min hustru naturligtvis med tiden på att säga elakheter åt honom.
Henck hade ännu några ärenden att uträtta före middagen.
Klockan var redan half sex, då han kom hem fulllastad med paket.
Han kände sig mycket öm i vänstra skuldran; eljes var det ingenting som erinrade honom om hans missöde på förmiddagen, utom pelsen.
»Det skall bli roligt att se hvilken min min hustru kommer att göra, när hon får se mig klädd i pels,» sade doktor Henck till sig själf.
Tamburen var alldeles mörk; lampan var aldrig tänd annat än under mottagningstiden.
»Nu hör jag henne i salongen,» tänkte doktor Henck.
»Hon går så lätt som en liten fågel.
Det är eget, att jag ännu blir varm om hjärtat hvar gång jag hör hennes steg i ett angränsande rum.»
Doktor Henck fick rätt i sin förmodan, att hans hustru skulle ge honom ett älskvärdare mottagande, då han var klädd i pels, än hon eljes brukade göra.
Hon smög sig tätt intill honom i tamburens mörkaste vrå, lindade armarna om hans hals och kysste honom varmt och innerligt.
Därefter borrade hon hufvudet i hans pelskrage och hviskade:
»Gustaf är inte hemma ännu.»
»Jo,» svarade doktor Henck med en något sväfvande röst, medan han med båda händerna smekte hennes hår, »jo, han är hemma.»
I doktor Hencks arbetsrum flammade en stor brasa.
På bordet stod whisky och vatten.
Richardt låg utsträckt i en stor skinnklädd länstol och rökte en cigarr.
Doktor Henck satt hopsjunken i ett soffhörn.
Dörren stod öppen till salen, där fru Henck och barnen höllo på att tända julgranen.
Middagen hade varit mycket tyst.
Endast barnen hade kvittrat och pratat i munnen på hvarandra och varit glada.
»Du säger ingenting, gamle gosse,» sade Richardt.
»Sitter du kanske och grubblar öfver din trasiga öfverrock?»
»Nej,» svarade Henck. »Snarare öfver pelsen.»
Det var tyst några minuter, innan han fortsatte:
»Jag tänker också på någonting annat.
Jag sitter och tänker på att detta är den sista jul vi fira tillsamman.
Jag är läkare och vet att jag icke har många dagar kvar.
Jag vet det nu med fullkomlig visshet.
Jag vill därför tacka dig för all vänlighet du på sista tiden visat mig och min hustru.»
»Å, du misstar dig,» mumlade Richardt och såg bort.
»Nej,» svarade Henck, »jag misstar mig icke.
Och jag vill också tacka dig för att du lånade mig din pels.
Den har förskaffat mig de sista sekunder af lycka jag har känt i lifvet.»
KYRKOFADERN PAPINIANUS
JAG var en gång ute och reste.
Jag såg floder, kullar och berg, som icke liknade våra.
Jag såg också många städer och bland dem Paris.
Paris är en liflig och vacker stad.
Männen äro artiga och förekommande, utom droskkuskarne.
Kvinnorna äro sköna och giriga.
Eiffeltornet är tre hundra meter högt, men bekvämlighetsinrättningarnas plåtskärmar äro vida lägre än hos oss.
Omnibusarna likna stora hus och äro merendels förspända med tre hvita hästar; men man kan icke åka med dem, ty de äro alltid fulla af folk.
En afton var jag nära att bli öfverkörd af en sådan omnibus på boulevarden, men räddade mig i sista sekunden upp på en refuge under en stor elektrisk båglampa.
På samma refuge stod en andlig i lång svart kaftan och låg hatt med vida brätten; han hade också ett bomullsparaply under armen.
Jag kunde icke se hans ansikte, ty det beskuggades helt och hållet af hatten.
»Det gick ju lyckligt, min herre,» sade han vänligt.
»Ja, min herre,» svarade jag.
Han stod liksom jag och väntade på ett tillfälle att komma öfver till den motsatta trottoaren.
Omnibusarna och droskorna körde förbi i en oafbruten fil, som aldrig tycktes vilja taga slut, och rundt omkring oss skreko busarna, så att man tyckte sig höra hur det knakade i deras stackars lungor:
»La Presse!
V’la la Presse!»
Medan jag väntade, kastade jag bort min cigarrett och tog upp mitt fodral för att tända en ny.
Jag stod nämligen och rökte på en cigarrett; och när jag ansåg, att den var utrökt, kastade jag bort den.
Men se, då kröp genast en liten blek och smutsgrå buse fram mellan omnibusarnas hjul, där han tycktes hemmastadd som räfven i skogens snår, plockade upp cigarrettstumpen, stack den i munnen och tände den.
Och en nyans gladare och lyckligare än nyss, fortsatte han sin väg nedåt boulevarden med cigarrettstumpen i munnen och tidningspacken under armen, medan han tjöt:
»V’la la Presse!
Nytt uppslag i Dreyfusaffären!
Scheurer-Kestner har haft en negress till älskarinna!
Voilà la Pre-e-esse!»
»Förefaller det er icke egendomligt, min herre,» frågade jag den andlige, »att man anför herr Scheurer-Kestners smak för negresser (antingen den nu är verklig eller uppdiktad) som ett af de skäl, hvilka tala för kapten Dreyfus’ brottslighet och grefve Esterhazys oskuld?»
»Å, min herre,» svarade den andlige utan betänkande, »vid ett ytligt betraktande förefaller det visserligen egendomligt; men om man ser hela denna sak ur den rätta synpunkten, måste man finna det fullkomligt berättigadt att ställa dessa företeelser i sammanhang med hvarandra.
Att ha haft en negress till älskarinna är en mycket svår synd (ehuru icke en dödssynd); det tyder på ett sinnelag, som med vilja och afsikt är riktadt mot det onda.
Det kan icke vara utan mening, som Gud har gifvit de svarta folken en så påfallande likhet med djäflarne.
Att älska en negress det är nästan att söka upp helvetet.
Men om kapten Dreyfus’ försvarare äro sådana, hurudan måste icke då han själf vara!»
»Men betänk då, min herre, att kapten Dreyfus icke har blifvit dömd och deporterad för sin egen eller sina vänners dåliga karakter i största allmänhet, utan för ett visst gifvet brott; och om han icke har begått detta brott ...»
Den andlige gjorde en myndig och bjudande gest med sitt bomullsparaply.
»Ack, min herre,» afbröt han mig, »ni rör där vid en fråga, som alldeles icke besitter den vikt ni tillägger den.
Domare äro människor och kunna misstaga sig.
Det är sannolikt att många blifva oskyldigt dömda; men det är en stor lycka, att man i allmänhet förblir i okunnighet om dessa fall, och det är dåraktigt och brottsligt att vilja bringa dem till allmänhetens kännedom och att söka få en en gång under alla lagliga former afkunnad dom upphäfd.
Det är dåraktigt och brottsligt att för en endas skull vilja rubba det allmänna förtroendet för rättskipningen och därigenom föra samhället ett steg närmare dess upplösning.
Om kapten Dreyfus vore en verklig fosterlandsvän, skulle han själf inse detta.
Som sakerna nu stå, kan han icke tjäna sitt land bättre än genom att erkänna sig skyldig.
Genom att vidhålla sin oskuld begår han just det fosterlandsförräderi, till hvilket han kanske från början var oskyldig.
Men det börjar regna, min herre, och ni har icke något paraply.
Vi ha kanhända samma väg?»
Prästen spände välvilligt upp sitt bomullsparaply öfver mitt hufvud, och vi följdes åt in i trängseln på den smala rue du Faubourg Montmartre.
»Det synes mig framgå af hvad ni här säger, min herre,» började jag efter att ha samlat mina tankar en minut, »att ni öfver hufvud taget anser en människas öden i detta lif, det jordiska, vara af underordnad vikt.
Men om ni alltså, som jag förutsätter, ser sakerna ur evighetens synpunkt, blir icke ur denna synpunkt en nations väl eller ve lika oväsentligt som individens?»
»Detta tal är gudlöst, min herre.
Det är icke tillåtet för en människa att betrakta timligheten ur evighetssynpunkt.
Denna synpunkt är uteslutande förbehållen åt den evige.»
»Men ...
ni betraktar alltså icke heller kapten Dreyfus’ öde ur denna synpunkt?»
»Ingalunda.»
»Men, min herre: då ni betraktar rättvisan eller orättvisan i hans domfällande som en sak af underordnad vikt, har ni icke då hela tiden i tankarna den gudomliga rättvisan, som i ett kommande lif skall godtgöra hvad den mänskliga felat?
Prästen stannade och betraktade tankfullt sina grofva skor, på hvilka regnet droppade ned från hans paraply.
Hans ansikte belystes nu skarpt af gasrampen i ett butikfönster.
Han hade godmodiga och groft skurna drag.
Ansiktsuttrycket var matematikerns eller schackspelarens, som grubblar öfver ett svårt problem.
»Ingalunda obetingadt,» svarade han slutligen.
»Jag är i denna punkt närmast böjd för att ansluta mig till den mening, som fordom uttalades af kyrkofadern Papinianus.
Han ansåg nämligen, att det alltför mycket skulle försvaga vördnaden för den mänskliga rättvisan, om man lärde, att den kunde korrigeras af den gudomliga.
Den senare har, enligt Papinianus, öfverlåtit hela sin kraft på den förra.
Han ansåg det därför nödvändigt och godt, att den, som här på jorden blifvit orättvist, men under iakttagande af alla lagliga former dömd till döden, i det kommande lifvet blefve fördömd.»
Sedan den andlige sagt detta, var det grubblande uttrycket försvunnet från hans ansikte.
Han sade: »God natt, min herre» med sin vanliga godmodiga och vänliga röst och försvann in i den trånga och sluttande gatan Notre Dame de la Lorette.
VOX POPULI
DENNA stad är den sedligaste i världen.
När det någon gång inträffar, att en diktare eller konstnär i sin alstring öfverskrider gränserna för det tilllåtna och därigenom missbrukar de gåfvor, med hvilka försynen utrustat honom, fyllas icke blott människorna utan äfven de små hundarne med sedlig harm.
Det märkte jag senast i går.
Då klockan slog tre steg jag ut ur Biblioteket, trött af forskarmödorna inom dess svala murar och fullastad med böcker så tjocka som jag aldrig blir och så lärda att ni icke ens skulle förstå titlarna, om jag räknade upp dem.
Det var en varm och välsignad sommardag.
Jag vek af in på en sidoväg under de stora gröna träden.
Och så förde mig slumpen omsider till den kulle, där Farfadern sitter orörlig och tyst och drömmer, medan gossen sofver i hans knä.
På soffan framför bronsgruppen sjönk jag ner tillintetgjord, kastade böckerna till höger och vänster om mig, tände en cigarrett och slöt ögonen till hälften.
Jag har märkt att man ser världen mera syntetiskt då man ser den med halfslutna ögon; alla linier bli renare och enklare, alla obehöfliga och förvirrande små nyanser drunkna, figurerna glida fram och tillbaka öfver scenen som silhuetter i skilda plan.
Och hur lyckligt var det icke att jag satt med halfslutna ögon just nu, då två så gräsligt fula gamla fruntimmer gingo förbi med en liten svart hund i ett snöre!
Situationen är alltså denna: i fonden sitter Farfadern och drömmer sin gamla dröm om de generationer som skola komma och om hvilka han – sannolikt med orätt, tyvärr – tänker någonting mycket vackert; på åskådareplatsen sitter jag; och i prosceniet mellan oss båda glida två mycket fula gamla fruntimmer fram, från höger till vänster, med en liten svart hund i ett snöre.
Som bekant är Farfadern ett i hög grad anstötligt skulpturverk – jag nödgas erinra därom i händelse någon redan skulle ha glömt det; ty det hör till historien.
De båda gamla fruntimren stanna framför bronsstoden och utbyta sina tankar om konstverket; jag kan icke höra hvad de säga, men jag ser af hufvudenas vickningar och af de grönaktiga parasollernas häftiga rörelser i luften, att de betrakta saken mera ur moralens än ur estetikens synpunkt, och att deras omdöme utfaller ogillande.
Under tiden springer den lilla hunden hit och dit, så långt snöret tillåter, tills han slutligen fattar, att det är något som har tagit hans matmödrars intresse i anspråk och som följaktligen också bör intressera honom, och att detta något just är bronsstoden där på gräsmattan.
Då sätter han sig snällt och stilla på sin bak och lyssnar med tillspetsade öron och vädrande nos till de båda gräsligt fula gamla fruntimren; och liksom jag uppfattar han snart af hufvudenas vickningar och af de svartgröna parasollernas ursinniga gester, att bronsgruppen i sin helhet är föremål för deras lifliga ogillande.
Det är då naturligt och i sin ordning, att han genast fattas af ett outsläckligt hat till denna grupp: eljes vore han en dålig hund.
»Vaff!» säger han och rusar upp emot bronsgruppen med sådan ilska, att de gamla fruntimren bli skrämda och genast tystna. »Vaff, vaff, vaff!»
Pantomimen börjar nu bli liflig: å ena sidan den lilla hunden, som med fradga kring munnen och ögonen lysande af trohet och ilska gör språng på språng mot sin nya dödsfiende, medan han skäller: »Vaff, vaff, vaff!» – å andra sidan de två bleka, magra, svartklädda och gräsligt fula gamla fruntimren, som med förenade krafter draga i snöret och endast tum för tum lyckas förflytta sig själfva och hunden, tills de slutligen glida ut i kulissen till vänster.
»Vaff!» säger den lilla hunden ännu en gång innan han försvinner, och därmed är han ute ur historien; men historien är icke därför slut.
Vi veta alla, att när en liten hund börjar skälla, då stämma traktens alla hundar genast in.
Och Humlegården är full af unga glada hundar, som rulla sig på gräsmattorna och fördrifva sin dag med oskyldiga lekar och som, då anledning erbjuder sig, rusa upp och säga vov, vov, om de äro stora, eller vaff, vaff, om de äro små; men de allra minsta säga bjäff, bjäff, bjäff.
»Här skälles,» sade alla dessa hundar till hvarandra; »vi måste vara med.»
Och de kommo rusande från alla håll, från biblioteksfontänen och från Linnés staty och ända från Schéeles kulle, och alla stannade de framför Farfadern och skällde:
»Vov, vov!
Vaff, vaff, vaff!
Bjäff, bjäff, bjäff!»
De skälla ännu.
SKUGGAN
JAG vet icke om jag älskar eller hatar lifvet; men jag hänger fast vid det med hela min vilja och alla mina begär.
Nej, jag vill icke dö: hvarken i dag eller i morgon, hvarken i år eller nästa år.
Likväl hade jag en gång för många år sedan en dröm, som kom mig att önska att jag aldrig blifvit född.
– – – Jag gick ensam på en tyst och folktom gata.