Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ja, jag träffade henne.
Pryhl rätade upp sig med en missnöjd axelryckning.
— Hon var inte lik sig, hon hade blifvit som alla de andra.
— Ja men du är dig lik i alla ödets skiften — Erik slog honom muntert på axeln — när fan har du sett Ada förr?
— Sett henne — var hon inte en vildfogel i sina noveller, bara opposition och folklighet hela människan — och nu påstår hon, att det var »diktning»... att hon »utvecklats» och det där.
Trasch och smörja.
Matilda hade sutit litet frånvarande.
Tiden innan hon kom hit ut syntes henne så aflägsen, att hon knapt mindes, hvad för slags människa hon då egentligen var.
— Ja men är Ada inte rar?
— Det vet jag inte, svarade Pryhl tvärt.
Han steg upp och de följdes alla åt till grinden och en liten bit därutom.
Matilda gick förut med sitt bara hufvud, sin långa, smidigt böjda kropp och sin klädning frasande mot det böljande gräset, som slog upp öfver trottoarkanten.
Hennes sinne var lätt, öfvermodigt som en segrares, hennes näsborrar vidgade sig för den fuktiga ängsluften, och hon fick intensiv lust att gå och gå, på måfå utan att veta målet.
Men dessa bräder lupo rakt, utan någon afvikning, man måste följa dem i deras enformiga utsträckning, ingen människa trädde sin fot ut på prärien, i det långa gräset vimlade af farligheter, ingen gick på äfventyr, ingen rusade af på okända, vilda stigar — allt är regelrätt, utstakadt ...
— Nu vända vi, barnen ligga ju ensamna i huset, sade Erik gäspande.
— Åh en liten bit till — Matilda vände sig om.
— Låt mig då få vara menniska en stund — kom det öfverraskande hetsigt, och strax därpå: nu gör det detsamma, kom så gå vi hem.
Vid afskedet kramade Pryhl hennes hand som bevis på förståelse, men med ens gjorde detta intet intryck, blott ökade hennes retlighet.
Så gingo makarna vägen tillbaka, Erik kastade då och då förläget undrande blickar på sin hustru, hon kände det och medvetandet nästan sprängde henne.
Hvem förstod, hvem förstod?!
Icke hon själf minsann.
Ett Niagara törstade hon efter och endast små grunda bäckar runno fram, där hon satte sin fot.
På verandan stod en hvit skepnad i lång, släpande skjorta.
— O du odrägliga barn — Matilda sprang upp för trappan.
Men den lilla tog ett steg tillbaka och sade nickande och med neddragna mungipor, i stilla, gammal, gråtfärdig ton:
— Att mamma har hjärta att gå ifrån sina små barn så där, Baby är vaken och gråter.
När Matilda öppnade barnkammardörren, skrek hon till.
Hon såg rätt framför sig en likkista med hvitt högkupigt lock.
Synen var blixtsnabb men absolut tydlig.
Det är ju Atles lilla säng, med sin höga omhägnad af hvit moskitstyll — naturligtvis ...!
Åh du besvärlige gosse, mammas högsta i världen.
Långt efter det barnet somnat, satt hon kvar på sängkanten, hon fjättrades af en egendomlig inre bedöfning, som genombröts då och då af en förnimmelse lik en själens vilda, krampaktiga snyftning.
Och då hon senare stängde dörren till verandan för natten, såg hon två ramsvarta främmande kattor sitta uppflugna på räcket.
De suto orörliga mot en bakgrund af ödsliga, svarta marker och blytunga moln, och deras glödande ögon gnistrade rakt in i hennes.
TREDJE KAPITLET.
Prärien badade i sol mellan 5 och 6 på morgonen, då Matilda långsamt, med sömndrucken och förtretad min och klädd i en kattunsrock gick ned för sängkammartrappan.
— Gårdagens feberstämning stod nu för henne närmast lik en orgie, hvilkens minne framkallar blygsel och äckel.
Hela huset sof.
Ellida var naturligtvis för trött efter väckelsemötet i Chicago för att kunna tänka på så världsliga saker som en tvätt.
Hennes nåd hade eljes vänligen åtagit sig att för 600 kr. om året och allt fritt bland annat denna dag i hvar vecka lägga kläderna i blöt kl. 5 f. m.
Nåja, man vore ju ett odjur, om man icke uppskattade en sådan äkta pärla bland svenska pigor: kristligt sinnad, förlofvad med en seminarist och smått bärgad.
Husets fru drog upp alla gardiner, sköt fönstren i höjden och gick ut.
Här i solprakten drunknade knarriga, omorgnade känslor.
Hon slog sig ned i skuggan, där daggen ännu glindrade, och lät Ellida och tvätten hvila i ro.
Öfver de lyhörda markerna darrade obestämda, afklippta, svagt smattrande eller bortdöende ljud.
Himlen var hvit, och hvitt var redan ljuset öfver fälten, endast tusenfärgadt glänsande här och där i det långa, vata gräset.
De breda svärdsstråna och präriens gula yfviga blomklungor, liknande jätteprästkragar, buktade och vajade för de tusen lif, det dolde.
Genom brädgångens springor stucko ormhufvuden upp och kröpo försiktigt fram — korta blå och röda metallskimrande reptiler, som makligt gassade sig i den lugna morgonen.
Nära och i det vida fjärran hvilade ögat på endast gräs, gräs, gräs med låga buskar mellan hvasst afskärande trätrottoarer, och ur den högbröstade slättens vågor stucko beständigt upp hus, som sågo ut som hus ur leksaksaskar.
Västerut höjde sig Blue Points kulle, röken från järnbrukets skorstenar steg långsamt mot himlen, ett tåg rusade fram och ångpipan skar genom luften.
I villorna började man redan slå upp dörrarna med skarpa smällar och mata hönsen, som ursinnigt skrockade ...
Men rundt om Matilda lekte bland kaprifolium gyllene, hvita, azurblå och purpurfläckiga fjärilar, svarta skalbaggar, surrande jättehumlor, de skälfde, rusiga af den söta lukten i den hvita solen ...
Var hon rent af en fullfjädrad kokett?
Ville hon göra Pryhl kär i sig — och månne han ...
Du är tokig min vän ...
Åhnej, hon kände det i den klara morgonluften:
Pryhl är det icke!
Så underligt ensam hon var ... det verkade icke obehagligt ... det var som att vandra i en sval, hög pelarsal, där ljus tystnad rådde.
Man kände sig växa — växa — åh ...
Någon underlig vår, något nytt — något ...
Denna ofruktbara vinter kan helt enkelt icke räcka.
Det är som måste hon arbeta sig fram till hvad hon starkast vill, till sitt egentliga väsen det är som kunde hon dricka sig drucken af tillvaron och ändock förblifva ren som en vestal ...
Och hon tycker, att hon blott har att sträcka fram sin fot och taga steget ut — hon vet ju icke ens till hvad!
Åh, när det plötsligt står för henne, hvar hon faktiskt befinner sig — då tycker hon sig tum för tum torka ihop till ett litet hjälplöst ting midt bland fjärilarnas fladdrande skimmer och honungsblommornas rusande ångor.
Hon sitter helt stilla med händerna i skötet och den drömmande blicken indragen i morgonglöden.
Och hisnande känner hon, hur något vidgar sig, vidgar sig — hon blir så medveten om sitt vidunderliga jag, att det vill kvälja henne, härrlig styrka fyller henne, hon förmår så gränslöst, och hon möter med öfverlägsen trygghet den stora glädjen i solljuset, glansen öfver jätteängen.
Lifvets hela röda yrsel betar henne andedräkten, hon hör storstadens febersång som en eggande orkester i sina öron.
Allt, allt blir det hennes — hennes i oändlig vällustig smärta, hon förnimmer tjusningen af att tillhöra ett stort, rikt land och den saliga ångesten för att göra sitt jag gällande ...
Det är som vore hon född ut af hela den strålande världen.
En sekund af lycka och seger — blicken glänser — hon vill komma till rätta med sin själ.
Hvad hindrar henne att vara en fri människa?
Inte kan den vara sanning, denna högtidliga, enfärgade värld, som hon försatts uti!
Där det heter: svart eller hvitt, jord eller himmel, lögn eller sanning: välj o människa ...
Och ändock ...
Om??
Jag med allt mitt, jag måste dö.
Icke för att en gång få lefva ett lyckligare lif, för är jag riktigt uppriktig så vet jag, att ingenting kan göra mig lyckligare än min egen gränslösa anade himmel, och att jag icke begär mer.
Hvarför tvingar jag mig att söka det jag innerst aldrig kräft?
Nej jag är rädd, därför vill jag, fast jag alls inte vill.
Jag är rädd för att något okändt, hemskt skall öfvergå mig.
Och jag tror, fast jag inte tror, att det sällsamma ljus, som fyller min själ, när jag drömmer om en stor, stor frihet — att just det är den listigaste fällan!
Är den icke här igen — den eviga kretsgången ... se hur den sista tanken redan biter i den förstas häl!
När skall grubblet sluta?
Öfver solen for en lätt sky, och ängen fick en kall, skarp glans.
Gräset låg grellt och torrt och tofvigt, och plötsligt märkte
Matilda hur full af damm och grus trappan var.
Med en suck reste hon sig och gick dröjande in.
I bislaget stod Ellida med förnöjdt ansikte vid tvättbunken.
Såplöddrets lätta frasande dunk mot brädet ackompagnerade entonigt och makligt de andliga sånger, hon med full hals uppstämde.
Matilda började känna sig retligt stämd af all denna himmelskhet.
Hon hade trött stannat i det blanka köket, en hvit duk var knuten högt i nacken, och hon såg på sitt morgonvärk och erfor ett passivt, mättadt välbehag.
Som en slaf hade hon arbetat — huset blef hennes hem så egendomligt sugande, så svartsjukt ömt.
Ehuru hon hatade detta simpla trälande, kände hon sig dock egendomligt kränkt, när en annan utförde det.
Konsten att arbeta hade hon lärt härute.
Hon lade aldrig handen på ett föremål utan att veta hvarför.
Hon tog aldrig uti det två gånger, hade redan utfört en sak i tanken, innan hon företog den och samlade sig skarpt om hvarje minsta syssla.
Hon var fri från alla opraktiska fördomar, som hon släpat med sig från landet, där man älskar vintern, hon uträknade redan under pågående arbete, hvad hon skulle göra härnäst och såg aldrig mer än en gång på klockan för att veta, hvad den var slagen.
Och det fanns dagar, då hon frossade i en rent animalisk känsla af sin uppdrifna förmåga.
Hur kittlande sundt att känna blodet strömma i rytmiskt svall genom den ansträngda kroppen, där hvarje muskels värksamhet stegrades vällustigt, tills arbetet flöt ur hennes händer så fort, att tanken svindlade.
Då kunde hon gripas af kungligt öfverdåd, lystet trängta efter att underlägga sig nya områden, nya vidder.
Hon kunde på allvar drömma om att öfvertaga ett första klassens hotell eller grunda en affär — att gifva sig helt åt prosan, men en prosa i stort.
— Närmare Gud till dig, närmare Gud till dig — sjöng flickan gällt och ogeneradt.
Idkeligen ljödo de rytmiska, nästan muntra stroferna med de segervissa orden ...
Utan minsta tvekan om sin allstorhet, sin alltillräcklighet ...
De slukade allt annat, skyggade allt annat, tills jorden och månen och solen, allt försvann i deras vida, vida famn.
En hatfull protest åt sig in i Matildas hjärta.
Sången måtte hörts i villan bredvid, ty ett par röster stämde svagt uti, och uppmuntrad af själsfrändskapen skar Ellida uti, så att det skallade:
Kasta ut bo-ojen,
Ack, se hur syndare drunkna i kväll.
Då sköt en stor, skön, välgörande vrede upp i Matildas själ, och hon gick hastigt ut i bislaget och klippte af hymnen med ett hvasst:
— Raska på Ellida, det där odrägliga sjungandet hindrar sysslorna, och du skulle skämmas att låta mig göra alla dina göromål.
Ellidas armbågar hade lätt hvilat på tvättbrädet, medan hennes strålande ansikte varit riktadt utåt bakgården.
Nu tystnade hon, slagen af en omättlig häpnad.
Något sådant hade aldrig varit hördt i detta samhälle.
Hon blossade till och hennes små ljusa ögon mötte Matildas.
Matmoderns näsvingar flögo, och ögonen lyste af ett förakt, som hon tycktes njuta af att få visa.
Ellida berättade sedan för sina vänner, att det icke var svårt att tro på djäfvulen för den, som blott ville.
Nu slog hon ned sin blick och sade med tillkämpad mildhet, som verkade pinsamt:
— Jag tycker det är synd om frun, men Jesus kan ändå komma att rädda frun — Pärsson bad för frun igår på revial’n.
Ett förskräckt jämrande skrik från Atle hördes plötsligt.
Matilda rusade ut och såg gossen ligga på marken och vagnen kullstjälpt.
I dödlig ångest lyfte hon upp honom, de små händerna voro smutsiga af mull och tårarna runno stridt, men han tycktes oskadd.
Hon höjde en suck af yr tacksamhet.
— Ack frun, ropade Ellida högtidligt och slog ihop sina tvåldrypande händer — vänd sig till Herren nu — nu — se hvad han varit nådig mot frun.
Matilda svarade icke.
Hon stod darrande där ute under himmelen och tryckte gossen intill sig.
All den höga frihet hon roffat till sig med oheliga händer var slagen till jorden.
Nej, nej hon vågade intet.
Skälfvande återtog hon sina plikter.
Det var ingen tid till betraktelser.
Halftäckta vagnar stannade utanför grinden, och ett i ett ljöd dörrklockans pingel genom huset.
Agenter trängde sig in, kolköraren kom brådskande och myndig, slängde ut en ränna — och med döfvande rassel foro de svarta, glänsande klumparna ned genom källarhalsen; petroleummannen skramlade med sina cisterner, iskarlen stod och hvisslade otåligt med isblocken dinglande i tången.
Där sprungo de barhufvade, arbetsklädda grannfruarna till staketet — de ropade »hallåh», vinkade brådskande med ett nybakadt bröd, en pudding, ett koltmönster i sina framsträckta händer ...
Åh, hur solen lyste på de många svajande hvita klädesplaggen, hur bislagens dörrar smällde ett i ett ...
Klockan tre gjorde spårvagnen halt utanför, och några fruar med professorskan Gustafsson i spetsen stego högtidligt ur och gingo uppför sandgången.
— Goddag, goddag, — hälsade fru Gustafsson; hon hade blifvit gråhårig, de stora utskjutande tänderna glimmade i solskenet.
— Vi vet, att vi kommer och hindrar, för det gör man alltid, men vi lofvade professorn, att vi skulle hälsa på misses.
Af outredda orsaker hade hon icke lagt bort titlarna med fru Hjelm.
Med understruken artighet förde
Matilda sina gäster in i salongen.
Efter stort krus togo två fruar plats i den raka soffan med hög rygg af päronträ, ett mode som aldrig skådats i Morton.
Fru Gustafsson satte sig genast resolut på en vanlig stol vid fönstret.
— Här kan man då åtminstone lära sig sitta rak — fru Andersson flyttade sig godmodigt långt in i soffhörnet.
— Mins Tilda soffan hos Blombergs?
Fru Pettersson vände sig uteslutande till fru Andersson.
Fruarna hade i allmänhet ett sätt att tilltala hvarandra, och på detta indirekta sätt meddela fru Hjelm sina tankar — den där af blått schagg — med allting i rummet i blått?
Det är märkvärdigt, hvad det ser gentilt ut med möbler, som äro stoppade hela vägen.
— En ny möbel sedan sist, konstaterade fru Gustafsson kort efter en flyktig granskning, — det får man säga, att när de hitta på något nytt, så inte hitta de på det, som är vackert just.
Matilda smålog nervöst.
— Det är ett gammalt nordiskt mönster och brukas öfverallt hemma nu.
— Öfver-a-l-l-t, drog fru Gustafsson rättande på ordet, det gör det nog inte, men herrskapet
Hjelms rår att skaffa sig precis hvad de vilja.
— Bertha ser du, halfhviskade under tiden frun n:r ett till sin granne i soffan och frasade med fingret öfver en liten stol — ser du, det här är sidensarge, — — aldrig har jag märkt det förr, så lustigt!
Hon lät höra en liten tyst fnissning, på intet sätt illa menad.
— Åh, det är gammalt, det är en lysningspresent — fortfor Matilda att parera.
De sex ögonen vandrade omkring, fru Gustafssons till utseendet likgiltiga, de andras med naiv tveksamhet, osäkra om de vågade beundra eller icke.
Ibland yttrade man några halfhöga ord och lutade sig till hvarandra.
— Hvad sa du Tilda? ljöd fru Gustafssons stämma högt och klart.
— Åh, jag bara sa till Bertha, att misses Hjelms bluslif är alldeles lika Ingrid Swenséns, som hon köpte i förrgår hos Hubs, försäkrade frun förlägen.
— Jaså.
— Ja Hub hade flera likadana, anmärkte fru Bertha.
Stämningen var och förblef fruset enstafvig trots Matildas artiga försök.
Men då kom Ellida in, bärande en bricka, hvilkens upptinande egenskap var märkvärdig.
Med blygsam säkerhet placerade hon den på ett afröjdt bord, tog därpå alla fruarna i hand och frågade hur det stod till, damerna stego upp, nego ett litet grand och sade hjärtligt och förtroligt:
— Hur mår Ellida efter i går?
Pärsson är rädd, att det var tröttsamt, så sent som tåget kommer.
Få vi säga honom att Ellida är kry?
Och medan fruarna drucko kaffe med dopp och islemonad och synbarligen funno sig hemmastadda genom Ellidas närvaro, konverserade denna mycket vidlyftigt.
Hon talade om, att tre själar vunnits och att det luterska mötet minsann stod sig bredvid metodistmötet i Blue Point, där egentligen bara två »fallit till», och det var då alldeles tvärsäkert, fast metodisterna försökte att göra så stort nummer af det.
— Ja, är det inte märkvärdigt, att metodisterna alltid skryta så illa, sade fru Andersson och torkade sina af kaffet röda, våtvarma läppar — jag tycker det är ju mycket bättre att säga som saken är.
Fru Pettersson skrattade ett torrt, försmädligt skratt.
— Inte vill metodisterna göra det, kära Tilda!
— Är det sannt, inföll fru Hjelm, som hela tiden plågsamt känt sin underlägsenhet, att pastor Linde sökt sig tillbaka till Blue Point?
Fruarna blickade litet osäkra på fru Gustafsson, alla prästerliga affärer voro till en viss grad hemligheter.
— Jaha, sade denna lakoniskt.
— Jag tyckte så mycket om hans fru — — jag såg henne aldrig mer än den enda gången hos herrskapet för många år sedan.
Nu blefvo fruarna ännu osäkrare, och deras anförarinna sade ett lika kort:
— Ne-hej, det vet jag.
Fru Gustafsson visste allt, men hon förstod att tiga.
När fästmön ändtligen dragit sig tillbaka, talade fruarna om hvarandra:
— Hvad misses Hjelm är lycklig, som har den Ellida.
— Ja, så fin som Ellida är sedan.
— Tror jag det, Ellida är en fin flicka, och Pärsson ville egentligen inte att hon skulle ta kondition, men hon tycker, hon inte ska förakta sitt stånd.
— Det är mycket rätt, inföll fru Gustafsson i en ton, som motsades hon — och hon är precis lika god som någon af oss.
Matilda hade naturligtvis ingenting att invända mot detta, och så språkade fruarna om sina barn och om syskolan och om sina pigor, hvilka icke kunde sägas likna Ellida.
De voro smittosamma, denna enkla tankegång och dessa språkets allra vanligaste ord.
Matilda tyckte småningom, där hon satt artigt lyssnande, att i världen ej fanns rum för annat än en stor söfvande likformighet, och långsamt försvagades hon och tömdes, förminskades och blef ett spån på hafvet, hennes tårar började ofrivilligt rinna, och utan att hafva ämnat det, berättade hon om lilla Atle, och hvad som kunnat ske.
— Tänk, tänk — åh kära hjärtandes, hvar låg han då?
Bevare oss — till vänster om vagnen — eller närmare huset?
Så lutade han sig väl öfver och skulle se — — ja säg det, säg det.
Var inte långt ifrån att detsamma skulle händt hos Larséns — me si — i onsdags i förra veckan — ja för Bertha vet, att vi ändå skulle gå till station och ta emot Annettes moster—fru Boman — där på Berkley street femtinian, gumman hör inte så bra, ska jag säga, — hon hade ändå gått upp af sig själf i streetcar’n, så hon var hemma före oss.
— — Ja, det var det jag ville säga, att det inte var långt ifrån, att Annettes pojke också fallit öfver ände i brådskan, jag säger ändå till henne, för hon hade varit lite dålig, den där vanliga hufvudvärken, som sätter åt:
Annette, säger jag, se efter pojken.
Ja, Gud Pader är det inte märkvärdigt, hur man riktigt kan se deras små englar stå vakt, som det heter i bibeln.
Och de vaggade sina hufvud öfver de korslagda händerna och sade:
— Var det nu Ellida, som stod i bislaget och som inte — —
— Neej, sade fru Gustafsson bestämdt, den som står och tvättar, den far tvätta, den ska tvätta, den kan inte se till barnen, det är modern, som ska se till barnen.
Och nu undrade man, af misskund med denna felaktiga moder, om inte Ellida kunnat placera sin tvättbunke så eller så, så kunde hon möjligen samtidigt haft gossen under ögonen.
Och fruarna gingo ut i bislaget och där ställde de sig än här, än där för att pröfva, hvar hon kunde stått.
Men de kommo icke till något bestämdt resultat utan fortsatte ut till gräsmattan, där olyckan kunnat ske, togo reda på, hvar vagnen stått, och hvar gossen legat — och det var alltsammans så underbart, att om man hört någon berätta det, så hade man ej kunnat tro det.
Och så fortforo de att prisa det stora undret, tills fru Gustafsson, som alltid hade en instinkt af att saker och ting behöfva sin motvikt här i världen, afslutade ämnet med orden:
— Ja misses ska nog tacka Herren, men om det också hade gått på annat sätt, så skulle misses ändå ha tackat Herren, för han vet alltid, hvad som är bäst.
Och hon lutade sin beniga, tre alnars långa figur beskyddande öfver Matilda, skakade hennes hand och vaggade på sina stora, platta fötter, och hennes hvita, utstående tänder glindrade magiskt.
Matilda stod vid grinden och såg efter den bortlunkande spårvagnen.
Hon kände en viss osäkerhet i hjärnan — tänk om dessa människor till sist talade och lefde just så som människor böra tala och lefva!
Atle — lilla Atle —
Brännande kommo tårarna.
Men de tre fruarna skramlade tystlåtna framåt i den tomma vagnen, och de erforo alla en glädtig lättande känsla af att vara på väg till sitt.
— Jag undrar om hon ändå inte är »dragen», sade fru Anderson slutligen.
— Där finns för mycket Gudsfiendligt Bertha — för mycket.
Fru Petterson lade sina grå halfhandskklädda fingrar stelt i kors.
Tonen var sträng.
Fru Gustafsson teg.
Hennes man brukade säga försonande:
— Åh, hon är ett älskligt, godt barn, den lilla fru Hjelm, Gud skall nog finna henne i sinom tid.
— Men aldrig ett ord svarade då fru Gustafsson.
I Morton var det endast lilla blyga fru Törnkvist, som på något symöte kunde modigt höja sin röst och utbrista:
— Jag tycker nu den frun är så söt, så jag vill bara äta upp henne.
Men herrarne iakttogo varsam tystnad.
Blott någon gång hände, att alla blickar riktades på en solkig sidenväst, då dess ägare, professor Carolus Ivarson, med stora, våta läppar, halfgråtande af förtjusning, kramade någons händer och ropade:
— Åh, den lilla älskade Matilda Hjelm, hon är — ja hon är en ängel, så bildad är hon!
FJÄRDE KAPITLET.
Herr Emanuel Malmberg, Hjelms inackordering, hade kommit åter från det luterska lägermötet i Kansas, dit trosbröderna årligen samlades till sommarkampanj.
Strålande af inre glädje hälsade han Matilda, och det låg något betydelsefullt i det sätt, hvarpå han tog hennes hand i sina båda och såg på henne med sina vattenblå ögon.
De kunde lysa så menlöst goda, dessa ögon, men fingo vid mer djupgående samtal ett stirrande uttryck, förvånande likt ett nyfödt barns dimmiga, oklara blick.
Nu sade han, gripen af en hastig ingifvelse, patetiskt nödgande:
— Ack frun, det är så skönt därute, man sjunger så vackert, så vackert om Jesus, och många Herrens tjenare tala så härrligt och arma syndare väckas till besinning — res dit, frun, res dit.
Matilda blef kall om själen och svarade litet hänsynslöst:
— Jag har aldrig varit lifvad för lägermöten.
Då kom i hans ansikte något liknande ångest för en fara, och han suckade smärtsamt:
— Kära fru Hjelm.
Hela morgonen sedan gick
Matilda och kände sig upproriskt stämd och dock med en tagg i bröstet, som vore hon utestängd från de goda människorna.
Äfven Ellida hade dragit sitt strå till stacken.
När hon sett sin matmor gå upp med hyresgästen, hade hon sagt blidt och angeläget:
— Gör sig inte alls brådt, frun lilla, sitt lugnt däruppe, jag ska sköta hela städningen.
Den var så genomskinlig denna nitälskan, den värkade hypnotiskt.
Det blef en het kvalmig dag.
Luften hade denna i Nord-Amerika egendomliga skiftning, som ängslar sinnet; man vet icke, hvad nästa timme skall medföra — kanske strålande solprakt, kanske mörker och skräck.
Ljusets färger dallra in uti hvarandra från hvitaste hvitt till dödt koppargrönt, och man tycker sig förnimma en lukt af svafvel.
Erik, som funnit det allt för kusligt att företaga den solbaddade färden i täckt »boggie», hade gjort sig sjuk och sändt bud till studenterna att infinna sig i villan.
Nu kommo de en och en traskande, i moln af damm, öppnade och stängde grinden omsorgsfullt och tafatt.
De hade en enastående förmåga att gå i daggigt gräs eller på annat sätt väta sina fötter, drogo in sand och grus, spottade ut tobak i korridoren och klampade tölpigt på utan att taga af hattarne.
Därute under det vindbitna äppelträdet satt Atle halfnaken och upphettad i sin vagn och vände oroligt hufvudet åt alla håll.
Han rynkade ögonbrynen, vred på sin bara feta hals och försökte med en kisande blick, så lik Matildas, få syn på dem, som passerade.
Hans mor kom och sköt vagnen bakom huset i den smala gången, där slagskuggorna bredde sig vida och svalkande.
Hon kysste gossens glödande lilla nacke, gick därpå framom hörnet och stannade sysslolös på verandan.
Förfärligt hvad
Ellida slog i dörrarna.
— Uppifrån Malmbergs rum hördes släpande, hackiga orgeltoner.