Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt sedan anbefaldt blifvit, att granskningen af upbörden utaf Krigsmanshus-kassans medel icke vidare skall verkställas inom Krigs-colhra, utan denna granskning blifvit öfverflyttad till Kammarrätten, är det Krigs-colhm omöjligt att känna, huruvida i mera eller mindre mån dessa afgifters beräkning sker författningsenligt eller icke.
Krigs-colhm får nu endast mottaga upbördens belopp; granskningen sker inom Kammarrätten.
Om så hända skulle, hvilket tvifvelsutan blir fallet, att dessa afgifler i framtiden komma alt stiga, sä är det väl billigt och rätt, att kassan härom erhåller kännedom.
Dä emedlertid flere talare begärt återremiss å denna punkt, och jag förmodar, att sådan blir beviljad, sä ber jag att få fästa Utsk:s upmärksamhet på nödvändigheten af en föreskrift, huruvida ifrågavar. ersättning lill kassan skall årligen utgå, eller endast från riksdag till riksdag, sålunda att kassans förlust vid hvarje påföljande riksdag upgifves och godlgöres.
Derigenom undvikas desse specialberäkningar öfver stigande och fallande, och R.
St. blifva i tillfälle att låta en efterföring ega rum öfver den förlust, kassan gjort sedan föreg:de Riksstals-reglering.
Uti flere hvarandra efterföljande föredrag har Hr Printzensköld klandrat
Regeringen för dess bemödanden att åstadkomma förenkling i räkenskapen.
I motsats med denne talare anser jag, att man bör hälla Regeringen räkning för dessa bemödanden serdeles i ett laud, hvilket man till vilat alt upoffra 11 r:dr, för att hålla räkning öfver den 12:le.
Genomläser man den 2:a punkten i K.
M:s förslag, hvilken den värde talaren serdeles klandrat, så finner man, att ifrågavar.
42,000 r:dr föreslås såsom ersättning för rusthälls-afgiften med vilkor alt detta ersättningbelopp bör blifva föremål för jemkningen i den mån det visar sig att värdet af såld fast egendom förändras, hvarom uplysning kan beredas genom de till vederbör.
Hofrätter ingående lagfarts-prot.
Härigenom har man ingalunda sagt, att ju icke underrättelser på annan väg också kunna erhållas såsom t. ex. genom K.
Ref:h:de om och i hvad mån afgiflerne stiga, så att den ifrågasatta jemkningen riksdag från riksdag må ega rum, på det att kassan må få sin ersättning.
I afseende på rusthålls- och en-per-mille-afgifterne anhåller jag att ur 7 punkten få upläsa följande ”att vid de tillfällen, då, enl. nu gällande författningar, rusthålls- och en-per-mille-afgifter skola till kassan betalas, stämpladt papper till ett mot dessa afgifter svarande värde bilägges de handlingar, hvarå egande eller åborätt till fast egendom Den 8 Mars e. m. 271 sig grundar”.
Således omfattar detta äfven den händelsen, då krono-rusthåll transporteras.
Vidare heter det, ”att till Bevilln.- lltsk. öfverlemnas dels att med förslag till närmare bestämmelser inkomma etc.
På detta sätt synes mig saken blifva temmeligen klar, såvida man icke vill inveckla densamma, hvarföre jag anser R. o.
Ad. böra bifalla Utsk:s förslag.
Raab synes icke veta eller hafva glömt, att med öfverlåtclse-bref om krono-rusthåll icke lagfares, hvarigenom de icke eller komma att i lagfarts-protm uptagas.
Derföre är den af Utsk. föreslagna kontrollen ofullständig.
Hvad äler angår Rosenblads förslag, att vissa mom. i denna punkt måtte bifallas och andra återremitteras, sä hemställer jag att hela den afdelning, som angår Wadstena Krigsmanshus-kassa, matte i sin helhet återremitteras.
Så t. ex. förekomma uti 7 morn., hvarå Hr Rosenblad yrkat bifall, frågor om rnsthålls-afgifter.
När nu desse afgifter på sätt jag och flere talare sökt visa, blifva, efter Utsk:s förslag, ofullständigt redovisade, så lärer R. o. Ad. finna nödigt att äfven detta mom. återförvisas.
En sådan åtgärd bör desto heldre vidtagas, som Utsk. derigenom varder oförhindradi, att upställa de nya mom. i det sammanhang de, efter undergången rättelse, böra ega.
Jag beklagar det missnöje jag ådragit mig af Frih.
Raab, för det jag på ett klandrande sätt bedömt det förslag till förenkling af kronans räkenskaper, som här blifvit framstäldt.
Jag är likväl, derom kan jag försäkra den ädle Frih:n, lika stor vän som han eller hvilken annan som helst af förenklingar; men jag har under en temligen lång tjenstetid lärt mig inse vigten utaf att icke söka förenkla, innan man genom praktiken vunnit fullkomlig visshet om förenklingens verkliga nytta, och ändamålsenlighet.
Uti förevande fall är så icke förhållandet; ty denna öfverläggning har på det mest otvätydiga sätt ådagalagt, att långt ifrån att genom det framstälda förslaget vinna någon förenkling, skall i stället en förveckling upstå, i det: alt både Hof-rätterne och Kammar-rättens Ofver-rev:s-Depart:t skulle få med saken att skaffa: att Krigs-coll:m tilläfventyrs skulle nödgas göra reclamation om ersättning för de förluster, kassan får vidkännas, och att en mängd tjenstemän och andra personer, skulle onödigtvis tillskyndas ett arbete, från hvilket de hitintills varit befriade.
Det sätt, hvarpå ujpbörden nu sker, är onekligen det enklaste, ty enl. de upbudsförteckningar, sorn efter hvarje häradsting skulle aflemnas till Fogden samt enl. de upgifter denna erhåller dels från Lands-kont. dels från Häradsskrifvaren å skedde rusthållstransporter samt andra ombyten af rusthållare upbäras, nu afgifterne i sammanhang med kronans öfriga intrader och ingå lika med dem till Stals-kont., hvarifrån de sedan utassigneras lill Wadstena Krigsmanshuskassa eller de fonder, till hvilka de höra.
Revisionen af räkenskaperne företages först efteråt, och från denna åtgärd lärer väl Frih:n icke vilja befria Kammar-rättens revisorer.
Hvar och en torde således finna, alt afsigtcn att i förevar, fall förenkla kronans räkenskaper, ehuru god den än må vara, likväl till sina följder är sådan, att den leder lill 272 Den 8 Mars e. m. ett motsatt resultat, och jag har derföre föreställt mig, att man bör låta bli hvarje förenklingsförsök, som icke leder till hvad man önskar, och att det är bättre att bibehålla, hvad man har, än att genom förändring deraf åstadkomma något nytt, sorn i sjelfva verket är sämre.
Hr von Hartmansdorff bar sagt, att Frih.
Raab antingen icke vetat eller också glömt, att öfverlåtelse-bref i fråga om krono-rusthållshemman icke intagas i lagfarts-prot.
Jag skulle hafva ett alltför kort minne, om jag förglömt detta, emedan 2:ne talare helt nyligen uprepat och antydt de åtgärder, som med dessa öfverlåtelse-bref vidtagas.
Jag har således, äfven om jag förut icke afvetat det, nu vunnit uplysning derom.
Det torde tillåtas mig, att fästa herrarnes upmärksamhet på ordställningen i förslaget.
Det heter nemi. att de ifrågavar. afgifterna skulle förvandlas i stämpladt papper, ali biläggas de handlingar, hvarpå egande eller åborätt till fast egendom sig grundar.
Nu är det väl tydligt, att den, som å ett kronorusthåll erhåller öfverlåtelsebref, måste undfå detsamma i form af en resolution; och om nu denna resolution förses med vederbörligt belopp stämpladt papper, på sätt K. M. föreslagit, får åboen erlägga afgiften, likasom hitintills, och det belopp, hvartill dylika afgifter stiga, visar sig i Landsh.-embetenas diarier.
Hr Printzensköld har sagt, att den ifrågasatte förenklingen eller förändringen icke borde bifallas derföre, att den endast skulle leda till förvecklingar, och att man skulle få svårt, att få reda på inkomster och utgifter, hvaremot, enl.
Hr Printzenskölds åsigt, det travar, upbördssättel skulle vara det enklaste.
Till svar härå anhåller jag, att ur Utsk. betänk, pag. 24 under rubriken: ”Amiralitets-krigsmanshus-kassans medel” fä upläsa följande: ”Beträffande ersättningens bestämmande för de till indragning föreslagne inkomster; så enär serskildt i afseende å rusthålls-afgifterne förekommer, hurusom i sednare tider blifvit utredt, att desamme förut icke varit med behörig noggrannhet påförde och beräknade, hvadan ock betydliga efterräkningar i anmärkningsväg upstått, i följd hvaraf” etc.
De rusthålls-afgifter, som inom Södra Möre härad samt Blekinge län betalas till Carlskrona Krigsmanshuskassa, äro af enahanda beskaffenhet, och utgå på enahanda sätt, som afgifterne inom det öfriga landet.
Det visar sig dock af det jag nu haft äran upläsa, att den af Hr Printzensköld förordade method icke måtte vara så förträfflig, då det af höga vederbönde tillkännagifvits att upbördssättet har befunnits så osäkert och otillförlitligt, att man funnit sig föranlåten att meddela ytterligare föreskrifter ang:de upbörden och redovisningen af dessa afgifter.
I allmänhet föreställer jag mig, att den föreslagna förändringen eger den stora förtjenslen, att man slutligen på en gång får veta på ena sidan, hvad Statsverket har i inkomster och kan påräkna såsom sådana, och på den andra sidan, hvad Statsverket skall utbetala.
Detta måste blifva en fördel vid Statsregleringen, och, på grund af hvad jag förut och nu yttrat, anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag.
Hr Den 8 Mars e. m. 273 Hr Rosenblad:
En ledamot har begärt propos. på återremiss af hela detta betänk.
Emot 3:dje och 6:te punkterna hafva visserligen några anmärknir icke blifvit gjorda och dessa punkter skulle således gerna kunna bifallas; men i händelse en återremiss beviljas, skulle Utsk. möjligen kunna inpassa dessa punkter på ett mera lämpligt ställe och derföre motsätter jag mig icke heller en återremiss af punkten i sin helhet.
Hr G ripenstedt, Joli. Aug.:
Denna fråga sönderfaller i 2:ne, nemi. den ena, ang:de sättet för upbörden af de afgifter, som utgå vid öfverlåtelse af krono-rusthåll, samt af en-per-mille-afgiflen och den andra ang:de den ersättning, som skulle tillkomma Krigsmanshus-kassan, i händelse upbörden af förenämnde afgifter öfverflyttas på Staten.
I afseende på upbördssättet har jag icke hört motsägas, hvad som icke heller lärer kunna bestridas, att den föreslagna methoden för upbörden, hvarigenom densamma skulle förvandlas till en charta sigillata-afgift, är enklare och ändamålsenligare, än den nu var.
I fråga 0111 den ersättning, som bör tillkomma Krigsmanshus-kassan, har deremot en ganska vidlyftig diskussion upstått, derunder det blifvit ådagalagdt, (jag nekar det icke), att de föreslagna kontrollerne dels kunna anses mindre fullständige, dels kunna föranleda hvarjehanda vidlyftigheter; men kontroller på hvad?
jo, på att finna det belopp, hvartill dessa rusthålls-ufgifter, både aloch tillträdes-, jemte per-mille-afgifterna i framtiden kunna komma att utgå.
Man måste likväl ihågkomma, att dessa afgifter, hädanefter såsom hittills skola utgå af ett visst oföränderligt antal rusthåll, och egendomar, som, öfvergå frän den ene egaren till den andra.
Delta antal är beständigt detsamma, och då man äfven måste antaga, alt öfvergåendet från den ena handen till den andra, åtminstone i medeltal betraktadt, bör komma att ske ungefär på samma sätt som tillförene, så följer häraf, att afgifterne å krono-rusthåll, likasom per-mille-afgiften, böra utfalla ungefärligen lika under ena som andra perioden.
Af detta skäl har också, enl. hvad jag med temmelig visshet vill minnas, K. Krigs-colhm, som är målsman för Krigsmanshus-kassan, och sorn tillstyrkt åtgärden, icke begärt att ersättningen skulle framdeles reguleras efter några nya uträkningar, utan endast att den skulle bestämmas til) det belopp, hvartill dessa afgifter hittills per medium upgått och R. 0. Ad. torde finna, att vid sådant förhållande hade alldeles icke de omrörda kontrollerna varit behöfligav
Deremot hade Amiralitets-krigsmanskassan hos K. M. anmält, att dessa afgifter under sednare åren i dess räkenskaper betydligen stigit, men orsaken till delta stigande får ingalunda tillskrifvas någon allmän tendens dertill, utan orsaken var, att genom bättre eftersyn rusthålls-afgifterna sedan år 1842 influtit till ett vida högre belopp, än hvartill de tillförene upgått.
Stegringen hade sålunda tillkommit hufvudsakligast genom en yttre omständighet, och det är derföre ett misstag om nian af detta faktum drager den slutsats, att hos dessa afgifter förefinnes en fortfarande tendens att allt framgent stiga på samma sätt.
När de underslef, som möj4 H. 18 274 Den 8 Mars e. ni. ligen blifvit begångna, förekommits, eller elen orsak, som eljest dertill kunnat vara, uphört, så torde man äfven för framtiden hafva kommit någorlunda till det belopp, hvaröfver afgifterna icke skola gå.
Det vill således synas som skulle det icke ens hafva varit serdeles betänkligt ifall K.
M. föreslagit, att ersättningen bort bestämmas efter det medium, hvartill afgifterna under en förfluten tid upgått, i enlighet med hvad Krigs-coll:m tillstyrkt i fråga om Krigsmanshus-kassan.
I Den 19 Maj f. ro. 303 detta lätteligen kunde gå för sig, emedan han var nästan säker på, att ingen menniska komme i kyrkan, och skulle någon komma, fanns alltid klockaren till hands, som kunde »uppläsa ett stycke” för de tillstädesvarande.
Detta är en frihet, som jag för min del ingalunda skulle vilja se införd i vårt land.
Hvad beträffar de mot den Kongl. Propos. framkastade anmärkningar, så har Frih.
Cederström, Thure, klandrande fäst sig vid det i ingressen förekommande ordet ”villfarande".
Jag för min del kan icke finna något stötande i detta ord, ty om man tror, att den evangeliska läran är den rätta, så måste man äfven erkänna, att en deremot afvikande är villfarande, och uttalar man detta till och med i lagen, så uttalar man dermed endast sin lifliga öfvertygelse.
Meningen med detta ord har aldrig varit att rigta någon förebråelse mot olika tankande.
— Vidare har Frih.
Cederström tolkat ordet ”affälling» såsom liktydigt med ordet kättare.
Detta sednare ord kan, enligt vårt språkbruk, icke begagnas i denna betydelse.
En, som är född i en annan religion, skulle möjligen kunna kallas ”kättare», men han kan omöjligt kallas affälling, om han alltid vidhåller den religion, i hvilken han blifvit uppfostrad.
Om åter en person, som är född i den Lutherska läran, antager annan religion, så har han ju obestridligen affallit från den religion, han först tillhörde.
Har han af fullkomlig öfvertygelse omfattat den nya läran, så må man beklaga, men ej klandra honom derför.
Ordet "affälling» innebär således det begrepp, vi fästat vid hans handling, men icke hvarken hån eller klander.
— Man har vidare befarat stora olägenheter för friheten af de i l:sta §:n förekommande orden: »Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande o. s. v.»
Efter något öfvervägande tyckes det dock mig böra för en hvar vara ganska klart, aft dessa ord endast kunna tillämpas, då någon uppenbart förleder till affall från den rena evangeliska läran, och icke då någon blott uttalar sin egen öfvertygelse.
För öfrigt äro deras rättigheter, hvilka inskränka sig att i viss ordning utöfva sin egen lära, i §:n så uttryckligen förbehållna, att Utsk:t t. o. m. ansett förbehållet öfverflödigt.
På grund af dessa mina anförda skäl tager jag mig friheten tillstyrka, att K. o.
Ad. täcktes lemna sitt bifall till den ifrågavarande lista §:n af K.
Propos., ett yrkande, som jag ser mig nödsakad att göra äfven vid de följande §§:na; ty äfven om jag för min enskilta del skulle finna Utsk:ts förslag i en eller annan § ega företräde framför K.
M:ts Propos., så vidhåller jag dock alltid denna sednare, emedan densamma redan vunnit tvenne Stånds bifall, hvari jag finner en trygghet för, att den äfven af Svenska folket skall komma att med glädje emottagas. Frih. Cederström, Thure:
Jag får förbereda Hrr:ne derpå, att de lifliga ropen på propos. ej i ringaste män komma 301 Den 19
Maj f. m. att afskräcka mig från att begagna mig af min grundlagsenliga rätt att mig i saken yttra, sami att besvara de mot mig framkastade anmärkningarne.
Det har blifvit yttradt af Hr Tersmeden, Nils, att, om det varit 1809 års lagstiftares mening att gifva en större religionsfrihet än som förut funnes, och icke endast att garantera den, som redan var olika bekännare medgifven, så skulle man icke låtit stadgarne om affall stå qvar i Missgernings- och Ärfda-balken.
Jag vill som genmäle mot denna anmärkning fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att tidpunkten, då 1809 års Reg.-Dorm antogs, var sådan, att det icke gafs tillfälle att ändra alla lagar, som till följd af grundlagens antagande bort ändras.
Såsom exempel hvarpå jag nu endast vill anmärka, att slutmomentet i ll:te §:n 10:de kap.
Rättegångsbalken äfven genom 16:de §:n Reg:sFormen förlorat all kraft och verkan.
Men det är icke blott i Sverige, utan äfven i andra länder, som det har inträffat, att, i följd af nya grundlagars antagande, kriminal-lagens stadganden om straff för affall blifvit till ali verkan upphäfna; såsom exempel hvarå jag får omnämna Portugal, der 143:dje art. uti Konstitutionen stadgar: »Ingen skall af religiösa motiver anklagas, »
Men i Portugal äro domstolarne långt mera liberala än Sveriges Ständer, ty när för omkring 20 år tillbaka en Engelsman, Doktor Kullees, offentligen predikade protestantismen midt ibland den katolska befolkningen, samt i följd deraf 2:ne i Portugal födde katoliker öfvergingo till metodismen, framkallade väl detta åtal emot både Doktorn och de 2:ne affällingarne, men åtalet afvisades dock af General-prokuratorn med följande ord: »Rörande det, som lägges den anklagade
Doktorn till last, så upptäcker jag intet, som kan hänföras till hädelse eller kätteri.
Ej heller finner jag något, som kan föranleda beskyllningen att hafva uppmanat till affall, alldenstund i kraft af art.
143 i den konstitutionella grundlagen affall icke vidare är något brott ibland oss.
En vidsträckt religionsfrihet är garanterad
Portugals medborgare i följande grundlagsord: »Ingen skall af religiösa motiver anklagas.»
Den uteslutande termen »ingen» tillåter icke något undantag af personer, medan det vidsträckta uttrycket »af religiösa motiver” inbegriper tydligen allt, som afser hvars och ens religiösa tro.
Följaktligen när de 2:ne individerna affallit ifrån den katolska bekännelsen, så hafva de, äfven om de tagit skada till sin själ, likväl icke begått något civilt brott, för hvilket de kunna straffas.
— Beträffande vidare Hr Tersmedens yttrande, att strafflagar kunna värna kj^rkan, så ber jag få erinra derom, att denna erfarenhet alldeles icke står i öfverensstämmelse med hvad historien i dylika fall gifver vid handen; den vittnar tvärtom, att alla straffbestämmelser, som man mot olika tänkande uppställt, långt ifrån att skydda kyrkans enhet, tvärtom ökat söndringen inom densamma.
Den värde talaren har som skäl för sitt biträdande af K. M:ts Propos. äfven åberopat, att Den 19 Maj f. m. 30.1 densamma redan blifvit af Preste- och BondeStånden bifallen; enligt mitt förmenande deremot, bör man i lagstiftningsfrågor hufvudsakligen fästa afseende vid hvad man anser nyttigt, klokt och rättvist, men ej låta leda sig af andras omdömen.
— Hr Erih.
Hamilton har yttrat, att icke något land utan revolution på en gång gatt så långt i medgifvande af religionsfrihet, som Sverige skulle göra, ora det Kongl, förslaget antoges.
Jag får i afseende härå fästa hans uppmärksamhet derpå, att Norska dissenterlagen, som är mycket liberalare än det Kongl, förslaget, utan all revolution har tillkommit genom en af Konung Oscar I afgifven Nåd.
Propos. Ja! äfven i Danmark och Österrike, der man i religiöst hänseende uti lagstiftningen varit så frisinnad, att icke något mera rimligtvis finnes att önska, blefvo lagarne ang. religionsfriheten stiftade utan revolution.
— Det har hos mig väckt särdeles stor förundran, att EeclesiastikMinistern Hr Gr.
Hamilton velat förnya sitt vid de gemensamma öfverläggningarne fällda yttrande, att man i Sverige vore uti religiöst hänseende vida mera liberal än i Frankrike, fastän detta yttrande vid nämnde tillfälle blifvit så fullständigt af Hr Lallerstedt vederlagdt.
Jag vet mycket väl, att den värde Gr:n stödjer sitt förebärande på en art.
i Code pénale, som förbjuder mera än 20 personer att, utan polisens särskildta tillstånd, på en gång sammanträda; men man måste väl ihågkomma, att detta stadgande gäller för alla trosbekännare, såväl katoliker som dissenter, samt att det icke är mera rigtadt mot olika tänkande än emot katolikerna, Deremot torde såsom bevis för religionsfrihetens betydligare utsträckning i Frankrike än hos oss kunna åberopas icke allenast den omständigheten, att det icke är förbjudet för någon, till hvad religion han sig än bekänner, att bekläda hvad embete som helst eller att inrätta skolor och hålla offentliga och enskilda föredrag i religionssaker, utan ock att Frankrike under Ludvig Philips tid en lång tid styrdes af Guizot, samt att, ehuru de mest olikartade beskyllningar emot honom blifvit gjorda, icke någon enda tillvitelse mot honom framställts derför, att han var protestant.
Oansedt jag lemnat all uppmärksamhet åt mina motståndares förklaringar, kan jag dock omöjligen finna mig öfverbevisad derom, att det icke är orätt att kalla olika tänkande ”villfarande”.
Jag måste, trots Gr.
Hamiltons försök till vederläggning, fortfarande ogilla ett sådant uttryck och påminna den värde Gr:n om Bibelns ord: »Domen icke, så vardén I icke dömde.” Ehuruväl jag för den värde Gr:n hyser den största aktning och vördnad, så kan jag dock ej anse honom såsom en annan Pythagoras, hvars ord utan vidare pröfning antogos såsom grundsanningar, endast derför att han så yttrat sig (ävroc ecpa).
Enligt mitt förmenande är nemi. ett fel, som vidlåder alla statskyrkor, att anse sin tro för den enda rätta; och jag anser derför i hög grad olämpligt att benämna andra 30'’, Deri 19 Maj f. m. kristna religionslaror villfarande, hvadan man i stället för villfarande bort begagna »afvikande».
Slutligen får jag anmärka, att derest hvar och en, som afvikit från den rena evangeliska läran, sådan den finnes affattad i våra symboliska böcker: »Den oförändrade Augsburgiska Bekännelsen samt försvaret derför, Apologia confessionis Auguston®», skulle v%ra förfallen till landsflykt, så borde icke allenast största delen af befolkningen i landet, utan större delen af Presterskapet samt sjelfva Svea Bikets Erkebiskop laudsförvisas. —- Jag vill ej längre uppehålla B,, o. Ad:ns tid, utan får, på grund af de af mig nu och vid flera föregående tillfällen anförda skäl, tillstyrka, att B. o. Ad. behagade förkasta Esta §:n utaf K.
M:ts Propos., samt i stället antaga Esta §:n af Lag-Utsk:ts förslag.
Helt och hållet anslutande mig till Gr.
Hamiltons nyss afgifna yttrande, skulle jag visst icke begärt ordet för att längre upptaga B. o. Ad:ns tid, särdeles som de fleste af husets ledamöter torde, efter inhemtandet af så mycken själaföda, väl behöfva uppfriska sig med någon mera materiel föda, om jag icke ansett frågan vara af allt för vigtig beskaffenhet för att uraktlåta att begagna tillfället att öfver densamma i få ord uttala mina åsigter.
— Jag får helt öppet bekänna, att jag ej tillhör dem, som hysa den tron, att vår rena evangeliska lära är den enda saliggörande, ty detta begrepp skulle komma mig att förutsätta det bedröfliga tillståndet, att hela öfriga delen af menniskoslägte!, nemi. de, som ej bekände sig till denna lära, skulle blifva fördömd.
Som jag aldrig sjelf haft någon böjelse eller kännt något behof att affalla från den lära, i hvilken jag blifvit uppfostrad, har jag något svårt att föreställa mig, huru detta behof kan uppstå hos andra; men icke desto mindre anser jag ett sådant affall, långt ifrån att vara fördömligt, tvärtom ganska ursäktligt.
— Att lagarne, i afseende på affall från den rena evangeliska läran, mäste undergå en förändring, är ganska gifvet, på den grund, att de nu gällande, i anseende till det med hvarje år stigande antalet affällingar, icke längre kunna tillämpas; allmänna ordningen fordrar äfven, att något stadgande för sådane fall finnes.
Hvad beträffar de begge nu afgifna förslagen till förändrade lagförfattuingar i detta hänseende, nemi. K. M:ts och TJtsk:ts, så, ehuruväl jag finner det förra, i afseende å den nu under öfverläggning varande Esta §:n, vara affattadt i allt för sväfvande ordalag, och ehuru jag i detta hänseende gifver Utsk:ts förslag ett obetingadt företräde, vill jag dock, för att ej sönderslita hela förslaget, önska, att E. o. Ad. måtte lemna sitt bifall till Esta §:n, sådan den blifvit i K M:ts Propos. föreslagen, emedan densamma redan blifvit af 2:ne Stånd bifallen.