Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Ö. förde sig väl och sjöng finalen med värdighet och färdighet.
Nåd-arian fick väl ej Grabows passionerade accenter, men gafs med känsla och elegans, hela akten lyckades tor resten bra.
Den stora acapellatrion fordrar större röster an hr Lundmarks, fru Edlings och hr Sellergrens.
Fru Edtings mezzosopran förstår dock fortfarande att reda sig väl i Alices höga sopranparti, hvars dramatiska tragik visserligen ej lämpar sig för den värderade konstnärinnan, som dock äfven härutinnan med sin osvikliga rutin och sin omedelbarhet förstår att finna sig till rätta.
Hr Sellergrens rost skulle med annan uppfostran ypperligt gått ut med Bertrams fordrande parti, nu blef det endast något så när.
Apparitionen öfverträffade Willraans, i öfrigt förblef denne senares mästerliga demon ofördunklad.
Hr Strandberg sjöng balladen temligen väl, men börs-duon bättre, denna mästerligt komiska komposition, visande Meyerbeers snille äfven för operacomiqne.
Flamand var en ypperlig Helena, hvartill hennes yttre särdeles väl lämpar sig, hennes dans likaså med dess intagande blandning af värdighet, nobless och graciös elegans.
Hon sekunderades väl af sina nunnor.
» Robert * har, trots utförandets brister och vissa pressorgans anathemata, äfven vid denna repris vunnit allmänhetens välbehag.
Konsertsäsongen 1890 inleddes af k. hofkapellet med en symfonikonsert, upptagande bl.
a. en symfoni af Haydn, om hvilken efteråt grälades förskräckligt i tidningarne, och Bizets suite I Rom; den hr A.
H. i tidn.
V. L. frånkände allt värde, hvilket ådrog honom en välförtjent aga af ingen mindre än k. operadirektören sjelf, som dermed förde civilisationens talan.
Andra symfonikonserten hade sitt främsta intresse af hofkapellmästare J. Dentes prisbelönta D: molls: svmfoni.
Arbetet inleddes af ett svärmiskt andante öfvergående till det 8. k.
» första allegrot », en behaglig ehuru mindre betydandesats.
Men kompositionen stiger sodan sats efter sats i värde och intresse.
N: o 2 utgöres af ett scherzo, der framförallt rhytmen är utmärkt lyckligt funnen, men också melodien frisk och glad, om också något för reserverad för ett scherzo.
Orkestreringen är fin och sofrad, afskyende alla skriande clown-effekter, hvarpå nyare symfonier scherzi pläga ockra.
Nobless är ett kännetecknande drag hos hr Dentes liksom hos Ludvig Normans kompositioner.
En ädel och rörande ton genomgår tredje satsen med dess mångengång kyrkliga harmonier, dess fina fördelning af stråk- och blås-styrkan, dess visserligen på förhand anade men onekligen delikata och poesirika slutfall.
Slutsatsen tyckes oss icke fullt gå upp mot denna sistnämnda andante-sats, men så måste denna sägas höra till det bästa, svensk symfonikonst alstrat.
Hr Dente anförde sjelf hofkapellet, som i denna symfoni gjorde sitt bästa, och rönte välförtjent stor framgång hos konsertpubliken.
Några entremets serverades derpå af hrr Neruda och Lundquist.
Den förre spelade med vanlig ovanlig talang en stor konsert med orkester af egen komposition, hvars innehåll dock icke stod i något rimligt förhållande till den måttlöst tilltagna ramen.
Den senare sjöng de svenska balladernas krona, den gudomliga Södermans Tannhäuser, med sedan gammalt erkändt mästerskap.
En finare nyansering af lentosatsen hade dock varit behöflig, så som detta ställe förr sjöngs af den i röstväg som bekant vida underlägsne hr Arlberg, hvilken nu från sin fauteuil d ’ orchestre generöst applåderade sin konstnärlige arftagare.
On n ’ aime pas son successeur, heter det.
Men — när denne successeur är C. F. Lundquist ...
Fyra fem frenetiska inropningar lönade hr L: s möda * Mindre bifall helsade programmets slutnummer, Tschaikow-skys grmolsvmfoni.
När nu denne komponist skulle såsom symfoniker presenteras för vår publik, borde man i alla parters intresse valt en mera betydande symfonisk dikt af kompositören än detta delvis mycket omogna och mot slutet rent af konfysa ungdomsarbete.
Den ryska symfonilitteraturen har dessutom mer framstående fymfonister än T. och vi erinra särskildt om Rubinsteins Symphonie dramatique » som oaktadt fjolårets s. k. Rubinsteinskonsert ej ännu hos oss kommit till uppförande.
Hofkapellet syntes föga intresserade af T: s rhapsodiska ungdomsfantasier och speladepà ett satt, som rönt obehaglig uppmärksamhet i pressen.
Vi lemna detta derhän och fästa oss vid något vigtigare, nemligen det bristande herravälde, som hr Nordquist i mellan-numren visade öfver en olydig orkester.
Detta är långt vårre än att en symfoni brakar i sär på grund af för liten öfning.
Detta är en principfråga af största betydelse.
Skall icke en anförare ha sin orkester så mycket under sin lydno att han kan bestämma nyanserna, iå, fram ett pianissimo t ex. vid behof?
Skola två sådana kapaciteter som Conrad Nordquist och Franz Neruda vara tvungna att rätta den ena sitt anförande, den andra sitt spel efter hrr orkestertyranners godtycke?
Detta är ju den upp och nervända verlden.
Med undantag af första numret var denna sym-fonikonsert sådan att orkestern har stort behof af sitt gamla anseende för att ej mista sin rangplats.
20 febr.
1890.Från parkett.
Den närmaste öfversigtstiden skulle kunna kallas de svenska originalens period, åtminstone i numerärt hänseende, ty det är summa tre: Fredins » Biltog *, Wahlenberg-Kjerrmans » På vakt » och Geijer stams » Aldrig i lifvet ».
De båda förstnämda spelas ej längre, men finnas i tryck, det sistnämda stycket är visserligen ännu ej tryckt, men spelas desto mera, och i följd af dessa omständigheter kan väl innehållet i alla tre pjeserna antagas tillräckligt bekant.
» På vakt », som uppfördes på måndagen, tycktes nästan ha tagit för sig alldeles för mycket af det förråd af hänförelse och välvilja, som finnes hos en kritiker, så att Biltog, som kom på onsdagen, måhända fick något sitta emellan, ty dess fel observerades och framhöllos relativt sedt kanske något för bjärt.
Såsom literärt opus var det visserligen ej så förtjenst-fullt, bristen på enhet, koncentrering och originalitet föll ju för lätt i ögonen, men det är ondt om verkligt originelle pjesförfattare, vare sig svenske eller utländske.
Såsom folkskådespel, och till det tycktes det delvis vara afsedt, skulle det, nota bene ordentligt inöfvadt och speladt, bort blifva mera långlifvadt och intaga en mera beaktad plats.
Obestridligen var det på flera ställen fläktar af verklig poetisk stämning, och så vidt man utan särskilda studier kan se, vill det synas som om äfven tids- och lokalfärgen flerstädes vore lyckligt återgifven.
Men spelet, det var bedröfligt och det var det, som gjorde styckets olycka på Svenska teatern.
Och förmådde ej premiérspänningen ge spelet mera kläm och färg än t. ex. vid fjerde representationen, så voro tidningarna bra beskedliga i formuleringen af sitt nästan enhälliga ogillande af återgifvandet.
Det är sällan man på länge sett vid någon hufvudstadsscen ett så pass spelbart stycke ges så utan sinne och uppfattning för de resp. uppgifternas innehåll.
Skulden härför ligger naturligtvis i främsta rummet hos den som ledt inöfningen och som antingen icke gett sigtid eller haft förstånd att skaffa sig sjelf nödig uppfattning och sedan inverka ledande och uppryckande på rollinnehaf-varne.
Värst var det på kvinnosidan, där ock flertalet vigtiga roller befunno sig.
Kortast sammanfattadt var intrycket af fru Dorschs spel ungefär följande: i de första tablåerna var det, som om det gält någon större eller mindre familje-tillställning med utklädsel, hvarvid en Delsbodrägt slumpat till att bli den kostym som valts; hvad som skulle väcka illusion om bondflicka var något som hade stark påminnelse om nar man ser artister eller statister vid operan spela bondfolk.
För öfrigt lade icke spelet något större hinder i vägen, om man velat tro att det var något vanligt tyskt stycke det gält.
Brudklädseltablån gjordes särskildt med orätt uppfattning; hvad som där skulle verka allvarligt sades eller gjordes så, att det manade till löje, exempelvis sortien.
Senare delen af pjesen blef spelet nog annorlunda, men det var fullt ut, om inte ännu mer » teater » med starka anfäktelser ibland af något hysteriskt, ibland af något a la dålig Hjördis.
Scenen med mannen i det nya hemmet gjordes dock lugnt och tillfredsställande.
Genom sitt svåra deklamerande och predikande förstörde fru Gardt och en till teatern nyförvärfvad skådespelerska, fru Ljungqvist, två vigtiga och tacksamma roller.
Besättandet af den sista rollen var sceniskt otillåtligt, och det samma skulle nog kunna sägas äfven om andra roller.
Fru Olsson står för stilla i utvecklingen af de goda elevanlagen; for att fa något mera kläm i den tacksamma uppgiften hade väl ej kräfts svårare ansträngning.
En god maskering och vissa goda moment i spelet kännetecknade hr Olsson i den manliga hufvudrollen, men det hela var för slappt och litet utarbetadt.
På sina ställen var han alldeles för sentimental och Weltschmerz-kandidat i all allmänhet.
I sin lilla roll var hr Lundberg kanske den bäste af alla, han var naturlig och bra, så snart han var lugn, men bara det blef tal om känsloutbrott, var det på tok.
Hr Ranft hade figuren och kroppskrafterna för sig, men emot sig torrheten och stelheten i tal och spel.
Mot de sceniska anordningarna kunde vara hvarjehanda att anmärka; så t. ex. gjorde sig festen i bröllopsgården mycket slarfvigt.
Som debutarbete var * På vakt » helt visst ett mycket lofvande och godt och framgången hos kritiken sådan, att förf.
har all anledning känna sig belåten, då hon väl fick alt det beröm hon borde få och kanske inte så litet tilländå.
I sitt föregående författarskap har hon med klok blick för Yiktningen och måttet af sina krafter valt ut åt sig ett område, där hon tycks vara bra hemmastadd och der hon rör sig med ledighet och en viss grad af talang.
Från detta område, som kortast kanske kan kallas det kälkborgerliga hvardagslifvets område, har hon ock valt ämnet for sitt dramatiska förstlingsarbete.
I detta finnes en mycket naturligt hållen dialog och stycket förefaller i allmänhet fritt från banal teaterschablon och innehåller flera väl observerade och bra återgifna bidrag till teckningen af psykologien af unga flickor vid en viss ålder.
Dess sceniska kortvarighet har man velat tillskrifva dels och i synnerhet den ouppfostrade Söderpubliken och dels spelet, och antagligt är att på Dramatiska teatern, dit det gärna för resten må komma, stycket skulle med en eller annan starkt personligen dragande artist gå vida längre.
Men man har därvid varit något orättvis och förbisett ett par fel hos stycket, der närmaste förklaringen väl vore att söka.
Det är för omständligt och långdraget, och man orkar sannerligen inte att sitta hela tre akter och intressera sig för i sig sjelfva så pass intresselösa personer.
Spelet var dråpligt af fru Caspér, hyggligt annars utom beträffande fröken Lundvalls och hr Pettersons roller.
Fröken Gottschalks återgifvande af hufvudrollen var ett godt elevarbete, som tycktes vittna om nit och intresse från instruktörens sida.
Att svenska original och förstlingsförsök böra tagas under armarna är alltid önskligt, men en sådan nationel partiskhet bör i alla händelser beflita sig om konsekvens och inlägga mestä nitet, då det gäller stycken af verklig betydelse, stycken skrifna af snillen och kanske genom sitt innehåll mera behöfvande understöd än ofarliga hvardagspjeser.
Egendomligt och betecknande är i detta hänseende, att just några af de kritici, som allra värst slogo på stora trumman för » På vakt * och esomoftast larma öfver publikens likgiltighet för inhemska pjeser, voro de, som för ett par år verksammast, för att inte säga försåtligast, bidrogo till att förkorta det Strindbergska stycket Faderns sceniska existens.
Men gudbe-vars, det gälde då för somliga att konsolidera positionen i tidningen, praktiskt begagna tillfället till en välgörande exor-cism etc. etc.
För den, ibland hvars existenskällor literärt arbete ingår i någon nämnvärdare grad, är det antagligen omöjligt att iakttaga en fullständig objektivitet beträffande Geijerstamssista pjes, enär han däri är en tolk af känslor, som säkerligen de flesta literatörer icke sällan delat.
Literatörens ställning är ju i Sverige så föga lönande och så osäker, så nära intill randen af proletariatets afgrund, att litet hvar måste ha ett godt öga till de faktorer, hvilka man mer eller mindre befogadt vill ge skulden derför, och af den anledningen i högre grad än den vanliga publiken sentera dylika affärs-uppgörelser i ironiens och skämtets form.
Likaså fäster man sig då måhända mindre vid den kanske något öfverdrifna yrkes- eller skråkänsla, som understundom skymtar fram i stycket.
Men i alla händelser vill det dock synas, som om stycket är sådant, att litet hvar måste känna sig både road — och det icke så litet — och intresserad af detsamma.
Ur literär och rent teknisk synpunkt förefaller det ock vida förtjenstfullare och med mera omsorg utarbetadt än det precis i regeln varit fallet med förf: s föregående stycken, och ur många synpunkter sedt bör det ock derför, hvilket äfven väl kunde behöfvas, i afsevärd grad reparera förf: s föregående halfva eller hela nederlag, hvilka kommo något för tätt på h varand ra och i alt-för hög grad tycktes bero på bristande sjelfkritik och omsorg.
För vänner af det Geijerstamska författareskapet, är derför framgången med » Aldrig i lifvet » ett med glad förhoppning mottaget omen om, att det förtjenta anseende han eger som bokförfattare åtminstone ej skall spillas bort af den dramatiske författaren.
Från utförandet, som var hyggligt och jämt, är det enda verkligt minnesvärda hr Bergströms bokförläggare.
Han var icke blott rolig, hvilket han nog mången gång oaktad t all sin utpräglade stereotyphet är, men denna gång var det något mer; det var en verkligt karakteristiskt utarbetad prestation, för hvilken han i högsta grad med författaren delar äran för styckets framgång.
Dramatiska teaterns ena nya program utgjordes af en verklig nyhet, » På nåd och onåd », komedi af den italienska författaren Giuseppe Giacosa.
För vårt lands publik har författaren hittills endast varit känd genom några noveller, öfver-satta i en och annan tidning och tidskrift.
Såsom dramatisk förf.
är han i sitt hemland högt uppburen, och både på vers och prosa har han skrifvit flera fint poetiska pjéser, däribland särskildt nämnvärda tvänne i medeltiden spelande » leggende drammatiche », » Un trionfo d ’ amore » och » Una partita a scacchi ».
Det är kärlekens triumf han besjunger så väl i dessa som i
tV Dagens Krönika.
1-den nu här uppförda komedien, hvilken är förlagd till det moderna Italiens societetslif.
För kärlekens all betvingande kraft måste här rang och högmod, sårad manlig sjelfkänsla, kvinlig misstrogenhet och den varmblodiga ungdomens lidelser gifva sig » på nåd och onåd ».
Den moderna italienska litera-turen, såväl den dramatiska som roman- och novell-literaturen, är otvetydigt underkastad stort inflytande af den samtida franska, men den förstår mycket ofta att behålla en ursprunglig känslornas glöd, en öfversvallande passion, som fängslar och rycker med, och utgör ett behagligt afbrott mot mondaint blaserad fransk skepticism eller nordisk högtidlighet och allvar.
» På nåd och onåd », hvars ämne väl icke är fullt ori-ginelt, eger förutom mycket af denna sydländska glöd och färg äfven en fin dialog, som hvad de spirituella och roliga egenskaperna beträffar godt kan mäta sig med flera af senare årens här gifna och i det hänseendet lofordade franska pjeser, samt är skrifven med en stor virtuositet och innehåller många bravurscener och typiska roller, som gjorda med omsorg och talang äro mycket tacksamma.
Utförandet var synnerligen förtjenstfullt och tycktes som en helhet vara vida jämnare, än det på länge varit.
I den kvinliga hufvudrollen, svår, men tacksam, vann fru Fahlman åter igen en stor seger; det var kanske den största under hennes vistelse vid denna scen, där kotteriberäkningar och afund gärna och på hvarjehanda sätt envist söka utestänga henne från den plats, hvartill hennes begåfning och arbete berättiga henne.
Hon var ypperlig såsom den koketterande, blaserade, men slutligen af sin kärlek öfverväldigade verldsdamen.
Spelet var icke blott varmt och intelligent, utan äfven lättare och smidigare, än eljest brukar vara fallet.
I synnerhet gjordes utmärkt öfvergångama från frivolitet och ytlighet till djupare känsla, och de starka utbrotten, där den klangfulla, väl skolade organen var både väl behöflig och väl använd, gjordes i allmänhet med en lidelse och glöd, som ryckte med.
I den manliga hufvudrollen lät hr Skånberg sina ännu mest på elevens ståndpunkt befintliga anlag framträda i en öfverraskande fördelaktig dager.
Det var energi och li~ delse i spelet och intelligens och känsla i diktionen.
Med ihärdigt arbete och ökadt herravälde — hvilket i hög grad behöfs — öfver tal och kropp, bör han en gång i framtiden bli af god nytta för scenen, men ett vilkor derför torde vara att han sjelf förstår att till sin rätta halt reducera de energiska,omåttliga reklamer, som nu på senare tider, fastän emanerande från en och samma källa, dykt upp på flera spridda håll, men som väl rättast äro att betrakta som premier för snäll skolgång i en viss skådespelarfabrik och lockmedel att tubba dit flera.
Uti en mycket tacksam biroll var hr Personne mycket lyckad och både karakteristisk och rolig samt dessutom rätt mycket fri från sina imitationsmanér.
Hr Hillberg i en annan biroll utöfvade en fördelaktig verkan genom sin lugna säkerhet.
Fru Rundberg spetsade till organen för att vara gudbe-vars riktigt förnäm, men försummade för öfrigt något för mycket sin lilla, men visst icke otacksamma roll.
I salongspjeser på denna scen brukar esomoftast det tryta åtskilligt i elegans hvad de statistartade birollerna beträffar; denna gång var dock med hänsyn till drägterna den saken synnerligen väl tillgodosedd och sjelfva iscensättningen för öfrigt uppenbarade mycken omsorg och smak.
Att döma af den förutskickade officiösa förklaringen återupptogs Sardous komedi » Dora » egentligen af två skäl.
Det ena var, att pjesen som nyhet hade gifvit så många goda bus, och det andra, att fru Hartman önskade försöka sig i en annan genre än den vanliga.
Båda skälen äro ju oveder-läggligt öfvertygande.
Det vore ju sorgligt, om utdelningen i år skulle bli mindre än i fjol, så att den så sorgfälligt utvalda och rekryterade artistgrupp utan vank och lyte, som är sammanförd vid denna scen, icke skulle å nyo — jfr uträkningarna i Thalia — komma i åtnjutande af samma löner som under den gamla » goda » W — ska tiden och dessutom sitt lilla dyrtidstillägg af 8 % å dessa senare.
Ty då privat-teatrarnes personal särskildt under de båda sista åren fått lära sig inse den praktiska betydelsen af direktörsombyten, kontraktskonverteringar och fantasirika utbetalningslöften, så är det desto angelägnare, att åtminstone Dramatiska teaterns medlemmar få oberörda af dylika distraherande omständigheter fortsatta sin nitiska och planmässiga verksamhet för konstens höga ändamål.
Och hvad det andra skälet beträffar, så var det ju uppenbart, att något måste göras för att tysta till munnen på de i längden retsamme belackarne, som prata om att teatern inte har en primadonna, som kan spela tragedi, och då det inte är gifvet hvem som hälst att besitta lämpliga egenskaper för en primadonnabefattning, så var ju konklusionen lätt att draga.
Och när man för resten har en så stor del af publiken och kritiken så under sino lydno, hvarför inte göraett experiment, som alltid måste vara af någon nytta för den egna utvecklingen och som upprepadt, sedan isen en gång är bruten, måhända — nota bene med något värdefullare för-söksobjekt — till på köpet småningom kan vänja den half-eller illitterata bourgeois-publiken, som anger tonen för teaterbesök, vid en kärnfullare föda — således en mission i konstens höga tjenst.
Och då kunde ju naturligtvis inte de, som vid denna scen skola representera det högsta konstnärliga samvetet, insigten och kritiken, säga annat än ja och amen.
En repertoar öfvervägande af sådant skrot och korn som » En räddande ängel », » Småflickor », » I telefon », » Mellan fyra ögon » etc. kan ej häller, sjelfklart nog, på längden tilltala en artist med intelligens, talang och ambition, men att låta en så stor och under nuvarande förhållanden ovanligt stor fond af friskhet och saftigt humör ligga relativt obegagnad är orätt både mot sig sjelf och konsten.
» Söta » skådespelerskor fins det alltid tillräckligt för att grosshandlarsocietetens herrar och damer kunna få impuls till nödtorftig lyrisk flygt upp öfver sitt hvardagslifs kälkborgerlighet.
Men på det område, dit fru H: s begåfning otvetydigt pekar, skulle det kunna finnas uppgifter, egnade att tillfredsställa äfven den mest granntyckta konstnärsambition och der skulle ett verkligt stort artistskap kunna förvärfvas och risken ej vara stor att fort och lätt bli stäld i skuggan af en annan.
Som experiment betraktadt slog försöket med titelrollen i Dora vida ofördelaktigare ut än det ej häller fullt lyckade i Shakespeares, af hr Hillberg inöfvade » Så tuktas en argbigga ».
Med fru H: s begåfning, rutin och energi var dock hennes Dora naturligtvis långt ifrån fullständigt underhaltig.
Hvad de lugnare partierna af rollen beträffar, var hufvudfelet bristen på verklig individualisering.
Det var samma unga flicka, som i den och den föregående rollen, samma unga intagande fru, som i en tredje och fjärde roll.
I situationerna af starkare känslor verkade åter det hela alldeles för artificielt.
Mimiken är ej smidig och rösten ej varm eller mjuk nog att tolka växling och djup i känslostämningarna.
Den hesa klangen i denna senare liksom vissa af fru H. gerna tillgripna hufvud-ställningar och ögonknipningar göra föga verkan och lemna en vanligen oberörd.
Det är ej med fru H. som icke sällan med fru Bäckström, hvilken i parentes sagdt också lär ha spel t Dora, att, fastän hon har så mycket emot sig, hon i dylika stunder liksom växer och griper åskådaren oemotstånd-ligt med sig, då deremot den förras spel i roller af ifrågavarande art må vara aldrig så rutineradt, intelligent och intagande, men ändå är och förblir det liksom något smått hos det och det gör ej intryck af någon verklig resonansbotten hos artisten sjelf.
Den som det deremot var en oblandad njutning att se i » Dora » var hr Fredrikson, och hans öfverlägsna, af mästerskapets säkerhet präglade spel skulle måhända kunna vara en tillfredsställande förklaring till denna repris.
Värdigt vid hans sida stod fru Fahlmans Zicka för den glöd, det koketteri och den äfventyrerskenatur,hon på behöriga ställen utvecklade.
Med bortseende af hr Palmes oförsvarliga plastik och diktion var han äfven värd det erhållna bifallet för ett varmt och energiskt spel.
Hr Thegerströms diplomat är af gammalt värderad, och hr Rydgren som Tekli visade sig vara ett nyttigt förvärf för teatern.
Fru Rundberg, en ovanligt förtjusande prinsessa, har här en af sina bästa roller och spelar ganska pikant och karakteristiskt, fastän det var måhända för liten fyllighet i spelet.
Fru Littmark säger nog sin roll med god pointering, men den rätta färgen och humöret fick hon ej alls fram och var mer än lofligt en svensk madam.
För den händelse uppgifter som » prologen » i Hamlet, balgäst i » Läkaren », student i Boccaccio etc. efter tio år icke räcka till som kompetensprof för debut (och ^ngagemang) vid landets främsta scen, lär diiektionen vara betänkt utverka sådana reglementsändringar att hvad som säkerligen ej lätt stode till buds för personer af yrket uttryckligen skall som sjelfskrifven företrädesrätt tillerkännas teatervurmande, förmögna bourgeois-fruar — uDder vissa förutsättningar af protektion, enträgenhet och pretention samt föregående gästabud.
Fru Emy Keyser hade som debutant ordentligt inlärt minneslexan af Svanhilds roll i Kärlekens komedi — det var största förtjensten.
Spelet eljest var lika intelligent och intressant som dåligt, tvärsäkert sällskapsteaterspel.
Det var något af en porslinsdocka, som ihärdigt lät hufvudet beskrifva vissa rörelser.
Man kunde ej skymta ens det flyktigaste försök af möjligen befintlig känsla att bryta sig fram i eller gripas af rollen.
Diktionen stötte på kall, hvass predikoton.
Gasparone.Från landsortsseenen.
” Thérèse Raquin ", skådespel af Emile Zola.
Kan något godt komma frän Nazaret?