Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 3 § innehåller uttryckligen, att: ”Domar, utslag och andre utgående expeditioner vid underdomstolar och landscancellier, med flere offentliga myndigheter, der chartsesigillatseafgiften finues bestämd till 3, 4 och 6 sk. för hvarje ark, skola skrifvas påstämpladt papper; hvaremot alla öfriga handlingar, som från något embetsverk utgifvas eller dit inlemnas, böra med vederbörliga biläggningschartor förses”.
Då de skola förses med chartor, mäste deraf vara en följd, att chartorne skola följa med handlingarne.
Den sedermera i betänk, föreskrifna controllen om förteckningars ingifvande frän häradshöfdingarnc har alldeles icke afseende på de Den 4 Januari e. m. ’ 57 de expeditioner, som fran vederbörande fi ofrät ler eller collegier utgifvas, och det är i afseende på dein, som jag tillåtit mig framställa den aninärkn., att den säkraste controllen ligger deruti, att expeditionerue skrifvas på charlome, samt att derföre äfven chartor böra finnas till sådant belopp, som är foreskrifvet att handlingar skola vara skrifne på — det är för desse verk 12 sk:s chartor.
Den förlust, som fiir Kronan skulle kunna uppkomma, derigenom att Kronan skulle låta tillverka sådane chartor, tror jag vore ingen, dä i alla fall dessa verk af Kronan förses med papper.
Om cn besparing för Kronan åsyftades, borde det då snarare vara för underdomstolarne, hvilka ulan ersättning fä sjelfve skaffa sig papper.
Men alt vilja tro, att det skulle leda lill någon besparing, att ålägga öfvcrdomstolarne, att försl köpa skrifpapper och sedan köpa biläggningschartor, det kan jag alldeles icke begripa.
För öfrigt instämmer jag för mili del deruti, att denna punkt måtte återremitteras, dä rednclionen icke lämpligen verkställes inom Stånden.
Cronhjelm: dag torde fä börja med att fästa den siste värde talarens uppmärksamhet å en, enligt min förmening, uti hans sista yttrande inträffad oriktighet, då han nämnt, att här endast vore fråga om chartor på utgående expedilioner. §§ 2 och 3 tala om stamphult papper i allmänhet och fästa icke dervid det förbehåll, att de endast afse sådane chartor, som användas pä utgående expedilioner.
En annan värd talare har lemnat en upplysning, för hvilken jag är honom tacksam, nemi. alt K.
Kammarrättens förslag i ämnet är äldre, iin K. förfalln. af d. 11 Aug. 1844, och alt således K. M., då han ntgaf denna författning, har ägt full kännedom af K.
Kammarrättens förslag, hvadan äfven torde synas, att Ulsk. icke så orätt förfarit, då Utsk. råkat vara af samma tanka, som finnes uttryckt i K.
M:s nåd. författning.
För öfrigt har samme värde talare gjort sig besvär all uppläsa en del af Kammarrättens utlåt.; jag anhåller att få läsa de rader, som följa: ”För åstadkommande af desse conlroiler, kunde det nu päbudna charteringssättet icke oförändradt bibehållas, utan borde charina skiljas från den originalhandling, hvartill den hörde, för att kunna begagnas till verification derför, att chartaeafgifteu blifvit både betald och riktigt beräknad”.
Jag har icke yttrat någonting annat under denna discussion, än att den egentliga principen läge deruti, att, i allmänhet sagdt, charlome, särdeles för högre valeurcr, skildes från handlingarne.
Denna princip har K.
Kammarrätten godkänt.
Mine motståndare hafva icke yrkat, att principen är riktig för de stora chartorne och oriktig för de små.
Men § i ilen gamla författningen innehåller, att stämpladt papper på hela ark skall finnas ända till och med 100 r:dr valeur.
Således torde dessa Flrr, som yrka upphörande af den gamla författningen, finna, att, åtminstone hvad den högre valeuren beträffar, den gamla författningen slår i strid med det förslag, som af K. 6 H. 8 Den 4 Januari e. m.
Kammarrätten blifvit afgifvet, oell då den talare, som uppläst de första raderne af den af mig afslutade mening, slutat med att säga, att här icke är fråga 0111 att afslå §, utan att återremittera den, och all uppgifva de cbarlors belopp, för hvilka man ville att hela ark skulle linnas; så har han derigenom satt frågan uti ett hell annat skick, än den blifvit salt uti af Gr.
Cederström, enär desse båda ledamöter yrkat bibehållande af den gamla g.
Jag skulle derföre tro, att om man vill tillvägabringa någon förändring i detta Ulsk:s betänk, i afseende på charlaivaleuren, sä hör det icke ske derigenom, att man afslär punkten, utan derigenom, att, då man ser att Utsk. fästat sig vid 3 valeurer, nemi. 3, 4 och 6 sk., man då tillägger några ytterligare valeurer, ända till dess alt man kommer till den gräns, då den coutroll blifver nödvändig, som Hr von Hartmansdorff anser riktig i K, Kammarrättens utlåt.
Pä sådan grund vill jag visserligen icke för min del bestrida en äterremiss, äfven 0111 dermed icke skulle vinnas någonting annat, än den af sistnämnde talaren yrkade förändring af ordet pä lill af.
Om det erkännes, att den rät ta och enklaste conlrollen ligger deruti, att handlingen är skrifven på charlan, och denna sednare icke blott bilagd, så lärer det väl äfven följa af sig sjelf, ali det icke får linnas någon inskränkning pä valeuren.
Nu har denna hittills varit bestämd ända lill 100 r:dr.
Om erfarenheten kommer att visa, att behofvet fordrar ehartor af större valeur, såsom af 200, 300, 400, å 800 r:dr valeur, för att kunna derå skrifva köpeafhandlingar och dylika acter, så är det ju en lumpen sak att låta göra sädane stämplar.
Frågan är helt enkelt den: kail den af K.
Kammarrätten åsyftade conlrollen för charlaesigillatie behöriga erläggande och documenlers behöriga biläggande dermed verkligen uppfylla sitt ändamål?
Jag för min del förklarar bestämdt, alt den icke uppfyller ändamålet; alt K.
Kammarrätten liar förbisett de verkliga följderue af det förslag, som Kammarrätten framställt, och att detsamma, långt ifrån att gagna, skulle öppna vägen för underslef, som icke äro i förväg beräknade.
Cronhjelm yttrade för en stund sedan, innan jag gick bort, alt ledamöterne i hofrätten eller någon af dem skulle kunna eontrollera charteringen af en utgående expedition.
Jag ber den värde Grefven vara god erinra sig, att nyssnämnde ledamöter sitta der för alt handlägga målen och fatta besluten samt dem underskrifva; men icke för alt närmare granska de utgående expeditionerne; det är icke att tänka på, att dermed kan tillgå pä annat sätt.
Jag ber Hrr:ne cousiderera, att det finnes tvenne afsigter med charta sigillata: den ena att skaffa penningar, oell deu andra att utöfva nyss omtalade conlrollen.
Den första eller att skaffa staten penningar är då den förnämsta; men denna båg mäste i främsta rummet afse att den blifver så litet tryckande som möjligt.
Denna afgift bör följaktligen icke Den 4 Januari e. m. 59 läggas på tillar, icke på valulor, icke eller på capitaler.
Det finnes ingenling så befängdt., som alt lägga en charttesigill.afgift pä testamenten; ty då kan Slaten mycket hellre säga, att vid dödsfall äl fver Staten T'^ och de ^ gå till arfvingarna; det. är mycket ärligare handladt.
Om delta skulle leda till någon vinst för samhället, det lemnar jag derhän.
En capilalförminskning blifver alltid en förlust för nationen, och hvarje afgift, lagd pa ca pi ta let, är således ett misstag af lagstiftaren.
Jag lorenar mig med dem, som vrka äterremiss af denna del af betänk., och hoppas jag tillika, att Utsfc. mätte frångå sitt tillstyrkande i afseende på biläggningscharlor, meri deremot utsträcka valeurcrne ä det stämplade papperet till del belopp, som af erfarenheten kunna anses nödvändige.
Jag förnyar ännu en gång mitt yttrande, alt jag för min del visserligen icke bestrider en äterremiss, hvarvid Utsk. kommer i tillfälle alt yttra sig, 0111 och hvilken gräns, som för skrifcliartornas belopp bör finnas, emedan, såsom II. o. Ad. nogsamt finnér, äsigterne i detta afseende under denna öfverläggning varit ganska stridiga, enär 2:ne af de ledamöter, sorn yttrat sig. vilja hafva, såsom mig synes, skrifcharlor till alla valeurer och till alla expeditioner, men en af Husets ledamöter vill, att de lägre skulle vara skrifcharlor och de högre vara lösa.
För öfrigt har det blifvit nämnd), att man icke kunde begära af en öfverdomstol, der flere ledamöter sitta för ett mål, att de skola tillse, huruvida handlingarne äro försedde med chartor eller icke.
Jag vill försl nämna, det jag förmodar, att i hvarje af dessa verk »agon tjensteman finnes, som för expeditionen är ansvarig innan den lill underskrift inlemnas, och att denne tjensteman sjelf i första rummet hör tillse, alt charta derå finnes.
Huruvida för öfrigt underskrifterne ske under discussionen i em betsen nimel, eller om handlingarne cireulera hos ledamölerne, för alt af dem underskrifvas, det är en sak, som jag lemnar derhän.
I alla läll synes min anmärkning qvarstå, att man dock kan förmoda, att då en mängd ledamöter underskrifva en handling, alltid någon af dem mäste finnas, som märker huruvida charta finnes eller icke.
För öfrigt glädjer jag mig alt fä förena mig i den anmärka., som af en annan talare blifvit gjord, alt, discussionen gatt långt öfver ämnet, som här endast rörer 2 och 3 §§ i författningen, och således icke vidrört hvarken cbarlering af testamenten, eller af capitalförmögenhet, och anhåller jag, att discussionen måtte få öfvergå till det ämne, hvarom den egentligen borde vända sig.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att Gr.
Cronhjelms anmärkn. derom, att discussionen sträckt sig utöfver den nu föredragna punkten, var ganska riklig, men att H. Ex. icke velat göra någon erinran derom, i hopp alt discussionen mätte blifva desto kortare, dä de nu vidrörde frägorne förekommo till pröfning.
Jag hegärde endast ordet för att ilpplysa, «u
Den 4 Januari e. m. det. min mening icke var, att skrifchartor skulle finnas af alla möjliga valeurer.
Jag önskade endast, all de skulle finnas på de valeurer, som erfordras för från embetsverken utgående expeditioner, d. v. s. å 12 sk.
Hvad angår den controll, som så många ansett ledamöterne inom embetsverken kunna utöfva, så är förhållandet olika inom olika embetsverk.
Det är nogsamt kändt, att, hvad hofrätterne beträffar, underskrifvas de inneliggande expeditionernc, som icke charteras, af de ledamöter, hvilka afgjort målen, de utgående af presidenten oeh vicepresidenten samt contrasigneras af secreterare!!.
Huru mångå ark en utgående expedition kan komma alt innehålla, är nära nog omöjligt att med säkerhet bestämma för de ledamöter, som öfvervarit målets behandling.
Att. således kunna utöfva någon controll deröfver, huruvida en 12 sk:si charta för mycket eller för litet biifver på expeditionen anbragt, är för ledamöterne omöjligt, utan torde, såsom -jag förut nämnt, denna controll icke lämpligen kunna ulöfvas af någon annan, än af den vaktmästare, som anbringar sigillet, enär chartan icke kan ditsättas förrän expeditionen är underskrifven.
Att vid sådant förhållande borttaga skrifcharlorne, tror jag icke medföra någon fördel.
Jag vill blott göra en anmärkn. emot Frih. Cederström.
Han har yrkat, att charlot" af alla möjliga belopp borde tillverkas, och synes hafva trott, att sådant skulle lätteligen låta sig göra.
Detta vore ej så svårt, om man fortfarande ville göra charlome sådane som de hittills varit; men då vore det också lätt att förfalska dem.
För att motverka denna lätthet, har man varit betänkt derpå, att af hvarje särskild chartas belopp skulle med konstiga vattenmärken insättas i sjelfva papperet.
Men derigenom erfordras särskild pappersform för hvarje särskildt belopp.
Vill man hafva hundradetals olika belopp, så behöfver man göra hundradetals formar; följaktligen försvåras och fördyras tillverkningen öfver behofvet.
Det häfver sig icke sä lätt, som Hr Frih. tror, att på detta sätt gå'tillväga.
Ofverläggningen förklarades nu vara slutad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärkn:rne emot Utsk:s hemställan, rör:de 2 § och 1 mom. 3 § föranleda till återremiss af betänkandet i denna del.
Då återremiss blifvit beslutad af 2 § samt ] mom. af 3 §, så hemställer jag, om icke äfven den sist upplästa punkten: alt orden ”skrifvas på” må utbytas mot orden ”förses med” bör återremitteras, för att kunna behandlas i sammanhang med de återremitterade punkterne.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle, att jemväl den nu af Gr.
Cronhjelm omnämnde del af ifrågavar. punkt finge återremitteras.
Den 4 Januari e. m.
Cl 3:dje punkten, ang:de uteslutande af Nedre Borgrätten ifrän de embetsverk, hvilka under 2 afdelningen i 1 mom. af 4 § åro classijicerade; och 4:de punkten, ang:de stämplade pappers-af giftens upptagande för rubriken ”deductioner, contradeductioner samt domar och utslag” uti den under samma mom. intagna tariff öfver handlingars chartcring. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter hemställt.
5:te punkten, ang:de förhöjning af den i 4 § 3 mom. utsatta stämplade papper saf gift för bouppteckningar.
Ehuru ledamot af Be villn.
Utsk. kommer jag likväl att göra anmärkn. emot denna punkt.
Att jag icke emot densamma mig reserverat, kommer sig deraf, att jag var frånvarande, dä beslutet derom inom Utsk. fattades.
Jag kan icke gilla premisserne i detta betänk, och ännu mindre conclusionen.
Det heter nemi.: ”såsom allmänt erkändl måste antagas, all den indirecta beskattningen är den mest naturliga och leinnar säkraste garantier mot orättvisa och misstag vid beskattningslagarnes tillämpning.”
Jag vill nu icke uppehålla mig vid denna théori, men se till huru Bevillu.Utsk. har tillämpat denna grundsats. Utsk. har sagt straxt efter: ”Till denna calhegori tror Utsk. beskattningen af död mans efterlemuade behållna ho med skäl böra räknas.”
Detta kan väl icke kallas en indirect beskattning; ty en indirecl beskattning mäste väl vara den, som man kan undandraga sig; men man kan väl icke undandraga sig att dö?
Likväl säger Utsk.: ”Det är nemi. belt och hållet en tillfällighet, om en sådan beskattning kan komma att äga rum, emedan, utom i fråga om fideicommisser, hvilka äro allt för få, för att kunna tagas i beräkning, det stätt i den dödes makt att under sin lifstid förskingra sin egendom , och sålunda tillintetgöra beskattningen å densamma.
Det är visserligen en ganska sorglig tillfällighet, att personer understundom förstöra sin egendom och ingenting lemna efter sig, men icke får man derföre antaga det såsom en tillfällighet, hör:de till undantagen, alt personer lemna nå^on förmögenhet efter sig.
Vidare heter det: ”Uti tillämpningen af detta beskaltniugssätt ligger icke eller någon orättvisa mot den dödes arfvingar; ty om arf ej varit att erhålla, hade de saknat billigt fog lill klagan deröfver.”
Denna princip, utsträckt, skulle leda derhän, som vore arf i allmänhet icke all påräkna.
Då kunde, såsom en värd talare nyss sagt, Staten taga deraf, ja till och med allt.
Utsk. säger slutligen: ”på dessa grunder, och då bouppteckningar med en behållning öfver 50,000 r:dr företrädesvis torde, utan slerbhusdelägarnes förnärmande, kunna påläggas betydligare chartae-sigillatie-afgift, än hittills ägt ruin, men deremot skäl lill förhöjning af samma afgift, der behållningen är så ringa, att den understiger 100 r:dr, icke förefinnes, har Utsk. trott sig böra föreslå, att denna afgift må förhöjas för bouppteckningar, der behållna summan utgör 100 r:dr till och med 50,000 r:dr, från 8 till 12 sk., och der be - G2 Den 4 Januari e. m. hållningen öfverstiger 50,000 r:dr, från 8 till 20 sk. för hvarje fulla 100 r:dr.”
Jag vill icke bestrida, det ju icke någon tillökning må kunna äga rum, och således icke eller motsätta mig den tillökning, som är gjord från 8 lill 12 sk. per 100 för bouppteckningar, der behållna summan utgör 100 r:dr till och med 50,000 r:dr; men deremot kan jag icke undgå att förklara, det den tillökning derutöfver, sorn är föreslagen för de bouppteckningar, der behållningen öfverstiger 50,000 r:dr, i min tanka innebär en båld orättvisa emot den, som sökt att spara och förvärfva, samt att detta står i uppenbar strid med de äsigter att vilja främja sparsamhet, hvilka ofta blifvit uttalade inom delta Hus, och som jag hoppas skola göra sig gällande i allmänhet.
Jag behöfver i detta afseende icke vara vidlyftig.
Om t. ex. en person vill efter sig lemna en donation till en from inrättning, och Staten skulle företaga sig att beskatta detta testamente; så skulle väl svårligen någon vilja lemna i bestarnente efter sig någon summa, större eller mindre, till en from stiftelse.
Icke kan det eller skäligen vara rättvist, att arfviugarue skola progressivt beskattas i samma män, som en person hunnit förvärfva sig en större förmögenhet?
Jag får således, i stöd af nu anförde skäl, tillstyrka R. o.
Ad. alt antaga 1 och 2 mom. af denna §, men deremot afslä det 3, eller det som angår cbartas-sigillatae-afgiftens förhöjning till 20 sk. för hvarje fulla 100 r:dr vid bouppteckningar, der behållningen öfverstiger 50.000 r:dr.
Jag anhåller, att detta mom. måtte blifva afslaget.
Det tjenar till ingenting, mine
Hrr, att med en sådan bär småsak fylla författningar oell visa ett verkligt småsinne i beräkningen af afgifters läggande på ca pita lenie.
Tillämpningen kan äfven i stort komma att blifva mera kännbar, och oriktiga grundsatser medföra oriktiga följder; det är ovedersägligt.
Om nu Utsk. vid äterremissen af de första §§ skulle förändra sina åsigter i afseende på biläggningschartorne och utsträcka det till alla sådane handlingar, hvilka, vid domstolar preseuterade, måste vara charterade, så får Utsk. derigenom mångfaldig ersättning för hvad det genom chartering efter oriktiga principer på andra ställen förlorar.
Jag har redan i förväg yttrat mig om den princip, som linnes tillämpad i denna §; jag anhåller således blott att, i anledn. af Frill.
Raabs yttrande, fä tillägga några ord.
Om nemi. den orättvisa skulle äga rum, att man progressivt beskattade hvarje fulla 100 r:dr af capitalet vid bouppteckningen, sä frågar jag: hvarföre skulle man då stanna vid 50,000 r:dr? hvarför icke gä vidare till 100.000 r:dr, lill 200,000 och slutligen lill millioner?
Jag finner icke någon rättsgrund för att stanna vid siffran 50,000 r:dr; ty hvad är det för en siffra?
Ar den en allmän mätare för Svenska bouppteckningsbeloppen i större qvantiteter?
Jag tror det icke, och anhåller om afslag å denna punkt.
Den af Husets ledamöter, som först Den 4 Januari e. m. 63 yttrade sig i detta ämne, började med att uppgifva orsaken, hvarför han icke reserverat sig emot betänk, i denna del; nemi. alt han vid betänk:s uppsättning och discuterande inom Utsk. var från vande.
Jag har åtskilliga gånger på detta rum hört ledamöter uppgifva orsakerna, hvarför de icke sig emot betänk, reserverat, och jag kan icke neka, att detta stundom har utgjort föremål för min förundran; ty jag för min del (inner åtminstone icke någon moralisk pligt ligga deruti, att hvar och en ledamot inom ett Ulsk. skall sä envist vidhålla sin egen mening i mindre vigtiga frågor, att han strax skall vara färdig med en reservation, derföre att han tillhörde minoriteten vid voteringen.
Jag har hittills icke belastat riksdagstrycket med andra reservationer, än sådane, som varit af vigt i afseende på större principfrågor, och det är äfven orsaken, hvarför jag icke reserverat mig i denna fråga, ehuru jag hvarken gillat premisserne eller resultatet.
Till de skäl, som Frih:n anfört, torde jag äfven få lägga det, att ju högre man utsätter denna charta, ju mera lockar man den person, efter hvilken skall ärfvas, att eludera författningen på så sätt, att lian, innan han dör, afhänder sig sin egeudom, på det att icke någon så beskaffad charlae-bevillning, som den här ifrågasatta, sedan måtte drabba hans arfvingar.
Men man har dessutom fästat uppmärksamheten på det oriktiga i principen, att beskatta capitalerna.
Den frågan tror jag icke hör hit, ty principen är en gäng erkänd uti författningen, då redan der linnes stadgadt, att chartaesigill.-afgiften för bouppteckningar, der behållna summan utgör 100 r:dr eller derutöfver, skall utgå med 8 sk. för hvarje fulla 100 r:dr.
Utsk. har saknat fog alt föreslå afvikaude frän denna princip, derföre att ingen motion i sådan syftning var väckt.
Utsk. har således icke haft något annat att i detta afseende fästa sig vid, än att tillse, om, med antagande af den princip, som redan af alla föregide Ständer blifvit godkänd, siffran varit lämplig eller icke, och då har för Utsk. framställt sig, att den nyss anförda siffran 8 sk. visserligen kunde tåla en förhöjning till 12 sk.; ty för en person, som ärfver en större förmögenhet, gör detta icke mycket, men genom mänga af de personer, som ärfva, kan det för Staten göra en stor inkomst.
Raab uti det förslag, som Frih. uppgifvit, nemi. att för 100 r:dr och derutöfver skall för hvarje fulla 100 r:dr betalas 12 sk., men att det 3 mom. i denna § af Utsk:s betänk, mätte fä utgå.
Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Bevilln.Utsk. har på den grund, att beskattning på arf vore en indirect beskattning, föreslagit densammas förhöjning; likväl tror jag, i motsats emot Utsk., att beskattning på arf är en fullkomligt direct beskattning på alla de capital, som gå i arf man och man emellan inom landet.
Utsk. säger: ”afgiftens belopp, såsom beräknad till visst för hundrade, blifver dessutom beroende af den efterlemnade egendomens värde, så att beskattningen alltid står i ett 64 Den 4 Januari e. m. jemförligt förhållande till sterbhusets tillgångar, och derigenom i obetydlig mån drabbar ett föga bemedladt bo, under det alt motsatsen inträffar med sterbhus, som äga förmögenhet.”
Det kan visserligen vara sant, att denna afgift drabbar i förhållande till egendomens storlek; men det hindrar icke, att densamma blifver lika betungande för den stora, som för den lilla egendomen, och det så mycket mera, som Utsk. bär föreslår en stark förhöjning uti afgillen för den stora egendomen.
Vidare säger Utsk.: ”uti tillämpningen af detta beskattningssätt ligger icke eller någon orättvisa mot den dödes arfvingar; ty om arf ej varit att erhålla, hade de saknat billigt fog lill klagan deröfver.
Med detta försvar tror jag att man skulle kunna försvara all slags beskattning; ty om ingen förmögenhet funnes, så kunde ingen beskattning deraf utgå.
För öfrigt är någon controll i detta fall omöjlig.
Det är kändt, att bouppteckningsvärderingen beroraf bouppteckningsmannen; deröfver får ingen controll äga rum; och att lägga en hög ehart.sigill, på bouppteckningar är således efter min förmening att uppmana till bedrägerier.
Då R. o. Ad. dessutom vid pröfning af den allmänna bevillniugen nedsatt bevillningen för arf, så torde R. o. Ad. för cousequensens skull icke eller nu kunna höja ifrågavar. beskattning.
Jag får derföre på alla dessa skäl förena mig med Frih.
Cederström uti begäran om afslag å denna del af Utsk:s betänk.
Äfven jag yrkar af slag å denna punkt i Utsk:s betänk.
Ingen af de ledamöter, som i frågan yttrat sig, bar godkänt grundsatsen, hvarifrån denna beskattning utgår, nemi. att genom en del af egendomens confiscation för Statens räkning minska nationalförmögenheten.
Det är visserligen sagdt, att grundsatsen är förut af R.
St. i viss mån erkänd, genom den mindre betydliga beskattning, som i detta afseende blifvit af föreg:de Ständer bestämd; det är äfven sant, att Utsk. saknat anledn. alt föreslå samma beskattnings borttagande, då någon motion i denna syftning icke blifvit väckt; men uti erkännandet af det oriktiga i grundsatsen, ligger dock i min tanka ett skäl att icke vidare öka den beskattning, som för närvar, i detta hänseende äger rum.
Jag afstyrker således förslaget, och tillstyrker qvarblifvandet af hvad i föregrde, hittills gällande författning, i detta afseende finnes stadgadt.
Jag har endast begärt ordet för att hemställa, huruvida icke, sedan en af de ledamöter, som yrkat afslag, slutat med att begära qvarblifvandet af den gamla §, äfven dea andre ledamoteu, Frih.
Cederström, med afslag menat bibehållandet af författningen, sådan den nu finnes; ty annars kunde man möjligen tro Frih:s mening hafva varit, alt denna beskattningsrubrik skulle helt och hållet ur författningen utgå.
Det är visserligen sant, alt dä man icke erkänner en princip, så bör man icke öka beskattningen efter samma princip.
Denna grundsats vill jag icke nu underkasta särdeles vidlyftig tvist.
En sak är, att statuera en princip, och en annan, att följa den con - Den 4 Januari e. m. 65 consequent; ty om man nödgas vidtaga beskattning efter en i viss mån oriktig princip, så skulle man handla för andra gängen oriktigt, om man icke i män af behof höjde samma beskattning.