Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar ther större farväg, än att skjutsen så kan uppehållas; lagge Häradsrätten thertill hållskjuts, efter som thet nödigt och skiäligt pröfvas och af Konungens Befallningshafvande gilladt varder» — samt Förklaringen af d. 11 December 1760, der åt K:s Befdnde inrymmes rättighet att anslå flere hemman af skjutsskyldig natur till ett reservlag, för hvilket skjutsningsbesväret blifver alltför tryckande.
Härigenom tror jag mig hafva tydligt ådagalagt, att skjutsskyldighet åligger alla icke pri viligierade hemman, och det kan lätt hända att, genom rörelsens tillvext eller uptagandet af nya kommunikationer, såsom vägar, kanaler eller jernvägar, det hemman, som i dag endast till namnet känner skjutsningsbesväret, snart nog får utgöra denna skyldighet i verkligheten.
Man har äfven anfört att den, som nu eger ett skjutsskyldigt hemman, har förvärfvat det för en jemförelsevis ringare summa; men i en tid, då trafiken tillväxer så betydligt och understundom tager sig nya vägar, är man på intet vis, såsom jag ofvan visat, tryggad mot denna bördas oförmodade påläggande eller tillvext, hvilket jag dessutom vill ännu tydligare ådagalägga genom ett exempel.
En Fullmägtig af BondeSt. från Blekinge (jag minnes nu ej namnet) upgaf, att då han köpte sitt hemman, betalades 10 Edr för befrielsen från skjutsen; men att han nu måste betala 100
Edr, emedan rörelsen ökats på den väg, i hvars närhet han bodde.
Denna tiodubbling af skjutsafgift hade, om jag rätt minnes, egt rum under loppet af ej fullt ett decennium.
Jag frågar nu blott:
Kunde köparen förutse detta och värdera hemma net i förhållande dertill ?
— Har ej hemmanet förminskats i värde relativt till hemman, som förut voro dermed jemförliga? och månne ej detta är ett större ingrepp i eganderätten, än om skjutsskyldige, nu befriade hemman finge deltaga i erläggandet af en måttlig entreprenadafgift?
Denna börda är dessutom nu så olika på de hemman, som skola utgöra skjuts, att under det somliga blifva qvitt skjutsen för intet och andra för en ringa summa, finnas deremot de, som nödgas betala ända till 1.20 Bdr Ernt.
Detta är likväl mer, än alla skatter tillsammantagne utgöra på månget hemman; och då man i tidernas längd ej så noga kan veta, hvilken i en framtid kan komma att drabbas hårdast af detta onus, torde både billighet och rättvisa fordra att denna tunga jemnare fördelas.
St:r i underd. skrifvelse ville hos K. M. anhålla: 102 Den 8 November, 1:0 Att Postverket måtte frånkännas rättigheten att begagna Gästgifvareskjuts. 2:o Att, sedan nuvarande entreprenadkontrakter tilländalupit, K:s Bef:h:de måtte åläggas öfverallt låta uprätta entreprenader för skjutsens utgörande, och att, sedan summorne för alla dessa entreprenader blifvit sammanlagde, denna hufvudsumma måtte fördelas på alla Länets skjutsskyldige hemman. 3:o Att, der hemmanens bidrag öfverstege ett visst belopp (exempelvis 9 å 10 Kdr Kmt), K.
M. täcktes förhöja skjutslegan för hela Länet, så att entreprenörerne höllos, genom högre skjutslega, skadeslösa för den nedsättning, som erfordrades för att ej hemmanens bidrag skulle öfverstiga ett faststäldt maximum. 4:o
Att före hvarje entreprenads verkställande skulle, efter ett eller flera års dagböcker, uträknas till huru många mil, efter en häst, all från Gästgifvaregården utgjord skjuts sig belöper, samt entreprenören tillförbindas, att af entreprenadsumman afstå ett visst, efter detta miltal proportioneradt belopp för hvarje skillings möjligen blifvande förhöjning af skjutslegan.
Härigenom vore icke allenast en gräns satt för denna skatts öfverdrifna tillvext, utan äfven den väg beträdd, på hvilken man kunde hoppas att i framtiden, då mera erfarenhet af detta förslags verkan vunnits, befria jorden från denna tryckande börda.
Om remiss af denna min motion till Ekou.Utsk. får jag vördsamt anhålla.
Hr Cederschiöld, Gust. upläste 2:ne motioner af följande innehåll: 1:0
Allt samhälle måste grandas på lag; och för att vinna behörig helgd, måste denna strängt tillämpas.
Det samhälle, hvars lagar icke respekteras, befinner sig på raka vägen till förderf och uplösning.
När ett lagbud blifvit föråldradt och af allmänna opinionen utdömdt, måste det förändras och annat mera tidsenligt sättas i stället.
Den åt högsta makten lemnade nåderätt är icke ämnad att ersätta en dålig lag; utan endast att i fall, som lagen icke kan förut bestämma, tillse det icke lagens tillämpning blir grym och barbarisk.
Lagen är regel, nåd endast undantag.
Ett motsatt förhållande är onaturligt.
En af Lagberedningens ledamöter har i detta afseende yttrat: »Det är. rätt väl, att det funnit.s och finnes nåd till i verlden, ty. »derigenom har menniskoslägte! blifvit, och skall troligen ännu »blifva, förskonadt från många grymheter; men nåden må ej anli»tas i otid.
Der lagstiftare och lagskipare kunna hjelpa sig sjelfva, »är nådens mellankomst öfverflödig; der bör lagen hafva sin gång, »och straffet mätas efter de,vanliga grunderna.
Nåden är en helig »sak; det är till ovanliga fall den bör sparas — till de fall nem»ligen, som lagstiftaren ej mäktat i hela deras concreta omständlig - Den 8 November.
103 ahet förutse och för hvilka lagskiparen således saknar den ledning, »som fördras för ett i alla afseende rättmätigt domslut.
Det är i »sådana fall, och i dem allena, som man måste vädja från den »skrifna lagens bokstaf till den oskrifna lag, som den Högste i »samhället bär inom sitt bröst.» Vi befinna oss f. n. i den ställning, att brottmålslagen i flera fall icke kan tillämpas, utan nåden alltid måste träda emellan och mildra lagens straffhot, hvars verkställighet vid nuvarande civilisation skulle anses för otidig grymhet.
I 1734 års M.s-B. qvarstår dödsstraff för många brott, hvilka numera, enl. allmänna omdömet, anses böra vida lindrigare bestraffas.
En nödvändig följd häraf har ock blifvit, att nåden i alla dessa fall måst anlitas.
Nåden har sålunda blifvit regel, och lagen endast undantag.
Lagen dömer årligen omkring ett hundra personer till döden; men straffet verkställes endast på en, två eller tre.
Den verkan, en sådan tomhet och betydelselöshet i laghotet nödvändigt måste åstadkomma, har också icke uteblifvit.
Den skräck och fasa, lagens hot om döden borde ingifva brottslingen, förefinnes icke.
Lagen har i detta afseende förlorat all aktning.
Numera är det ingalunda sällsynt att, när Domaren afkunnar dödsdomen öfver en brottsling, denne föraktfullt ler åt domaren, med förklarande, att af den domen blir intet.
Till denna punkt hafva vi kommit genom underlåtenhet att i tid ändra föråldrade lagar.
För att åt lagen återförvärfva det anseende den förlorat, är det nödigt skyndsamligen ändra de stadganden, hvilka allmänna tänkesättet redan utdömt och -hvilka till följd deraf icke vidare kunna tillämpas.
Och är det i sådant afseende jag nu går att föreslå afskaffandet af dödsstraff för åtskilliga brott, Derigenom åsyftas icke någon förändring uti hvad som factiskt eger rum, utan endast att bringa lagen i öfverensstämmelse med hvad redan länge tillämpats.
Jag mötes säkerligen härvid med deri anmärkn., att förslag till ändring i brottmålslagen bör framställas efter brottens och icke straffets beskaffenhet.
Anmärkmn saknar visserligen icke grund, men den af mig hegagnade .utväg har jag valt af öfvertygelse, att det önskade målet sålunda lättast vinnes.
Då, såsom jag förut nämnt, förslaget icke åsyftar någon ändring i det bestående, utan endast att göra lagens hot till verklighet, torde det icke hafva att frukta särdeles motstånd.
Alla, huru skiljaktiga deras meningar i fråga om lagstiftning i öfrigt kunna vara, måste öfverensstämma i önskan att lagen efterlefves och dess hot icke blifver blotta skrämskott.
Om således det är af vigt att åt lagen vindicera dess gällande kraft, torde det sätt jag valt snarare tora till målet, än om man framställt förslag till ändring, rörande särskilda klasser af brott.
Så t. ex. röra de flesta fall, för hvilka dödsstraff är stadgadt, brott emot person; men att framställa ett fullständigt förslag till ny lag för detta slags brott, är underkastadt stora svårigheter, enär en sådan lag måste uprättas efter helt andra principer, än de, på hvilka vår nu gällande lag är grundad, och meningarne i detta afseende äro i hög grad delade.
Men äfven genom en sådan lagförändring vunnes iake fullständigt det af mig åsyftade mål.
Dertill erfordra - 104 Den 8 November. des nära nog en helt ny brottmålslag; och huru svårt det är att åstadkomma sådant, derom lemna våra riksdagsannaler tillräcklig uplysning.
Jag fullföljer således min afsigt att föreslå, att det i lagen utsatta dödsstraff för flere, i här nedan upräknade lagrum omiörmälda, brott måtte utbytas mot andra, mera lämpliga och tidsenliga straff.
Men dä troligtvis flera förändringar i brottmålslagen blifva föremål för LagUtskis behandling, har jag icke ansett det nödigt föreslå nya straffbestämningar, utan trott att sådant lämpligast borde öfverlemnas till Utsk:s bepröfvande i ett sammanhang med öfriga frågor rörande brottmålslagen.
Likaledes önskade jag att Utsk. måtte varda förbehållen rätt att, i händelse det skulle finnas, att något lagstadgande med utsatt dödsstraff, som skäligen borde afskaffas, vore af mig förbigånget, — om sådan förändring få framställa förslag.
Slutligen får jag fästa upmärksamhet å en omständighet, som icke saknar sin vigt och hvilken icke torde böra lemnäs alldeles utan afseende.
Alla mål, uti hvilka någon dömmes till döden, skola nemi. hemställas K. M:s Nådiga pröfning; och denna pröfning medtager mycken tid både i Högsta Domstolen och i Konungens konselj.
Vunne mitt förslag framgång, besparades en tid, hvilken Högsta
Domstolen komme att använda till minskande af de stora balancer, som nu förefinnas.
På grund af hvad jag här ofvan andragit, föreslår jag, att uti nedannämnde lagrum måtte, i st. f. det der stadgade dödsstraff, införas andra, mera lämpliga oell tidsenliga bestraffningar, nemi.:
Uti lista Kap. 1 g, 7 Kap. 1 g, 8:de Kap. 1 g, 10:de Kap. 1 g, llite Kap. 2 gins lista mom., 14 Kap. 2 §, 1 C» Kap. 1, 3 och 5 §§, 17 Kap. 2 och 3 gg, 18 Kap. 3 gms lista mom. och 8:de gins lista morn., 24 Kap. 1, 2, 4, 5, 6, 7 och 9 gg, 59 Kap. 1, 2, 3, 4 och 5 gg M:s Em samt uti K. Förordn. d. 2 Maj 1747 och K. Förbudet d. 12 Juli 17 50.
Jag anhåller om remiss till LagUtsk.
Begärdes på bordet. 2:0. 30:de Kap. 19 g 1 mom. säger: »Brottmål, grofvare »eller mindre, håfve ej någon lof under Konungen draga; utan han »gitter visa, antingen at han ej är fulleliga theri hörd, eller at »han til svårare straff är fäld, än Lag säger.»
Uti detta stadgande innefattas en af de vackraste och uphöjdaste åsigter om Konungamaktens Majestät.
Den förföljde, den orättvist dömde eger at,t fly till Konungen, för att der vinna rättvisa och uprättelse.
Men Konungen vill ingen syndares död.
Med den, hvilken Hofrätten frikänt, vill Konungen icke vidare söka sak eller om honom ytterligare ransaka, utan låter honom heldre gå fri, än att Konungen skulle nödgas i första hand fälla en tilltalad till ansvar.
Denna åsigt öfverstämmer ock med menige mans upfattning af KonungaMajestätet.
Enl. allmänna folktron, har man Den 5 November. 105 att fly till Konungen, för att erhålla rättvisa och lindring i sina bekymmer.
Kan man endast nå Konungens öra, vinner man rättvisa och hjelp.
Men Konungen vill ingen förfölja eller förfölja låta, ieke eller kräfva ut det yttersta af en anklagad; och är denna folktro fast inväfd med Svenskens kärlek till sin Konung.
Att rubba en sådan tro, kan icke vara önskligt.
Ofvanberörde lagstadgande, som gifver stod åt folkets vackra upfattning af Konungamakten, borde således vidmakthållas.
Redan för många år tillbaka har man uphört tillämpa det.
Numera uptagas alla besvär i brottmål, äfven besvär af åklagare, deri yrkas antingen straffets skärpande eller ock ansvar, hvarest HofR:n friat.
Såsom skäl till denna emot lagens uttryckliga ord stridande praxis, åberopas K. Förordn. d. 19 Juli 1815.
Denna Förordn. lyder, som följer: »Wi CARL etc.
Gore veter»ligt:
Att som de hittills meddeldte föreskrifter om hvad som iakt»tagas bör af den, som i brottmål vill hos Oss i underd:het söka »ändring i Hof- eller OfverRätts
Utslag, då ej är häktad, icke äro »så tydliga och bestämda, att parterS lagliga förmån och rättighet, »att få deras talan af Oss pröfvad, kunnat derigenom anses vara »tillräckligen förvarad, håfve Wi, med Riksens nu församlade Stän»der, funnit godt, med uphäfvande af hvad äldre författningar »i denna del bjuda, till allmän efterrättelse stadga och förordna »följande: »Den, som hos Oss vill söka ändring i något af Hof- eller »Öfverrätt meddeldt utslag i brottmål, som efter anslag är ut»färdadt, ingifve i Wår Just.Rev.Exped. sina underd. besvär inom »hälften af den tid, som i 30 kap. 9 § R:gsB:n för tvisters full»följande finnes utsatt.
Har målet varit Hof- eller OfverR:ns pröf»ning understäldt, vare lika tid till de underd. besvärens inlemnande, »från den dag parten af utslaget bevisligen undfått del. »Böter, ersättning för rättegångskostnaden och hvad Hof»eller OfverR:n derjemte ålagt den missnöjde parten att gälda, »skola, så vidt sådant ej förut vid besvärs anförande derstädes »emot UnderRätts utslag skett, nedsättas hos Wår Befdnde, Ma»gistraten eller Kronofogden i orten, samt bevis derom bifogas »de underd, besvären.
Ar den sakfällde så fattig, att han ej kan »utgifva de medel, Hof- eller OfverRätt honom ådömt, bör, jemte »besvären, företes intygande derom, af domstolen eller domaren eller, »om det ej kan ske, af vederbörande Kronobetjent eller Kyrkoher»den i den församling, der den sakfällde bor och har sitt hemvist.
»Jemväl åligger det klaganden att ställa sig till efterrättelse Wår »Nåd.
Kungörelse d. 1 Okt. 1812, om hvad som bör iakttagas »vid besvärsskrifters författande och inlemnande.
Försummas något »af hvad sålunda är föreskrifvet, skall den klagande anses hafva »förlorat sin talan och hans besvär ej komma under pröfning.
»I afseende på brottmål, der den tilltalade är häktad, förhålles »enl. 29 och 39 punkterna af Förklaringen d. 23 Mars 1807.
»Ehvad missnöje mot Hof- eller OfverRätts utslag i brottmål 106
Den 8 November. »anmäles eller icke, bör utslaget alltid innehålla tydlig, noggrann »och fullständig underrättelse om allt hvad parten vid ändrings»sökandet hos
Oss har att iakttaga.»
Uti denna Förord n. finnes icke något, som är oförenligt med stadgandet i 30 kap. 19 § R:sB:n, icke eller antydes med ett enda ord, att derigenom skett någon ändring i lagens berörde föreskrift.
Lagen borde således i nämnde afseende ega full gäl lande kraft.
Sådant oaktadt har den under en lång följd af år icke vunnit tillämpning.
Tvärtom blifva till pröfning uptagna besvär af åklagare, deri skärpning i det ådömda ansvaret eller den friades fällande yrkas.
Under de sednaste två decennierna har ofta invändning blifvit framställd emot dylika besvärs uptagande till pröfning; men härå har alltid, utan anförande af något skäl, svarats att invändningen icke förtjenade afseende.
Praxis har numera vunnit sådan stadga, att, äfven om Högsta
Domstolens samtliga ledamöter voro öfvertygade om det oriktiga deruti, de säkerligen skulle tveka bryta en häfdvunnen vana.
För att åt berörde lagens rum återvinna dess gällande kraft, erfordras att lagstiftaren träder emellan; och är det, för att åstadkomma sådant, jag framträder med detta anförande.
Utom det redan anförda skälet eller bibehållande af en stor och vacker idé om Konungamaktens Majestät, förefinnes ett annat, väl icke egentligen inverkande på frågan, men dock icke saknande vigt och betydenhet.
Enligt hvad allmänt kändt är, har Högsta
Domstolen under de sednare åren blifvit så öfverhopad af göromål, att balancerna varit i ständigt växande.
Många, för parterna högst vigtiga mål måste i följd häraf ofta till de enskildes stora förlust och skada, hvila i åratal oafgjorde.
Men nu utgöra de mål, som röra af åklagare anförda besvär utaf ofvannämnde beskaffenhet, ett högst betydligt antal.
Om nu dessa, i enlighet med hvad efter min upfatt ning rätteligen borde ske, icke uptogos till pröfning, skulle derigenom tillfälle beredas, att i ganska betydlig mån minska de nu till hög grad updrifna balancerna..
Med anledn. af hvad jag nu andragit, tager jag mig éä ten föreslå: det R.
St.-r måtte förklara, att stadgandet i 30 kap. 19 § R:sB:n fortfarande eger gällande kraft och sålunda bör lända till efterrättelse.
Propos. om Statsverkets tillstånd och hellof, som nu ligger på R. o. Ad:s bord, är så vidtomfattande, att det icke är möjligt att nu uptaga densamma till besvarande, får jag reservera min rätt att, i händelse jag skulle finna mig befogad, att göra några anmärkmr, jag framdeles måtte få framkomma med dem, och insända dem till StatsUtsk.
Den 8 November. 107 Frih.
I mån af mina ringa krafter har jag städse kämpat för tanke-utveckling och religiös frihet; saknaden deraf, har jag ansett vara orsaken till nu rådande immoralitet, och jag tror icke, i likhet med hvad en värd talare förut har yttrat, att vår kyrkotukt är rätta medlet att återföra folket till den ståndpunkt, hvarpå det i sedligt hänseende förut har befunnit sig.
I anledn. deraf har jag tagit mig friheten upsätta en motion i kyrkligt hänseende, som jag ber att få inför Ståndet upläsa.
En vördad och lärd Biskop har i ett föredrag vid ett Prestmöte, för circa 10 år sedan, framställt den frågan: »Om med det orubbliga lugn, som herrskade inom den Svenska Kyrkan, icke til lika åtföljde en säkerhet och en hvila, som kunde leda slutligen till likgiltighet.»
Denna fråga är påkallad, och tiden sjelf har besvarat den.
Ur den likgiltighet och formalism, som behäftat och fortfar att vidlåda vår Kyrka, hafva vi blifvit sent omsider väckta af samma oro, som genomgår det religiösa lifvet i alla bildade Stater.
I en grannstat har en hel litteratur blifvit skrifven om den officiella kristendomen.
»De utomordentliga politiska skakningar» — så fortfar han — »som sednast öfvergått Europas fastland, hafva en märkvärdig inverkan på folkens inre tillstånd, deras tänkesätt och seder, som icke varit utan inflytande på Norden; liksom de häftiga jordbäfningarne i Södern äfven hos oss kännas uti deras sista dyning.
Hvad dervid de inre förändringar inom
Kyrkan angå, så härleda de sig från tvenne särskildta ursprung, den ena uppifrån från lärarne och deras sätt att behandla läran, den andra nedifrån, och bestående i förändringar inom tänke-_och lefnadssättet bland folket.»
Eeformationens återgång till den äldsta kristendomens grundsatser och bruk uphäfde den papistiska skillnaden emellan prest och lekman.
Presterskapets kall har derigenom blifvit ett Församlingens updrag, Presten lärare och predikare af Ordet — förvaltare af Nådemedlen, genom Mässoffrets försvinnande ej mera en offrare och medlare mellan Gud och menniskor.
Saligheten har blifvit vår gemensamma angelägenhet.
Härmed är hierarchiens grund bruten.
Det kyrkliga medvetandet har med reformationen kommit in i Församlingen och öfverstigit Presteståndets gränser.
Keformationen har grundat Statens suveränitet öfver Kyrkan.
Men reformationens män, hvilka updrogo bevakandet af Kyrkans högsta angelägenheter åt furstarne, hvartill de hade många skäl, hade icke så noga öfverlagt hvarthän det skulle föra.
Sedan, efter de stora reformationskrigen, . församlingens deltagande i de kyrkliga angelägenheterna så småningom aftog, i samma mån som furstemakten tillväxte, så förlorade folket sitt sammanhang med Kyrkan, som allt mera blef cesareopapistisk och byråkratisk, ett kyrkligt appendix till den sig utbildande embetsmannastaten, med flera eller färre hierarchiska sympatier.
Så befinner sig vår Svenska kyrka i närvar:de ögonblick, så - 108 Den 8 November. som en Statsinstitution, under Regeringens högsta och Presterskapets omedelbara ledning.
Visserligen kunna folkets representanter vid Riksdagarne om Kyrkans angelägenheter rådslå, såsom om Statens, dock hittills utan särdeles inflytande.
Visserligen eger PresteSt.
V^del i representationsrätten för Staten, men detta är något helt annat än kyrklig representation, hvarom Presterskapets ställning till Kyrkan bärer omisskänliga tecken.
Alltså måste erkännas, att denna representation icke kan sägas vara kyrklig, och att Kyrkan lider af samma öde som Staten, att i närvar:de ögonblick föreställas af en representation, sorn har föga bekantskap med dess väsende och rätta natur.
Det är nemi. påtagligt, att våra Ständer hafva än mindre sammanhang med Kyrkan än med Staten, om de kunna sägas äga något, ty ingen kyrklig organisation sammanbinder folket med Kyrkan, om icke Kyrkorådet skall räknas för en sådan, ehuru väl den, i sitt närvande skick, är utan ringaste inflytande, en pappersorganisation eller något dylikt.
Kyrkan saknar sålunda helt och hållet en represention.
Det för kyrkan vådliga i denna belägenhet behöfver knappast påpekas.
Vi kunna litet hvar inse den farliga ställningen, hvartill hon kommit.
För det första: en klagande hjord, missnöjd och otillfredsställd, sönderfallande i schismer och sekter.
För det andra: ett Presterskap, byråkratiskt, hierarchiskt sökande i kyrkans Gudomliga auktoritet anledningen för statuter och privilegier — och det i en tid, då alla sådane äro försvunna eller existera blott till namnet — som gynna deras uteslutande makt och icke äga med den religiösa kulten annat sammanhang, än att bevisa den låga ståndpunkt, på hvilken kyrkoförfattningen befinner sig.
Och för det tredje: den raskt framilande tiden med sin oro, reformbegär och revolutionära anda mot allt bestående, som hotar sjelfva Statskyrkan med uplösning, om hon fortfar vara prelaternes eller maktens ödmjuke slaf och icke reformerar sig i tidens anda.
Den kyrkliga författningen intager för Kyrkans utveckling samma rum i det kyrkliga samhället, som Statsförfattningen i den politiska Staten.
På begges harmoniska utveckling bero folkets religiösa och politiska trefnad och utveckling, Statens storhet och moraliska kraft.
I en Stat med konstitutionella former måste man hafva en, med hänseende till Kyrkan, konstitutionel författning.
Ojemnhet i denna utveckling — en vida utvecklad Statsförfattning eller politisk frihet vid sidan af en långt efterstående kyrklig författning, hvilande på religiös obscurantism, intolerans eller kyrklig okunnighet och likgiltighet, gifver falsk riktning åt menniskans verldsliga sträfvanden och, utan att underbädda det inre lifvet med tillräcklig moralisk och religiös grund, åstadkommer en riktning utåt, i det verldsliga lifvet — i köttet — som är källan till råa passioners öfvermakt, till hat, afund, egennytta och sedeslöshet m. fl. laster, hvilka äro fräckare i våra dagar än eljest under någon föregående Kyrkans utvecklingsperiod.
Men i fråga om en sådan Kyrkoförfattningens utveckling framställer sig frågan:
Huru bör en sådan verkställas?
Den 8 November. 109 »*) Skall i den närvarande tiden någonting särdeles gagneligt kunna uträttas, så måste man ha folket med sig.
Detta gällde i gamla tider om de bestyr, som då voro de vigtigaste, om krigets värf.
Man har sällan sett att ens den, som annars gerna velat vara ensam om allt, har önskat vara ensam om drabbningen.
I våra tiders fredliga sträfvanden är folkets deltagande icke mindre oumbärligt.
Ty det ena arbetet, såsom det andra, är ett stridens arbete, en oro och en kamp, der den enskilda styrkan, så stor hon än må vara, dukar under om hon har mängden emot sig.
Man må förakta och hata den profana hopen så mycket man behagar, man må säga allt ondt om honom — och det är visst, att allt ondt kan sägas med sanning såväl om hopen, som om dem. som förmena sig deröfver uphöjda — folket måste vara med.
Detta är en demokratiens sanning i despotier, såväl som republiker.
Kyrkomötet kan, om det skall något uträtta, icke längre bestå af Prester allena; så mycket förtroende behåller aldrig Presterskapet i en Kyrkostat.
Kyrkolagskomitéen har föreslagit ett Kyrkomöte med ett mindre antal lekmän bland dess ledamöter.
En lekman från hvart Stift bredvid en vald Prest, äfvenledes från hvartdera, samt alla Biskopar och begge de theologiska fakulteternas Professorer skulle utgöra denna Pörsamling.
När dertill kommer, att mötet endast skulle ha rådplägande rätt, så synes i sanning ingen våda för den verdsliga makten kunna upkomma af en så oskyldig sammankomst med Erkebiskopen, som Ordfde, och EcklesiastikMinistern, som Regeringens Kommissarie.
Onekligen gör äfven ett sådant Kyrkomöte mera bråk och besvär än intet Kyrkomöte.