Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– En skamlig sammansvärjning af nedriga människor hade bemäktigat sig din person.
– – Medan ditt land simmade i tårar, och fruktan och skräck härskade öfverallt; medan – – det kongl. husets sol förmörkades och allt blef gifvet till pris åt äreskändare, röfvare, gudabespottare, dygds och mänsklighets fiender – medan allt detta skedde var du tillfreds och trodde att alla voro tillfreds, att undersåtarnas lycklighet främjades.
Den hederlige
Suhm hejdar sig en sekund och ser upp med två ögon, som stråla af hänförelse.
Han känner sig vara en modig man, som i rättan tid vågar taga bladet från munnen och tillropa envåldshärskaren ett sanningens ord.
Välsignad vare Juliane, förhärligad prins Friedrich!
Suhms flygande fjäder stannar åter.
Han funderar en stund, ritar sedan en liten sirlig asterisk i manuskriptet och tillägger en not:
Häfdakunnige teologer må afgöra, om dessa namn beteckna förklarade eller ännu på jorden vandrande skyddshelgon.
Här småler herr kammarherren med sitt underdåniga men på samma gång värdiga hofmannasmåleende, som om han i tankarna bugat sig inför två högtuppsatta personligheter.
Och gåspennan flyger vidare öfver det hvita pappersarket.
Tack åt alla fosterlandsvännerna, alla som med rena afsikter refvo bindeln från dina ögon – vågade sina lif för vår frälsning och återgifvit dig din lagliga, väsentliga makt.
Det var visserligen hög tid, ty jag såg borgare hvässa sitt stål mot borgare och eljes fredliga människor upphetsade till mord.
Kanske skulle ditt residens inom få dagar ha blifvit ett lågornas byte, förvandladt till en beklagansvärd stenhög.
Kanske skulle Danmark och Norge ha blifvit olyckliga under den konung som ifrigast önskar deras väl!
Se, o konung, glädjen i dina undersåtars ögon, beskåda med eftertanke deras glädjeeldar, deras frivilliga glädjeeldar.
Låt Norge, det trogna, tappra Norge, åter se sina egna mynt.
Danmark och Norge och furstendömena tala genom min mun med dig, o konung, hvarken hyckleri eller smicker, hvarken hopp eller fruktan föra min penna.
Jag har hvarken lågt eller ofta gjort min uppvaktning hos den ende ministern.
Aldrig har jag ens besökt det sista afskummet, ej heller hälsat honom eller bugat mig för honom, aldrig har jag som en tiggare närmat mig din tron.
Tack vare Försynen och min fru befinner jag mig i en sådan ställning att jag icke behöfver bedja om någonting
Hvem ärar och upphöjer icke denna farliga, men ärofulla natt, som sönderbröt våra länkar och åter gjorde oss till ett folk.
Härliga natt!
Kommande Homerer och Virgilier skola besjunga dig!
Så länge danska och norska hjältar äro till skall Julianes och Friedrichs berömmelse fortfara, men icke förökas, ty det är omöjligt!
Han lutar sig tillbaka i stolen och hvilar en stund, lyssnande till pöbelns hurrande och skrål på gatorna.
Han är en liten jovialisk kavaljer, välfödd till hela sitt väsen, genom rikt gifte ägare till en stor förmögenhet och en artig fru.
I tusentals aftryck flyger hans fras-flammande skrift ut öfver landet, läses med beundran och väcker genljud i tusentals bröst.
Han njuter sin nyförvärfvade popularitet med en lycklig förnimmelse af, att han är i sin goda rätt.
Hans hjärta uppeldas ånyo och han sänder ett öppet bref till sina landsmän:
– – Alla Europas folk skulle säkert kalla hvart folk, som funne sig i en behandling sådan som Struensees, ett lumpet och fegt folk, och icke kalla den barbarisk, som afstraffade ett sådant odjur.
Så skrifver den lärde och lycklige Suhm, i känslan af sin berömmelse.
Och hvem skulle icke följa hans exempel?
Hvem vill icke bli delaktig af hans popularitet?
Tyge Rothe, tänkaren med den lättvindiga fantasien, strängar hastigt sin lyra till Rantzaus, Eichstædts, Köllers och Beringskjolds pris.
Och Jacob Langebek, den hittills namnlöse författaren till en mycket bekant smädeskrift mot den regering, som skänkt
Danmark tryckfriheten, träder nu modigt fram med öppet visir och skymfar den fallne ministern med ett menageri af okvädinsord:
Bock!
Varg!
Tiger! medan han samtidigt försäkrar att:
Julianes ros, så länge världen står
långt Semiramiders i Norden öfvergår.
Nu offentliggöras Tvillingrikenas tacksägelser och Aftontankar i anledning af den för båda rikena glädjande 17 januari; nu tryckes De Kjöbenhavnska borgarnes segersång och De trogne israeliternas glädje öfver sin befrielse ur Hamanns klor; nu nämnes den fallne Apollion eller den store draken och den store, nordiske tjufven.
Nu växa smädeskrifter som liksvampar ur jäsande jord, brännvinsskrifvare, täflande om priset för platthet och råhet, framställa den fångne förbrytarens lefnadshistoria i hoprafsade samlingar af allt löst skvaller, som cirkulerat bland pöbeln sedan månader tillbaka.
Att han förberedt en statskupp är lika visst, som att han ingifvit kungen ett långsamt verkande gift och i brottslig afsikt misshandlat kronprinsen – – Och pöbelupproret besjunges med rusig hänförelse.
Kyrkornas klockor ringa:
Tack och pris vare dig, o Herre!
Och Ve de besegrade!
Dem skall ingen barmhärtighet ske.
Hvalfven genljuda af glädje- och tackpredikningar:
Om Herrans förfärliga straff på hämndens dag, Om de på bar gärning gripna, onda människornas vanmakt att utföra sina fördärfliga anslag.
Ty det är tacksägelsesöndag i dag, i enlighet med regeringens befallning.
I S:t Petri predikar den lärde unge prosten Balthasar Münter.
Öfver hans hufvud sväfvar den helige ande som en hvit dufva med utbredda vingar, men prostens ansikte är blossande af vrede, och han liknar en gam med hvit halskrage och svarta vingar.
Ädel harm och uppriktig förtrytelse skälfva i hans ord:
Gudlösa människor härskade öfver oss, själfsvåldige förbrytare hade hela vår jordiska lycksalighet i sina händer, deras görande var att stifta skada, att undertrycka rättvisan och trampa oskulden under sina fötter.
Den Gud som hjälpt oss och som de hade störtat från höjden och gjort till skam, denna Gud trotsade de rakt i ansiktet.
– – Och ack!
Hvilket öde väntade icke oss, om våra fiender hade segrat blott ännu en tid? hvilket förskräckligt beslut måste de icke ha fattat för att, som de trodde, befästa sin laglösa och orättfärdiga makt mot hvarje angrepp.
Hvad gjorde de icke redan för fruktansvärda anstalter?
Lofvad vare Gud, som icke har gifvit oss till rof för deras tänder utan kommit deras blodtörstiga afsikter på skam och i det ögonblick, då uppror och mord voro nära att utbryta, har skänkt oss ro och säkerhet.
Och han slutar sin vältaliga predikan med en rörande bön för konungen, för änkedrottning Juliane Marie, för kronprinsen, för arfprins Friedrich, för gamla prinsessan Charlotte Amalie, och för de kungliga systrarna.
Ty för den fängslade drottningen och hennes yngsta barn, den lilla mamsellen, Louise Auguste, kan herr prosten icke anständigtvis åkalla Guds barmhärtighet.
Herrans tjänare lyda öfverheten.
Slottspredikanten Hansen i Helsingör predikar för den fångna drottningen om Edoms straff:
Hvem är han, som kommer från Edom i röda kläder från Bozra, prunkande i sin mantel, stolt i sin stora prakt?
Men drottningen förhärdar sitt hjärta, ty hon tänker på Rantzaus blodröda uniformsrock, och den tanken fyller henne med vrede, icke med andakt.
Hvem leder kungens vilja nu?
När skall han skifta sinne?
När skall befallningen komma, som återskänker henne friheten?
Hon väntar den med bultande pulsar och bäfvande hjärta.
Och ve den röde bödeln, när vedergällningens timma slår!
Hon tänker också på alla dem hon har kära.
Hur är han till mods i sitt fängelse?
Längtar han efter sin käraste och efter sin späda dotter?
Är han i bojor?
Får han någonting att äta?
Känner han sig mycket, mycket olycklig?
Gråter lille
Fritz och ropar på sin mor?
Saknar henne ingen annan i Kjöbenhavn och på Kristiansborg?
– Det har gått oss såsom dem, öfver hvilka du aldrig har regerat – läser prästen ur bibeln.
På Kristiansborg följa festerna hvarandra, som om de aldrig haft någon annan drottning än Juliane, och regeringsmaskineriet arbetar som om ingen märkt, att den ledande viljan med ens blef borta.
Dag efter dag flyger bort i nöjen, som om Hans Excellens garderobstormästaren grefve Brandt ännu trippade omkring i frihet och ansträngde sitt ingenium för att skapa glädje och glans omkring kung Kristians hof.
Men kungen ser mörkt på sin alltför kärlige halfbror, som ständigt håller sig i hans omedelbara närhet.
Kungen är nedtryckt till sinnes och skall roas.
Bjällror klinga och slädar, dragna af spann, jaga i ilande fart öfver vägarna till Friedrichsberg, till Frydenlund, till Amager.
Det dansas på slottet och det spelas på hofteatern, men där lurar en nervös ångest bakom alla nöjen, och glädjen tycks uppskrufvad, som om alla haft dåliga samveten.
Den allmänna känslan af osäkerhet framkallar panik i teatern.
Alla rusa upp, änkedrottningen bleknar, oron breder sig, mängden strömmar mot alla utgångar; kungen stirrar med vettskrämda ögon ut öfver parterren, vänder sig om och flyr mot den kungliga logens utgång, följd af arfprinsen, som, likblek men energisk, håller majestätet i rockskörten.
Ett barn gaf sig plötsligt till att skrika.
Det är kungens födelsedag, och kanonerna dundra från kastellets vallar.
Frostvinden biter bistrare än någonsin, och hungersnöden är stor bland de fattige, men i år äro de kungliga rågmagasinen tillbommade, och den kungliga gifmildheten har förlorat sina händer.
Värdinnan och värden vid folkfesten i fjol äro båda försvunna, och festens docka presiderar nu vid en mindre och mera högtidlig galataffel, med sin stjufmor på drottningens plats och sin halfbror vid sin sida och den fromma kammarfröken Raben till bords.
Kristian stirrar på sin guldtallrik och äter glupskt, men säger ingenting.
Icke en enda ljusglimt af själ mildrar hans ansiktes stelfrusna uttryck af ironi och lojhet.
Kanske tänker han ändå med någon saknad på de muntra och lättsinniga damer och kavaljerer, som nyss garnerade hans kungliga bord.
Nu ser han idel peruker, som äta och dricka och konversera med samma allvarliga värdighet.
Gamle Thott citerar latin för general Eichstædt, och Rantzau har en min så gudsnådelig, som trodde han sig kunna öfvertyga icke blott änkedrottningen och general Koeller- Banner utan också den pudrade räfven om uppriktigheten af sitt kristliga sinnelag.
På aftonen efter den franska komedien är dock tonen lifligare omkring den stora taffeln, till hvilken alla främmande makters sändebud mottagit inbjudning, och Rantzau, som under dagens lopp – af alla tecken att döma – dyrkat vinets gud ifrigare än vishetens, får plötsligt den idéen, att han måste öfvertyga den svenske ministern om uppriktigheten af sina ortodoxa tänkesätt i politiken och religionen, hvarför han efter taffelns slut inbjuder friherre Sprengtporten till en tête-à-tête i en fönstersmyg.
– Det är en hel evighet sedan jag hade nöjet se er, min käre vän!
– Rantzau talar med öfverströmmande hjärtlighet.
– Mycket har händt sedan dess!
Svensken bugar sig artigt för vänskapligheten, men gengäldar den icke.
Han förefaller något reserverad, och hans röst klingar ironisk.
– Ja – säger han småleende – Jag vet, att ni numera går flitigt i kyrkan, och att ni blifvit upptagen i elefantorden.
Grefven af St.
Germain hade synbarligen rätt – Danmarks Helige Ande är en elefant!
Tillåt mig att gratulera!
– Tack – tack, min käre vän – Rantzaus blickar irra ut i salen – Ja – sannerligen – mycket har händt, sedan vi sista gången talades vid – he!
– Det var, om jag minnes rätt, just dagen före den där natten, som kommande Homerer och Virgilier skola besjunga, om man får tro kammarherre Suhm.
Ni blir då med all säkerhet en af den nya Iliadens förnämsta hjältar!
– Jag har blott varit ett ringa verktyg i Den Allsmäktiges hand – he!
– Er kristliga ödmjukhet rör mig djupt, min käre grefve.
Också måste jag medgifva, att jag själf varit en dålig profet, när jag spådde, att makten, i händelse af ett systemskifte, aldrig skulle falla i era händer.
Ni hör nu, enligt hvad jag erfarit, till de mera inflytelserika i interimsregeringen – ehuru ni visserligen delar makten med bland andra er vän grefve Osten – –
Vid Ostens namn grimacerar Rantzau värre än om gikten ånyo ansatt honom, och det gnistrar till i hans flintögon som om en okristlig vrede hölle på att fatta eld.
Men han kufvar den.
Hans blickar glida med ett gäckande uttryck öfver svenskens ansikte, och han svarar med onaturlig blidhet:
– Låt oss lämna min ringa person utanför diskussionen – käre vän.
Hvad den Högste vill, det sker.
Ni vet, att vår konung i denna stund skulle ha varit omyndiggjord, om icke änkedrottningen i förening med några beslutsamme män ingripit – –
Skall det redan gälla för bevisadt, att Struensee och drottningen konspirerat?
Rantzau nickar salvelsefullt:
– Det finns ett aktstycke, som ställer det utom allt tvifvel, att
Struensee planlagt en brottslig och våldsam regeringsförändring – –
– Ni menar den där limstången, som ni fått Suhm att löpa till änkedrottningen med?
– Det är ingen limstång, min käre vän!
Det är –
– Nå, förfalskning om ni så vill!
Jag använde det mildare uttrycket af artighet.
– Artighet – he?
– Rantzau blinkar nervöst.
– Artighet mot hvem?
– Mot er, min älskelige!
Mot makten i er person!
Mot den Suhmska Iliadens förnämste hjälte, som arresterade den sköna Helena.
– Ni skämtar högst okristligt!
Jag inser väl, att detta uppdrag kan förefalla odiöst – he! – för en ridderlig natur – – och visserligen har jag själf erfarit detsamma.
Men jag har sedan funnit tröst i känslan af, att jag varit ett verktyg i den Högstes hand, och i tanken på alla de goda och för landet nyttiga reformer, som blifvit en följd af systemskiftet.
– Jag uppskattar till fullo er ridderlighet, min käre grefve, och förstår er fromma glädje öfver att
Mathilde-orden är upphäfd och gardet återupprättadt.
Förbudet mot att vistas på vinhus efter klockan tio på kvällen är ju också förnyadt, raketer och svärmare tålas icke längre, stadsportarna stängas åter under högmässan.
Snart kommer väl den preventiva censuren att åter införas.
Och rättsväsendet skall naturligtvis antireformeras – detta är en lifsfråga för den nya regeringen, ty om icke det forna rättstillståndet återställes, ser jag ingen möjlighet att få Struensee anständigt dömd.
– Därom vill jag icke uttala mig – he! – Rantzaus ögon tindra nu skadegladt, ehuru han tydligen bemödar sig om att anlägga en djupt allvarlig min – Jag afvaktar resultatet af undersökningen, som de tillsatta kommissionerna fått befallning att verkställa.
De fängslades papper genomgås mycket noga, och alla Struensees kabinettsorder revideras – det skulle förvåna mig om icke sådana omständigheter komme i dagen, att en anklagelseakt med fog kan grundas på fakta.
Mot själfva inkvisition-kommissionens sammansättning kan ni omöjligt ha någonting att anmärka!
Män sådana som friherre Juel-Wind och professor Kofoed-Ancker – –
– Och Braëm och Luxdorph och den hätske Sevel.
De tillhöra onekligen rättvisans enfants terribles!
Och så Guldberg, som representant för änkedrottningens hat.
Jag saknar blott ett enda namn.
– Ni menar?
– Beringskjolds – eller hvad äfventyraren heter?
Men han lär ju redan vara förvisad från hofvet.
Det är skada!
Han skulle utan skrupler ha fällt den önskade domen öfver en förbrytare, som slagits i järn innan någon ens vet, hvarför han skall anklagas!
– Hvem säger att ingen vet det – he?
Det finns tvärtom många anklagelsepunkter att välja på.
Att Struensee i ett fall gjort sig skyldig till majestätsbrott i högsta grad är lätt bevisadt.
Emellertid vill man gärna skona en viss högtstående dam, och Struensee har gjort sig skyldig till många andra förbrytelser, hvilka hvar för sig straffas med lifvets förlust.
Han har planlagt en statskupp, han har usurperat en makt, som strider mot kungslagen, han har afskedat gehejmerådet – –
– Tillåt mig att komplimentera er för er rättrogenhet med afseende på statskuppen!
Ni vet att den första anklagelsen stöder sig på ett förfalskadt dokument – men ni tror ändå.
Beträffande de andra så kallade förbrytelserna har den förre kabinettsministern om jag icke misstager mig många medbrottslingar, som ännu befinna sig på fri fot.
En viss grefve Rantzau anses allmänt vara författare till kabinettsorden om gehejmerådets afskedande.
Och den nya regeringen har ju själf, i strid mot kungslagen, usurperat en ännu större makt, och den döljer sig bakom kungens namn och vilja – alldeles som Struensee.
Den går blott ännu längre – den proklamerar offentligen kungens otillräknelighet och förklarar envåldshärskarens underskrift ogiltig i vissa fall.
Om kungen t. ex. skriftligen eller muntligen befaller, att drottningen skall frigifvas, har ju kommendanten på Kronborg så godt som fått order att icke lyda!
– Ni är obestridligen väl underrättad, min käre vän – he! – Rantzaus blickar irra åter oroligt ut i riddarsalen och han sänker sin röst – Men jag skulle vilja råda er, att icke föra ett så öppet språk.
– Var obekymrad, min käre vän – svarar
Sprengtporten förbindligt småleende – jag vet hvad jag är skyldig min ställning, och jag är försiktigare i mina uttalanden till andra.
Men er diskretion har jag rätt att räkna på – icke sant?
Jag har, som ni vet, ett utomordentligt minne och erinrar mig tydligt tusen högst komprometterande yttranden, som ni anförtrott åt min diskretion.
Ni blef alltid frispråkig, så fort ni fått den gamla sjöskumspipan tänd.
Rantzaus fromma min faller plötsligt af; hans näsborrar vidga sig rent mekaniskt vid denna erinran om njutningsrika samkväm och fantasiens utsväfningar – den tiden han ännu öppet vandrade på den breda vägen och talade högt om sina planer: att i spetsen för en dansk-svensk armé jaga
Fiekchen från tsarernas tron.
– Naturligtvis kan ni räkna på min diskretion – he – – men väggarna ha på sista tiden fått öron – och – –
– Och arrestanterna äro legio!
Damer och kavaljerer om hvarandra – lilla fru Gæhler anses så farlig för statens säkerhet, att hon måste arresteras i bara chemisetten!
Det hade just varit ett uppdrag för er, min käre grefve!
Och lilla fru Bülow kan icke ens få invänta en viss, nära förestående, familjetilldragelse – en liten Schilden om jag minns rätt – innan hon jagas bort från hufvudstaden.
Dessförinnan hade ni ju redan arresterat Berger, stadsaccoucheuren, så Gud vet hur det skulle ha gått.
Och Sturz, som skulle ha gift sig och som i stället får tillbringa smekmånaden i fängelse.
Det är mer än hårdt!
Och Esther Gabel, Struensees älskade kammarjungfru och hennes far.
Och Zoëga och Martini och Panning och negerungen Moranti och hoffrisören Burkas!
Hvad i all världen kan ni och rättvisan ha otaldt med dessa människor?
– Jag förstår icke rätt, hvarför ni just hänvänder den frågan till mig?
– Uppriktigt sagdt därför, att ni, min käre grefve, allmänt anses vara upphofsman till proskriptionslistan!
Men Rantzau skakar sitt hufvud, energiskt afvärjande:
– Det är icke sant – min käre vän!
Saken är den att – he! – en viss nervositet gör sig gällande – i den nya regeringen – där många viljor sträfva att göra sig gällande.
Oss emellan sagdt – de olika medlemmarnes ställning är icke den allra behagligaste – vi känna alla, att våra hufvuden sitta en smula löst – he!
Ni vet, att kungen ofta har halsbrytande infall, he!
Nyss lär H.
M:t ha roat sig med att stilisera en resolution så här:
»Vi Christian VII af Guds nåde, Konung af Danmark – etcetera – och i kompani med Juliane Marie och andra af djäfvulens nåde – – » he!
Den nya regeringen får se till att gardera sig väl mot kungens nycker – – det går icke an, att drottningen, efter hvad som händt, befrias ur fängelset och återvänder till hofvet.
Det vore mer än riskabelt – he!
Icke heller lär det väl gå an, att Struensee får behålla sitt hufvud.
– Han tycks mig också på förhand dömd.
Den allmänna meningen är redan så upphetsad mot den olycklige, att folket skulle stena honom, om han släpptes lös.
Få se nu, om inkvisitionskommissionen – namnet tycks mig fatalt – åtminstone spelar sina dåliga kort så väl, att delinkventen anständigtvis kan föras till schavotten.
Men hvad skall ni taga er till med drottningen?
England tillåter aldrig, att ett hår krökes på hennes hufvud.
– Det lär väl icke heller behöfvas – he!
En laglig skilsmässa kan ske genom ömsesidig öfverenskommelse och är en privat affär, som icke har internationell betydelse.
Fakta skola i detta fall tala ett förkrossande språk – he!
– Ni har rätt – säger den svenske ministern i en ton af artigt hån – Fakta skola tala om ett stackars femton års barn, som blef förmäldt med en själfspilling och däraf tog skada till kropp och själ.
Tror ni på Nemesis, min käre grefve?
– På Nemesis – upprepar Rantzau och blir blek, som om onda aningar dragit genom hans själ – Jag tror på Gud – he! – och – och älskar min konung.
– Det är en ädel själs bekännelse!
Älskar ni också er drottning?
Ni tycks mig något exalterad, käre vän – –
– Det kommer sig af de upphöjda principer, ni själf företräder, min käre grefvel De erinra mig om en gammal historia.
I Kina lefde en gång för många tusen år sedan en envåldshärskare med en förvildad fantasi, en liten gul och snedögd och utlefvad gubbe på tjugu år.
Han hade en ung drottning, som icke var född till helgon, och han lärde henne alla sina laster.
Efter som han själf var ur leken, roade han sig till sist med att kasta sin unga drottning i armarna på en af sina slafvar.
Så tog han slafvens hufvud och lät en gammal mandarin fängsla drottningen.
Sådant händer endast i Österlandet.
– Javisst – he!
– När drottningen en gång var död, sjöngo tio snedögda poeter hennes lof, så att hennes bild kom att framstå för eftervärlden i ljusa och varma färger.
Slafven aktades som en martyr och framställdes länge som en reformator.
Han hade nämligen uträttat åtskilligt godt, eftersom han råkade vara högt begåfvad.
Men kungens namn vågade ingen nämna, ty alla snedögda poeter älska sin konung och frukta för slag under fotsulorna.
– En högst lärorik historia – he!
Det tycks mig, som skulle ni själf vara ett stycke poet!
Var aktsam om era fotsulor, käre vän!
Hur gick det med den gamle mandarinen?
– Om honom vet eftervärlden ingenting vidare.
Hans namn är blott en fläck på ett enda blad af Kinas historia.
Nu stiger blodet Rantzau åt hufvudet, och det gnistrar hotfullt i hans gråa hökögon.
En stund står han tyst, kämpande med vreden, som vill blossa upp.
Så sänker han sitt hufvud och säger stilla:
– Så vidt jag kan döma, hade mandarinen endast gjort sin plikt.
Han var blott ett verktyg i en högre makts händer.
– Jag förstår alltför väl andemeningen i er historia.
Förr skulle jag ha vredgats.
Men religionen har lärt mig att löna ondt med godt – –
De båda för detta vännerna skiljas utan handslag men med många artiga bugningar.
Fängelset ligger alldeles bakom kyrkan i kastellet.
Genom en glugg med starka järngaller i muren faller vinterdagens gråa ljus in i ett källarhål, möbleradt med en säng, en bekvämlighetsniöbel och två trästolar, af hvilka vakthafvande officeren ständigt disponerar den ena, närmast kaminen.
Kaminen är rödglödgad, men luften är icke dess mindre råkall och fuktig; fången, som ligger utsträckt på sängen, har dragit sin päls öfver sig, så att den täcker hans kropp ända upp till halsen.
Hans blonda hår är mörkt och tofvigt af smuts och svett, ansiktet afmagradt, gulblekt, med lång skäggstubb.
Han ligger och blundar, som om han sofvit, och där hvilar ett lyckligt småleende omkring hans fylliga läppar.
Han sofver icke; men han drömmer.
Med ögonen slutna för den verklighet, som är närmast omkring honom, hängifver han sig åt utsväfningar i minnet och inbillningen, njuter på så sätt af den enda lycka och förströelse, som under hans närvarande omständigheter står honom till buds.
Julisolen står strålande i det oändliga blå öfver Luneburgerhedens oändliga vidd, där vägen löper fram som ett kritstreck, försvinnande i sydväst.
– En fjäril med gröna vingar fladdrar hetsigt framåt mot synviddens gräns – mot inbillningens evigt åtrådda och evigt ouppnådda underland, där träden digna af mognande frukter, och marken är täckt af rosors lena blad och luften kryddad af rusande dofter – – och där lidelsens röda näktergalar brinna mellan kvistarna, sjungande om njutningar, som ingen dödlig har smakat.
– Men lustgården ligger alltid en dagsresa bortom nuet, och vår hetsigt fladdrande längtan når aldrig fram.
Hvad glittrar där borta, blått i augustisolen?
Kanalen!
Och ur dess vatten lyfter sig en strimma, först lik ett långsträckt moln vid horisonten, långsamt tätnande till ett land – Storbritannien.