Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom Porta Messina ligga flore romerska grafkummel; midt på en blomstrande äng ser man ett öppet primitivt skjul, som skyddar en dyrbar golfmosaik, funnen för blott några få år tillbaka.
När det regnar, komma gamla hemlighetsfulla mynt glidande med vattnet, utan att man vet hvarifrån, och i vingårdarne slår ofta arbetarens spade mot dyrbara pelarkapitäl eller bitar af brustna marmorstoder.
Vid torget står ett gammalt palats från medeltiden, som, ehuru lappadt och förstördt, dock ger en ädel och tilltalande bild från den tidens arkitektur; vid Porta Messina står ett annat i större och rikare stil; uppe i bergen finnas ännu väl bibehållna lemningar af den romerska vattenledning, som en gång utgjort stadens stolthet och styrka, och nere vid sjön, på en grönskande fyrkant, ligger ett gammalt kloster, förfallet och intressant som klosterväsendet sjelft.
Skuggadt af berget reser sig ett gammalt slott af en ädelhet och skönhet i form, till hvilken man får söka maken; i slutet af staden finnas omtvistade ruiner, hvilka somliga påstå hafva tillhört en teater för sjödrabbningar och som andra deremot hänföra till romerska badinrättningar, och så i oändlighet.
Det är en stor, en oändlig njutning att ströfva omkring bland platser sådana som dessa, att genom fantasiens trollmakt befolka dem med lefvande gestalter, att blåsa lif i de döda murarne, att läsa sagor om väldiga bedrifter i de mossfylda runor, som täcka stenarne, att känna, huru sekel efter sekel öppnar sina portar, och se slägte efter slägte tåga förbi ens inre syn.
Är fantasien lärdomens tjenarinna, så är hon deremot den olärdes herskarinna, men under en mer tjusande, en mer oemotståndlig herskarinna kan man icke böja sig.
En söndagsmorgon föll det mig in att skjuta upp den tunga ekdörr, som stängde ingången till Palazzo Corvaja, och inträda.
I ett hörn af den mörka, fyrkantiga gården stod en ruggig åsna och förtärde sin magra kost; eljest syntes ingen till.
Till höger var ett stort rum, öfverfyldt med allt slags skräp och på hvars väggar flikar af en gyllentapet ännu fladdrade och i hvars tunga, rika sniderier grofva spikar voro indrifna, på hvilka hängde bundtar af torkadt hö, tydligen afsedda för åsnans behof.
I ett hörn framskymtade i en sönderbruten ram bilden af en bister krigare, men hjelmen var råttäten, rocken sönderrifven, ansigtet urblekt och förstördt: en medeltidsbild i nutidsbelysning.
Från gården gick en brant, hög trappa, hvars öfversta afdelning ännu bar spår af vackra bas-relief, men i stället för den unga fagra qvinnogestalt, som jag nästan tyckte borde utträda, utträdde palatsets nu varande egare, en smutsig, ruskig uppenbarelse, som från vaktare så småningom höjt sig till herre.
Sedan jag med några soldi köpt hans bevågenhet, erbjöd han sig att visa mig palatsets praktrum, en stor sal med väggarne och det hvälfda taket täckta af bibliska målningar.
Fönstren sutto högt uppe, mörka ekpanelningar löpte rundt kring rummet; på en spik hängde ett par rostiga armskenor, på en annan en svartbrun förmultnad munkkåpa; några högkarmade, klumpiga stolar voro hopkörda i ett hörn, och midt på golfvet stod ett bord, så tungt, att det fordrades större kraft än min för att rubba det ur stället.
I detta rum hade palatsets siste adlige egare blifvit dödad, skjuten, upplyste mig min ledsagare, af sin egen biktfar, hvars kåpa hängde der borta.
Han visade mig äfven ett hål i fönsterpanelningen, genom hvilket kulan skulle hafva utträngt.
Var historien sann?
Rummet hade fått sin dystra romantik, hvarför störa den.
Sedan jag blifvit erbjuden att köpa ett »antikt» saltkar af färgadt glas och en näslös marmorstaty af gips, tog jag afsked och började åter min vandring på Taorminas stora gata.
Söndagsstämning!
Hvem vet icke, hvad det ordet vill säga hemma hos oss.
Detta högtidliga lugn, denna känsla af afslutadt arbete och frid, denna högtidsdrägt, som gömmer högtidstankar — hvem känner icke allt detta!
Men så får man icke föreställa sig en söndag i Södern.
I de stora städerna förlorar helgdagen till och med hela sin makt.
På juldagen arbetades i Palermo lika ifrigt som någonsin en hvardag, och långfredagen voro de flesta butiker öppna i sjelfva Rom.
Katoliken »spar icke ihop» sin andakt till en viss dag i veckan eller till vissa dagar under året, som vi göra, utan mumlar sitt »ave» åtminstone en gång om dagen framför den helgonbild han anser böra kunna hjelpa honom i hans sträfvanden, hvartill katolikernas vackra bruk att ständigt hafva sina kyrkor öppna mest torde bidraga.
Men öfver Taormina låg det dock en viss hvila och frid denna morgon.
Iklädda sina bästa drägter stodo qvinnorna utanför dörrarne, snoende sina sländor lika snabbt, som om de spunnit sitt eget ödes tråd, under det att de sakta samtalade med sina grannar; männen arbetade visserligen, men den städade verkstaden och den rena skjortan tydde likväl på helg, och barnen, som tumlade om i rännstenen, hade tydligen fått göra bekantskap med vatten i en annan form, än de voro vana.
Sjelfve tiggaren i hörnet hade kastat en kappa öfver sina trasor.
Gatan låg i skarpaste, klaraste solbelysning.
Längst borta, der hustaken och balkongerna tycktes sammansmälta till ett, aftecknade sig en ensam munkgestalt; vid den gamla, vackra brunnen var en hel flock landtfolk i sina brokiga drägter samlade, och från dälden kom åsna efter åsna upptågande, bärande smärta, mörkhyade ryttare i halfvilda pittoreska kostymer.
Det var herdar från bergen, som kommo ned, för att i staden njuta af söndagens nöjen.
Hvilket lif, hvilket skratt det blef!
Men nu blandade sig kyrkklockans högtidliga ljud bland stojet och skämtet, hvilket dog ut med ens.
Jag har sett praktfulla, härliga kyrkor, förskönade af allt, som konsten kan uttänka och rikedomen låta verkställa, och dock vågar jag påstå, att jag aldrig sett en kyrka, mer stämningsfull, mer praktfullt prydd, än Taorminas enkla dôme var denna söndagsmorgon.
För första gången fick jag ett varmt, lefvande intryck af en katolsk gudstjenst, och dock huru enkel, huru blottad på alla teatraliska effekter var den ej!
Vid altaret stod presten i sin enkla svarta drägt, och det blida åldriga ansigtet strålade af ett ljus, som kom en att glömma, att de vanliga praktfulla kandelabrarne med de alnshöga vaxljusen fattades.
Bakom honom stodo de för dagen valde chorgossarne, visserligen i lappade drägter, men genomträngde af stolthet och förtjusning öfver sitt vigtiga kall.
På trappsteget, som ledde till choret, knäböjde en grupp skäggige, svartbrune män, de fleste fiskare, med händerna sammanknäpta kring den röda mössan, fötterna bara, näten lagda bredvid eller kastade öfver axeln och de väderbitna anletsdragen förädlade af ett andaktsfullt lugn.
Genom den vidöppna dörren föll en bred, glänsande ljusström, i hvars prakt fyra unga flickor knäböjde, med de vackra hufvudena nedböjda, de rika flätorna skimrande af brokiga band och de smärta midjorna insnörda i röda lifstycken.
Bakom dem, försvinnande nästan i skuggan, sutto några gifta qvinnor, insvepta i brokiga sjalar och med svarta slöjor eller korta hvita yllemantlar kastade öfver hufvudena.
Midt på golfvet lekte en liten mörklockig flicka utan all annan beklädnad än linnet och en röd duk, som hon knutit på till släp, skrattande och jollrande, smekt af en glittrande solstråle, och nere vid dörren hade en blind tiggare tagit sin plats, en ypperlig motsats till den unga herden, som med kappan kastad öfver axeln, den kraftfulla sandalbeklädda foten framsträckt och det yfviga håret tillbakakastadt, stod bredvid.
Naiv tro och lefvande andakt lästes på hvarje ansigte.
Nya skaror strömmade in alltjemt, grupp efter grupp bildade sig, den ena mer målerisk, mer karakteristisk än den andra, och för några ögonblick var Taorminas enkla kyrka dekorerad med en färgprakt, en originalitet och en realistisk styrka, som kommo den att fördunkla alla de tempel jag hittills sett.
Ljusfloden bredde ut sig allt mer och mer, barnets klingande skratt blandade sig i prestens frammumlade böner, orgeln stämde in sitt jublande »Haleluja».
Så blef det tyst med ens.
Messan var slutad.
När jag såg upp från min nedlutade ställning, nästan ryckte jag till.
Den nyss så färgvarma, liffulla kyrkan var åter tom och kall.
Jag hade glömt, att det blott var natur, natur allt hvad jag nyss beundrat.
En garibaldist.
Litet om seder och bruk.
Vid sjön.
Siciliens honung och Siciliens marmor stodo redan hos de gamle i högt anseende.
Vid intet gästabud fick den förra fattas, och ingen villa byggdes, utan att åtminstone något af den senare användes.
Sagan påstår, att Zeus en gång vid godt lynne kastat en hel hand frön från Olymtillpen jorden, och att från dem de blommor uppspirat, ur hvilka Siciliens bin ännu i dag hemta sin näring.
Hvarje morgon serveras honungen färsk från kupan, och sitter man då i en doftande rosenberså framför sitt väl dukade kaffebord, omgifven af sysslolöse eller tiggande åskådare, behöfver man bara sluta till ögonen för att tro sagan vara sanning och sig sjelf en af »gudarnes älskling», som med rosor kring pannan och lätja i sinnet njuter af lifvets öfverflöd, uppvaktad af uppmärksamme slafvar eller sköna, nytvagna barn, fast man då får lof att hålla igen ögonen mycket väl.
Vi gjorde här om dagen från Taormina en angenäm utflygt till marmorbrotten, som ligga högt uppe i bergen och hvilka bebos och bearbetas af män, som der hafva hela sin verld och verkningskrets.
Siciliens marmor är hvit och brunfläckig och af utmärkt hårdhet och glans.
Det var en fattig och anspråkslös liten verld, som slagit rötter der uppe bland klipporna.
Här och der stodo några primitiva kojor uppslagna, framför hvilka familjelifvet rörde sig lika lugnt och ostördt som någonsin inom de fyra väggar som nordbon lärt sig att kalla hem.
Här låg en hustru på knä och fläktade med en brokig halsduk på några eldkol under fyrpannan, der middagsmåltiden skulle lagas.
Här rullade sig några spänstiga, svartbruna barngestalter i sällskap med ett par raggiga getter, hvilka tydligen tillhörde familjen, och här stod en mormor vaktande »lillans första steg», under det hon med snabb hand snodde sin slända, hvars tråd glänste som silfver i solskenet.
Det var, som om en af Michel Angelos parcer stigit ner ur ramen.
Jag har sällan sett ett mera karakteristiskt ansigte än detta skarpa, skrynkliga gumansigte, omgifvet af en hel skog gråsvart stripigt hår.
Längre bort höllo männen på med sitt tunga arbete.
Det fordras stor försigtighet och stort tålamod att få, blocken att släppa utan att gå sönder.
Sedan lassas de på stora vagnar, förspända med oxar, hvilka föra dem till en annan afdelning arbetare, som såga och bearbeta dem, till dess de fått den form och tyngd, som beställaren önskat.
Jag steg in i en sådan der grotta, nyss bruten djupt in i berget.
Det skimrade och bröt sig så underligt derinne; väggarne glänste som af ett fosforartadt sken, men jag drog mig likväl hastigt tillbaka.
Det föreföll mig, som om jag våldgästat hos bergets jettar och som om stenarnes dofva rullande från branten varit ett hotande varningsrop åt den djerfve besökaren.
Först sent på aftonen återvände vi till Taormina, lastade med marmorbitar och sällsynta blommor, som vi funnit der uppe bland bergskrefvorna, förtjusta åt vår utförd och mer än någonsin beundrande sicilianarens spänstiga och lätta lynne, som kommer honom att äfven i det enformigaste mörker se strimmor af ljus.
Behöfver någon litet i alla afseenden för att kunna lefva, så är det i sanning han.
En af mina bekantskaper i Taormina måste jag få presentera för läsaren.
Det är en liflig och orolig piemontesare, som kommit till Sicilien med Garibaldi och sedermera dit återvändt för att gifta sig med sin nu varande hustru, en fet, sömnig Taorminaflicka, som gjort honom till husegare och rentier, ehuru båda af ytterst anspråkslös art.
Han talade alla möjliga språk och hade pröfvat lifvet i alla dess skiftningar.
Han hade enligt sin egen utsago varit kypare, resebetjent, gipsmakare, antiqvitetsamlare, ja, till och med eremit, för att slutligen från simpel karl i Garibaldis armé tjena upp sig till löjtnant, något hvaröfver han synbarligen var mycket stolt.
Roligt var att höra, med hvilken värme och beundran han talade om generalen och frihetskriget.
»Först voro vi hederligt (!) folk, som stred för hvad vi ansågo rätt», yttrade han, »men sedan strömmade allt slödder, som fanns, till fanorna, men vi redde oss ändå», tillade han med stolthet.
Kanske att just största beviset för Garibaldis storhet som folkledare var, »att han redde sig ändå», fastän han i sin egen armé hade alla element till brott och upplösning.
En dag blefvo vi inbjudne att göra ett besök i piemontesarens familj, och att vi icke försummade tillfallet att få kasta en blick in i ett, om äfven anspråkslöst, sicilianskt hem, faller af sig sjelft.
Först fördes vi genom en lång öppen gång, som sammanband flygeln, der åsnan och geten bodde, med hufvudbyggnaden, der folket bodde, så genom en stor förstuga, så genom ännu en gång, så genom köket och så slutligen genom salen ut på balkongen, der signoran, fet och orörlig som en odalisk, men välvillig och synbarligen belåten med besöket, mottog oss.
Rummen voro stora och rätt snygga, ehuru mörka och sparsamt möblerade.
Öfver sängen hängde porträtt af Garibaldi, Victor Emanuel, konung Humbert — och påfven!
Alla på samma snodd, den ena öfver den andre, Garibaldi öfverst och påfven nederst, och öfver byrån hängde ett annat »konstverk», en erkebiskop i full skrud, på väg att flyga till himmelen, uppvaktad af tolf munkar i bruna kåpor, stadde i samma ärende.
Flygten gick litet trögt, men det var troligen toalettens fel.
För öfrigt anmärkte jag, att möblerna icke som hos oss stodo ordnade med sträng symmetri, utan huller om buller, tydligen alldeles som det föll sig beqvämast för rummets invånare.
Sedan vi läst en egenhändig order från Garibaldi och beundrat en rostig värja, som, om man får tro vår värd, druckit lika mycket blod som
Don Quixote’s beryktade pamp, inburos förfriskningarna: senapsbröd bakadt med vin, johannesbröd och ett slags mycket stora sötaktiga bönor, om hvilka signoran helt oskyldigt anmärkte, att de voro alla åsnors favoritmat, samt ett mycket svagt och sött vin, närmast liknande vårt bränvin.
Nu kommo flere grannqvinnor på besök, med nyfikna ögon betraktande främlingarne, och sedan vi så godt som möjligt besvarat alla deras frågor, togo vi afsked, beledsagade af vårt vänliga värdfolk ända ut på gården, vid hvars grind dock signoran stannade, liksom inför ett bestämdt råmärke.
Ingenstädes spelar »det passande» en så stor roll som på Sicilien.
Det är en tvångströja, i hvilken den sicilianska qvinnan insnöres ända från barndomen och som qväfver eller åtminstone hämmar hennes sjelfständiga utveckling.
En dam »comme il faut» kan icke visa sig på gatan annat än åkande i täckvagn; en ung flicka kan icke tala med en ung man, utan att duennan skall vara tillräckligt nära för att höra hvarje ord.
Deras handlingar vaktas, deras bref konfiskeras, deras blickar utspioneras.
Ja, man vet icke, om man skall gråta eller skratta, när man hör, hvilka forsigtighetsmått som iakttagas för att skydda de unga flickorna mot verldens snaror, och hvem kan väl undra på, att resultatet så ofta blir ett motsatt till det önskade.
Uppfostrade utan aktning, hvarifrån skall då sjelfaktning komma, och dessutom, hvilken känner icke den förbjudna fruktens makt.
Som ett bevis på huru långt det passande kan sträcka sig, vill jag anföra, att inom vissa familjer särskilda gamla gummor äro anstälda, för att göra de nödvändiga uppköpen, ty de yngre tjenarinnorna »kunna icke visa sig ute ensamma», utan att husets anseende skulle lida.
Detta är ett faktum, som jag har från en siciliansk husmoder, hvilken tycktes anse saken såsom fullkomligt naturlig.
Den gifta qvinnan är ännu mer afstängd från det yttre lifvet än den ogifta.
Sicilianerne äro i allmänhet goda äkta män, varmt tillgifna sina hustrur, men till ytterlighet svartsjuka och misstrogna.
Det är utan exempel, att en ung man emottages i huset, om hustrun är under fyrtio år och icke allt för afskräckande ful.
Vill mannen se sina vänner, sker det antingen utom hus eller också på stora, bestämda bjudningar, hvilka förbjuda hvarje möjlighet till ett närmande, och reser han bort, påtingas den afskedade duennan för att hålla hustrun sällskap, som det heter, men i verkligheten för att han skall hafva en trogen och uppmärksam vaktare öfver den skatt, som han ständigt fruktar skall flyga ut genom nyckelhålet, fönstret, golfspringorna eller hvad vet jag.
Men tröttna då icke edra qvinnor på att behandlas som omyndiga barn? frågade jag en dag en bildad sicilian, med hvilken jag flere gånger kommit i lifligt meningsutbyte.
»De äro vana dervid», svarade han med en axelryckning.
Svaret är betecknande — och farligt, det var Ludvig XV:s om de förtryckta massorna.
Roligt var att se en ung frus häpnad, när hon fick höra, att jag i sällskap med en väninna gjort den långa resan från Sverige, som hon straxt pa italienskt manér förblandade med Schweiz, och mannens förvåning var icke stort mindre.
»Deux dames, madame!» »Deux dames, monsieur.» »Sans protecteur?» »Sans protecteur.»
Att jag försäkrade honom, att hans landsmäns älskvärda och gentlemannalika uppförande gjorde hvarje beskyddare onödig, hjelpte icke.
Han bara skakade på hufvudet, och det föreföll mig, som om han icke sett rätt lugn ut förr, än hans unga hustru aflägsnat sig.
Kanske han fruktade, att någon barbarisk frihetsflägt från det främmande landet skulle ställa till oreda bakom den vackra pannan, som ännu icke förmörkats af någon tankeansträngning.
Vid fjorton års ålder unga förtjusande flickor, äro sicilianskorna vid tjugutalet feta, tröga matronor, intresserade blott för ett godt bord eller högst för en grann toalett.
Hellre än att ständigt stöta mot de väggar, som innesluta deras trånga existens, hålla de sig stilla och låta verlden med dess sträfvanden, dess brinnande kamp för framåtskridande och rätt ila sig förbi som en orolig dröm.
Till och med i Taormina, denna by eller rättare denna ruin af en stad, höll man strängt på »det passande».
De förmögnare handtverkarnes hustrur och systrar syntes aldrig till annat än på söndagseftermiddagen, då de vid sina mäns eller bröders arm infunno sig vid det lilla torget, der musik utfördes af stadens frivilliga musikcorps.
Det var rätt roligt att en sådan afton sitta litet för sig sjelf och se på det lifliga och brokiga lif, som utvecklade sig för ens blickar.
Taormina hade sina original ännu, Gud ske lof!
Civilisationen hade litet svårt att krypa uppför den branta backen, men om ett tiotal år antager jag, att den är framme med hela sin attiralj af färdiggjorda kläder, färdiggjorda vanor och färdiggjorda tycken, som snart göra hela verlden lik en fattigskola i försörjningsdrägt.
Som en stjerna lyste den tyske »baronen», som kommit till Taormina för flere år tillbaka och alldeles förvirrat stadsboarne med sin lyx och elegans.
Pudrad, friserad, sminkad, vacker, med kläderna tillskurna efter senaste mode, händerna inklämda i fruntimmershandskar, en glasbit i ögonvrån och knapphålet prydt af en törnrosknopp, passade han i den omgifning han befann sig ungefär lika bra som en teaterdekoration i Guds fria natur.
Somliga sade, att han var en förrymd aktör, andra, att han höll sig dold af politiska skäl, och åter andra, att perukmakaren bränt bort hans förstånd.
Jag för min del tror, att han aldrig haft något att bränna bort, hvilket bestämdt är att komma sanningen närmast.
Med honom rivaliserade fakinen i vårt hotell, en ung man med uppvridna mustascher, eldröd fez med två tofsar, mörkhylt, som om han haft negerblod i ådrorna, och stolt, som om det varit uppblandadt med blått.
Han var ett hittebarn, och hvem känner hans anor?
En söndagsafton visade han mig sitt porträtt, der han stod aftagen i full uniform — han tillhörde musiken — med bastrumman i ena handen och triangeln i den andra.
»Schönes Bild!», sade han sjelfbelåten.
Det var den enda tyska han kunde, men att han förstod sig på att använda den, måste erkännas.
Ibland såg man äfven en krokryggig, fattigt, ja, nästan uselt klädd gestalt smyga genom folkvimlet.
Det var Taorminas rikaste man, som bodde i ett litet kyffe och lifnärde sig med maccaroni och vatten, fast han var egare till flere hus och till Etnas rikaste vinberg.
Prester i långa kjortlar och bredskyggiga hattar döko upp här och der, medan tiggarmunkar med obetäckta hufvuden och framsträckta händer tyst anropade de förbigåendes barmhertighet.
Under hela den tid jag vistades på Sicilien såg jag ingen enda berusad menniska.
Ett glas af landets vin är allt hvad sicilianen behöfver för att förfriska sig; också kan visserligen hans glädje vara bullrande ibland, men den blir sällan rå.
Men det är sant: jag har ett litet minne från sjön att berätta också.
Jag satt nere vid sjöstranden här om dagen.
Vågorna bröto sig korta och höga mot sanden, som var betäckt med hvitglänsande skumtappar, tunga skyar jagade hvarandra öfver himmelen, ibland sönderslitna, som af en glänsande eldtunga; det var solen, som bröt fram för ett ögonblick, för att straxt derpå ånyo begrafvas i hotande rödsvarta moln, som sänkte sig ned på bergen och insvepte hafvets synrand i en tät, skälfvande dimma, som oroligt flyttade sig fram och åter.
Sjöfoglarne flögo skrikande tätt intill vattnet, och i luften hördes detta pipande, hemlighetsfulla ljud, som förebådar en storms utbrott.
Bredvid mig stod en ung qvinna med ett barn på armen, skuggande ögonen med handen, för att dess lättare kunna följa hvarje rörelse hos en liten fiskarbåt, som långt borta aftecknade sig icke större än en fiskmås mot den mörka bakgrunden, der molnvägg efter molnvägg upptornade sig.
Så småningom samlade sig några gubbar och qvinnor, bildande en grupp för sig sjelfva, alla med spändt intresse följande båten, som ilade framåt lik en, som flyr för lifvet.
I luften blef alldeles tyst med ens, men blott för ett ögonblick.
Plötsligt sköt en skarp, mörk stråle fram ur molnbädden der borta vid synranden, ilade med ett fräsande ljud öfver vattnet, banande sig en djupsvart, skumppfyld väg.
Det var orkanen, som kom.
Snabbare än blixten föll seglet på båten ned, men det var för sent.
Som ett hungrigt vidunder kastade sig orkanen öfver sitt rof.
Hustrun på stranden uppgaf ett hjertskärande rop.
Men som genom ett underverk dök den lilla farkosten ånyo fram bakom den våg, som vi nyss trott begrafva den för alltid.
Vi kunde nu tydligen se, huru mannen, en ung, kraftfull gestalt, låg på knä och öste, under det han allt emellan kastade en blick på den svarta randen, som, utvidgande sig till jettelika vågor, kastade sig mot stranden, der den uttömde hela sitt raseri.
Upp flög seglet igen, och ånyo, ilade båten mot den räddande hamnen.
Vi andades alla lättare.
Hustrun stod orörlig som en bildstod, blicken ur de svarta vidöppna ögonen lemnade icke mannen för ett ögonblick.
»Han skulle rädda ... han skulle rädda ...» mumlade hon mekaniskt; hvad, fingo vi aldrig höra.
En tvillingbroder till den dödsbringande stråle, som nyss lemnat molnen, sköt ånyo fram och ilade med ursinnig fart öfver vågorna, hvilka reste sig likt sporrade hästar.
»Jesus, Maria!» ropade hustrun Vi visste alla, att träffade orkanen honom här invid bränningarne, vore han förlorad. »Kom, Marietta», sade en af de gamla fiskarena, »här har du ingenting att göra.»
Men hustrun rörde sig icke, allt lif hon hade var koncentreradt i blicken.
Barnet på hennes arm hoppade af fröjd öfver faderns lustiga färd, ett par af qvinnorna vände bort hufvudet.
Men se der!
Ett ref ur seglet.
»Den heliga jungfrun hjelpe honom!» mumlade den gamle mannen.
Ännu ett!
Hustrun sjönk på knä som tvingad af en osynlig makt.
Skall han hinna?
Se hur den svarta strimman der bakom utvidgar sig, se hur det mörknar, hör hur det tjuter och hviner.
Ännu ett ref, det sista, flög ut.
Han kämpade som en man för sitt lif.
Båten ilade med vansinnig fart genom de kokande, skummande böljorna.
»Heliga Guds moder!---» mumlar hustrun, hvars dödsbleka, hoptorkade läppar nekade att frambringa något annat ljud.
»Heliga Guds moder!» ropade hon plötsligt och slog händerna för ansigtet.
Ve, der kommer den tjutande, hvinande dödsbäraren orkanen!
Är icke mannen inom en half minut bakom klippan, är han förlorad.
Nej! jo!...
Nej!...
Jo!...
Den heliga jungfrun vare prisad!
Mannen var räddad, och hustrun sjönk till marken under konvulsivisk gråt.