Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag också icke vill gå in på denna nog långt utsträckta tolkning, så är det dock säkert, att det blir i alla tider svårt att säga, hvem som är köpman eller icke.
Förordningen af år 1855 är i detta afseende icke fullständig; men komitterade hafva icke haft något annat att hålla sig till.
Om man vill invända, att Utsk:t sjelft i fråga om konkurser gjort skilnad mellan köpmän och icke köpmän, så svarar jag att denna skilnad icke medför några svårigheter; ty om jag icke, med stöd af denna §, kan tvinga till konkurs, så går jag till en annan.
Ty förhållandet är verkligen så, att finnes icke en anledning till konkurs, så finnes nog andra.
Man torde kunna invända, att definitionen i lagen på köpmän kan göras fullständig.
Den Preussiska lagen har i detta fall ingen definition, ehuru deu har särskilda
Den 14 J i) 1 i f. m. 109 kapitel för de olika slagen af konkurs.
Då jag der frågade, hvarföre raan i nämnde afseende icke försökt någon definition, svarades, att erfarenheten visat, det sådant vore omöjligt.
Vi hafva, sade man, ingen annan utväg att få veta, huruvida en person är köpman eller ej, än att en af rättens ledamöter begifver sig till gäldenären och undersöker hans böcker m. m„ samt på sådan faktisk grund afgör frågan.
Något sådant är tänkbart, då det är fråga om konkurs, men alldeles icke i fråga om ackord.
Man måste således tillåta den, som vill bestrida en persons egenskaper af köpman, att gå instanserna igenom.
Man har sagt., att här vore ett eget förhållande med Sverige; man måste se de publika kassorna till godo, och som dessa ofta diskontera, så skulle stadgandet om ackord vara för dem högst ofördelaktigt.
Men, Mine
Hrr, vi hafva, när bankfrågorna här förevarit, ansett det just vara helt och hållet oriktigt, att dessa kassor skola befatta sig med diskonteringar.
Och, Mine
Hrr, skola vi derföre, att dessa kassor nu hafva en administration, som går helt och hållet utom ändamålet, vägra att antaga en lag, som för närvide är gällande i England, Holland, Belgien, Italien, Ryssland, Grekland, Ungern, och der befunnits nyttig?
Det har visat sig, att just dessa publika kassor, som naturligtvis icke kunna antaga ackord, just de hafva ganska ofta varit bland dem, som, då ackord bjudits, vägrat att antaga detsamma, emedan de varit förbjudna att göra det.
Jag har mycken respekt för de publika kassorna; men jag vill icke, att de skola genom lagen, skyddas på alla öfrige medborgares bekostnad.
Jag fruktar, att jag icke gifvit tillräckligt skäl för mig; men jag erkänner, att jag är så utmattad af denna och de föregide dagarnes ansträngningar, att, om jag icke lyckats bibringa någon allmän öfvertygelse om fördelarne af ackordet, detta får skrifvas på min räkning.
Jag anhåller att i största korthet få till besvarande uptaga några af de skäl, som Gr.
Sparre anfört.
Han har till en början sagt, att konkurs vore att betrakta som ett tvångsbolag, och att, då majoriteten inom bolag egde beslutanderätt, så borde sådant äfven vara förhållandet i en konkurs, synnerligen som majoriteten bland borgenärerna i fråga om förvaltning etc. redan nu ega beslutanderätt.
Men jag ber att få erinra, att det är en väsendtlig skillnad, då bolaget grundar sig på ett fritt aftal emellan personer, och då något sådant aftal icke finnes.
För öfrigt tror jag, att det väl högst sällan lärer inträffa, att sysslomän vårdslösa egendomen och, så att. säga, bortslumpa den, utan de taga noga vara på densamma, emedan det kommer både majoriteten och minoriteten till godo.
Vidare har Hr Gr:n sagt, att en enda borgenär skulle kunna motsätta sig och dymedelst tilltvinga sig betalning på de andras bekostnad, hvarigenom en minoritet i sjelfva verket komme att besegra majoriteten.
Härvid har Hr Gr:n åberopat ett förslag i enahanda syftning som det närvarande, hvilket i Norige blifvit utar - 110 D e ri 14 Juli f. m. betadt af fen eler nedsatt komité.
I förbigående får jag nämna, att detta Norska förslag icke blifvit af Stor-Tliinget antaget, utan tvertom der mött ganska starkt motstånd.
I de flesta fall, då någon vägrar att ingå på ett erbjudet ackord, är det blott derföre, att han icke kan såsom förmyndare eller ombudsman för någon publik kassa ingå på ett sådant; och jag hemställer till Grin sjelf om, i händelse han i en konkurs hade att, fordra 1,000 R:dr för sin pupills räkning, och det gällde ett ackord på 5 0 procent, om han då vore så ädelmodig och godigjorde pupillen 5 00 Ridr, eller om det icke vore barbariskt att efterskänka dem?
Det är således icke barbari, att en person ej kan efterskänka en annans rätt, lika så litet som om Banken eller någon annan publik kassa ej skulle göra det.
Vidare är det sagdt, att om ackordet infördes hos oss, skulle derigenom förekommas vinglerier, emedan köpmännen då skulle visa sina böcker och erbjuda ackord.
Detta visar, såsom jag förut nämnt, att Gr.
Sparre tänkt sig blott köpmanna-konkurser; men tre fjerdedelar af dem, som göra konkurs, föra icke några böcker och kunna således icke framlägga dem.
Jag tror sålunda icke att vinglerierna skulle kunna förekommas genom ackords-prineipen, annat än inom köpmans-kiassen, och der vill jag gerna medgifva dem Gr.
Sparre har sagt, att genom ackordet skall en cessionant snart kunna åter börja sin rörelse.
Argumentet visar att äfven der köpmännen föresväfvat talarens fantasi.
Man har sagt att i Preussen den nya lagen visat sig fördelaktig; men jag tror att det fordras ännu några år, för att kunna rätt pröfva det, synnerligen straxt efter krisen.
Sparre har ytterligare sagt, att det skulle vara omöjligt att upgöra en skilnad emellan köpmäns och icke köpmäns konkur ser.
Jag tror dock icke, att det är så svårt, enär vi redan hafva en författning, som säger, hvilka det åligger att som köpmän föra böcker.
Om också denna författning icke är så fullständig, soni man kunde önska, så synes mig likväl att det här i Sverige icke bör vara svårare att göra skilnad emellan köpmän och andra, än i Holland, Grekland, Frankrike, Spanien och alla dessa länder, som Hr Grin nyss uppräknade, och der det också blott är fråga om köpmanna-konkurser; och jag fäster särdeles upmärksamhet på att i alla dessa länder, hvilkas konkurslagstiftning blifvit byggd på Frankrikes »code du commerce», är det blott köpmän, som ackordet gäller.
För öfrigt är det sagdt, att när förhållandet är så som hos oss, nemligen att de publika kassorna lemna lån, så är det också ganska rätt att äfven de drabbas af följderna af deras felaktiga förvaltning.
Det hör icke hit, huruvida kassorna i detta fall handla tiktigt financielt eller om de misstagit sig.
Sådant kan icke in^ verka på denna fråga.
Har en gång R.
Stirs Banko-diskont sin gifna instruktion att följa, så har man ingenting att förebrå densamma.
Sparre har såsom ett vigtigt skäl åberopat att ackordet Skulle vara erkändt i hela Europa.
Men det är icke så i den ut - Den ]4 Juli f. m. lil sträckning, att det skulle vara erkändt i alla konkurser, utan blott i köpmäns.
' Slutligen ber jag att få fästa upmärksamheten derpå, att jag, i (råga om ackord, icke funuit någon inskränkning i deras rätt att deltaga i ackords upgörande, hvilka i konkurs bevaka fordran reservationsvis.
Sådant är hos oss ganska vanligt.
Jag tror nemligen att det vore betänkligt, om en person, som reservationsvis bevakat stora summor, skulle få åtnöja sig med majoritetens beslut.
I det mesta af hvad jag ämnat anföra är jag iörekommen af Hr Olivecrona.
Sparre har sökt att mycket omständligt ådagalägga vigten och nyttan af de s. k. tvängsackorderna.
Han har nästan gått derhän, att knappt anse någon kredit möjlig utan en sådan lagstiftning.
Det händer någon gång att då man vill bevisa för mycket, slutar man med att bevisa in genting, och jag fruktar att så är denna gång fallet med Gr.
Icke måtte den omständigheten, att en eller annan borgenär vägrat att ingå på ackord, bigga hinder i vägen för de öfriga att, om de så önska, antaga detsamma.
Det är väl icke dessa, utan gäldenären, som blifver lidande derpå att tvångs-ackordet ej kommer till stånd.
Men kan gäldenär hafva lagligt anspråk att såsom rättighet påyrka befrielse tran sina ingångna förbindelser förr, än han gjort rätt för sig?
Han har ju utfäst sig att betala sina skulder, och förr än han verkställt detta, har han ju ingen rätt att derifrån blifva befriad, ~ Också säger Ulsk:t i sitt Betänk, bland motiverna, att det är ett lagligt accessorium; men derpå har Utsk:t icke lagt någon särdeles vigt, Orsaken, hvarföre det skulle vara så vigtigt, att ifrågavide stadgande antages, skulle vara, att cessionanten måtte åter försättas i tillfälle att börja sin rörelse, och dymedelst förhoppning beredas fordringsegarue om erhållande framdeles af större utdelning.
Det skulle således vara för dessa framtids-förhoppningars skull som man skulle tvingas att ingå på ackordet.
Det vore ett slags hazard-spel, hvilket i afstde på köpmän möjligen kunde någon gäng hafva utsigt för sig att kunna lyckas, men som i öfrigt torde förefalla borgenärerne föga inbjudande.
De ledamöter, som gjort anmärkmr emot Utskrts förslag, hafva ansett ackordet böra ega rum i afs:de å köpmäns konkurser.
Detta vill jag ej heller motsätta mig, emedan jag tror att det tilläfventyrs kan hafva något skäl för sig.
Men för den stora mängden andra personer, hvilka kunna råka i cessibns-tillstånd, vill det förefalla mig att förhållandet är betydligt olika.
I dessa personers konkurser har man merändels ingen utsigt, att det för framtiden kälf vara af någon fördel för borgenärerna att ingå på ackord, och då må dem väl förunnas den tillfredsställelsen att det må bero af deras fria vilja att afsäga sig denna s. k. förmån eller icke.
Sparre' har lagt mycken vigt på det omdöme, som han hört yttras under den tid, han var i Preussen, rörande fördelarne af ackordet.
Det hade säkerligen varit för det Högloft, huset lika intressant, om Hr 112 Den 14 Juli f. m.
Gr:ii, tlå frågan om fria räntan här förevar, äfven linde velat meddela huset hvad som han i samma land kan hafva hört derom yttras.
Det är nemligen bekant, att just för att afhjelpa följderna af krisen, gaf man i Preussen år 1858 räntan fri, och det är möjligt att denna åtgärd verkade fullt ut lika mycket till de omtalade resultaten, som det beprisade tvångs-ackordet.
Sparre har sagt, att det i fråga om detta ackord skulle vara svårt att göra en skillnad emellan köpmän och andra.
Det lät annorlunda, då jag vid en föreg:de § talade om det obestämda i ordet köpmän, och dervid såsom oegentligt anmärkte, att raan såsom definition på begreppet köpman begagnat hvad som står i 1855 års förordning stadgadt om hvilka de personer äro, som hafva skyldighet att föra mera fullständiga böcker öfver den rörelse, som de idka.
Jag tror ieke, att någon skall vara villrådig om hvad, som förstås med orden köpman, fabriks- eller närings-idkare, hvilka ord förekomma i den af Gr.
Sparre åberopade Preussiska lagen.
Vidare yttrade Gr:n, i sammanhang med den uttalade åsigten om det obestämda i uttrycket köpmän, att den skillnad, som i §:n vore gjord angående de omständigheter, på grund af hvilka man kunde påyrka konkurs för köpmän men icke på andra, vore af ringa vigt, emedan Utsk:t hade försett den som vill yrka konkurs, med så många andra sätt att vinna sitt ändamål.
Om Hr Gr:n hade velat vara lika upriktig, då denna g föredrogs, så hade möjligen voteringen fått en annan utgång.
Emellertid tror jag, att man icke bör låta alltför mycket förskräcka sig af de svårigheter, som Hr Gr:n framdragit i afs:de på bestämmandet, huruvida en person är köpman eller icke.
Det låter väl lika lätt göra sig här i Sverige, som i andra länder, att urskilja, huruvida en cessionant hör till deu ena eller andra kategorien.
I afs:de på detaljerna af <§:n skulle jag tro, att den majoritet, åt hvilken det blifvit öfverlemnadt att afgöra, huruvida en tvångskonkurs skall anses vara beslutad eller icke, blifvit nog knappt tilltagen, äfven om man skulle inskränka ackordet blott till köpmans-konkurser.
Ju mindre denna majoritet är, ju lättare måste det vara för cessionanten att genom personlig inverkan på borgenärerna bilda en sådan majoritet.
Mångfaldiga förbindelser, såsom slägtskap, vänskap m. m., kunna verka derhän att en del borgenärer äro benägne att göra cessionanten alla möjliga tjenster, och alt de sträcka sin tjenstaktighet ända derhän att de äfven genom sin röst bortskänka andras rätt.
För att förekomma sådant, torde det vara nödigt, att en någorlunda stark majoritet föreskrifves, för att tvångs-ackordet skall anses förbindande.
För min del skulle jag således vara af den tanka att den borde bestämmas till mera än f, såsom i § 99 är stadgadt.
Från antalet af dem, som skola få deltaga i öfverläggning och beslut om ackord, äro de uteslutne, hvilka yrkat förmånsrätt för sina fordringar.
Men ett yrkande är icke detsamma sora att hafva vunnit hvad man yrkat.
Om ett sådant yrkande icke vinner framgång, synes det nog hårdt att den, som framställt detsamma, icke skall Den 14 J 111 i f. m. 113 skall få deltaga i omröstningen till ett beslut, som i alla fall kommer att inverka på hans ratt och fördel.
Jag vill icke uptaga tiden med flere anmärkmr, utan slutar med att förena mig med dem, som yrkat återremiss.
Jag fruktar i sanning, att R. o.
Ad. hunnit tröttna att höra min stämma; men då jag anser detta kapitel varu det vigtigaste i hela lagen, anser jag mig tvungen att ännu en gång uppträda.
Man har fortsatt yrkandet, att ackord endast skulle beviljas köpmän, och man har sagt, att det icke skulle vara omöjligt att bestämma skillnaden emellan köpmän och icke-köpmän.
Men, Mine Hrr, detta är icke det hufvudsakliga af hvad jag anfört; jag nämnde denna svårighet blott i sista rummet.
Utan orsaken var att jag ausåg det rättsvidrigl att medgifva ackordet blott åt vissa gäldeuärer, men icke åt andra.
Dertill kommer sedermera omöjligheten att med fullständig noggranhet definiera hvad som menas med köpman, på det man icke må finna någon anledn. att genom process derom draga ut på tiden.
Jag ber dessutom att få nämna, att den distinktion, som man i England sedan uråldriga tider haft emellan köpmän och icke-köpmän, har man numera börjat arbeta sig ifrån.
Då jag 1859 reste i England, var ett förslag framlagdt af Lord Chancelor och ett annat af Lord John Russel, i hvilka båda förslag denna skilnad i flera delar var borttagen.
I ett enda afs:de var den dock bibehållen, nemligen i fråga om vilkoren, hvarunder en person kunde sättas i konkurstillstånd.
Men ackord medgafs åt både köpmän och icke-köpmän.
Emedlertid har Lord Chancelor låtit utarbeta ett nytt förslag, der man gått ännu längre i detta afs:de.
Jag frågade vid detta tillfälle flere advokater i England, om man ansåg att detta förslag, hvilket innefattade en stor och betydande reform, skulle vinna framgång, och de svarade mig, att efter all sannolikhet komme så att ske, emedan det icke fanns något skäl att behandla köpmän på annat sätt än icke-köpmän.
När nu förhållandet är sådant i ett land som England, så hemställer jag, om det kan vara skäl att införa den ifrågav:de skilnaden här, synnerligen som den icke bibehålies i mera än ett enda fall, eller i afs:de på vilkoren för konkurs’inträffande?
Slutligen har den siste värde talaren sagt, att om också ackordet skulle medgifvas, så är den majoritet af |, som förslaget omtalar, alltför liten.
Detta är dock ett fullkomligt misstag, ty 99:de §:n innehåller: »Förslag till ackord skall anses såsom antaget, derest antingen alla tillstädesvarande borgenärer sig derom förenat’ och de bevakat |:delar af samtlige i konkursen anmälda fordringsbelopp, de der blifvit eller blifva till betalning godkända och ej med förmånsrätt utgå, elier ock A:delar af de vid sammanträdet tillstädesvarande borgenärer ackords-förslaget bifallit och desse borgenärer jemväl bevakat ^:delar af nyssnämnde fordringsbelopp.»
Om nu denna siffra är för låg, så ber jag att få åberopa utländska exempel.
Den Hamburgska konkurslagen delar gäldenärerna i 3 H. VIII.
8 Deii l'i Juli f. m.i klasser, nemligen de, som bjuda 70, de som bjuda 50 oell desom bjuda 30 proc.
Om det bjudes mindre, bifalles ändock ackordet, derest Jidelar af borgenärerna antaga det.
Majoriteten är således mindre, än den som förslaget innehåller.
Den Franska lagen fordrar endast enkel majoritet efter antalet och fidelar af fordringsbeloppet.
Äfven der fordras således mindre majoritet, än här.
Den Holländska lagen fordrar fidelar efter en person och \ efter fordringsbeloppet.
Den Engelska bestämmer f af fordriugsegarne och lika mycket efter fordringsbeloppet.
Den Preussiska är lika med den Franska, nemligen enkel majoritet bland de tillstädesvarande; men fordrar att de skola representera f af fordringsbeloppet.
Häraf finner man, att alla de utländska lagar, som jag omnämnt, fordra mindre majoritet, än Utskits förslag.
Slutligen ber jag att få nämna, att ehuru i Norige Storthinget förklarade sig emot det förslag, som der 1853 af särskilda komiterade utarbetades, har dock justitiaekomitén numera tillstyrkt detsamma.
Men, Mine Hrr, det är icke nog med den garanti, Utskit sökt bereda genom den stora majoriteten.
Här finnes ytterligare garantier.
För det första stadgar 49:de §:n: »Gode männen skola, med ledning af gäldenärens böcker och andra konkursboet ronde handlingar samt de omständigheter, hvilka dessutom öfver boets tillstånd och anledmne till obeståndet kunna uplysning lemna, derom upsätta skriftlig berättelse, som borgenärerna å inställelsedagen föreläggas skall.
I denna berättelse varde särskildt anmärkt, hvilka böcker gäldenären hållit, och huru de förda blifvit, så ock huruvida skälig anledn. förefinnes dertill, att gäldenären gjort sig skyldig till bedrägligt förhållande, annan oredlighet eller vårdslöshet mot sina borgenärer.»
Ackordet skall gäldenären framställa genast på inställelsedagen, och han får icke göra flere ackordsanbud.
Just derigenom vill man tvinga honom att genast göra så fördelaktigt anbud som möjligt; ty eljest kan det hända att han bjudes mindre.
Vidare skall gäldenären vara personligen tillstädes, på det han icke må undandraga sig att göra riktiga upgifter.
Likaledes skall ombudsmannen vara tillstädes.
I 98;de §:n stadgas: »I öfverläggning och beslut ang:de ackordsförslag må ej de borgenärer taga del, hvilka förmånsrätt för sina bevakade fordringar yrkat, utan i den mån de det yrkande återkalla.
Annan borgenär må i röstningen deltaga, ändå att hans fordran bestridd är.»
Häremot äro anm:r gjorda af 2 talare.
Men dessa talare lära hafva förbisett, att ackord icke kan komma i fråga för de oprioriterade fordringsegarne förr än de prioriterade fått fullt ut.
Ur denna synpunkt och på det icke dessa sednares beslut må kunna menligt inverka på de andras, måste de förra uteslutas.
Det kan således icke komma i fråga, att de prioriterade borgenärerna komma in i ackordet; men skulle så ske, blir det en särskild affär, som dock ingalunda kan inverka på de andras beslut.
En ytterligare garanti ligger äfven deruti, att ackordsförslaget skall öfverlemnas till fastställelse af domstol, som väl icke lärer underlåta att tillse det inga obehöriga personer haft någon inverkan derpå.
Dessutom skola tvänne särskildt förordnade personer utöfva nödig kontroll i nämnde hänseende, innan förslaget framlägges till dom - Den 14 Juli f. m. stolens pröfning, hvarförutom det är minoriteten tillåtet att inkomma med sina särskilda invändningar; sålunda Synas i sanning så många garantier som möjligt vara gifna mot missbruk.
Yi hafva stadgat en mycket högre siffra än något annat land i hela verlden; vi hafva föreskrifvit flere garantier, och slutligen lemnat åt domstolen öppet att, utan afsrde på om protest icke är gjord, proprio motu icke fastställa ackordet.
Ar det tänkbart att upfinna flere garantier, än hiir äro upgifne, då har jag orätt.
Har TJtskit gått till väga med möjligen för stor småaktighet, så bör väl sådant åtminstone icke klandras. Hr Dalman:
Jag har förut tillkännagifvit, att jag icke vill motsätta mig förslaget om tvångsackord i allmänhet; men jag kan dock icke med tystnad förbigå de skäl, som Gr.
Sparre anfört till försvar derför.
Jag kan nemi. icke finna att den hufvudsakliga grunden för ackordet ligger deruti -att befrämja borgenärernas fördel; emedan dessa kunna med den hastiga process, som här är föreslagen, inom ganska kort tid tilltvinga sig betalning.
Ackordet afser deremot, enl. min åsigt, hufvudsakligen gäldenärens fördel.
I England åsyftar ackordet endast att fortskynda utredningen af konkursboet, ty gäldenären är för intet fall ansvarig med mer än Staten efter utredning gifver.
Det är således en belt annan grund, än här, der ackordet afser att befria gäldenären från ett kraf, som eljest fortfar under hela lifstiden, till dess hvar styfver är betald.
Sparre har mot mitt förslag att skilja emellan affärsmän och icke-affärsmän erinrat, att sådant skulle vara svårt, om icke alldeles omöjligt; i går, när fråga var om tvångskonkurs, tyckte Gr:n det vara ganska lätt att göra denna skillnad; i går tyckte Gr:n äfven det vara mycket orätt, att en cessionant skulle kunna komma i någon för honom enskildt vinstgifvande verksamhet.
I dag tycker han det vara barbariskt att, sedan konkursen är afslutad, hindra cessionanten att på ett eller annat sätt komma i den mest lysande ställning.
Jag anmärker detta såsom ett bevis på att det argument, som den ena dagen bestrides, då det begagnas af en motståndare, det passar den andra dagen förträffligt till försvar för den värde Grins egna påståenden.
Jag kan ieke afstå från min anm. och åberopar ytterligare såsom stöd derför de af Hr Olivecrona och Hr Gr.
Mörner anförda skäl.
Beträffande den omtalta rättsvidrigheten att medgifva ackord för en gäldenär men ej för en annan, så ligger det mest rättsvidriga just deri att en pluralitet kan tvinga en person att afstå från sina fordringar och antaga ett ackord, sorn han icke godkänner.
Men om en sådan riittsvidrighet tillstädjes, bör den åtminstone inskränkas till de fall, då det allmänna affärslifvet deraf kan hemta gagn, på samma gång som de enskilde kunua dermed finna sig belåtne.
Och detta gäller här endast affärsmäns konkurser; icke deras, som genom spel, dubbelt obotligt slarf och öfverdådigt lefnadssätt kommit på obestånd.
Att försätta dessa sednare åter i verksamhet dertill bör lagstiftningen icke bidraga. 116
Den 14 Jnli f. m. Gr.
Sparre bar ansett prioriterade borgenärer icke komma att deltaga i beslutet om ackord, emedan ackord ej kunde komma ifråga förr än desse borgenärer erhållit full betalning för sin fordran.
Om så skett, är det visserligen icke nödigt att äska deras deltagande i röstningen om ackordet; men då bör det också finnas ett stadgande i lagen derom, att ackord icke får antagas förr, än det visas att säkerhet finnes för alla förmånsrättsegande.
Ett sådant stadgande finnes likväl icke, och det är hvad jag anmärkt.
Mörner har dessutom anmärkt den oegentligheten, att man i 99:de §:n omtalar blott sådana fordringar, som äro bevakade; men om man borttager preklusionen och gifver en hvar fordringsegare rätt att när som helst under konkursen anmäla sig, så kan det ju hända att en god vän, några dagar före den, då ackordsaftal skall träffas, anmäler en högst betydlig fordran, och om något jäf deremot icke göres, så kan han lätt komma att vid den blifvande omröstningen bestämma utgången.
Då nu härtill kommer att föreskrifterna äro högst otydliga och ofullständiga rör:de de fall, då ackord icke får komma till stånd, hvaraf man kan befara långvariga rättegångar, så hemtar jag deraf ytterligare ani. att yrka återremiss af ifrågav:de §§.
Det har redan af den föreg:de talaren blifvit anmärkt, att lagstiftningen ang:de tvångsackordet är en afvikelse från rättsgrundsatserna.
Det lärer icke heller kunna bestridas, att en sådan afvikelse icke bör kunna uphöjas till regel, utan sättas i kategorien af undantag, och ett sådant kan åter i lagstiftningsväg endast rättfärdigas, då det påkallas af någon öfvervägande fördel för det allmänna.
Längre bör det icke sträckas, än det ur denna synpunkt kan försvaras, ty då begår man våld.
Gr. Sparre har, i ani. af min anm., att det belopp, som skulle utgöra majoritet vid omröstningen blifvit i 99:de g:n för lågt beräknadt.
, lagt särdeles vigt derpå, att det tillika i §n stadgas att alla tillstädesvarande borgenärer skola förena sig om ackordet och tillsammans representera 2/s af fordringsbeloppet.