Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först blef han rädd för den tanken.
Han försökte arbeta för att komma ifrån den.
Han tänkte sig, att alt kunde fortgå, som det var.
Ingen behöfde veta något därom.
Någon gång skulle ju hustrun dö.
Kanske snart!
Han inbillade sig att hon redan var död.
Hon hade hastigt blifvit sjuk och dött.
Nu fans intet hinder längre, han kunde gifta om sig, när han ville.
Och han kände sig till mods, som om han ämnat begå ett brott, men stått emot frestelsen och finge njuta sin förtjänta lön.
Han var skuldlös och lycklig, och i hans fantasier inblandade sig tanken på ett fint hvitt skinn, som han smekte.
Men när han så vaknade ur dylika tankar, då såg han igen alt i verklighetens klara, fulla ljus.
Nej, ville han vinna något, fick han alt söka skaffa sig det själf.
Det föreföll honom, som en mörk skugga, hvilken han ej kunde undfly, kom honom alt närmare.
Den nalkades honom, lade sin hand på hans axel, och tryckte honom på knä till jorden.
Han hade den fantasien oftast om aftnarna och låg ibland hela timmar vaken, badande i kallsvett, och han vågade knappast somna af fruktan, att han skulle förråda sina tankar under sömnen.
Det var två dagar efter den stora upptäckten.
Hustrun hade lyckats i att tiga inför sin man, lyckats i att inbilla honom att alt var som förr, att hon ingenting visste och ingenting sett.
Men den ansträngningen hade stått henne dyrt.
Det föreföll henne ibland, som om hon lefde aldeles ensam i ett främmande hus och ibland främmande människor, och dessa två dagar syntes henne lika långa som flere år.
Ja, hon själf hade blifvit en ny människa, hvilken såg tillbaka på sitt förra jag som på en annan.
Hennes första känsla hade varit förskräckelse.
Till hvad pris som hälst måste hon dölja för mannen, hvad hon sett.
Hon visste ej hvarför, men hon hade en känsla, som om det skulle gå ut öfver henne själf, ifall det blefve upptäckt.
Hon kunde aldrig glömma, hur hon kände sig till mods, när mannen ett par timmar efter scenen bakom halmstacken kom in i köket till henne och utan att säga ett ord satte sig vid bordet.
Hon väntade hvarje ögonblick att han skulle fråga henne, hvarför hon stått och lyssnat, och hon kände en iskyla i alla leder vid tanken på, hvad hon skulle svara.
När han setat en stund, frågade han i stället, om inte kvällsvarden snart var färdig.
Hon spratt till vid ljudet af hans röst, och hon svarade som i sömnen, att gröten strax var kokt.
Hon kunde aldrig få den stunden ur sina tankar, hon tänkte på den, så ofta hennes man tilltalade henne, och hon plågade sig själf med den misstanken, att han visste alt ändå, fast han, som hon, ej ville tala om det.
Han hade då inte förändrats?
Han var i grund och botten den samma, som han hade varit förut.
Det var bara tillfälle, som fattats honom, för att de gamla lustama i ohäjdad fart skulle bryta ned, hvad åren och hon hade rest upp som en skiljemur mellan honom och hans förgångna lif.
Han var den samma, som han altid varit, och nu skulle hans vildhet bryta fram med en kraft som aldrig förr.
Hon skulle se, hur den lade hans och hennes lif öde, och hon skulle bara kunna stå och se på.
Ingenting skulle hon förmå göra för att hålla honom tillbaka.
Men hon kunde ju taga lifvet af sig.
Långsamt smög sig den tanken öfver henne, och som en yttersta nödvändighet genomkylde den hela hennes kropp.
Hon kunde ju taga lifvet af sig.
Dö.
– Slitas bort ifrån hela ohyggligheten.
– Komma ifrån altihop.
Hon låg vaken flera timmar på natten och tänkte derpå.
Hon smog sig ut på trappan.
Nattluften var sval, och det var skumt.
Men hon kunde i alla fall mycket väl se hela sjön som låg nedanför backen.
Bara några steg till, så kunde hon gå ned i ekan och ro ett par årtag, och så kunde det vara gjordt.
Hon gick ett par steg på sina bara fötter fram öfver gården.
Hon frös, ryckte häftigt till och stannade.
– Gossen kunde hon inte lemna.
Gud i himmelen, gossen.
Hon såg sig omkring, och ett ögonblick visste hon inte, hvarför hon hade kommit dit, eller hur hon hade kommit dit.
Men med ens slog den tanken henne, att om ej tanken på barnet kommit, hade hon kanske nu legat död i sjön.
Hon gick hastigt in igen och lade sig.
Hon frös och hela hennes kropp darrade.
Hon kunde icke tänka häller.
I ett oredigt virrvarr korsade hennes tankar hvarandra, och i det tillstånd af utmattning, hvari hon befann sig, började hon gråta häftigt utan att själf veta af det.
Hon grät länge, och när tårarna afstannat, visste hon bara en sak – att hon måste lefva och härda ut för sin lilla gosses skull, det fick blifva med henne själf hur det ville.
Och medan hon låg och med öppna ögon stirrade ut i mörkret, kom aningen om hennes framtida lifs tyngd öfver henne, ej som något hon fruktade eller tänkte strida emot, utan som något hon modlöst och undergifvet och nödtvunget måste och skulle foga sig i.
– För hans skull, som sofver i andra hörnet af rummet.
Och med tanken på barnet kommo tårarna tillbaka igen, och hon grät, till dess det blef svart för hennes ögon, och hon insomnade.
Hon vaknade med en förnimmelse af, att något förfärligt väntade henne, och hon låg en lång stund och tänkte efter, hvad det var.
Med ens kom hon ihåg det igen, och med skärande tydlighet mindes hon pigans ord:
Tänk, om jag är med barn, – och så hela den kvalfylda, ängsliga natten.
Hon steg upp och började mekaniskt sina sysslor.
Solen sken klart och lätta morgondimmor hoppade bort mellan träden, när hon trädde ut på gården för att hemta vatten ur källan.
Och hastigt kände hon ett slags gryende förhoppning i den tanken, att detta kunde ej fortfara.
Alla dessa fem årens arbete kunde ej vara förgäfves.
Karlson skulle bli till sig igen; bara han hade fått tid på sig, skulle han vakna upp, och han skulle blifva sig lik igen, som han varit förut under hela deras äktenskap.
Hon skulle vänta, till dess att alt blef godt igen, vänta och hålla ut.
Det kunde inte vara så förfärligt, som hon först hade tänkt det.
Det skulle blifva någon ändring.
Det måste hända något, som lyfte den olidliga bördan från hennes skuldror.
Ty hon stod icke ut därmed.
Hon kunde aldrig stå ut därmed.
Lyckligtvis hade höbärgningen börjat, så att Malin nästan hela dagen hjälpte till vid slåttern, och blott undantagsvis var inne.
Hustrun var glad däråt, ty sedan den första känslan af rädsla hunnit lägga sig, efterträddes den af det våldsammaste hat till flickan.
Hon kunde knappt beherska sig, när hon stod henne nära.
Malin hade dessutom på sista tiden visat sig stursk och gensträfvig.
Hon visste nu hvarför.
Flickan hade ett öfvertag, det var hon, som egentligen var matmor på stället.
Anna skulle hafva velat göra henne något ondt till hvad pris som hälst eller åtminstone säga henne något styggt, säga henne, hvad hon var, midt upp i ansigtet.
Hon sade ordet högt för sig själf, när hon var ensam.
Ty det var hon, Malin, som förhexat hennes man, som i ett ögonblick rifvit ner alt, som var hennes lycka, och som hon hoppades på för lifvet.
Hon väntade bara på ett tillfälle.
Hon skulle säga henne sanningen i rena ord.
Se’n kunde hennes man behålla, hvilken af dem han hälst ville.
Hon satt nere vid träsket, som låg invid boningshuset och rensade fisk, som hon skulle koka till middagen.
Hon raspade så häftigt med knifven, att fjällen yrde rundt omkring henne.
Hon skar hufvudena af fisken med ett slags vällust, som om det vore någon annan, hon misshandlade.
Fisk efter fisk kastades hufvudlös, rensad och fjällad i sållet bredvid henne.
Då hörde hon steg bredvid sig.
Det var en dags uppehåll med slåttern, emedan det regnat dagen förut.
Hon behöfde ej se upp.
Hon visste, att det var Malin.
– Skall jag hjälpa er nu, moster? sade hon.
Rösten hade aldrig synts
Anna så inställsam och falsk.
Hon nickade med hufvudet utan att vända sig.
Malin satte sig bredvid på en sten, tog också en fisk ur högen, och de suto båda tysta en stund, sysselsatta med sitt arbete.
Hustrun tänkte på, hur hon skulle börja.
Hennes händer skälfde, så att hon knappt kunde sköta knifven.
Det var som en slöja för hennes ögon, hvilken hindrade henne att klart se, hvad hon hade för händer.
– Ska vi rensa all fisken? sade Malin efter en stund.
Vid ljudet af rösten ryckte den andra till igen.
Hon kastade undan fisk, knif, skärbräde och sprang upp.
– Luder! skrek hon och stälde sig midt framför henne, darrande af vrede.
Hon höjde sin hand, smetig som den var af blod och fiskfjäll och slog henne hårdt på kindbenet.
Hon kunde icke få fram ett ord mer.
Malin sprang också upp.
Hon tog ett par steg baklänges, blef alldeles hvit i ansigtet, ögonen stodo stela fram, och det bildade sig ett par djupa fåror bredvid munnen.
Hon såg ett ögonblick ut, som om hon ville slå igen, men hon visste, att det skulle icke ha lönat mödan, så stor och stark som hustrun var.
– Det skall
I ångra, moster, sade hon lågmäldt.
– Ångra, skrek den andra.
Jag svär dig min salighetsed på, att det ångrar jag aldrig.
Du ser vacker ut i syna nu, du förbannade kona.
Gå till honom nu, sådan du är, får du se, om du nu kan locka honom med dina helvetes konster.
Men det säger jag dig, att en af oss skall ur huset, du eller jag.
Och jag skall skämma dig för alt hederligt folk, det skall jag göra, så att du skall ha igen det i hela ditt lif.
Och till presten skall jag gå och till länsman, och vi ska nog se, om en så’n som du skall få rätt emot en hederlig människa.
Hör du mig, ditt –
Den andra hade gått flere steg baklänges.
Hon vände sig till sist om och sprang.
Hon skulle gå till Karlson, så att han fick taga henne i beskydd, tänkte hon.
Men hon var själf så häftigt uppskrämd, att hon ej rätt visste, hvad hon tog sig till, förrän hon fick se husbonden, som höll på att vända hö mellan regnskurarna ett godt stycke från de öfriga karlarne.
Hon gick rakt fram till honom, i det hon instinktlikt torkade af sin kind.
– Hon har slagit mig, sade hon med skälfvande röst.
Hon har slagit mig och kallat mig för –
Karlson stälde högaffeln ifrån sig.
– Vet hon något? sade han.
– Vet, sade flickan, vet!
Hon var just som galen, och skälde mig för alting både likt och olikt.
Men det är du, som har narrat mig, fortfor hon.
Och nu får du försöka på med och hjälpa mig.
För annars går jag min väg, om jag så ska få lof och gå i sjön.
Karlson såg sig omkring.
De andra hade kommit dem något närmare.
– Gå ner åt ladan, sade han, så kommer jag efter.
Han fortsatte med arbetet ännu en stund.
Så sade han åt karlarna, att han fick lof att gå bort på ett ögonblick, och tog vägen åt ladan.
När Malin hade gått ifrån henne, blef hustrun med ens lugn.
Hon hade ett ingalunda vekt lynne och kunde fördraga mycket.
Men nu hade hennes förbittring varit så stark, att hon utan att tänka på följderna bara hade gifvit den luft.
Nu kom besinningen och med den tanken på de oundvikliga följderna af hennes beteende.
Det gick ej längre att uppskjuta ett slutligt afgörande, så som hon förut gjort, dag för dag och timme för timme.
Nu skulle något nytt hända.
Hvad det var, det visste hon inte; det tordes hon inte ens tänka på.
Men något skulle det bli, något som bragte reda i hela denna härfva på ett eller annat sätt.
Hon samlade igen upp knifven och fisken och skärbrädet och satte sig med en suck till arbetet.
Hon hade svårt att se för tårarna, som oupphörligt ville tränga sig fram, och gång efter annan strök hon sig med afvigsidan af handen öfver ögonen.
Åter kom tanken på att dö för henne, och hon höll inne med arbetet, medan hennes blick irrade ut öfver vattnet.
Och på nytt kom tanken på barnet tillbaka och hindrade henne.
Hon förstod, att hon måste hålla ut, och hon kände en förtviflans kraft till motstånd och strid.
Hon skulle kunna våga alt, när hon nu var tvungen därtill, tyckte hon.
Det gick långsamt med att fjälla fisken.
Hon darrade på handen, upprepade gånger tog hon ett falskt tag med knifven, och långa stunder satt hon aldeles stilla, utan att röra en lem, tanklöst stirrande ut i den tomma luften, öfver träskets vatten, stenar och vass, bort mot skogskanten, där himlen lyste blå öfver de magra tallarna.
Vid middagen tordes hon knappt se upp af ängslan.
Slåtterfolket gick sin väg, den ena efter den andra.
Hon hade väntat, att mannen skulle stanna kvar.
Han gick som de öfriga, hvarken före eller efter de andra.
Malin såg en gång på henne.
Hon hade ett elakt uttryck af triumf i sitt ansigte.
Fram mot aftonen kom mannen och sade, att han skulle gå bort.
Hustrun svarade icke ett ord.
Hon tordes ej fråga, hvart han skulle gå.
– Du får ej släppa in någon främmande, me’n jag är borta, sade han.
Det lofvade hon.
När han hade gått, kände hon först lust att gå ut, ropa honom tillbaka och bedja honom, att han icke skulle göra både sig och barnet och henne rent olyckliga.
Men hon kom sig ej för.
Hon rustade som vanligt i ordning kvällsvarden och gick sedan ensam och stälde med diskarna.
Hon tänkte besynnerliga tankar under tiden.
Hon kom ihåg, hur Karlson hade kommit till henne, strax sedan han sluppit ut, och sagt henne, att hon inte skulle bry sig om, hvad de andra pratade.
Ty alt skulle nog bli bra, bara hon ville.
Och med detsamma mindes hon, hur underligt blankt solen hade skinit öfver vägen just den kvällen, när hon gick ensam uppåt torpet, där hennes mor bodde.
Hon hade stängt förstugudörren.
Det var så hemskt och ensamt på kvällen.
Det lät, som om någon bultade.
Nej, det var nog ingen.
Hon mindes sedan hans första present, en stor grann duk och en karamell, som det var två hjärtan på med en pil tvärsigenom, och inunder stod det:
»Två hjärtans låga
Blir altid tänd utaf Amors båga.
Det lät bestämdt, som om det knackade igen.
Hon gick till fönstret, tryckte ansigtet mot rutan och såg ut.
Det stod en ensam kvinna där ute.
Anna kände igen henne.
Det var en tiggerska, som brukade stryka omkring i bygden.
Anna frågade, hvad hon ville.
Hon bad att få låna hus öfver natten.
Anna kom ihåg, hvad hon lofvat.
Nej, det var aldeles omöjligt.
Den andra därutanför bad i alla fall.
Det var regnigt och kallt, fast det var i juli månad.
Hennes man hade förbjudit henne att hysa någon, sade Anna till sist.
Men det gick ju an att ligga i ladan.
Där fans godt om hö nu.
Den främmande tackade och gick in i ladan, som låg tätt intill boningshuset.
Fantasierna kommo åter.
Anna gick in i kammaren, där gossen låg.
Han hade gått till sängs och låg nu och sof.
Hon stod och grät i mörkret, medan hon lyssnade till hans jämna andedrag.
Hon kom ut därifrån, ännu gråtande, tände en ljusstump och såg sig i spegeln.
Hon var inte ung och vacker längre.
Håret var tunt, hyn grof och rynkig, ögonen röda af gråten, och mer än en tand fattades framme i munnen.
Hon hade ej någon makt öfver honom längre, det förstod hon godt.
Det var förbi med henne, hon var gammal nu.
Men hon!
Den där andra!
– Hon satte sig på en stol och vaggade hufvudet mellan händerna.
Hvad hade hon gjort henne, efter hon ej kunde få ha sitt i fred.
Hvar var flickan i kväll?
Hon hade ej förut lagt märke till, att Malin ej varit med vid kvällsvarden.
En stråle af hopp liksom glimmade till för henne.
Tänk, om hon gått sin väg och aldrig tänkte komma igen?
Deras ordväxling, flickans beteende vid middagen!
Men tänk, om det stycket i stället nu råkat hennes man.
Ja, så var det nog.
Det var ju helt naturligt.
Det var därför mannen sagt, att han skulle fara bort.
Han hade nog icke rest långt.
Vinden tjöt därute.
Det var kallt i luften, och det regnade och blåste oupphörligt.
Det blef kvaft inne i stugan.
Regndropparna plaskade ängsligt enformigt genom rännan och sipprade ned i jorden.
Hon kände sig plötsligt rädd igen.
Hennes tankar började syssla med, hvad den där strykerskan kunde taga sig till.
Hennes rykte var ej det bästa.
Hvad måntro hon ville, som kom så sent och i ett sådant väder till?
Hon ångrade, att hon låtit henne stanna i ladan.
En sådan människa kunde utaf elakhet tända eld på ladan och låta den brinna till aska.
Hon gick till förstugan och fick lust att gå ut på gården och se efter, om det inte var någon fara för eld.
Då hörde hon slag på porten.
Tydliga starka slag.
Hon vågade ej fråga en gång.
Då hördes en röst, som var hennes mans: »läs opp.»
Hon drog sakta ifrån rigeln och gick baklänges in i köket, där det var ljus.
Hon teg af rädsla och såg bara, att han hade någon med sig.
Han läste noga till dörren och gick in i köket.
Han hade en lång knif i handen.
I dörren syntes ett fint, mjällt kvinnoansigte med ett par kalla, grå ögon, som betraktade henne.
Hon gick fram till sängen, sökte efter något att värja sig med och uppgaf ett genomträngande skrik.
Tiggerskan, som fått lof att sofva på höskullen, hade genast gått dit, krupit ned i höet och insomnat.
Mot midnatt vaknade hon, vid att hon tyckte sig höra ett nödrop.
Hon lade sig ned igen, i tanke att hon drömt, men hon hann knappt sluta sina ögon igen, förr än hon åter hörde samma skrik.
Det lät som kom det från någon man misshandlade.
Hon såg sig förskräckt omkring, reste sig upp och lyssnade i mörkret.
Hon gick fram till dörren, som vette åt boningshuset, gläntade på den och lyssnade.
Då hörde hon samma skrik igen, vildt och skärande.
Så bröts det af, som om någon med våld tryckt till den skrikandes mun.
Ljudet kom från boningshuset, och det brann ljus i fönstret.
Ett grått, trasigt täcke hängde för rutan.
Den gamla kvinnan darrade i alla leder, men gick i alla fall fram, lade ögat till fönsterglaset och såg in i rummet.
Allting syntes i ljusskenet så klart och tydligt, som om det varit ljusa dagen.
På sängen låg hustrun, som hon nyss talat vid.
Den öfre delen af kroppen var nästan naken, fötterna och den ena armen voro bundna.
Vid sängen, bjärt belyst af ljusskenet, stod en lång, grof karl.
Han höll upp hennes venstra arm, medan han med den andra handen med en knif stack henne under venstra bröstet.
Bredvid sängen stod en ännu helt ung kvinna med ett fint, blekt ansigte och höll en skål under det ymnigt rinnande blodet.
Den ensamma kvinnan därute uppfattade alt detta med en enda blick.
Hon vågade ej stanna en minut längre, utan vände om och sprang därifrån, alt hvad hon förmådde, medan de af regnet uppblötta kjolarne slogo om hennes ben, och i mörkret grenarna från träden ruskade vatten öfver henne, när hon kom dem för nära på den trånga skogsstigen.
Morgonen därpå drogo molnen bort för sydlig vind, och solen sken klart in genom prestgårdens fönster, glittrade i regndropparna, som ännu sutto på blad och gräs, samt i de små vattenbildningarna, som här och där lågo kvar i hålen på stentrappans stora, flata kalkplattor.
Fåglarna i syrenhäckarna och i de gamla, otuktade lindarna drillade i kapp i det vackra vädret, och borta vid kärret steg en tunn, lätt dimma upp, skingrades af vinden och flög i lätta, ulliga tappar bort öfver buskar och träd.
Kyrkoherden var nyss uppstigen.
Han stod i sitt fönster och såg ut öfver den för honom välbekanta nejden och smålog i sitt sinne af förnöjelse, när han tänkte på, att det hade blifvit så bra torkväder igen.
Han väcktes ur sina funderingar af pigan, som kom in och sade, att det var ett kvinfolk där nere, som ville tala vid honom.
– Hon får vänta.
Jag har ju inte ätit frukost än.
– Ja, men hon ser aldeles förstörd ut och gråter och säger, att hon får lof att träffa kyrkoherden.
Det måtte aldrig ha händt någon olycka.
Och åt oss vill hon inte säga, hvad det är.
Han såg något förvånad ut, när han fick se, hvem som sökt ett samtal med honom, hälst vid denna tid på dygnet.
Klockan var ännu knappast mer än sju på morgonen och Landsvägs-Lena brukade eljest hälst gå undan för honom.
Han gick emellertid fram till henne, där hon stod nere vid dörren, darrande, förlägen, utan att våga se upp, stannade framför henne med ena handen öfver den andra och fixerade henne oafbrutet på ett sätt, som blifvit honom en vana.
– Hvad vill du? frågade han.
Men det dröjde en lång stund, innan han fick svar.
– Det är något galet hos Karlson, sade hon till sist.
Men rösten svek henne, hon darrade igen från hufvud till fot och kunde ej få fram ett ljud.
Kyrkoherden såg, att här var något särskildt å bane, och han förstod, att något måtte hafva inträffat, som gumman Lenas äfven eljest tämligen orediga förstånd ej räckte till att hålla ihop.
Han klappade henne vänligt på axeln, bad henne lugna sig och frågade, för att distrahera henne litet, om hon fått något kaffe.
Gumman tackade och neg.
– Nå, hvad var det Lena ville säga? frågade han så igen.
– De ha slagit ihjäl Karlsons hustru i Nygård, sade hon ändtligen.
För jag såg det själf.
Herre Jössus – förlåt goda prosten, men jag är så förskrämd, så jag vet rakt inte, hvad jag säger – så det såg ut.
För jag hade fått ligga där öfver natten.
Ja, vördig prosten får inte tro, att jag har varit ute och strukit igen, som jag, gud bättre, har gjort det många gånger förr.
Jag gick bara förbi, och det var så’nt väder, så jag fick lof att bli där öfver natten.
Och som jag ligger i ladan och sofver, så vaknar jag vid ett så’nt fasligt skrik.
Och som jag kommer ut på gården, så hör jag, att det kommer ifrån stugan, och jag springer fram till fönstret och tittar in.
För de hade nog hängt något för, men det var ett stort hål på täcket, och då såg jag, att de hade bundit madamen vid sängen, och att en stor karl stod och stack henne med en knif rätt så här under bröstet.
Hon var en så innerligt rar människa, och hon har gett mig båd’ bröd och potatis många gånger.
Men jag tordes inte stanna en minut, och jag vet aldrig, hur fort jag kom genom skogen, och här har jag gått och vankat hela morgonen, ända tills jag trodde, att vördig prosten var uppstigen.
Kyrkoherden frågade henne, om hon visste, hvem det var, som slagit ihjäl hustrun.
Nej, hon hade inte torts se efter någon ting.
Hon hade bara sprungit sin väg:
Och det kan väl prosten tänka sig, hur en blir, när en får se så’nt, som onda människor tar sig till.
Och det är sanning, att jag har hela natten tyckt, att jag hörde henne skrika och sett blodet, som rann och rann.
Och då tyckte jag, det var bäst, att jag gick till vördig prosten.
För jag tyckte ändå, jag fick lof att tala om det för någon.
Så otäckt som det var.
Kyrkoherden lugnade henne, så godt han kunde, och bad henne sedan gå.
Han tackade henne för, att hon talat om det, och berömde henne för, att hon gått till honom.
Han till hälften sköt henne ut genom dörren och sade, att han skulle skicka efter henne, om han behöfde tala med henne igen.
Därpå ropade han ned och sade till, att frukosten genast skulle göras i ordning.
Sedan han ätit, ville han gå till kronofogden, som bodde ungefär en fjärdingsväg därifrån.
Det lif, han fört i en aflägsen bygd, bland människor, som ej handlade och lefde på grund af öfvertygelser, utan drifna af instinkter och omständigheter, hade gifvit honom en egen uppfattning af verlden och människorna.
Han hade bott i trakten, från det han var barn, under studietiden vistats där under ferierna, varit borta därifrån under de år, när han som nyvigd ung prest ännu icke kunde göra anspråk på eget pastorat, och af en som han tyckte guds särskilda skickelse hade han omsider hamnat i denna vrå af verlden, som han framför andra älskade.
Han kände dess inbyggare, han hade sett dem alla växa upp eller åldras, och han hade reda på deras lefnadsförhållanden.
Han gick upp och ned på golfvet, och hans tankar rörde sig kring mångahanda.
Orten var hvarken fattig eller rik.
Det fans många, som hade det sämre, och många, som hade det bättre.
Befolkningen var i allmänhet hvarken bättre eller sämre än på andra ställen, deras upplysning likaså.
Lifvet uppslukades för de flesta endast af sträfvan att finna lifvets nödtorft, och människorna blefvo, hvad denna sträfvan gjorde dem till.
Kristendomen hade ju herskat där i nära tusen år, och den hade, sades det, förmildrat sederna, fördrifvit vantron och gjort människorna bättre.
Men när han någon gång i ensamheten tänkte härpå, syntes det kyrkoherden, som om alt i grunden, med vissa modifikationer kanske, var detsamma, som hvad gamla sägner berättade om förgångna slägten.
Samma vilda natur lefde obruten och förstörande kvar trots kyrkklockor, psalmsång och folkskolor, och i de ensliga röda stugorna, som så pittoreskt och fridfullt lyste fram mellan granar och björkar, utkämpades månget sorgespel, lika blodigt, som när på teatern ridån går upp, och åskådaren ser en hänsofven tid gå fram öfver scenens tiljor.
– Hunger och kärlek – det var hela historien.
Kyrkoherden hade ej ännu slutat sin frukost, när man sade till, att ännu en gång någon önskade tala vid honom.
Den besökande blef visad upp på kyrkoherdens rum, och en stund senare kom han själf efter.
Det var Karlson.