Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu lärer oss dagliga erfarenheten, att t. ex. af 10 individer, som upplaga lån, känhända 4 använda de upplånade medlen endast till ökad flärd och fåfänga, och sålunda ganska hastigt rusa till undergång.
Af de öfriga torde andra 4 väl öka sin production, men derjemte öka sin consumtion i ännu större mån, så att de lik - uS Den 5 Jani f. m. väl producera sig fattiga och med långsamma steg sluta sin bana i fattigförsörjningens sköte.
Endast de sista a äro lyckliga nog att se sina uträkningar kronås med framgång och kloka nog att icke öka sin consumtion , utan upplägga öfverskottet till fyllande af oförutsedda behof.
Behofven hafva vi redan sett, nemi. nödvändigheten att bistå och slutligen underhålla de öfriga 8.
Detta är i korthet det öde, som skulle vänta oss på statslånsbanan.
Ofantliga rikedomar skulle hopas hos några fa individer, under det att massorna sjönke allt djupare och djupare i fattigdom och elände.
I den bifogade tableauen antager motionären, ilo att 100,000 r:dr kunna af gide hufvudtiteln årligen göras fruktbärande genom utlåning till jordbruk och näringar emot ränta och amortering af tillsammans 6 proc., och att 2:0 titeln kan genom Riksg.cont. årligen upptaga ett lån af 100,000 ridr för att användas tilt industriella företag af improductiv natur, t. ex. canaler, hamnar o. d.; ty de 6000 ridr, som dertill åtginge, återfinges genom räntorna på titelns fordringar.
Sålunda skulle 3io, med antagande af 5 procls ränta och 1 procls amortering, titeln hafva efter 37 års förlopp, disponerat dubbelt så mycket som eljest, nemi. 7,400,000 ridr, hvaraf hälften eller 3,700,000 ridr utgjorde räntebärande obligationer, circulerande i landet; och slutligen skulle 4^o det 3yide. året skulden börja minskas med det första årets skuld, samt titelns behållning derutöfver vara 3,700,000 ridr i accumulerade fordringar.
Hvarje följande år skulle skulden minskas med 100,000 ridr, men deremot titelns behållning ökas med räntan af 3,700,000 ridr eller, å 5 proc., med i85,ooo ridr, utom de årligen från staten ingående 100,000 i’ldr eller tillsammans 285,000 ridr, derifrån dock räntan å den återstående skulden bör dragas.
De 3 första punkterna finner jag klara och tydliga, men, den 4ide har jag svårare att förstå.
Då titelns under hela tiden utlånade summa endast utgjorde 3,700,000 ridr, och de enskilda låntagarne redan från början gjort afbetalning på deras skulder, så att de första hade efter 3yf års förlopp, blifvit alldeles skuldfria, huru kunde titeln då vid denna, tid ännu hafva 3,700,000 ridr räntebärande fordringar ?
Och huru kunde denna summa blifva en evärdelig räntebärande behållning för titeln, då han sjelf ju mast betala sin skuld till Biksg.cont. under alldeles samma villkor som de enskilda låntagarne till titeln?
Hvad titeln erhöll af sina gäldenärer, , måste den ju aflemna till Riksg cont., emellan hvilka contrahenter titeln sålunda endast var en mäklare.
Om upp-och utlåningen blefve fortsatt i 37 år, skulle ytterligare 87 år åtgå, innan de sista lånen hunnit utplånas, och då skulle titeln omöjligen kunna hafva ett öre qvar i vinst, men väl tilläfventyrs fått vidkännas förluster på sina egna utlåningar.
Sålunda synes mig, som hade alldeles detsamma kunnat uträttas
Den 5 Jum f. ra.
,I9 derigenom, att K.
M. hade disponerat titelns 100,000 r:dr, likasom hittills och Riksg.cont. fått uppdrag att upptaga lån till utlåning.
Hela skillnaden är blott den, att i sednare fallet hade utlåningen skett efter reglementen, under uppsigt af It.
St:s egna fullmägtige, och i det andra mera godtyckligt af K.
M. med förmånsrätt naturligtvis för dem, som kunde hafva lyckan att vara särskildt kända af rådgifvarne.
Då jag under öfverläggningen om StatsUtskrs betänk., angående g:de hufvudtiteln, tog mig friheten att göra åtskilliga anmärkningar emot detta betänk., var ej min afsigt att väcka en ny motion.
Discussionens vändning och åtskilliga ledamöters derunder yttrade önskan att förvandla dessa anmärkningar till en ny motion har nu föranledt mig att fullgöra detta, samt att bifoga en tableau, som närmare visar systemets practiska sida.
Det är mig härvid redan en tillfredsställelse att hafva till vederläggning uppkallat tvenne för djupsinnighet kända talare; men deras anmärkningar synas mindre vara riktade emot mitt förslag, än emot statslånesystemet i allmänhet.
Jag uppträder val icke nu egentligen för att försvara detta system i sin helhet; det har vida bättre försvarare än jag, äfvensom det äger mägtiga motståndare.
Englands och Frankrikes exempel ådagalägga redan tillräckligt principens giltighet; andra Europeiska stater, och deribland sednast Danmark och Norrige, hafva äfven erkänt nyttan af systemet, och om den ännu icke erkännes hos oss, hörer sådant till ordningen, ty det nya får alltid senare insteg i vår aflägsna Nord.
Detta om satsen i allmänhet.
Hvad åter mitt förslag angår, tror jag, att de värda anmärkarne icke rätt förstått det; och detta fel återfaller måhända mest på mig sjelf, ty det exempel, jag uppställt, har förmodligen icke varit så kiart, som jag önskat.
Jag har uppgjort den bifogade tableaun under förutsättning, att Utsk:s ledamöter redan arbetat sig så in i systemet, att större vägledning icke behöfdes, och jag tror, att hvar och en, som tänkt sig in i ämnet, icke skall finna denna tableau så oriktig, som de värda talarne ansett.
Jag har sagt, att på ett årligt anslag, som jag endast exempelvis antagit till 100,000 r:dr, skulle, då detta anslag med säkerhet vore att tillgå, iltiksgeont. kunna bildas en lånefond, som betäcktes af räntan på det årligen utlånade statsanslaget.
Om man härvid antager 5 proc:s ränta och 1 proc:s amortissement, eller 4 proc:s ränta och 2 proc:s amortissement, eller 3 proc:s ränta och 3 proc:s amortissement, så är dock årliga inkomsten alltid 6 proc., och skillnaden består blott deruti, att amorteringen sker fortare eller långsammare.
Inkomsten är således alltid 6000 r:dr, och på dessa skulle lånoperationen grunda sig.
Men jag bör härvid först till vederläggning upptaga Hr v. Hohenhausens inkast, att ingen upplåning skulle kunna ske 120 Den 5 Juni f. m. mot Riksg.contls obligationer af ifrågavar. beskaffenhet.
Hr v. Hohenhausen har stödt sig på den erfarenhet, vi nu haft, att Riksg.cont. har svårt att få upplåna penningar mot ouppsägbara obligationer och att Armeens Pensionscassas utfärdade obligationer fallit i värde; men jag ber att till den värde ledamoten få ställa den frågan, om han icke sjelf tror, att den eris, som är en följd af de divergerande opinionerna oin realisationen, mera än capitalbrist föranledt dessa tillfälliga svårigheter?
Dessutom tror jag, att den värde ledamoten skall göra mig den rättvisan, att mitt förslag är så uppstäldt, att, i händelse systemet icke kunde bringas till verkställighet genom svårighet vid upplåningen, återstår alltid den fördelen, att de anslagsmedel, hvarpå systemet skulle grundas, blifvit utlånade i stället att bortskänkas.
Jag föreställer mig för öfrigt saken sålunda, att om Riksg.cont:sFullmägtige berättigas att, på det sätt jag föreslagit, upplåna 100,000 rrdr, blir det en skyldighet och pligt för den styrelse, som bör etableras och lämpligast kan underordnas Riksg contrs Fullmägtige eller CommerceColhm att inarbeta sig i systemet, så att den noga tillser, att den icke utgifver mera obligationer, än som motsvara det belopp, som kan utlånas, och att, i samma Stund styrelsen icke kan upptaga lån, upphör den med vidare upplåning.
Jag anser till och med försigtigheten fordra, att äfven om hela summan af 100,000 ltdr kunde första året upplånas, bör man ändock icke upptaga större lån än 80,000 rrdr, för att hafva de återstående 20,000 rtdr tili inlösen af obligationer, i fall de skulle falla under pari, ehuru detta under sådana förhållanden icke är troligt; och allt fall under pari blir, så framt man beredt sig tillräcklig fond att inköpa den med, ren vinst för titeln.
Allt detta är efter min tanka obestridligt; och jag tror derföre, att då man har ett årligt anslag att påräkna, bör man våga en creditansträngning, dervid ingen förlust äfventyras ; men hvaraf fördelen för näringarna ligger i öppen dag.
Hr v. Hohenhausen har vidare sagt, att
Regeringen skulle betagas möjligheten att använda g:de hufvudtitelns anslag i sådan väg, der hvarken ranta eller capital kunde återfås; men jag bar just antagit, att en del af tillgångarna må användas för hamn- och väganläggningar, eller dylika för staten nödvändiga ändamål, hvilka icke deruti kunna återgifva derpå nerlagda capital.
Hr Cederschjöld åter har sagt sig icke förstå 4:de punkten af det uppställda exemplet, eller på hvad sätt de upplånade summorna skola blifva amorterade, och delta är må hända mitt och exemplets fel, icke Hr Cederschjölds, som är van att med skarpsinnighet döma.
Men om den Värde ledamoten besinnar, att upplåningen sker i en series eller kedja af år, finner han säkert, att amorteringen sker af sig sjelf i samma kedja.
Detta ligger i sakens natur och innebär arithmetiska förhållanden, som icke kunna dtsputerasj men I) e 11 5 J u u i 1'. m. men väl kan uppsla Ilningen vara oriktig, och jag erkänner gerna, att exemplet måluinda icke är nog upplysande.
Hvad för öfrigt angår sedeleniissionerna, såsom blott ephemära medel att höja välståndet, har jag afven i motionen medgifvit det; men jag tror icke, att ens mina motståndare kunna neka, att dessa ephemära medel qvarlemnat ökad capitalförmögenhet i landet, ehuru den blifvit flyttad från capitalisterna, som sett sin förmögenhet minskas genom myntets fallna värde.
I samma mån ett land producerar mera varor, är det rikare, äfven utan större rörelsecapital; och om det är sannt, att sedelemissionerna 1809 haft den verkan, att vi, i stället för import af spannmål, numera exportera der£tf, vissa år icke obetydligt, mäste det medgifvas, att de verkat till ökad capitalförmögenhet och att, ehuru denna förmögenhet i starkare progression än annars blifvit flyttad på andra händer, Sverige obestridligen nu är rikare än för ?5 år sedan.
Men jag medgifver äfven å andra sidan, att välJefnaden och lyxen under samma tid blifvit uppbringad; och jag bekänner, att jag hör till deras antal, som anse lyxen vittna om stigande välstånd.
Detta är dock en för ämnet främmande digression, och jag slutar med den förklaring, att jag skall vara tillfredsställd, äfven om min motion nu icke kan medföra annan verkan, än att först inom Utsk. och sedan inom
Representationen föranleda en grundlig behandling af den frågan, huruvida icke statscrediten, såsom häfstång för välståndet, bör användas till näringarnas understöd.
Jag bör först anmärka i afseende på hvad Frih.
Ehrenborgh yttrat, att jag icke är bland dem, som äro emot statslånesystemet, när deraf ar behof, utan blott mot Frih.'s särskilda system.
Jag lemnar derhän, huruvida jag yttrar mig med eller utan naivetet; det vissa är, att jag alltid kommer, liksom hittills, att yttra mig i enlighet med hvad jag tänker rätt och nyttigt vara.
Vid 1823 års riksdag, då jag tog mera liflig del i financeärenderna, såsom ledamot af BancoUtsk., yttrade jag mig redan då föredraga statslånen framför ytterligare sedelutgifning
Utan ny fohd, hvarmed myntförsämring alltid här i landet tillvägabragts, och hvartill de förslag skulle hafva ledt, som då af åtskilliga personer uppgjordes och drefvos.
Ehrenborgh har nämnt, att den närvarande elisen i afseende på realisationen är orsak till svårigheten att få lån, och jag medgifver, att den betydligt derpå kan inverka; men tillgång på lån af större summor beror dock ytterst på tillgång af capitaler, och således kan äfven framdeles samma förhållande inträffa som nu, synnerligen med ouppsägbara lån med endast 5 proc:s ränta.
Boye har väl gjort hiig uppmärksam derpå, att utrikes lån kunna erhållas, och jag inser, att denna utväg finnes, ehuru icke förr än realisa 8 H. 16 Den 5 Juni f. ni.
Ijonen kommit till stånd; men jag är af den öfvertygelsen, att utrikes lån, för hvilka räntan måste gå ur landet, icke äro nyttiga, åtminstone så framt man icke använder dem i så produetiva företag, att den ökade produetionen betäcker förlusten; i annat fall äro de, efter min tanka, skadliga.
Jag bör icke förtiga en sanning, ehuru den för några kan vara mindre behaglig, nemi. att det är alldeles falskt att bestämdt antaga, det man gynnar jordbruket genom stora lånebiträden af för alltid stående eller i tidens längd sig amorterande lån, hvarå dock 6 procts ränta intill slutet skall betalas, emedan de oftast endast bidragit att öka egendomsvärdet eller försäljningspriset, och således endast gagnat enskilda jordbrukare, men alldeles icke jordbruket, utom i de fall, de blifvit produetivt använda.
För den, som har sin egendom i behåll, är det, utom bevillningen å fastighetsvärdet, likgiltigt, hvad värde den har i penningar, intilldess lian vill sälja den, då det visserligen för honom är ganska förmånligt, att priset är högt; men för köparen och hvar en arfvinge, som skall utlösa sina medarfvingar, är detta höga pris till skada, så framt icke produetionen blifvit i samma mån ökad.
Den öfvergång af egendom på andra händer, som här i landet ägt rum, visar just, att man icke nog produetivt användt de ökade låneutvägarna; ty eljest hade egendomen för det mesta förblifvit hos sina förra ägare.
I Ryssland var räntefoten under mitt vistande i landet y a 8 proc., hvaremot jordegendomarnas afkastning beräknades till io ä 12 proc., efter hvilken calcul egendomsvärdet uppskattades vid köp och salu, och detta förhållande måtte vara vida fördelaktigare för jordbruket, än der penningeräntan är 6 proc., men egendomsafkastningen med afseende å köpeskillingen endast är 4 proc.
Den ränta, som jordbruket gifver, för att göra det lönande, bör minst vara lika med den allmänna penningeräntan i landet.
Egendomarnas betydligt stegrade värden i vårt land efter 1S09 härrörde från den stora emissionen af bancosedlar samt canalens och Malmö disconters assignater och deraf följande myntförsämring.
Man köpte egendomar med visshet att någon tid derefter kunna sälja dem till högre pris.
De stora speculanterna uti egendomshandeln syntes förvänta samma öde med våra bancosedlar som de, hvilka med Franska assignaterna köpte för höga pris alla egendomar, de kunde få köpa; de hade blifvit millionärer och alla inhemska lånetillgångar förstörda, om bancosedeln förlorat allt värde såsom assignaten, men blefvo i stället ruinerade derigenom, att myntförsämringen nådde en gräns, sedan bancosedeln förlorat nära § af det värde, den borde äga.
Uti Holland före Franska revolutionskrigen var penningeräntan 3 å 2^ proc., i följd hvaraf de flesta capitalister nödgades sjelfva använda en stor del af sina capitaler i handeln och andra näringar.
Lån å fastigheter erhöllos den Den 5 Juni f. m. 123 tiden med lätthet mot låg ränta; men sedan krigen och den afbrutna handeln samt förlusten af colonierna förstört en betydlig del af de förut befintliga capitalerna, och de vid freden öfverblifna funno en förmånlig employ i de Franska fonderna, har såväl räntan å fastighetslån sorn penningelån i allmänhet, utom på säkra vexlar med kort sigt, varit vida högi’e än fordom.
Att skaffa capitaler genom konstlade medel utan säkerhet, att de användas för ökad produetion, Ur således icke tillförlitligen nyttigt; men jag anser deremot, att statsppaper här i Sverige skulle hafva en annan förmånlig verkan, nemi. att stärka det stora nationalinteresset, d. v. s. deras interesse, som vilja behålla myntvärdet orubbad t och återhålla alla Vandaliska försök att genom myntets förstörande befria sig från skuld.
Hvad jag sednast anfört, är i korthet mina tankar örn statslånesystemet i allmänhet, då det hålles inom säkra gränsor; men hvad Frih.
Ehrenborgh* förslag angår, upprepar jag, att vid jemnförelse med Frih.
Cederströms mäste jag, ehuru jag ogillar bådas användande på g:de hufvudtiteln, gifva företräde åt Frih.
Cederströms förslag, emedan genom detsamma accumulationen af capitalet går vida säkrare och vinsten blir vida större för låntagande industriidkare, emedan de erhålla lån ulan ränta.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar få åtfölja remissen med det slutliga tillägg, att jag visserligen ej har något emot afsigten i Frih.
Ehrenborghs motion att befrämja näringarna, men att det är medlet, som måste granskas; och det af motionären föreslagna finner jag af anförda sköl vara otjenligt och icke leda till det uppgifna ändamålet.
Om jag icke uppfattat Frih.
Cederströms yttrande orätt, har hans framställning gått derpå ut, att sedan StatsUtskts betänk., rörrde g:de hufvudtiteln, blifvit bifallet af 3 Stånd , kunde något afseende å Frih.
Ehrenborghs motion icke fästas.
Jag får i anledn. häraf erinra, att motionen endast innefattar ett sätt att använda det anslag, som B.
St. bifallit, och att således intet hinder för motionens upptagande häraf kan mota; men om jag missta-r git mig i uppfattningen af Frih. Cederströms mening, förfaller naturligtvis min anmärkning.
Hvad åter företrädet af Frih.
Cederströms förslag angår, så, enär jag vågar gifva mig sjelf det vittnesbörd, att jag icke öfvervaril någon riksdag, der jag underlåtit att tala för näringarna, emedan fäderneslandets framgång utgjort mitt mål, och medlet dertill för mig varit näringarnas framgång, må det förlåtas mig, om jag icke tror, att jag nu försakar näringarna, ehuru jag icke kan gifva företrädet åt Frih.
Vore detta förslag en verklig förbättring i systemet, så hade de upplysta stater, der Frih.
Ehrenborghs system är gällande, säkerligen redan antagit Frih.
Cederströms.
Detta ar likväl endast ett enskildt skäl för mig; men jag har äfven D*u 5 Juni f. ta. arne andra skäl af allmännare giltighet emot Frih.
Det ena är, att det visserligen låter välgö-; rande för näringarna att få anslaget utan ranta, men har i motsats deremot ofta visat sig skadligt, emedan det är en favör, som begagnas utan verkligt behof; och jag tror för min del det rätta vara, att näringarna väl underlättas, men icke få något till skänks.
Det andra skälet är, att hela systemet hvilar derpå, att en viss portion af anslaget skall årligen återbetalas; men om denna portion icke ingår, stadnar hela machineriet.
Jag begifver mig nu till 2!ne andra talares yttranden.
Hr Cederschjöld har angripit systemet till sin grund, till sin sanning, och om Hr Cederschjölds sats vore riktig, skulle hela systemet utan tvifvel vara förbi.
Han har Sagt, att rörelsecapitalets ökande vore blott ett ephemäriskt medel till välstånd.
För att vederlägga detta, behöfver jag emedlertid blott hemta motbevisningen ur vår egen historia.
När Lilljencrantz Jemnade financeportföljen till Ruuth och denne, hvilken jag aldrig nämner utan vördnad, emedan han ingick rik i detta departement och utgick derifrån fattig, lemnade den till sin efterträdare, var erfarenheten notorisk, att minst 480,000 tunnor spannmål importerades; men strax efter Ruuth och jemväl under de sista 5 åren har saken slagit så ut, alt vi utskeppat mera spannmål, än vi importerat.
Jag är gammal, och flera torde med mig. draga sig till minnes, huru våra fält äro odlade och våra städer byggda nu emot förr.
Verkningarna hafva således icke varit ephemäriska, och jag kan äfven anföra ett annat exempel på hvad näringarnas lättnad åstadkommit under de sednaste tio åren.
För to år sedan stod porcellainesfabricationen vid ett värde af 5o,ooo r:dr, nu är den nära 200,000; yllefabricationen uppgick då till omkring 2 millioner, men aldrig deröfver, nu öfverstiger den 3 millioner; papperet var då en importvara, nu är det föremål för export.
Om dessa bevis äro obestridliga, måste deraf följa, att om större lättnad hädanefter kan lemnäs åt näringarna, skola fördelarna deraf blifva ännu större, och att vi på detta sätt allt mera närma oss det gemensamma målet för oss alla: fäderneslandets välmåga.
Hohenhausen är jag skyldig tacksamhet för hans förklaring, att han inser värdet af systemet i allmänhet.
Jag har blott en erinran att göra vid den framställning, sorn tycktes vara mycket allvarlig, ehuru yttest bristfällig, att nemi. skuldsättning ej är nyttig för jordbruket, utan blott för säljare af jordegendom.
Jag antager för gifvet, att någon tillämpning af motionen icke kan komfna i fråga, förrän efter realisationen, hvilken jag hoppas att vi kunna emotse lika säkert, som den är önsklig; och jag hemställer, om vi icke då kunna påräkna att få utländska lån mot 4 proc. till så tillräcklig mängd, att allmänna räntan i landet kommer att fällas.
Men har då jordbruket icke nytta häraf?
Eller är det väl möjligt, alt den värde Den 5 Juni f. m. 125 ledamoten, sorn i sina yttranden ofta ådagalagt upplysning, alltid patriotism, icke inser, att jordbruket skall få mera behållning i samma män, som utgifterna för den högre råntan försvinna.
Ehrenborgh först väckte sitt förslag, understödde jag ideen så vida, att jag ansåg riktigt att komma näringarna till lättnad; men jag hyste åtskilliga scrupler vid förslaget, emedan jag fann svårighet att förena detta fondsystem med Konungens dispositionsrätt öfver g:de hufvudtiteln.
Jag vidhåller ännu, att näringarna äro i behof af allmänt understöd derföre, att slaten alltför länge hållit dem under ett förmynderskap och gjort dem beroende af ett ringa rörelsecapitals olyckliga inflytande.
Ett återförande till någon jemnlikhet i fördelar mellan capitalister och näringsidkare anser jag nödigt, så att de förra icke uteslutande må kunna anses för innehafvare af det mest lönande näringsfång i samhället, som måste vara förhållandet med ett af lagen bestämdt rörelsecapital och derigenom uppjagad räntefot.
Jag har haft tillfälle att uti åtskilliga provinser taga kännedom om tillståndet af vår modernäring, jordbruket, och funnit den allmänneligen i högsta vanmagt.
Yi veta , att de af naturen bäst lottade landsträckor ännu förete stora ödemarker, och der välmåga under forntiden funnits, träffas nu endast fattigdom och hopar af statens undsättningstagare.
Sannt är väl, alt productionen i vissa orter på de sednare åren blifvit ökad; men detta har skett genom konstlade medel, genom användande af lånade capitaler mot hög ränta, och att sådant icke haft någon förmånlig följd för producenterna, är naturligt.
Emedlertid skulle det hafva ett för samhället menligt inflytande, om personer med förmåga af kraftiga näringsföretag skulle sakna medel eller penningar dertill.
En sådan saknad skulle, efter min tanka, vara ett våldsamt steg emot landets förkofran; ty följden blefve, att en mängd personer icke kunde utöfva sin förmåga af production, utan att störta sig ytterligare i olycka.
Man här sagt, att den dass, sorn med lånade medel sökt uppdrifva sin production, förderfvat sig.
Det är visserligen sannt, att den dass, som har förmåga att använda andras capitaler på näringarna, riskerar siri undergång, och mången har i detta land arbetat sig fattig, under det våra verkliga capitalister endast bemöda sig om att utan deltagande i de productiva yrkena komma till välstånd, samt att isynnerhet för jordbruket en stor del af dessa capitaler bortgått; dock är det derföre icke sagdt, att något bortgått i jordegendomens värde, ty jag tror tvärtom, att detta blifvit nära nog fördubbladt, ehuru det icke synes i taxeringsvärdena.
Jag önskar den lättnad för näringarna, som skulle beredas dem genom ett ökadt rörelsecapital, på sätt Frih. ia6 Den 5 Juni f. ra.
Ehrenborgh föreslagit; men jag saknar tillräcklig upplysning om förslagets verkställighet och tillämpning, för att våga med full tillförsigt understödja det.
Jag tror det blifva svårt att reglera 9:de hufvudtitelns anslag för ett fondsystem, emedan detta anslag är en årlig bevillning, som R.
St. framdeles kunna förändra eller indraga.
Jag anser detta väl icke sannolikt; men det är icke otänkbart eller omöjligt, och således har man icke den arithmetiska säkerhet, att ett fondsystem derpå kan grundas.
Jag inser icke heller , huru man skall kunna föreskrifva Konungen sådana vilkor för detta anslags användande; men om Utsk. finnér motionen antaglig, har jag ingenting deremot, blott Utsk. kan utfinna ett så säkert sätt för förslagets utförande, att
Regeringen icke tan använda anslaget annorlunda, än R.
St. kunna föreskrifva.
Jag vill således icke afstyrka motionen, så framt möjlighet finnes att föreskrifva de vilkor, som jag i afseende på säkerheten anser nödvändiga, och något medel gifves, hvarigenom administrationen kan tillförbindas att uppfylla dessa vilkor; men utan en sådan garanti anser jag motionen icke bora bifallas.
Jag har begärt ordet för att ställa mig på deras sida, som talat för motionen.