Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sl. skola tillåta sig eller med sitt exempel sanctionera, att man beträder den enligt min åsigt farliga banan, att göra undantag från gällande författningar till förmån för den ena eller andra af individerna.
Jag tror det icke vara R.
St:s sak att upptaga sådana speciella casus, utan sedan en författning är af Ständerna beslutad , godkänd och sladfästad, samt den sedermera blifvit till efterlefnad af båda Statsmakterna antagen, tror jag, alt den kan och bör följas.
Det är ledsamt om den kan i något fall kränka de enas eller andras på bil - Den a3
Maj lighelen stödda fordringar; men sådant
Ian icke gerna för tillfället afhjelpas.
Oin författningen finnes felaktig eller ofullständig, bör den ändras eller ock bör en undanlagsrält lemnäs den ena Statsmakten efter nådigt bepröfvande; men att, såsom här är i fråga, uppå enskildes framställningar, som af K.
M. blifvit öfverlemnade lill Ständerna, göra undantag, leder oss in på en rubbning af allmänna stadgandert i rattsvag, samt på en bana, der jag tror R.
Sits lid oell krafter skulle alltför mycket upptagas af speciel profning af hvarje förekommande fall.
Har jag orätt, så underkastar jag mig hvars och ens omdöme derom ; men det är på denna grund jag tillstyrker återremiss, och önskar, att StatsUtsk. måtte inkomma med förslag till ett sådant svar på den K. remissen, att R.
St. önskade alt ej behöfva befatta sig med sådana speciella undantags-casus från den bestående allmänna lagen, Utan att K. M, i stället måtte föreslå ert ändring eller jemkning i denna lag, såvida K. M,, i följd afen mängd förekommande fall, finner skäl vara att frångå densamma.
St. skulle derigenom bespara sig att upptaga deras förut i och för de nödiga göromålen nog knappa tid med pröfning af dylika speciella casus.
Gr, Anckarsvärd:
Cederström tyckes hafva gjort sig till en parlementarisk taktik att, genom den ena sophismen på den andra, förvilla omdömet och afleda det från sjelfva hufvudsaken.
Sådan synes mig, att hela bans argumentation i denna fråga varit, och jag får bjuda till att möta honom, derigenom att jag, efter mitt sätt att försvara min mening, ihärdigt vidblifver ämnet, Frih:n har yttrat, att så beskaffade frågor, som dessa, tillhöra R.
St:s allena beslutande-ratt, eller att det ar R.
St., som ensamme äga att stifta grunderna för förvaltningen i detta fall.
Nå väl! när det nu är medgifvet, att det är Ständerne allena, sorn äga alt göra det, så har jag svårt att begripa, huru Konungen kunde göra någon propos., ifall Kammar-colhm afgaf tillstyrkande, och kan jag icke heller komma till någon riktig slutsats, hvarföre Konungen skulle komma till ett meddelande, endast derföre att Kammar-colhm afstyrkt saken.
Jag vidblifver, lika mycket som någon af herrarne, principen att Kronans egendomar i allmänhet ej böra behandlas exceptionsvis, men jag tror mig känna sådana speciella fall, der det vore en verklig förlust för Staten och obillighet emot den enskilda, att icke exceptioner ägde runi.
När nu sådana anledn:r till exceptioner förefinnas ; när arrendatorn af cn väl skött egendom, på hvilken han nedlagt mycken möda och kostnad, vänder sig tili auetoriteterna i orten och får deras förord, sedermera går lill K. M. och vinner
Dess tysta förord , derigenom att frågan remitteras lill R.
St.; när K. M. i och med detsamma erkänner hvad som Den a3 Maj. aa;> som ej behöfver erkännas, emedan Ständerne vela förut, alt Konungen ej äger besluta i eli sådant fall, hvarförutan
Han säkerligen icke hade remitterat saken till R.
St.: då tror jag för min del, att icke någon olaglighet är för handen, samt att, om så vore, det bestämdt vore Konungens Regering, som begått olagligheten, och för dem, som äro af den tanken, har grundlagen visat vägen hvarpå sådant kunde bemötas.
För mig förefaller det åtminstone besynnerligt, att vid detta tillfälle vara afen motsatt tanke, eller att, i motsats till Frih.
Cederströms åsigt, bestrida att en sådan olaglighet af Regeringen blifvit begången, oell jag är icke öfvertygad af något som här blifvit anfördt , att icke både anleda, och rättighet för Ständerna finnas att bifalla den nf StatsUtsk. tillstyrkta förlängning af delta arrende, hvartill jag anhåller om proposition.
Det är nogsamt bekant och, äfven under öfverläggningen, erinradt, att då utarrenderingen af kungsgårdar och andra Kronans lägenheter tillhörde
R- St. allena, så missbrukades denna rättighet, och då hon utöfvades af Konungamakten allena, skedde det likaså.
När man derefter bestämde en viss författning, hvarefter Kronans lägenheter alltid skulle utarrenderas; så fann man att det dock någon gång kunde vara anleda, till undantag.
Det är således icke underligt, att sådana framställningar en oell annan gång göras.
Alt de för det mesta böra afslås, är min öfvertygelse, icke allenast på grund af hvad liär blifvit anfördt, utan äfven med stöd af händelser, som jag sjelf minnes.
Jag erinrar mig nemi., att vid 1823 eller 1829 års riksdag väcktes hos R.
St. fråga om förlängning af eli arrende i Östergöthland.
Jag bestridde förlängningen såsom stridande mot den allmänna grundsatsen; men ansökningen bifölls likväl af R.
Några år derefter hörde jag, att den, som fick arrendet, hade försålt sin rätt med ganska betydlig vinst.
Denna hade bort vara Kronans, mine herrar! såsom en hvar väl inser, men tillföll icke dessmindre den, för hvilken undantaget gjordes.
Jag hade, om jag ej af sjukdom varit hindrad att här uppträda, yrkat afslag, då den första af dessa arrendefrågor förekom; men som återremiss den gången af R. o. Ad. beslöts, så är det mest öfverensstämmande med hvad förut är gjordt, att äfven detta betänk, återremitteras.
K. M:s remiss kan ingalunda betyda ett förord; utan just den omständigheten, att K. M. till StatsUtsk. öfverlemnat flera dylika frågor, antingen Kammar-coll:m till- eller afstyrkt ansökningarna, bevisar, att K.
M. icke på förhand pröfvat dem.
M. det gjort, så är det klart, att Dess rådgifvares yttrande deröfver hade medföljt.
Nu betyder, efter mitt förmenande, K.
M:s remiss ingenting annat, än att K.
M. öfverlemnat till 7 H. 29 22Ö Den il Maj.
Ständerna alt yttra sig i ämnet, och ätt, i händelse
Ständerne skulle finna sådana omständigheter förekomma, alt de, för deras del, icke hafva något emot att undantag göres, kommer ordningen till K. M., att, i följd af Ständernes medgifvande, genom sina underlydande och på grund af sina rådgifvares tillstyrkan, pröfva, om undantag må äga rum.
Således och på det en sådan åtgärd må kunna vidtagas, får jag tillstyrka Aterremiss, i följd hvaraf, äfven ifall SlatsUtsk. skulle vidblifva hvad det i ämnet tillstyrkt, R. o. Ad. äfvensom de öfriga Stånden kunna förklara, antingen alt de afslå eller medgifva och åt K.
M. öfverlåta alt besluta, huruvida förlängningen må medgifvas; ty aldrig böra R.
St. sjelfve inlåta sig i en så speciel granskning som den ifrågavarande.
Den öfverläggning, som här är hållen om hvarjehanda hus ru. m. bevisar nogsamt, huru olämpligt det är att här företaga ett sådant öfverläggn.ämne, och alt låta det afgöras af riksdagsmän, som ej öro underkastade något ansvar, utan bör saken pröfvas af ansvariga embetsman och rådgifvare, som kunna tilltalas, om saken illa skötes.
Jag anhåller således om aterremiss.
Såsom jag redan haft äran i förra plenum nämna, beklagar jag, att StatsUtsk. i dess ullål.
N:o 36 afslog Piiksd.fullmtn David Anderssons från Hallands län motion, att förre arrendatorer af kungsgårdar m. fl. kronolägenheter skulle vid en blifvande ny arrendeauction äga rättighet att öfvertaga högsta skeende anbudet; ty genom stiftande afen sådan allmän lag anser jag, att icke blott Kronans utan ock den enskildes rätt vore bevarad; man hade för alltid förekommit sådana ansökningar, som dessa nu ifrågavar., hvilka satt de personliga intressena i rörelse, och sist och framför allt hade StatsUtsk. sluppit ali komina i den förlägenheten, att uti efterföljande utlåCn yttra sig i rak strid mot den princip det i ett föregående följt.
Då jag hufvudsakligen instämmer i hvad Frih.
Hamilton i delta ämne yttrat, önskar jag blott få tillägga några ord.
Om R. St., uppå SlatsUtsk:s tillstyrkan, medgifva och godkänna ifrågavar. arrendatorers ansökningar, och till följe deraf prolongera deras arrenden ; så blir ovillkorliga följden deraf, att StatsUtsk. vid kommande riksdagar blir öfversvämmadt af dylika ansökningar, till men för öfriga riksdagsgöromål.
Det är nemi. klart, att de fleste arrendatorer af Kronans egendomar inom Representationen hafva någon eller några vänner, som äro villige understödja dessa ansökningar; och följden deraf blefve, att hvar och en på sitt båll sökte komma i åtnjutande af samma förmåner, som vid denna riksdag kunna blifva de ifrågaställda arrendatorerna tillagda.
För min del anser jag derföre lika olämpligt som skadligt, att ett sådant Den a3 Maj. praejudicat blefve constaleradt, och del är på denna grund jag anhåller om återreniiss.
Ånyo föredrogs StatsUtskrs den 9 och 16 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 84 , i anledn. af arrendatorns af kronohemmanen Söderby i Lofö socken M.
Runstedts ansökning oin prolongation af arrendet.
På enahanda grunder, som i afseende på nästföregående betänk, blifvit anförda, får jag, utan att vilja inlåta mig i en förnyad framställning af dessa grunder, anhålla om återreniiss å jemväl detta betänkande. H. R. o.
Ad. återremitterade StatsUtskrs utlåt.
Föredrogs ånyo StalsUtsk:s den 9 och 16 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 85, i anledn. af Kronofogden Assessoren C. J.
Lagercrantz’s ansökning om föriängdt arrende å Barkarby kronohemman eller skatteköp derå.
Lika i detta fall, som i fråga om betänk.
N:o 83 rör:de Hr Karlbergs arrende , får jag tillstyrka återremiss.
Assessoren Lagercrantz har vissel ligen odlat väl, det kan ej bestridas; men de af SlatsUlsk. anförda grunder för dess förslag kunna icke gillas, och det ur för vinnande af ändring i betänk., som jag anhåller, alt detsamma, likasom de föregående, må återremitteras.
Då de föregtde belänk:na om förlängning af arrenden blifvit återremitterade, vill jag förmoda, att äfven delta går samina väg.
Jag önskar blott upplysa, att Assessor Lagercrantz nedlagt mycken kostnad på hemmanet, dikat ut en äng om 3o tunni, samt röjt en väg från Kanton till Lofö kyrka, sona man icke förr kunde färdas utan lifsfara.
Jag hoppas derföre, att, ifall undanlag komma alt äga rum, sådaut äfven må ske för honom.
Under åberopande af de grunder och skäl, som i fråga om redan förehafda arrendeansökningar blifvit anförda, får jag anhålla om återremiss af jemväl detta betänkande.
Äfven jag väntar och önskar återremiss af detta betänk.; inen jag har begärt ordet blott för att begära, det StatsUtsk. åt sitt tillstyrkande i detta fall måtte gifva samma form, som åt ett föreg:de betänk.
, nemi. att åt K.
M. öfverlemnas att bedomina, huruvida det för K. M. och Kronan kan vara fördelaktigt, att arrendet förlänges, hvarvid tillfälle blir att bestämma de aaS Dea i3 Maj. förmåner arrendatorn deremot kan lemna.
Jag anhåller således om återremiss, med begäran om den form jag nu omnämnt.
StatsUlskts utlåt.
N:o 85 Lief af R. o. Ad. återremitterad t.
Till pröfning företogs BancoUtskts den 9 och 16 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 21 öfver väckt motion, att bankens sedlar å 16, 12 och 8 skillingsvalören fortfarande måtte få farfäidigas och utgifvas.
Uppå begäran af Frih. Cederström, Jacob, blef Ur Stuarts reservation uppläst.
Uti den nu upplästa reservationen hafva instämt Brukspatron Langenberg , Hr Cassel, Presidenten Poppius, Lieutenanten Mannerskantz, Häradshöfdingen Bogeman och Stats-secret:n Baron Nordenfalk.
Jag, lör min del, instämmer jemväl deruti.
Del är en känd sak, att ifrågavar. småsedlar hastigt förslitas och blifva maculerade.
Det finnes författntr, som ålägga räuterierna i landsorterna att emottaga och till banken öfversända sådana förslitna sedlar.
Sällan går något år förbi, då icke räntmästarne fä en större2 eller mindre qvantitet öfverkorsad, och utan ersättning sjelfve få gälda skadan.
Ett sådant förhållande bör väl någon gång upphöra, och, såsom Hr Stuart rätteligen anfört, bör, sedan banken har skiljemynt i silfver, detta och icke småsedlarne vara det skiljemynt som begagnas.
Jag får således, i öfverensstämmelse med förenämnde reservanters åsigt, anhålla om återremiss.
Derjemte och i afseende på den reservation Biskop TegneV med flere afgifvit emotUtskts tillstyrkande, alt sedlarne åi4och 10 sk. kopparmynt må utgifvas endast till och med år i84(, hvaremot reservanterne begärt, alt väl inga nya sådana sedlar må tillverkas, men att de redan befintliga må utgifvas, skulle jag anse lämpligast, att den förlust, banken redan gjort på dessa sedlar, må blifva en förlust för banken; och att dessa sedlar, ifall en förändrad mynlberäkning, genom införande af kurant-systemet, blir antagen, förnuftiglvis böra upphöra att utlemnas.
Jag får vördsamt hemställa, huruvida icke detta betänk, borde företagas efter BancoUtsk:s betänk.
N:o 20; och i händelse sistnämnda betänk., såsom jag hoppas, blir återremitterad!, anser jag nödvändigt att äfven återremittera det nu förevar.
Jag får således till en början begära återremiss å nu föredragna betänkande.
Hr von Troil, Emil: Någon ytterligare bordläggning af detta betänk. lärer väl icke kunna komma i fråga, då detsamma redan 2:ne gånger varit bordlagdt.
Derföre får jag instämma i de skäl för återremiss, som blifvit anförda
Den a3 Maj. »29 dels i den upplästa reservationen, dels i det yttrande Frih.- Cederström afgifvit.
Jag får tillägga ett ytterligare skäl , sorn åtminstone för mig är af större vigt , än alla de förut anförda, nemi. det, alt realisationen, enligt milt förmenande, icke är fulländad, förrän silfvermyntet kommit i rörelsen.
Beståndet af denna realisation måste grundas på allmänhetens rediga och sanna begrepp om myntförhållanden, och jag tror icke alt ett sådant säkert begrepp kan bibringas den stora allmänheten, förrän den ser silfret komma i rörelsen.
Så länge detta ej skett, föreställer sig allmänheten, att de papperslappar, hvilka såsom mynt begagnas, äro det verkliga myntet och icke blott representanter deraf, och drager deraf den slutsatsen, att vid påkommande behof intet är enklare, an att så mycket som påfordras öka detta mynt, hvilket allmänheten föreställer sig lätt verkställbar!, allenast man har lumpor och trycksvärta.
Jag anser detta skäl vara af yttersta vigt, och det är icke först nu jag börjat tänka derpå, utan jag bar efter flera års begrundande allt mer och mer stadgat min öfvertygelse ora dess fullkomliga riktighet; och huru många garantier än må vara bestämda för beståndet af vårt myntväsende, tror jag likväl, att en väsendtlig beståndsdel fattas, så länge man icke i rörelsen ser annat än pappersmyntet.
Att Utsk. i öfrigt icke haft några väl grundade skäl att för sin framställning anföra, derom kan man öfvertyga sig, om man vill undersöka haltlnsheten af dem.
Utsk. funnit sig nödsakadt att andraga.
Så t. ex. finner man anfördt, att det skulle vara betänkligt, att i en tidpunkt, då åtgärder måste vidtagas, för alt genom köp från utrikes ort af silfver förstärka bankens metalliska cassa, genom ifrågavar. sedlars indragning uttvinga silfvermyntet i allmänna rörelsen.
En hvar torde känna, att dessa silfverköp varit påkallade af omsorgen att för framtiden göra bankens säkerhet så otvifvelaktig som möjligt, men att de icke varit föranledda af något för handen varande behof, och att det troligen icke finnes någon bank i hela verlden, som i afseende på förhållandet emellan valuta och utelöpande sedelstock, står på så goda fotter som vår statsbank.
Vidare har Utsk. nödgats tillgripa ett annat skäl, som är fullkomligen grundfalskt, då Utsk. sagt, att allt det silfvermynt, som i rörelsen går förloradt, utgör en förlust för banken.
Om Utsk. litet eflersinnat delta ämne, skulle Utsk. funnit, alt detta är en förlust, som ej i ringaste mån kan angå banken.
Det kan visserligen sägas, alt det silfvermynt, som förstöres, blir, jemte förlusten för den enskilda ägaren, en national-förlust; men för banken uppkommer derigenom hvarken vinst eller förlust, ty banken står icke i någon ansvarighet för det utelöpande silfvermyntet.
Då sålunda ganska vigtiga skäl finnas för motsatsen af den åsigt Utsk. hyllat, och för Utskts egen mening ej finnes något annat skäl, än det, att allmänheten är Den i3 Maj. van vid småsedlarna, hvilket visserligen bör få det afseende det förtjena!', men icke bör leda derhän, alt skal af vida större vigt blifva kullkastade; så tror jag att Utsk., om det behagar, efter erhållen återremiss, närmare begrunda saken, skall finna skal att frångå sitt förra tillstyrkande.
Allmänheten är visserligen nu van vid sedelinyniet, men när den hunnit blifva van vid silfvermyntet , skall den troligen finna sig dermed lika väl belåten; åtminstone har jag af äldre personer hört berättas, alt vid den tiden, då silfret började utträngas af sedelmyntet, hade allmänheten en märkbar förkärlek för silfvermynt, så att lill och med vid uppgörande af köp gerna beviljades nedsättning i priset, med villkor att betalningen erlades i speciemynt.
Jag är icke nöjd med BancoUtskts förevar, betänk.
Jag anser det, såsom den siste värde talaren anfört, vara väl att en del af bankens silfverfond kommer att blifva placerad bos nationen.
Jag anser det vara icke blott en lycka , att nationen derigenom får ett sannt begrepp om myntet och dess värde, hvarmedelst äfven en garanti för realisalioneus bestånd uppkommer , utan jag anser jemväl som en lycka för Riket i det hela, att det silfver, som nu förvaras i banken, sprides i hela Riket.
Erfarenheten under de år vi haft ett skiljemynt af silfver har likväl visat, att allmänheten ej vill hafva det.
Införandet deraf mäste således vara ett tvång.
Jag är äfven för, att delta tvång äger rum; men en af orsakerna, hvarföre den delen af nationen, som här är i fråga, icke velat hafva i fråga va i*, mynt, är den, att man vid remisser önskar komma närmare i liqvid af de summor, sorn icke uppgå till jemna r:dr-tal, än som kan ske, ifall alla dessa små-sedlar tagas bort, då man icke vill skicka silfver.
Derföre tror jag det rätta ligger deruti, att endast aflysa de minsta sedlarna och i stället införa silfver, likasom man nu har kopparskiljemynt, och att således 8 och 12 skts-sedlarna böra borttagas, men de på 16 sk. för remissernes skull bibehållas.
Jag tror, att denna medelväg är riktig, och att den förenar de åsigter man anfört, samt kan läggas till grund för ett förändradt förhållande för framtiden.
Jag yrkar således återremiss af detta betänkande.
Jag förenar mig i det anförande Hr von Troil afgifvit, men önskar dervid tillägga, att jag ej rätt förstår, hvarföre Utsk. föreslagit olika terminer för småsedlarnes aflysande.
Detta är en halfmesure, sorn förmodligen härleder sig från någon farhåga, men hvartill jag ej kan upptäcka orsaken.
Utsk. har föreslagit — jag ber om ursägt för det jag misstagit mig — när jag nu kastar ögat på betänk., (inner jag det vara i en reservation, som man föreslagit aflysa sedlarna å 8 sk. vid i84t , å 12 sk. vid 1842, samt å 16 sk. vid 184a års slut.
Jag skulle önskat få instämma i en reservation, som tillstyrkte, att alla dessa Den a3 Maj. sedlar på cn gång aflystes.
Jag tror, att den föreslagna halfmesuren, att successivt indraga deni, helst då endast ett år skulle förflyta emellan indragningarna, nödvändigt måste försvåra möjligheten att få silfvermyntet i circulalion, emedan obrqvämligheten hlefve stone, då man på en gång nödgades hafva både en plånbok och en börs till förvarande af sina penningar.
Denna obeqvämlighet kan väl ändå icke helt och hållet undvikas så länge några sedlar finnas, utan mäste alltid komma att äga rum, då liqviderna erfordra större summor, men det synes åtminstone vara skäl att göra denna obeqvämlighet så ringa som möjligt.
— Eli värd talare har här yttrat betänkligheter emot aflysandet af sedlar öfver 12 sk., på grund af svårigheten ali eljest vid remisser fylla de summor, som icke uppgå tili helt rtdr-lal; men jag tviflar icke, alt ju correspondenterne här, likasom i andra länder, skola finna tillfälle att komma i liqvid om 16 sk. äfven ulan behof af contanta remisser för hvarje gång.
Man har äfven nämnt, att allmänheten ej vill hafva silfvermyntet, men det kommer sig af samma orsak, som jag nyss omnämnde, att allmänheten vill undvika obeqvämligheten alt förvara sina penningar på 2 ställen, och hellre, så länge de kunna förvaras på ett ställe, lägger dem i plånboken, utan alt särskildt begagna en börs; men om alla smärre sedlar afiysas, så alt den, som har smärre liqvider att uppgöra, kan hafva alla dertill erforderliga penningar uti en börs, så tror jag, att en större lättnad uppkommer, än genom indragning af ett sedelslag i sender.
Jag ser icke den ringaste betänklighet eller fara vid en sådan åtgärd, och får således tillstyrka, att Utsk. vid återremissens besvarande måtte föreslå detta alternativ.
Jag förenar mig till alla delar med Hr von Troil i den åsigten, att ingen realisation är fullkomligt fullbordad, innan silfvermyntet uttränger småsedlarna, och begär derföre äfven i detta afseende återremiss.
Jag ' får dock tillägga, alt jag fruktar, att Sländerne i närvar, stund icke komma all antaga den rena och klara sanningen, alt myntet bör vara silfver och icke småsedlar.
Med anledn. af denna tanke, begärde jag genast återremiss, utan att nämna hvad Hr von Troil anfört; och ehuru jag önskar, att äfven frågan om silfvermyntets allmännare spridande må komma i Ulskts åtanke, begär jag nu, likasom förra gången, återremiss derföre, att delta betänk, må komma i betraktande, sedan betänk.
Wto 20 blifvit besvaradt, i händelse återremiss derå, såsom jag förmodar, varder beviljad.
Jag har icke begärt ordet för att försvara delta betänk., men jag har önskat taga Utsk. i försvar för en anmärkn., som Utsk. fullkomligen oskyldigt fått emottaga, och hvilken framställdes af Hr Hjerta.
Han D en a3 Ma j. har nemi. sagt, alt Utsi. föreslagit olika terminer för upphörande af sinåsedlarnes ulgifvande.
Detta är icke med verkliga förhållandet öfverensstämmande, emedan Utsk. icke föreslagit någon termin alls för deras upphörande.
Det är deremot jag, som i min reservation föreslagit, att de successivt må upphöra.
Jag bestrider visserligen icke alt det vore bäst, om småsedlarnes utgifning på en gång och ju förr desto hellre kunde inställas; inell ined kännedom 0111 den förkärlek för småsedlarna, som 1111 råder, särdeles inom de andra RjksSt:n, ansåg jag det medel, jag föreslog, vara den enda utväg att åtminstone till någon del kunna få min åsigt godkänd, och detta var anledntn till förslaget om den successiva indragningen.
Hvad åter beträffar de hädanefter erforderliga sedelvalöierna, så anser jag icke behofvet påkalla någon mindre än en r:dr rtgds, hvilken sedelvalör, så vidt jag känner, är mindre än i något annat civiliceradt land finnes, och då man äger en sedel af så låg valör, tror jag man icke hör klaga öfver svårighet vid remisser.
Vidkommande för öfrigt det jemväl afsedda vigtiga ändamålet med småsedlarnas indragning, eller att få silfvermyntet i omlopp, så tror jag detta ändamål derjemte betydligt befrämjas, 0111 R.
St. behaga antaga BancoUtskts på deras pröfning beroende förslag till nytt mynt-systeme.
Jag förenar mig i öfrigt i de föiegrde talarnes anhållan om ålerremiss.
Såsom en gammal vän af realisationen, tror jag mig också vara skyldig att säga ett ord, då en fråga är före, som helt nära rörer realisationens bestånd, eller rättare sagdt, dess fulländande.
Jag instämmer till alla delar i de grundsatser, som Hr von Troil framställt.
Vi, sorn från början stridt för realisationen, vi hafva, så till sägandes, fått dessa grundsatser i arf från Gr. Fredr.
Bogisl. von Schwerin.
Det var en bland hans förnämsta bemödanden, att upplysa om angelägenheten alt sprida silfvermyntet bland folket.
Skälen dertill äro kända och här uppgifna, men annat är principen och annat dess utförande.
Om Ständerne kunde förena sig om antagande af ett mynt-systeme sådant sorn af Frih. Wrede är framstäldt, och som jag hoppas hos Utsk. kommer i närmare öfvervägande, när betänk, rörtde myntenheten blir återremitterad t; så skulle deraf följa, att vi i detta mynt-systeme tingo en siifverpenning, som svarade emot 24 sk. r:gds, nemi. myntenheten, en annan, som svarade emot 18 sk. r:gds, nemi. en“ heten, samt ytterligare en silfverpenning, motsvar.
12 sk. r:gds eller enheten.