Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Presbyter Gregorius, lemna dem intygen och inskärp ånyo hvad jag sade dem!
Med dessa ord vände sig Petros från de nådesökande, för att fortsätta samtalet med Krysanteus.
Att emottaga och affärda affälliga hedningar var för biskoparne vid denna tid en alldaglig förrättning, som icke kräfde vidare ceremonier.
– Du ser, sade Petros; – som nu, så strömma dagligen nya hopar till korsets fana.
Din och de dinas vishet förmår ej svalka törstiga själar, som trängta till en brunn med lefvande vatten.
Menniskonaturen, säger Tertullianus, är af naturen kristen: se der upphofvet till deras trängtan, instinkten som leder dem hit.
– Jag önskar att så vore.
– Verkligen?
– Emedan det skulle utplåna det föraktliga, om än icke det bedröfliga i skådespelet, hvartill du synes hafva inbjudit mig.
– Vi bryta den rå malmen, lika godt med hvilket verktyg, men till att förädla den.
– Dock till saken!
Du talade om ett edikt, som anginge staden Athen.
Gör vårt samtal så kort som möjligt!
– Se här!
Petros tog en på bordet liggande elfenbenstafla och räckte henne småleende till arkonten.
Medan denne läste, voro biskopens ögon fästa på hans anletsdrag och njöto af den smärtsamma öfverraskning, som de uppenbarade.
Krysanteus återlemnade taflan.
Hans ansigte uttryckte en harm och en smärta, som han ej vårdade sig att qväfva.
– Ediktet, sade han, – skulle således skänka er, Kristianer, krigsgudens tempel, ett af de skönaste i Athen, uppfyldt af minnen från våra ärofulla tider.
Dock, det är ej första gången sådant inträffar.
Utfäster ej kejsaren belöningar åt sådana städer, som rifva de byggnader, hvilka blifvit uppresta åt de gudomliga magterna, åt heroerna och menniskoslägtets välgörare?
Och hvad som skänkes eder, det förstören J, för att af det herrligas spillror hopsätta ett lappverk, värdigt, det är sannt, den styggelse, som J der innesluten – dessa benrangel och köttslarfvor af helgon, dessa dödens vämjeliga lemningar, dem J kyssen och tillbedjen.
– Herre, miskunda dig!
Hvilken hädelse! suckade den ene af sekreterarne, medan den andre korsade sig.
Den unge Clemens, som under samtalet återvändt, reste sig upp ur sin lutande ställning, hans kinder öfverdrogos af harmens rodnad, och han undertryckte med möda ett ord af vrede, som redan sväfvade på hans läppar.
– Om det kan lända dig till tröst, så må du veta, att detta tempel icke kommer att rifvas.
Jag hoppas, att det skall kunna blifva brukbart, sedan vi endast skrapat och rökt dess väggar, bestänkt dess murar med vigvatten och aflägsnat allt, som påminner om den onde ande, J der ha’n dyrkat.
– Men, sade Krysanteus med en axelryckning, – under ediktet såg jag ett namn, som jag ej är skyldig hörsamhet.
Hvem är denne Makedonios, som vågar bortskänka hvad han icke eger?
Templet med dess skatter, historiska minnesmärken och konstverk tillhöra staden Athen.
Våra fäder hafva uppbyggt det, och deras efterkommande allt intill denna dag riktat och vårdat det.
Huru vill då en af edra prester, en för Athen alldeles obekant främling, frånröfva oss vår egendom?
– I morgon taga vi det i besittning, svarade Petros.
– Det återstår oss då endast att klaga hos kejsaren.
– Som icke skall höra er.
– Jag vet det, sade Krysanteus med en djup suck, och ådrorna i hans panna svalde af blodet från hans sammanpressade hjerta.
– Och för öfrigt, fortfor Petros, – så läs detta!
Han framtog en annan, med gyllentyg omvecklad elfenbenstafla, hvars ram smyckades af råa basreliefer, föreställande kapplöpningar och dylikt, kring namnen på årets konsuler Taurus och Fulgentius, samt räckte henne till Krysanteus.
Sedan denne genomögnat taflan, sade han:
– Jag ser, att kejserliga regeringen bekräftar den besynnerliga gåfvan.
– Och, som nämndt, i morgon tager jag henne i besittning.
Du menar mera.
Men du och de dina, J han icke magt att göra motstånd.
Krysanteus’ tanke flög till Julianus.
Filisteernas välde var ännu icke brutet.
Den sista striden återstod.
Det var likasom om Petros hade anat denna tanke, ty då Krysanteus frågade:
– Har du något vidare att säga mig? – inföll han:
– Jag har i dag erhållit nyheter om Julianus.
Han beledsagade denna fråga med en blick af triumf, som kom den annars så starke mannen att rysa af hemlig förskräckelse.
Samma känsla, som griper vandraren, då han, sättande sig att hvila i gräset, känner en kall, slingrande orm under sin hand, aftvang Krysanteus ett instinktmessigt nej.
Han ordnade sin mantel, helsade biskopen och de öfrige i rummet varande personerna och gick mot dörren.
– Farväl, filosof!
Tänk på din ringhet inför Gud och din själs salighet! utbrast nu den unge föreläsaren, hvars ögon under tiden varit häftade på Krysanteus’ anletsdrag.
Denne stadnade och betraktade ynglingen med en sträng och forskande blick, som dock hastigt blef mild och vänlig, när han i föreläsarens vackra ansigte upptäckte icke hån, icke öfvermod, utan nitets uppriktighet.
Clemens’ ögon voro så klara och allvarliga.
– Välmeningen ger värdighet åt dina unga läppar, sade Krysanteus, innan han gick.
Utkommen i aulan och tagande sin väg emellan presterna, som der väntade, kände han sig hastigt omfamnad af någon, som han vid fackelskenet igenkände var ingen mindre person än prokonsuln öfver Akaja.
– Ah, hvad ser jag? utbrast denne; – min egen Krysanteus!
Jag har i dessa dagar allestädes sökt min arkont och ingenstädes funnit honom.
Trefaldt välkommen!
Jag ser, fortfor han hviskande, – du har varit hos biskopen.
Äfven jag är kallad till honom.
Kallad – du förstår mig?
Prokonsuln öfver Akaja löper på order af en prest.
Men hvarför icke finna sig i tidsomständigheterna, när kejsaren vill så hafva det?
Kärleken till vår heliga kyrka gör underverk, min vän ... men det förstår du icke, och jag förlåter dig denna svaghet.
Du begriper icke theologien, du.
Omnia vincit amor et nos cedamus amori!
Och prokonsuln sväfvade hän mot dörren till embetsrummet, hvilken ostiarien slog upp på vid gafvel för hans lysande och ädla person.
Biskopen drog sig med sin höge gäst tillbaka till ett af sina enskildta rum, hvars slösande prakt ville likasom rättfärdiga sig med de heliga former, hon iklädt sig: golfvets af skimrande stenar sammansatta mosaikverk föreställde Gideon, nedbrytande afgudens altaren, de med guldbefransade purpurdynor försedda stolarne och hvilosofforna voro inlagda med heliga symboler i elfenben och silfver, de massiva silfvervaserna och kandelabrarne voro idel englar och tabernakel, tälten emellan väggpilastrarne voro målade med bilder af apostlarne.
Samtalet öppnades dermed, att biskopen beklagade den osäkerhet, som rådde på landsvägarne i Akaja.
Det hade nämligen under den sednare tiden ofta inträffat, att budbärare, skickade till honom från Konstantinopel och Korinth, hade blifvit öfverfallna på vägen och beröfvade sina bref.
Detta, antydde biskopen, lände Akajas styresman till föga heder.
Domitius ursäktade sig med tidernas allmänna osäkerhet.
Tillståndet i Akaja vore dock bättre än i de flesta andra provinser.
Till följe af Juliani uppror hade ju en betydlig del af de trupper, öfver hvilka prokonsuln förfogat, blifvit dragna till Konstantinopel.
De öfriga voro fördelade på sådane punkter, som ovilkorligt kräfde besättningar:
Korinth, Athen, Argos, Sparta och nu sednast äfven Delfi, det arma
Delfi, som hemsöktes af de der till Hellas väderdrifna, i Parnassens otillgängliga klyftor innästlade Donatistbanden.
Annæus Domitius förteg, att de till biskopen skickade, förkomna brefven befunno sig i hans, Annæi, förvar.
De skrifvelser, han tid efter annan emottog från kejserliga regeringen, kunde, det visste han, för ingen del, hvad pålitlighet beträffade, mäta sig med de förtroliga bref, som biskoparne med sina egna budbärare, vanligtvis underordnade prester, tillsände hvarandra.
I brefven från Makedonios till
Petros erhöll Annæus Domitius de bästa underrättelserna om upprorets ställning, om kabalerna vid hofvet och de intriger, som der spelades för och mot hans egen person.
Prokonsulns utskickade hade emellertid icke lyckats bemägtiga sig ett bref från samme Makedonios, hvilket just samma dag hade öfverlemnats till Petros.
Detta bref, hvilket innehöll åtskilligt, som prokonsuln genom sina enskilda korrespondenter redan kände, men också åtskilligt, hvarom han icke hade någon aning, var skrifvet med chiffer och meddelade Petros bland annat följande:
– – – „Kejsarens helsa, så skrifver till mig Eusebios, visar sig ytterst vacklande.
Sedan han flera dagar hållit sig innestängd i sitt palats, under hvilken tid han endast lät sig se af Apodemios och Eusebios kammarherren, men till och med vägrade emottaga vår Eusebios, biskopen af Nikomedia – hvilket, i förbigående sagdt, väckte yttersta oro hos de rättrogne och ingaf de ständigt lurande Athanasianerna de djerfvaste förhoppningar – har han nu ändtligen blifvit tillgänglig för sina vänner, men visar sig, till deras stora bestörtning, plågad af förskräckliga syner och talar som om han vore gripen af yrsel.
Den fromme fursten, hvars själ annars var försänkt i heliga betraktelser och djupsinniga undersökningar i de gudomliga mysterierna, lider nu af en besynnerlig föreställning, att han förföljes af den delfiske Apollon.
Eusebios har sökt besvärja denne djefvul, men tyvärr utan framgång.
Må Herren bevara det aldraheligaste majestätets dyrbara lif!
Hans bortgång kan blifva en förfärlig olycka, vår och sanningens undergång, om vi ej träffa åtgärder att för hvarje händelse betrygga vår ställning.
– – Athanasios’ anhängare glöda af hat och raseri; med otålighet afbida de ögonblicket, då Konstantius, vårt stöd skall falla bort.
– – Ännu, om också för några dagar, ega vi magtens svärd i våra händer.
– – Du vet hvad som skett här i Konstantinopel.
– – Denna tuktan var sträng, men icke tillräcklig.
– – Ett allmänt bud utgår till de våra att hvar i sin stad göra hvad han kan, medan tid är.“
Makedonios hade icke undertecknat brefvet, ty det var högmålsbrott att skrifva om kejsarens helsa, om man skildrade henne som klen.
Medan prokonsuln beklagade sig öfver bristen på trupper, hvilken hindrade honom att med tillbörlig kraft upprätthålla ordningen i Akaja, frågade honom Petros, huru stor besättningen för ögonblicket vore uti Athen.
– Sjuhundra man legionärer och femtio man af Jovianska gardet, upplyste Annæus Domitius.
– En obetydlig styrka för en sådan stad, anmärkte biskopen.
– Legionärernas befälhafvare, Pylades, är ju rättrogen Kristian?
– Och trupperna för öfrigt pålitliga?
– Ja, min biskop.
– Anföraren för Jovianerna är emellertid en hedning, eller huru?
Ammianus Marcellinus är ohjelplig hedning, men präktig soldat.
Det betyder mindre, att han är hedning.
Finnas bland trupperna några Athanasianer?
– Åtminstone icke inom befälet.
De Homousianer, som tillhörde detta, äro aflägsnade.
För öfrigt, min Petros, hafva väldisciplinerade trupper, sådana som dessa, ingen annan religion än sin befälhafvares.
Beklagansvärdt eller icke, är det dock en sanning.
– Omständigheterna nödga mig måhända att kräfva den verldsliga magtens bistånd.
Jag önskar, att samtliga trupperna ställas till mitt förfogande.
– Du har rättighet att fordra det.
Skall det ske ännu i afton?
Det är tids nog till i morgon.
– Vågar jag fråga dig om orsaken?
– Du skall i god tid få veta den.
– Jag önskar då blott ett skriftligt intyg, att du begärt förfogande öfver kejserliga trupperna i Athen.
Petros skref detta intyg genast, och Annæus Domitius stoppade det i sin gördel.
Han anade hvad som förestod och hade plötsligt fått en ingifvelse, huru han med begagnande af de kommande händelserna skulle oskadd slippa ur den klämma, i hvilken regeringsskrifvelsen med afseende på Krysanteus hade försatt honom.
Staden måste inom några dagar blifva skådeplatsen för blodiga, förskräckliga uppträden.
Prokonsuln insåg, att det gällde Athanasianerna, men en och annan hedning kunde ju af misstag eller oförsigtighet äfven råka med i spelet.
Vid sådana tillfällen lössläppas ju alla lidelser.
Aldraminst kunde Annæus Domitius, sedan han ställt hela besättningen till biskopens förfogande, hindra en roflysten skara att plundra den rike Krysanteus’ hus, eller en fanatisk hop att angripa den hatade Krysanteus’ person.
Domitius ämnade för öfrigt i god tid skudda stoftet af sina fötter och begifva sig med sin sköna Eusebia till Korinth, dit vigtiga, ouppskjutliga statsfrågor naturligtvis kallade honom.
Komme sedan hvad komma ville, så visste Annæus Domitius, att ingen regering skulle misstycka, om han försummade att begagna sig af rättigheten att taga en död mans hufvud, om också ingen skulle belöna honom, för att han underlåtit det.
Medan Annæus Domitius hvälfde dessa tankar, öfverflyttade
Petros samtalet just på den person, som var deras föremål.
Han frågade i hviskande ton, ty han kände sina presbytrers och diakoners uppöfvade hörsel, – han frågade, om prokonsuln erhållit befallning från hofvet att taga hufvudet af arkonten.
Domitius besvarade denna fråga med nej, i det han smålog och lekte med sin halskedja.
En suck lättade Petros’ barm, ty biskopen hade verkligen fruktat tillvaron af en sådan befallning.
– Desto bättre, sade han.
– Man anser honom vid hofvet som ifrig anhängare af Julianus rebellen, och som en person farlig genom inflytande och rikedom.
Jag har af rent medlidande lagt mig ut till hans förmån hos Eusebierna och Apodemios.
Mannen har dock sina goda sidor ...
– Utan tvifvel.
– Och måhända hafva mina föreställningar burit frukt.
Men det är likväl ovisst, om icke en sådan befallning kan anlända ännu i afton, i morgon, när som man minst väntar den.
Oss emellan sagdt (Petros sänkte åter sin röst till hviskning) det är farligt att vara rik i våra dagar.
Hofvets eunuker ... du förstår mig?
Annæus smålog och nickade bifall.
Han tänkte ej blott på hofvets eunuker, utan ock på dess biskopar.
Derefter betraktade han sina fylliga vador och svor i tysthet en ed öfver sin alipilarius 13, ty hans skarpa öga upptäckte på högra skenbenet ett hårstrå, som undgått den ifrågavarande slafvens uppmärksamhet.
– Men det, fortfor Petros, – hvartill jag nu vill komma är en bön till dig, min lysande och ädle herre, samt tillika en uppmaning, gifven af själaherden till ett af fåren i sin hjord.
Innan du kröker ett hår på Krysanteus’ hufvud, måste du derom underrätta mig.
Jag ber dig derom såsom ett högsta prof på din vänskap, besvär dig derom i namn af den heliga allmänneliga kyrkan, som skulle lida en svår, en oersättlig förlust, om du förgäter den bön, jag härmed lägger dig på hjertat och minnet.
Prokonsuln bedyrade, att han skulle blifva mycket lycklig, om han i en så ringa sak kunde ådagalägga den obegränsade vördnad och tillgifvenhet han hyste för biskopen af Athen.
Sedan Petros derefter förevisat den skrifvelse från kejserlige ministrarne, hvilken berättigade Kristianerna att taga krigsgudens tempel i besittning, och prokonsuln lofvat att tralla alla anordningar, som denna åtgärd kräfde, var samtalet slutadt.
Domitius allägsnade sig, lyckligt döljande den djupa harm, han kände deröfver att en sådan skrifvelse blifvit meddelad biskopen i första hand och icke honom.
– Dessa prester, tänkte han, i det han trädde ut på gatan Kerameikos, – skola slutligen vexa sjelfva kejsaren öfver hufvudet.
Petros.
Sekreteraren och de uppvaktande presterna hade aflägsnat sig.
Månen, som gått upp öfver Lykabettos, göt sin glans på den vestra pelarraden i den öfvergifna aulan.
Petros var ensam i sin studiekammare, genom hvars enda, glugglika fönster månljuset inströmmade, kämpande med skenet från en lampa, som stod på ett tungt, i bucklig form arbetadt bord, och hvars strålar medelst en skärm voro så riktade, att de föllo på en derbredvid uppslagen bok.
I grannskapet af bordet stod ett i samma stil arbetadt skåp, som tjenade till underlag åt ett bokfack, innehållande några band och papyrusrullar.
På väggen midtemot bokfacket hängde en karta öfver jorden, ritad i enlighet med Ptolemäos’ åsigt om ländernas och hafvens läge.
På denna karta hade biskopen med fina, men tydliga bläckstreck utmärkt gränserna för de kristna moderkyrkornas områden: man såg, huru österlandet var deladt mellan Konstantinopels, Korinths, Antiokias, Jerusalems och Alexandrias patriarkater, huru dessa trängdes med hvarandra på denna sida af jorden, medan resten bildade ett ofantligt helt, som omfattade Italien, Afrika, Mauretanien, Hispanien, Gallien och Brittanien, med sin medelpunkt i Rom.
Skyggande för de frihetsminnen, som spökade der, hade den förste kristne kejsaren flyttat hofvet derifrån till den nya hufvudstad han anlagt vid Bosforen.
Han hade slösat verldens skatter, för att gifva denna sin skapelse en glans och storhet, som kunde täfla, om möjligt öfverträffa den gamla Tiberstadens.
Han hade beröfvat tusen städer deras konstverk, för att dermed smycka denna enda.
Han hade kallat sin stad Nya Roma, för att den med namnet äfven skulle ärfva det gamlas anseende och dyrkan.
Men i folkens ögon var och förblef det gamla
Rom verldens hufvudstad, och i trots af Konstantini ansträngningar hvilade det nyas värdighet ytterst på intet annat än den lösa sägen, att hälften af de gamla senatorliga och patriciska slägterna hade ditflyttat och bosatt sig inom dess murar.
Så stor är minnets, namnets och vanans magt.
I sin egenskap af biskopssäte ökades för öfrigt det gamlas betydelse just af imperatorns frånvaro och hofvets aflägsenhet.
Då Petros, stående framför kartan, ritade dessa linier, beledsagades hans hand utaf en tanke, som länge varit klar för hans medvetande: att icke Konstantinopel, icke Alexandria eller något annat af de österländska patriarkaten, utan att Rom vore bestämdt till utgångspunkten och herrskarsätet för det prestvälde, som nu, likt en ofantlig polyp, med dagligen mångfaldigade, allt längre vexande armar grep omkring jorden från scytiska stepperna till oceanen.
Troddes det icke allmänt, att de begge store apostlarne, Petrus och Paulus, hade lidit martyrdöden i Rom?
Hade icke Petrus grundat den kristna församlingen derstädes, och betraktades han ej som dess första biskop?
Var ej Simon, som Kristus kallade Petrus, klippmannen, på hvilken han skulle bygga sin församling?
Var det ej han, åt hvilken mästaren sade: „föd mina får!“ och åt hvilken ensam han gaf himmelrikets nycklar, för att visa, huru kyrkans och prestadömets enhet skulle utgå från en punkt – för att åskådliggöra kyrkans och biskopliga magtens enhet?
Hade ej redan Cyprianus martyren kallat Rom Petri Katedral och till kristenheten framställt den ödesdigra fråga:
„Hvem kan ännu mena att förblifva en lem i Kristi kyrka, om han lösrycker sig från Petri biskopsdöme, på hvilken kyrkan är byggd?“
Biskopen af Athen stannade nu, såsom hundra gånger förr under sina nattliga betraktelser, framför Ptolemäos’ karta och upprepade i tanken dessa frågor.
Och han fortfor:
– Redan Irenæus erkänner Roms företräde framför andra biskopsstolar.
Den stolte Victor, den djerfve Stefanus hafva längesedan sökt göra det gällande.
Och hvad mer är: det har ingått i föreställningssättet hos de ofantliga menniskomassor, som bebygga det stora vesterlandet.
De blicka redan med helig vördnad till Roms biskop.
Af folkets föreställningssätt beror den magt, hvarmed det beherrskas.
Hvad betyder det, att österlandet, det jemmerfulla, splittrade, förslafvade, förnekar romerska biskopens öfvervälde?
Tyvärr, vi hafva en uslare herre, en verldslig furste, som påtvingar oss sina vexlande meningar och stämplar till öppen lögn hvad våra kyrkomöten skrifva under sina beslut:
„Ingifna af den Helige Ande“.
Tyvärr, de hafva länge varit ingifna af Konstantii ande.
Vi måste åtnöja oss med den tröst, att det åtminstone i vissa fall är en af de våra, den oskattbare Eusebios, som i sin ordning inverkar på honom.
Men hvar, om ej i Rom, kan uppvexa den magt, som skulle rädda kyrkan ur neslig träldom under en jordisk furste och lägga den verldsliga magten, der hon bör vara, om hon ens bör finnas – vid kyrkans fötter?
Vi erkänna, att den Helige Andes kraft har genom handpåläggningen blifvit fortplantad inom kyrkan intill våra dagar.
I denna lära ligger grundstenen till Roms storhet, ty Andens kraft kan icke skiljas från Kristi embete, som med himmelrikets nycklar öfverlemnats till Roms förste biskop, och genom denne medelst handpåläggningen öfverflyttats från efterträdare till efterträdare.
De romerske biskoparnes oafbrutna följd bildar då pulsådern, från hvilken den Helige Andes kraft som ett lifvande blod inströmmar i den kyrkliga kroppens alla delar, genom oräkneliga kanaler och förgreningar: från Roms kyrkofurste till de af honom vigde biskoparne, från dem till presterskapets lägre ordningar, och från dem till folkens massor.
Så vandrar denna magiska ström från hand till hufvud, för att vattna de yttersta ängder.
Och för den skull är han, som skiljer sig från kyrkans kropp, lik en afhuggen lem.
Han utesluter sig från delaktigheten i det gudomliga lifvet och frälsningens nåd.
Han kan icke tillegna sig denna nåd för sig allena, genom tron på återlösaren.
Nåden vinnes blott genom föreningen med kyrkan, Treenighetens kropp.
Sublima lära om kyrkan och bekännelsens enhet!
Du uppvexer ur ett ringa, i skriften knappt synligt senapskorn till ett väldigt träd, som skall beskugga jorden.
Du är djerfvare än någon menniskotanke, och ingen mensklig klokhet har förmått uppfinna något jemförligt med dig.
De medel, som de listigaste af menniskors barn upptäckte, för att skapa ett välde öfver sina likar, äro mot dig intet.
I ditt sköte bär du en väldighet, för hvilken jordens folk och konungar skola knäböja.
Den makt, du kan förläna, skall sträcka sig ej blott till egodelar, lif och kroppar, utan till själarne.
Du skall klippa sjelfva tankens vingar och förvandla den frie örnen till en struts, som tam och betslad ledes på den väg, som han får vandra.
Du skall fatta trådarne till menniskornas aldra egnaste känslor – förskräcka när du vill, trösta när du vill.
På din vink skall broder väpna sig mot broder, modern förneka sitt barn, och barnet sin moder, brudgum och brud bortvända sig ifrån hvarandra och dölja sin smärtas tårar såsom pressade af en brottslig känsla.
På din vink skola krigets och hatets flammor slockna, fiende försona sig med fiende, herrskaren ödmjuka sig för slafven, frid herrska öfver jorden ...
Din tankeföljd är bildad af diamantlänkar, mot hvilka filosofernas slutledningar äro spindelväf.
Med nödvändighetens oemotståndliga magt skall du tvinga dig på verlden och lägga henne i din kedja.
Och den som skakar kedjan, han är dödens, han skall utplånas ur Israel, för honom stänges det menskliga samfundets och salighetens port, för honom tändas helvetets eviga lågor.
Det fattas dig endast ett: en man som kan begagna dig.
Jag känner tvenne, som skulle kunna det.
Den ene är Athanasios, den jernhårde, oböjlige, underbare, sluge, förfärlige gubben, de rättrognes dödsfiende och kätteriets ende, men oomkullstötlige pelare, den nye Proteus, som alltid densamme visar sig i tusen gestalter, den biltoge, bannlyste, af vagnar och ryttare förföljde, som uppträder, då man minst anar det, och försvinner, innan man sansat sig nog för att gripa honom, som lurar i Konstantinopel utanför kejsarens dörr då man efterjagar honom i Gallien, som efterspanas i Rom, medan han döljer sig bland munkarne i Egyptens ödemarker, och uppenbarar sig måhända här uti Athen, medan Georgios darrar vid ryktet, att han gömmer sig i Alexandria.
Hans bemödanden gälla det biskopsdöme, som han så ofta egt och förlorat:
Han har ej fått ögonen öppnade för Roms betydelse.
Resynnerligt nog!
Ty den andre mannen, som i Athanasios annars skulle få en öfvermägtig medtäflare, är jag sjelf!
Petros lemnade sin ställning framför kartan, kastade sig i en karmstol och försjönk i tankar på sin oerhörda framtidsplan.
Han hade äfven denna dag tagit ett steg emot sitt djerfva mål.
Med summor, bisträckta af kejserliga skattkammaren i och för den nu som ifrigast bedrifna missionen bland Göterna, hade han utrustat tvenne missionärer, tvenne till blind lydnad uppfostrade, för homoiusion fanatiserade, af Petros ända in i hjertroten beherrskade unga prester, och i hemlighet skickat dem, icke till barbarerna, utan till Rom, för att predika homoiusion och utbreda
Petros’ rykte inom romerska församlingen.
Den bok, som uppslagen på hans bord belystes af lampan var Tertulliani afhandling De Carne Christi.
Han läste den, ej af vettgirighet, men för att inhemta vesterländska kyrkans språk, latinet, och af denne mästare i en hård, nästan vild, men kraftig och hänförande framställning lära rätta sättet att begagna en nödvändig häfstång för sin plan.