Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åh den stackars, stackars flickan, som alltifrån sin barndom varit sjuklig och späd, det öfverspända, underliga barnet, som vid minsta tadlande ord kunde kasta sig ned på golfvet i nerv-paroxysmer, skrika hjertslitande, gält, fäkta med armarne i luften som en sinnessvag, den arma ungen, som vuxit upp utan att lära känna något af allt det, som lifvet har leende och ljust, under trycket af en outgrundlig makt, som hon ej begrep, ett hemlighetsfullt något, som hennes brådmogna sinne dunkelt anade, det der förskräckliga något, som stängt ut all sol från hennes hem, som kom hennes föräldrar att plötsligt tiga midt i ett samtal och bara bedja och bönfalla.
Böner alltid och idkeligen.
Ja, blodstårar hade hon gråtit öfver sitt elände, gråtit som för lifvet, men nu var det, som hennes tåreflöde sinat ut, som det dagliga lidandet, den ändlösa smärtan gjort henne känslolös och hård, samtidigt med att hvarje droppe blod tycktes utpressad ur hennes aftärda kropp, och hennes ansigte dag för dag fick mera af statyens liflösa, kalla ro ...
Medan hon nyss grubblade öfver sitt lifs årsgamla och åter årsgamla ve, hade hon vaggat på skuldrorna, och runkat hufvudet fram och åter, men nu föll bröstet slapt ner mot knäna, så öfverkropp och underkropp bildade en enda orörlig linia, vid hvars slut det afmagrade anletet med den skarpa örn-näsan stack fram likt en sfinx i sin dödsbleka sorgbundenhet, i all sin förstenade förtviflan.
Men en sfinx som ingen menniska mäktade frälsa, ty det fans ju ingen, som kände det förlossande ordet, ingen utom hon sjelf.
Men hur skulle hon kunna nämna det, förvandlad till sten, som hon var?
Hedenbergs tankar voro mera koncentrerade.
Han gick upp i en enda allt undanträngande känsla.
Han bad till Gud, så svetten perlade öfver hans panna.
Bad i en glödande extas af ånger och samvetsqval, som vanligen följde efter sådana våldsamma kriser, som den han nyss genomkämpat ...
Redan första natten efter mordet hade en brinnande, fanatisk religiosité med jernfasta krampor fängslat hans sinne, som förut allt sedan barnaåren varit likgiltigt, fritt från alla grubblerier på det, som möjligen kunde finnas öfver jorden, men den natten, den natten ...
Ensam gick han på sin ångbåts akterdäck i en ångest, som icke lemnade honom en minuts ro.
Bild på bild jagade i vansinnig fart genom hans hjärna.
Han dröp utaf svett.
Hade en underlig, äcklig smak i munnen.
Och ofta svartnade det till i en förfärande svindel för hans ögon ...
Rundt i kring hafvet, hur läskande, svalkande kallt måste det icke vara, det härliga, klara hafvet, hur friskt der det brusade fram, mättadt af böljornas sunda sälta ...
Och våg kom efter våg, dönade öfver allt, godt som ondt, med sitt entoniga mummel, spolade undan allt, godt som ondt ...
Att få vaggas i sömn på skinnklädda höljryggar, att sakteliga få glida, åh så sakta, sakta, ner genom grönblå djup utan det minsta spår till tanke ...
Ett steg blott!
Så såg
Hedenberg ut öfver relingen på hafvet, som böljade bort i den förtonande oändlighetens aflägsna dunkelblå djupt under fästet, hvilket höghvälfdt och stjerne-strödt kupade sig deröfver ...
Der borta hade solen gått ner i en ockra-färgad molnbädd.
Dit bort ville han se, och si, för hans öfverretade öga var det, som glänste der ett kors emot honom på en botten af röda eldtungor.
»Inri» stod det på dess stam med stora, flammande typer.
Barmhertige Gud!
Snyftande kastade sig Hedenberg ner på däcket.
Han knöt sina händer och med hufvudet sänkt i dödsens blygsel tillbad han den Gud, hans sinne icke i åratal egnat en tanke ...
Sjukdomen kom.
Och han tog den som ett rättmätigt, ett lindrigt straff för sin djupa skuld.
Hans öga hade blifvit seende, och hans tanke fått förstånd.
Till döden skulle hans lidande räcka, det visste han.
Till döden!
Ja kanske längre också?
Ah nej, den allbarmhertige deruppe, han var straffets, rättvisans Gud, men han var också skonsamhetens, förlåtelsens, miskundsamhetens, nådens.
Åtlydd hans vink, ärad hans vilja i evinnerlighet!
I den ödmjukaste ånger sänkte han sin nacke under straffdomens ok, ja Herren täckeligt räckte han oombedd sina kinder till vedergällningens kindpustar.
Och för hvarje ny smärta, hvars uddhvassa brådd stack brännande in i hans lekamen, hviskade han med fakirens undergifvenhet: »Allsmäktige Gud, se jag böjer mig utan knot under din bestraffande hand.
Och sloge mig än din straffdoms gisselslag med plåga från morgon och till afton och från afton och till morgon igen, jag klagade ej, ty min brottsliga gernings rätta lön är det jag höstar.»
Och han hade fått lida – andligen, kroppsligen.
Samvetsqvalet hade gjort honom halfgalen genom att beständigt stirra på honom med sin glanslösa, stela, orörliga pupill, genom att utskratta honom med det kalla, vällustiga löjet kring sin öppnade mun.
Bröstsjukdomen hade stigit in i hans boning med utsvultna miner i sitt roflystna ansigte, girigt gnagt köttet från hans ben, och med vampyrens färdighet sugit blodet ur hans ådror.
Och sist hade sömnlösheten kommit storögd, med oordnadt hår, lysten mun och fuktiga händer, lagt sig i hans säng, slutit sig till honom i brinnande lust och med de heta kyssarna från sina bleka läppar och de ormlika famntagen från sina mjuka armar tömt ut all hans kraft, så märgen smalt i benen, och nervsträngar och senor värkte, som ville de brista.
Välsignad vare Guds nåd, helgadt hans namn i tidernas evighet!
Det var tyst derinne i rummet.
Man hörde blott pendylens knäppande tick-tack och Hedenbergs flåsande, ansträngda andetag.
Blott då och då trängde ljudet af hotellklockan och det dämpade rasslet från en anländande omnibus dit in och berättade, att en ny last resande kommit.
Så blef det en kort stund ett oroligt spring.
Steg här och steg der.
Rop och sorl.
Dörrar smälde, koffertar sattes ner.
Hissen gick upp.
Stämmor hördes ...
Så dog larmet bort igen efterhand.
Den gamla tystnaden inträdde, som förut delad af pendylens monotona tick-tack och den sjukes lugna andetag.
Genom fönstret föll solljuset allt gulare och allt starkare, ledde en gyllene ström tvärs öfver möbeltyg och mattor, och stolkarmarne glänste fram med skarpt skinande kanter.
Fru Hedenberg tittade upp från virkningen.
Såg på urtaflan ...
»Redan elfva,» sade hon och blickade på sin man.
»Hur känner du dig nu, Fredrik?»
»Åhjo tack!
Anfallet är väl öfver för den här gången.»
»Så ...
Nå, då kanske du orkar läsa litet ur bibeln för oss.
Det är ju söndag i dag, kära du!»
»Ja det är så sant det ...
Jag skall försöka ...
Ropa på Signe, då!»
Fru Hedenberg kallade flickan, som skygt kom in, trippande på tåspetsarne, van som hon var att beständigt röra sig i sjukrum.
Och de satte sig vid Hedenbergs säng för att i den obekanta, främmande staden, ensamma och öfvergifna som de kände sig, långt från fäderneslandet, i hotellrummets stela, plågande lyx lyssna till det gammalsvenska hemmets underligt vältaliga bok.
Hedenberg satte sig upp.
Det kom ett märkligt uttryck af stillhet och ro öfver hans drag, en oändlig fridsam blidhet ...
Sådana stunder som denna voro hans lyckligaste, då minnet af allt annat liksom svek, och han med gudsordet på läppen kände sig genomströmmad af en enda oklar kärlekskänsla till hela verldens lidande och tryckta ...
Som ville han dö bort i en lång smekning öfver svettdrypande pannor, öfver kinder, dem nöd och sorger tärt, öfver af qval kallnade händer.
Med darrande finger pekade han på ett ställe i sin bibel, och med en sakta men af en innerlig öfvertygelsens rörelse buren röst började han:
»Käraste!
Då jag i natt omöjligen kunde somna in, och mitt hufvud värkte, som det pressats mellan glödande stänger, bläddrade jag i min bibel, och jag fick syn på den text, jag nu vill läsa för er ...
Så står det skrifvet i Lucas’ evangelium, 13 kapitlet 11 versen:
»Och si der var en qvinna, som hade haft krankhetens anda i aderton år och var krumpen och förmådde icke upplyfta hufvudet.
När Jesus såg henne, kallade han henne till sig och sade till henne: qvinna, var fri af dine krankhet.
Och han lade...»
Här knackade det till på dörren.
Hedenberg spratt rysande upp ur sin läsning som ur en ljuflig dröm, man ogerna lemnar.
»Entrez,» ropade Berta med motvillig stämma.
Och in trädde en uppassare och anmälde dr Robida.
»Läkarn, jaså,» mumlade den sjuke och gaf de sina tecken att lemna sängen.
Mor och dotter slogo sig ner vid fönstret.
Och så steg dr Robida på ...
Han var ovanligt reslig, lång och smal ...
Mycket reslig ...
Bara en enda tyckte sig Hedenberg hafva sett så lång, så tunn, så mager.
Och hans hjerta klappade häftigt.
Fransmannen tog emellertid af sig sin kappa.
Bugade sig höfligt.
Och det lilla ansigtet med de små ögonen, de gula tänderna och de glesa, röda polissongerna blef mera vedervärdigt än eljes, der det satt på den gängliga kroppen som en täljd krycka på spetsen af ett spanskt rör, då han med en otäck grimas sökte gifva det ett artigt och välvilligt uttryck ...
Hvad i herrans namn var detta?
Det klack till i Hedenbergs bröst.
Hans andhemtning afstannade.
Hans hjerta dunkade, som sväfvade han i den yttersta dödsfara.
Och han slöt mekaniskt ögonen.
Vågade icke se läkaren i ögonen, nej, icke för aldrig det, skulle han göra det.
»Jaså, det är den sjuke,» började Robida, i det han vände sig mot fru Hedenberg, tydligen i den tron, att
Hedenberg sjelf var för svag för att kunna redogöra för sitt tillstånd.
»Ja,» svarade Berta frånvarande, med tanken ännu fäst på bibelordet.
Men medan läkarn genom en rad frågor sökte komma till visshet om den angripnes sjukdom, fixerade Hedenberg honom från sidan med ängsligt spänd uppmärksamhet.
»Jesus Christus,» mumlade han med halfqväfd röst ...
Ärret just öfver näsroten ... precis der han stuckit mannen med sin knif ...
Åh, han lefde då, han lefde!...
Gud i himmeln, tänk om han skulle känna igen mig!
Åh nej, hade nog förändrats sedan dess ...
Men det var då verkligen han.
Jaa, eller också hade han med ens blifvit vansinnig ... galen ... från sina sinnen.
Det ärret ... det vådliga ärret ..
Och med ett sista uppbjudande af alla sina krafter sade han med en röst, som lät onaturligt beherskad och ansträngd:
»Kanske doktorn vill sätta sig vid min säng ...
Få vi talas vid.»
»Joo, för all del!
Joo då!»
Så slog sig den långe ned vid hans hufvudgärd.
Och talade i ett talande.
Och lyssna på honom ville han också.
Men när han närmade sitt hufvud till Hedenbergs bröst, kände denne, som han handlöst kastats ner för en brant, en stupande brant ohjelpligt ner i ett bottenlöst bråd-djup.
Han blundade, bet tänderna samman.
Och så började Robida ordinera.
Konjak och marsala, en matsked hvarannan timme, opiikakor till qvällen etc. etc., och derpå rådde han Hedenberg att vid Rivieran slå sig ned i Pegli ...
Utmärkt, grand hôtel de Pegli ...
Engelsk komfort ...
Dr Moraux, fackman, Moraux, prisbelönt af fakulteten i Montpellier för Recherches sur le traitement de la Phthisie Pulmonaire etc. etc.
Men allt han sade, föreföll Hedenberg som meningslöst joller, tanklösa ljud, och der han låg i en orörlig dvala och sökte se uppmärksam ut, erfor han en osäker förnimmelse af, att allt dunsade till marken ihåligt och tomt, som han trott på under långa år, blef till grus och stoft, spillra för spillra ...
Men under hela tiden såg han oafbrutet, utan att sjelf märka det, på Robidas ärr.
Som band det hans blickar med magisk kraft.
»Ah, ni ser på mitt ärr, märker jag,» sade då fransmannen med förekommande artighet, »ja gunås, det är icke förskönande just, men hvad i herrans namn skall man göra ...
Det är nu en tio år sedan jag fick det ...
På en sjömanskrog.
Jag hade nog druckit litet för mycket absinth den dan ...
Det var visst en tysk matros, en tjock, grof en ...»
»Och han blef straffad ... förstås?»
»Nej, försvunnen ...
Trodde nog, att han gjort kål på mig, den lymmeln ...
Men ondt krut förgås inte så lätt, ska jag säga.
Ha, ha, ha.»
Här skrattade han hest, hämdlystet.
Men Berta, som förut tankspridt utan intresse åhört samtalet, blef plötsligen spökaktigt blek.
Hon såg på sin man, märkte hans ohyggligt stelnade uttryck ...
Åh, hon visste icke, hvad hon ville göra.
Skrika, nej, nej!
Springa, kasta sig ut på något vis genom dörr, fönster.
Bara för att komma bort.
Men hennes ben kändes blytunga, hennes fötter brände.
Och qvar satt hon på stolen, kapprak och stelögd, utan att kunna göra en rörelse.
Emellertid reste sig Robida.
Sade sig skola komma igen dagen derpå, innan de reste.
Med en sirlig bock lemnade han rummet, inom sig undrande öfver främlingarne ...
Hvilken nationalitet hade de, månne?...
Slavisk kanske.
Han skulle fråga direktören.
Men då Robida stängt dörren om sig, och man hörde ljudet af hans steg dö bort i hotellkorridoren, sprang fru Hedenberg fram till sängen.
Ett plötsligt, glittrande lif hade bredt sig öfver hennes ansigte.
Hennes tårar runno klara utför kinderna, samtidigt med att hennes mun log och utan att tänka på barnet, som med glansiga, spörjande ögon följde henne, slog hon i spasmodisk ömhet sina armar kring mannens hals:
»Han lefver, Fredrik!
Han lefver, han lefver!»
»Ja, Berta, det var han.
Det slår alldeles in.
Tio år sedan ...
Sjömanskrog ...
Ärret i pannan.
Och dessutom sa mig en aning det, just som han trädde öfver tröskeln här.»
»Ja han lefver ...
Åh jag ville skratta och gråta på en gång ...
Jag är så lycklig, så lycklig ...
Att en sådan fröjd skulle vara mig beskärd, det kunde jag inte hoppas ...
Men outransakliga äro Guds vägar ...
Välsignadt vare hans namn!»
Hela qvinnan såg föryngrad ut, der hon stod midt i den infallande dagerns stråle, som lät hennes ljusa hår skimra som en damstrimma i solsken.
Hennes ögon strålade, blå, stora.
Och småleende föll hon på knä vid sängen, stödde sitt hufvud mot mannens bröst.
Det var som om en skugga, hvilken nu i åratal skrämt henne med sitt mörker, med ens flytt bort.
Men Hedenberg vände blicken från henne.
Han låg alldeles stilla, stirrade med stela pupiller rätt fram i rummet.
Hans drag blefvo skarpare.
Fingrarne knötos i ett lidelsefullt hat, och musklerna öfver hans ögonbryn häfde sig till knutar som under ett ansträngdt tankearbete.
»Men du säger ingenting, Fredrik lille?...
Knyt vackert händerna!
Och låtom oss så tacka Herran, du lille, älskade man, gubben min ...»
Det var som hon med ens fått ett oemotståndligt begär att säga de ömmaste ord, hon kunde hitta.
Hela den värme, som år af sorger, grubbel och lidande, kommit att förtorka i hennes bröst, ville nu med hejdlöst jubel bryta sig fram i tusende kyssar och tusende famntag, smekningar utan all ända.
»Joo, Fredrik ...
Du är perplex, ser jag ...
Och låt oss så bedja i glädje.
Allt för ofta ha vi gjort det i sorg ...
Nu är ingenting så märkvärdigt, att man icke törs hoppas på det.»
»Men så tig då ...
Du sladdrar ju som en gammal käring.»
»Hvad nu?
Hvad menar du?»
»Menar!
Bedja, tycker du jag skulle ...
Tacka Gud ...
Åh nej pass med det ...
Det är slut på den visan nu ...
Jag spottar på din Gud, säger jag, spottar.»
»Jesus!
Hvad är det åt dig?...
Gud bevare ditt förstånd!
Se inte så underligt på mig!
Fredrik, Fredrik!»
»Nej du, tokig har jag varit i tio års tid.
Nu är jag klok ...
Åh det är som fjällen flögo från mina ögon, och jag för första gången såge klart efter många, många år ...»
Hedenberg strök i den upprördaste sinnesrörelse händerna öfver ögonen.
Så fortsatte han tankfullt, saktare, blidare, som för sig sjelf, medan Berta i en dödlig bestörtning stod framåtlutad öfver honom och liksom uppsög hvarje ord från hans mun.
»I tio långa år utan en dags frist har jag nu ångrat så bittert, så förfärligt, att jag ej unnat mitt samvete ett ögonblicks ro ... och ingenting sa’ mig, att jag var oskyldig, ingenting ... icke en aning.
Tänk i tio år, sommar och vinter, dag och natt har jag vridit mig i en enda svidande plåga ...
Men det är ju ingen mening i detta, ingen rättvisa.
Eller hvarför skulle just jag lida så rysligt ...
Jag hade ju intet ondt gjort ...
Mitt lif är spildt ...
Och flickan der, se på henne!
Vi tog det ju som straff alltihop, rättvist straff ...
Men hvarför straff, då jag är oskyldig?...
Och du säger jag skall tacka.
Men är du då från dina sinnen?»
»Stilla, Fredrik!
Stilla!
...Tänk på Signe ...
Märker du icke, att du hädar ...
Förlåtelse åt dem, som icke veta, hvad de säga! ...
Jag förstår dig inte, neej!
Ska du icke lofprisa Gud, då en sådan sten fallit från ditt bröst ...
Och vara glad ...
Nu är ju ingen olycka skedd.
Allt kan reda sig.»
»Ingen olycka skedd!
Och det kan du säga?
Du har då glömt hela vårt lif med allt dess elände?...
Var det då ingenting att minnas alla dessa timmar, då ångesten klämde ihop min strupe, så jag inte vågade andas ...
Och de sömnlösa nätterna sedan, de grufliga, förfärans nätter, då jag låg timme efter timme på tu man hand med sjelfmordstanken ...
Kroppen dryper af svett.
Det käns som glödande piggar spikades in i ens hjessa ...
Och så den skära bolstern!
Vet du, hvad den skära bolstern är: den fyller rummet om natten, närmar sig, närmar sig, vill qväfva mig i sin tunga massa.
Eller också nålar som vilja stinga mig i hjertat, en nål så liten, så liten som märket på en pistill ...»
»Men så sansa dig, Fredrik!
Sluta då för himlens skull.
Du vet inte hvad du säger!»
Och Berta skakade häpen hufvudet fram och åter.
Hon trodde icke sina öron.
Han talade i feber, det var tydligt, han var utom sig.
Men Hedenberg sjelf tystnade.
Och der han låg, blundande och stilla, och undrade, hur i all verlden någon kunde tro på en läkare, allbarmhertig och allgod, som med en vink af sitt finger mäktade bota och hela allt och alla, då det i hvarje hus fans någon, som våndades i sjukdom, oförtjent och orättvist, såg hans öga en underlig syn – de sjukas, de misshandlades, de ofärdigas och de värkstungnas oändliga, aldrig slutande tåg, utan rast eller ro drifvet fram af smärtornas gisslande piskslag, ett tåg grufligare, hopplösare än det, som i skrik och bön förgäfves flyktar för benrangelsmannens lie på Holbeins och Orcagnas dödsdanser ...
Från alla håll samlades de som ledo.
Ner strömmade de från vindskupor och upp myllrade de ur källare.
Skarvis troppade de utför breda trappuppgångars mattbelagda steg, och en och en i långa gåsmarscher följde de de slingrande trätrappornas anlupna ledstänger.
I rymliga förstugor trängdes de och skymtade dunkelt i stinkande porthvalfs skumma mörker ...
Genom guldsirade dörrflyglar vacklade de, lemnade hufvudgatornas fyrvåningshus, slogo porten igen på förfallna förstads-kåkars kantstötta framsidor, smögo sig ut ur landtliga herresätens vildt-vinstäckta verandor och lade med skälfvande händer klinkorna på gråblacka torparstugors klumpiga dörrar ...
Och ingen fick stanna.
Ur den välbäddade sängen med den höga hufvudgärden och de heta lakanen drefs den febersjuke med dunkande puls, blodet i brand och tinningar, som värkte.
Och ut ur sjukrummets ljumma värme knuffades en annan midt i en frossattack med skallrande lemmar och de aftärda armarne krampaktigt slutna mot kroppen.
Ur usla fållbänkars nersmutsade linne kröpo utmagrade qvinnor med blånader på hals och rygg efter rusigas knytnäfsslag, med svidande sår efter uslingars misshandlande händer.
Och ner från kala, unketinstängda rum, der lefvande menniskor uthyras pr timme, släpade sig andra, vanstälda, fräcka, förgiftade af sjukdomar, dem man ej kan nämna, vissna och förstörda.
Från dårhus larfvade vansinniga med fånigt stirrande blickar, sönderklösande sina egna lemmar med naglarne, och utifrån hospitalets medikament-mättade luft skyndade leder af plågtyngda och missbildade, ansatta af marter utan gräns, med gapande sår, bölder, fnassel och körtlar ... och det var skrumpna och krokiga, lama och lytta, blinda, som famlade sig fram i mörkret, och stumma hvilkas läppar konvulsiviskt letade efter ord ...
Och alla trängdes de framåt, framåt utan hjelp, utan ro.
De tumlade öfver hvarandra, knuffande hvarandra, trampade hvarandra i stoftet, smittade hvarandra.
Och det var, som all deras eländighets gälla jämmer kom den stela, blå himlakupan att remna i småbitar och visa sin oändliga, vidsträckta tomhet ...
Hvad var det väl för lindrigt lidande, han den ädle, den törnbekrönte led – han gjorde det ju, trodde han, för verldens synder – mot hvar och en af dessa, hvilka förtärdes af frätande krämpor – utan orsak och utan ändamål?
I en minut hade synen flugit förbi hans öga.
En dof, tungsint sorgmodighet grep hans sinne.
På ingenting kunde kan tro, på ingenting – hvad det kändes hemlöst, fridfattigt och tomt ...
Och när Berta strax derpå närmade sig med bibeln i sin hand och med smeksam stämma började, som om intet förefallit: »Älskade Fredrik, ska vi nu fortsätta att läsa?» svarade han stilla, sorgset men ändock fast:
»Jag kan inte, Berta ...
Omöjligt!»
Och fullföljande sin egen tankegång fortsatte han som för sig sjelf:
»Ser du, på en vanmäktig Gud, som inte förmår hjelpa, kan jag inte tro, och på en despotisk Gud, som inte har lust att hjelpa, vill jag inte tro.»
Fru Hedenberg hujade till, så hon tappade bibeln.
På klangen af hans röst förstod hon, att han talade allvarligt, fullt öfvertänkt, och med hufvudet sänkt i bitterhet mot honom, som nu åter tycktes vilja börja förgifta hennes tillvaro, knöt hon händerna till bön ...
Men Signe, som hela tiden stått orörlig i fönstersmygen med stirrande pupiller, gapande mun och uppspärrade fingrar, brast nu i en förfärlig gråt utan att rätt veta hvarför.
Hon böjde sig, tog upp bibeln, kysste den vördnadsfullt, som hon lärt sedan hon var liten, och darrande i hela sin lilla kropp, smög hon sig in till modern, mumlande:
»Mamma, mamma, svara mig då!
Yrar far?»
EVOI.
Denna skildring stödjer sig i den kult-tecknande delen på källställen, hvilka finnas samlade i Hermann’s Gottesdienstliche Alterthümer och Preller’s Griech.
Mythologie, i den sedetecknande delen på Becker’s Charikles, Lukianos m. fl. moderna och antika auktorer.
Vintersolstånds-dagen hade runnit upp öfver Beotien med ett blekgrått dagsljus, och blekgrå var den himmel, som med sin surmulna tröstlöshet mötte alla dessa spejande qvinnors ögon, hvilka ifrån trakten rundtomkring, ja ända från Attika, anländt till Delphi för att med stadens inhemska fruar och flickor samlas till orgiastiska festen på Parnassos klyftrika, trädkrönta bergshöjder.
Nu hade natten kommit med tunga, tjocka skuggor, hvilkas täta dunkel ingen månstråle skingrade med sitt hoppande, blåhvita skimmerspel.
Nattvinden blåste mellan olivernas frosttyngda blad, skakade trädstammarne, så grenarne skallrade mot hvarandra som kastanjetter och gormade bak bråd-djupens klippkanter med illasinnade andars ilsket tornande stämmor.
Men högre än stormens hvin genom natten ljödo de skallande ropen från tusentals i yra öppnade munnar: »Evoi Bakchos, evoi Iakchos!» högre än pipornas gälla hvisslingar, högre än pukornas dofva, hemlighetsfulla slag, högre än cymbalernas skrällande slammer.
Dernere vid åsarnes början, der oliverna stodo terrasslikt öfver hvarandra, der begynte det skriande ropet.
Steg och steg sedan helt uppför Parnassos tvåtoppiga sluttningar, ända dit, der snön täckte allt med sitt hvita, tunga svepningshölje, i det den vilda skaran rände fram i rasande fart, medan de brinnande beckfacklornas rödaktigt flammande bloss, hvilka buros i skälfvande händer, allestädes ikring spredo sitt dallrande, blodstänkande skimmer.
Ty öfver snöig mark kastade de strimmor af purpur, göto hexaktigt eldsken bland skumma trädgruppers djup-skuggade mörker, och bredde öfver bärarinnornas egna kroppar varma reflexer, som i ljusa toner smälte bort på halfnakna ryggar, på qvinnolår och qvinnoländer, hvilka fasta som pelarstammar tittade fram mellan de otillräckligt täckande fällar, dem qvinnorna i hänförelsens feberbrand ovåligt slängt kring sina finhylta gestalter.
Och åter och åter, från späda, trängtande läppar, jungfruliga, skygga, från mogna, blodfulla hustruläppar, derinne i qvinnosalarnes ensamhet darrande af åtrå efter makens ömhet, från svällande hetärläppar, hvilka hundratals männers munnar kysst i blod, strömmade allt ljudligare och ljudligare, allt ursinnigare och ursinnigare samma ord, som med bedöfvande styrka återstudsade från ekande hällar och branter – »Evoi Bakchos, evoi Iakchos!»
Endast qvinnor, led vid led, skuldra vid skuldra, höft vid höft.
Och kylan tycktes icke kännas, der de skarvis störtade fram öfver snöfälten, svängande thyrsos-stafvarne kring murgrönomvirade tinningar, däfna af drufsaft, med de runda, mjölkstinna brösten i galen glöd blottade för nattvindens ilar.
De skingra sig.