Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men äfven andra Utsk. än Stats-Utsk:t medhinna icke sina göromål; så Lag-Utsk:t, som det tillkommer att granska mången gång ganska vidlyftiga lagförslag, och som icke, utan att uppoffra R.
St:rs andel i lagstiftningen, kan undgå att en sådan granskning verkligen fullgöra.
Blott ett enda exempel må i detta afseende anföras: K. M:s vid sista riksdagen aflemnade Propos. om dråp och mord, som ankom till Ständerne i början af November 1859 och hvarom skrifvelse afläts i Oktober 1860, eller efter en tid af cirka lii månad.
Med undantag af borttagandet af ceremonier och förkorttandet af motionstiden, har, som sagdt är, ingenting blifvit gjordt för att förkorta riksdagsarbetet, utan man har väntat allt af den absoluta föreskriften att riksdagen skall på fyra månader afslutas.
För denna trollformel skola alla svårigheter vika, alla parlamentariska ovanor afläggas och dermed skall en ny sakernas ordning inträda.
Efter min tanke verkar den aldeles motsatsen, emedan den inom Utsk:n framkallar tvister om föredragningsordningen, som, då riksdagen skall vara afslutad till viss dag, blifver af framstående vigt, och den gör dessutom omöjligt att sammanhålla R.
St:r, äfven om förhållanden af största vigt göra det nödvändigt eller önskligt, och sådana förhållanden — derföre icke alltid af natur att böra föranleda urtima riksdag — Den 6 December e. m. 381 skola nogsamt hädanefter inträffa, liksom de förut, äfven inom vårt minne, inträffat.
Stadgandet kan icke förklaras annorlunda, än som det oerhördaste misstroende-votum af representationen emot representationen sjelf, och för min del vill jag icke dermed vanställa vår Grundlag.
Icke heller har Konungen fått rättighet att upplösa riksdagen och vädja till nya val.
Denna rättighet är dock icke blott en Konungens, utan äfven en folkets rättighet; ty det är folket, som, vid en upplösning af representationen, kallas af Konungen till skiljedomare, och icke må representationen på både Konungamaktens och folkets bekostnad tillskansa sig rättigheter och göra sig oafsättlig.
En talare har yttrat, att denna fråga ej angår R. o. Ad., som af en upplösning icke kan förändras, men, enligt l:sta §:n af gällande R. O., är R. o. Ad.
Svenska folkets representanter, lika väl som de öfriga Stånden, och jag hoppas att R. o. Ad. aldrig skall glömma att denna dyrbara rätt medför förbindelsen att i hvarje fråga föra Svenska folkets talan och bevaka dess rättigheter.
Slutligen må anmärkas, att icke något öfvergångs-stadgande finnes i afseende på grundlagsfrågors behandling, utan skola de frågor af sådan natur, som vid denna riksdag kunna blifva hvilande, ovilkorligen, om förslaget blifver lag, behandlas af den riksdag, som sammanträder den 15 Januari 1864 — ett förhållande, hvars betydelse må bero af de frågors vigt, som vid denna riksdag kunna blifva hvilande, men som i alla händelser strider emot den åsigt om en längre betänketids behöflighet för sådana frågor, som, såväl i nu gällande Grundlag, som äfven i förslaget gjort sig gällande.
Jag anhåller om afslag å Betänkit.
Många bifallsyttringar följde på detta anförande.
Sedan detta förslag redan funnit flera utmärkte försvarare, hvilka så vältaligt framställt dess fördelar, återstår för mig föga eller intet att tillägga.
Det är af alla, icke allenast dem, som på detta rum yttrat sig, utan äfven af alla andra inom landet erkändt, att riksdagarnes återkommande hvarje år skulle i väsendtligt mån bidraga att höja intresset för de allmänna angelägenheterna, äfvensom att det skulle bidraga att utveckla den medborgerliga andan.
Det kan dervid icke vara deras afsigt, som nitälska för reformen, att densamma skulle leda till en rubbning af de gränser, som äro bestämda för Konungs och Ständers ömsesidiga förhållanden.
Man har endast velat åstadkomma en lifligare verksamhet inom samma område och en större vexelverkan, som skall gifva Konungamakten ett fastare stöd och väcka den andra statsmaktens intresse för sina egna angelägenheter.
Under erkännandet af dessa fördelar, har man likväl lagt särdeles vigt på de praktiska svårigheterna, och deribland särskildt på svårigheten att på 4 månader medhinna statsreglerin - 382 Den 6 December e. m. gen.
Detta har dock af en ledamot sedan flere riksdagar af dåvarande Stats-Utsk. blifvit på ett segrande sätt vederlagdt.
Flere föregående talare hafva redan anmärkt, att detta förslag icke medgifver Konungen rätt att upplösa riksdagen.
Jag skulle äfven anse detta vara ett tillräckligt skäl för förslagets förkastande, såvida nemi. icke i Sverige, i motsats till andra länder, det särskilda förhållande egde rum, att en upplösning icke komme att särdeles inverka på representationens sammansättning.
De 4 Stånden skulle säkerligen, om riksdagen blefve af K.
M. upplöst, återkomma med hufvudsakligen samma fysionomi som förut; och om någon förändring i detta afseende egde rum med den kammare, som innesluter städernas representanter, så gäller hvad jag redan yttrat åtminstone om de tre öfriga.
För öfrigt torde denna Konungens rätt att upplösa riksdagen icke vara af någon särdeles vigt under vårt nuvarande statsskick.
Ministéren faller icke i vårt land derföre att den förlorar en votering, utan den står qvar lika fast och lika säker i alla fall, och den utrikes politiken utgör icke heller föremål för R.
St:rs behandling; Konungen ensam är i detta alseude rätten förbehållen.
Föregående talare hafva tillika fästat uppmärksamheten på den vigt, denna fråga eger lör detta Stånd.
Svenska folket förväntar ovilkorligen af Adelil ett välvilligt tillmötesgående af de önskningar, som på sednare tider på alla möjliga sätt så otvetydigt gifvit sig tillkänna, och som nu troligen komma att ytterligare bekräftas genom de båda folkvalda Ståndens bifall till detta förslag.
Jag vet visserligen att många på detta rum anse det mera ridderligt att bibehålla den stolta hållningen, äfven om man känner sig svagare, och att det är bättre att falla än att gifva vika för påtryckningen; men vi böra dock komma ihog, att de intressen, vi här representera, äro snarare idéella än reala och praktiska.
Tiden är deremot real och praktisk, och kanske skall man, om vi blindt sätta oss emot hvarje förändring, som af landet anses såsom en förbättring, inom kort fordra af oss sådane uppoffringar, der det gäller vårt vara eller icke vara.
Det sociala lifvet utvecklar sig alltjemt i nya former, Regering och representation hafva nyligen samverkat, för att inom kommunerna väcka den medborgerliga andan till lif, allting omkring oss går med snabbhet framåt, likasom drifvet af en friskare flägt;— huru kan man då hoppas att bibehålla den institution, som bör vara centrum för nationens verksamhet, brännpunkten af det nationella lifvet, nedtyngd af samma otympliga former, insnörd i samma hämmande tvångströja?!
Och för detta hus särskildt, hvilken betydelse skulle icke denna förändring innebära?
Vi behöfva i Konst.-Utskits afgifna
Retänkm icke gå längre än till N:o 3, så skola vi der finna ett hvilande förslag till grundlagsförändring, innehållande, att i ett Stånd icke må lättas något beslut med mindre än 30 ledamöter der äro närvarande.
Såsom hvar och en torde inse, är detta förslag egentligen rigtadt mot detta Stånd, just med anledning af det sätt, hvarpå R. o. Ad.
Den 6 December e. m. 383 uppfyller eller, rättare sagdt, försummar sitt kall såsom representanter.
Den klagan, som i detta afseende förnimmes, är ingalunda obefogad.
Vi veta litet hvar, att under sommarmånaderne dessa bänkar äro glest besatta och att ganska vigtiga beslut under denna årstid fattas af ett antal, ej en gång uppgående till det i Konst.-Utskds Mein. föreslagna.
Genom den föreslagna förändringen få deremot ärendena en raskare fart, intresset växer i samma mån, som utsigten att snart komma till ett resulsat, oell R. o. Ad. skall då säkerligen icke tveka, att under de 4 vintermånaderna, med den ifver och det nit, som vid dagens sammanträde blifvit ådagalagdt, deltaga i riksdagsärendenas behandling.
Värdigt representerad, med omsorg vårdande de pligter, som sjelfskrilvenheten ålägger, skall då den Svenska Adeln kunna göra sig räkning på Med-Ståndens aktning ocii förtroende, och det kan då blifva för oss en möjlighet, men också den enda, att bevisa våra vedersakare, att Riddarhuset icke är en murken gren, som bör bortskäras, att inom det lysande skalet af stora minnen och höga traditioner ännu finnes en frisk och lifaktig kärna.
Det gifves väl knappast någon, som nitälskar för vår statsförfattningsutveckling i konstitutionel rigtning och icke medger att ett stort och vigtigt steg derutinnan vore taget, genom införande af årliga riksmöten.
Härom har ock nästan blott en mening gjort sig gällande, såväl under diskussionen i afton, som vid de öfrige tillfällen, denna fråga varit å bane.
Men detta förslag, som nu ligger till antagande eller förkastande hos Ständerna, innehåller derjemte, såsom förut blifvit påpekadt, en bestämmelse, och saknar en annan, hvilka synas mig omöjliggöra förslagets antagande.
Genom stadgandet att riksdag endast finge räcka fyra månader, oaktadt de mest trängande, af alla insedda, behof fordrade dess fortvaro, harden ena statsmagten satt sig under ett förmynderskap, lika litet förenligt med dess värdighet, som med dess fördel.
Jag vet ej hvad som, uti en olycklig stund, förmådde Konst.-Utsk:t att i motionärens förtjenstfulla förslag införa och genomdrifva en dylik bestämmelse; men var det fruktan för regerande Ständer, så må man väl säga, att Utsk:t sett spöken midt på ljusa dagen.
Det hade ju alltid, äfven utan ett dylikt stadgande, stått regeringen fritt att hemförlofva Ständerna efter fyra månaders sammanvaro.
Och hvad fara hade väl dessutom legat deri, att denna fortsatts
Maj månad ut, ja Juni och Juli, om så skulle påfordrats?
Att åter på dylik väg, såsom några talare önskat, tvinga Ständerna till llit, vore ett sätt att göra sig till förmyndare öfver sig sjelf, sorn, hvad påföljd det än hade, åtminstone ej vore egnadt att öka representationens aktning hvarken för sig sjelf eller hos andra.
Det påminner allt för mycket om dessa olyckliga, som måste söka hvarje tillfälle till yttre tvång, för att förmå sig till uppfyllande af en pligt, den de i annat fall hvarken kunna eller vilja fullgöra. 384 Den 6 December e. m.
Stadgandet är emellertid icke blott icke af behofvet påkalladt, utan företer derjemte allvarsamma olägenheter.
Afven förslagets varmaste anhängare torde medgifva att tiden af fyra månader, under nuvarande förhållanden, är så knappt tiltagen, som möjligt.
Man har tvistat om, huruvida statsregleringen skulle hinna under denna tid uppgöras eller icke.
Noggrannt öfvervägda, synas mig de skäl, som anförts emot tillräckligheten af denna tid, hafva största vitsordet.
Men äfven medgifvet att statsregleringen jemte de motioner, som röra densamma, skulle kunna hinna beredas, diskuteras och afgöras inom den utsatta tiden, så vore dock detta säkerligen allt.
Men nu är det icke de sällan återkommande riksmötena allena, som förorsakat denna massa af olikartade göromål, hvarmed representationen är öfverhopad.
Det är den mer än vanligt hastiga och kraftfulla utveckling, hvari vi, efter ett halft sekels domning, befinna oss, som nödvändiggör detta rastlösa lagstiftningsarbete, hvilket måste fortfara och ökas i mån som de nya idéer, hvilka inträngt, fordra former för sin verksamhet och utveckling.
Men hvarifrån taga tid till behandling af alla dessa frågor om förbättring i våra lagar, i vårt penningeväsen, i hela vår ekonomiska lagstiftning, deri regeringen mer och mer erkänner Ständernas rätt att deltaga?
Ett enda lagförslag af större omfattning är ensamt tillräckligt att med de återremisser och sammanjemkningar, hvilka äro en följd af representationens beskaffenhet, taga dennas verksamhet för lång tid i anspråk.
De oerhördt tunga former, hvarunder vi arbeta, kunna någorlunda fördragas genom den nästan oinskränkta tid vi faktiskt ega att vara tillsammans.
Men fara vore sannerligen för handen att genom den inskränkning häri, som är föreslagen, vår representation nedsattes till rolen af en blott skattebeviljande ständerförsamling, som vore föga hulpen dermed att regeringen egde, när henne så för godt syntes, för något visst särskildt ärende sammankalla en urtima riksdag.
Det vore åtminstone ett elakt skämt att påstå den representation ega initiativ, hvars åsigter och förslager, såvida de ej rörde med statsregleringen sammanhang egande ämnen, icke kunde komma under öfverläggning och pröfning.
Jag tror man bör väl betänka sig, innan man sätter sig i det dilemma, att antingen nödgas lemna de vigtigaste frågor oafgjorda, eller ock, vore det äfven med den andra statsmagtens bifall, uppenbart öfverträda en lag och dertill en Grundlag.
Man har velat underkänna betydelsen af regeringens rätt, hvad Sverige angår, att upplösa representationen och genom nya val vädja till nationen.
Förhållanden kunna dock inträffa, som kunde föranleda regeringen att upplösa riksdagen, med hopp om framgång vid de nya valen.
Om t. ex. hela Sveriges press, såsom någon gång händer, lifligt agiterade för en viss fråga och i denna hade med regeringen öfverensstämmande åsigter, är jag öfvertygad, att valen till de tre Stånden skulle få en annan utgång, än om samma magter voro frågan emot, Klart
Den 6 December e. m. 385 Klart är äfven att med det stigande politiska lif, vi hafva att emotse, förhållanden, som skulle göra en rätt sådan, som den ifrågavarande, behöflig, skola i framtiden uppstå oftare än hittills.
Men förslagets olägenheter såväl i afseende härå, sorn i fråga om stadgande af bestämd tid för riksdags sammanvaro, må emellertid vara större eller mindre — och att det är olägenheter, det medgifva förslagets anhängare sjelfva —, så qvarstår likväl oformligheten af dylika förhållanden, en oformlighet så stor, att den skulle göra vår grundlag härutinnan till den ende i sitt slag.
Formen kan måhända någon gång förbises för innehållet, men former, när de, såsom här, röra ett rikes grundförfattning, äro en makt, som, tror jag, måste aktas och hvilken aldrig ostraffadt förbises.
Jag vet ej hvilket öde förslaget skall röna hos Ständerna, men det torde endast vara rättvisa att medge, det betänkligheter skola möta vid slutliga antagandet af en lag, som beröfvar regeringen en rätt, den der i alla verldens konstitutionella stater är erkänd såsom ett grundvilkor för all styrelses fortvaro.
Det är hufvudsakligen på dessa skäl jag tillstyrker förslagets förkastande i dess nuvarande skick, lika lifligt som jag önskar att Konst.-Utsk:t måtte under riksdagens lopp framlägga ett förslag till årliga riksdagar, utan de brister, hvarmed det förevarande är behäftadt.
Afven detta yttrande framkallade många bifallsrop. Frih. Raab, Adam Christian:
För min del anser jag, att den fördel, som skulle tillskyndas samhället genom antagande af detta förslag, är ganska stor, ty derigenom åstadkommes en jemnare gång i hela statsmachineriet, en större politisk bildning och utveckling samt en lifligare vexelverkan mellan regering och folk.
Man har här talat om att riksdagen ej skulle kunna afslutas på fyra månader, och att orsaken dertill ligger i omöjligheten att på denna tid genomgå statsregleringen.
Hr Bildt har dock genom sifferuppgifter, hemtade från Stats-Utsk-.ts prot,. bevisat att det låter sig göra.
Skulle någon vilja betvifla dessa uppgifter, böra de vederläggas med lika ovedersägliga bevis, d. v. s. med siffror.
Vidare har här yttrats, att Lag-Utsk:t möjligen skulle kunna få till handläggning sådane ärender, som icke kunna inom den föreskrifna tiden medhinnas.
Jag instämmer deruti, såvida Lag-Utsk:t fortfarande, såsom nu, skall göra sig till eu fullkomlig lagberedning.
Aro deremot de från regeringen kommande lagförslagen till alla delar utarbetade vid deras öfverlemnande till R.
St:r, torde de utan svårighet kunna hinna afgöras.
Man har om Ekon.-Utsk:t sagt, att det ofta får på sin lott så mycket, att det med svårighet medhinner detsamma; men, om så är, hvarföre vill då Utsk:t ej öfverlemna åt annat Utsk. B. I. 25 386 Den 6 December c. m. att behandla någon del af de ärenden, som blifvit detsamma anförtrodda?
Förslaget om tillsättande af ett särskildt Utsk. för behandlande af skolfrågor har ju blifvit ifrigast bestridt af sagde [Jtsk:s egna ledamöter.
Den vigtigaste invändningen emot detta förslag är den, att Konungen genom detsamma helt och hållet betages rättigheten att vädja till nya val.
Detta vore särdeles vigtigt, om vi vore delade på 2 kammare, men deremot af föga betydenhet med vårt representationssätt och indelning i 4 Stånd.
Upplösningsrätten har icke heller någonsin varit begagnad här i landet.
1 Norige deremot har den tillämpats, men man måste besinna, att representationen der består af endast valda ledamöter, och att genom upplösningsrättens användande der en betydlig förändring i sinnesstämning och åsigter hos de nyvalde kan komma att ega rum.
Gr. Mörner har sagt, att den tid, då vi hade riksdag hvart femte år, R. o. Ad. mera mangrannt infann sig vid riksdagarne och med mera intresse följde riksdagens hela gång.
1834 bevistade jag för första gången någon riksdag;, hitkom i Juni, och nog fann jag bänkarne då lika tomma som vanligtvis är fallet under uuv:de förhållanden på den tiden af året.
Jag vill nu ej längre uppehålla R. o. Ad., utan får blott, med beklagande att motionären är sjuk och således ej närmare kan redogöra för förslaget, anhålla om bifall till detsamma.
Af föreg:de talare har så mycket blifvit ordadt både för och emot detta förslag, att jag ej vill länge upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid.
Här har blifvit af flere talare påpekadt, att inom den bestämda tiden af 4 månader de ärenden, som det åligger R.
St:r att handlägga, och särskildt statsregleringen, icke skulle medhinnas.
En annan talare, som vid flere föreg:de riksdagar varit ledamot af StatsUtsk:t, har deremot, med åberopande af några sifler-uppgifter rörande ärendernas gång och den tid, som för deras handläggning erfordrats vid dessa riksdagar, velat bevisa, at farhågorna i detta fall äro ogrundade.
Då jag vid en af nämnde riksdagar jemväl var ledamot af Stats-Utsk:t och i öfrigt temligen noga följt riksdags-ärenderne under ifrågav:de tid, tager jag mig friheten påkalla en granskning af de uppgifne siffrorne, till utredande i hvad mån de kunna anses bevisande i det omnämnda afseendet.
Förbemälda talare har funnit att vid 1847—1848 års riksdag statsregleringen fortast blef färdig.
Det uppgafs att Utsk:t ej börjat sitt arbete förrän i Januari månad, och att både den ordinarie och den extra statsregleringen inkom till Ständerna den 14 April.
Då var ju emedlertid redan den tid förliden, som i det nu under öfverläggning varande förslaget blifvit beräknad för göromålens afslutande så väl inom Utskm som inom representationen; och hvarifrån skulle således den tid tagas, som ytterligare vore behöflig för frågornas afgörande i Stånden, för återremissers expedierande och besvarande, uppgörande Den 6 December e. m. 387 al sammanjemkningsförslag, dessas öfverlemnande till R.
St:r, och slut), för voteringspropositioners uppsättande och voteringarnes verkställande i förstärkt Utskott?
Vid 1850—1851 års riksdag var den ordinarie statsregleringen färdig den 7 April, men den extra-ordinarie sades deremot hafva inkommit först i Juni.
Från denna riksdags arbeten kan således icke hemtas bevis för möjligheten att på 4 månader medhinna riksdagsgöromålen.
Vid 1856 års riksdag anmärkte talaren, att flere saker af stor betydenhet förekommo, och att dessas handläggning medtog mycken tid, men talaren omnämnde hvarken när den ena eller andra hufvudtiteln inkom till
Stånden eller vid hvad tid deras behandling hos Stånden var afslutad, utan endast att riksdagen drog ut på 3:dje året.
Vidare yttrar samme talare, att vid 1860 års riksdag voro de 7 första hufvudtitlarne expedierade den 4 Maj; men att den åttonde var af så stort omfång, att den medtog särdeles lång tid.
Af alla dessa sifferuppgifter se vi, att ingen gång det varit möjligt att afsluta riksdagen inom 4 månader, och jag tror, alt om tillämpning ifrågakommer af det förslag, som nu utgör föremål för öfverläggningen, det äfven hädanefter svårligen skall kunna låta sig göra.
Man har vidare mot förslaget framställt en anmärkning, hvari jag äfven instämmer, nemi. att genom detsamma Konungen betages all rätt att upplösa riksförsamlingen och genom påbjudande af nya val vädja till folket.
Vigten af att icke rubba maktfördelningen emellan de bägge statsmakterna, har redan blifvit framhållen.
Flere talare hafva visserligen häremot invändt, att det med vårt nuvtde representationssätt skulle ligga mindre vigt på att rättigheten att upplösa riksförsamlingen och föreskrifva nya val ej är Konungen tillerkänd; men de hafva på samma gång uttalat sina svmpathier för en mera genomgripande förändring.
För min del skulle jag tro, att regeringen bör hafva nyssnämnda magt.
Alla tiders historia lärer oss, att den magt, hvaraf demokratien en gång kommit i besittning, lemnar den ej gerna ifrån sig; och det är derföre, enligt min tanka, ej rådligt att afhända regeringen förberörda rätt, derest man anser densamma nödvändig.
Visserligen hafva förslagets försvarare, under erkännande att brister i detsamma förefinnas, sagt att, då man är ense om dessas beskaffenhet, kunna de lätt borttagas; men att så kommer att ske, torde dock ej vara att så säkert lita uppå.
Rättigheten att upplösa riksdagen är äfven under våra nuv:de förhållanden af icke ringa betydelse.
De 3 ofrälse
Stånden konstitueras nu till hvarje riksdag genom nya val.
Att uti två af dessa
Stånd nästan samma ledamöter skola, oaktadt nya val, till hvarje riksdag återkomma, är ett antagande, som jag tror vara något förhastadt.
Man måste val medgifva valmännen i dessa Stånd så mycket omdöme, att, om de finna sig hafva gjort ett olyckligt val och utsett en person, som icke till valmännens belåtenhet fullgjort sitt uppdrag, de då kunna till sitt 388 Den 6 December e. m. ombud välja en annan.
Hvad R. o. Ad. beträffar, har man sagt, att riksdagens upplösning icke skulle på dess sammansättning kunna utöfva något väsendtligt inflytande.
Enligt mitt förmenande, är detta påstående origtigt.
Det är nemi. icke gifvet att vid en efterföljande riksdag samma åsigter omfattas af Ståndets majoritet, och att dessa åsigters förfäktare lyckas vinna pluralitet vid tillsättningen af de Elektorer, som skola utse Utsk:sledamöterna, eller att en hufvudman, som eger rätt utgifva fullmakt, alltid lemnar den åt samma person, äfvensom det är möjligt, attén hufvudman, som vid den ena riksdagen icke sjelf intagit säte för sin ätt, deremot vid den följande infinner sig.
Af allt detta — och mycket mera skulle kunna härvid tilläggas — synes mig påtagligt, att äfven R. o. Ad. kan vid den ena riksdagen få en helt annan karaktär, än Ståndet haft vid en föreg:de.
Man har vidare, med erkännande deraf, att det är en brist i förslaget, att rättighet till riksdagens upplösning ej blifvit regeringen medgifven, erinrat att representationen ej borde derpå lägga så mycken vigt. K. M. skulle nog i detta afseende sjelf bevaka sin rätt.
Vi böra då, Mina Hrr! besinna, att det icke är endast den nuv:de Konungens rättigheter, som här äro i fråga, utan att det gäller Kouungamagtens för all framtid.
Jag skulle beklaga, om en sådan åsigt, som den nyssnämnda, gjorde sig inom detta Stånd gällande, och om Adeln ej vore lika mån om Konungamagtens praerogativer, som om egna rättigheter.
Man har vidare påstått, att förslaget skulle innebära stora fördelar för R. o. Ad., emedan R. o. Ad. ej skulle behöfva uppehålla sig vid riksdagsorten mera än fyra månader om året, och det under den tid, då landtadeln ej vore så upptagen af enskilda göromål och angelägenheter.
För dem, som med mig dela den öfvertygelse, att det är omöjligt att på 4 månader hinna afsluta riksdagen, och att Ständernas sammanvaro således måste förlängas öfver denna tid, för dem är det tydligt att denna förändring, långt ifrån att blifva en fördel för detta Stånd, i i stället bereder dess undergång.
Att år ut och år in vara i Stockholm, tror jag ej låter sig förena med landtadelns ställning i öfrigt.
Man anser, att föreskrifterna om bestämd tid för riksdagens sammanvaro skulle betrygga mot för långa riksdagar.
Men hvartill gagna dessa föreskrifter, om ärendena icke hinna afslutas?