Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var imellertid nere på vägen, dit de andra, som följt den krokiga och mera långsluttande gångstigen, ännu icke kunnat hinna, och såg sig omkring med spänd uppmärksamhet, väntande i hvarje ögonblick att få se de båda karlarne komma fram om vallens krökning.
Månen sken så klart, att man tydligt kunde urskilja den öfre delen af gångstigen, på hvilken de gått, och en lång sträcka på ömse sidor af den raka och enformiga chaussén, men inga vandrare syntes till.
Alf gick fram till det ställe, der de borde hafva framkommit; han blickade uppmärksamt rundt omkring på vallen, men de kunde icke mera upptäckas.
En bondgumma, åkande tillsammans med en fet munk, i en vagn dragen af en ko med oket på en röd puta öfver pannan, voro de enda lefvande varelser, som syntes.
De kommo ifrån staden, der gumman förmodligen sålt ett par kalfvar, i hvars tomma bur hon och den beskedlige patern nu sutto haltsofvande.
Den enda tömmen, med hvilken deras dragare styrdes, låg helt lös framför deras fötter, och båda två försäkrade, till svar på Alfs frågor — sedan både de och deras ko lugnat sig efter den förskräckelse, hans plötsliga uppträdande förorsakat — att de icke sett någon menniska under hela vägen från Kranach.
Äfven nu ville Alf icke oroa Malkolm med sina, kanske grundlösa, misstankar om den hvita pierrot’ns närhet, och de båda vännerna återvände hem, sedan Malkolm fått en annan och långt rimligare förklaring öfver Alfs häftiga fart utför vallen.
Allt sedan de båda unga männen råkats i Stockholm, hade Malkolm sofvit ostörd hvarenda natt; det var snart tvenne månader, sedan dessa obehagliga syner, hvaröfver han beklagat sig, försvunnit, och Malkolm började sjelf att betvifla deras verklighet och hoppas på befrielsen derifrån, under det Alf nästan harmades att icke få tillfälle att bedöma deras art och mål.
Denna afton var imellertid den unge medicine kandidaten ännu mera tyst och tankfull än hans vän.
Han började bedöma Malkolms inbillningar mera skonsamt, och han kände sig helt häpen öfver sin egen oväntade förmåga att vid kanhända alldeles vanliga och betydelselösa händelser fästa en vigt och ett interesse, som möjligen voro rent af inbillade.
Morgonen derpå vaknade Alf vid att någon ropade honom, och då han slog upp ögonen, stod Malkolm halfklädd vid hans säng och såg blek och ruskig ut.
— Hvad står på Malkolm, du ser sjuk ut, hvad är det? — ropade
Alf förskräckt och satte sig upp.
— Åh intet annat, än att den hvita pierrot’n varit här i natt.
Det är omöjligt, jag har ju legat här, tre steg ifrån din säng!
— Malkolm pekade på det lilla bordet bredvid hans hufvudgärd.
Alf rusade upp.
Ja, der låg verkligen en bit papper, på hvilken de dumma och löjliga orden: ”gif mig igen min peruk” stodo skrifna med denna sneda och förvända stil, hvarom Malkolm talat; och alldeles bredvid låg Malkolms klocka, nycklar och plånbok.
Den skulle således blifvit ditlagd, sedan han lagt sig, ty om den legat der före dessa saker, så skulle han ovilkorligt hafva märkt densamma, så mycket säkrare, som den låg ofvanpå urkedjan.
Alf stod stum och helt och hållet slagen af detta bevis på sanningen af Malkolms påstående, som han varit fullt öfvertygad att aldrig få se.
— Här har således verkligen varit någon inne, det är otvifvelaktigt, utan att jag hört någonting; det är sannt, att jag sofvit som en stock, jag har icke tänkt på att vaka en gång.
Men i alla fall har det varit en lättfotad person, och vi skola åtminstone upptäcka, hur han kommit och gått, — sade Alf, förargad öfver det sätt, på hvilket han hållit löftet om sin vaksamhet, och på samma gång påminnande sig de båda nattvandrarne på vallen, som försvunnit så hastigt.
— Du ser det nu sjelf, när skall man vara lugn för denna infernaliska varelse?
Om man vakar i tio, tjugo, trettio nätter, så somnar man slutligen, man tror sig en gång i ro, och då man minst förmodar det, är han åter bredvid en, — sade Malkolm, med en ton af nedslagenhet och förtviflan, som nästan lät Alfs bestörtning och harm öfvergå till samvetsqval öfver hans ringa vaksamhet.
All Malkolms sorgsna modlöshet, som minskats under resan, var nu återkommen; han kastade sig på soffan, utan att deltaga i Alfs ifriga undersökningar, och försäkrade honom endast, att det tjente till ingenting.
Dörren var reglad och stängd utåt korridoren; det var icke rimligt, att någon gått derigenom, men fönstren deremot voro alls icke svåra att öppna, de gingo inåt rummet, liksom öfverallt i Tyskland, och kunde ganska lätt skjutas upp utifrån, ty de hade inga hakar.
Der utanför var en balkong, tolf eller tio fot öfver den stenlagda gården, och den syntes omöjlig att komma upp till utan en stege.
Som husets trenne våningar imellertid sköto ut öfver hvarandra, så hade denna balkong ett tak öfver sig, och ifrån våningen deröfver skulle man med lätthet kunna komma in.
Den, som varit inne, tycktes således böra bo i hotellet eller också varit gömd der öfver natten.
Så långt hade Alf kommit i sina slutsatser, då Johan, Malkolms betjent, som en stund varit inne i rummet, hastigt utropade:
— Ha herrarne kanske satt undan silfverschatullet?
— Ja, men det finnes icke der, och jag har nu sökt öfverallt.
— Här var väl stängdt, medan vi voro ute i går qväll?
— Ja, äfven det, men jag satt här dessutom och skref, efter som jag fick barons tillåtelse dertill, medan herrarne voro borta.
— Ja, det är sannt, du var ju ännu här, när vi återkommo.
— Ja, jag bäddade här sedan och var icke ur rummet mer än den stund, då jag hemtade friskt vatten i karaffinen.
— Men det var troligen tillräckligt för att någon skulle kunnat smyga sig in.
— Jag kan icke tro det, jag råkade en af uppassarne i korridoren, han kom just med vattenflaskan, och jag vände om genast, — sade Johan med nedslagen min.
— Nå det är således en vanlig tjuf, som helsat på oss; så mycket bättre, vi skola då lättare upptäcka honom, — sade Alf med ett temligen misslyckadt försök till munterhet.
— Det tror jag ej, kom ihåg min ring, som jag äfven förlorat på samma sätt vid Gustafsberg.
Besynnerligt, jag tänkte verkligen i går flera gånger på möjligheten att förlora dessa saker; det var en aning, som imellertid icke gagnade till någonting.
— Jag går genast och anmäler saken i polisen.
— Nej, vänta, det tjenar till ingenting, jag har en synnerlig motvilja att göra offentlighet af dessa spökerier, — sade Malkolm tvekande.
— Spökerier, hur kan du begagna ett dylikt ord?
Jag har sannerligen mycket liten aktning för sådana spöken, som medtaga silfverserviser; dessutom, antingen du nu sammanställer denna stöld med papperslappen eller ej, så är det ju gifvet, att vi vilja söka alla möjliga upplysningar derom, eller hur?
— Ja visserligen, men man skall skratta åt mig.
— Det är ju endast silfret, det är fråga om; vi nämna ingenting annat, och ehuru det är en dyr förevändning eller anledning att få den fördömda skurken fast, så är den imellertid ganska lämplig.
— Ja du har rätt, gå då Johan!
Betjenten, som ingenting begrep af de båda herrarnes samtal, gick, och Alf återtog:
— Denna stöld synes mig vara ett mycket dumt streck af din hvita pierrot, och jag erkänner, att det helt och hållet förvirrar mina förut fattade föreställningar om honom.
Han har troligen råkat i frestelse att agera en smula på egen hand och i eget interesse, och detta skall fälla honom, derom är jag öfvertygad.
— Jag vet icke, hvad du menar, och jag är trött vid att gissa på denna saks slutliga upplösning, — sade Malkolm likgiltigt och sorgset.
— Om han åtnöjt sig med att skrifva
sneda biljetter, eller rättare att lemna sitt kort vid sina visiter, så skulle man haft svårt att få honom fast och, då man ertappat honom, icke kunnat få någon synnerlig hämd, men nu ...
— Åh, vänta att triumfera, tills du verkligen fått tag i honom, — inföll Malkolm gäckande.
Ja min herre, jag tror, att vi gripasaken an, — sade mr Gibson, advokaten, då Astley Cameron, några dagar efter sitt första besök, återkom till honom på hans kontor i West-End.
Det blir en ganska interessant affär, ganska interessant, jag har skaffat mig alla de upplysningar, som utan särskilda och hemliga åtgärder nu för tillfället stå att vinna, och att börja med tyckes intet tvifvel vara, att icke mrs Merton verkligen dikterat denna bekännelse; hennes man försvann mycket riktigt för tjugofyra år sedan på ett högst eget sätt, och om återfinnandet af hans lemningar bekräfta hennes brott, så är det mycken anledning att tro äfven det öfriga i hennes vittnesmål vara sannt.
Det mest besynnerliga är verkligen, att tvenne personer af samma namn och ålder finnas, utan att någon antydan om detta förhållande finnes i hennes bekännelse.
Härunder ligger naturligtvis ett brott, som mrs
Merton antingen icke kände eller icke meddelat.
— Men mr Gibson, jag vill, innan vi vidare tala om saken, ännu en gång erinra er, att det är endast i händelse af en lycklig utgång, som ni kan räkna på den ersättning, hvartill en dylik affär berättigar er, i motsatt fall, ni känner min ställning, — sade Astley allvarsamt och fäste på advokatens knotiga ansigte en orolig blick.
— Ja, ja det är en sak, som vi båda våga tillsammans, ni har just ingenting att förlora, ni är ung och för närvarande utan alla andra planer och interessen för er framtid, jag vågar min tid, mitt arbete och äfven mitt anseende, utom de betydliga kostnader som denna sak fordrar.
Nåväl jag gör det i förhoppning att få en ersättning som motsvarar min möda och min risk.
Se här, hvad säger ni om detta kontrakt?
Master Gibson upptog ur en låda i sitt skrifbord ett papper, som han räckte åt sin oerfarna klient.
Astley genomögnade det temligen hastigt; han hade mycket litet begrepp om affärer, och det är dessutom mycket lätt att disponera öfver en förmögenhet, som man icke eger.
Om advokaten sjelf genom detta kontrakt blefve egare till en tredjedel, kanhända hälften af den rikedom som Astley hade rätt till, hvad mera?
Utan denna förbindelse skulle han kanske gå miste om allt.
För Astley betydde för öfrigt rikedomen mindre, det var namnet hans fars gamla ansedda namn, det namn som gaf honom, den fattiga, okända ynglingen, sin rättmätiga plats bland Englands färnämsta familjer, som han velat köpa med sitt blod, om han kunnat.
Den så mycket omtvistade, så orättvist och ensidigt bedömda bördsstoltheten låg i Astleys blod och ligger onekligen i hvarje menniskas, ty ingenting är mera naturligt, mera ädelt, till sin grund och rätta betydelse, än tillfredsställelsen öfver ett namn, som redan i sig sjelft innebär ett företräde, ehuru denna tillfredsställelse, liksom allt godt och upphöjdt, kan vanställas och oriktigt uppfattas.
Det var derför utan synnerligt betänkande, som Astley ingick på master Gibsons pretentioner, synnerligast som den kloke advokaten af nödvändigheten hade gjort en dygd och afstått ifrån all ersättning, i händelse affären misslyckades.
— Således är nu allt klart mellan oss, — sade master Gibson, icke utan ett litet drag af tillfredsställelse, då Astley skrifvit sitt namn under kontraktet.
— Har ni originalhandlingarna med er?
Astley lemnade honom den gamla prostens i Skurup skrifvelse, och master
Gibson lade mer än en gång sin stora flata hand på den röda peruken, som betäckte hans hjessa, under bemödandet att förstå något deraf: ändtligen vände han om sista bladet och utropade hastigt med synbar bestörtning;
— Aj! Aj.
Hvad fan!
Ursäkta, att jag svor, det var mycket obetänksamt gjordt.
Haf den godheten att öfversätta dessa underskrifter för mig.
Jag känner svenskan mycket obetydligt, men siffrorna här inom parentesen fästa min uppmärksamhet; det tyckes, som om dessa båda intyg icke öfverensstämma.
— Nej, så är det verkligen.
Läkaren intygar, att hennes dödstimme varit klockan sex på qvällen, och presten mottager hennes bikt klockan ett samma natt.
Det är mycket besynnerligt, men läkaren har begått ett misstag naturligtvis, den gamle presten är min fosterfar och lärare.
— Tyst, tyst, min herre!
Det der var illa, mycket illa.
— Men hans heder och sanningskärlek äro utom allt tvifvel.
— För fan! — ursäkta mig! — hvem bryr sig derom?
Det vore bättre, om vi kunde bevisa motsatsen.
Ni inser väl, att en död menniska icke kan afgifva ett vittnesmål.
— Hm, hm, det här kan gifva våra motparter en ganska bastant krok att hänga upp oss på.
— Men min Gud, om hon verkligen varit död, så ...
— Så kan alltsammans vara en vision, om icke rent af en dikt af presten, förstår ni.
— Men jag säger er ju, att han är en man af heder, och som dessutom med sin ed bestyrkt verkligheten af hennes bikt.
— Ah bah, hvad gagnar det oss?
Han borde varit mindre hederlig, så hade han icke varit nog dum för att råka i kollision med läkaren.
— Hvad menar ni? — sade Astley, rodnande, med en känsla af harm och missnöje, som han icke kunde qväfva.
Gibson svarade imellertid icke ett ord; han försjönk i betraktelser, som det tycktes, öfver det ofantliga bläckhornet på bordet framför honom och tryckteallt ifrigare och omsorgsfullare fast den röda plätten på sin hjessa, under det Astly helt nedslagen och orolig beskådade ömsom de kala väggarne i rummet, det stora bordet med sina pappershögar och sin sakförares hårda och dystra ansigte, som i lampskenet liknade ett af stenbelätena på Westminster-Abbey.
Ändtligen reste advokaten sig upp och mumlade för sig sjelf:
— Nåväl, detta är en svårighet, som vi måste kringgå, om vi icke kunna besegra den.
Men i alla händelser skola vi först söka att få mrs Mertons uppgifter bekräftade, — fortfor han högre och vändande sig till Astley.
— Vi behöfva uppsöka och samla alla våra resurser, för att mönstra dem, innan vi ställa dem såsom bevis i stridsordning, och man får icke försmå äfven de mest aflägsna och dunkla häntydningar, som man kan finna i detta fall, ty äfven den obetydligaste omständighet kan dölja inom sig en upplysning eller ett bevis.
Vi måste äfven räkna på tillfälligheterna, som våra efterspaningar kunna föranleda, och bereda oss på ett motstånd, som står i förhållande till vigten af hvad vi hoppas vinna.
Den tvetydiga hemlighet, som vi antaga hvila öfver lord Astley Hawerfields börd, är antingen känd af honom, och i så fall har han redan tagit sina försigtighetsmått att dölja den, eller är den en hemlighet äfven för honom sjelf, och då har utan tvifvel någon annan sökt att förekomma en upptäckt, men hvem denna andra skulle kunna vara, det vill säga, hvem som skulle kunna hafva fördel häraf, inser jag icke nu åtminstone
Det är fullkomligt tydligt, att hans föräldrar, jag menar lord Percy och hans fru, varit bedragna, i händelse ett bedrägeri verkligen egt rum, ty alla mina efterforskningar bekräfta, att de aldrig sörjt eller förlorat något barn, och att deras son i sina späda år aldrig varit skild ifrån dem.
Mrs Mertons bekännelse tyckes imellertid bära alla spår af sanning; i sjelfva denna qvinnas cynism ligger en garanti för hennes uppriktighet.
Alla de detaljer, hvarom jag nu kunnat få någon kunskap, hafva bekräftat sig, och jag tvekar derför icke, trots dessa stridiga uppgifter om hennes död, att företaga denna sak.
Vi vilja företaga våra efterforskningar i tysthet så länge, och om allt hvad hon för öfrigt sagt kan bevisas, så hafva vi redan deri en oändlig fördel.
Det är först då vi samlat alla möjliga upplysningar och vittnen, som vi framlägga detta papper, hvilket, då det befinnes vara sannt, icke skall verka mindre afgörande — såsom den första anledningen till en undersökning, hvars resultat blir erkännandet af er identitet — derför att en vålnad synes hafva lemnat det såsom vittnesmål.
Mr Gibson tystnade ett par minuter, gnuggade händerna af förtjusning öfver sin egen vältalighet, stoppade båda sina näsborrar fulla med snus och fortfor, helt belåten med det uttryck af vördnadsfull tillfredsställelse, han läste på sin unge och hoppfulle klients ansigte:
— Jag kan icke sjelf lemna London förr än om ett par månader, men min förste skrifvare, mr Wehler, är en skicklig karl, dessutom känner jag en konstapel vid detektiva polisen, hvars talent är utmärkt, båda dessa herrar skola följa er till Cornwall; ni skall på Merton Hall undersöka den paviljong, hvarom den döda talar, och vid Aukwoodhouse efterforska någon, som kan lemna upplysningar om lord Astleys barndom.
I händelse den italienska amman finnes, kan allt bli klart, äfven om hennes tystnad är aldrig så högt betald, ty en qvinna kan sällan framhärda i en absolut tystnad.
Astleys hjerta klappade vid advokatens ord, och blodet rusade till hans hjerta vid tanken på att i verkligheten få se de ställen, hvarom han så ofta drömt, der hans far och mor lefvat, denna unga och sköna mor, hvars smekningar och kärlek man beröfvat honom.
— Håll er således färdig, min unge vän, att resa, så snart jag underrättar er derom; jag skall imellertid icke vara overksam för vår sak; jag har just i dag fått reda på handlingarna angående den der Mertons försvinnande och arfsfrågan efter honom; låt mig imellertid gifva er ett råd: ni är ung, oerfaren och främling här.
Det finnes ständigt en mängd skälmar och bedragare, som lura på dylika personer, ingå inga förtroliga bekantskaper och anförtro åt ingen edra förhoppningar på framtiden!
Meddela mig äfven genast allt hvad ni möjligen skulle kunna upptäcka, som kan hafva äfven det mest aflägsna sammanhang med vår sak!
Astley tackade honom för hans välmening, men åhörde hans vishet med samma förstockade likgiltighet och döfhet, som en orubblig naturlag måtte ålägga ungdomen att alltid känna för alla de råd och varningar, hvilka möjligen kunde bespara dem några ledsamheter och obehag här i verlden.
Klockan slog sex i närmaste kyrktorn, då Astley kom ut ur mr Gibsons port.
Det eviga duggregnet hade upphört, och de tjocka skyarne delade sig liksom på försök några minuter; man såg der och hvar en ljusning på himlen, och vinden hven kall och skarp genom gatorna.
Med sinnet uppfyldt af tusen nya och orediga tankar vandrade Astley framåt, utan att gifva akt på hvart han kom, och då han gått en halftimme, märkte han först, att han alldeles förvillat sig och var på en trakt i den stora staden, som han alls icke kände till.
Den mörka grumliga floden flöt under en bro, hvars lyktor kastade ett sväfvande och oredigt ljus öfver de murkna pålarne och den gyttjiga stranden på andra sidan, der en liten öppen plats, betäckt af smuts och omgifven af ruskiga och förfallna hus, skymtade fram.
Förargad öfver sin tankspriddhet, ämnade han vända om samma gata han kommit, då ett besynnerligt ljud nådde hans öra.
Han hejdade sig och lyssnade.
Det tycktes komma ned ifrån floden och lät ibland som en sång, låg och melankolisk, hvilken upplöste sig i snyftningar och slutade med ett halfqväfdt skrik, som åter igen öfvergick i ett slags mummel och ändtligen förvandlades till ord och meningar, ett samtal, som det tycktes, mycket häftigt fördt imellan tvenne personer.
Några arbetare och fattiga qvinnor gingo förbi, men ingen af dem tycktes märka dessa ljud.
De upprepades imellertid alltjemt och föreföllo den förvånade Astley allt mer och mer hemska och sällsamma, ju mindre han kunde begripa, hvarifrån de kommo eller hvad de betydde.
Ibland höjde sig denna entoniga sång så högt, att han urskilde orden: ”Old Robin Hood”, som ideligen upprepades såsom refrain, med en så klagande röst, som om det varit Robin Hoods liksång man sjungit.
Astley kunde icke förmå sig att gå derifrån, innan han fått reda på den ovanliga sångaren, som valt en så olämplig plats och stund för sina prestationer, och då han i detsamma såg ett par sotiga smeder, som kommo från sitt arbete och ämnade sig öfver bron, gick han fram till dem och gjorde dem uppmärksamma på de orediga ljuden, som vinden ömsom förde fram, ömsom upplöste och förskingrade.
— Åh, — sade den ena skrattande.
— Det är gamla Hester, som är ute och spökar, hon tjuter alltid emot oväder liksom hundarne.
— Ja, jag ser henne sitta der nere och gunga i gyttjan, — tillade den andra, under det båda två lutade sig öfver broräcket och tittade ned i vattnet, som gult och grumligt flöt långsamt derunder.
Astley följde nyfiket riktningen af deras blickar, men han såg ingenting, allt var svart och otydligt der nere, och han sade otåligt:
— Hvem är Hester?
— Åh, det är en stackars gammal qvinna, som har supit sig galen.
Vi kunna gå ned och taga henne med oss och lemna in henne på fattighuset, der hon bor, då vi gå förbi.
Natten blir kall, och det är synd hon skall sitta ute, hon har husrum i fattighuset, ser herrn, men de kunna icke hålla henne inne, när det kommer åt henne.
Astley kände en obestämd nyfikenhet att se Robin Hoods sångerska och följde de båda karlarne öfver bron och ned till andra stranden.
Här upptäckte han nu verkligen i mörkret en varelse, som satt i en af de gamla båtarne, hvilka lågo halft uppdragna på land eller voro fästa vid pålarne.
Hon satt hopkrupen och vaggade båten af och an, under det hon ifrigt pratade, ömsom med en gäll och fin diskantstämma och ömsom groft som en karl, liksom om hon fört dockorna i en marionett-teater.
— Hester! — ropade den ena af karlarne och närmade sig båten, — Hester!
Kom nu, det är sent, ni sitter här och blir alldeles genomfrusen.
— Hvem är det! — svarade qvinnan förskräckt och reste sig upp i hela sin längd.
Jag har intet ondt gjort; det är osanning alltsammans, rör mig icke, jag kan nog försvara mig.
Hennes stora och kraftfulla, ehuru något böjda gestalt gaf också en tydlig bekräftelse åt hennes ord och hotande åtbörder, vid hvilka likväl de båda karlarne tycktes vara vana.
Lugna er nu Hester!
Känner ni icke igen oss?
Vi vilja endast hemta er hem med oss.
— Är Samu med er?
Har han icke kommit ännu? — sade hon skyggt, närmande sig båtkanten och betraktande de båda smederna, som hon nu tycktes känna igen.
— Här har jag suttit och väntat år ut och år in och aldrig kommer han.
Han skulle hemta mig, som ni vet.
Jag tror, att han har glömt mig.
Jag kunde nog gå ensam, om jag bara kunde minnas, hvar det var.
Men jag har sett så många ställen i verlden, så att det hvimlar om i mitt hufvud, och så lofvade jag honom att vänta.
Hon upplyfte sin kjol och klef varsamt öfver kanten af båten, och i det osäkra skenet från lyktan på stranden såg
Astley ett brunt och fåradt ansigte, hvars svarta ögon lyste som på en katt och hvars sotsvarta och gråsprängda hår låg i täta och orediga krusor, som af blåsten fördes fram i spridda testar, under den gamla svarta hufvan, som betäckte dem.
— Har ni icke sett Samu? — återtog hon och stannade i den våta gyttjan nere vid stranden, utan att vilja närma sig och som det tycktes färdig att gå tillbaka i den murkna båten, som var till hälften fyld af vatten.
— Jo, visst hafva vi sett honom.
Han väntar er der hemma, kom nu bara med oss; — sade den ene af karlarne otåligt och vinkade åt henne.
— Ser herrn, hon tror jemt, att en rik och förnäm herre skall komma och hemta henne, och det väntar hon på, stackare, tills allas vår herre döden kommer och tar henne, kan jag tro.
Bara man säger sig komma ifrån Samu, så följer hon med; annars så får man ingen bugt på henne, för hon är stark som en björn, så gammal hon är.
— Ack, så länge sedan det är jag såg honom, — återtog qvinnan och klef fram ett par steg, under det hon ruskade på sig för att ordna sina våta och eländiga kläder af denna obestämda färg, som man kunde kalla fattigdomens, ty det är grumlet af alla möjliga färger, förenade genom smutsen och dammet, som sammanhåller trådarne i ett tyg, hvars ursprungliga art ingen kan urskilja.
— Det är väl hundra år ... men nu, kommer han ändtligen.
Huru tycker ni att jag ser ut?
Hon slätade på sin gamla slankiga kjol och rätade sin halsduk, under det de båda karlarne togo henne imellan sig för att föra henne hem.
Mumlande och pratande alltjemt med sina välvilliga ledsagare, vandrade hon bort i mörkret, och Astley såg dem snart försvinna
vid hörnet af det lilla smutsiga torget.
Ändtligen ett par timmar derefter stod Astley, efter många frågor och misstag, vid porten till hotellet, der han bodde.
— Det är en herre deruppe som väntar i herrns rum, — sade uppassaren då han öppnade dörren för honom.
Astley sprang upp för de fyra trapporna utan synnerlig trötthet efter sin långa promenad, öppnade dörren till sitt rum och såg sin vän, mr Crawfords förste skrifvare, insomnad i soffan och framför honom, med fingret på sina leende läppar, den vackra franska kammarjungfrun hos madame
Désirée d’Harcourt, markisinna de Grammont.
— Hvad gör du här, Anais? — sade Astley skrattande och med en ton af förtrolighet, som bevisade, att han fullkomligt öfvervunnit sin första blyghet och tvekan inför den lilla koketten.