Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta gick derpå ut, att landstingets ledamöter skulle bestå uteslutande af ordfide från kommunalstämman, och att de beslutade pålagorna skulle repartiseras mellan de särskilda kommunerna.
Hvad först beträffar frågan, huruvjda landstinget skall bestå af ordf.-de från kommunalstämmorna, så vill jag blott yttra, att det fordras icke allenast olika egenskaper för att vara ordf:de i en stämma och ledamot i en annan, utan ock tager i anspråk olika tidslängd.
Man kan vara en nyttig ledamot under 6 ä 8 dagar för att yttra sig öfver frågor, som förekomma under landstinget, utan att derföre hafva tid att fortsätta under flera år med verksamheten att vara ordf:de i kommunalstämman.
Det är nu ingenting som hindrar att en ordfule i en kommunal-stämma, som redan genom att hafva blifvit vald till ordf:de bevisar att han liar förtroende, blir vald till ledamot i landstinget,; men jag tror icke det vara rätt att binda valet endast vid dessa eller införa hans. sjelfskrifvenhet.
I detta fal! vill jag påpeka, att denna § handlar om valda ombud och således här redan valprincipen är införd; men skulle man åter antaga Gr.
Sparres förslag, blefve det icke något val, utan ordf:dena i kommunalstämmorna blefvo de, som skulle sammanträda.
Den andra grundsats, som Gr.
Sparre syntes vilja införa från Norge, var den, att de afgifter, som ålades af landstinget, skulle repartiseras mellan de särskilda kommunerna.
Det är nästan gifvet att i Norge, der de icke hafva någon så allmän grund som vår bevillning, denna utväg måste vidtagas; men det är en npdfalls-utväg, som man icke vill begagna i samhällen, der man har en allmän bättre grund att gå efter.
Eepartitionsprincipen för skatter är en princip, som man i allmänhet mer och mer söker att frångå på de ställen, der den mest gjort sig gällande, såsom i Frankrike.
Der arbetar man på att komma från densamma; den leder nemi., utom till andra olägenheter och orättvisor, äfven till ganska stort kif, huru denna repartition skall verkställas, och man slutar med att repartitionen får lof att bildas på just en sådan allmän grund, som vi här sökt bilda i vår Bev.-förordn.
Jag kan således icke med Gr.
Sparre instämma deri, att förslaget bör återremitteras i ändamål att förändra det i likhet med den Norska lagen i detta fall.
Jag tror icke heller att det vore önskvärd!, om man finge veta huru mycket kommunen är belastad med skatter i Norge, och ehuru förhåilanderne äro ofantligt olika här emot der, skulle man likväl hysa den tron, att vi här skulle blifva lika högt beskattade.
Mörners förslag, Ifl8 De ii lo Oktober f. m. så gick det ut på, så vidt jag fattade, att utesluta från lista §:n orden »åro i utöfningen af sitt updrag icke bundna af valmäns föreskrifter.»
Bii st vore att man icke behöfde införa ett sådant stadgande, derföre att det borde förstås af sig sjelft att landstingsman icke skulle vara så bundna.
Mörner åter vill helst, att de skulle vara bundna, och till den grad, att de icke skulle kunna bestämma afgifter öfver ett visst belopp.
Men skulle de pä detta sätt kunna bindas, är naturligt att de äfven i andra fall skulle kunna mottaga föreskrifter, och det tror jag verkligen är stridande mot sjelfva grundreglorna för en representation.
Man behöfver likväl icke vara rädd för att de icke i allmänhet skola bevaka sin orts intresse; det ligger i sakens natur derföre, att dels deras eget sannolikt sammanfaller med deras kommuns, del9 oek derföre, att om de sätta värde på medborgares förtroende, så hafva de en sporre att gå sina valmäns önskningar till mötes.
Vår riksdagsordning har sökt inplanta hos våra representanter, att de böra frigöra sig från alla enskilda intressen, då den förklarat dem vara Svenska folkets representanter, och likaledes böra landstingsmannen vara hela landstings-distriktets, icke blott deras egna valdistrikts representanter.
Det iir vigtigt. att de komma från alla delar af landskapet för att meddela kännedom om förhållanderne och de enskilda intressena, men det är tillika nödvändigt att de söka frigöra sig, så mycket sorn möjligt, från dessa intressen, när de stå i strid med det allmännas.
Just derföre att kanske mången representant föreställer sig att han icke är annat än ett sådant ombud, som endast skall föra egna hufwudmäns talan och anse att hufvudman äro endast valmännen och icke hela riket eller länet, fruktar jag det är nödvändigt att bibehålla detta stadgande så väl i Eiksd.-Ordnm 9om i förevide §, åtminstone i början och intill dess man skiljt sig från det föreställningssätt, att en representant endast skall bevaka lokal-intressen.
Tersmeden, att det är nödvändigt bibehålla denna deklaration.
För öfrigt har jag icke hört någon anmärkning, som föranleder mig till annat än yrka bifall till lista §:n.
Förra gången jag yttrade mig, måtte jag icke hafva uttalat mig tillräckligt tydligt.
Det var ett exempel jag anförde, som verkligen passerat.
Mitt yrkande på bifall till §:n härledde sig alldeles icke från någon särdeles förkärlek derför, att landshöfdingarne alltid skola få sin vilja fram, och jag erkänner, lika med Gr.
Mörner, att meningen bör vara, att kommunen får sin vilja fram; men i det exempel, jag anförde, förekom det såsom märkligt, att då landshöfdingen talte enskildt med landstingsmännen, erkände de giltigheten af de skäl han anförde, men sade tillika, att de voro bundna af sina instruktioner.
Meu vidare finnes, just i afside på denna fråga, någonting att i högsta grad bemärkas, nemi. att de representativa formerna äro nödvändiga, icke blott derföre att hela menigheten är för stor till antalet, för att sjelf afgöra sina angelägenheter, utan äfven derföre, De ii 10 Oktober f. m. 157 att hela menigheten icke har tillräcklig uplvsning och sakkänne* dom för att kunna fatta välbetänkta beslut.
Betrakta vi alla folkförsamlingar, så finna vi att vanligtvis den segrar, som mest kan updrifva passionerna, och det är för att förekomma den stora massans förledande, som representanter väljas för att uttala kommitteuternas åaigter; men representanten skall icke uttala hvad de sämste, utan hvad de mest uplyste tänka.
Detta gör, att representanten bör vara något mer än kommittenten; han bör hafva en högre uplvsning, varmare nit m. m.
När man förutsätter detta, kan man icke vilja, att den som har mindre uplysning, skall ge föreskrifter åt den mera bildade.
Man kan hafva förmåga att bedöma hvilken person som anses förståndig i sin trakt, utan att man derföre sjelf har de egenskaper, som fordras att blifva representant; derföre kan man vara en skicklig valman, utan att vara en duglig representant.
Då således i sjelfva idéen af »representant» ligger, att man skall vara fri från alla föreskrifter, kan jag icke ingå på borttagande af det stadgande, som här är i fråga.
Jag vill äfven fästa tipmärksambeten derpå, att när man representerar en enskild person, är man ofta icke alls bunden af några andra föreskrifter än allmän lag; i rättegångar öfverlemnar man åt sitt ombud att handla efter bästa förstånd, och då tror jag att denna frihet bör med ännu mera skäl tillerkännas personer, som representera en hel menighet.
Jag fortfar att yrka bifall till g:n utan någon förändring.
Man har haft åtskilligt att erinra mot min framställning om borttagaudet af det uttryckliga stadgandet, att landstingsmannen icke skulle vara bundna af valmäns föreskrifter, och man har i det hänseendet åberopat Riksd.-Ordmns stadgande om Svenska folkets representanter.
Detta skäl borde man icke allt för mycket accentuera.
Hvad annat, än ett slags föreskrifter, äro de trosbekännelser, som före denna riksdags början blifvit åtskilliga representanter afförd rade?
Hvad annat åsyftade dessa möten, som föranstaltades med upmaning till dem, som anmälde sig för att vinna förtroendet att blifva representanter, att dervid redogöra för sina politiska åsigter?
För min del tror jag att det är bättre att gå den raka vägen, än att behöfva begagna sig af den krokiga.
Sådana trosbekännelser skulle äfven kunna affordras landstingsmannen; och om de sedermera åsidosätta de åsigter, som de vid dessa möten uttalat, ådraga de sig ju rättvis förebråelse; men om de deremot handla i öfverensstämmelse med den trosbekännelse, de sålunda före valet afgifvit, så är ju detta till sin verkan liktydigt med en föreskrift, hvartill de sjelfva bundit sig.
Hr Cederschiöld har vidare sagt, att representanten borde icke låta binda sig af massans mening.»
Det är rätt fägnesamt att nu få höra Hr Cederschiöld uttala sådana åsigter; åtskilliga gånger förut har jag tyckt, att hans yttranden gått i en annan rigtning, och att han ansett nödigt att fästa betydligt afs:de just på massans tänkesätt.
Hr Cederschiöld har vidare fullständigat sitt yttrande i afs:de på det exempel, han anfört, 158 Den 10 Oktober f. tn. och dervid åberopat att den landshöfding, med hvilken han samtal it, för honom sagt, att represeutauterne enskildt funnit landshöfdingens förslag vara det basta och att sedermera detta förslag gått igenom.
Någon annan auktoritet till styrka derföre att landshöfdingens förslag varit det bästa, har jag dock ej förnummit Hr Cederschiöld åberopa, än landshöfdingen sjelf.
Jag föreställer mig att hvarje landshöfding, som framlägger ett förslag, gör det i den tanken att detsamma är godt och att detta således alltid blir landshöfdingens upfattning.
Det kan äfven bland landstingets representanter finnas personer med större eller mindre karaktersfastbet, och då sk lil le tilläfventyrs för dessa sednare vara ganska ändamålsenligt, att de, om de sjelfva äro vacklande, hade ett stöd att lita sig till i den mening, som deras kommittenter uttalat.
De föremål, som äro bestämde för landstingets verksamhet, äro äfven sådana, att jag icke kan rätt fatta, huru de stora politiska åsigterna, på hvilka man lågt så mycken vigt, dervid kunna tagas i anspråk.
Landstingets verksamhet borde egentligen vara inskränkt till att söka befordra sådana ekonomiska inrättningar, som för länet kunna vara nyttiga, och i det hänseendet tror jag, att länets innevånare sjelfva bäst böra kunna bedöma hvad som är ändamålsenligt eller icke.
Jag förnyar mitt yttrande, att i vanliga fall landstingsmannen icke böra bindas af föreskrifter; men att, om inom något län den öfvertygelse gjorde sig hos mängden gällande, att något förslag af betänklig art vore i farvattnet, det icke, enligt min tanka, är något ondt deri, att länet vid sådant förhållande uttalade sin mening genom föreskrifters meddelande åt landstingsmannen.
Jag fortfar således i mitt yrkande om uteslutande af det stadgande, som förekommer i sista mom:t.
Hvad beträffar de anmärkmr, som äro gjorda af Gr.
Sparre, så instämmer jag i allo med de talare, som uptagit och besvarat dem; men jag anser att man icke bör vidlyftigt sysselsätta sig med dessa förslag, emedan denna fråga i alla fall, man må tänka lika med Gr.
Sparre eller icke, troligtvis icke kommer genom diskussionen på detta rum att undergå någon förändring.
Blir frågan återremitterad, är den för denna riksdag förtallen.
Jag hyser i afs:de på denna lista § ungefärligen samma åsigt som Hr v. Koch.
Jag trodde inom Utsk;t att detta tillägg kunde anses öfverflödigt; men då man ansåg sig likväl böra på något sätt i denna lag uttrycka den åsigt, att en landstingsman må anses stå i samma förh:de som representanterna vid riksdagen, hade jag icke heller något emot, att man infogade denna mening.
Mörner har uttalat den åsigt, att hvarje kommun borde söka göra sin mening gällande, men jag tror, att om Gr:n kastar en blick framför sig i detta Betänk., på 3:dje och 5:te §§:ne, så skall han finna att detta är alldeles overkställbar!, om nemi. valet bestämmes på det sätt Utsk:t föreslagit.
Hvarje kommun väljer endast valmän inom häradet.
Hvarje kommun har endast rätt att efter olika folkmängd utse 2, 3 eller flere valmän; således kunna valmännens antal blifva 40, 5 0, 60, ja mera. allt efter folkmäng - Den 10 Oktober f. m. 150 deus storlek inom kommunerna oell tingslaget.
Hvilka arn då de. sorn skola lemna föreskrifter?
Det vore -naturligtvis alla dessa valmän; men de firo valde för 20, 30, 50 särskilda kommuner, och då torde vara omöjligt att tillgodose hvarje kommuns intresse.
Mörner fortsätter sitt yrkande att föreskrifter skola meddelas, skulle han äfven föreslå en reglementering i afs:de pä dem, sorn sko'a lemna dessa föreskrifter.
Jag yrkar att §:n måtte utan förändring antagas.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utlärdadt till fortsättande af plenum kl. fi e. m.
Hr Tersmeden, Per Reinhold; Mot denna § hafva 2:ne anmärkmr blifvit gjorde.
Genom den ena skulle den lag, som vi nu diskutera, omintetgöras, och genom den andra skulle deu åter till hela sin karakter blifva förändrad.
Begge dessa anmärkmr hafva af åtskilliga talare blifvit uptagne, och enligt min tanke vederlagde med så bevisande skill, att jag icke har synnerligt att tillägga.
Jag har här egentligen blifvit upkallad af den uäst siste talarens yttrande.
Han sade nera!., att hvad han behagade kalla trosbekännelse, hvad man på praktiskt språk kallar program, skulle vara af alldeles samma natur som den föreskrift här omförmäles.
Jag får helt. och hållet bestrida detta.
En politisk trosbekännelse är icke något annat än en redogörelse för ens' tänkesätt i vissa frågor af mera allmänt intresse.
Sedan en sådan trosbekännelse blifvit afgifven, står det ju alltid öppet för valmännen att välja den sökande eller icke, och ett sådant på förhand gjordt, tillkännagifvande af ens åsigter kan aldrig blifva detsamma som en bestämd instruktion af valmännen till en redan vald representant.
Genom en sådan instruktion bindes den valde vid ett lokalt intresse och derigenom aflägsnar man honom frän det större, soto han är utsedd att vårda.
Mörner har vidare sagt, att det kan tänkas att en och annan landstingsman saknade karaktersfasthet, och att det derföre vore nyttigt att lian hade sina valmiins föreskrift att stödja sig vid.
Jag vill icke förneka möjligheten deraf, att åtskillige landstingsman kunde komma att sakna en sådan fasthet; sådant har till och med handt, riksdagsmän; men en sak är att icke ega tillbörlig karaktersfasthet; en annan att genom sjelfva sitt val tvingas att afsäga sig allt anspråk på karakter.
Samme ledamot har äfven sagt, att han ingalunda yttrat, det sådana föreskrifter ovilkorligen skulle gifvas, utan endast velat att förbudet emot desammas meddelande skulle borttagas; men jag hemställer huruvida icke genom ett sådant förbuds borttagande det ligger i sjelfva sakens natur och i de lokala intressenas skaplynne, att landstingsmannen skulle komma till tinget klofbtaidua, och ått följden af alia dessa lokala intressens framhållande vid tinget blefve ett hellum omnium inter omnes.
Jag röstar för bifall till komilerades förslag.
Ben 10 Oktoberf m.
Det har blifvit sagdt, att. elen framställning, jag gjort om en annan sammansättning af landstinget, blifvit med så grundliga skäl vederlagd, att derom icke vidare vore att säga.
Jag bar icke bort flera än 2:ne skäl deremot anföras: det ena var att ledamöterna skulle blifva sjelfskrifna.
Hvari består denna sjelfskrifvenhet?
Jo deri, att de som äro ordf:de i kommunalstämmorna och utses genom val af kommunens medlemmar, tillika utses till landstingsman.
Det är en sjelfskrifvenhet, som åtminstone icke är af någon betänklig art.
Vidare bar blifvit anmärkt, att man kan besitta egenskaper för att vara lämplig ordf:de i en kommunalstämma, utan att vara lämplig ledamot af landstinget.
Den sorn är i åtnjutande af sin kommuns förtroende så att han på allmän sockenstämma blir utsedd till ordf:de för kommunens fullmäktige, den personen anser jag tillräckligt qvalificerad att representera kommunen på landstinget, och jag kan omöjligen föreställa mig hvari de olika egenskaper hös desse personer skulle bestå.
Hvad som är säkert är, att. den som i kommunalstämman fått vana att deltaga i offentliga ärenden och kännedom om förhållanderna inom kommunen, han innehar äfven de egenskaper, som erfordras för de något större angelägenheter, som förekomma i landstinget.
Jag vill taga erfarenheten till råds.
Vi äro på väg att uprätta en alldeles ny institution, dervid äro 2:ne utvägar att anlita; den ena att tillskapa den helt och hållet på eget bevåg, den andra att taga förebild af ett folk, som redan i 23 år arbetat med denna institution och för hvilket d^n i allmänhet varit tillfredsställande.
Man må säga, att förhållauderne här och der äro olika, men de äro dock mera jemförliga mellan oss än mellan helt och hållet främmande nationer.
Nu är händelsen, att, såvidt jag känner, är ingen institution i Norge, som blifvit sfi högt tipburen, som deras arnt- och förmandskab; jag har mångfaldiga gånger hört dem framställas såsom modeller.
Nu frågar jag, då vi äro på väg att införa en alldeles ny institution, hvilket är lättast, antingen att bilda den utan eller med ledning af en erfarenhet, som i vårt grannrike under 3 och 20 års tiri blifvit inhemtad och hvarmed man funnit sig belåten.
Man har sagt, att, detta oaktadt, borde vi icke vidtaga denna utväg, ty dä det blelve bekant här i Sverige, huru ofantligt man der är betungad af kommunalafgifter, så skulle man hiir afskräckas från att införa bela kommunalinstitutionen.
Om någonting skall kunna moderera den nu ifrågavjde författningen, så är det just det af mig framställda förslag, hvaremot jag för min del är öfvertygad, att om sockenstämman, kyrkostämman och landstinget hvar på sitt häll beskattar, så blifva dessa kommunalskatter al beskaffenhet att upväcka ett alltför stort missnöje.
Beskattningen kommer sannolikt att gå försigtigt tillväga, då den sker medelbarligen, såsom i Norge.
När beskattningen sker inom kommunen, så känner hvarje person den närmare och blir försigtigare; men ju mera den sprides på flera, desto mindre betänksam blir man vid beviljandet af afgifter.
Det förnämsta skälet hvarföre jag lägger en sådan vigt på en dylik organisation af landstinget, är att i ett land med lång utsträckning, som
Den 16 Oktober f, m «öm Sverige, hyser jag tvekan att införa en institution af elen beskaffenhet, att den möjligen skulle komma att konstituera sig till en alldeles sjelfständig riksdag och utöfva ett söndersplittrande inflytande på staten.
Vår ställning, såsom ho'ade af en öfvermäktig granne, är sådan att den möjligaste största sammanhållning är önsklig.
Det är således under sådana förhållanden lämpligast att följa det exempel, som vi .hafva i Norge, lag har hört, att man skulle anse en återremiss liktydig med ett bestämdt afslag å förslaget.
Jag vill icke blottställa mig för att man skulle tro rnig om alt motarbeta förslaget, och om någon hyser den tanke, att förslaget vid denna riksdag kan få den behandling, som erfordras, för att dermed inkomma till K. M:t, vill jag söka ställa mina yrkanden så, att. jag icke må stöta någon i detta afs:de.
Jag vill derföre frånträda mitt yrkande på återremiss och endast anhålla, att §:n måtte få följande förändrade lydelse: »I hvarje län skall finnas ett landsting, sammansatt af ombud från länets städer och härader eller tingslag.»
Hr Akerman, Predrik:
Jag torde icke mycket misstaga mig i min tro, att, grunden till den skiljaktighet i meningar, som här visat sig, beror deruppå, att man å ena sidan föreställer sig, det en sådan institution, som här är föreslagen, skall förorsaka stora politiska vådor och åstadkomma en stark politisk rörelse, med måhända ganska äfventyrliga följder inom orterna, och att man å andra sidan gör sig den förhoppning att denna institutions bringande i verket skall lyckas åstadkomma ett större intresse för allmänna ärenden.
För min del delar jag hvarken dessa farhågor eller förhoppningar.
Jag hyser icke farhågan, emedan jag redan haft prof af landstings verksamhet.
Under en embet,sbefattning, som jag innehade, var jag i tillfälle att hälla flera landsting, dels för hela län och dels för stora härader.
Tili dessa ting sammankommo dels på upmaning direkte från mig, dels på innevånarnes begäran, ombud från alla kommuner, hvilka sammanträdde och beslöto om allmänna angelägenheter, samt bestämde afgifter, som, enligt seden inom orten, sedermera fördelades och upfördes på debetssedlarne.
Det tillgick helt stilla och beskedligt, och jag kan således af egen erfarenhet intyga, att så beskaffade institutioner icke medföra några särdeles vådor.
Jag vill likväl nämna en sak i afs;de på dessa ting, som äfven inverkar på de af mig nyss nämnda förhoppningarne, nemi. att de som sålunda valdes, försågos vid valet med ett tillräckligt resekostnads- och dagtraktamente.
Beträffande förhoppningarne tror jag att man gör sig stora illusioner, om man anser att endast på detta sätt en allmännare anda och intresse för allmänna angelägenheter skall vinnas.
Man måste, för att lagstifta i detta sora i andra lall, undersöka de förhållanden, inom hvilka man lefver och rörer sig.
Går man då till förhållanderne här i landet,, så måste hvar och en, som något känner dem, medgifva att här är en nästan total brist på intresse för allmänna angelägenheter.
Sparre, som föreslagit en sammansättning af landstinget efter Norskt rnöuH. XI. JJ 182 Den 10 Oktober f. m. ater, har väl talat om huru man i Norge älskade sitt formandskab oell sin kommunalinstitution.
Det är visserligen sannt, men hvarföre?
Jo derföre, att deras kommunalstyrelse står i närmaste sammanhang med deras representation.
Det är derföre att deras representation ar älskad och känd af folket och derföre väckt ett lifligt och varmt intresse.
Der skall en sådan institution hafva framgång och bära frukter.
Här i landet åter finnes icke något intresse för den representativa institutionen.
Huru tillgår t. ex. vid valen till ett Stånd, som inom representationen är till sitt antal det fåtaligaste, således redan i följd deraf egande förmåga att utöfva ett lämpligt inflytande på allmänna ärendens afgörande — ett Stånd, som är i åtnjutande af förtroende och som, enligt upgift, är det som bäst representerar folkets tanke?
Jo i de flesta valkretsarne tillgår så, att den, sora har lust att resa eller den som vill resa för bästa priset, den, blir vald.
Det var visserligen häfihufvudstaden näst före denna riksdag ett stort intresse för valen, men det var endast tillfälligt.
Vill man bedöma en sak, måste man rätta sig efter de vanliga förhåIlanderne och icke efter ett undantag.
I sjelfva hufvudstaden, der intresset borde vara lifligare, behöfver man blott besöka en sockenstämma, för att finna motsatsen.
Jag har någon erfarenhet i den vägen, efter jag är i kyrkorådet i den församling jag tillhör.
Sockenstämman der har ofta ganska vigtiga affärer att afgöra och ofta förekommer beslut om debiteringar, och de som få dem på debetssediarne, skrika öfverljudt, men icke faller det någon in att gå dit.
Sålunda är en kommun med en folkmängd af närmare 20,000 personer under vanliga förhållanden representerad af 5 å 6 personer.
Sådant är intresset inom hufvudstaden.
I landsorten vet man, att. såvida icke de, som väljas , genast förses med tillräckliga resekostnader, så komma de vanligen icke.
Om man går till våra taxerings- och pröfningskomitéer, månne man der finner detta allmänna intresse?
Jag har också i det fallet erfarenhet och vet att det intresset söker man i de aldra flesta fall förgäfves.
Då frågar jag, kan man hoppas att i ifrågav:de afs:de genom ett slags trolleri framkalla detsamma?
Visserligen icke, förrän vi få en genomgripande förändring i vår representation.
Sparre har velat hafva en förändring i afsrde på valet till landstingsman; jag tror att han har rätt, såvida ordfrden i kommunalstämman representerade alla kommunens intressen, och jag fruktar, att då man icke forsett de blifvande landstingsmannen med tillräckligt traktamente, komma icke de basta representanterna från de mest aflägsna orterna.
Om det nu vore fråga om att gilva ut en förordning, som genast skulle efterlefva?, skulle jag säga nej; men då jag är öfvertygad, att den, som har beslutanderätten, icke skall underlåta att inhemta nödvändiga uplysningar, och jag anser, att det ej bör vara E. o. Ad., som lägger hinder i vägen för ett försök att väcka intresset för allmänna angelägenheter, så gifver jag min röst för förslaget.
Gr. af Ugglas, Carl Ludvig: Sedan Gr.
Sparre afstått från sitt yrkande om återremiss, kan'jag vara ganska kort.
Jag ben 10 Oktober f. ta. tiar utider åtskilliga riksdagar föreslagit, den institution, som här nr föremål för E. o. Ad:s öfverläggning, och gläder mig åt att slutligen se mig nära målet, och jag läster större förhoppning vid densamma än den siste talaren.