Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den siste talaren fästade sig vid ett, i hans tanke, redactionsfel, som skulle förekomma i 39 §:n 1 morn., eller att der står: »så länge Konungen utom Sina Riken vistas.»
Man har i detta förslag, likasom det sisla af Konungen framlagda, icke velat göra en förändring, som vore, att jag så må säga, öfverflödig.
Det står verkligen i den gamla redaktionen af den nuv:de Grundlagen: »Sina Rikena, och man ansåg det då icke vara skäl att göra någon förändring, isynnerhet som samma § talar om Sverige och Norge; för öfrigt tycker jag att denna anmärkn. icke är af synnerlig vigt.
Likaledes har Gr.
Anckarsvärd fästat sig vid en längre mcllanmening, som innehålles i 2 mom. af 39 §:n, nemi.: »till lestämmande af de genom föreningen emellan Sverige och Norge upkomna konstitutionella förhållanden», och ansett denna helt och hållet öfverflödig, enär denna bestämmelse just ligger uti Riksakten; men om vi slå upp denna Akt, skola vi finna, att denna Den 8 April f. m. ordalydelse är ordagrannt öfverensstämmande mod den redaction som Riksakten bar.
Vidare har Gr:n fästat sig dervid, att uti en och annan g, exempelvis den 41, begagnas uttrycket: »den till Tbronföljden närmast berättigade Prins», samt ansett att i stället kunde begagnas ordet: »Kronprins».
Gr:n kon icke vara okunnig derom, att den till Thronföljden närmast berättigade Prins icke alltid är Kronprins: han är blott Kronprins, i händelse Han är Konungens Son.
Är Han åter närmasle arfvinge, så kallas Han icke Kronprins.
Det är.just för att undvika detta ordet:
Kronprins, hvilket skulle kunna innebära en tvetydighet, som man begagnat uttrycket: »tilt thronföljden närmast berättigade.»
På grund af hvad som här blifvit anfördt, hoppas jag alt förslaget måtte förklaras blifva hvilanda, och ingen gemensam tanke från R. o. Ad. afgå.
För det första får jag med anledn. af en anmärkn., som Gr.
Anckarsvärd gjort motett ord, hvilket förefinnes i 39 §:n 1 morn., eller ordet: »Sina», förklara, att jag fullkomligt instämmer med Gr:n i denna anmärkn.
Det är visserligen en sanning, och derom har Hr Tersmeden ganska riktigt uplyst, att detta ord återfinnes i den nuv:de Grundlagen, men det lärer väl icke kunna nekas, att detta ord är alldeles oegentligt i det sammanhang det står; ty man kan väl icke på allvar mena, att Rikena Sverige och Norge utgöra Konungens egendom eller tillhörighet.
Dessutom tror jag, att det skulle föranleda en ganska stor tvetydighet, fy hvad skall man förstå med uttrycket: »Sina Riken»?
Är det alla de lund, som äro under Hans styrelse?
Om så är, vill jag fästa upmärksamhet derpå, att vi äga en besittning långt bort, nemi. S:t Barthelemy; om det nu skulle falla Konungen in, att för Sin helsås skull göra en resa dit och vistas på denna ö, så hemställer jag, om
Han vore inom Sina Riken eller icke?
Jag skulle tro det vara rättast att begagna samma ord som stå i början af §:n, eller: »utom Sverige och Norge», och att således med'uteslutandet af ordet: »Sina», det komme att heta: »så länge hon utom Sverige och Norge vistas.»
Jag instämmer derföre fullkomligt med Gr.
Anckarsvärd och anser att Const.- Utsk., då det sysselsatt sig med förändringar i öfrigt, äfven borde hafva fästat afseende vid denna.
I afseende på InterimsRegeringen har Hr Tersmeden anmärkt, att Norrmännen aldrig skulle kunna gå in på att Norrska Statsrådsledamöter komme att ställas till ansvar.
Deri har Hr Tersmeden mycket rätt, och det är just derföre sorn jag yrkar på, att icke Norrmän må finnas i den Svenska Regeringen i och för andra ärenden än dem som äro gemensamma för Sverige och Norge; likasom jag föreställer mig, att Norrmännen helst se att Svenska rådgifvare icke deltaga i och afgöra de ärenden som uteslutande röra Norge.
Om stadgandet blefve sådant, som det f. n. finnes i Grundlagen, der det heter i 40 §:n: »Blifver
Konungen så sjuk att Han icke regerings-ärenderna vårdar, förvalte Statsrådet Styrelsen, på det sätt som i föreg:de § bestämmes», då kan det aldrig 196 Den 8 April f. m. inträffa att vi ett enda ögonblick blifva utan Regering, och så snart de Norrska ledamöterne komma hit, sammanträde de Svenska ledamöterne med de Norrska, för att utgöra den sammansatta Styrelse, som erfordrades för att handlägga de gemensamma ärendena.
Sålunda vunnes ändamålet på ett enkelt sätt och så, att det borde tillfredsställa alla.
Man har sagt, att på sednare tider har en InterimsRegering likväl måst träda i verksamhet, emedan Riksakten så bestämmer.
Jag vet ganska väl att så har skett, men det har skett på Grundlagens bekostnad, och för min del önskar jag att det aldrig mer måtte komma att ske, åtminstone kan jag aldrig med min röst gilla att InterimsRegeringen här utöfvar
'En makt, som vår Grundlag icke känner till, eller som står i strid med den; ty så länge Grundlagen säger, att i det fall, som här är i fråga, skall Statsrådet föra Regeringen, så länge vill jag också att så skall vara förhållandet.
De mot redakten framställda an märkntr hafva redan af Hr Tersmeden blifvit besvarade; de ära dessutom af en ganska obetydlig vigt och förtjena äfven derföre icke någon särdeles upmärksamhet, men om också de berörde vigtigare saker, så torde det redan vara visadt, att anmärkn:ne i och för sig sjelfva äro oriktiga.
Man har fästat sig vid olämpligheten af det uttryck i 39 §:n: »så länge Ilan utom Sina Ritten vistas», och såsom exempel på dess tvetydighet anmärkt det fall att Konungen skulle begifva Sig till S:t Barthelemy.
Jag skulle likväl tro, att efter den redaction som Gr.
Anckarsvärd föreslagit, eller: »så länge
Han utom do förenade Rikena vistas», kan man på samma skäl påstå, att Konungen vore inom de förenade Rikena, då Han vistades på en deras tillhörighet.
I alla fall är denna fråga fullkomligt främmande för det ämne som nu utgör föremål för öfverläggning, och såsom redan förut blifvit anmärkt, finnes detta uttryckt redan uti Grundlagen, och har icke undergått den ringaste förändring genom Const.LtsIcs förslag.
Några fel böra väl icke anses ligga i de förändringar som Dtsk. föreslagit, derföre att andra delar af Grundlagen kunna gifva anledn. till anmärkn:r, såvida icke dessa anledn:r just härleda sig från det förslag som Utsk. framlagt, och detta lärer väl vid detta tillfälle icke kunna påstås.
Således -anser jag anmärkntn i och för sig vara ingen; men finnes någon som anser den förtjena afseende, så ber jag honom bemärka, att detta afseende blifver hvarken större eller mindre genom den förändring Const.Utsk. föreslagit, utan är det föremål för en fråga för sig.
Åled afseende åter på orden: »den till thronföljden närmast berättigade Prins», så äro anmärknme häremot redan fullständigt besvarade af Hr Tersmeden; uttrycket: »den till thronföljden närmast berättigade Prinsen», innebär mera än: »Kronprins», ehuru Kronprinsen alltid är den till thronföljden närmast berättigade.
Hr Cederschiöld med hvilken Gr.
Anckarsvärd sig förenat, har velat på ett annat sätt bestämma InterimsRegeringens organisation äfvensom föremålen för dess verksamhet.
Den värde talaren har ansett en sådan åtgärd ganska lätt; jag Den 8 April f. m. m för min del anser den vara bland de svåraste som en Svensk lagstiftare för det närvide kan hafva att handlägga.
Om man skulle såsom Hr Cederschiöld velat, yrka det de Svenska Statsråden må regera öfver Svenska ärenden med konungslig makt, de Norrska Statsråden öfver de Norrska likaså, och InterimsRegeringen endast öfver de för de båda Rikena gemensamma, så låter detta väl säga sig, men i praktiken finner man, att denna gemensamma Regering, till följd af det skick hvaruti unionen befinner sig, finge nästan ingenting att göra.
Det förhåller sig nemi. så, att de gemensamma ärendena för det närv:de endast bestå i de diplomatiska och tillsättandet af konsuler och dylika saker, hvaremot nästan alla andra frågor utan undantag afgöras af de särskilda ländernas särskilda Regeringar, och således skulle man kunna säga, att genom ett stadgande att Svenska Statsrådet skulle föra Regeringen i Sverige och det Norrska i Norge, och InterimsRegeringen de gemensamma ärendena — den Svensk-Norrska unionen under tiden vore nära uplöst.
Olyckan är, att unionen allmänligen och hufvudsakligasl består endast deri, att Konungens person år gemensam för båda Rikena, och då man tager bort denna och icke sätter någon annan moralisk person i Hans ställe, faller det sig af sig sjelft att litet eller intet, så vidt på lagen beror, blifver qvar af unionen.
Jag medger likväl gerna, att InterimsRegeringens sammansättning äfvensom dess verksamhetskrets tarfvar förändring: men som jag nyss yttrade, dessa förändringar äro så svåra och invecklade, hvartill ytterligare kommer att de nya föreskrifterna skola bifallas både i Sverige och Norge, så att det lätt kan hämla att denna fråga icke så snart kan genom sammanstämmande beslut af vederbörande lagstiftningar blifva löst, Det vore derföre särdeles oförsigtigt att sammanblanda med denna fråga, frågan om rättighet för thronföljare att såsom Regent, föra RiksSlyrelsen.
Man må säga hvad man vill om Svenska Grundlagens stadganden för det närvide, så kan likväl icke nekas, att då Konungen är sjuk eller vistas utrikes, måste regeringsärendena, så vidt icke unionen med Norge skall uplösas, behandlas i enlighet med Riksakten, och då är det gifvet att den dubbla svårigheten framter sig, både att man bar en illa organiserad Regering och äfven att denna Regering fungerar efter en lag, hvilken icke slår i öfverensstämmelse med Svenska Grundlagarne.
Det måtte väl då kunna anses såsom en särdeles stor lycka, om man kunnat utfinna ett sätt, hvarigenom man till allmän belåtenhet kan aflägsna de till fäll 1 e n då en sådan InterimsRegering behöfver träda i verksamhet; och då man erkänner att det vore särdeles lämpligt, att, då Konungen är sjuk eiler vistas utrikes, Thronföljaren må äga rättighet att såsom Regent styra båda Rikena, i hvilket fall förhållanderne blifva alldeles oförändrade, såsom när Konungen Sjelf förer Regeringen, då frågar jag, hvarföre skulle man icke antaga detta förslag särskildt för sig, utan att sammanblanda det med andra, hvilka genom sina inneboende svårighelerlält kunna göra att alltsammans faller, precist såsom det gått med ett förslag i ungefär enahanda syftning vid denna Riksdag?
Derföre har också Const.Utsk., såsom mig vill synas ganska riktigt låtit för - Den 8 April f. ni. hållandet med InterimsRegeringen vara sådant det är, men föreslagit de förändringar som behöfvas, på det att
Thronföljaren måtte få den erkändt riktiga rättigheten att vara Regent; äfvensom Utsk. afpassat
Grundlagens stadganden så att de icke längre stå i strid med stadganderne i Riksakten, hvilka sednare man sedermera, (jag medger att man så fort ske kan bör arbeta derpå), kan förändra.
Har man utverkat rättighet för Tbronföljare att vara Regent, så är det väl bättre, när man således är i säkerhet att InterimsRegeringen icke så snart behöfver träda i verksamhet, att då i allt lugn kunna arbeta på att få Riksakten i detta afseende förbättrad, än att göra det nu, då man när som helst är i fara alt förblanda honom och Grundlagen med hvarandra.
Således kan en sådan förändring, som Hr Cederschiöld föreslagit, icke leda till något godt, men väl dertill att hela frågan förfaller.
Jag anser, på grund af hvad jag anfört, det förslag Hr Cederschiöld framställt egentligen icke angå den fråga Const.Utsk. velat väcka, utan syftar det snarare på att utvidga Const.Utsk:s förslag till en annan, så vidsträckt och så svår förändring, att det lätteligen kan komma alltsammans på fall, hvarföre det icke heller lämpligen bur uptagas såsom äfven rör:de ett ämne hvilket icke Const.Utsk. väckt.
Den förste talaren som här upträdde har något ytterligare försvarat de af honom framställda satser, och han har såsom exempel på hvarthän det skulle leda, om man alltför mycket detaljerade frågan i stadganden, åberopat att det icke förefinnes några föreskrifter, huru med Regeringen skall förhållas om Konung dör och Kronprinsen är sjuk eller vistas utrikes och att man således äfven borde reglera härför.
Jag får fästa upmärksamheten på, att denna fråga är afgjord, ithy att i och med detsamma Konungen dör, så är Thronföljaren Konung, och om den då blifna Konungen är sjuk eller vistas utrikes, är derom stadgadt i 39 m. fl. §§:r.
Hvad åter beträffar det mycket omtalade behofvet eller lämpligheten af det näst sista mom. i 39 §:n, så ber jag att få framställa ett exempel på huru det skulle gå i händelse detta stadgande icke funnes.
Föreställom oss att det vore utstruket ur Grundlagen på sätt Ilr Gunther önskat.
Det händer att Konungen vid ett tillfälle, då Thronföljaren vistas i Skåne, sjuknar, samt att vid samma tillfälle icke något Norrskt Statsråd finnes i Stockholm.
Naturligtvis skall man, enl. lagen, då Konungen sjuknar så att Han icke kan vårda Sig om RiksStyrelsen, efterskicka Kronprinsen för att Han må blifva Regent.
Under den tid som åtgår innan
Han hinner till Stockholm finnes ingen Regering.
Men nu får man veta att Kronprinsen äfven är illa sjuk; då är man återigen utan Regering.
Då finnes ingen annan råd än att skicka till Norge för att hemta de Norrska ledamöterne till en InterimsRegering, och innan de binna hit och InterimsRegeringen kan konstituera sig är man också utan Regering.
Detta kan, som IIrr:ne behagade finna, draga ut åtskilliga dagar och Riket står under tiden alldeles rådlöst, utan Regering.
Om deremot detta mom. finnes, så, innan svar kommit från Kronprinsen att Han är sjuk, styrer Statsrådet; när svar anländt att Kronprinsen är så sjuk, att Han icke kan Den 8 April f. m. m Regeringen öfvertaga, så slyrer ock Statsrådet, under det man skickar efter Norrmännen och intilldess interimsltegeringen hinner träda i verksamhet.
Jag förnyar min anhållan om afslag å de gjorda anmärkn:ne.
Här har i början af discussionen blifvit yttradt, alt detta förslag skulle vara i så måtto bristfälligt, att det vore för mycket inskränkt, enär det endast skulle vara den till thronföljden närmast berättigade Prins, hvilken i de fall, som här förutsättas, skulle äga rätt att öfvertaga Styrelsen.
Deri kan jag så mycket mindre instämma, som jag anser detsamma alldeles för vidsträckt och skulle för min del, i likhet med Gr.
Anckarsvärd, önska att endast Kionprins skulle i dessa fall få utöfva liiksStyreisen.
Jag vill tänka mig ett sådant förhållande att ingen Kronprins finnes och att den thronföljden närmast stående personen vore i fjermare led beslägtad med den regerande personen.
Ilan skulle dä tillträda Styrelsen med fullt konungslig makt och myndighet; men det får jag säga att jag anser kunna i framtiden blifva ganska vådligt och medföra stora olägenheter.
Att deremot en sådan person icke skulle vid dessa tillfällen få tillträda Regeringen, kan jag icke finna kunna medföra så svåra följder, sorn blifvit förespeglade, det händer ju ofta att Kronprins icke upnått myndig ålder, och då skall i alla fall Statsrådet eller Interimsltegeringen föra RiksStyrelsen.
Jag skulle således tro att det borde stå: »Kronprins, ifall han upnått den ålder som i 41 §:n sägs.»
I afseende på 2 mom. instämmer jag med Hr Cederschiöld deri, att aldrig InterimsStyrelsen borde bafra att sig befatta med andra än de uniouella förhållanderne, samt att Itikena i öfrigt böra styras af Statsrådena med samma makt som i 3 mom. af 39 g:n är föreslaget.
Man har talat om att utesluta 3 mom. med bibehållande af 2:dra.
Skall detta bibehållas, kan jag icke se något skäl att utesluta det 3:dje; tvärtom är det då alldeles nödvändigt att det qvarstår.
En anmärkn. har äfven blifvit gjord deremot, att i 41 §:n står, att InlerimsRegeringen skall, i enlighet med 39 §:n, föras »i Konungens namn», men att i 39 §:n står deremot icke, att det skall ske »i Konungens namn.»
En sådan olikhet mellan 2:ne §§:r, som reservera sig till hvarandra, det anser jag i likhet med den första talaren vara olämpligt.
Lagerbjelke har förklarat orsaken dertill vara den, att enl. 42 §:n, som förutsätter att hela det Kongl. Huset skulle utgå, kan ingen sådan Regering föras »i Konungens namn», emedan ingen konungafamilj finnes.
Jag skulle derföre tro det riktigaste vara, att i 42 §:n utesluta alldeles hänvisningen till den 39:de, och endast i denna sednare införa uttrycket: »i Konungens namn», emedan det icke för det i 42 §:n förutsatta fall kan komma i fråga.
Lagerbjelke har yttrat, att Const.- .Utsk, haft för afsigt att göra frågan om
Thronföljares rättighet att 200 Den 8 April f. m. öfvertaga Begeringen så enkel som möjligt.
Om detta varit Const.- Utslcs afsigt, så synes mig att Utsk. just icke valt den väg, som kan främja denna afsigt.
Enl. mitt förmenande hade den bättre vunnits, om man helt och hållet skiljt frågan om Thronföljares rättighet att inträda såsom Regent från frågan om InterimsRegeringen, så att man fått behandla hvart och ett af dessa förslag särskildt för sig.
Jag för min del, och de, som tänka lika med mig, önska visserligen att Thronföljaren skall i nu upgifne fall öfvertaga Regeringen; men vi kunna deremot icke annat än afslä frågan om en fnterimsStyrelse, sammansatt af ledamöter från Sverige och Norge, samt önska i detta fall en särskild
Styrelse i frågor som endast röra Sverige.
Lagerbjelke har förklarat, att detta vore en fråga som icke utgjorde föremål för discussionen.
Det förvånar mig på det aldrahögsla, ty i vår Grundlag finnes f. n. icke ett ord om InterimsRegeringen, och huru vi då skulle kunna besluta införandet af ett stadgande derom, utan att det göres till föremål för discussion inom RiksStrn, det är för mig alldeles obegripligt, och att Ordfrn i Const.Utsk. kunnat framkasta ett dylikt påstående, det nemi., alt en så vigtig förändring i Grundlagen som den, att Riket i det fall, som här är i fråga, icke skall styras af Statsrådet, utan af en Regering, till hälften bestående af norrmän — är en fråga, som alldeles icke utgör föremål för öfverläggning, — det kan icke annat än i högsta grad förundra mig.
Gr:n har sagt, att om vi blott nu taga in InterimsRegeringen i Grundlagen, skulle det sedermera gå an att förändra bestämmelsen af dess verksamhet.
Jag tror deremot att det skulle kunna blifva ganska svårt att vinna några förändringar i densamma och Svenska representationen komme att förlora derpå; ty det är klart, att f. n. kunna vi gemensamt med Konungen på 2:ne Riksdagar besluta förändringar i våra Grundlagar, men hädanefter skulle vi då icke kunna göra det i frågor af samma natur som denna; emedan det icke vore tillfyllest att 2:ne på hvarandra följande Riksdagar derom beslutade, utan, äfven om Konungen vill dertill samtycka, fordrades också samtycke af Norrska Storthinget.
Jag kan således icke se annat, än att det är en den alldra vådligaste väg vi hafva beträdt, då vi sålunda vilja binda händerna på oss och göra oss beroende af våra Norrska bröder, de må vara huru välvilliga som helst.
Vi se huru svårt det är att få en nyttig förändring åstadkommen inom våra 4 Stånd; huru mycket svårare skulle det icke blifva om vi dessutom skulle begära tillstånd af Storthinget.
Jag anser således att en så beskaffad förändring kan medföra de alldrastörsta vådor.
Lagerbjelke yttrar vidare, att InterimsStyrelsen skulle få ganska litet att göra, om den blott skulle sysselsätta sig med de unionella förhållandena, emedan dessa inskränka sig hufvudsakiigast till de diplomatiska frågorna och tillsättandet af konsuler.
Jag kan icke finna annat, än att de diplomatiska frågorna och dem som röra utrikes handeln och sjöfarten måtte vara de vigt igaste för brödrarikena och just de som röra de unionella förhållanderna och det är öfver dera det bör tillkomma InterimsRegeringen att besluta.
Skulle deremot InterimsRegeringen Den 8 April f. m. 201 äga att afgöra alla ärenden som röra hvarje Rike enskilt, så skulle, om man tänker sig det förhållande att Konungen sjuknar eller också något annat inträffande fall, vårt Statsråd inträda i KiksStyrelsens förande, ehuru ej längre än till dess ett antal ledamöter, 4, 6 eller 8 hinner från Norge hit ankomma, för att deltaga i Styrelsen af de Svenska angelägenheterna.
De som voro ledamöter af Svenska Statsrådet skulle då betecknas såsom de der icke tillräckligt väl kunna handlägga de Svenska ärenderna, utan behöfva biträde af ledamöter från Norge, för hvilka likväl dessa ärenden lära vara främmande och sakna snart sagdt allt intresse.
Men, som sagdt är, vådan ligger just deruti, att sedan vi väl fått in i vår Grundlag ett sådant stadgande så kunna vi icke tillvägabringa den ringaste förändring utan att begära tillstånd af Stor thinget.
Jag vidhåller således min åsigt.
Hr Cederschiöld må visserligen hafva rätt deri, att någon förändring i Grundlagen blifvit införd och en ganska väsendtlig i dess ordalydelse, genom det förslag Const.Utsk. framställt rör:de InterimsRegeringen; men nekas lärer väl dock icke kunna, att, såvida vi icke vilja bryta unionen med Norge, så, oaktadt vi hafva rätt att förändra Grundlagen, kunna vi likväl icke ensidigt göra det i hvad som rörer de unionella förhållandena med Norge. F. n. råder det högst betänkliga förhållandet, att Grundlagen och Riksakten strida mot hvarandra, och då så är, men vi i allt fall måste, såvida icke unionen med Norge skall anses bruten, lefva efter Riksakten, så är det väl bättre att ställa Grundlagen i enlighet med Riksakten.
Jag har svårt att förlika .mig med den grundsats som af Gr.
Lagerbjelke sednast uttaladas, nemi. att, om Grundlagen står i strid med Riksakten, bör man åsidosätta nödiga förändringar eller förbättringar i Grundlagen för att ställa sig Riksakten till efterrättelse.
Al ig synes frågan helt enkelt bero derpå, hvilkendera, antingen Grundlagen eiler
Riksakten är den som bäst passar för våra förhållanden, är mest förenlig med det begrepp som vi göra oss om en sannt konstitutionel lag.
Jag tror icke att svaret kan blifva mer än ett i detta afseende.
Men jag gör mig tillika den föreställningen, att om någon förändring i Riksakten för det nu i fråga v:de fallet från Svenska sidan föreslås, detta äfven skall finna genklang hos Norrmännen, och då för öfrigt samma fördelar genom en förändring skulle beredas Norge som Sverige, synes icke vara något skäl att frukta det ett sådant förslag skulle åsidosättas.
Olikheten i åsigter mellan Gr.
Lager bjelke och mig består deri, att Gr:n anser att vi böra efterlefva Riksakten äfven om den står i sirid med Grundlagen, då jag deremot anser, att vi böra efterlefva Riksakten endast så tillvida som den står tillsammans med grundlagen.
Jag har upfattat min pligt såsom representant så, att jag i allt skall ställa mig grundlagens 202 1) en 8 April f. m.' föreslirifter til! ovilkorlig efterrättelse, och jag skulle tro att det vore väl om Const.Utsk:s ledamöter äfven upfattade sitt kall ur denna synpunkt.
De hafva svurit att häl la Grundlagen i helgd; men jag förstår icke huru man med helgden af denna ed skall kunna förena det försök som nu göres, att få Grundlagen uti tillämpningen underordnad Itiksakten.
Då Riksakten står i strid med vår Grundlag, synes det mig vara rättast att söka så förfoga att den måtte komma i öfverensstämmelse dermed.
Efter det förslag jag framställt, låter det sig ganska väl göra att åstadkomma en så beskaffad förändring i Riksakten, att denne blifver öfverensstämmande med Grundlagarne.
Efter hvad jag redan förut tillkännagifva, vet jag visserligen attén InlerimsStyrelse redan har fungerat; men det har skett på Grundlagens bekostnad, och jag önskar alt det icke mera måtte hända.
Det är just på denna grund, som jag önskar att man måtte kunna åvägabringa sådana förändringar i Riksakten, som stå i öfverensstämmelse med Grundlagen, och äfven ändringar i Grundlagen, men likväl icke sådana, som ske på bekostnad af det statsskick vi f. n. äga, och hvilket förutsätter såsom en ovilkorlig rättighet för representationen att den skall kunna fordra ansvar af hvarje ledamot af Statsrådet eller Regeringen.
Denna rättighet böra vi icko upoffra, och derföre önskar jag sådana bestämmelser i Riksakten som tillåta oss alt utöfva densamma, likasom jag är fullt öfvertygad om att ingen Norrman vill efterskänka rättigheten att utkräfva ansvar af alla dem, hvilka såsom rådgifvare deltaga i Styrelsen af de Norrska angelägenheterna.
Några föreg:de talare, hvilka yttrat sig om stridigheten emellan Riksakten och Grundlagarne, hafva, efter mitt omdöme, röjt ett förvirradt begrepp om beskaffenheten af denna stridighet.