Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kom rätt emot mig, och när vi nu mötte hvarandra och stannade, kände jag, att han icke kunde undvika mig, och jag tror nästan, att han ej heller ville det.
Jag mindes med ens den tid, då vi ännu bodde tillsammans, då det ej fanns en tanke, som jag icke delade med honom, och som ett hugg i bröstet flög genom min själ minnet af den stund, då det första gången gick upp för mig, hur likgiltigt mitt öde var för denne man, och hur föga han egentligen deltog med mig.
Jag kom ihåg den dag, då jag anförtrodde honom, att jag skulle träda in i en tidning, och detta minne kom för mig med en styrka, som med ens förändrade hela min tankegång, och jag tyckte, att jag som i en blixt såg hela skillnaden mellan denne man och mig.
Jag såg hans lugna, korrekta bana, som aldrig gifvit honom den stora glädjen, aldrig låtit honom känna lifvets fulla, glödande öfverdåd, men som lugnt och säkert, utan svåra stötar eller anmärkningsvärda obehag förde honom fram öfver jämnstrukna, enformiga allfarvägar, där inga faror hotade, men heller inga stora utsikter vidgade hjärtat och kommo pulsarna att slå.
Jag kände mig rik i detta nu, och det flög igenom mig något af detta:
»lifvet gaf och lifvet tog, välsignadt vare lifvet», som en gång kom mig att våga, hvad jag ville, och som också gjort, att jag lefvat fort och starkt och nu stod vid slutet.
Och just för att en dylik känsla genomströmmade mig, var min hållning kraftig och mitt handslag liffullt, och med en stämma, som jag tyckte mig känna igen från fordom, föreslog jag honom att tillbringa aftonen samman med mig.
Jag såg nog, att han blef förvånad, men jag märkte också genast, att han gaf vika, och när vi följdes åt, genomfors jag af en egendomlig känsla af forcerad fröjd.
Jag tyckte, att jag öfverlistat honom, att jag hade honom för ett par timmar i mitt våld, och med en sinnesberusning, hvilken endast den dödsdömde kan erfara mot sina angifvare, beslöt jag mig för att en gång se kallt och klart på denne man, som gjort mig så mycket ondt, utan att veta det själf.
Det föreföll mig, som skulle jag komma ansikte mot ansikte med mitt förgångna lif, som om jag genom detta sammanträffande skulle få nyckeln till den hemlighet, hvilken ställt oss båda på en så olika fot med lifvet.
Men som han gick bredvid mig, var han så lugn, nästan vänlig, att min sinnesstämning vek för en mildare.
Jag kom ihåg den första tiden af vår vänskap, och jag sade mig själf, att han icke kunde rå för sin natur, lika litet som jag kunde förändra min, och medan fåglarna sjöngo öfver våra hufvuden, och vågorna slogo mot strandens isstycken på den väg vi gingo fram, gled min öfverretning småningom bort.
Jag njöt af att åter se honom vid min sida, och jag kom i den underligt sammansatta stämning, då sympatin för en person, som man en gång hållit af, icke ett ögonblick störes af alla de hånfulla ord, som kritiken hviskar i vårt öra.
Jag satt med honom som förr, jag talade som förr, och hela tiden hörde jag inom mig en vaken röst, som utan att lyckas sökte kväfva alla varmare känslor med att anmärka och tyda ord, som talades, omdömen som fälldes, åtbörder, blickar och tonfall.
Det fanns icke något i hans person, som jag dessa timmar icke kände igen, och ingenting, som jag ej tolkade på ett nytt och främmande sätt.
Det finns intet egendomligare, än när två vänner, som ej på länge träffats, återse hvarandra i den ensamhet, hvilken man finner tidigt på våren vid ett utvärdshus i Stockholms omnejd.
Detta fullkomliga på tu man hand vid en måltid i ett gammalmodigt rum med lågt i taket, små fönsterrutor och utanför dessa rutor träd, som vänta på att knoppas, gräsmattor, som nyss befriats från snön, och en himmel, hvilkens blåa färg synes kylas af emot aftonen.
Hur vi sutto här, medan aftonens skuggor började falla, så sade jag slutligen ett och annat om min nuvarande stämning och om mitt tillstånd.
Jag fann mig själf föraktlig, som kunde göra detta till en person, hvilken en gång stött mig ifrån sig.
Men det var så frestande att tala med denna människa, hvilken jag trodde känna mig så väl.
Det var, som att tala utan förberedelse, utan förklaringar.
Förutsättningarna voro gifna, och det behöfdes inga kommentarier öfver, hvad som var.
Men till min stora förvåning märkte jag plötsligt, att allt hvad jag sade i en för mig själf fullkomligt klar mening, af honom hade fattats på ett helt annat sätt.
Under det jag talade, hade hans ansikte fått ett allvarligt, nästan drömmande uttryck.
Jag fick den illusionen, att han läst i min själ, innan jag talat ett ord om mig själf, och att han följt mig hit blott för att gifva mig tillfälle att tala ut, och jag kände mig nästan tacksam.
»Det är underligt, att du också erfarit något sådant.»
Jag spratt till, och min blick öfverfor ofrivilligt hela hans soignerade yttre, hans lugna, något bleka ansikte med dess vårdade skägg och putsade hårinfattning, hans jämna, släta panna, det världskloka uttrycket i dessa klara och intelligenta ögon, och jag kände mig osäker på, hvad han menade.
»Också?» upprepade jag mekaniskt.
Han smålog öfverlägset, och jag märkte, att han gjorde våld på sig för att icke såra mig med en anmärkning, hvilken skulle bringa ömtåliga strängar att darra.
»Jag har ofta tyckt, att vi män i likhet med kvinnor hafva vår kritiska ålder.
Det är den period, då illusionerna börja att öfvergifva oss, då vi icke längre förmå att glädjas som i ungdomen, då en kvinna ej längre kan blifva ’den enda’, då ett glas vin ej har det enaståendes lockelse, då lifsnjutningen med ett ord börjar att kännas, jag kan nästan säga uppblandad.
Vi förvånas öfver, att solen en vacker sommarmorgon ej väcker samma hänryckning som förr, att vänskapen ej stimulerar, att umgänget med människor ej har samma lockelse hvarken för vår fåfänga eller vårt hjärta.
Och då inträder till en tid tomheten.
När vi vänt oss vid denna känsla, försonas vi också därmed och inträda i ett nytt skede af lifvet.»
»Du menar, att det var något dylikt, jag menade, när jag nyss talade om mina erfarenheter?»
»Ja, jag tänkte mig det,» svarade han.
Jag visste, att nästa ledet i hans tankegång skulle vara en redogörelse för resignationens nödvändighet, och att han skulle blifvit förolämpad, om han anat, att jag ej ville följa honom i att draga likhetsstreck mellan alla människor och mig.
Jag tänkte på, hur nära jag varit att anförtro mig åt honom, och jag föreföll mig själf löjlig.
Med en flammande känsla af blygsel hade jag hört hans ord.
De trängde in i min själ ett efter ett, som frukten af den arma lefnadsvisdom, hvilken jag visste, att jag lika litet skulle kunna tillägna mig, som jag kunde flytta hans hufvud öfver på mina skuldror.
Jag blygdes öfver att hafva låtit förleda mig att vidröra detta ämne, men jag gladdes på samma gång, att han åtminstone ej hade förstått min mening.
Och för att icke förstöra den triumf, som jag erfor öfver att hafva undgått som genom ett underverk att blotta mig själf, svarade jag så fogligt det var mig möjligt, att jag var af samma tanke.
Men i samma stund tyckte jag, att den röst inom mig fick rätt, hvilken vid mitt första sammanträffande med Sixten, sagt mig, att min samvaro med honom, skulle gifva mig nyckeln till mitt lifs hemlighet.
Ty detta var det, som städse hade stått mellan oss båda som en osynlig skiljevägg, hvilken vi icke kunde komma förbi, detta: att låta sig nöja med de smulor, lifvet bjöd, eller att icke göra det; att foga sig eller icke foga sig; att finna sig till rätta eller att förakta denna fattiga nödfallsutväg.
För sin del kunde han detta sista så lätt och naturligt, att han ej ens såg hur omöjligt det var för mig.
Inom mig lurade en olycka, så omätlig, att den till och med hindrade mig från att söka lindring i mina likars sympati, och äfven om jag sade Sixten allt – eller kunde säga honom allt – skulle jag endast vinna, att han kallblodigt reducerade mina ord till den generela erfarenhetens alldaglighet.
Det syntes mig, som om denne man första gången hade visat mig, hvad hårdheten i människor verkligen ville säga, och från den dag, då jag stod inför honom med vissheten om, att allt hvad jag drömt mellan oss af förstående och sympati, aldrig hade funnits till, tyckte jag mig kunna datera hela den olycka, hvilken hade släppt sitt tag för en dag, men ännu rufvade öfver mig och aldrig skulle släppa sitt offer.
Ty det var samma oförsonliga allt eller intet, som då bragte mig att vända honom ryggen, hvilket nu kom mig att sluta mig inom mig själf mot lifvet och hvad lifvet kunde gifva.
Den sorg, han skänkt mig, hade varit en sorg till döden, och den hade dragit andra med sig, som lyckopenningen i en tom börs gör hela börsen full.
Med en kyla, som stod i sällsam kontrast till hela mitt sinnes uppror, betraktade jag denne man, och jag kom ihåg, hvilken häftig antipati han från början ingifvit mig, när jag öfver punschbordet på en ungdomsfest första gången mötte glansen från hans ironiska blick.
Denna antipati hade varit så häftig, att jag under åratal undvikit honom, och när omständigheterna sedan förde oss tillsammans, hade jag mången gång undrat öfver, hvart denna min första känsla tagit vägen.
Ty i djupet af vår natur slumrar denna instinkt mot människor, hvilka skola göra oss det högsta onda eller också mycket godt, och ve oss, om vi slå döförat till för denna röst.
Det kostar oss sorger, som äro värre än förlusten af våra käraste, och det högsta onda är att behöfva blygas öfver, hvad vi en gång känt.
Med ett hat, som var starkare än jag skulle kunnat känna mot en vän, hvilken beröfvat mig min hustrus kärlek eller stulit min egendom, betraktade jag, medan vi talade om likgiltiga saker, denne man, hvilken stulit min ungdoms guld och gifvit mig falska sedlar i utbyte.
Och med en besynnerlig känsla af förakt mot mig själf tänkte jag på, hur nära jag äfven nu varit att för denne man yppa min själs heligaste, ehuru jag hela tiden egentligen vetat, att hvad jag sade, icke hade samma klang i hans öron som ljöd inom mig själf.
Jag förstod på samma gång, att det var hans och hans likars pluralitet, som tryckte mig själf ned, gjorde mig omöjlig för världen och skulle sluta med att kasta mig bort bland den stora skräphögen af misslyckade existenser.
På ett säreget sätt blandade sig i denna sinnesstämning medvetandet, att jag var afskedad från min plats, och som om han varit orsaken äfven till detta, steg mitt raseri mot honom genom denna tanke, medan jag samtidigt blygdes inför mig själf, att jag kunde afundas honom något så futtigt som hans ställning i lifvet.
Och under det att jag satt så, reste sig bredvid
Sixten i min inbillning en annan gestalt, bilden af den ensamme grubblaren, som jag lämnade på Petersburgs aveny.
Det föreföll mig, som om jag handlat mot honom, så som en gång Sixten mot mig och på samma gång tyckte jag, att någonstädes på afståndslinien mellan dessa båda låg min egen utvecklings hemlighet.
Jag var länkad till dem båda, och i hatet mot den ene och hängifvenheten för den andra fanns både mystiken i och förklaringen af mig själf.
Denna tanke släppte mig icke, och när vi gingo hem, föreföll det mig, som om ingenting dunkelt legat däri.
Vi skildes efter en tyst promenad in mot staden, och jag lämnade
Sixten med den föresatsen att aldrig mera trycka hans hand.
Men dagen därpå talade jag vid min hustru, jag sade henne allt, sade henne, att vi voro utblottade, och att efter endast ett par månader, skulle hvarje dag blifva frågan, hur vi skulle kunna lefva till den nästa.
Jag sade henne, att för hennes skull, och för att få henne till min hustru hade jag en gång svikit mig själf och med öppna ögon gått en väg, som syntes mig vara en ginväg att nå henne och lyckan.
Jag hade kastat all egen tanke öfver bord och böjt mig – den enda gången i mitt lif – böjt mig för andra.
Och hvad hade jag vunnit?
Endast det, att jag stod där fattigare, mera utblottad, än om jag aldrig ägt ett lefvebröd att bjuda henne.
Jag hade misslyckats i kompromissens kamp, som var oförenlig med min natur, och jag hade förlyft mig, när jag fann, att hvad jag tagit för en lättnad, var ett ok, tyngre än andra.
Ty så mycket var jag ändå värd, att när jag försökte gå den väg, som förestafvas af nödvändigheten, och som alla säga sig kunna gå, då brast jag itu, och jag förlorade i ett slag min talang, min lycka, min spänstighet – allt på samma gång som jag mistade känslan för mig själf.
Allt detta sade jag Mary.
Men hvad jag fruktade, inträffade icke.
Ty hon blef icke förtviflad.
Hon talade hvarken om sig eller barnen, hvarken om framtiden eller näringsbekymmer.
Hon såg mig rätt i ansiktet och svarade:
»Allting kommer af sig själft, när jag bara får dig åter, som du en gång var.»
Välsignelse öfver henne!
Säbyholm november 1891.
Allt är förändradt, och jag är fri.
Vi bo på landet, och jag lefver »af literärt arbete».
Jag har på länge icke skrifvit om mig själf, och jag har låtit det vara, därför att jag icke behöft det.
Tomheten har icke längre setat på vakt vid min hufvudgärd, när jag vaknat, icke följt mig med sin gnagande ångest, när jag gick till hvila.
Jag har känt honom vika från min sida, och när jag nu vet, att mitt öde dock blifvit mig öfvermäktigt, är det därför, att så måste ske, icke därför att jag blyges öfver mig själf och hela min tillvaro.
Men jag vill börja från början, och det jag nu skrifver, är bekännelsen af en sjuk man, som vet, att han måste dö.
På en slätt ligger herrgården, omgifven af trädgård och park, en gammal vördnadsvärd herrgård, och stora namn äro hopflätade med dess historia.
Här är en tystnad omkring mig, som jag under de första dagarna hörde vid hvarje steg, jag tog, och här är många mil till Stockholm.
Vi reste hit ned första gången på en annons, och när vi gingo in genom de öppna grindarna, föllo aftonsolens strålar öfver byggningens tak, sänkte gårdsplanen i skugga och lyste bland de gamla trädens löfverk.
Det föll öfver oss en besynnerlig känsla af stillhet och frid, som om vi första gången hade funnit en plats, hvilken mottog oss som ett hem, och Mary utbrast: »Här måste vi bo.»
Som i vår första ungdom grepo vi hvarandras händer, och hand i hand gingo vi långsamt fram emot aftonsolen, hvilken försvann bakom byggnadens fasad.
Denna sol, som var mild och varm, dessa långa, svala skuggor, som korsade hvarandra på marken – allt detta minns jag som ett mottagande på denna plats, hvilken blifvit vårt hem.
Och när vi gingo omkring i de små, låga rummen, där allt var gammaldags, trångt och föga komfortabelt, men där solen låg in genom de dammiga fönstren, och där dörren till verandan stod öppen, lämnande utsikten fri öfver en plan med stora, lugna linier af träd, bakom hvilka skönjdes i fjärran som ett vänligt öga den mattblå glansen från en stilla insjövik – då föll öfver mig den underliga känslan, att här, i dessa rum, i denna omgifning, hvilken erinrar mig om min barndoms lekar och för med sig något af generationers halft utplånade minnen, här skulle mitt öde utvecklas och fullbordas.
I den stund jag första gången läste dörren om mig och de mina här i vårt hem, hade jag också stängt dörren till hela vårt förflutna lif, och i ensamheten skulle alla de röster komma till orda, hvilka flytt från min sida under det främmande lif, jag lefvat i många år.
Jag kan känna detta ånyo ännu.
När jag vill, kan jag sänka mig ned på nytt i denna känsla, att jag liksom kommit mitt eget öde närmare.
Men det skrämmer mig icke längre.
Det står mig nära som en människa, med hvilken jag är i hemligt förstånd, utan att röja det för någon, och som de gamla egyptierna läto ställa en likkista vid sina gästabud, men dock förmådde att inför dödens anlete hålla glädjen vid lif, så njuter också jag i fulla drag af det lif, som är mig unnadt, och jag frågar icke, om i dag eller i morgon min tysta lycka skall afbrytas.
Och jag känner, att detta är lyckan, detta, att utan önskningar eller begär, endast förnimma, huru alla själens dolda krafter ordna sig i melodisk ro, förnimma, hur det som varit splittradt, blir helt, hur ur kaos växer harmoni och under allt detta återfinna den afbrutna tråd, som en gång band mitt jag från i dag samman, med hvad som varit.
Och jag vet nu, hur föga jag en gång känt mig själf.
Jag trodde mig stark och duglig för världen, jag trodde mig oöm för slag, stark i motgången, lämpad för det lif, som hvirflar genom storstadens labyrint.
Jag trodde allt detta, och som en slagen man ser jag tillbaka på mitt lifs alla missräkningar.
Jag ser därpå utan bitterhet och utan vrede.
Ty i denna omgifning dör hatet af brist på näring, och under dessa gamla träd, hvilka skugga mina ensamma vandringar, hvilar något af de döda generationernas ro, som utplånar all personlig hätskhet.
Jag går här och tänker på, att jag en gång trodde mig lefva för nyttan.
Slutande hjärtat till för alla de röster, hvilka tillhviskade mig, att jag reducerade min ungdoms bästa förhoppningar, grep jag otåligt det mest närliggande och det enklaste för att finna ett utlopp för den dådlust, hvilken blott ville öfva sina krafter för att bli viss på sig själf.
Jag stred för att göra nytta.
Jag svärmade för att göra nytta.
Jag drömde om nyttan med ett fantasteri, som blott den förälskade kan inlägga i känslan för sin passions föremål.
Och jag lät detta mitt svärmeri krympa samman, till dess att det gjorde mig till sämre än en dagaträl, och af fruktan för de stora orden och frasernas idealism genomförde jag reduktionen af alla lifvets värden, till dess att jag tvang mig själf att sätta likhetstecken mellan reformatorns kamplust och den äregirige lycksökarens oppositionsbegär, mellan en älskande kvinnas hängifvenhet och slinkans lättfärdiga beredvillighet, mellan tänkarens ideal och populärfilosofens lilla sträfvan, mellan skaldens drömmar och kåsörens lättantändliga entusiasm, mellan stort och smått, högt och lågt, ondt och godt.
Jag tvang mig till att se världen som genom en omvänd kikare, och jag gick, utan att ana det, kompromissens väg, när jag böjde mig själf under förhållanden, som jag tyckte mig ej kunna ändra.
Men inom mig lefde dock något, som var motsatsen till alla teorier.
Inom mig lefde, kanske utan att jag visste det, en opposition mot hela denna kälkborgarfilosofi, hvilken jag i mitt hjärta aldrig fattade efter orden.
I hela mitt lif hade jag lefvat i motsats mot den, och när jag en enstaka gång sökte rätta mig efter dess föreskrifter, så hade den krossat min natur och bragt mig i en konflikt med mig själf, som jag aldrig skulle kunnat lösa på egen hand.
Det var andra makter, som löste den för mig, och det var i dessa makters våld jag var gifven, i samma stund jag satte min fot på den mark, där jag nu byggt mitt hem.
Ty här gingo dagarna på ett helt annat sätt än jag förut under de sista åren sett dem glida mig förbi.
De gledo mig icke förbi.
De kommo en efter en som en dyrbar gåfva af okända gudomsväsen, och jag tog emot dem, ödmjukt och saktmodigt, tog dem, som de kommo, och lät dem öfva på mig det stillande inflytande, som tiden gör, när den icke tömmes ut i umgänge och förströelser.
Det underligaste af allt var, att jag icke hade bott här en dag, förrän det föreföll mig, som om här alltid varit mitt hem.
Den gamla tvåvåningsbyggnaden med sitt höga svarta tak och de runda frontespisfönstren, hvilka se ut, som vore de ditsatta till prydnad eller till lek; själfva detta något för stora tak, som tillkom under den tid, då man byggde rymliga vindar för att kunna förvara alla de förråd, hvilka bristen på kommunikationer gjorde nödvändiga i det hus, där familjen måste kunna öfva gästfrihet eller välgörenhet mot hela den kringliggande trakten; den gamla parken, där höstens färgrika blad gnistra i hela den brunröda, gula och gyllene prakt, som båda den snara förgängelsen; vägarna omkring gården; den härliga tallskogen, hvilken på andra sidan parken reser sig som en mörk kontrast mot löfträdens färgglans – allt detta är mig bekant, som mindes jag det från min barndom, och det ger mig en underlig förnimmelse, när jag tycker mig känna igen det intryck man erfar på platser, hvilka gömma på minnen.
Jag går på de raka gångarna under höga träd, från hvilka bladen falla, och min fot trampar på en matta af gulrödt skiftande blad, som knastra när jag går öfver dem.
Luften är kylig och klar, ett och annat blad tappar sitt fäste och faller mot jorden, och när det långsamt seglar ned genom luften, träffas det af solens strålar och glänser som en stjärna i sitt fall.
Bakom byggnaden ligger en lång smal allé.
Där är marken osynlig, emedan träden strött som ett helt tjockt täcke af blad däröfver, och här regna de fallande bladen ned, när vinden går genom trädens kronor.
De böja sig tillsammans, så att de bilda ett hvalf, hvilket glesnar alltmera, lämnar plats för en blå himmel, på hvars midt hänger ett enda hvitt, glänsande moln.
Vid slutet af denna gång står en stenbänk under en väldig tall, och tallens grenar äro kraftiga, vridna och energiska, sträcka sina knotiga egendomligt oregelbundna lemmar mot himmelen med en djärf struktur, som erinrar om ekens.
Denna gång minns jag helst, när jag tänker på, hur denna flydda oktober månad hösten kom och begrof sommarens prakt.
Aldrig har förgängelsen synts mig så härlig.
Aldrig har någon vår synts mig gifva så ljusa löften som dessa klara melankoliska höstdagar.
Jag minns, hur träden började skifta på ett alldeles särskildt sätt.
Som en kvinna, hvilken kommit i den ålder, då sinnena hetare än i ungdomen bränna och längta i hennes blod, pryder sig med de starkaste färger, för att draga till sig de blickar, hvilka hon fruktar skola glömma henne för att i längtan vändas mot andra eller med resignation taga emot den vinter, som kommer, så syntes mig jorden denna höst pryda sig med en rikedom af färger, som var slösande, öfverlastad, men bedårande rusig i sin rent sinnliga prakt.
Färgerna syntes ökas som på trots mot förgängelsen, tilltaga i brutalitet, omärkligt öfvergå i mörkare, allt mera sorgmodiga.
Det var, som om själfva alstringskraften eller uppfinningsförmågan tröt, och en morgon låg det frost på marken, och träden sträckte kala grenar mot himmelen.
Hela utsikten var förvandlad.
Som på en vid slätt, synlig för alla förbigåendes blickar låg gården, naken, beröfvad det hölje af löfverk, som en gång väckt våra hemkänslor, när vi första gången trädde inom dess grind.
Men det underliga var, att vår hemkänsla var ändock icke borta.
Som om den varit bofast på detta ställe, utom hvars hägn jag vet, att jag aldrig skall komma, följde den med årstidernas växling och stannade kvar.
Med en underlig känsla af hemfrid och harmoni tog jag emot vintern, som nalkades.
Kvällarna blefvo långa, och vintern började sitt nordiska, stränga regemente.
Luften blef kulen och grå.
Novembers rusk och blåst stängde oss inne.
Jag minns från denna tid egentligen eftermiddagarna, då luckorna stängdes.
På landtligt vis äro nämligen alla fönstren försedda med luckor, och den stund, då dessa skola stängas, delar liksom min dag i två hälfter.
Alltsedan höstens prakt var borta, och naturen visade det ogästvänliga ansikte, som föregår vintern och snön, började jag märka, att något af min gamla oro kom tillbaka.
Det var, som om själen så länge vants vid oro och missmod, att den ej längre kunde gå i andra fåror, än dem, hvilka mitt »détraquement» en gång gräft.
Men när luckorna stängdes, försvann åter oron.
När jag på alla sidor känner mig omgifven som af fasta väggar, är jag tryggare, och på ett underligt sätt förnimmer jag denna ensamhet med de mina, hvilken intet kan störa, och när regnet strömmar ned öfver de bara träden och i strida bäckar rinner i gårdens rännilar, då går jag ut om aftnarna, och jag väljer till min promenad den sida af byggnaden, där våra fyra rum gå i fil innanför de stängda luckorna.
Slutet och tyst ligger det stora huset framför mig, intet ljud hörs utom af regnet, som faller ned, och blåsten, som skakar i trädens grenar.
Men på luckorna finnas små runda hål, genom hvilka skenet från de tända lamporna tindrar ut.
Som lika många par lysande ögon glänsa de i mörkret.
De gifva lif åt den stora byggnaden, kring hvilken mörkret hänger så tjockt, att dess skuggor nästan synas resa sig upp öfver det hopkrympta taket, hvars ås jag icke kan se.
Och när jag går här ute, tala de lysande ögonen till mig sitt underliga språk.
Ensam vandrar jag fram och åter i mörkret, medan dessa ögon lysa upp mörkret för mina fötter, och ibland tränger ett enstaka ljud ut från de varma rummen.
Det är från ett barn, som leker och skrattar högt.
Jag går här, till dess jag blir helt vek om hjärtat.