Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad \ sorn derefter återstår såsom straffpåföljd för stöld, nemi. böter och \ cellfängelse med eller olan bespisning af vatten och bröd, har visat sig så föga verksamt att, såsom nyss nämndes, under en lång följd af år och under det, pä sätt LagUtsk. äfven anmärkt, spö- och risstraffet mer och mer kommit ur bruk, stölderne i allmänhet i högst betydlig mån tilltagit, sä alt icke blott en allmän klagan deröfver sports från flera landsorter; böneskrifter liafva.blifvit ingifna till Konungen om åtgärder lill folkets skyddande i deras boningar mot tjufvar och våldsverkare; och ganska många domare hafva äfven, redan år 1842 och ända hitintills, efterlyckligen yttrat sig emot hvad någon ibland dem benämnt ”ett rätlslöshetstillständ”, upkommet deraf alt dräggen af folket ej mera aktar straffet för de flesta arter af stöld.
Det har gäll sä långt i Oster- och Westergöthland, alt välmående bönder deltagit i tjufnader och gömt tjufgods, trotsande de straff lagen derför utsätter.
Det torde tillåtas mig att till bevis härpå meddela några utdrag af berättelser, som domhafvande å landet, så väl äldre som yngre, från åtskilliga Rikets delar, till Hr JnstitieStatsMinistern afgifvit, för åren 1842 och 1843 eller åren näslefter del, dä spö- och risstraff för inbrott och åtskilliga tjufnader dels alldeles afskaffades, dels inskränktes till återfall i sådana brott: Från Quille härad, i Bohus län, yttras': ”Rån, tjufnader med ”och utan inbrott, i lilis och ute på marken, hästkreaturs ihjel”skärande i stall och pä betet, äro nu ofta inträffande händelser, ”hvilka för några är sedan högst sällan afhördes.
Delta onda j ”synes hafva tilltagit, sedan spöstraffet afskaffades: ty vatten och ”bröd aktas icke”.
Från Lane m, Jl. härader, i samma Län: ”Tjufnaderna hafva ”ökats och utmärkt sig i djerfva tilltag.
De till sådana brott ”förvunna, hafva ingen fruktan, för bestraffningen af vatten och ”bröd.
Kyrkoplikten är för dem, som hafva någon känsla af ”sitt eget värde, det enda afskräckande”.
Från Lysings och Dals härader, i Östergötland: ”Anmärkningsvärd är den lätthet, hvarmed tjufvar i allmänhet förmås ”erkänna sina brott l:sta och 2:dra resan; men så snart tjufnaden ”är af den art, att spö eller ris möjligen kan komma i fråga, ”neka dessa brottslingar och krångla i det längsta”.
Från Westra härad, i Jönköpings län: ”Tjufnadsmålen hafva ”betydligen tilltagit, sedan spöstraffet för de flesta fall afskaffades”.
Från Norra och Södra Wedbo härader, i sistnämnde län: ”Sedan K. Förordn. d. 10 Juni 1841 utkom, synes det, sorn ”tjufvarne alltmera trottsa lagens näpst och genast efter undergån”gen bestraffning begå nya stölder”.
Från Östra härad, i Blekinge län säges: ”Antalet af tjufnadsbrott har under året betydligen ökats”, och nämnes bland Den 12 Augusti f. m. 265 orsakerna dertill:
'Meit lindrigare straffart, Sorn jemnlikt K. Förordn. d. 10
Juni 1841 varit för dessa förbrytelser tillämpad”.
Fran Medelstads härad: "
I följd af strafflagarnes mildhet ”synas brotten vara i tilltagande och förakt för straffet röjer sig ”ständigt hos brottslingarne”.
Från Listers härad: ”Tjufnadsbrolten hafva i betydlig män ”tilltagit.
Egentliga orsaken dertill härleder sig sannolikt från ”de mildrade strafflagarne.
Vore äfven den uppenbara kyrkovakten afskaffad, är det utan tvifvel, att stöldernas antal skulle ”blifva dubbelt mot hvad det är”.
Efter denna tid har alltmera allmänt af domare upgifvils, att det sällan är nöd, som föranleder till tjufnad, utan merendels dålig upfoslran, lättsinne och yppighet, eller blott ett omåttlig! begär alt tillegna sig andras egendom, och från el t ställe i Westergötland har serskilt anmärkts, att de gröfre stölderna har blifvit begångna af personer, som icke saknat tillgångar för sin bergning.
På samma säll. i Helsingland, der stölderna så tilltagit, ali i ett tingslag 200 sådana mål förevarit på ett år.
Jag hemställer lill II. o. Ad. om, med sådana fakta för ögonen, det är skål att f. n. bifalla, hvad LagUtsk. tillstyrkt, alt med ett penndrag, utan beräkning af följderne, helt och hållet afskaffa en straffart, som af domarne sjelfve anses mer än andra afskräckande från brott.
För min del anser jag, alt spö- och risstraffet bör bibehållas för de brott, der del nu finnes stadgadt, och att de nya bestraffningssätt, Ut sk. föreslagit, böra på försök införas i st. f. böter och fängelse vid vatten och bröd jemte den uppenbara kyrkoplikten, hvilken sistnämndes afskaffande äfven jag kommer att förorda.
Vill man gå längre, så synes det dock icke vara af något behof påkalladt, att borttaga spö- och risstraffet för sådana förbrytelser, som ej äro tjufnadsbrott.
Det är ju egentligen för sådana vi nu skola lagstifta.
LagUtsk. säger, ali ”spöstraffet kan anses faktiskt uphäfvet i andra läll, än dä det är ovillkorligen föreskrifvet”.
De brott äro likväl icke få, för hvilka spö eller ris alternalivt med annat straff kan ådömas.
För att anföra de oftast förekommande, må endast nämnas (utom tjufnad), falsk myntning, utprångling af falska stalsbankssedlar, mordbrand å uthus eller å skog, hö eller säd,esstack, mordbrandsförsök, slag å husbonde m. U. Jag tror, att riket vunne föga derpå, om spöstraffet nu afskaffas för dessa och flere, allmänna säkerheten svårt störande, brott och följden deraf blefve, att dessa brott tilltogo, såsom ljufnaderne efter 1841 års lagförändring.
Jag anser derföre vådligt ätt helt och hållet borttaga spöstraffet, innan man pröfvat verksamheten af de straff, sorn skola ersätta detsamma.
Jag anser det icke eller oundgängligen nödigt, och på dessa grunder afslyrker jag It. o. Ad:s bifall till nu föredragna punkt i Betänk.
Sparre har vid denna söm vid föreg:de Riksdagar, både inför R. o. Ad. och i LagUtsk., yttrat så sunda lagstiftnings-principer, uti hvilka jag till alla delar kunnat instämma, att jag mäste lifligt beklaga att nu, vid fråga om tillämpningen, våra 266 Den 12 Augusti f. m. meningar äro så skiljaktiga.
Jag anhåller att få i korthet framställa skälen, hvarföre jag icke nu kan med Gr:n instämma.
Gr:n talade nyss om straffens ändamål, och medgaf då. all de höra vara afskräckande.
Del är eli medgifvande, som jag värderar, men som Gr:n såsom domare mäste göra, emedan lagen, hvarefter Gr:nsvurit att dömma, sjelf säger, att straffet är gerningsmannen < till straff och andra till varnagel.
Om nu det visat sig, i folkets allmänna öfvertygelse, enl. domares intyg och statistiska upgifter, all spö- och risstraffet är afskräckande; om det deremot icke kan visas, att spöstraffets borttagande verkat minskning af de brott, för hvilka det förut varjt gällande: ligger då icke uti denna dess af skräckande egenskap ett skäl för dess bibehållande?
Sparre svarar: nej — men jag tror mig böra svara: jo, visserligen.
Gr:n har sagt, att straffet icke bör utesluta möjligheten af 1 den brottsliges förbättring.
Deri instämmer jag helt och hållet.
Men, då Gr:n anser spö- och risstraffet förhindra den så straffades förbättring, går jag ända derhän, att jag ifrågasätter, huruvida spöstraffet, hos den icke redan förhärdade brottslingen, icke mera befordrar eller åtminstone mindre hindrar förbättringen, än fängelsestraffet, utståndet i våra vanliga gemensamhetsfängelser.
Det må erkännas, att fängelsestraffet, då det genomgås i ensamhetsfängelse, under vård af,skickliga personer — fångvaktare, prester och besökande — kan ganska välgörande verka till fångarnes förbättring; men erfarenheten i detta afseende är icke så stor eller sä otvetydig, alt man bör bygga serdeles mycket derpå.
Exempel från Förenta Staterna i Nord-Amerika pläga ofta åberopas ; men der kan icke med säkerhet bedömas, om detta straff verkligen förbättrar tångarne eller ej.
Ty det är ett allmänt kändt -förhållande, alt, sedan tångarne der blifvit straffade pä en ort, så begifva de sig utom gränsorna af det grefskap eller den i stat, som straffat dem, och huruvida de sedan återfalla i brott, är ganska svårt alt utröna, utom del att sällan någon bryr sig om att taga reda derpå.
Exemplen derifrån äro således föga bevisande.
Men om också erfarenheten der vore aldrig så gynnsam, så är det icke gifvet, alt samma erfarenhet hos oss skall j vinnas.
Vi sakna personer, som vilja, såsom på många orter i Förenta Staterna, i England och flerestädes, använda sin tid och en utmärkt förmåga för fångarnes förbättring.
Vi hafva ej en så allmän medlidsamhet-anda; den har hos oss aldrig blifvit rätt lagen i anspråk.
Vi hafva ej eller ett presterskap, hvars tid kan uteslu- ‘ tande användas för dess heliga kall såsom själasörjare, utan de fleste presters tid är, såsom vi alla veta, derjemte uptagen af mångahanda andra åligganden.
Fångpresterne sjelfve egna sig sällan uteslutande åt deras befattning med tångarne.
. Bland sällskaper, som i Sverige varit verksamma för fångars ^ förbättrande, har endast ett, eller det i Christianstad, någon längre tid uthållit och vunnit några lyckliga resultater; och dessa hafva merändels vunnits dymedelst, att fången blifvit försatt i sådana förhållanden, som endast undantagsvis kunna påräknas, och blifvit vårdad med Den 12 Augnsti f. ni.
267 en omsorg, större än den de flesta föräldrar egna sina barn.
I England, der både religiösa och andra filanthropiska bemödanden ej saknats för fångarnes förbättring i ensamhetsfängelser, har man dock aldrig fullt genomfört afsöndringssystemet, emedan man funnit, att frukterna icke svarade mot den möda och kostnad, sorn derpå användes.
Då så skett i England, oaktadt rikeliga bidrag qf den der så allmänna kristeliga välgörenheten, och oaktadt fångvårdssällskaper af både karlar och fruntimmer der länge verkat, bör man väl göra sig säker på bättre framgång här?
Den förbättring, som man väntar af fängelsestraffet, serdeles i ensamhets* fängelset, är derföre icke så alldeles gifven.
Men säkert är, alt gemensamhets-fängeise icke förbättrar, och vi hafva icke ensamhets-fängelser för alla straffångar.
Om vi hade så många cellfängelser, att hvarje fånge kunde icke blott under rausakningen hållas afskild från andra brottslingar, utan äfven', efter erhållen dom, genast der undergå sin bestraffning, skulle jag måhända tveka att upträda mot LagUtsk:s förslag.
Men det hafva vi icke.
De.upoffringar Svenska nationen, såsom Gr.
Sparre sagt, hittills gjort för cellfängelsers upförande, dem beklagar jag icke, ty de hafva i alla fall varit behöfligå, och jag önskar lifligt, att benägenheten för slika upoffringar må hos nationen fortfara, lill dess det ändamål, jag nyss nämnde, är fullkomligen upnådt.
Men mycket återstår ännu, och det är af vigt alt härvid gå tillväga med sorgfällighet och urskiljning, om ändamålet skall vinnas, och svårt är, att på förhand beräkna den tid och de kostnader, som dertill erfordras.
Mig har engång blifvit förelagdt ett förslag till cellfängelsebyggnader, som sades vara så uprättadt, alt det motsvarade behofvet äfven om de flesta brott blefvo straffade endast med fängelse.
Antalet af celler, som der var föreslaget, var, såsom författaren tyckte, tilltaget ganska rundligt och jag medger, att detsamma, vid jemförelse med upgifterne i Justitia; Statsministerns berättelser, syntes rundligt; men det förevisades Gen.-Direktören öfver fängelserne, som förklarade detsamma för oantagligt, och alt cell-antalet måste ökas.
Uti det förslag, som Justitia; Statsministern sedan afgaf, blef också cell-antalet ökadt.
Det är nu flera år sedan, men jag vågar försäkra, att om den sedermera vunna erfarenheten då funnits, så hade det antal, som Justitia Statsministern då föreslog, icke ansetts tillräckligt.
Också har man vid de hittills upförda cellfängelse-byggnaderna allestädes ökat cellernas antal utöfver samma förslag, ehuru, förutom länsfängelserne, blifvit upförde åtskilliga häradsfängelser, der fångar för kortare tid kunna förvaras.
,Våra cellfängelser äro ej eller égentligen beräknade att vara straffängelset-, de äro förnämligast afsedde lill ransakningsfängelset-, och det är blott i den mån utrymmet tillåter, som de kunna begagnas för straffångar.
Det har redan någon gång händt, att såväl läns- som straffängelserne på, ett och annat ställe saknat tillräckligt utrymme.
Men om vi nu antaga LagUtsk:s förslag och del derefter vinner Konungens sanktion samt fängelserne i följd af det derigenom ökade fångantalet blifva otillräckliga, skall då icke en lika rättvis som all - 268 Den 12 Augusti f. m. män ovilja helt naturligen upkomma öfver en sådan lagförändring.
Och då ännu endast cn dd län ega cellfängelser, så måste, i anseende till brislen derpå, fångarne på de flesta ställen inrymmas i gemensamhels-fängelser, hvaraf, efter hvad man allmänneligen erkänt, någon förbättrande inverkan på fångarne visst icke är att förvänta.
De. hafva — dessa gemensamhets-fängelser — af såväl Fängelse-Direktörer, sorn Fångprester och andra, som känna förhållandet, förklarats vara ”vexelundervisnings-skolor i brott”.
Vill man lill sådana skolor hänvisa fångarne, för att bereda deras förbättring?
Jag har ifrågasatt, om icke fångarnos förbättring mindre förhindras genom spö- och risstraff, än genom gemensamhets-fängelse.
Afven i detta afseende torde jag få framställa några skäl för min mening.
Jag har bland tingsmenighet på landet sett en person, om hvilken del sades: ”den mannen har varit på pålen”, men som valen allmänt aktad man.
Han var visserligen i laglig mening vanfrejdad, men folket aktade honom, emedan han låtit straffet lända sig till förbättring.
Då jag till en i orten mycket ansedd prestman yttrade min förundran deröfver, svarade han, att det icke förundrade honom och att i hans 'församling funnos flera sådana, hvilka undergått spröstraff, men det oaktadt 1111 ansågos för rättskaffens män och så bemöttes af allmogen.
Denne hade stulit en häst pä bete.
Ovar och en i trakten visste, att han begått brottet, "men ansåg det försonadt genom straffet.
Hade han i stället blifvit för längre lid kastad i gcmensamhetsfäugelse, så hade lian der olvifvelaktigt insupit sä mycket ohdt och gjort sådana bekantskaper, att hvar och en skytt honom.
Jag har äfven sett en torparehustru, som stal mycket och var så känd derföre ända från hennes yngre år, all man icke mycket brydde sig derom.
Hennes husbonde lät henne stjäla huru mycket som heldst, ty när det skett, skickade han henne och lät hemta hem det stulna, lion erkände vanligen slraxt, men sade sig icke kunna låta bli att stjäla.
Så gick det, så länge hon stal blott hos husbonden, men hon stal slutligen äfven hos grannarne och hade bland annat mjölkat ko å betet, hvarföre hon undergick risstraff och satt med mjölkstäfvan vid tingsstaden.
Husbonden ville då icke längre behålla henne.
En bonde tillät henne att bygga och bo på hans egor; och från den tiden säges hon icke hafva stulit, om ej i ringa mån kålrötter, potatis o. d. Hon hade en dotter, som äfven var begifven på tjufnad, men sedan modren flyttade, skall denna icke blott sjelf uphört (jäla, utan äfven varnat modren, under erinran om det straff hon undergått.
Det är sanni, hon är icke mycket aktad, men har dock förbättrat sig, sedan hon led straffet.
— Dessa exempel äro få och från nära nog samma nejd, der mera menniskokärlek och mer aktning för menniskovärde finnas, än på många andra orter; men de visa dock, alt spö- och risstaffel åtminstone ej alldeles ”utesluter möjligheten af förbättring”.
I all lagstiftning, då fråga är om bestämmande af ansvarspåföljder för brott, bör erfarenheten rådfrågas, när sådan finnes.
Och på grund af hvad jag vet, ur såväl egen och andras erfa - Den 12 Augusti T. m. 209 renhet som offciella npgifter, varnar jag för obetingadt bifall till Utsk:s förslag.
Om, på säll jag hemställt, det stadgande, att spöoch risstraffet bibehålies, der del nu finnes utsatt, dock med rätt för domaren, der det nu är alternativt stadgadt, all i stället ådöma sådant straff, som Ulsk. föreslagit, så erhölles derigenom tillfälle, att erfara verksamheten af det nya bestraffningssättet.
Man finge då se, huruvida det egde företräde framför nu gällande valten och bröd-slraffet och den uppenbara kyrkoplikten, och om, efter en tid af lie lill sex år, det skulle visa sig, alt de arter af brott, som ådragit spö- eller risstraff, under tiden hafva lillvuxit eller hållits vid samma antal som förut, men att de brott, för hvilka det nya bestraffningssättet användts, förminskats, så skall jag, efter yttersta förmåga, medverka till spöoch risstraffets borttagande.
Man hade då pröfvat och funnit den nya straffarten vara bättre.
Oförberedda och obepröfvade nyheter i lagstiftningen mäste jag afstyrka.
Såsom uttryck af ”Svenska folkets” mening, har Gr.
Sparre åberopat BondeSt:s beslut i denna fråga.
Jag erkänner, alt man mäste i någon mån sålunda betrakta BondeStis bifall till denna punkt; men jag tror mig icke träda grannlagenhcten för nära, då jag påstår, att det dock understundom händer, att BondeSt. icke genom sina voteringar, eller ens genom de beslut, det fattar utan votering, uttrycker Svenska allmänhetens mening.
Jag vill icke framdraga exempel, som icka höra till detta ämne.
Sådane torde eljest finnas nära till hands.
Grin har ansett alt prygel är lämpligt inom arméen och såsom disciplinstraff i fängelserne.
”Stryk” skulle således kunna lämpligen användas på soldaten, hos hvilken man gerna förutsätter en starkare hederskänsla, på fången, för fel, begångna inom fängelset, ja till och med på den frie tjenaren, såsom husaga — blott icke på brottslingen för öfverträdelser, begångna utom fängelsemurarne!
Jag bekänner, alt jag icke rätt förstår den tankegång, som leder till ett sådant påstående.
Grin har fästat sig dervid, att. brottslingar, då de undergå spröslraff, visa ”hån och förakt” för straffet.
Detta synes mig bevisa ingenting, på sin höjd alt delinqvenlen är en stark karl, som har någon ambition och derföre icke vill låta ses alt straffet gör- honom förödmjukad.
Det är en trotsighet, som äfven de kunna visa, hvilka undergå valten och brödstraff.
Man saknar ej exempel på sådana, sorn, efter undergående af detta straff, skrutit dermed alt de mått bättre i fängelset än de göra hemma.
Det lärer ej heller vara möjligt för någon att, vid dylik afstraffning i gemensamhetsfängelse, hålla den tillsyn, som vederborde.
Jag har sagt, att vi icke hafva ensamhets-fängelser, och äfven antydt, all vi icke heller hafva gemensamhets-fängelser, till det antal fångar, som i följd af den nu föreslagna lagen sannolikt skulle erfordras.
Sparre tyckes hafva medgifvet att ett större antal fångar och långvarigare fängelsestraff skulle följa på lagförslagets antagande.
Detta är ju också en ganska betänklig sak.
Fångvårdsstyrelsens.! officiella npgifter visa att under åren 1835 270 Den 12 Augusti f. m. till och med 184G steg fångarnes antal i läns —-, krono- och större polishäkten från 12.799 till 18,627.
Det nedgick sedermera, hufvudsakligen i följd af flere nya stadganden, angående de förhållanden, under hvilka häktning bör ske, och utgjorde år 1849, då det var lägst, 12,505.
Från den tiden har de häktades antal i dessa fängelser åter hastigt ökats och upgick år 1S52 till 19,556 — mer än tinder något föregående år.
Enahanda förhållande visar sig, om man, till antalet af de i förenämnde häkten intagne, äfven lägger de uti fästnings- och arbetsfängelser förvarade personer.
Man erhåller då för år 1846 en summa af 24,720, minskad år 1849 till 18,337, således med mer än 6,000, men sedermera ökad till år 1850: 19,079, år 1851: 22,199 och år 1852 mer än 25,882 fångar.
Således, ehuru man alltmera sällan häktat för mindre förseelser och många nya näringskällor för den fattigare klassen upstätt, har likväl fångantalet stigit utöfver hvad det någonsin förr varit.
Derest General-Direktören för fängelserne ville yttra sig i denna fråga, så vågar jag nästan försäkra, att han skall bifalla den mening, att om straffångarnes antal så fortfarande ökas, hvartill ifrågavande lagförslags antagande sannolikt skall i ej ringa mån bidraga, så mäste man genast företaga nya straffängelsers upförande, såsom ett supplement till beslutet om lagförändringen.
Väl vore om ändamålet, brottens förminskning och allmänna säkerhetens betryggande, dymedelst kunde vinnas.
Jag afptyrker bifall till Utsk:s förslag i denna punkt.
Att här bevisa olämpligheten af spö- och risstraffet, sådant det enl. gällande lag ådömas och verkställas skall, bör vara så mycket mera öfverflödigt, som den talare, hvilken ifrigast försvarat detta straff, förklarat, det vara skam eller vanära för ett land, att bibehålla detsamma.
För sin mening, att en sådan skam, en sådan vanära ändock bör framgent vidlåda vårt land, har lian hemtal skäl nr broltmålsstatistiken för senare år.
Afven jag har, innan jag stadgade min mening i ämnet, noga granskat Justiliae Siats-Ministerns åberopade tabeller, hvilka innefatta rikets brottmålsstatistik, och jag har kommit till ett rakt motsatt resultat mot Hr Cerlheim Gylleuskjölds.
Jag har här i min hand Justitia; Siats-Ministerns tabeller för år 1851.
Jag har genomgått tabellerne för åren 1841-— 1851.
Några sednare har icke för mig varit tillgängliga.
När jag då eftersett förhållandet emellan dem, som blifvit straffade för brott, för hvilka spö-eller risstraff är i lagen fortfarande bestämdt och dem, som lidit straff för. brott, hvilka icke äro med slika kroppstraff belagde, har jag funnit att antalet af de förre liar förökats i större och vida bestämdare proportion än antalet af de sednare.
Jag fäster mig likväl nu blott vid tjufnadsbrotten, emedan nästan endast sådane och bland dem hufvudsakligen 3:dje eller 4:de resan stöld numera verkligen bestraffas med spö eller ris.
Det är visserligen sanni, att spö- och risstraffet qvarstår för åtskilliga andra arter af stöld, första eller andra resan, såsom för kyrkotjufnad öfver 100 dalers värde, fickstöld andra resan och stöld af kreatur ute å marken, men Den 12 A ngn sli f, ni. 271 antalet af dera, sorn begå dessa brott, är jemförelsevis så ringa, att de för tillfället torde kunna förbigås.
Af dem, som begått kyrkotjufnad större eller mindre, bar i medeltal under tio år från och med 1842 t. o. m. 1851 antalet upgått till elfva.
Antalet äter af dera, som gjort sig skyldiga lill ansvar för fickstöld, äfven första resan, har under samma tid i medeltal upgått lill trettio personer, och de, som begått olika arter af stöld ute på marken, hafva, sammanräknade derjemte med dem, som blifvit dömde för mjölkning af andras kreatur, utgjort i medeltal 74 personer, hvaremot medeltalet af dem, som begått enkel stöld tredje gången eller oftare, och ovillkorligen bort, enl. lag, spö- elfer risstraff ådömas, utgjort 309 personer.
Skärskådar man nu förhållandet med dem, som straffats för enkel stöld, tredje resan eller oftare, så finnér man, all då antalet af dem upgick år 1841 till 234 personer, så har, under loppet af de tio påföljande åren, hvarje år antalet af dem, som straffats för sådan stöld, varit högre än det var år 1841.
Naturligtvis har det varierat, men det oaktadt alltid varit högre.
År 1842 utgjorde det 252, år 1843 260, 1844 246, 1845 likaledes 246, 1846 upgick det till 365 och 1847 lill 440.
Ar 1848 var antalet 358, 1849 267 samt upgick 1850 till 313 och 1851 till 346.
Antalet af dem, som straffades för enkel stöld, föröfvad tredje resan, eller flere gånger, var år 1851 mer än 30 proc. högre än år 1841.
Kastar man derefter en blick på förhållandet med dem, som blifvit under förenämnde tid straffade för t. ex. första resan enkel stöld, hvilken art af tjufnadsbrott man förmenar skulle lyafva alldeles ofantligt tillvuxit i följd deraf att spö- och risstraffen efter 1841 års Författa. icke blifvit derför tillämpade, så finner man, att förbrylarnes antal år 1841 upgick till 1057, år 1842 till 1293, 1843 till 1208, men 1844 föll lill 1011 eller lägre än år 1841, derefter åter upsteg och gick 1845 lill 1148, år 1846 till 1638, år 1847 till 1468 och 1848 lill 1156, men år 1849 åter nedföll, och då i ganska betydlig mån, under det för åi’ 1841 upgifne belopp, sedermera år 1850 gick till 1020, och således äfven lägre än år 1841, och slutligen år 1851 väl upsteg lill 1147, men i allt fall ej var 10 proc. högre än år 1841, dä deremot såsom jag förut nämnt antalet af dem, hvilka blifvit för 3:dje resan eller oftare föröfvad stöld dömde lill spö- eller risslraff, varår 1851 mera än 30, ja! ända till 33 proc. högre än det var år 1841.
294 D e n aS Augusti.
Let genomgås, i den ordning de i betänk.
N:o 2o3 förekomma. 1:0 Anslag för reser v ba 11 er ier, afstyrkt, emedan anskaffningen deraf, enligt Utskrs mening, ”utan våda för Rikets sjelfständighet torde kunna uppskjutas.”'