Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande N:o 6. 9 sender styckevis till den minstbjudande upplåtas, och att underhållskostnaden skulle godtgöras till ena hälften af Stuten och till andra hälften af dem, som erlägga bevillning efter 2:dra Artikeln, äfvensom att vägunderhållningen skulle fördelas länsvis sålunda, att hvarje län utgjorde ett distrikt för sig, hvaröfver landstingen skulle ega att förfoga.
Afven vid föregående riksmöten hafva motioner om vägunderhållningsskyldighetens öfvertagande af Staten blifvit väckta, men hvarken af Utskottet, som haft denna fråga till behandling, blifvit tillstyrkte, eller af Rikets Ständer bifallne.
De skäl.
Utskottet för sitt afstyrkande vid förra riksdagen anförde, voro: att Vägarnes underhåll genom
Statens försorg skulle medföra mångdubbelt större omkostnad, än hvartill detta besvär nu uppgår, till följd hvaraf det med säkerhet borde kunna antagas, att den andel i skattebidragen, som komme att på jordegendomen belöpa, skulle blifva föga eller intet mindre betungande, än det besvär, nu å densamma ligger, och vinsten alltså endast blifva vissheten, att denna tunga drabbade alla medborgare lika; att om Staten skulle öfvertaga väghållningsbesväret, sådant svårligen kunde utföras på annat sätt, än genom arbetets öfverlåtaride genom entreprenad till enskilde, hvarvid likväl landets stora areal och dess i förhållande dertill ringa folkmängd otvifvelaktigt skulle hindra den konkurrens, som vid entreprenad-auktioner måste tagas i anspråk, om ej fritt fält skulle lemnäs åt vinningslystnaden; att den penningesumma, Staten finge utbetala, under en eller annan form skulle tagas från de skattskvldige, och att sannolikt vore det jordbrukaren, äfven om han finge flere, nu icke väghållningsskvldige, att jemte sig lemna bidrag, likväl skulle komma att i form af skattebidrag vidkännas den betydligaste delen af detta onus, samt att det för mången torde blifva kännbarare att med penningar lösa sig ifrån väghållningsskvldigheten, än att, såsom nu är fallet, med egna dragare och eget husfolk fullgöra detta besvär.
Dessa skäl, hvilka gälla lika mycket mot hvarje förslag, som afser att antingen i sin helhet eller till någon del på Staten öfverflytta oftaberörda skyldighet, finner Utskottet fortfarande giltige, och vid den inom Hedervärda Bonde-Ståndet, vid föredragning till remiss af Olof Nilssons motion hållna diskussion, hafva, med ett par undantag, de flere ledamöter, som sig yttrat, jemväl på enahanda skäl ansett väghållningsbesvärets öfvertagande af Staten icke förtjena understöd.
Utskottet hemställer derföre, att ifrågavarande motioner, så vidt de afse vägunderhållningsskyldighelens fullgörande genom Statens försorg eller bidrag, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I fråga om vägunderhåliningsskyldighetens utsträckning till andra, än dem, som för närvarande hafva sig denna skyldighet ålagdt, har blifvit vrkadt af Riksdagsfullmägtigen Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län (motionen N:o 151), att vägunderhållningsskyldigheten in natura skulle hädanefter, som hittills, åligga jordinnenafvarne, men att de medborgare, som nu äro befriade från detta onus, skulle tillskjuta konBih. till R.
Brot. 1802 & 1863. 7 Sami. 2 Afd. 4 Haft 2 10 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 6. tanta bidrag efter behållna inkomsten enligt taxeringslängderna, hvarigenom alla, som betala bevillning efter 2:dra Artikein, komme att i detta onus deltaga, samt att de sålunda sammanskjutna bidragen skulle fördelas emellan dem, som bestrida vägunderhållet; varande af motionären åt
Utskottet öfverlemnadt att bestämma den procent af bevillningen, hvarmed detta bidrag skulle utgå, äfvensom sättet för utdelningen.
Motionären synes stödja sitt yrkande derpå, att hvar och en, som har nytta af vägarne, jemväl bör deltaga i deras underhåll, hvaraf såsom en rigtig följd borde utgå att äfven denna nytta bestämde den andel, hvar och en i samma underhålls skyldighet skall taga.
Då likväl bevillningen efter 2:dra Artikeln svårligen kan anses lemna någon bestämd och säker ledning för omdömet i detta sednare hänseende, samt det väl äfven lärer vara fallet, att ganska många, som betala bevillning efter 2:dra Artikeln, icke hafva någon direkt nytta af vägarne, torde det vara mindre lämpligt att lägga samma bevillning till grund för deltagande i detta onus, helst det måste medgifvas att om det är en orättvisa, att de, som af vägarne hafva gagn, härför måste vidkännas kostnader utöfver hvad dem härför borde åligga, det vore ännu mera origtigt att ålägga dem i underhållet deltaga, som af vägarne hafva snart sagdt ingen nytta.
På sådan grund tillstyrker Utskottet, att motionen icke måtte vinna bifall.
Riksdagsfullmägtigen J.
Rundbäck från Göteborgs och Bohus län har åter hemställt (motionen N:o 123), att alla på landet varande fabriker, verk och inrättningar, som för inkomst af kapital eller arbete erlägga bevillning efter 2:dra Artikeln, mätte förpligtas att i vägunderhållet deltaga i det förhållande, hvartill dessa inrättningars bevillning står till medelbevillningen för ett mantal inom samma härad, till följd hvaraf vägarne skulle ånyo uppmätas, graderas och delas, hvarefter omdelning hvart tionde år skulle ske efter dåvarande taxeringsvärde; och skulle under hvarje vägdelningsperiod en hvar ovilkorligen underhålla den hemmanen tilldelade väg, med skyldighet derjemte för häradet gemensamt att underhålla ny allmän väg, som kunde komma att under tiden anläggas, likasom vägstycke, som tilldelats fabriker, verk eller inrättningar, hvilka blifvit nedlagde.
För den händelse detta förslag icke skulle i tillämpningen anses nog betryggande eller fördelaktigt, har motionären alternativt föreslagit, att vägarne skulle indelas uteslutande på jordinnehafvarne efter det taxeringsvärde, hvarje hemman vore åsatt, och detta alltid på jemna 100 R:dr R:mt samt underhållskostnaden af vissa, t. ex. 10 fot af första gradens väg, bestämmas af Härads-rätten, hvarefter fabriker, verk och inrättningar, efter det dem åsätta taxeringsvärde, skulle betala så mycket för år, som motsvarade kostnaden af den väg, de i annat fall skulle vara skyldige underhålla.
Redan vid 1833—1834 årens riksdag beslöto Rikets Ständer, på Utskottets derom gjorda hemställan, att i underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl.
Det lärer emedlertid vara oemotsägligt, att ett sådant inrymmande åtminstone i 'viss män förutsattes af den mening, som uttrycker, ”att en åtgärd af beskaffenhet som den ifrågavarande (låns upptagande å utrikes ort för Bankens behof) ej skulle kunna tillvägabringas utan begge StatsMakternas samverkan, ” och att Kongl.
Maj:ts biträde i sådant fall komme att bero af en förutgången ”pröfning af behofvet och lämpligheten af en dylik åtgärd,” hvilken pröfning åter möjligen kunde utsträckas derhän, att Bankens förvaltning i det hela blefve dess föremål.
Att denna mening icke sedermera öfvergått till rådslag om handling är väl i så måtto med förhållandet enligt, som Kongl. Maj:ts nådiga bemedling angående detta ärende icke ifrågakommit, då behof af utländskt kreditiv för Bankens räkning ej uppstått.
Men att den icke dess mindre synes vara af vigt och ega inflytande på en så beskaffad angelägenhet, torde finnas uppenbart, så vida i behofvets stund bifall till den af Rikets Ständer i förväg gjorda anhållan icke kunnat med säkerhet påräknas, och Konungens Rådgifvare sjelf ve, efter hvad i förklaringen säges, ansett ”troligt, att ett kreditiv för Banken å utrikes ort icke hade erhållits utan Kongl. Maj:ts bemedling och medverkan.” Till Höga RiksRättens pröfning hemställes vördsamt, om icke, i följd af dessa med KonstitutionsUtskottets anklagelse i detta mål Öfverensstämmande grunder, Konungens Rådgifvares i ofvanberörde rådslag uttryckta mening må kunna anses innefatta ett tillstyrkande att vidtaga sådant steg, som uppenbarligen är stridande emot Regeringsformens bokstafliga föreskrift i 72 <§. rörande Rikets Ständers befattning med BankoVerket; Och för det fall, att en dylik grundlagsöfverträdelse skulle finnas hafva egt rum, yrkar jag derför emot de Herrar f. d. Ledamöter af Konungens StatsRåd, hvilka i rådslaget deltagit, de ansvarspåföljder, 3 och 10 §§. uti AnsvarighetsLagen för Konungens Rådgifvare af den 10 Februari 1810 stadga.
Stockholm den 14 Juni 1840. C. L, LANDIN. 25 190 ^lt* C. Vördsamt Memorial.
Sedan, vid fullföljd hos Höga RiksRätten af den genom min ansökning Ut. C. anmälda Embetstalan emot Herrar f. d. Ledamöter af Hans Maj:t Konungens StatsRåd, hvilka den 16 December 1836 tillstyrkt Kongl. Maj:t att icke lemna Dess nådiga bifall tili f. cl. Aktören, IlofSekreteraren Bergs underdåniga ansökning, att i Stockholm få anlägga en Theater i ändamål att å densamma för allmänheten uppföra skådespel, det blifvit af mig, enligt R. H. S.
KonstitutionsUtskotts föreskrift, anmärkt, att den, genom Konungens bemälde Rådgifvares tillstyrkande åtgärd i detta mål, för Kongl. Theatern yrkade uteslutande rätt, att ensam i Hufvudstaden uppföra skådespel, vore stridande emot sista momentet af 60 §.
Regeringsformen, sorn bjuder, att Konungen ej må, till vinning för Sig och Kronan elier enskilda personer och korporationer, några monopolier fastställa; hafva, å svarande sidan, serskilda förklaringar deröfver al föredragande StatsSekreteraren och af öfrige Herrar StatsRådsLedamöter afgifvits, uti hvilka, jemte enahanda åberopande af åtskilliga förhandlingar vid förutgångna Riksmöten, dels angående en tillförne emot Konungens Rådgifvare, i lika beskaffad fråga som denna, väckt men icke gillad anmärkningsanledning, dels angående utgången inom RiksStånden af gjorda motioner om enskilda Theatrar i hufvudstaden, svaromålet i sjelfva saken finnes i så måtto skiljaktigt, som Herr StatsSekreteraren för sin del förklarat, att, om än de afslag å ansökningar å enskilda Theaterinrättningar i hufvudstaden, Kongl. Maj:t meddelade, kunde betraktas såsom ett monopolium för Kronan eller den Kongl. Theatern, föreskriften i ofvannämnda grundlagsstadgande icke torde få anses öfverträdd, då ett sådant monopolium icke af Kongl. Maj:t blifvit faststäldt, utan från längre tider tillbaka egt rum och endast af Kongl. Maj:t ur kända skäl hittills respekterats, samt icke tillkommit för att medföra och ej heller medfört någon vinning för Kronan eller den Kongl.
Theatern, hvilken sistnämnda det oaktadt icke kunnat uppehållas utan förluster, dem
Staten måst godtgöra och de der olvifvelaktigt genom tillåtelse till nya Theaterinrättningar i hufvudstaden skolat ökas; hvaremot öfrige Herrar StatsRådsLedamöter andragity att sjelfva afslagsresolutionen vid detta, likasom vid flera föregående lika beskaffade tillfällen, ingalunda hvilade på antagandet, än mindre på erkännandet af någon uteslutanderätt för den Kongl. Theatern, utan innehölle endast en vägran för det närvarande, hufvudsakligen på de i underdåniga tillstyrkandet åberopade skäl, att de år 1818 åter upprättade Kongl. Theatrarna uppfyllde allmänhetens behof och rättmätiga fordringar i detta hänseende, men än - 191 dock icke kunnat utan betydliga bidrag uppehållas: att det i allt fall matte vara Kongl. Maj:ts ostridiga rätt att bifalla eller, efter sig företeende skäl och omständigheter, vägra TheaterinräIlning i Stockholm; och att ingen tids erfarenhet visat, att Kongl. Theatrarnas tillvaro beredt någon vinning för Kongl. Maj:t och Kronan, utan tvertoin för Kongl. Maj:t föranledt årliga utgifter och för Staten, intill närvarande Riksdag, utgiften af ett årligt anslag.
Vid öfvervägande af hvad sålunda å svarande sidan är anfördt, och enär de äldre Riksdagsförhandlingar, angående Theaterinrättning i hufvudstaden, hvilka dervid åberopats, ligga utom gränsen af det åtal, jag är pligtig att i denna sak utföra, finnér jag öfverflödigt att derom yttra annat, än att, å min sida, någon tillämpning af dessa förhandlingar ej kan medgifvas; hvaremot nu för mig återstår att granska svaromålets innehåll i öfrigt.
Ej mindre de flera öfverläggningar i StatsRådet angående ifrågavarande ärende, hvilka, på sätt handlingarne visa och i anmärkningsmemorialet kortligen är antydt, föregått det rådslag, då ärendet afgjordes, än äfven och synnerligast detta sistnämnda rådslag synas nogsamt upplysa, att de egentliga betänkligheterna emot bifall till ansökningen om anläggande af en enskild Theater hade afseende å den Kongl. Theatern och möjligheten af dess bibehållande, hvilket, oaktadt ingen annan Theater då funnits, ändock ej lät sig göra utan betydliga bidrag, de der, efter hvad i Herr StatsSekreterarens förklaring förmälcs, skulle blifva otillräckliga, om en annan Theater, jemte denna, finge inrättas.
I följd häraf torde svårligen kunna bestridas, att, om än afslagsresolutionen ej uttryckte antagandet eller erkännandet af någon uteslutande rätt för Kongl. Theatern att i hufvudstaden för allmänheten uppföra skådespel, Konungens Rådgifvares tillstyrkande icke dess mindre gick ut derpå, att, genom vägran för närvarande till annan Theaters anläggning, samma uteslutande rätt måtte åt Kongl. Theatern förvaras, eller, med andra ord, att det monopolium till skådespels uppförande, som Kongl. Theatern dittills fått åtnjuta, mätte, på sätt Herr StatsSekreteraren äfven yttrat, än vidare respekteras.
Det är emedlertid å svarande sidan icke uppgifvet, än mindre styrkt, att ett sådant monopolium grundar sig å någon serskild stadfästelseresolution eller annan handling, som bjuder efterföljd och icke kan återkallas, utan det påstås fastmera, att bifall eller vägran till enskild Theaters anläggande i hufvudstaden kunde vara af omständigheterna beroende; och i detta fall lärer vid hvarje tillfälle, det sista så väl som det första, då Konungens Rådgifvare, med afseende å Kongl. Theatern och dess bestånd, afstyrka enskild Theaterinrättning, i sjelfva verket en uteslutande rätt för Kongl. Theatern anses vara påyrkad, och fastställelse på sådant sätt sökt åt ett monopolium hvilket utan tvifvel 192 åsyftat den enda, derigenom möjliga, vinning för Kongl. Theatern, att ensam och utan medtäflare vara föremål för allmänhetens uppmärksamhet, och att dess bestånd sålunda måtte tryggas; en vinning, hvarutöfver, omständigheterna likmätigt, icke någon kunnat med fog begäras eller med säkerhet påräknas.
Men i allt fall och derest åsyftad vinning af ett faststäldt monopolium skulle uteblifva, lärer sjelfva åtgärden icke linnas mera laglig och anmärkningsfri, än eljest.
För öfrigt och om det icke kan nekas, att så beskaffade, till stöd för Konungens Rådgifvares tillstyrkande uti ett serskildt mål, tillkännagifna grunder, så ofta de tillämpas, medföra samma följd, som genom tillstyrkt fastställande eif ett monopolium skulle uppkomma, att nemligen ”exclusiv rätt åt någon att ensam bedrifva en anläggning lemnäs,” vare sig för alltid eller blott för viss tid, synes det ej heller kunna ifrågasättas, att ju icke en sådan tillstyrkande åtgärd, ehvad frågans behandling pä sätt nu skett eller annorledes egt rum, likväl egentligen angått det förhållande, hvarå Grundlagens både ordalydelse och mening har afseende.
På grund af dessa erinringar kan jag ej undgå att betrakta åtalade tillstyrkande åtgärden såsom stridande emot ofvanåberopade förbud i sista momentet af 60 §.
Regeringsformen; och emedan, vidkommande laga påföljden för en grundlagsöfverträdelse af denna art, AnsvarighetsLagen för Konungens Rådgifvare af den 10 Februari 1810, som i 3 §. ibland Embetsförseelser, för hvilka der utsättes ansvar, nämner tillstyrkande af steg stridande emot föreskriften i Regeringsformens 60 §., till förhöjande af den bevillning Rikets Ständer sig åtagit, eller af sådana Artiklar, hvilka i densamma till bevillning räknas, och detta till förökande af Kronans inkomster, hvarken i detta stadgande afhandlar eller annorstädes omtalar den händelse, som nu är för handen; men i 106 §.
Regeringsformen säges, att Konungens Rådgifvare skola dömas efter allmän Lag, jemte den serskilda AnsvarighetsLagen, föranlåtes jag i detta mål emot de tilltalade Herrar f. d.
Ledamöter af Konungens StatsRåd, för den öfverträdelse af Grundlagen, som genom deras meranämnda rådslag må vara begången, vördsamt yrka den tillämpning af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, som Höga RiksRätten kan pröfva rättvist att till graden bestämma.
C. L, LANDIN. 193 Lif- D. Vördsamt Memorial.
Den talan, sorn, till följd af R. H. S.
KonstitutionsUtskotts föreskrift, blifvit inför Höga RiksRätten af mig, å Embetes vägnar, väckt uti min ansökning Lit.
D. samt vidare utvecklad medelst det i sammanhang dermed afgifna anmärkningsmemorial, får jag, efter erhållen del af den förklaring, Herrar Ledamöter af Hans Maj:ts Konungens StatsRåd, hvilka i denna sak äro Svarande, äflemnat, härmedelst slutligen utföra.
I afseende å den i ofvannämnda memorials järsta punkt förekommande anmärkning emot rådgifvande åtgärden, hvarigenom Konungens StatsRåd i underdånighet tillstyrkt, att så kallad inqvarteringstolag måtte fortfarande utgå af ull, sorn till Staden Norrköping inkommer, ehuru den vid Riksdagen åren 1834 och 1835 fastställda Tulltaxa innehåller, att ull skall vara fri från tolag, är i förklaringen hufvudsakligen anfördt, att ifrån äldre tider afgifterna till Städerna på handeln och sjöfarten utgått, enligt serskilda Kongl. Privilegier och Resolutioner, under olika benämningar och efter olika grunder, i anseende till både föremål och belopp, i nästan hvarje stad: att äfven, efter antagandet af 1809 års Regeringsform, Kongl. Maj:t, vid flerfalldiga tillfällen, förordnat om förändrade regleringar af dessa afgifter, utan att de på något sätt ansetts inbegripna under 57, 60 och 73 §§.
Regeringsformen och utan att, under föregående Riksdagar, anmärkning deremot i grundlagsenlig ordning egt rum; samt att AnsvarighetsLagen för StatsRådet, tillkommen samtidigt med det nya Statsskicket, ådagalade, att afsigten med de åberopade §§. i Regeringsformen ej varit att inskränka Kongl. Majrts beslutande rätt i frågor om Städernas tolag och andra lokala afgifter, hvilka ej bidroge till förökande af Kronans inkomster; med tillämpning af hvilken grund och i öfverensstämmelse med hvad i dylika fall tillförne skett, Kongl. Maj:t varit oförhindrad att, oansedt den befrielse från allmän stadstolag, som för ull äfven vid införsel stadgades i 1835 års Tulltaxa, medgifva fortfarande af den serskilda afgift å samma vara till förmån för Norrköpings stad, som under namn af inqvarteringstolag dittills erlagts.
Då beskaffenheten af de åtgärder, hvilka skola blifvit vid andra tillfällen i afseende å regleringen af Städernas tolag vidtagna och utan anmärkning lemnade, hvarken serskildt uppgifvits eller utgör föremål för min i denna punkt väckta talan, som deremot är inskränkt inom det af Rikets Ständers 'Konstitutionsutskott anvisade omfång, torde en undersökning å min sida, liu - 194 ruvida förrberörde åtgärder stått i öfverensstämmelse med gällande Grundlagar eller icke, här ej erfordras.
Enligt Regeringsformens föreskrift i 57 §. utöfva Rikets Ständer allena beskattningsrätten, hvartill ostridigt hörer bestämmandet af bevillningen.
Till denna äter räknas, jemlikt 60 §. nämnde Grundlag, Tullafgifterna; och som uti den författning, hvars föremål är att lemna bestämmelser angående dessa afgifter, eller den nu gällande Taxan för tullafgifterna, stadganden förekomma angående Städernas tolag, såsom i 27 §. af underrättelserna till nämnde Taxa, att alla varor, sorn enligt Taxan äro i allmänhet fria från införsels- eller utförselstull, befrias från tolag vid inkommande eller utgående, äfvensom de varor, hvilka i Taxan serskildt ifrån tolag befrias, och bland hvilka ull uttryckligen uppräknas; torde häraf finnas ådagalagdt, att bestämmelserna, huruvida tolag af en viss vara borde utgöras eller icke, ostridigt ansetts af hegge StatsMakterna tillhöra beskattningslagstiftningen, eller den, som enligt ofvan åberopade Grundlags §§.
Rikets Ständer allena tillkommer.
Å svarande sidan är jemväl anmärkt, att mitt anförande, det ifrågakomne afgiften icke uteslutande afsett de föremål, sorn i 3:dje §. af AnsvarighetsLagen om förmälas, nemligen inrättningar till enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet, syntes ej vara grundadt på verkliga förhållandet.
I sammanhang härmed, förekommer likväl det medgifvande, att Städernas tolag användes äfven bland annat till fyllnad i lönanslagen för Städernas tjenstemän.
Men då man ej lärer vilja påstå , att begreppet lönfyllnadsanslag till tjenstemän skall vara liktydigt med ”inrättningar till enskildas gemensamma 113'tia och beqvämlighet, ” hvilken bemärkelse det efter allmänna språkbruket icke erhållit, torde nvssberörda medgifvande i och för sig tillika innefatta ett erkännande af riktigheten utaf mitt omförmälda anförande, samt något ytterligare bevis för det sammas enlighet med verkliga förhållandet ej erfordras.
I öfverensstämmelse med hvad nu ytterligare är andraget och så vida, likmätigt den af Konstitutionsutskottet tillkännagifva mening, äfven antagas kan, att, sedan tolag å ull blifvit i allmänhet i grundlagsenlig ordning afskaffad, dess påbjudande ånyo till förmån för en viss stad, måste betraktas såsom en ny pålaga; finner jag mig föranlåten fullfölja anmärkningen, att de Herrar StatsRådsLedamöter, hvilka tillstyrkt det stadgande, att inqvarteringstolag å till Norrköping inkommande ull finge beräknas, härvid handlat i strid emot Regeringsformens föreskrifter i 57, 60 och 73 §§.
Beträffande a: dr a punkten , eller anmärkningen emot det rådslag, hvar igenom en del Ledamöter af Konungens StatsRåd i underdånighet tillstyrkt påläggande af en afgift å alla till Stockholm sjövägen ankommande målbara 195 väta varor i fat; torde, för ådagaläggande deraf, att beskattningsrätten i allmänhet, äfvensom stadgande af nya pålagor, är inbegripen under den lagstiftning, som tillhör Rikets Ständer allena, de skäl till större delen finnas tillämpliga, som i nästföregående punkt blifvit å min sida anförda, och hvilka jag således här får vördsamt åberopa.
Enligt den i förklaringen yttrade åsigt, skulle anmärkta afgiften å käril, innehållande våta varor icke kunna anses såsom en alldeles ny pålaga, enär en fullkomlig enahanda slags afgift från äldre tider egt rum för så kalladt lakegods och ingen giltig grund funnes, hvarföre ett fat vin eller bränvin, upplag* It på Stockholms kaj, skulle vara fritt från en pålaga till staden, som utginge för en bredvid liggande tunna sill eller kött.
Nog vågad och ingalunda logisk torde likväl den slutsats befinnas, att en afgift eller pålaga, hvilken första gången lägges å en varuartikel, som förr aldrig dragit någon sådan afgift, icke skulle få benämningen af ny j derföre att en annan varuartikel, med hvilken den förra icke har något annat gemensamt kännetecken, än att begge äro till innehållet icke-torra, finnes med en dylik afgift belagd.
En utredning af orsakerna, hvarföre en varuartikel icke ovilkorligen skall draga samma afgifter, sorn en annan, med hvilken den kan till innehållet hafva mer eller mindre likhet, lärer här vara destomera öfverflödig, som resultalet af en dylik utredning, ehvad det än matte blifva, icke synes kunna inverka på detta mål, der fråga är hufvudsakligen om lagligheten af den form, hvari den anmärkta afgiften tillkommit, men icke om afgiftens mer eller mindre lämplighet i Statsekonomiskt hänseende.
Att ifrågakomne afgiften blifvit fastställd efter annan grund, än serskilde Kommitterade uti afgifvet betänkande angående Stockholms Stads Drätselverks inkomst- och utgiftsstater uppgifvit, är i förklaringen icke motsagdt, lika litet sorn att genom nämnde afgift ett högre belopp skulle erhållas, än det, Kommitterade påräknat af ej mindre den af dem föreslagna bro- och kaj-afgiften, än en af dem tillika föreslagen, ehuru ej i nåder bifallen förhöjning uti afgifterna i metalvågen.
StatsRådsProtokollet för den 15 September 1837 upptager, att beloppet ansåges behöfligt bland annat såsom ett ytterligare bidrag antingen till anslag för Stadens publika byggnader eller för amortering af Stadens skuld; således icke ensamt till underhåll af Stadens broar och kajer; Utvisande derjemte Kommitterades förutnämnda betänkande, att det belopp, sorn. de påräknat skola erhållas genom de af Kommitterade föreslagna dels förhöjda och dels nya afgifter, skulle ingå direkte tili Stadskassan samt följaktligen användas till en ganska betydlig del för Stadens tjenstemäns aflöning.