Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min far brukade alltid, sommar som vinter, stiga tidigt upp för att ge sig i kast med sina affärer, och jag fann honom vanligtvis redan vid skrifbordet, der han utan att se upp räckte mig sin hand att kyssa.
En vacker, fint formad, förnäm hand, som han alltid tvättade med mandeltvål.
Jag ser den ännu framför mig, ser hvarenda liten blå åder, som grenar sig genom denna bländande hvita marmorhand.
Det är som kände jag ännu den retande mandeldoften i min näsa, och mitt öga fuktas.
Ibland stannade det icke vid blotta handkyssningen, utan han tog mig mellan sina knän och kysste mig på pannan.
En morgon omfamnade han mig med ovanlig ömhet och sade: »Jag har i natt drömt något vackert om dig och är mycket belåten med dig, min kära Harry».
Medan han uttalade de naiva orden, kom det ett leende på hans läppar, hvilket tycktes säga: om Harry uppför sig än så illa i verkligheten, skall jag ändå alltid drömma något vackert om honom, så att jag alltid må kunna hålla af honom.
Harry är hos engelsmännen den familjära benämningen på dem, som heta Henrik, och motsvarar således helt och hållet mitt tyska dopnamn »Heinrich», hvars familjära version, sådan den brukas i min hemort — Heinz, Heinzchen, Hinz — är synnerligen illaljudande.
Heizchen kallar man de små nissegubbarne; »katten i stöflarne» och öfver hufvud taget katten i folksagorna heter »Hinze».
Men det var icke derför, som mitt namn blef angliseradt, utan till ära för en af min fars bästa vänner i England.
M:r Harry var min fars affärskorrespondent i Liverpool; han kände de bästa fabrikerna för manchestersammet, en handelsvara som låg min far synnerligen om hjertat, mera af ambition än af egennytta, ty fastän han påstod, att han förtjenade ganska mycket pengar på den varan, så var denna förtjenst nog temligen problematisk, och jag tror, att han skulle ha varit i stånd att sätta till hur mycket pengar som helst, för att få ha den äran att sälja manchestersammet af bättre kvalitet och i större kvantitet än konkurrenterna.
I det hela taget var min far ingen beräknande köpmanssjäl, fastän han alltid satt och räknade; handeln var för honom mera en lek, som när barn leka soldat eller »leka bod».
Hans verksamhet var egentligen endast den att evigt och alltid vara sysselsatt.
Manchestersammeten var i synnerhet hans käpphäst, och han var förtjust, när de stora fraktvagnarne lastade af på gården, och granntraktens alla handelsjudar strömmade till; desse voro hans bästa kunder, och hos dem var det, som icke blott den största afsättningen utan också det ärofullaste erkännandet kom hans manchestersammet till del — —
Emedan nu den af min fars vänner, som förstod sig bäst på att inköpa manchestersammet, bar namnet Harry, kom också jag att heta Harry, och Harry kallades jag både hemma i familjen och hos vänner och grannar.
Jag hör ännu gerna det namnet, fastän jag har det att tacka för många förtretligheter, som satte djupa spår i mitt barnasinne.
Först nu, då jag icke längre lefver bland lefvande menniskor, och då följaktligen hvarje gnista af sällskaplig fåfänga slocknat i min själ, kan jag utan bryderi tala derom.
Här i Frankrike öfversatte man strax efter min ankomst till Paris mitt tyska namn »Heinrich» till »Henri», och jag måste finna mig deri, och till slut också sjelf kalla mig så, emedan ordet
Heinrich icke tilltalade det franska örat, och fransmännen öfver hufvud taget alltid veta att inrätta sig det bekvämt här i verlden.
Också namnet Henri Heine ha de aldrig kunnat uttala ordentligt; de fleste kalla mig M:r Enri Enn, många draga ihop det till Enrienne, och en del säga utan vidare M:r
Un rien.
Detta skadar mig ofta literärt, men har å andra sidan också sina fördelar.
Det fins t. ex. många af mina ädla landsmän, som komma till Paris och gerna skulle vilja tala illa om mig här.
Men då de alltid uttala mitt namn på tyska, faller det icke fransmännen in, att denne bof och förgiftare af oskuldens brunnar, öfver hvilken man utöser sig i så häftiga skymftillmälen, är deras egen vän Monsieur Enrienne, och de ädla tyska själarne ha förgäfves låtit sin dygdeifver skena i väg.
Men, som sagdt, det har också sin förtretliga sida att få sitt namn förvrängdt.
Det fins folk, som i det fallet ådagalägga mycken ömtålighet.
Jag roade mig en gång med att fråga den gamle Cherubini, om det var sant, att kejsar Napoleon alltid uttalade hans namn Scherubini och ickeKerubini, fastän kejsaren kunde alldeles tillräckligt italienska för att veta, att detta senare uttal var det riktiga.
Den gamle maëstron började lamentera med ett högst komiskt raseri.
Jag har aldrig i detta fall varit lika ömtålig.
Heinrich, Harry, Henri — alla dessa namn klinga skönt från sköna läppar.
Men bäst klingar Signor Enrico.
Så hette jag i klarblåa sommarnätter, då silfverstjernorna gnistrade öfver det ädla och olyckliga land, som är skönhetens hem och Raphaels, Rossinis och prinsessan Christina Belgiojosos fosterland.
Jag kan nu, som sagdt, utan bryderi tala om de förtretligheter, som voro förbundna med mitt namn Harry — förtretligheter som förgiftade för mig några af lifvets skönaste ungdomsår.
Dermed hängde så samman.
I min fädernestad bodde en man, som kallades »Lort-mickel», derför att han hvarje morgon med en åsna, spänd för sin kärra, drog igenom stadens gator, hållande stilla framför hvarje särskild port för att hemta afskrädet, som pigorna i alla ordentliga hus brukade sopa samman han transporterade det till affallsplatsen utanför staden.
Mannen såg ut som en inkarnation af det yrke, han dref, och åsnan liknade sin herre.
Hon stannade framför husen, eller satte sig i rörelse alltefter tonfallet i ordet »Haaryh», hvarmed Mickel tillropade henne.
Om detta var åsnans verkliga namn eller endast ett tillmäle, vet jag icke, men så mycket är säkert, att jag bland skolkamraterna och barnen i grannskapet hade många lidanden att utstå tack vare likheten mellan det der ordet och mitt namn Harry.
De uttalade det, för att reta mig, alldeles som Lortmickel, när han ropade på sin åsna, och när jag tog humör, spelade de oskyldiga och begärde att jag, till förekommande af hvarje förvexling, skulle lära dem, hur mitt eget och åsnans namn borde uttalas.
Men de låtsade sig dervid alltid vara mycket oläraktiga och sade, att Mickel alltid brukade draga ut på den första stafvelsen, men deremot uttala den andra mycket kort; vid andra tillfällen åter skedde motsatsen, hvarigenom ropet alldeles kom att likna mitt namn.
Och så blef det den vansinnigaste begreppsförvirring, och jag förvexlades med åsnan och åsnan med mig, och det blef ett förskräckligt coq-à-l’âne, som framkallade munterhet hos alla de andra men tårar hos mig.
Då jag beklagade mig för min mor, sade hon, att jag blott skulle försöka lära mig mycket och bli mycket förståndig, så skulle man sedan aldrig förvexla mig med en åsna.
Men namnlikheten med det skabbiga långörat var och förblef mitt tåladmodskors.
När de stora pojkarne mötte mig, helsade de mig alltid med ett »Haaryh» och de små ropade till mig samma helsning, när de befunno sig på vederbörligt afstånd.
I skolan varierades samma tema med raffinerad grymhet; så snart det blef tal om en åsna, sneglade man alltid till mig; det är otroligt hvad skolpojkar äro durchdrifna, när det gäller att finna på detta slags anspelningar.
Den ene kunde t. ex, fråga den andre: »Hvad är det för skilnad mellan en Zebra och Bileams åsna?»
Svaret lydde: »Den ena talar zebréiska och den andra talade hebréiska».
— Så kom den andra frågan: »Men hvad är skilnaden mellan Lortmickels åsna och hennes namne?
Och det impertinenta svaret blef: »det fins ingen skilnad, det jag vet».
Då ville jag slå till, men man lugnade mig, och min vän Diedrich, som kunde måla sådana vackra helgonbilder — han blef också en berömd målare — sökte en gång trösta mig genom att lofva mig en tafla.
Han målade också åt mig »Den helige Michaël» — men den spetsbofven hånade mig bara på ett skamligt sätt med sin skänk.
Erkeängeln bar nemligen Lortmickels drag, hästen såg ut alldeles som Lortmickels åsna, och hans lans genomborrade icke någon drake utan en död katt.
Till och med den ljuslockige, milde, flicklike Franz, som jag höll så mycket af, förrådde mig en gång: han slöt mig i sina armar, lutade ömt sina kinder emot mina och förblef länge stående i denna sentimentala ställning — tills han plötsligt skrattande ropade Haaryh! rakt i örat på mig och sprang sin väg, i det han upprepade ordet i alla tonarter, så det gaf eko genom klostrets korridorer.
Ännu råare behandlades jag af grannbarnen, gatpojkar af lägsta slag, hvilka vi i Düsseldorf kallade »haloter», ett ord i hvilket herrar etymologer säkerligen skola igenkänna en härledning af Spartanernas heloter.
En sådan halot var den lille Joppe, som egentligen hette Josef, och hvilken jag också vill benämna med hans slägtnamn, Flader, för att skilja honom från en annan Joppe, som var en snäll gosse och som nu, enligt hvad jag tillfälligtvis erfarit, är posttjensteman i Bonn. Joppe Flader bar alltid ett långt metspö, med hvilket han alltid slog efter mig, då han mötte mig.
Han brukade också med förkärlek kasta efter mig hästsmuts, som han samlade upp från gatan varm som den kom från naturens bakugn.
Och aldrig underlät han vid sådana tillfällen att i alla tonarter ropa det der fatala Haaryh!
Den elake pojken var sonson till en gammal fru Flader, som hörde till min fars skyddslingar.
Så elak pojken var, så godmodig var farmodern, en sann bild af armodet och eländet, men icke en frånstötande utan en hjertegripande bild.
Hon var nog öfver 80 år gammal, en lång urlakad gestalt med ett hvitt läderansigte, bleka nödens ögon och en vek, snörflande, kvidande röst, som tiggde utan fraser.
Min far bjöd henne alltid en stol, då hon kom för att hemta sina månadspengar, de dagar han tjenstgjorde som fattigvårdsföreståndare.
Af dessa dagar mins jag endast några mörka, tidiga vintermorgnar.
Min far satt vid ett stort bord, som var betäckt med penningestrutar af olika storlek.
I stället för de vanliga silfverstakarne med vaxljus — han, hvars hjerta egde så mycken verklig takt, ville icke pråla med dem inför armodets barn — stodo ett par kopparstakar med talgljus på bordet, och deras röda lågor med de tjocka svartbruna vekarne kastade sitt melankoliska ljus öfver det närvarande sällskapet.
Det var fattigt folk af alla åldrar, som stod i kö ända ut i den yttre salen.
En efter en trädde de fram, och hvar fick sin strut, och många fick två; de stora strutarne innehöllo min fars privat-allmosor, de små innehöllo fattigkassans pengar.
Jag satt bredvid min far på en hög stol och räckte honom strutarne.
Han ville, att jag skulle lära mig ge, och i det fallet var han en utmärkt läromästare.
Det fins många menniskor, som icke förstå att ge, oaktadt de eljes ha hjertat på rätta stället; det varar så länge innan hjertats vilja hinner tillryggalägga vägen till kassan.
Den goda viljan åker med postskjuts mellan föresatsen och dess realiserande; det tar så långt tid.
Men mellan min fars hjerta och hans kassa tycktes en jernväg redan ha kommit till stånd.
Att han icke blef rik på dessa jernbane-transaktioner, faller af sig sjelft.
Man förtjenar mer på andra slags jernvägsaktier.
De flesta af min fars klienter voro gamla kvinnor, och ännu på senare tider, då hans egna förmögenhetsomständigheter började bli allt annat än glänsande, hade han ett sådant klientel af bedagade kvinspersoner, som han gaf små pensioner.
De stodo på lur öfverallt, der hans väg gick fram, och han hade på så sätt en hemlig lifvakt af gamla gummor, liksom salig Robespierre i verlden.
I detta åldersgråa garde fans mer än en käring, som alldeles icke sprang efter honom af nöd, utan af idel klockarekärlek till hans person.
Han var ju alltid sjelfva artigheten, icke blott gentemot de unga utan också mot de äldre kvinnorna, och dessa, som kunna vara så grymma, när de förolämpas, äro så innerligen tacksamma när man visar dem en smula uppmärksamhet; den som vill taga betaldt i smicker för visadt tillmötesgående, finner i dem folk, som icke knussla, medan de unga näsperlorna knappt bevärdiga oss med en nick för all vår artighet.
Vackra karlar, hvilkas specialitet det är att vara vackra karlar, ha ett starkt behof af smicker, och det är dem i allmänhet temligen likgiltigt om rökelsen kommer från en rosig mun eller från en vissnad, blott den är riklig och stark.
Min käre far gjorde i sitt artighetsutbyte med de gamla damerna — utan att egentligen spekulera på det — en god affär.
Det är otroligt, hvilka stora kvantiteter rökelse de kunde servera honom, och med hvilken lätthet han kunde fördraga också mycket starka portioner.
Det kom sig alldeles icke af enfald, utan af hans lyckliga temperament.
Han visste mycket väl att det var smicker, men han visste också, att smicker så väl som socker alltid är ljufligt; han var som det der barnet, hvilket sade till sin mor:
»smickra mig litet, mamma; det gör ingenting om det blir litet för mycket».
Min fars förhållande till nämda damer hade för öfrigt också en annan, allvarligare grund.
Han var nemligen deras rådgifvare, och det märkvärdiga är, att han, som var en så dålig rådgifvare åt sig sjelf, visade sig vara en inkarnation af verldsklokhet då det gälde att ge goda råd åt andra, som råkat i kritiska förhållanden.
Han öfverskådade strax situationen, och när hans bedröfvade skyddsling hade gjort klart, hurusom det gick henne allt sämre och sämre i det, hon hade för händer, hörde jag honom ofta säga: »ja, i så fall måste man slå tappen ur ett nytt fat».
Han ville dermed uttrycka, att man icke envist skulle hålla fast vid en hopplös sak, utan börja på något nytt, slå in i en ny riktning.
Då gamla Hanna klagade öfver, att hennes själsförmögenheter voro i aftagande, att hon icke hade något att äta och, hvad än värre var, icke heller något att dricka, så gaf han henne först en Thaler och började derpå fundera.
Gamla Hanna hade förr i tiden varit en af stadens förnämsta barnmorskor, men på senare tider hade hon blifvit något för mycket begifven på att dricka och snusa; i hennes röda näsa var det numera ständigt töväder, de fallande dropparne satte bruna fläckar på fruarnes hvita lakan — derför afskaffades gamla Hanna öfverallt.
Sedan min far tagit sig en grundlig funderare, sade han slutligen: »ja, i så fall måste man slå tappen ur ett nytt fat, och den har gången blir det ett bränvinsfat.
Jag råder er att öppna en liten utskänkning i någon af hufvudgatorna vid hamnen, der matroser hålla till.»
Ex-barnmorskan följde rådet, etablerade sig med en krog vid hamnen och gjorde goda affärer; hon skulle säkert ha förvärfvat sig en förmögenhet, om hon icke olyckligtvis hade varit sin egen bästa kund.
Hon sålde också snus, och jag såg henne ofta stå i butiksdörren med sin rödsvullna snusnäsa — en lefvande skylt, som nog lockade mången känslofull sjögast.
Till min fars vackra egenskaper hörde framför allt hans stora höflighet, hvilken, som det en verkligt förnäm man anstår, icke gjorde någon skilnad mellan fattig och rik.
Jag lade särskildt märke till den vid de ofvannämda allmose-utdelningarne, då han alltid hade ett godt ord åt de stackare, åt hvilka han räckte deras penningstrutar.
Det var, som sagdt, ganska lärorikt, och mången af de der högtberömda välgörarne, som alltid kasta strutarne i hufvudet på de arma satarne, så att de för hvarje Thaler också få ett hål i hufvudet på köpet — kunde ha godt af att gå i skola hos min höflige far.
Han brukade alltid fråga de stackars kvinnorna, hur det stod till, och han var så van vid talesättet: »jag har den äran», att han också använde det, då han någon gång fann sig nödsakad visa någon oförnöjsam och pockande käring på porten.
Mot gamla
Flader var han särskildt höflig och henne bjöd han alltid en stol; hon var nemligen dåligt utrustad på benens vägnar och hade svårt att ta sig fram med sin handkrycka.
Sista gången, hon kom till min far för att hemta sin månadspension, var hon så svag, att hennes sonson, Joppe, måste leda henne.
Han kastade en märkvärdig blick på mig, då han såg mig sitta vid bordet hos min far.
Den gamla erhöll utom den lilla struten en stor privat-strut, och hon utgöt sig i en ström af välsignelser och tårar.
Det är förfärligt att se en sådan der gammal farmor gråta; jag var sjelf nära deran att göra henne sällskap, och den gamla kvinnan måtte ha märkt min rörelse, ty hon kunde icke nog berömma mig och sade, att jag var ett så vackert barn, och att hon skulle bedja Guds moder sörja för, att jag aldrig måtte komma att lida nöd och behöfva tigga.
Min far blef en smula förtretad öfver hennes ord, men de voro ärligt menade; det låg något nästan öfversinligt men på samma gång fromt och kärleksfullt i hennes blick, och hon sade slutligen till sin sonson:
»gå bort och kyss det kära barnet på handen, Joppe!» — Joppe gjorde en sur grimace, men lydde sin farmors befallning; jag kände hans brännande läppar som ett ormbett på min hand.
Jag skulle svårligen kunna förklara hvarför, men jag tog alla mina kopparslantar upp ur fickan och gaf dem åt Joppe, som med ett på samma gång rått och vekt uttryck i sitt ansigte räknade dem, en efter en, och slutligen helt lugnt stoppade dem i sin byxficka.
Den gamla Flader dog strax derefter, men Joppe lefver säkerligen ännu, så vida han icke händelsevis skulle ha blifvit hängd.
— Den elake pojken ändrade icke sitt upppförande.
Redan dagen efter mötte jag honom på gatan.
Han bar sitt välbekanta långa metspö i handen; han slog mig som vanligt, kastade som vanligt hästsmuts efter mig och skrek
Haaryh med en röst, som så troget efterliknade Lortmickels, att åsnan, hvilken händelsevis med kärran befann sig i en granngata, tyckte sig känna igen sin herres röst och svarade med ett skallande, vänligt: »I-a!»
Som sagdt, Joppes farmor dog strax derefter.
Hon hade rykte för att vara en hexa, hvilket hon säkert icke var, oaktadt vår
Silla försäkrade att hon var det.
Silla var namnet på en ännu jemförelsevis ganska ung kvinna, som egentligen hette Sibylla; hon hade varit min första barnpiga och stannade sedan i huset.
Tillfälligtvis var hon närvarande vid den ofvannämda scenen om morgonen, då den gamla Flader gaf mig så många loford och beundrade min barnsliga skönhet.
Då Silla hörde det, vaknade hos henne den gamla folköfvertron, att det var skadligt för barnen, när de på detta sätt berömdes, och att de af den anledningen kunde bli sjuka eller träffas af något ondt.
För att afvända det onda, som hon trodde hota mig, tog hon sin tillflykt till ett af folktrons probata medel: att spotta på barnet.
Hon kom också strax springande rakt emot mig och spottade mig tre gånger i hufvudet.
Detta bespottande var dock endast provisoriskt, ty kloka gummor häfda, att det barn som blifvit förtrolladt genom en hexas beröm, endast genom en annan hexa kan lösas ur förtrollningen, och Silla beslöt att redan samma dag vända sig till en kvinna, hvilken var känd som en hexa, och, enligt hvad jag sedan erfarit, ofta förut gjort henne en del små tjenster med sin hemlighetsfulla och förbjudna konst.
Hexan fuktade sin tumme med spott och strök den öfver min hjessa, från hvilken hon klippt några hår; hon beströk mig också på andra ställen af kroppen och mumlade dervid allehanda Abracadabra-vansinne, hvarigenom jag kanske redan då invigdes till en djefvulens öfversteprest. — — — — — — — — —
— — — — — Nämda kvinna kallades Mästarinnan eller Gochan, efter sin födelseby Goch, der hennes aflidne man också bott och drifvit sitt illa beryktade yrke som skarprättare, i det han kallades än hit än dit i tjensteförrättningar.
Man visste berätta, att han lemnat efter sig mångahanda arkana åt sin enka, och hon förstod att slå mynt af ryktet.
Hennes bästa kunder voro ölkrog-värdarne, åt hvilka hon sålde döda mäns fingrar, som hon också föregaf sig ha ärft af sin make.
Fingrarne af en hängd tjuf ansågos nemligen ha den egenskapen, att göra ölet på faten välsmakande och rikligt.
Om man fäste en sådan hängd mans — särskildt en oskyldigt hängd mans — finger vid en tråd och lät den hänga ner i fatet, blef ölet välsmakande, och man kunde af detta fat tappa dubbelt, ja fyrdubbelt så mycket öl som ur ett vanligt fat af samma storlek.
Mera upplysta ölkrogvärdar bruka använda ett mera rationelt medel att formera sitt öl, men ölet brukar förlora i styrka vid denna procedur.
Också ungt folk med ömma hjertan vände sig ofta till mästarinnan, och hon försåg dem med kärleksdrycker, hvilka hon i sitt charlatanska latinraseri, med ett försök att ge latinet en ännu mera latinsk klang, kallade Philtrarium.
Mannen, som gaf denna dryck åt sin sköna, kallades Philtrarius, och den sköna hette Philtrariata.
— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
— — — Men det var sannerligen icke trolleriet som gjorde att jag ibland besökte Gochan.
Jag underhöll emellertid bekantskapen med henne, och jag måtte ha varit vid pass sexton år vid den tiden, då mina besök blefvo tätare än förr.
Jag drogs dit af ett trolleri, som var starkare än alla käringens latinskt-bombastiska Philtraria.
Hon hade nemligen en nièce, som också knappast var 16 år gammal, men helt hastigt hade börjat skjuta i vädret och fått en hög, smärt gestalt, som gjorde att hon såg ut att vara äldre än sina år.
Det der plötsliga växandet var väl också skuld till, att hon var mager.
Hon var mycket smärt om lifvet och som hon icke bar korsett och icke något halft dussin tröjor, så liknade hennes klädning, smygande sig tätt kring formerna, det våta omhöljet kring en staty.
Men naturligtvis kunde ingen marmorstaty täfla med henne i skönhet; hon var ju det lefvande lifvet sjelft, och hvarje hennes rörelse uppenbarade kroppens rytmiska linier, ja, jag skulle nästan vilja säga också hennes själs musik.
Ingen af Niobes döttrar kan ha haft ett ansigte med ädlare drag.
Hennes hy var af en nyanserad blekhet.
Hennes stora mörka och djupa ögon sågo ut som hade de framstält en gåta och som om de lugnt väntade på lösningen, medan munnen med de smala, uppvikta läpparne och de krithvita något långa tänderna, tycktes säga: du är så dum; du kommer att gissa förgäfves.
Hennes hår var rödt, alldeles blodrödt, och hängde i långa lockar ända ned till skuldrorna, så att hon kunde knyta det samman omkring hakan.
Då såg hon ut som om man skurit halsen af henne, och som om blodet derför kvälde fram i röda strömmar.
Josepha eller Röda Sefa, som Gochans vackra nièce kallades, hade en föga välljudande röst; hennes organ var mången gång beslöjadt ända till klanglöshet.
Men när lidelsen grep henne, kunde det plötsligt få en klang af metall, som gjorde särskildt starkt intryck på mig derför att det hade en frapperande likhet med min egen stämma.
Ibland, när hon talade, blef jag rädd; det var som hörde jag mig sjelf tala; och hennes sång påminde mig om drömmar, i hvilka jag hört mig sjelf sjunga alldeles så, som hon sjöng.
Hon kunde många gamla folkvisor och det var kanske hon, som först väckte mitt sinne för denna art af poesi, liksom hon säkerligen har öfvat ett stort inflytande på den vaknande skalden inom mig; mina första dikter, Drömbilderna, som jag skref strax derefter, ha nog fått sin färg deraf — dyster och hemsk, som det förhållande, hvilket då kastade sin blodskugga öfver mina tankar och mitt lif.
Bland sångerna, som Josepha sjöng, fans en folkvisa, hvilken hon lärt af Silla, och som också jag ofta hört denna sistnämda sjunga för mig, då jag var barn.
Det är väl derför jag bevarat två strofer i minnet — — — — De ha följande lydelse — först är det den onde Tragig, som talar:
»Ottilia kär, Ottilia min,
du vill väl icke komma sist.
Säg, vill du hänga vid högan träd?
Eller vill du simma i blåan sjö
eller vill du kyssa det blanka svärd
som Gud i sin nåd beskär?»
Härtill svarar Ottilia:
Jag vill ej hänga vid högan träd,
jag vill ej simma i blåan sjö.
Kyssa vill jag det blanka svärd,
som Gud i sin nåd beskär.
Då den röda Sefa en gång sjöng den visan och kom till slutet af ofvan anförda strof, märkte jag hennes inre rörelse, och blef deraf sjelf så rörd, att jag började gråta, och vi föllo snyftande i hvarandras armar och förblefvo i samma ställning nära en timme utan att säga ett ord; men tårarne strömmade ur bådas våra ögon, och vi sågo hvarandra som genom en fuktig slöja.
Sefa skrifva upp åt mig den strofen och hon skref den, icke med bläck utan med sitt eget blod; den röda autografen har jag förlorat, men stroferna ha outplånligt stannat kvar i mitt minne.
Gochans man hade varit en bror till Sefas far, som också var skarprättare; han dog tidigt och Gochan tog barnet till sig.