Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det bar åter ned mot dalen, men ej raskt och muntert, endast fot för fot.
Sakta red Fredkulla utför skogssluttningen till Storgårdsbyn och fram förbi brandtomterna, ned till älfven och färjestaden.
Folket smög tyst i hennes spår och hviskade och sade, att man skulle lämna jungfrun ostörd, att ingen skulle våga prisa hennes gärning.
Då Fredkulla färdades öfver älfven i den stora färjebåten, steg hon af hästen och stod och skådade ned i vattnet.
Och hon började stilla tala för sig själf.
»Ser du nu detta stora vatten,» sade hon, »som obevekligt föres ned till hafvet.
De lena vågorna få ej tveka att kasta sig i den starkes famn, om han än synes bitter och förfärlig.
Om älfven äfven finner en liten fredlig, säfomkransad bukt på sin väg, aldrig får hon dröja där.
Och om hon skulle vilja vända åter till den fredliga källan, långt borta i skogen, ingalunda kan hon göra detta.
Hon måste framåt, ständigt och obevekligt framåt.
Ser du sådan är bestämmelsen.
Du måste vara den lena böljan, som skall ingjutas i världens ofrid för att mildra dess bitterhet.»
Men under tiden rida några stolta riddersmän ut från Kungahälla och nalkas färjestaden.
Må nu jungfrun lyfta ögonen från marken!
Må hon se kung Magnus!
På hjälmen hvilar det gyllene lejonet, som är hans märke, det fladdrar från baneret ofvan honom, det lyser från hans röda silkekläder.
Må hon se honom, han själf är Nordens lejon!
Se hur det långa, silkebleka håret fladdrar kring skuldran, se hans stolta hållning, se krigarblicken i hans ögon.
Nu kommer han.
Dammet hvälfver upp framför honom.
Han kommer.
Hans svarta skugga rider i aftondagern långt utöfver fältet, och marken skälfver under ridten Lyft ögonen, jungfru, och le mot din brudgum!
Tänk ej mer, att du hellre ville kasta dig under dessa snabba hofvar, som dåna mot dig, och möta döden.
DROTTNINGEN PÅ RAGNHILDSHOLMEN
Det var en gång en kung, som kom ridande österifrån längs med Nordre älf för att fara ned till Kungahälla.
Det var hänemot slutet af året.
Det var tung luft och grå himmel, såsom som det ofta är vid den tiden.
Stigen, på hvilken kungen red, slingrade sig fram öfver tufviga strandängar.
Här och där stucko albuskar upp ur starrtufvorna, och längs med vägen hade de hopat sig, som om de voro nyfikna att se den, som red förbi.
De till och med trängde sig ut öfver vägen, så att kungen hade svårt att föra fram hästen mellan dem.
Det var så sent på året, att allting var aflöfvadt, och allt lif afstannadt i skog och äng.
På marken lågo sommarbladen grånade och förvissnade, och af de långa höstregnen hade de blifvit hoppackade till ett dimmigt täckelse, under hvilket otaliga spindlar och sniglar lågo i vintersömn.
Grått och dimmigt var det rundtom, och kungen tänkte: »Detta är just ingen vacker väg för en kung att rida på.»
Men rätt upp från den sanka strandängen, nästan alldeles invid vägkanten reste sig det vackra Fontinsberget.
Längst nere vid foten omgärdades det af en rand klargul sand, så reste sig lodrätt ett stycke naken bergvägg, därpå löpte en rad af blågröna tallar fram på en smal afsats.
Högre upp kom söndersplittradt berg, öfversiladt af små, klara rännilar, så en räcka björkar med hvita stammar och rödbrunt grenverk, så åter en sandrand.
Men ofvanför sanden reste sig berget med mäktiga, nakna, gråröda klippväggar ända upp till den djupgröna granskogen, som växte tät och kraftig uppe på den platta bergshöjden.
Men kungen hade ingen glädje af att vara så nära det vackra berget, ty dimflikar ströko fram öfver bergväggen, och molntappar hängde ned öfver den, och ur alla dess klyftor och träddungar steg grå regnrök.
Och så kom det sig, att det mångfärgade Fontin syntes kungen likaså grått som allt annat.
Kungen suckade tungt och djupt, medan han red fram mellan albuskarna, som skakade ned på honom och hans häst ett helt regn af tunga droppar.
Med ens kände han sig så bedröfvad, där han red, att han knappast förr känt sådan sorg.
»Så är det ständigt för mig,» tänkte han.
»Allting är grått och regnigt, där jag kommer.
Seglar jag på hafvet, blir det dimma, så att jag ej ser handen framför mig, och rider jag ut en natt, så går månen in i svartaste moln för att ej behöfva lysa mig.
»Jag tror, att om jag fore till himmelen,» sade kungen, »så skulle alla stjärnor vara släckta, då jag komme dit.
»Det är detsamma med hvad helst jag företager mig,» for han ut och knöt näfven, där han red.
»Andra, som blifvit kungar hafva mötts af prakt och heder och ära och glans, men jag är en riktig kung Gråväder.
Jag har bara uppror att tänka på, och det är ej stor bit af landet, som vill lyda mig.
Annat var det för de gamla kungarna, som sutto i Upsala och styrde hela riket.
För dem kunde det duga att vara kung.
»Gud har väl bestämt, att det alltid skall vara så för mig,» sade han för sig själf.
Men på samma gång kämpade han emot och ville ej tro detta.
Han höll inne hästen och lyssnade efter ett fågelkvitter.
Det skulle ha varit honom ett tecken, att han bedrog sig.
Men himmelen stod jämngrå och berget dimhöljdt, och alla fåglar voro dragna från landet.
Det enda ljud, som hördes i sumpmarken var den lätta klangen af vattendroppar som rullat så långt ut på alkvistarna, att de ej kunde hålla sig kvar längre, utan föllo till marken.
Och kungens hufvud sjönk allt djupare.
»Jag skulle vilja se något, som är brinnande rödt,» sade han.
»Jag skulle tycka om att se något korpsvart, som har guldglans i djupet, jag ville höra klar sång och klingande skratt.»
Åter såg han sig omkring, men allting var sig likt, och han märkte, att till och med den eljes så glittrande älfven flöt fram mörk som en natt mellan sina vasstränder.
Han blef så nedslagen, att allt han ägde syntes honom fult och värdelöst.
Han tänkte på sin välbyggda kungsgård, såsom om den vore en usel skogshydda.
Alla hans segrar byttes i nederlag, och alla hans undersåtar tycktes honom vara nesliga bofvar eller fattiga tiggare.
»Men allt detta ginge väl an att kämpa med,» tänkte han, »om jag ej hade min drottning.
Det är det hårdaste af allt.
Det kan vara tungt nog att lefva, utan att jag också skall pinas med att tänka på en kvinna.
Den omsorg jag bär för riket är sådan, att den ej lämnar mig en lugn stund.
Och dock fordra människorna af mig, att jag skall lägga på mig en ny börda.»
Ty det förhöll sig så, att kungen var gift med en norsk kungadotter, och det var en rik och mäktig prinsessa, som var hans drottning, men olyckan var, att kungen hade blifvit vigd vid henne redan då hon var ett barn.
De hade måst ställa det så, för att ingen annan skulle komma och taga bort henne, men nu syntes det kungen, att han vida hellre hade velat gå miste om henne.
Alltsedan bröllopsdagen hade drottningen bott på en liten klippholme, som låg ute i Nordre älf midt för Kungahälla och kallades Ragnhildsholmen.
Där hade man byggt upp ett torn af sten, för att hon skulle kunna växa upp där i all trygghet, till dess att hon blefve så gammal, att hennes man kunde föra henne till sitt hof.
Men kungen hade hela tiden suttit hemma i sitt rike, och de hade alls ej råkats.
Och fastän kungen väl visste, att drottningen var vuxen och fastän många påminde honom om att han nu borde föra hem henne, så kunde han ej komma sig för att hämta henne till hofvet.
Han skyllde på uppror och han skyllde på svår tid, och år efter år lät han drottningen lefva kvar i det grå tornet med några gamla fruar, som aktade på henne, och med intet annat att se på än den grå älfven.
Nu var han ändtligen på väg för att hämta drottningen.
Men då han under vägen tänkt på henne hade ett sådant missmod fallit öfver honom, att han skilt sig från sitt följe för att få rida ensam och ostörd kämpa med sorgen.
Han kom nu fram ur albuskarna och red ut på en vid äng.
Om det hade varit sommar, skulle han där sett stora hjordar af kor och får, men nu var där alldeles öde, ingenting annat att se än upptrampad mark och afbetade grästufvor.
Och kungen sporrade hästen och red öfver ängen, så fort han kunde, för att ej hinna att bli mer missmodig, än han redan var.
Han var en tapper man, och hade det varit så, att kungadottern suttit fången i ett förtrolladt slott, där jättar och drakar vaktat henne, så skulle han kommit ridande i sporrstreck för att befria henne, men nu var olyckan den, att hon satt väl förvarad i sitt torn och väntade honom och att ingen i hela, vida världen nekade honom att äga henne.
Han ångrade bittert, att han allaredan hade gift sig med henne.
»Allt, som är stort och stolt och fagert, det nekas mig,» sade han.
»Icke en gång det skänkes mig, att få kämpa och täfla om min hustru.»
Och han red allt långsammare och långsammare, ty nu löpte vägen upp på en brant bergkulle, och där nedom vidtog Kungahällas långa gata.
Men uppe från toppen af kullen såg kungen tydligen framför sig den lilla Ragnhildsholmen, där hans drottning satt och väntade honom.
Han såg hur dyster den låg midt i den svarta älfven, han såg grå torfvallar löpa fram öfver den afvissnade marken, han såg tornets gråa stenväggar.
Alltsammans syntes honom hemskt och afskräckande.
Det fanns ej en ljungtufva, som rodnade emot honom, icke ett grönt strå, som lyste på vallarna.
Hösten hade gjort sin sak med nit och allvar, då den gått fram öfver landet.
Men det, som kungen längtade efter, var blixtrande rödt och skarpt svart, som skiftar i guld, och han tyckte sig se, att här ej var rätta platsen att finna det.
Ju längre han såg på tornet, dess bättre förstod han, att det var som framväxt ur själfva klippan.
Det syntes honom omöjligt, att det på vanligt sätt hade blifvit rest af människor.
Det var berget själft, som en gång hade velat växa, såsom jorden växer upp till skog och gräs, och så hade tornet kommit till.
Och han förstod hvarför det hade blifvit så tungt och hemskt och betryckande.
När han nu tänkte på sin drottning, som vuxit upp där, trodde han, att hon måste likna en grofhuggen stenbild, som han sett stå öfver ingångsdörren till en kyrka.
Han tänkte sig henne ej annorlunda än som en grå gestalt med långt, orörligt ansikte och med platt kropp och med händer och fötter, som voro två gånger längre och två gånger bredare än ännu någon människas varit.
»Men det är så mitt öde,» tänkte kungen och red vidare.
Och han kom färjestaden så nära, att väktaren på andra sidan lyfte hornet till läpparna för att blåsa ut hans ankomst, och vindbron drogs upp, och porten i det fasta tornet gled upp för honom.
Men så höjde kungen pannan och höll inne hästen.
»Jag är ju ändock en kung,» sade han, »och ingen människa kan tvinga mig att göra hvad jag ej vill.
Ingen i hela världen kan förmå mig att fara och möta den där stenbilden.
Jag skall väl ha någon glädje af att jag är en kung.»
Därmed svängde han om hästen och red tillbaka samma väg, som han kommit.
Han red i stormande hast, liksom om han varit rädd för att bli fångad och saktade ej farten, förrän han kommit in bland albuskarna på strandängarna under Fontinsberget.
Och drottningen fick sitta kvar i det grå tornet och sörja och längta.
Och hon hade lena kinder och blixtrande röda läppar, hon hade böljande, korpsvart hår, genomspunnet med guld, hon hade en röst, klar som sång och ett klingande skratt.
Men hvad hjälpte det kungen?
Han red bort på den smala vägen mellan alarna.
Och var det ej mindre sumpigt och fuktigt än nyss omkring honom, så var det åtminstone ej mer, än sist han for där.
LEGENDER
GAMLA AGNETA
En gammal kvinna gick uppför bergstigen med små trippande steg.
Hon var liten och tunn.
Hennes ansikte var förbleknadt och förvissnadt, men ej hårdt eller fåradt.
Hon kom i lång kappa och krusad mössa.
Bönbok hade hon i handen och en kvist lavendel i näsduken.
Hon hade en stuga långt uppåt högfjället, där träden upphörde att växa.
Den låg alldeles vid kanten af den breda gletschern, som förde sin isström från den snöklädda bergstoppen ned mot daldjupet.
Där bodde den gamla alldeles ensam.
Alla, som tillhört henne, voro döda.
Det var söndag, och hon hade varit i kyrkan.
Men hur det nu kunde komma sig, så hade hon ej blifvit glad utan vemodig af den vandringen.
Prästen hade talat om döden och de osaliga, och detta hade gripit henne.
Plötsligt hade hon påmint sig, att hon hört berättas i sin barndom, att många osaliga pinades i den eviga kölden på bergstoppen ofvanför hennes boning.
Hon påminde sig saga efter saga om dessa gletschervandrare, dessa outtröttliga skuggor, som jagades af de iskalla bergvindarna.
Hon kände med ens djup fasa för berget och tyckte, att hennes stuga låg fruktansvärdt högt uppe.
Om nu de, som osynliga färdas där på höjden af alpen, toge vägen utför gletscherna!
Och hon, som var alldeles ensam!
Vid det ordet ensam togo hennes tankar en ännu bedröfligare riktning.
Nu stod hon åter midt inne i den sorg, som tärde henne alla dagar.
Hon kände det hårdt att vara så långt borta från människor.
»Gamla Agneta,» sade hon högt till sig själf, som det blifvit hennes vana där i ödemarken, »du sitter uppe i din stuga och spinner och spinner.
Du får slita och sträfva alla dagens timmar för att ej förgås af hunger.
Men är det någon, som har glädje af att du lefver?
Är det någon, gamla Agneta?
»Hade du en af de dina i lifvet, kunde det så vara.
Bodde du längre ned åt bygden, vore du väl till glädje för någon.
Så fattig, som du är, kunde du hvarken ta till dig hund eller katt, men du kunde väl ibland låna hus åt en tiggare.
Du skulle inte bo så långt ur stråkvägen, gamla Agneta.
Om du bara en enda gång finge ge en törstig vandrare en dryck vatten, så visste du ändå, att du lefde till någon nytta.
Hon suckade och sade sig, att inte ens bondkvinnorna, som lämnade henne spånad, skulle sörja hennes död.
Nog hade hon sökt göra ett ärligt arbete, men det fanns väl många, som kunde göra det bättre.
Hon kom i riktig gråt, då hon besinnade, att herr kyrkoherden, som sett henne på samma plats i kyrkan under alla dessa Herrans år, kanske skulle tycka det vara alldeles lika godt, om hon vore där eller ej. »Jag är som en afliden,» sade hon, »ingen frågar efter mig.
Jag kunde lika så gärna lägga mig att dö.
Jag är redan förfrusen i kölden och ensamheten.
Jag är hjärtfrusen, det är jag.»
»Kors ja, kors ja,» sade hon, ty nu var hon riktigt i farten, »om här bara funnes någon, som behöfde mig, så skulle det väl ännu finnas värme i gamla Agneta.
Men kan jag sticka strumpor åt stengetterna kanske eller bädda sängar åt murmeldjuren?
Det säger jag dig,» sade hon och sträckte handen mot himmelen, »att du får skaffa mig någon, som behöfver mig, annars lägger jag mig att dö.
I detsamma kom en hög och allvarlig munk emot henne på gångstigen.
Han slog sällskap med henne, därför att han såg, att hon var bedröfvad, och hon berättade för honom om sin sorg.
Hon sade, att hjärtat höll på att frysa bort i henne, och att hon skulle blifva som en af vandrarna på gletscherisen, om ej Gud gåfve henne något att lefva för.
»Det kan väl Gud göra,» sade munken.
»Ser du inte, att Gud är maktlös här uppe?» sade den gamla Agneta.
»Här är ingenting annat än den kalla, tomma ödemarken.»
De kommo allt högre upp mot alpen.
Mossan låg mjuk öfver hällarna, alpväxter med ludna blad kantade stigen, högfjället med klyftor och stalp med isfält och snömassor stodo framför dem så öfverhängande och tungt, att bröstet sammantrycktes.
Då såg munken gamla Agnetas stuga alldeles under gletschern.
»Å,» sade han, »är det här du bor?
Då är du inte ensam, här har du sällskap nog.
Se bara!»
Munken satte ihop pekfingret och lillfingret, höll upp dem för gummans vänstra öga och bad henne att se mot berget.
Men gamla Agneta ryste och slöt ögonen.
»Är det något att se där uppe, så vill jag alls inte se det,» sade gamla Agneta.
»Bevare oss, bevare oss!
Här kan vara hemskt nog i alla fall.»
»Ja, farväl då,» sade munken.
»Det lär inte bjudas dig en annan gång att se något sådant.»
Gumman blef nyfiken, hon slog upp ögonen och skådade hän mot snöfälten.
Hon såg ingenting underbart i förstone, men så började hon märka, hur det rörde sig där uppe.
Hon såg hvitt röra sig mot hvitt.
Hvad hon trott vara dimma och dunst och blåhvita skiftningar i isen, det var massor af osaliga, som pinades i den eviga kölden.
Lilla gumman Agneta stod och riste som ett löf.
Det var allt så, som de gamle berättat i sina sagor.
De döda vandrade där uppe i oändlig pina och ångest.
De flesta voro insvepta i något långt hvitt, men alla hade de nakna fötter och obetäckta hufvuden.
Där var en oräknelig massa af dem.
Flera och flera kommo fram, ju längre hon såg.
Somliga gingo stolta och högresta, andra kommo sväfvande, som om de dansade öfver isfälten, men hon såg, hur de ena som de andra skuro sina fötter blodiga på taggar och iskanter.
Det var alldeles som i sagorna.
Hon såg, hur de oupphörligen slöto sig intill hvarandra liksom för att få värme, men ögonblickligen skildes de åt, skrämda af dödskylan, som utströmmade från deras kroppar.
Det var, som om kölden på berget kommit från dem, som om just de höllo snön osmält och dimman bitande.
Alla rörde sig ej, några stodo stilla i frysande förstening och tycktes ha stått så under åratal, ty snö och is hade hopat sig omkring dem, så att blott öfverkroppen syntes.
Ju längre den lilla gumman såg, desto lugnare blef hon.
Rädslan öfvergaf henne, men i dess ställe blef hon hjärtligen bedröfvad öfver alla dessa plågade.
Det var intet uppehåll i plågan, ingen hvilostad för de sårade fötterna, som ilade fram öfver is, skärande som hvässadt stål.
Och så de fröso, så de skälfde och huttrade af köld!
De, som voro förstenade, och de, som kunde röra sig, alla fröso af svidande, skärande, outhärdlig köld.
Där voro många unga, gossar och flickor, men det var ingen ungdom i deras blåfrusna ansikten, det såg ut, som de lekte, men all glädje var död.
De huttrade af köld, ryste och kröpo ihop som åldringar, medan deras nakna fötter tycktes söka ut de mest hvasskantade isstyckena att stiga på.
Det, som rörde henne mest, var att se dem, som lågo inbäddade i den hårda gletscherisen, och dem, som hängde som stora istappar ned från fjällsidorna.
Då tog munken bort sin hand, och gamla Agneta såg blott de tomma, nakna snöfälten.
Några tunga ismassor lågo kringströdda här och där, men de omgärdade inga förstenade spöken.
Den blå glansen på gletschern kom ej af infrusna kroppar.
Vinden jagade några lätta snöflingor, ej andar.
Men hon var dock viss om att hon sett riktigt, och hon frågade munken:
»Är det tillåtet att göra något för dessa osaliga?
»När har Gud förbjudit kärleken att öfva godt eller barmhärtigheten att hugsvala?
Därmed gick han, och gamla Agneta skyndade in i sin stuga och satte sig för att tänka.
Hela kvällen grubblade hon öfver huru hon skulle kunna hjälpa de osaliga, som vandrade på gletscherna.
Hon hade ej tid att komma ihåg sin ensamhet.
Nästa morgon gick hon åter nedåt bygden.
Hon log och var rask.
Ålderdomen var ej mer så tung för henne.
»De döda,» sade hon till sig själf, »fråga ej stort efter röda kinder och lätta fötter.
De begära blott, att man kommer ihåg dem med litet värme.
Men på sådant kunna ej de unga tänka.
Jo, jo men, hvar skulle de hädanfarna skydda sig mot dödens omätliga köld, om ej de gamla uppläte sina hjärtan för dem?
Då hon kom till handelsboden, köpte hon där en stor knippa ljus, och hos en bonde beställde hon ett stort lass ved, men för att kunna betala detta, måste hon taga emot dubbelt så mycken spånad som vanligt.
Mot aftonen, då hon åter var hemma, läste hon många böner och sökte hålla sig modig med att sjunga fromma sånger.
Men modet sjönk alltmer hos henne.
Likafullt gjorde hon hvad hon satt sig i sinnet att göra.
Hon bäddade sin säng i den inre kammaren af sin stuga.
I den yttre reste hon upp ett stort fång ved i eldstaden och antände det.
I fönstret ställde hon två ljus, stugdörren slog hon upp på vid gafvel.
Därpå gick hon och lade sig.
Hon låg i mörkret och lyssnade.
Jo, det var bestämdt steg.
Det var, som om någon kommit åkande nedåt gletschern.
Det kom släpande och stönande.
Det smög kring stugan, som om det ej tordes gå in.
Tätt vid knuten stod det och huttrade.
Gamla gumman Agneta kunde ej härda ut med detta.
Hon for upp ur bädden och ut i yttre kammaren, där ryckte hon igen dörren och låste den.
Det var för mycket; kött och blod kunde ej uthärda!
Utanför stugan hörde hon tunga suckar och hasande steg som af ömma, såriga fötter.
De släpade sig allt längre bort uppåt gletscherisen.
Det hördes också en och annan snyftning, men det blef snart åter alldeles tyst.
Då blef gamla Agneta utom sig af ängslan.
»Du är feg, du gamla nöt,» sade hon.
»Brasan brinner ut och de dyra ljusen med.
Skall allt vara förgäfves bara för din eländiga feghets skull?»
Och som hon sagt detta, steg hon upp än en gång, gråtande af fruktan, med klapprande tänder och darrande kropp, men ut i kammaren kom hon, och dörren fick hon upp.
Hon låg åter och väntade.
Nu var hon inte rädd mer för att de skulle komma.
Hon bara låg och ängslades för att hon skrämt bort dem, så att de ej skulle försöka att komma igen.
Då började hon ropa i mörkret som i de unga dagarna, då hon följde hjorden: »Mina små hvita lamm, mina lamm i bergen, kommen, kommen!
Kommen ned från klyftor och stalp, mina små, hvita lamm!»
Då var det, som hade en hård vind från fjällen kommit och farit in i stugan.
Hon hörde inga steg eller suckar, bara vindstötar, som brusade omkring knuten och hveno in i stugan.
Och det lät som om någon oupphörligen varnade: »Sch!
Skräm inte!
Skräm inte!»
Hon hade en förnimmelse af att det yttre rummet var så packande fullt, att man trängdes upp mot väggarna och höll på att spränga dem.
Ibland var det, som om de därute skulle lyfta på taket för att få utrymme.
Men alltid var det någon som hviskade: »Sch!
Då kände sig gamla Agneta lycksalig och lugn.
Hon knäppte sina händer och somnade.
Om morgonen var det, som om det varit en dröm.
Allt var sig likt i det yttre rummet, brasan var utbrunnen och ljusen med.
Det fanns icke så mycket som en droppe talg i stakarna.
Så länge gamla Agneta lefde, fortsatte hon att på detta sätt sörja för de döda.
Hon spann och sträfvade, så att hon kunde hålla sin brasa brinnande alla nätter.
Och hon var lycklig, eftersom hon visste, att någon behöfde henne.
Så kom där en söndag, då hon ej sågs på sin plats i kyrkan.
Några bönder gingo upp till hennes stuga för att se, om något fattades henne.
Då var hon redan död, och de buro liket med sig nedåt bygden för att begrafva det.
Då gamla Agneta nästa söndag sattes i jorden, strax före mässan, var det ett ganska ringa antal människor, som följde henne.
Icke heller såg man sorg i någons ansikte.
Men plötsligen, just då kistan skulle sänkas, kom en hög och allvarlig munk in på kyrkogården, och han ställde sig att peka uppåt den snöklädda alpen.
Då sågo de, som stodo vid grafven, att hela alpen klädt sig i skäraste rödt, liksom sken den upp af glädje, och att midt öfver den slingrade sig ett tåg af små, gula lågor liksom af brinnande ljus.
Och dessa ljus voro lika många som de ljus den döda gifvit de osaliga.
Då sade folket: »Prisad vare Gud!
Hon, som ingen här nere sörjer, har dock kunnat finna vänner där uppe i den stora ödsligheten.»
FISKARRINGEN
I dogen Gradenigos regeringstid fanns i Venedig en gammal fiskare vid namn Cecco.
Han hade varit mycket stark och var ännu rask för sin ålder, men på sistone hade han dock upphört att arbeta och lät de två sönerna, som han hade, försörja sig.
Han var mycket stolt öfver sönerna, och han älskade dem, o signore, så han älskade dem!
Men det var ock så, att han varit nästan ensam om att uppfostra dem.
Deras mor hade dött tidigt, och Cecco hade fått hafva all omsorgen.
Han hade skaffat dem kläder och mat, han hade suttit med nål och tråd i båten och lagat och lappat.
Han hade alls ej frågat efter om man skrattat åt honom för den skull.
Han ensam hade ock lärt dem allt, hvad de behöfde veta.
Han hade gjort ett par duktiga fiskare af dem och lärt dem att ära Gud och San Marco.
»Kom ihåg,» sade han till dem, »att Venedig aldrig skulle kunna hålla sig uppe af egen kraft.
Är det ej byggdt på vågorna?
Se på de låga holmarna åt landsidan, där vattnet gungar upp och ned mellan sjögräset.
Ni ville ej ens sätta ned foten där, och ändock är det på sådan mark, som hela staden hvilar.
Och vet ni ej, att nordanstormen har makt att kasta ned kyrkor och palatser i hafvet?
Och vet ni ej, att vi hafva fiender af så stor väldighet, att alla kristenhetens furstar ej kunna besegra dem?
Därför skolen
I alltid bedja till San Marco, ty han är den, som med stark hand griper om de kedjor, som hålla Venedig sväfvande öfver hafsdjupen.»