Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror visserligen, att denna undersökning kommer att blifva så noggrann, som förhållandena medgifva, men de göra denna noggrannhet i verkligheten ganska svår.
Och stadgandet står i strid med satsen, alt man icke skall inleda folk i frestelse; ty det låter sig väl tänka, att en mindre samvetsgrann person, som missräknat sig på materialiernas anskaffande eller i afseende å deras belopp icke bekommit hvad han reqvirerat, tager tillfället i akt och arrangerar saken så, att han, medelst uti rätta stunden påkommen felaktighet å någon del af redskapen, kan blifva qvitt de honom åliggande skyldigheter.
Af dessa anledningar uppslår eller främjas oredlighet hos tillverkaren och vållas obehörig förlust för det allmänna.
En embetsman med mycken insigt och erfarenhet i dessa ämnen har bedt mig fästa det Höglofl.
Ståndets uppmärksamhet på detta förhållande; och då den hittills gällande författningens redaktion i detta stycke är tillräckligt fullständig och, såsom mera bestämd, icke underkastad någon misstydning, hemställer 124 Den 8 Maj. jag, att R. o.
Ad., med afslag å nii föredragna §, ville bibehålla den nu gällande 25:te §:ns ordalydelse.
Af stadgandena i äldre bränvins-för ordningar tyckes det nästan som om man antagit att bränvinstillverkare skulle vara, hvad man säger, mindre honett folk.
Detta är ett omdöme, som jag ingalunda kan biträda, och jag kan icke gilla att lagstiftningen bibehåller stadganden, som antyda denna åsigt.
Den sist i ämnet gällande förordti. medgifver icke rättighet till afkortning eller återbäring i annat fall, än då bränneri blifvit genom vådeld förstördt.
Det gilves likväl flera andra fall då tillverkaren genom olyckshändelse kan blifva urståndsatt att bränvinstillverkningen fortsätta.
Så t, ex. kunna hans rudimaterier brinna upp; vid ett ångbränneri kan det lätt inträffa att mäskningen går sönder m. m.
Vid sådana tillfällen synes mig obilligt att förvägra tillverkaren rättighet till återbäring.
Skulle R. o. Ad. likväl anse att den lydelse, Utsk:t gifvit §:n, vore för bränvinsbrännaren alltför mycket förmånlig, vill jag icke yrka dess antagande.
Rraunerhjelm:
Jemte det jag instämmer med Frih.
Cederström, får jag tillika säga, att jag i Hr von Mentzers förslag icke finner någon annan afvikelse från den gamla förordmns stadgande än den, att enligt gamla förordnm återbäringsbeloppet beräknas i förhållande till tiden, hvarunder bränvinstillverkningen tillfölje af olvckshändelser måst inställas, då deremot enligt Hr von Mentzers förslag återbäringens belopp skulle grunda sig på förhållandet mellan den erlagda afgiften och den qvantitet bränvin, som före olyckstillfället blifvit tillverkadt, hvilket väl ej kan anses ega något skäl för sig.
Då det i den gamla lörordnm talas om bränneris förstöring, kan dermed icke menas att det skall vara totalt nedbrunnet för att berättiga till återbäring.
Det heter uttryckligen i den gamla förordnm att en pröfning skall ega rum, och meningen kan endast vara den, att om återbäring skall ega rum, olyckshändelsen skall vara af den beskaffenhet, att rörelsen icke kunnat fortsättas.
Cederström, anhåller jag att den gamlg §:n måtte bibehållas.
Den gamla förordnm säger, att, om bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förstöres, återbäring af bränvinstillverkningsafgiften beviljas i förhållande till tiden, hvarunder bränvinstillverkningen måst inställas.
Detta stadgande anser jag lika litet se statens som bränvinstillverkarens fördel till godo, och är ingalunda rättvist.
Då tiden, under hvilken bränningen måst inställas, är den enda faktor för bestämmandet af återbäringen, kan denna återbäring aldrig blif - Den 8 Maj. 12S va noggrann, utan antingen måste staten eller bränvinstillverkaren blifva lidande.
Man kan under den tid, bränningen fortgått, hafva tillverkat ett vida större belopp, än det beräkningen afen viss bestämd qvantitet för dagen utvisar, oell å andra sidan kan det tillverkade beloppet vida understiga den qvantitet en sådan beräkning angifver.
I ingendera händelsen blilver återbäringen rättvis.
I förra fallet blir den för stor; i sednare för liten.
Till undanrödjande af denna obillighet tror jag att mitt förslag och Utskits framställning deraf är ganska tjenligt, och den som ser saken endast så, att bränvinstdlverkaren deraf skulle tillskyndas vinst, är sannerligen alltför kortsynt.
Att befordra rättvisa är statens stora ändamål, och genom antagande af Utsk:ts framställning kommer, att jag så må säga, »kyrkan att stå midt i byen.»
Jag kan icke annat än anhålla om bifall.
Inom Utsk:t ansåg man det vara en viss billighet att ifrågav:de förändring infördes.
Afven ansåg man inga missbruk af farligare beskaffenhet kunna förekomma, enär sista delen af §:n skulle bibehållas, och denna innehåller att, då fråga väckes om afkortning eller återbäring i och för genom vådeld eller annan olyckshändelse vålladt hinder mot fortsättning af anmäld bränvinstillverkning, »må ansökning, åtföljd af undersökningshandlingar orri olyckshändelsens tillkomst och förloppet dervid, ingilvas till Konungens Belhrde, som ansökningen pröfvar och sitt beslut K.
M:s och Rikets Kammar-Rätt underställer.» Härigenom tyckes vara förebygdt att något egentligt underslef kan ega rum.
Afven behöfver icke bränneriet vara h. o. h förstördt, utan man är berättigad till återbäring, då endast en del af bränneriet blifvit så skadadt att tillverkningen icke kan fortsättas.
Således och då meningen med denna lagstiftning icke kan vara att man skall skatta för större belopp än man tillverkat eller med fog kan antagas hafva tillverkat, eller låta tyngden hvila mera tryckande på en bränvinsbrärmare, som dessutom, blir lidande genom olyckshändelsen, än på annan person, som drabbas af en olycka, ansåg Utsk:t rättvist att tillstyrka ifråga v:de förändring.
För min del medgifver jag att jag icke har någon förkärlek för bränvinsbränning, men jag har velat uttala den opinion, som omfattades af pluraliteten inom Utsk:t.
Den föreslagna §:n lyder sålunda: »Varder tillverkare genom vådeld eller annan olyckshändelse urståndsätta etc.
Den ifrågasatta olyckshändelsen är således öfverflyttad på tillverkaren i stället för, enligt gamla förordnm, på bränneriet.
Om tillverkaren bryter al sig benet, om han blir sjuk, så är detta en olyckshändelse för honom, och han kan icke bränna.
Skulle han då vara berättigad till återbäring?
126 Den 8 Maj.
Denna öfverflyttning från sak till person kan jag icke anse vara rigtig.
Jag liar aldrig hört någon klagan öfver det gamla stadgandet eller att det icke kunnat tillämpas.
Deremot tror jag att Hr von Mentzers förslag icke har några skäl för sig, och anser denna, såsom de flesta andra förändringarne, onödig.
På sätt den siste värde talare visat, anser äfven jag den redaktion, hvari §:n är aflättad, icke vara tillfredsställande, men jag tror tillika att det kan vara skäl att göra någon förändring i den gamla lörordnms stadgande.
Det enda läll den gamla förordn:n förutsätter för återbäring är det, att bränneriet brinner upp.
Man kan dock tänka sig äfven andra olyckshändelser, som drabba en bränvinsbrännare och sätta honom ur stånd att fortfara med tillverkningen.
Så t. ex. kan hans spannmålsbod eller hans förlager brinna upp.
Då borde han väl hafva rätt till återbäring; ty det fordras redan ett stort kapital för erläggande af bränvinsafgiften och inköp af materialier, så att det icke är billigt att tvinga honom att inköpa nya rudimaterier för att icke blifva utsatt för förlusten af återstoden utaf den erlagda bränvinsafgiften.
Jag skulle derför vilja förorda en återremiss af §:n.
Beträffande den af siste värde talaren för utsatta olyckshändelse, som kan drabba en bränvinstillverkare, att hans magasiner brinna upp, får jag nämna att detta fall varit af Utsk:t taget i beräkning lör §:ns förändrande.
Med afseende åter på Frih.
Braunerhjelms yttrande, medgifver jag att ordet »tillverkare» icke är på sin plats, utan hade den förutsatta olyckshändelsen bort referera sig till bränneriet.
Att ångpannan springer sönder och dylikt, voro ibland de af Utsk:t förutsatta olyckshändelser, men ;cke sådana, som drabba bränvinstillverkaren personligen.
Jag anser emellertid, i följd af de gjorda anmärkningarne, lämpligast att §:n återfår den gamla lydelsen, men skulle någon förändring vidtagas, blir vid omredigeringen utan tvifvel nödvändigt närmare definiera ordet olyckshändelse.
Jag vill endast yttra några få ord i afseende å den våda, man föreställt sig skola uppstå, i händelse den föreslagna §:n bifölles.
Denna våda kan icke vara särdeles stor.
Det föreskrifves uttryckligen att undersökning och pröfning skall försiggå, innan återbäring eger rum.
Vid denna undersökning lär verderb:de icke underlåta att tillse, huruvida olyckshändelsen kan tillskrifvas bränvintillverkarens förvållande.
Jag tror att risken för honom är så stor, att han, ej ens om han vore i den ställning, att han icke kunde fortsätta rörelsen, vågade utsätta sig för det ansvar, som komme att drabba honom.
Den 8 Maj. 127 Hr von Mentzer:
Jag skulle antaga att den nu föreslagna §:n har företräde framför den gamla, icke så mycket derför att det heter »tillverkare» och icke »bränneri», ty den olikheten vållar icke någon stor skillnad, utan derföre, att den nya §:n medgifver återbäring eller afkortning af så stor del af den erlagda afgiften, som motsvarar hvad af den anmälda tillverkningen icke blifvit under terminen afverkadt.
Detta vill med andra ord säga att han icke får tillbaka större del af skatten än som återstår, när skatten för det redan tillverkade afdrages.
Den gamla §:n bestämmer återbäringens belopp med afseende på tiden.
Har då olyckan ti mat i medio af den tid, under hvilken han har tillåtelse att bränna och han redan afverkat hela den qvantitet bränvin, för hvilken han anmält sig, skulle han få till skänks halfva bränvinsafgiften.
Deri ligger ingen billighet, lika litet som deri, att han skall lida en förlust för det han icke tillverkat så stor qvantitet som beräkningen efter dag utvisar.
Enligt min åsigt är denna §, sådan den är af Utsk:t framställd, rättvisare är den gamla, och jag anhåller derföre att Utsk:ts hemställan målte vinna bifall.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, upptogos de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den ifrågav:de §:n, dels återremiss deraf, och dels afslag derå samt bibehållande af § 25 i nu gällande förordn.; hvarefter framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades inånga nej och några ja, samt sedermera propos. på §:ns återremitterande, då svaren utföllo med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten. §§:na 26 och 27 tillkännagåfvos vara oförändrade. § 28.
Utsk:ts hemställan och förslag biföllos. § 29 anmältes vara oförändrad. § 30.
Utsk:ts hemställan och förslag biföllos. §§:na 31, 32, 33 och 34 tillkännagåfvos vara oförändrade. § 35.
Bifölls. §§:na 36, 37, 38 och 39 tillkännagåfvos vara oförändrade. §§:na 40 och 41.
Biföllos. 128 Den 8 Maj. § 42 tillkännagafs vara oförändrad. § 43.
Jag har visserligen hela tiden ifrat för att man, på samma gång man höjde bränvinsskatten, tillika skulle bereda bränvinstillverkaren all möjlig lättnad; men jag vill icke gå så långt, att jag tillstyrker lindring i sträfhet lör den, som olofligen bryter förseglingen.
Detta brott anser jag vara af den beskaffenhet, att det lämpligen hemfaller under allmänna strafflagen.
Jag hemställer derföre att den i detta afseende hittills gällande straffbestämmelse måtte qvarstå.
När för oloflig bränvinstillverkning icke annat straff än böter och redskapens förlust finnes stadgadt, ansåg Utsk:t den i 43:dje §:n förekommande förbrytelse icke vara af beskaffenhet att böra beläggas med annat straff.
Dessutom har böteslatituden, som för förstnämnda förbrytelse är bestämd från och med 100 — 1,000 rdr, för den sednare blifvit utsatt från 500 — 1,500 rdr.
Ivan bränvinsidkaren icke erlägga dessa böter, tillämpas det i en § längre fram löreskrifna förvandlingsstraff, hvarigenom han kan komma att ådömas fängelse af ända till ett helt år.
Utsk:t ansåg derföre straffbestämmelsen för ifrågav:de brott genom den föreslagna förändringen komma i öfverensstämmelse med den för andra i denna förordning omhandlade brott föreslagna.
Jag vill ogerna yttra mig i fråga om kri minallagstiftningen, ett område, sorn jag icke förstår; men det brott, som begås af den, som olofligen bryter försegling eller öppnar eller borttager lås, synes mig så svårt, att straffet borde vara strängare än Utsk:t föreslagit.
Anda tills skatten betalas, är det under förseglingen förvarade kronans egendom, och ett brytande af denna försegling kommer således under samma rubrik som inbrottsstöld, och för ett sådant brott synes mig icke att staflöt bör stadna vid böter.
Den siste värde talaren nämnde att han icke är lagkarl och derföre icke ville inlåta sig i en diskussion öfver juridiska frågor; men då han likväl ansett lämpligt att framställa sin mening, anser jag mig böra upplysa, att Utsk:t vidtog ifrågav:de förändring just på tillstyrkan af fyra lagkarlar, hvilka Utsk:t tog till råds och hvilkas opinion bestämde Utsk:ts beslut.
Jag uppfattade icke rigtigt, huruvida Gr.
Hamiltons yrkande gick derpå ut, att den i gamla förordnm intagna - Den 8 Maj. 129 tagna straffbestämmelse af fängelse med arbete skulle bibphållas.
Skulle så varit, får jag erinra, att vår lag numera innehåller endast 2 arter al frihetsstraff', nemi. enludt fängelse och straffarbete, och att således, för den händelse 43:dje §:n icke, sådan den af Utsk:t blifvit föreslagen, skulle antagas, det ingalunda går an att bibehålla deri gamla fÖrordmns stadgande, utan skulle §:n i så läll återremitteras.
Jag anser emellertid den föreslagna ansvarsbestämmelsen vara tillräckligt sträng och anhåller derföre om bifall.
Alströmer.
Jag afstår från mitt yrkande.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef Utsk:ts hemställan af R. o. Ad. bifallen.
43:dje §:ns text.
Godkändes. § 44 tillkännagafs vara oförändrad. §§:na 45 och 46.
Då 50:de §:n är på samma sätt mo tiverad och innehåller enahanda stadgande, som nu föredragna §, hemställer jag om det icke vore lämpligt att de gemensamt behandlades och afgjordes.
Sedan R. o. Ad. till detta förslag lem nät bifall, upplästes och godkändes texten till § 50. § 47 anmältes vara oförändrad. § 48.
För min del kan jag icke instämma i det af Utsk:t afgifna förslag till förändring.
Utsk:t säger att handteringens utöfvande af den, som anmält sig till bränvinstillverkning, men försummat att erlägga afgilten, ingalunda är att jemföra med lönbränning.
Det må nu med denna jemförelse vara huru som helst; — derpå är ingen vigt; men hvad jag anser angeläget, är, att öfverträdelse af den utaf R.
St:r uttalade regel, att afgiften skall i förskott erläggas, strängt bestraffas.
Derföre kan jag icke finna skäligt, att ifrågav:de böter nedsättas till det utaf Utsk:t föreslagna belopp. H. IV. 9 130 Den 8 Maj.
Det är möjligt, att, ifall bränvinsafgiften icke skulle erläggas i förskott, vid tiden, då den vore förfallen, tillgång till dess gäldande saknades, oell detta har man velat förekomma genom föreskriften om förskottsbetalningen.
När frågan sednast ventilerades hos R. o. Ad., höjde sig blott en röst emot bibehållandet af detta stadgande, och jag anser fortfarande vara af vigt att man, genom bibehållandet af den för öfverträdelse bestämda straffpåföljd, åt stadgandet häfdar dess anseende.
Jag anhåller för elen skull, att Utsk:ts hemställan i denna del måtte alslås och den nuv:de §:n bibehållas.
Det torde väl ligga i öppen dag, hvilken stor skilnad det är mellan en person, som belättar sig med lönbränning, och en som, emedan han blifvit mankerad på penningar, icke kan på bestämd dag betala hvad honom åligger.
I ena fallet är ett brott mot författnm begånget med berådt mod, i andra fallet kan förseelsen vara föranledd af någon olyckshändelse.
Att nu för två så olika handlingar bestämma samma straff, ansågo äfven de jurister, som voro ledamöter af Sammansatta Utsk:t, alldeles orimligt.
För lönbränning är straffet redskapens förlust och böter till olika belopp för hvarje gång förbrytelsen förnyas; för nu omhandlade förseelse är föreslaget böter för hvarje dag förseelsen hegås till ett belopp, motsvarande tillverkningsalgiften för en dag, och skall dessutom skatten betalas.
Denna straffbestämmelse ansågs mer öfverensstämmande med förseelsens natur än deri i gamla föordmn föreskrifna; och anhåller jag derföre om bifall till Utsk:ts förslag.
Efter det öfverläggningen ansetts härmed slutad, upptogos de derunder gjorda yrkanden å dels bifall lill och dels afslag å Utsk:ts ifrågav:de hemställan; hvarefter propos. på bifall till densamma gjordes samt besvarades med många ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja haft öfvervigten.
Utsk:ts tredje hemställan.
Till en början får jag förklara min tro och tanke vara den, att det af Utsk:t framställda förslag icke står på laglig grund.
Utsk:t har icke på något sätt ådagalagt och säger icke heller i sina motiver, att denna förändring tillkommit med anledning af någon motionärs förslag, hvarföre och då denna förändring icke kan hänföras under den motionsrätt, som väl tillkommer Revillms-, men ingalunda Lageller Ekon.-Utsk:t, jag icke kan anse Utsk:ts företag lagligt.
Jag vill dessutom erinra derom, att, för den händelse förändringen ansetts af så väsendtlig betydelse, sannolikt någon bränvinsbrännare derom väckt förslag.
Den 8 Maj. 131 Hvad sjelfva saken beträffar, tror jag att förändringen är olämplig, ty under tillsyn vid malt- och jästberedning vet man icke hvilka förelag kunna komma ifråga, och mig synes att åtminstone sabbaten borde vara undantagen från allt, sorn står i sammanhang med brii n vinstill verk ning.
Jag anhåller derföre att Ståndet, med afslag å Utskds hemställan, ville vidblifva stadgandet i nuv:de bränvirisförordn.
Jag deremot anser Utsk:t icke hafva gjort sig skyldigt lill den förebråelse, som den siste värde talaren framkastat.
Då Bevilln.-Utsk:t enligt
Grundlagen eger att i bevillningsfrågor föreslå hvad det anser billigt och nyttigt, samt det sammansatta Utsk:t blifvit tillsatt för behandling af en bevillningsfråga, måste det hafva varit i sin fulla rätt, då det föreslagit hvad det ansett »billigt och nyttigt.»
Förbudet mot tillsyn vid malt- eller jästberedning å söneller helgedag är dessutom al beskaffenhet att icke strängt kunna iakttagas, och då jag icke kan finna det vara lör staten nyttigt att stadganden qvarstå, som det icke är möjligt att efterlefva, anhåller jag om bifall till §:n, med den af Utsk:t föreslagna förändring.
Jag anser den ifrågasatta förändringen ganska vådlig, och får såsom stöd för denna min åsigt anföra, att en person, då jag var kontrollör, sökte kringgå lagen och just under pretext af sådan eftersyn, som här är omtalad, maskade.
Huru kan dessutom Söndagen hållas i helgd, om den skall upptagas med sådan sysselsättning?
— Hvar och en vet, att när man kl. 10 om aftonen näst före Söndag slutar att bränna, man kan företaga en slags cirkulation, hvarigenom allt arbete kan undvikas utan att rudimaterierna taga skada eller så förändras att de icke efter helgedagens utgång ånyo kunna användas.
Då jag hört flera andra begära ordet och deras sakkännedom kan vara upplysande, vill jag icke upptaga tiden, utan inskränker mig till en anhållan att §:n, sådan den i gamla förordningen lyder, måtte bibehållas.
Först och främst måste jag motsätta mig Gr.
Liljencrants’ yttrande att det icke tillkommit Utsk:t att föreslå förändringar i bränvins-förordningen.
Så har allt hitintills praktiserats, och jag tror icke att Gr.
Liljencrants' åsigt om den förmenta olagligheten kommer att häri för framtiden göra någon förändring.
Hvad sjelfva saken beträffar, upplystes inom Utsk:t att det icke finnes någon bränvinstdlverkare, som, itali lasén skulle oförändrad bibehållas, icke skulle blifva lagbrytare.
Det är nemi. alldeles nödvändigt att under de timmar, arbetet livilar, pressa om maltet, och det påstods af bränvinsbrännare att det icke 132 Den 8 Maj. handt att ju alla måst göra det, med mindre de icke ville hafva såväl maltet, som jästen förstördt.
Vid sådan förhållande ansåg man bäst att gifva en tillåtelse, utan hvilken det påstods att handteringen icke kunde utöfvas och i trots hvaraf tillsyn vid alla brännerier egde rum.
Såväl vi, som icke voro lagkarlar, som dessa, ansågo derför lämpligt att tillstyrka denna förändring.
I betraktande af de många och stränga kontroller denna handtering måste vara underkastad, synes mig att den föreslagna tillåtelsen ganska val borde kunna medgilvas.
Har det inträffat att, såsom en värd talare nämnt, fullständig mäskning under denna tid försiggått, har detta icke kunnat ega rum utan konnivens med en miserabel kontrollör eller under förutsättning att kontrollören varit borta från sin befattning.
Hade denne varit en person, som velat fullgöra sina skyldigheter såväl sön- som hvardagar, lärer han icke underlåtit att anställa åtal, ifall något olagligt företagits.
Efter de upplysningar, som af Utsk:ts ledamöter blifvit lemnade, anser jag mig böra tillstyrka bifall till förändringen.
Lemnande åsido frågan om lagligheten af Utslcts företag, vill jag fästa mig vid sjelfva saken.
Så länge 10 Guds bud äro gällande, d. v. s. så länge verlden består, anser jag, att icke det 3:dje, om hvilodagens helighållande, bör eller får åsidosättas.
Så skulle likväl ske, om arbetarne vid bränneriet skulle under Söndagarne vara sysselsatta med tillsyn vid malt- eller jästberedning.
Sådant står icke i öfverensstämmelse hvarken med sagda budord eller med Sveriges lag i allmänhet, och huru nitisk i materielt förvärf vår tid må vara, anser jag, att man gör väl uti, att icke uppoffra Söndagen åt bränvinsintresset.
Jag kan således i detta hänseende icke annat än förena mig med Gr.
Liljencrants, samt önska och anhålla, att R. o. Ad. ville afslå nu omhandlade mom. och låta förblifva vid hvad nu gällande bränvins-förordn. i denna del innehåller.
Jag är visserligen icke bränvinsbrännare och kan således icke bedöma hvad i denna fråga anlöres, men jag är öfvertygad att det icke utan våda låter sig göra att lemna en malta utan tillsyn från kl 8 på morgonen till 5 e. m.
Då det dessutom blifvit upplyst att en kontrollör finnes vid hvarje bränneri anställd, bör denne väl kunna vaka öfver att icke någon olaglighet blir begången.
De talare, som yttrat farhåga för hvilodagens ohelgande, vill jag lugna dermed, att ingen af Preste-St:s ledamöter haft något att erinra mot förändringen.
Jag vill ingalunda bestrida min vän, Frih.
Rappe, den sats han framställt, att det är ganska vanligt Den 8 Mej. 133 att Utslcn taga sig friheten motionera, oaktadt de icke ega någon motionsrätt.
Jag tror också att det icke är något ovanligt och har sjelf erfarit, då jag vid en löregående riksdag var ordförande i ett Utskott, att så förut brukats; men att detta deras företag är lagligt, vågar jag högeligen bestrida.
Jag anser nödigt att man har tillsyn både öfver malt- och jästberedning, och att sådan hittills egt rum, utvisar den omständighet att under de 8 år förordna! gällt icke något åtal blifvit, mig veterligen, af denna anledning anstäldt.
Afven har icke något sådant åtal kunnat anställas, ty med ögonen arbetar jag icke och om jag ser aldrig så mycket på maltet eller jästen, är deri intet, som kan medföra åtal.
Vid sådant förhållande inser jag icke nödvändigheten af att införa ett nytt stadgande, som möjligen kunde framkalla olagligheter, och då dessutom sjelfva förändringen tillkommit på ett olagligt sätt, anhåller jag att R. o. Ad. ville afslå Utskits hemställan och vidblifva hvad förut finnes stadgadt.
Jag får upplysa Hr De Maré att den omnämnda kontrollören var officer, samt att samme officer mot lagbrytaren anställde åtal och således ingalunda såg genom fingra rne.
Jag fortsätter mitt yrkande att den gamla §:n måtte bibehållas, enär den ger mindre anledning till missbruk än som skulle vara fallet, om den föreslagna förändringen ginge igenom.
Med förundran har jag hört yttras, att det skulle vara omöjligt att underlåta mäskberedning under tiden mellan kl. 8 på morgonen och 5 på aftonen, med mindre man ville hafva materialierna förstörda.
Om så varit händelsen, hade säkerligen, under den tid gamla förordnm existerat, någon anmärkning forsports eller någon motionär väckt förslag till förändring och således befriat Utsk:t ifrån att sjelft agera motionär.
Icke heller vet jag rigtigt hvartill Utsk:t med denna förändring vill komma.