Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förslaget grundar sig derpå, att man bör använda g:de hufvudtitelns anslag, icke till bortkastade presenter, utan till utlåning åt näringarna mot 5 proc:s ränta och i proc:s årlig afbetalning, samt att på denna inkomst af 6 proc. grunda upptagande af lån, som åter kunna utlemnas till productiva företag, antingen i låneväg eller såsom presenter, om Konungen så finner.
Första årets amortissement blir grunden för första årets upplåning, och i detta afseende är systemet obestridligt, såsom aritlimetiskt riktigt; men det har äfven den fördelen med sig, att man icke bortkastar capitalet, att man med ett ord icke för näringarna använder ett assistancesystem, utan i mån af verkligt behof biträder dem med lån på sådana vilkor, hvarmed de kunna stå ut.
Behöfva näringarna alls icke denna anstalt, så är ingenting förloradt; ty då kan systemet hvila för att åter framträda, när det af behofvet påkallas.
Hvad deremot vidkommer den anmärkningen, att Konungen skulle betagas rättigheten att fritt disponera g:de hufvudtiteln, vill jag blott erinra, att här endast är eller bör vara fråga derom att upplåta den rättigheten åt Konungen, att i händelse han skulle finna, att anslaget kan på detta sätt bättre användas än hittills, Konungen då måtte äga att vidtaga denna åtgärd, dock med vilkor, att om obligationer en gång blifvit utfärdade, måste systemet orubbadt fortgå, tilldess de blifvit infriade.
Man har här ordat om orsakerna till näringarnas trefnad och talat om öfverproduction, åstadkommen genom sedelemissionerna och alltför lätt tillgång på penningar i disconterna.
D t u 5 Juni f. m. 137
Det torde vara svårt att annat än gissningsvis utreda, huru mycket inflytande productionen rönt af sedelemissionerna och disconterna; men säkert är, att myntsystemet eller vårt orimliga sätt att handtera penningen, och ombytlighet i de ceconomiska författningarna, vållat brist på credit, som måste förlama näringarna.
Det ena har vållat, att ingen vågat utlåna capitaler till näringsföretag, och det andra, att den, som vågat ingå i dylika företag, fått plikta derför genom en ombytlighet i författningarna, som isynnerhet härrört från R.
St:s önskningar; ty oemotsägligt är, att näringarna alltid vilja gå upp åt, men de hafva ej kunnat det, emedan dessa tvenne omständigheter lagt sig på tvären och hindrat dem.
En talare har yttrat, att det ej vore skäl för staten att gå näringarna tillhanda, utan lemna dem åt sig sjelfva.
Denna åsigt gillar jag till principen; men annat är den hårda theorien, annat tillämpningen.
Jag tror, att det nu i frågavar. förslaget icke strider emot principen i sin tillämpning; ty jag föreställer mig, att äfven med principens bibehållande det allmänna bör träda fram för att undanrödja sådana hinder, som öfverstiga de enskildas förmåga.
Så t. ex. linnas här i Sverige många trakter med odlingsbar mark, som ej blifvit cultiverad, emedan naturhindrens undanrödjande öfverstiger provinsens inbyggares förmåga, och der bör Styrelsen gripa in med den kraft, som p:de hufvud titeln gifver den, hvilket, såsom jag förmodar, äfven blir följden af förslaget.
Slutligen har jag nu åter hört förnyas det ofta upprepade kriget mot capitalisterna, hvilka man anser såsom ett slags odjur, som böra utrotas.
Det vore önskligt, att dessa krigsförklaringar en gång kunde upphöra, om man annars vill hafva några capitaler i landet och att de här skola trifvas.
Hvem vänder låntagaren sig till, då han är i behof af lån?
Jo, till capitalisten, och då äro de goda vänner; men när betalningstiden kommer, då önskar man honom till de saligas boningar.
Jag har ansett nödigt att uttala ett ogillande af en sådan åsigt, för att bidraga att få ett slut på striden, och jag anhåller, att detta mitt yttrande får åtfölja till Utskottet.
Frih. Rantzou, Joh.
Al b.:
Här har redan blifvit så mycket anfördt emot Frih.
Ehrenborghs motion, att jag endast torde hafva af nöden att förena mig med de Hrr, som best' idt Hr Frih:s åsigter.
Jag anser emedlertid lämpligt att tillägga några ord, om det ock för ämnets utveckling hos R. o. Ad. skulle anses öfverflödigt, för att åtminstone för egen del få i prot. förvarade grunderna till min öfvertygelse.
Jag har saknat tillfälle att taga någon närmare kännedom af Frih.
Ehrenborghs förslag till fondsystem, sedan det, mera detailleradt, blifvit af Hr Frih. utveckladt, och jag skall således, vid mitt bedömande deraf, endast fästa mig 128 Den 5 Juni f. m. vid grundideen derför, att nemi. förvandla gäle hufvudtiteln till en fond af ränta oell amortissement för af Riksg.- cont. upplånade capitaier.
För det första finner jag både oformligt oell emot grundlagen alldeles icke förbindande, att R.
St. votera en nionde hnfvLidtitel för 07 år i stället för intill nästa riksdag.
Om sådant sker, föranleder det otvifvelaktigt dertill, att titeln blifver fördubblad; ty hvad sorn anvises till räntor, kommer säkert vid nästa eller påföljande riksdag icke att räknas såsom anslag.
För det andra anser jag det vara ganska menligt för den enskilda crediten att draga en alltför stor del af inhemska capitalerna till Riksg.conf. för att sedermera antingen i discontväg utparteras, eller ock disponeras af en Regering, öfver hvars hushållningssystem den allmänna rösten ej synes uppstämma just i något Te Deum.
För det tredje tior jag hvarken jordbruk eller näringar vara i sjelfva verket hulpna genom nya lån och tviflar högeligen på riktigheten af Frih.
Ehrenhorghs hypolhes, att våra näringar hafva att tacka myntförsämringen för sin uppkomst.
För det fjerde ogillar jag, att staten upprättar en ny assistancebank uti Riksg.cont. i samma stund, som den vill ordna sitt mynt och öfverlemna åt den enskilda crediten att bilda upplag för capitaier; och för det femte tviflar jag, att de gyldne planerna kunna lyckas, d. v. s., att några penningar erhållas under sådana förutsättningar, hvaruppå Frih.
Ehrenborghs förslag baserar sig, nemi. att R.
St vid hvarje riksdag under 37 år skulle troget följa hans åsigt att bevilja ränta och amortissemeut för att suppleera bristerna hos en mängd, om lånesystemet får ohejdad! fortfara, sannolikt vid den tiden totalt ruinerade jordbrukare.
På dessa i yttersta korthet framställda grunder afstyrker jag Frih.
Jag har ånyo begärt ordet för att upptaga några ytterligare anmärkningar.
Det har blifvit sagdt, att mitt förslag icke vore möjligt, sedan g:de hufvudtiteln blifvit af 3 Stånd bifallen.
Jag tror likväl, att häri icke ligger något hinder; ty just sedan anslagssumman är bifiillen, blifver Utsk. bäst i tillfälle att, på sätt jag åsyftat, hemställa till R.
St. att medgifva Konungen den rättighet, som han nu icke har, att under vissa bestämda former använda medlen i låneväg.
Frih. Rantzou har kategoriskt afslagit min motion på skäl, hvilka jag icke kan godkänna.
Jag hör till dem, som anse högst olyckligt, om den tidpunkt skulle komma, då R.
St. skulle vilja indraga något af anslagen på den titel, som tillhör näringarna.
Hittills hafva R.
St. icke gjort mycket för näringarna, isynnerhet jordbruket, och då bör man ej heller klandra Regeringen för en sådan underlåtenhet.
Måhända smakar icke detta mitt y*- Den 5 Juni f. m. yttrande lilia väl sorn Frih. Kantzous; men jag vågar förklara, att Regeringen gjort mer för näringarna än R.
St., och det är derföre jag önskar sätta Konungen i tillfälle att visa sin månhet om näringarnas förkofran, äfvensom jag tror, att om min motion skulle föranleda dertill, att åtminstone det nuvar. anslaget blefve en stående titel för år, vore jordbruket och näringarna mig derför någon tack skyldiga.
Horn yttrat gillar jag till en viss del.
Horn har insett syftet af min motion, men befarat, att svårighet skulle uppstå att i detaillerna finna sådana correctiver, som erfordras vid utlåningen.
Mig synes dock, att det icke bör vara omöjligt att finna dessa correctiver, om de anses behöfliga; men för min del anser jag, som redan förklarat mig hafva sett Regeringens goda vilja, dem icke så oundvikligt nödvändiga.
Horns tanka om capitalisternas
Stora fördelar i vårt land; jag delar snarare Hr Lefre'ns mening, att inga capitalister hos oss finnas.
Jag önskar emedlertid, att capitalister må kunna uppstå, och dertill tror jag att min motion i någon mån kan bidraga; ty det är genom vexelverkan emellan capitaler och näringar, som båda vinna förkofran, och först då, när man äger räntebärande goda papper, kunna verkliga capitalister uppkomma, sorn ändock lefva och röra sig med sina penningar, instuckna uti dessa räntebärande fonder.
Jag vill blott i korthet, för att icke i prot. blifva missförstådd, i anledn. af Frih. Boyes replik förklara, att jag icke sagt, att alla lån utifrån vore skadliga för jordbruket, men väl, att synnerligen utländska lån alltid äro skadliga, då de icke användas för beredande af en högre production.
Derförutan är det icke ens för allmogen obekant, att all skuldsättning är ofördelaktig, och att nyttan af lån alltid beror på sättet, huru de användas.
Jag ber för öfrigt, att man icke må inblanda statslånesystemets bedömande med den nu förevar, frågan, som endast är en parasilväxt och liimmelsvidt skiljd från det andra; ty det kan icke rimligen blifva fråga om statslån, då man har penningar att låna ut.
Hvad slutligen angår jordbrukets förkofran genom sedelemissionerna efter 1788, bidrog hufvudsakligen härtill ett stigande pris på säden, som berodde af Europas politiska förhållanden; ty efteråt kom en annan tid, sedan brännvinsbränning af potates blifvit allmänt känd, då myntvärdets fall icke kunde uppehålla ens de nominella sädesprisen.
Odlingarna i bergslagen voro helt och hållet en följd af den dåliga jernconjuncturen från slutet af 1790- talet, som förmådde brukspatronerna att använda sina arbetare på odling af jorden.
De flera talare, som yttrat sig i ämnet, hafva alla talat för näringarna, och 8 H. <7 det är blott ang:de sättet för deras underlättande, som meningarna äro delade.
En värd talare, Frill.
Boye, liar ansedt ändamålet vinnas genom ett ökadt rörélsecapital och skildrat de välgörande frukterna af fordna sedelemissioner.
Jag vill icke bestrida, att ju dessa verkat förmånligt för industri-idkare; men det har skelt på andra samhällsclasser* bekostnad, och jag hade icke trott, att tiden nu vore inne att tala derom, då man vill grundlägga en fast realisation, genom hvilken statsmagterna just böra afsäga sig all inverkan på rörelsecapitalet, och öfverlemna åt handeln och näringarna att fritt reglera detsamma.
Är vår industri i stigande, skall rörelsecapitalet i naturlig väg blifva ökadt genom silfverimport; men om våra näringar äro i fallande, blir det efter realisationen ett Danaidiskt bemödande att öka rörelsecapitalet, ty då skall hvarje sedelemission, under hvad benämning som helst, utdrifva silfret och omkullstörta realisationen.
- Men måhända gör jag den värde talaren orätt, om jag tror, att hans framställning afsett någonting sådant.
Andra åter anse näringarna behöfva ytterligare låneunderstöd för att kunna tillväxa.
Men icke är det lån, som brustit i Sverige; tvärtom klagar man allmänt öfver för mycken och en alltjemt växande skuldsättning, och några och sjuttio millioners inteckningar i Svenska jorden hafva ej bland våra jordbrukare skapat rikedom.
Det måste vara sättet, huru lånebilräden användas, som bestämmer nyttan deraf; och jag tror, att det är lane- och credltrörelsens organisation, hvarpå landets välstånd beror, och att vi derigenom böra söka att leda de redan tillgängliga utlåningscapitalerna till de mest productiva näringarna, men icke föröka dem från statens sida.
Ehrenborghs motion särskildt angår, lärer XJtsk. lätt finna, att den äger intet sammanhang med cpde hufvud ti teln, hvars anslag måste utlemna* utan ränta eller återbetalningsanspråk.
Motionen åsyftar således helt enkelt en bredvid g:de liufvudtitelu uppställd särskild upp- och utlåningsrörelse.
Motionären har på ett hänförande sätt visat en accumulerad tillgång af ib5,ooo r:dr, att i samma väg framdeles kunna disponeras; men om man derifrån afdrager räntan på statens obligationskuld, hvilket motionären väl vidrört, ehuru ej till siffran utfört, reduceras dessa i85,ooo r:dr till den högst obetydliga räntevinst, som möjligtvis kan pä upp- och utlåningen göras.
Såsom stöd för sitt förslag har motionären åberopat de förvånande resultater af systemet, hvartill vår tid varit vittne; och då frågan om statslånesystemet är ett af tidens vigtigare ämnen, torde det tillåtas mig att vädja till omdömet af en bortgången statsman, hvars auetoritet väl få torde jafva.
Det var Statsrådet Gr. Wirseen, som härom yttrade: /'Äfven här måste man vakta sig noga för den irring ' att tro statsobligationer föreställa rikedom och hafva för - D t.
u 5 Juni f. m. maga att lifva rörelsen, såsom bghållet öfverskott.
Icke sällan höres det yttrande, att England gått till sin stora rikedom och magt genom sina statspapper, med den derjemte yrkade tillämpning, att blott staten gör skuld, växer samhällets förmåga och styrka.
Att det creditsystem, England följt, haft företräde framför andra staters och utvecklat förmågan af en längre varaktighet, kan ej motsägas; men att statsskuld i något afseende skulle få räknas bland medlen för ett lands styrka torde blifva svårt att få antaget.
Man borde ej glömma, att statsskuld ej skapar nya capitaler, alt dessa redan linnas i den stund, staten ålitar dem, och alt de måste dragas från andra rörelser, der de äro verksamma, för att lemnäs till de allmänna ändamål, för hvilka de påkallas: att de altså försvaga i ena fallet, hvad de stärka i det andra.” — — — — — — — ”Att hos sig förena verldshandel; att manufacturera för alla öfriga nationer; att draga till sig
Indiernas skatter; med ett ord — att uti den utbildade politiska verldsformen intaga samma plats och utöfva samma functioner som hjertat i menniskokroppen, utgjorde Engelska statssystemet.
Läget och det efter hand planmässigt vunna herraväldet öfver håfven var dess grund; för detta ändamål kämpades — och med framgång.
Europeiska continentens capitaler öfverdrogos till England och gjordes der verksamma till alla industrigrenars utvidgande, under det de andra nationernas förmögenhet nedsattes och deras oeconomiska inrättningar förstördes på en gång genom krigen, som fördes inom deras områden, och i följd af minskade rörelsemedel.
De rikaste hus från Holland, HanseStäderna och öfriga handelsplatser öfverflyttade till England.
Folkmängden i sjöstäderna och fabriksorterna tillväxte med utomordentlig hastighet.” ”1 de öfriga verldsdelarna hade England på lång tid icke haft någon Europeisk medtäflare mer; det kunde betraktas såsom ett gemensamt factori för dem alla.’’ ”Den genom alla dessa medel hastigt ökade styrka af capitaler och arbete gaf ständigt växande tillgångar till de försträckningar, sorn staten erfordrade för att dermed un-r derhålla systemet; men detta åter måste, å sin sida, ständigt öppna nya källor föi- förvärfvandet; det mäste oafbrutet gå framåt, för att icke gå tillbaka.” ”Hade emedlertid samma utvecklande af magt och samma befästande af de vunna fördelarna kunnat äga rum genom de omedelbara statsbidragen, då öfverskottet fått användas på reproduetiva föremål, så vore England, ulan statsskuld, ofelbart ännu rikare och mägtigare, än det är; men delta låg ej inom möjlighetens gräns.
Ändamålet och medlen måste stå i öfverensstämmelse.
England skulle täfla och strida för att kunna segra och herrska; men striden lem - D e ii 5 Juni f. m. nar sår.
Statsskulden är ett djupt sår, deraf England länge skall bära märke, örn det ock lyckas att långsamt läka det.” ”Utom sitt eget område, men med stigande svårigheter, måste England ännu fortfarande, under en lång följd af tid, söka medlen för systemets underhåll, sträfvande tillika att under tiden med varsamhet förenkla det af tidshändelserna sammansatta konstverket.
Inom menskliga beräkningar ligga icke de händelser, som kunna befordra eller motverka ett sådant ändamål.
Högt uppdrifvet är visserligen det tillstånd, som äger ruin, och en omätlig massa af förmögenhet och arbetskraft der sammanförd inom trånga naturgränsor, men tvifvelaktigt nog, om det är lyckligt med alla jsina öfverdrift er.
Underkastadt det vanliga förhållandet med alla sammansatta inachiner, att ett hjul någon gång nekar sin tjenst, kan sådant vara nog för att stadna de Öfriga.
En hög beskattning, sträckt ända derhän, att en varas anskaffningsvärde erhåller vid förbrukningen, genom skatt till staten, ända till en sjufaldig förhöjning och derutöfver, med de kostsammaste controller för skatternas uttagande; stora enskilda rikedomar i bredd med utomordentliga fattigtaxor; ofantliga manufacturlillverkningar, framtvingade af arbetare, som befinna sig i betryck, ofta saknande bröd för sina barn, och Ministerens proposition om penningebiträde, för att befordra landsmäns utvandring till främmande verldsdeiar, äro utan tvifvel att anse som skarpa omvexlingar af ljus och skugga på den stora taflan.” — — — — — ”Emedlertid har Englands system varit alltför fullkomligt till sin inrättning, alltför lysande i sina verkningar, för att icke locka till efterföljd, möjligtvis på flera ställen med mindre uppmärksamhet på det olika förhållandet af inneboende kraft att kunna försträcka och af befintliga producter, med afsättningstillföllen för dem, till fond för deremot svarande räntor.
England har upptagit statslån af öfverskotten, sedan näringarna blifvit förlagda; andra nationer torde draga capitaler från näringarna för att kasta dem i statslånen.
Englands fonder äro tillkomna egentligen genom handel, och finnas i följd deraf på färre händer, samt äro mera rörliga.
Jordbrukande stater skola ofelbart känna större betryck af capitalernas undandragande från en hufvudnäring, som är fördelad mellan mängden och som gör en långsam omsättning.
Köpmannen kan med lätthet nyttja statspapperen i sin bytesrörelse; jordbrukaren icke så.
Jag bör först tillkännagifva, att jag uppträder i en ofördelaktig ställning, emedan man alltid har majoriteten emot sig, då man inom detta hus talar emot ökade lånetillgångar.
Jag ber likväl att få säga min enskilda Den 5 Juni f. m. i33 tanta i ämnet, utan att vilja göra den till föremål för någon ytterligare debatt.
Frågan skiljer sig, i min tanka, uti arne afdelningar: den ena innefattande statslånefrågan såsom princip, den andra Frih. Ehrenborghs förslag, angående tillämpning deraf.
Jag erkänner värdet af statslånsprincipen, såsom räddningsmedel betraktad; men detta får ieke användas i otid.
Jag anser dess tillgripande för närvar, fullkomligt obeböfligt; och det är så mycket olämpligare nu, som vi stå vid målet af en myntreglering.
Klokbeten synes fordra, att man åtminstone afvaktar resultaterna deraf, innan man öppnar en bana, den man, så i enskildt som allmänt hänseende, bör akta sig att onödigt beträda.
Min öfvertygelse är, och jag tror mig äfven hafva hört detsamma från det håll, motionen utgått, att nemi., blott vi få realisation, skall rörelsecapitalet på en naturlig väg vidga sig till motsvarighet af landets behof.
Nu är detta capital visserligen otillräckligt; men detta kommer sig deraf, att utländningen icke kan finna sig hågad att insätta sina capitaler i ett land, der lian icke vet, hvad han får igen.
Blir myntet bestämdt, skola capitaler säkerligen icke fela och erhållas emot lägre ränta, än nu betalas.
Jag tror således, att i samma mån statsmagterna söka ordning och stadga i vårt myntväsende, skola af sig sjelfva inträda de resultater, som mannu vill frambringa med konstlade medel.
Man har här yttrat sig för och emot capitalisterna.
Min tanka är i detta afseende lika med Hr Lefröns, att tillvaron af capitalister är för samhället oumbärlig; och jag anser det vara nödigt att ställa interessena så, att en bestämd vexelverkan äger runi emellan capitalistens och jordägarens eller fabrikantens, till resultatet af den möjligast nära förening.
Jag fruktar dock, att användandet i detta ögonblick af statslånesystemet skulle motverka en sådan förening; ty om staten skall träda emellan med dess credit, hvilket visserligen är nyttigt, då de enskildas är otillräcklig, så gör man capitalistinteresset öfverflödigt, och just de, som försvara motionen för att derigenom frambringa capitaler, anser jag mest skada deras eget ändamål.
Det är härvid tillämpligt hvad handelskammaren i Marseille vid ett tillfälle svarade en Fransk Minister, att nemi. handeln sköter sig bäst, om man icke tager den under något synnerligt hägn.
Likaså är förhållandet här.
Om man endast reglerar myntet, men låter capitalerna utvidga sig sjelfva, så tror jag de taga sig häst ut.
Jag misskänner icke motionens syftemål; jag tror detta vara godt och fosterländskt, men anser medlen icke vara väl valda och särdeles otillämpliga i våra närvar, finaneiella omständigheter.
A ena sidan säger man, att vi hafva för litet penningar och att bristen uppstått af brist på fast mynt; å en annan sida säger man deremot: låt oss blott få större rörelsecapital, så få vi jemväl större behof.
Hvem som har rätt, kan jag nu ej afgöra.
Majoriteten kommer att bestämma 134 D e n 5 J ii ii i f. m. del, oell det synes således vara bäst att vänta, tilldess denna hinner uttala sig.
Man har anfört skäl för den ifråga— var. åtgärden, hvilka tala mera emot densamma, det nemi. af näringarnas förkofran under de sednare tiderna.
Jag medger till en del, att så förhåller sig; men då näringarna kunnat förkofra sig utan statslån och på en tid, då något fast mynt ej funnits, bevisar väl det, att statslån nu, då vi skola stadga ordning i myntväsendet, för näringarnes framgena tillväxt behöfvas?
Samma förhållande är det med spannmålsexporten; och det ligger i sakens natur, att den odlade jorden skall öka sig i bredd med folkökningen, hvilken åter ar en klar följd af verldens vanliga gång.
Jag kan, för att nu återkomma till motionen, aldrig anse till princip riktigt eller till resultaterna nyttigt, att inkasta staten på en Jånebana, då den icke behöfver det.
Riket i fara, en befästning af hufvudstaden för vår sjelfständighet nödvändig &c., då, och till dylika ändamål, hvilkas fördelar tillgodokomma en aflägsen framtid, skulle jag vara beredd att äfven fördela tyngden på efterkommande gemensamt med närvarande slägte; men utan kända och nödvändiga hellof anser jag åtgärden högst oriktig.
En talare har sagt, att Regeringen säkert komine att använda medlen för jordbrukets förkofran i odlingar och förbättringar; en annan har trott, att dispositionerna komme att utgå till redan skuldsatta jordbrukare, en annan åter till andra näringar.
Opinionerna är o således skiljda i afseende på sättet för användandet; men lån vilja likväl alla hafva.
Jag tror icke, att det kan vara lämpligt att ingå i företag, hvarigenom man bestämdt anticiperar på kommande Ständers beslut, och jag betviflar, att dessa, med erfarenheten af föregående Ständers opinionsfluetuationer, skulle vilja gilla en åtgärd, sådan sorn den ifrågavar.; men man hade dock på förhand salt dem 1 nödvändighet att bifalla densamma.
Detta anser jag omoraliskt och, om icke stridande mot bokstafven, åtminstone emot andan af våra constitutiönella institutioner.
Man har talat om systemets arithmetiska riktighet.
Det är sannt, att det på papperet visar ovilkorliga fördelar; men om man sträcker sig utom detta lilla område, skall man upptäcka vådor, som ligga långt närmare de verkliga resultaterna, än de på papperet uppställda calculerna.
Man har sagt, att hela dispositionen skulle öfverlemnas till K. M:s godtfinnande.
Om man äfven skulle vilja antaga, att vi emot nuvar.
Styrelse kunde visa ett sådant förtroende, tillhör det dock mensklighetens ordning, att närvarande Styrelse en gång måste ombytas; och hvar har man väl borgen för, att en annan Styrelse använder medlen till de ändamål, man nu fästar vid förslaget?
En talare har ganska riktigt anmärkt, alt orsaken till penningebrislen ligger i bristen af ett fast mynt och den jemna ombytligheten i våra oeconomiska författningar.
Talaren har tillagt, att dessa författningar uppkommit genom vindkast J3cn 5 Juni f. m. i35 från Ständerna i deras önskningar hos Konungen.
Jag vill då antaga delta, ehuru det likväl kan anmärkas, att Styrelsen måtte varit särdeles böjlig för vindkasten; men lätom oss nu undersöka orsaken till bristen på mynt.
Denna torde återiinnas i vindkastningen uti önskningarna från andra Statsmagtens sida.
Då tycker jag, att qvittning å båda sidor är det enda rättvisa sätt, på hvilket man bör uppgöra räkningen.
Man har sagt, att Regeringen gjort iner för näringarna än R.