Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan klockan fyra på morgonen voro Alexis och Albert i kapellet, och i fullt arbete, hvar på sitt håll.
De hade bestämt denna dag till en öfverraskning, som de ville bereda Sätraholms innevånare.
Blott hvarannan söndag hölls gudstjenst i kapellet, och de hade således haft fjorton dagar på sig att få sina verk fullbordade.
Albert hade begagnat morgnarne och sina lediga stunder, för att, med tillhjelp af ett par i hemlighet legda handtverkare, måla det inre af kyrkan, och att pryda den med en och annan alfrescomålning af egen hand.
I kapellet fanns ett gammalt orgelverk, hvilket dock i flera år varit förfallet, så att det ej kunnat begagnas; men Alexis hade vetat att hopsamla materialierna dertill, och allt var så vida bragt i stånd, att det i dag kunde på nytt uppstå, och begagnas vid ledningen af den heliga sången.
Som kapellet låg ett litet stycke ifrån gården, och ingen hade att göra der oftare, än då der var gudstjenst, så visste ingen mer än kyrkvaktaren och de två i hemligheten invigde arbetarne utaf hvad som der förehafts, och man hade blott en och annan gång undrat, att våra artister gingo så ofta åt det hållet, der kapellet låg.
Klockan sju på morgonen, då kyrkvaktaren infann sig för att städa kyrkan, var redan all ting i ordning, och han ville knappast tro sina ögon, då han nu såg den föryngrade skönhet, som i det tillförene så förfallna och dunkla kapellet log emot honom.
Albert stod i sin blus, med korslagda armar, betraktande den af honom målade altartaflan – en sörjande Magdalena.
Den uppfejade förgyllningen på ornamenterna omkring glänste i morgonsolen, och Alexis drog för första gången ut alla stämmorna, för att med fullt verk låta en fuga ljuda.
Fugan är i musik den manliga kraftens högsta uppgift.
Fugan är logik, öfversatt på tonspråket; den är en bild af huru sanningen blir en produkt af striden emellan de olika meningarne.
Fugan fordrar således den högsta mognad i konstnärns snille, och är ej detta vilkor uppfylldt, då blir fugan en lögn, och verkar blott till förvirring.
Nanna och Celestine, som af den vackra morgonen hade blifvit utlockade tidigare än vanligt, hade redan på afstånd hunnits af de herrliga tonerna, som rullade sina laviner utför sidorna af den höjd, hvarpå kapellet låg.
Utan att tydligt för sig kunna förklara, hvarifrån ljudet kom, följde de dock den väg, på hvilken tonerna ledde dem, och snart stodo de midt uti det lilla smyckade templet.
Snart var gåtan löst, hur allt det sköna som de hörde och sågo, blifvit framtrolladt, men icke så den förtrollning, som hvilade öfver de älskandes hjerta.
Men huru olika voro ej de känslor, som bemäktigade sig deras själar!
Hur säll stod ej Celestine bredvid sin Albert, och drömde sig med honom in i den himmel, som hans pensel så troget tecknat!
Nanna deremot, hur skyggt blickade hon ej på detta altare, vid hvilket hon visste att hon snart skulle knäböja, för att framstamma en mened om en kärlek, som af hennes hjerta förnekades!
Knappt vågade hon blicka upp åt orgelläktaren, der Alexis, ännu omedveten om de älskvärda åhörarinnornas närvaro, djupt ner i de mörka tonerna begrafde sin trötta, sönderslitna själ.
Men fugan, som hade brusat i hastigt fallande, skummande kaskader, lugnade sig i sin gång, och upplöste sig i en koral, i hvars heliga frid låg en bild af öfvergången från det stormiga jordlifvet till himlens eviga, saliga lugn.
De sista djupa tonerna hade ej väl förklingat, förr än kyrkvaktarn kom in och berättade för fröknarne, att en grann vagn, bespänd med fyra blackiga hästar, syntes komma på vägen, och oaktadt sina gamla, försvagade ögon, tyckte han sig känna igen, att det var barons på Tunanäs som kommo.
Denna nyhet blef, som man lätt föreställer sig, ej serdeles välkommen för Nanna, ty ehuru hon väl kände med sig sjelf, att hon ej ägde nog styrka att dra sig undan eller tillbakavisa det öde, som hotade henne, och uppskofvet således i det hela gagnade till ingenting, så hade hon dock så gerna önskat, att åtminstone på denna sista dagen ostörd få vara tillsammans med Alexis.
Men ödet gaf intet anstånd, och Nanna, tillika med Celestine, begaf sig hastigt hem, för att undvika de obehagliga förfrågningar och efterspaningar hvar hon så länge varit, hvilka skulle blifvit en följd af ett dröjsmål.
När Nanna och Celestine kommo hem, var redan den friherrliga familjen samlad i salongen.
Famntag hade blifvit vexlade, och kärleken hade med den mest diplomatiska hållning aflemnat sitt kreditiv.
Man väntade blott på Nanna – och se, der är hon i dörren – men hur darrande, hur blek!
Rodna då för Guds skull åtminstone när fästmannen kommer emot dig och kysser din hand – se så, den der brytningen var inte illa.
Räck nu fram pannan att kyssas af svärfar – hu, så kallt! och fall sedan i svärmors öppnade famn, men akta dig bara att du inte drunknar.
Glöm ej heller svägerskan – äfven hon har en kyss och ett famntag för din räkning.
Stackars, stackars fluga, nu är du ohjelpligt fastnad i spindelväfven.
Hvem skulle kunna tro annat, än att den allrastörsta, äfven inre, harmoni råder i denna krets?
Se blott hur förekommande man är emot hvarandra, och huru man bråkar med framsättande af stolar och bevisande af tusen tjenster, dem betjeningen eljest allt för väl kunde göra!
Det är så väl och så sött och så charmant, att det är lust och glädje åt.
Öfverstinnan kunde icke nog tacka sitt främmande, som gjort sig besvär att resa ut så tidigt, så att de hade så mycket längre tid att vara tillsammans på, och hoppades att få behålla dem hela dagen, ja flera dagar.
Men inom henne hviskade en röst: «Herre Gud, hvad skulle menniskorna här och göra så tidigt? hvad skall jag nu göra med dem hela dagen?
Men ett ljus gick i detsamma upp för henne, huru åtminstone man skulle bli af med förmiddagen.
Väl visste hon, att gamla baronen ej gerna gick i kyrkan, emedan han ej tålde att «sitta så länge», men det vore ju väl i sin ordning, att man i dag gjorde ett undantag, ty man hade ju en särskild anledning att tacka vår Herre, och hon ansåg sig således, utan att vara indiskret, kunna proponera, att man skulle bivista gudstjensten i kapellet.
Anständigt folk sätter sig ej gerna emot propositioner om tidsfördrif, dem en värd eller värdinna framställer, och derföre, när det led emot klockan tio, och magister Lundström var kommen, rustade sig samtlige till kyrkogång.
Oaktadt det ej var mer än några stenkast till kyrkan, hade befallning blifvit gifven om att spänna för landauervagnen, men den fick köra bort igen, ty med de andra fördelar kyrkogången medförde, ville man äfven förena den af en liten helsosam motion.
Allmogen kom från alla håll, roende i båtar, prydda med löf.
Redan ute på sjön hade de börjat sin gudstjenst, ty man hörde morgonpsalmer sjungas vid årornas taktslag.
Så snart de förnäma personer, som i dag ämnade göra kyrkan den äran, syntes ute på trappan, gaf kyrkvaktaren tecken med en blårutig näsduk, och klockorna började gå.
Det knarrade en stund i klockornas axlar, och vid första slaget kläppen slog emot klockan, lyftade bondfolket hattarne, en sakta hviskning: «Jesus välsigne!» susade genom församlingen, och sedan mödrarne på kyrkvallen sett till, att deras döttrars hufvudkläden och prydnader sutto i behörig ordning, begaf man sig in, för att intaga de välbekanta platserna, och blott en och annan af de yngre stannade utanför, för att betrakta de antågande herrskaperna.
Först gick öfversten med friherrinnan under armen, derefter baronen med öfverstinnan, så Stellan med Nanna, efter dem Alexandra med Celestine, och slutligen ett par betjenter, som voro med för att bära psalmböckerna, och äfven hade man, för den möjliga, ehuru föga sannolika händelsen, att det skulle inträffa regn eller köld, lassat på dem kappor och paraplyer.
Efter betjenterna kom husets öfriga personal – inspektoren med fru och små plantor, mamsell Lovis och – hvar skulle väl magister Lundström vara om inte här?
Så sedigt gick han med kappan draperad på venstra armen, och handboken med inneliggande predikan tittade fram med ena hörnet ur bakfickan på koftanetten.
Albert och Alexis voro, som vi veta, i kyrkan redan förut.
Hur blefvo ej alla menniskor förundrade, då de kommo in i den pånyttfödda kyrkan?
Hela verlden undrade, men öfverstinnan aldra mest, och hon var ej mindre öfverraskad än glad, ty det var dock nu en kyrka, som man kunde bjuda fremmande på, och det gjorde henne godt, att hennes tillkommande anförvandter skulle få ett fördelaktigare begrepp om de begge artisterna, som varit i hennes hus, då de nu sågo, att de ej endast tillhörde fantasiens verld, utan äfven voro praktiskt dugliga menniskor.
Det är ingenting, som så höjer en artist i vanliga menniskors ögon, som då de finna att han kan vara handtverkare.
Gudstjensten gick stilla förbi.
Nanna hade bedt innerligt och varmt, men friden var borta ur hennes bröst, ty när han ej der fann sin bästa vän, kärleken, så ville han ej stiga in.
Hon kände, hur det ropade inom hennes hjerta: «Adam, hvar äst du?» men förstlingen af hennes öma känslor hade dolt sig, ty han fruktade.
I en af de bänkar, som hörde till Sätraholmsgodset, satt den vackra Anna, fiskarns dotter.
Stellan, som icke hade försummat att mönstra qvinnobänkarne, hade med sin blick stannat vid henne.
Det undgick ej Anna, att han betraktade henne, och rodnande sänkte hon ögonen, för att ej mer lyfta dem, under det att gudstjensten varade.
Anna visste ej ännu hvem Stellan var, och kunde så mycket mindre veta att han tillhörde Stjernfeldtska familjen, som han icke satt sig i den bänk, der gamle baron och öfversten sutto, utan hade, för att vara mera ogenerad, stannat på en af gångarne.
Stellans vackra figur felade ej att på henne göra intryck, och ehuru hans blickar oroade henne, behagade det henne dock i hemlighet, att för dem veta sig vara föremål.
Vid gudstjenstens slut gjorde sig
Stellan genom magister Lundström underrättad om hvem och hvarifrån den retande flickan var, och ehuru han vid sina förfrågningar bibehöll den mest likgiltiga uppsyn, så grodde dock redan hos honom ett hemligt begär att göra närmare bekantskap med Anna.
Tåget skred tillbaka från kyrkan i samma ordning som det gått dit, med den förändring blott, att nu hade Alexis och Albert slutat sig dertill.
De gingo nu på ömse sidor om Alexandra och Celestine, hvilka höllo hvarandra under armen.
Alexandra underhöll sig lifligt med Alexis.
Hon hade ej ännu glömt masurkan på Tunanäs, och tankarne på magister Lundströms uppbyggeliga predikan måste hastigt draga sig åt sidan för de mera verldsliga, som redan voro i full dans med Alexis.
Nanna hörde det muntra skämtet bakom sig, och det hade kostat rätt mycket på henne, att ej få deltaga deri, om hon ej för ögonblicket varit så obenäget stämd för allt skämt.
Alexis hade en svår rol, ty hvarken ville han såra Nanna genom för mycken munterhet, ej heller ville han genom motsatsen bli oangenäm såsom sällskap för Alexandra.
Följden blef, att hvarken Nanna eller
Alexandra till slut voro riktigt nöjda med honom.
Stellan var ej mycket språksam.
Det hade genast från början stött honom, att ej
Nanna visat sig mera smickrad af hans hyllning, än som var fallet, och han ansåg sig derföre mindre förbunden att på henne slösa de eljest vanliga karesserna.
Han tyckte sig redan hafva nog garantier för att partiet skulle bli af, och då kunde de ju inte behöfva något fjesk.
«Men när Stellan hade så litet känsla för Nanna, hvartill skulle då hela frieriet tjena?» frågar läsaren, «Tunanäs är ju en syperb egendom, Stellan fideikommissarie – det kan således inte vara för att komma åt penningar, som han friade till henne.»
Jo, men se det var just sjukan.
Visserligen var Tunanäs en ganska god egendom, men baron Stjernfeldts hade måst sätta sig i mycken skuld, dels emedan de, under de år, då de tillbragte vintrarne i Stockholm, fört en stor train, och dels emedan unga herrn kostat rätt ansenliga summor.
Nyligen hade baron Stjernfeldt nödgats söka tillstånd hos Kongl.
Maj:t att få låta inteckna fideikomisset för tiotusen riksdaler banko, hvilka till större delen skulle åtgå till liqviderande af några spelskulder, dem
Stellan redan under sin gradpassering ådragit sig, och att döma af vissa symptomer, blefve sannolikt snart en lika summa af nöden.
Det är kanske otillbörligt af mig att tala om detta, emedan jag fått veta det i allra största hemlighet, men jag hoppas att ingen missbrukar förtroendet.
Vid middagen sparades ej champagne, och när man ätit, gick man ut i trädgården, för att dricka kaffe.
Under passagen dit observerade Alexis kyrkvaktaren, som stod på afstånd, och såg så bedjande ut, att någon skulle komma och tala med honom.
Alexis gick till honom, och kyrkvaktaren tog honom afsides och lemnade honom ett öppet bref, hvilket han funnit i håfven, då han tömde den för att räkna kollekten.
Att det kommit dit af misstag var påtagligt, men som kyrkvaktaren ej kunde läsa skrifvet, så hade han naturligtvis svårt för att säga hvem som rådde om brefvet, och han tog derföre Alexis till hjelp, för att få utredt hvem det var, och på det sättet få misstaget rättadt.
Alexis såg på utanskriften; den var skrifven af fruntimmershand, och brefvet var ställdt till baron Stellan Stjernfeldt.
Alexis greps af ett oemotståndligt begär att se dess innehåll.
Det var visserligen ej så rätt, och jag vill gerna göra läsarn den komplimangen det jag tror att han, om han varit i Alexis’ kläder, utan att kasta en enda blick in i brefvet, helt beskedligt öfverlemnat det till sin ägare, men gunås! så mycken styrka öfver sig sjelf ägde ej Alexis.
Och om vi skola vara rätt uppriktiga emot hvarandra, så tror jag att det intresserar oss lite hvar att få se hvad som står deri.
Tyst, kom, låt oss ställa oss här bakom cyrenhäcken – låt se – ack, se det är dateradt Stockholm den 2 Maj.
Låt oss nu läsa, men bara mycket sakta.
«Min sötta sjärnfält,
Den revarsen såm du gaf mej på trehundra bancko ä jag innte i Stånd att få någon valutta på om Jag inte hoss Hirschen will ta genom bruttna kamar och parasåler
Och byckshängsler och sigaler och Sådan strunt som kansche ändå inte När jag får sälgat går allsomalls till hundra rixjäls.
Sötta du sicka mäj Hellre KånTanter för jag behöver till hyrran och en cidenkapa och smått som ska utt och IngenTing kåmer in för alla menischor så bedrar di mej förr jag är besjeddlig emot er.
Sötta du sicka mej snart pängar ellest är jag olöckelig menisha och det tror jag vist at du kan förr nu så Har jag fåt höra att du skal få ett så Rikt gifTe och då täncker du wäll på mej som ä din gamla vänn, nu kåmer du wäll inte te ståkolm för än du
Är gift och då håpas jag at du inte glömer Bårt dinn Gamla ven uttan hälsa
På som du vari vant til men nu så Skal jag flötta För vi ha nu så sträng kjänstgörring med Dansa var eviga dag fyra timar hvar förmidag och repatisioner imellan, åt så vi hiner innte Stort anat mäd och då är dett så svårt
Att bo så långt Bort så att nu så skal jag sägga dig att jag ska flötta til numera schutiåtta till stykjuttareBaken för å vara lite närmare Till der som du wett att bina bode och så skal jag
Beräta att jag blivit Owen med Fia för hon Hadde alti så dållit sälskapp mäd bobekjänter och såddant och det kan Inte jag tålla för åm en Håler sej till di som är bäter så Har ändå inte fålk
Så mycket at talla och så Hadde Fia så dålliga affärder
Så ingen bätre kunde koma till dörn och bösta, på Uttan at det stod en skomacharepåjke eller madamm eller än den ena och än den andra som sprang i traporna och Nu så skal jag bäräta dig att jag var utte på jurGården i går på första mag och vi var två som hade en wang såm kåsta tie rixdaler bancko såm väll var dyrt män vi slap at betalla för scharschafärn
Sa till att de skulle Skrivas på hanses räckning och så Bjöd han och en utländsker herre oss in på franscka versHuset och där drak vi så At jag just har kåparslaGare i, huvet i dag, Sötta du, glöm inte de andra uttan sicka mej snart och lycka Til ditt nya gifterMåll bedder din ven
Malla.
P. S. sötta du glöm inte hvad jag bad dej åm för annars får jag
Låf te lämna ut revarsen.»
Alexis vek åter ihop brefvet och stoppade det på sig, för att så fort tillfälle gafs lemna det tillbaka till Stellan, och kyrkvaktarn fick i utbyte deremot en hacka.
Detta tillfälle erbjöd sig snart, och, med så mycken grannlagenhet som var möjlig, återställde Alexis brefvet, och berättade hur det kommit i hans händer.
Stellans ansigte fick en form, ungefär sådan, som då man speglar sig inuti en sked, och hans öfvermod, som repat krafter efter den ledsamma affären på Tunanäs, var nu för andra gången slaget.
Han kastade först en forskande blick på Alexis, för att om möjligt utspana, huruvida han läst brefvet eller ej, men utan resultat.
Hade Alexis åtminstone haft den uppriktigheten, att rent ut säga att han läst brefvet, så hade Stellan dock kunnat vädja till hans grannlagenhet, men nu – hade Alexis icke läst det, så vore det ju att taga sak på bak om han gjorde någon förfrågan, ty denna skulle alltid väcka obehagliga misstankar, och det var således bäst att hålla god min, och så godt man kunde slå bort saken med skämt.
Emedlertid hade nu Alexis Stellan helt och hållet «i hand», och den unge baronen var så tam och beskedlig och anspråkslös, att ingen kunde påminna sig förr hafva sett honom sådan.
Hvad den kärleken gör underverk! tänkte alla.
Eftermiddagen fördrefs med musik, syltad ingefära, charader, melon och jäspningar, och kl. sju stod Stjernfeldtska vagnen för dörren.
Man tog afsked, och öfverstinnan tog löfte af Stellan, att han snart skulle komma igen och blifva några dagar på Sätraholm.
«Hå, Gud ske lof!» suckade det i alla vinklar och vrår på Sätraholm, då vagnen åter rullade bort, och närmare slöt sig våra ungas krets tillsamman.
Men på Nannas ansigte ville icke glädje återvända; blekhetens drifva betäckte hennes kinder, och ögonen talade ej, som fordom, om själsfrid och glädje.
Och hur var det ej synd om henne?
Hon fick ju ej en gång gråta?
De få återstående timmar, som Nanna och Alexis ännu hade att vara tillsammans, flögo hastigt förbi, och förkortades ännu mera derigenom, att öfverstinnan manade på att man tidigt skulle gå till sängs, emedan Alexis bittida den påföljande morgonen skulle ut och resa.
Alexis protesterade väl häremot sjelf, men kunde dock föga uträtta emot öfvermakten, och på slaget tio måste hvar och en begifva sig till sina rum.
Redan hvilade sömnen tungt öfver Sätraholms innevånare, då Nanna ännu låg qvar i sitt öppna fönster.
Ej en enda handtryckning hade hon, i anseende till omgifningen, vid afskedet vågat gifva Alexis, och hon tänkte derföre att ännu en gång få se honom, för att åtminstone på afstånd kunna ge honom en vänlig afskedsnick.
Men Alexis syntes ej.
Han var troligtvis sysselsatt med inpackning af sina saker, eller må hända hade äfven han öfverlemnat sig åt sömnen.
Klockan fyra på morgonen skulle han resa, och det var således icke många timmar att hvila på.
Nanna hade redan till en del gjort sig beredd att gå till sängs.
Det var oförsigtigt af henne, att i den förrädiska juninatten anförtro sin helsa till vård af en så tunn drägt, men hon tog så mycket mindre i beräkning faran deraf, som lifvet numera för henne var af ringa värde.
Men ljumma fläktar flöto i natten, och de doftande blommorna lockade som sirener Nanna ned till trädgården.
Sofva var för henne omöjligt; hon gaf derföre efter för sina älsklingars kallelse, kastade en kappa kring axlarne, och gick ned i parken, der hon så mången gång vandrat med Alexis.
Syrsan sjöng i gräset, och från åkern hördes ängsknarrens enformiga läte.
Ehuru motbjudande dessa ljud i sig sjelfva äro, hör man dem dock så gerna, ty de äro ju alltid med i den unga sommarens svit, och man fördrager dem, ja man älskar dem som man älskar en nyck hos den som är kärast för ens hjerta.
Hvem väntar ej att Alexis nu skall komma, och hvem fruktar det ej äfven?
Och hvad vi vänta och hvad vi frukta inträffar.
De mötas.
Och nu, j stolta blommor, läggen ned edra kronor, och bereden er att på edra armar bära er herrskarinna!
Lägg fingret på din mun, natur, och sen bort, j tystlåtna stjernor, som deruppe vandren.
Lyssnen j lindar och mossiga hällar, ty kärleken sjunger sin egen drapa!
Men när den nyväckta dagen blickade från öster, rodnade han, och när de glädtiga strålarne kommo flygande från ljusets öppnade dörr, för att ge blommorna deras morgonkyss, funno de deras ögon fyllda af tårar.
SJETTE KAPITLET
Alexis var rest.
Celestine var mer än någonsin flitigt sysselsatt med sin målning.
Nanna gick grubblande och stum, och redan i flera dagar hade pianot stått stängdt.
På musik tänkte man ej mera, ty man hade nu så mycket bestyr med förberedelserna till de unga förlofvades bröllop och bosättning.
Det var beslutadt, att det nygifta paret till en början skulle bo i Stockholm, ty som ordonnansofficer var det för Stellan nödvändigt att några månader uppehålla sig der.
Nanna älskade eljest företrädesvis landet, men nu längtade hon till Stockholm, och motarbetade således ej detta förslag.
Efter några dagar infann sig Stellan, för att hörsamma öfverstinnans bjudning.
Några hundar och bössor medbragte han som sällskap, och dessa bevittnade att han ej så snart åter ämnade sig bort.
Tidigt morgonen efter sedan han var kommen, tog
Stellan sin fogelhund och dubbelbössan, gick ned i den lilla båten, som låg vid bryggan, och rodde sig sjelf ut åt viken.
Han hade gjort sig underrättad om hvar fiskarns holme låg, och styrde rakt dit.
Anna stod nere vid stranden och hängde upp näten, som nyss blifvit vittjade.
Hennes klädsel utvisade, att hon ej var beredd på något besök så tidigt, och af dubbel orsak rodnade hon derföre djupt, när hon nu i den unge jägarn, som hoppade i land, igenkände den vackra herrn, som hon förliden söndag sett i kyrkan, och hvars blickar då redan röjde, att han var intagen af henne.
Ännu mera fördelaktigt presenterade sig nu Stellan i sin gröna jagtrock med silfverknapparne, och den nätta mössan, som lätt hvilade på det kullriga håret.
Anna ville draga sig tillbaka, men det var redan för sent, ty Stellan hade fattat hennes hand, och bad henne så bevekligt, att hon ej af honom skulle låta störa sig i sitt arbete.
Tvertom ville han hjelpa henne dermed, och gick dervid så vandt och beschäftigt tillväga, som om han i all sin dar ej gjort annat.
Det var så sällan att några manliga besök inträffade på den ensliga holmen, att det nu skedda lilla afbrottet i enformigheten hade varit välkommet, äfven om det blifvit förorsakadt af någon som hade mindre goda förespråkare i det yttre än Stellan, och Annas obevakade hjerta öppnade sig derföre så mycket lättare för den vackra ynglingen, som tillika hade så goda lämpor.
Den gamle hade gått in i stugan, för att hvila efter det tidiga morgonarbetet, och de unga fingo derföre vara i ostörd i ro.
Väl studsade Anna något tillbaka, när Stellan efter väl slutadt arbete bad henne om en kyss till belöning, men i det hela fann hon ej något ondt deri; och darrande glömde hon att göra sig lös från den arm, som lindade sig kring hennes smidiga lif.
Hon vågade ej fråga Stellan hvad han hette, men han, som väl insåg att hon kunde vara nyfiken att få veta det, framkastade några yttranden, hvarigenom hon kunde sluta, att han vore jägare under en af herrgårdarne i orten, att han var ogift och längtade att till sitt boställe få föra en ung och vacker brud, för att med henne dela lifvets glädje och sorg.
Han visste så skickligt att låta henne kasta en blick in i det paradis, som der skulle emottaga dem, att hon fick en innerlig längtan att komma dit, och för första gången föll det henne in, att det ej kunde vara så lyckligt att bo på holmen i all sin tid.
Ännu ett par kyssar, och Stellan sprang åter i sin båt, och rodde till en annan holme, för att se efter om ej der någon andkulle kunde finnas.
Länge stod ännu Anna qvar vid stranden, och såg efter Stellan, då han redan var långt ute på sjön, och längtade blott att det åter skulle vara morgon, ty han hade lofvat henne att följande dagen komma igen, för att hjelpa henne med hennes arbete.
Och följande dagen, och flera dagar, gick det på samma vis.
Anna hoppat så lätt ur sängen, och aldrig hade arbetet för henne gått så lätt.
Men litet långsammare gick det för henne hvarje dag, ty allt mer och mer tid upptogs af smekningarne, och de kunde slutligen glömma sig hela qvarter.