Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. få taga i serskildt öfvervägande och Hr Gyllensköld, i hvars reservation jag hufvudsakligen instämmer har yttrat: ”att, der räntegifvareu, för all tid afslår frän uppsägningsrältens begagnande mot blifvande räntetagare, som innehafver Kronans rätt, ränletagaren äfven må samma förmån, ä sin sida förlora, samt att, när uppsägningsrätten sålunda upphört, Kronan godtgör forsellönen ål räntetagaren”.
I sådant fall finge Staten, som begått den första oförsigtigheten, ytterligare umgälla henne med de 00,000 r:dr, hvarom Utsk. i en annan punkt sig utlåtit.
Hr Gripenstedt har, likasom många andra, omtalat de principer, hvilka räntetagare tillåta sig emot räntegifvare.
Skulle det icke vara möjligt, alt förekomma dessa principer utan alt sjelfva grundräntan borttages?
Jag åtminstone tror på en sådan möjlighet.
Den första utvägen vore naturligtvis, att tillse, det markegångssättningarne blefve riktigare än hittills.
Vidlogos denna åtgärd och man vid markegångssätlningen sålunda finge varans verkliga värde utsatt, så ville väl ingen undgå, att taga penningar.
Men i st, f. att söka göra rättelser, hvilka man funnit allt för besvärliga, har man tyckt mera om att omkullkasta hela den gamla inrättningen och låta vederbör:de ömsom Staten och enskildte för - 122 Den 8 September f. m. lora mera eller mindre.
Om man åtminstone tilläte räntegifvarne, att blifva hörde så finge man väl se, huru många af dem, som skulle anse dessa prejerier så svåra, att de verkligen ville afsäga sig uppsägningsrätten.
Göra de det, så har Hr Gyllensköld föreslagit, att äfven räntelagarne skulle vara skyldige, afstå från deras uppsägningsrätt, hvarigenom han komme att ömsesidigt upphöra.
Jag är benägen att tro, det orskaken, hvarföre man icke velat höra räntegifvarne, endast varit fruktan, alt de skolat vägra förändringen, och sålunda gifvil vederbönde orätt i sina förutsättningar.
Man säger, att räntetagarne skulle, genom betalning i penningar, undgå att till uppbördsmän erlägga uppbörds-provision.
Men della är en småsak.
Hufvudsaken är fruktan hos räntetagarne, att genom förvandlingen förlora en större del af lönen.
Hvad krigsbefälet härom yttrat har Hr Gripenstedt förbigått.
Jag menar här det sisllidue höst sammankallade krigsbefälet, hvars mening om saken icke kan vara Hr Gripenstedt obekant, emedan hon är känd för alla andra, som den tiden vistades i hufvud sladen och sig för saken intresserade.
När nu krigsbefälet för rikets tjenst är frånvande måste det vara vår pligt att iakttaga dess rätt och bästa.
Huru har del förut gått med dem, hvilka tagit penningar i st. f. varor?
Derom har llr Lefre'n i gårdagens plenum gifvit en upplysning och ytterligare har jag här i min hand, för alt ses af en hvar som det behagar, en förteckning på 32 persedlar, i 13 län, hvilken utvisar hvad de utgjort å ena sidan, efter kronovärdi, och å den andra förvandlad efter medelmarkegång för de 20 åren 1824—1843.
Deraf inhemias att markegångsvärdet var något öfver 10 gånger högre än kronovärdiet.
Det sednares sammanlagda värde utgjorde 14 r:dr 29 sk. 6 r:st.; markegångsvärdet åter 145 r:dr 47 sk.
Hade nu arméen i st. f. räntor haft penningar, så hade hon endast fått T'8:del af hvad hon nu uppbär.
Jag har under gårdagen hört ett annat yttrande, hvilket jag icke kan underlåta att lill besvarande upptaga.
Man har nemi. sagt, alt värdet å matvaror äfven vore underkastadl omvexlingar.
Jag vet visserligen alt så är, från år till annat.
Men matvarorna falla ej i längden, derföre att i samma mån tillgång finnes för menniskor att lefva, ökas också folkmängden.
Derigenom komma matvaror alltid att bibehålla sig i pris, och sammaledes de räntepersedel-, som i matvaror blifvit bestämda.
Hr Gripenstedt har upprepadt hvad, som flere gånger blifvit sagt mot silfrets fall för framliden.
Jag vill deremot först omtala, hurusom silfrel förlorar sitt värde derigenom, alt sedlar i st. f. silfver begagnas till mynt såsom i Sverige, der icke blott riksbankens utan äfven privatbankens sedlar göra silfret umbärligt i rörelsen.
Hvad man sagt om möjligheten att genom den fintlighet, som råder vid bankens förvaltning, skydda oss mot bankrutter eller mot en myntförsämring i framtiden, kan jag svårligen anse för alfvar.
Kan någon af eder, mine Hrr, tro, att så verkligen är förhållandet?
Eu ledamot erinrade mig i går, att jag, såsom bankofullmägtig, Den 8 September f. m. 123 torde vara den sista, som satte annat i fråga.
Men just derföre, alt jag är en ibland dem, åt hvilka J håfven anförtrott vården om eder bank, har jag haft tillfälle, alt se de vådor, för hvilka han är n Isai t.
Huru var förhållandet i slutet af 1843 och början af är 1844?
Jo att bankens silfverfond lill följd af handelsförhållandena, blifvit så nedsatt, att fullmågtige funno sig nödsakade, söka utländska lån för att förstärka silfverfonden.
Händelsen fogade likväl så lyckligt att de utländska lånen icke behöfdes.
Men för att icke gå tillbaka i tiden, huru förhåller det sig nu med våra bröder Norrmännen?
Intet krig har öfvergått dem.
Endast ett ofördelaktigt handelsförhållande har orsakat deras förlägenhet.
De hafva varit oförsigtigare än vi i så målto, att de utlånat allt för mycket på fastigheter, och när de nu icke kunnat indrifva sina fordringar hafva de nödgats slå igen silfverluckan både i Christiania och Bergen.
Endast i Trondhiem hålles hon ännu öppen.
Tvenne medlemmar af SlorThingel hafva rest lill Hamburg för att upplaga ett lån å 1,500,000 speciel'.
Ora nu, jemte dylika ofördelaktiga handelsförhållanden, andra sådana händelser hade inträffat, som eli krig, fördt af Sverige och Norrige, lika olyckligt som under Carl XII eller Gustaf IV Adolf, hvilken kredit skulle väl dessa länder då hafva haft?
Ar det väl troligt att man ens kunnat erhålla något län?
Skulle det icke möjligen händt oss, hvad som timål i Grekland, eller att icke få några penningar utan andra makters hjelp?
Om sådant hos oss framdeles inträffar, huru skall det då gä med vårt penningeväsende?
Måste icke banken tillstängas för silfvervexling, nödmynt tillgripas?
Hvad återstår dä af sedlarnes värde?
Man talar derom att banken har en grundfond af tio millioner, men om dessa icke kunna vid behof infordras, hvad gagn har man då af dem?
Och, mine Hrr, huru står del verkligen till med den så ofta omtalade nitälskan för sedelmyntets upprätthållande i värde?
Erinren J , eder icke huru vid 1830 års riksdag man måste strida derför att realisationen skulle slutas med 128 sk.?
Flera funnos, som ville att relisationen skulle bestämmas till 144 sk.
Hvad har under denna riksdag inträffat, oagtadt allt hvad man talar om sin nitälskan för bankeus upprätthållande?
Jo, all när fråga var om den ringa summan af 2,000,000 r:dr till krigsrustningarne, ville man icke ställa utgiften på allmänna bevillningen, och denna fråga är ännu utke afgjord, emedan det blott äro tre Ständ som så beslutat.
Atskillige hafva velat anvisa denna utgift på bankovinslen.
Då man invändt att hon redan vore disponerad för riksgtskont., har man svarat: ställ då utgiften på bankens blifvande vinst, oaktadt banken redan under della år nödgats utgifva öfver 2,100,000 r:dr af sin silfverfond.
Ar delta ömhet för baukens bestånd?
När det var fråga om förändring af 72 § Reg.- F. för alt få bankens skyldighet alt inlösa sina sedlar med klingande mynt än mera stadfästad, så förlorades omröstningen deröfver i förstärkt Konst.Ulsk.
Man säger, att inilelta arméen om hon förlorade något i inkomster, ej skulle blifva förglömd.
Men huru har det väl gått % 124 Den 8 September f m. med hela armeens löner i jemförelse med civilstatens?
Jo sålunda, alt hela arméen, både den indelta och den värfvade, har sämre löner än civilstaten i Sverige.
Detta exempel hafva vi för oss, och hvad kunna vi deraf sluta?
Jag går så långt, att jag tror, det Sverige, om det icke ägt sitt indelningsverk, så hade det på många år efter Carl XH:s död icke haft någon armee, icke förmått upprätta något sjelfförsvar.
I gårdagens plenum påstod Gr.
Anckarsvärd, att embetsmannen icke heror af sin utkomst.
Jag vill önska ali man alltid så tänkt, men så har icke varit förhållandet hvarken inom Konsl.- Utsk. eller eljest.
Man har nemi. från Ulskm i allmänhet velat utesluta de embelsmän, hvilka, utan dom och ransakning, kunna afsättas.
I andra länder har man velat skilja alla embetsman frän riksdagsmannakallet just för deras beroende ställning.
Hvad år väl orsaken dertill alt den Svenska representationen äger så mycken kännedom om allmänna angelägenheter, om icke just den omständigheten, att de fleste embetsmännen i Sverige icke äro godtyckligt afsällliga, utan kunna om riksdagsärender yttra sin mening, utan att befara förlusten af sin innehafvande tjenst?
I samma mån man genom löneförsämring eller huru sorn heldst försvagar denna sjelfständighet, i samma mån förringar man möjligheten för denna upplysning att göra sig gällande i Svenska styrelsen och representationen i samma mån, skall landet derpå förlora.
Man har sagt, att Konungamakten i Sverige vore oberoende af indelta armeens bestånd, emedan statsinkomsterna af bevillningen vore mycket större än af indelningar.
Det är en sanning att så förhåller sig med penningarne, men säkert är äfven, att de regementet’, som äro aflönade med indelning, icke kunna indragas derföre att R.
St. neka bevillning till deras fortfarande aflöning.
Blifver Konungamakten, som i så många andra fall är beroende af Ständernas bevillningar, det äfven hvad indelta arméen beträffar, så får Regeringen för ringa inflytande.
Såsom arméen nu är aflönad, anser jag Konungamakten och riket, i hänseende till inre och yttre försvar, betryggade.
I fråga om beskattningen har man uppdragit en skillnad emellan hemmansägare i Skåne och öfrige landskap.
Det förhåller sig, såsom J alla veten, mine
Hrr, att de Skånske hemmansägarne betala en ringare grundskatt, men desto större köpeskilling för deras hemman.
För den, som inom Sverige köper jord, måste det vara likgiltigt om han betalar mindre ränta på köpeskillingen, men en högre lill Kronan.
När man känner huru ringa grundskatt Kronan har af heraman i Skåne ali påräkna, men man icke destomindre vill förändra alla andra hemmansräntor till likhet med de Skånske, eller till utgående i penningar, så föres man ovilkorligen till den förmodan, att detta förändringsbegär icke härleder sig från afsigten att åstadkomma jemnlikhet i beskattningen, utan snarare en förminskning i alla grundskatter.
Det säges, att man icke skall göra BondeSt, emot.
Jag åter påstår, att man icke skall göra rättvisan och statsklokheten emot.
Man skall icke söka gunst hvarken hos den ene eller andre, ty Den 8 September f. m. 125 derigenom varder man föraktad.
Man skall söka aktning hos en hvar derigenom, alt man söker handla upplyst och förståndigt.
Såmedelst kan man bestå äfven om ögonblickets gunst icke blifvit en beskärd.
Hvarföre, när man talar om att icke göra BondeSt. emot, jag återkommer dertill, vill man icke låta dem, hvilkas rätt är i fråga, de Heste bönder, yttra sig sjelfve, utan envist hålla sig till deras ombud?
Men jag skall icke längre uppehålla mig vid Ulsk:s förslag.
Hr Gripenstedt har sagt, att om icke Utsk:s förslag, såsom det rätta och bästa, skulle af Ståndet godkännas, borde man antaga Frih.
Palmstjernas förslag, så att man åtminstone erhölle något.
Det är just detta något, som jag anhåller att få taga i närmare skärskådande.
Palmstjerna vill bibehålla råntepersedlarne i allmänhet och göra dem till antalet färre.
Häruti delar jag Frih:ns åsigter, men deremot är jag med honom af olika tankar i fråga om förvandling af en del bland dem till penningar.
Sparre har uppgifvit, att desse persedlars värde utgjorde |, och Frih.
Palmstjerna, att det uppginge till endast af räntorna i det hela.
Jag lem nar derhän hvilkendera uppgiften är den rigliga.
Lagerbjelke har sagt, att de persedlar, hvilka, enl.
Palmstjernas förslag, borde utgå i penningar, vore så obetydliga, att deras förvandling dertill icke gjorde någon verkan.
Om hon icke verkar på den ena sidan, så verkar hon väl icke heller på den andra, och då är det icke värdt att derom tvista.
Men, enl. min tanka, åstadkomraes åtminstone den verkan, att man antager en origlig grundsats, hvilken alltid medförer sitt eget straff. R.
St. trodde vål icke, alt då de afstodo forssellönen till dem, af hvilkas hemman Kronans behållna räntor utgå, att de med detsamma äfven skulle afstå de 60,000 r:dr, som nu äro i fråga.
Derföre bör man taga sig till vara för felaktiga grundsatser, och när man funnit någon vara sådan, på sätt här blifvit ådagalagdt, hvarföre skall man då längre fasthålla sig vidden?
Jo, säga Frih. Palmstjerna, Hr Sandströmer, Gr.
Sparre och Gr.
Lagerbjelke samt alla andra, som talat för ändringen i allmänhet, bråken äro så serdeles besvärliga, dem skola vi afskaffa och, för att få bort dem, t. ex. I gås, ^ ägg och hvad de heta, skall man hänföra persedlar till ett mindre antal.
Ja, det är godt och väl, men öfver dessa förändringar skall man då först höra dem, hvilkas rätt är i fråga, ty det kan eljest hända, hvad jag trodde mig finna Frih.
Palmstjerna i går ovedersägligen ådagalägga, att utbyte af en räntepersedel medför ömsom vinst och ömsom förlust för räntegifvarne och räntetagarne.
De böra derföre höras huruvida de vilja underkasta sig något sådant.
Men detta hörande vill Frihm likväl icke medgifva.
Om jag nu antager att räntepersedlarne blifva färre och inskränkas till endast de luifvudsakligaste, såsom Frih.
Palmstjerna föreslagit, nemi. spanmäl af alla slag, mjöl, smör, hö, fläsk, jern, kol, ved och dagsverken, och om, för jemil räkning skull, på ett mantal komme 1 t:a säd, 1 L# mjöl, 1 Sk# hö, 1 L# fläsk, 1 Sk# jern, 1 stig kol och 1 famn ved, så finnes då intet bråk.
Nu år likväl hemmansklyfning, enl. för - 120 Den 8 September f. m. fattningarna, tillåten, och är nästan obegränsad.
Det inträffar icke sällan att hemman klyfvas ända till T*5 m:tl.
Om nu ett hemman klyfves ända derhän, så får man pä hvarje del T,1-jaleis htt mjöl, fläsk, hö etc.
Pä det brutna hemmantal måste bråk af de bibehållna persedlarne nödvändigt uppkomma på samma sätt som nu.
Svårigheten att på detta mantal utminutera en famn ved, är föga mindre än att likaså fördela ett dagsverke.
Om i senare händelsen fråga är örn minuter, så blifver i förra fråga om vedträn.
Det är således att detta förslag, om det antages, icke befriar oss från bråken.
Palmstjerna säger väl, att desse brutna persedlar skola utgå i penningar, men dermed äro svårigheterna ingalunda afhulpna, ty raan slipper ej halfva runst.
Vi hafva, såsom J veten, mine
Hrr, 576 r:st. på r:drn, hvilka, fördelade på T-^t mantal, medförer bråk, som dock ingalunda äro de svåraste.
Jag har i min band ett gravationsbevis från min hemort, som utvisar, ali den 11 Juni 1841 intecknades vid Norra Wedbo häradsrätt i Jönköpings län ett TV/ö?o5o5o:c*els manta* för 500 r:dr.
Kan någon här i ögonblicket uppgifva det bråk hvartill räntan på denna hemmansdel skulle, enl.
Palmstjernas förslag, i penningar uppgå?
Det är följaktligen alldeles förgäfves ali med dessa förenklingar komma från bräken, utan med dem får man dragas lika länge som med hemmansklyfningen.
Men om nu Frih.
Palmstjernas förslag vore i sak aldrig så förträffligt, bör det likväl antagas, oagtadt sina formella brister?
Jag svarar dertill genast nej, pä grund af hvad Hr Gyllensköld anfört.
Denne talare har dock förbigått en omständighet, hvilken jag fördenskull mäste vidröra.
Sl. vid sista riksdag anhöllo att K.
M. ville låta uppgöra ett förslag till räntornas förenkling, förbehöllo sig Ständerna att räntegifvarne deröfver måtte blifva hörde.
När R. o. Ad. nu anmodas antaga ett förslag, frarastäldt af samme värde ledamot hvilken nu väckt frågan om en helt annan underd. skrifvelse, så skulle räntegifvarnes hörande icke vara nödigt.
Kan väl R. o. Ad. fatta ett sådant beslut, hvari det säges, att när Konungen uppgör ett förslag, då behöfves vederbörtdes hörande, hvaremot, när förslaget kommer ifrån R.
St., dä är ett sådant hörande icke erforderligt?
Afven ett annat skäl förekommer hvarföre Frih.
Palmstjernas förslag synes böra afslås, nemi. att dess antagande skulle sluteligen leda till antagande af StatsUtsk:s förslag.
Jag har för mig jemväl uppgjordt ett förslag, som instämmer med Hr Gyllenskölds, och hvilket jag skulle vilja underställa Ståndets pröfning, såvida något förslag vid detta tillfälle bör framställas, men det är just det, som jag betviflar, och hvarföre jag vill uppgifva mina skäl.
Hr Gyllensköld har redan visat alt fråga nu är om en lagstiftningsåtgärd, och om ett beslut, af Konung och Ständer, ronde enskild rätt.
Denna lagstiftningsåtgärd kan ej blifva föremål för omröstning i förstärkt Statsötsk., utan det förhåller sig med den på samma sätt, som med hvarje annan lagfråga, att om tvänne Stånd stanua emot två, så förfaller frågan.
Derigenom är det slut med all fråga om sakens hänskjutande till förstärkt Stats - Den 8 September f. m. 127 Utsk.
Jag vill, för att förtydliga min mening, begagna ett exempel: om
Konungen skulle finna för godt förklara sig vilja, för besparings skull, nedsätta dömfeldt antal ledamöter i hofrätt till tre samt fördenskull föreslå R.
St. att draga in lönerna för vissa hofrättsledamöter, så verkar denna fråga naturligtvis på slalsregleringen.
Men man får likväl icke derom rösta i förstärkt StatsUtsk., emedan domfört antal bestämmes af rättegångsbalken.
Om i denna lagstiftningsfråga två Stånd stanna emot två, så kommer hon icke ens lill förstärkt LagUlsk., ulan förfaller.
An mindre kommer hon till förstärkt StatsUtsk., ehuru besparingen skulle verka på slalsregleringen.
Så blir förhållandet äfven här.
Första frågan år: skall jordägaren betagas rättigheten att, såsom hitintills, utgöra sina räntepersedlar in natura?
Hafva härutinnan två Stånd stannat emot två, så förblifver det vid hvad förut stadgadt varit och frågan förfaller.
Först i det ögonblick tre Stånd hafva sagt, att förändring skall ske, blir fråga i StatsUtsk.: hvad verkar denna förändring på riksstaten, hvad verkar hon pä de halfva runst. och andra småsaker, hvarmed StatsUtsk. sysselsatt sig?
Är då något af de 3 Stånden ej derom ense med de andra begge, så blir det fråga om votering i förstärkt StatsUtsk., men icke förr.
Ora vi, efter att möjligen hafva ogillat StatsUtsk:s lagstiftningsförslag om skatteförenklingen, skulle antaga Frih.
Palmstjernas, eller Hr Gyllenskölds eller hvilket annat som helst, så hade tre Stånd sagt att förändring skulle ske, ehuru de sig emellan varit af olika meningar om sättet.
Då måste i förstärkt StatsUtsk. röstas om antagande antingen af StatsUtsk:s hos tvänne Stånd gillade förslag eller af Frih. Palmstjernas, hvilket ett Stånd allena bifallit.
Skulle tvänne
Stånd antaga Frih. Palmstjernas förslag, så vore det gifvet att alla fyra Stånden ville hafva förändring.
Men man skulle i alla fall, genom omröstning inom förstärkt StatsUtsk., bestämma huru hon skulle verkställas.
Hafva åter två Stånd sagt alt någon förändring icke skall äga rum, så behöfves ingen omröstning i förstärkt StatsUtsk. och får ej heller ske.
Om vi deremot antaga Frih.
Palmstjernas förslag samt sålunda måste rösta i förstärkt StatsUtsk., så, och dä Bonde- och BorgareSt:n synas vara lika enige att genomdrifva StatsUtsk:s förslag, som StatsUtsk:s egen pluralitet, så skulle dess egna och förstärkningens sammanräknade jakande ledamöter vara flera än alla tillkomna adelsmän och prester om de säga nej.
StatsUtsk:s förslag bl ifver alltså gällande om J, mine Hrr, antagen Frih.
Palmsljernas förslag, ty då håfven J gifvit det förra öfvervigten.
Frih:ns förslag utgör således blott ett sätt att på omväg komma till samma mål, som Utsk. åsyftat.
Detta, mine Hrr, säger jag eder på förhand, på det att utgången icke måste blifva eder oförmodad, om detta Stånd skulle förhastadt bifalla Frih. Palmstjernas förslag.
Blifver åter Frih.
Palmstjernas förslag förkastadt, och hvarken Ad:n eller PresteSt. antager Utsk:s förslag, samt det sålunda förfaller, så står det likväl öppet att framdeles, genom serskild motion, framställa Frih.
Palmstjernas eller Hr Gyllenskölds förslag lill pröfning.
Men då händer kanske, sade Gr.
Lagerbjelke i går, 128 Den 8 September f. m. att riksdagen är slut innan något äf dessa förträffliga förslag är vordet antaget.
Då blifver af dem intet, förrän en ny riksdag inträffar, och emedlertid är förhållandet, såsom Gr.
Anckarsvärd påstår, odrägligt.
Ja, om del äfven så vore, komme väl solen ändå att gå upp öfver Sverige hädanefter, såsom hitintills, och häradsskrifvarne jemväl att lefva och hjelpa ej mindre Grefvar än Bönder att uträkna deras räntor, om de icke kunna det sjelfva.
Om man en gång kommer derhän att efterfråga huruvida räntegifvarne finna sin ställning så olycklig, som deras målsmän påstå, så torde man finna alt härmed icke är så farligt, ulan alt det förhåller sig med dessa, likasom med dem, hvilka i allmänhet klaga öfver denna verlden, att när de skola skiljas hädan, så vilja de det icke.
Då blifva de helst qvar i jemmerdalen.
Jag känner till och med en man, hvars långvariga verksamhet åsyftat att framhålla de politiska olyckor, som öfvergått detta samhälle genom stillastående, men hvilken, då han slutligen kom till ett annat land, som varit besväradt af folkhvälfningar, fann han rätt godt och lugnt att kunna återvända till det gamla klandrade, men oss alla likväl så kära Sverige.
En värd talare har, under dagens plenum, påstått, att denna fråga vore en lagstiftningsfråga af den natur, att, innan R.
St. densamma afgör, räntegifvare och räntetagare först borde i ämnet höras.
Jag vill hemställa hvilken ide' den värde talaren gjort sig om ett representationssystem, då han anser det vara icke representanternes, utan de representerades rätt att stifta lagar.
Vissa frågor kunna fordra en större majoritet inom representationen än andra.
Sålunda erfordra t. ex. privilegiifrågor alla fyra Ståndens beslut, men deraf följer alldeles icke att dessa frågor icke kunna afgöras af Konung och Ständer.
Derföre att ett Stånd fått privilegium, måtte det väl icke vara omöjligt för R.
St. och detta Stånd inclusive, att upphäfva detta privilegium, ifall Konungen dertill samtycker.
Hvad är väl ett representationssystem annat än ett upplåtande af hela folkets lagstiftningsrätt till några få ombud.
Att återigen påstå det denna lagstiftningsrätt tillhör individerne sjelfve, är att återföra oss till de gamla republikerne, der folket på torget afgåfvo sina röster.
Man har här sagt, att hvar och en af de 200,000 räntegifvarne skulle äga rätt att få besluta derom huruvida en af R.
St. och Konungen i denna fråga antagen lag skall få gälla mot honom eller icke.
Det må visserligen vara en sanning, att räntegifvare vid föreg:de tillfällen blifvit hörde, men delta har icke skett derföre att R.
St. thy förutan icke ägt att stifta lagar, utan derföre, dels att R.
St. i sjelfva verket icke i den frågan stiftat lagar, utan Konungen i dess ställe afslutat kontrakter direkte med räntegifvarne, dels att hörandet skett för att inhemta upplysningar.
Då den värde talaren anförde ett exempel från Finland, glömde han likväl att Finska regeringen icke hade tillfälle att höra Finlands ständer, och derföre ansåg man nödigt att di - Den 8 September f. tn.
129 direkte vända sig till räntegifvarne och begära deras samtycke.
Så har äfven tillgått vid åtskilliga tillfällen förut i Sverige.
Men nian har då ansett att räntegifvarne bordt höras, icke för att lemna sitt samtycke till de lagar R.
St. velat stifta, utan för att lemna upplysningar, eller i st. f. R.
St:s medverkan deruti, sjelfva uppgöra kontrakt med Kronan.
Frågan derom, huruvida räntegifvarne i denna fråga nu böra höras eller icke, beror således på behofvet af upplysningar från deras sida.
Denna fråga bar, såsom i gårdagens plenum anfördes, varit så tillräckligt ventilerad, att alla erforderliga upplysningar vunnits åtminstone i afseende på Frih.
Detta förslag slår dessutom så nära del nuvar.-de förhållandet, att icke någon ytterligare upplysning behöfves, ty förslaget går hufvudsakligen ut uppå att, med bibehållandet af de gamla hufvudpersedlarne, göra till lag hvad som i allmänhet sker genom praxis.
Enligt denna praxis utgå de s. k. små persedlarne icke in natura, utan lösas med penningar efter markegång och förslaget afser således att, såsom jag redan nämnt, genom lag förordna hvad som nu dagligen sker.