Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Augusti, torde realskolorna genast kunna träda i verksamhet, helst det svårligen lärer kunna väntas, att några lärjungar nu finnas för dessa skolors högre elasser, som hufvudsakligen, och kanske endast, af samma skolors högre elasser kunna rekryteras; 8:p att realskolans alla lärare utnämnas af K. M., efter upprättadt förslag af skolans direktion, som utgöres af ortens Landshöfding, eller den person han i sitt stalie kan föreslå, om skolan ej är belägen i läneresidenset, och aine andra ledamöter, dem K. M. utser; g:o att till förbättring af redan befintliga apologistskolehus, och, der så nödigt pröfvas , uppförandet af nya byggnader i och för realskolorna, må anvisas det irsta årets eller 1841 års aflöningsanslag, jemte uttrycket af R.
Sirs förmodan, att detta anslag skall blifva tillräckligt, enär uti Gefle, Stockholm, Götheborg, Örebro, Eskilstuna, Norrköping, Jönköping och Christianstad, hvilka städer R.
St. för sin del anse böra vara bland dem, som erhålla realskolor, tjenliga localer redan torde vara att tillgå: hvarje skolbyggnad bör innehålla lärosalar och ett rum för naturaliesamlingar, som tillika tjenar till laboratorium, för öfrigt utan all kostsam prakt; 10:0 att då 11.
M. anmäla deras und. önskan, att realskolor uti Riket måtte enligt dessa grunder inrättas, och anvisa de dertill erforderliga medel, R.
St. derjemte i und. anhålla, det K.
M. ville från styrelserna öfver alla til— Jämpningsskolorna, Iandtbruksinslituten och landtmätericontoret infordra utlåtrn om vidden och beskaffenheten af läroämnena och deras föredragning; låta utfärda nådigt reglemente för realskolorna, i möjligaste öfverensstämmelse dermed; samt att alla dessa utlåtanden, jemte reglementet, meddelas seminariilärarne till kännedom och efterrättelse.
Dessutom böra alla tillämpningsskolornas styrelser, från och med den tidepunkt, då de börjat emottaga elever från realskolorna, till K.Mrs Ecclesiastik-departement årligen inlemna utlåt, öfver hvad som vid realskolornas arbeten kan vara att anmärka, och deraf transumt meddelas realskolornas directioner, med förständigande om rättelse af de anmärkta bristerna.
Nyttan af de föreslagna skolorna, hoppas jag, kan ej sättas i fråga.
Allas lycka, allas förädling, är samhällets första och sista ändamål.
Befinner sig en stat uti det lyckliga tillstånd, såsom hos oss nu oemotsägligen förhåller sig, att vara förberedd på, och mäktig af något afgörande steg framåt på vägen till detta ändamål: så må dess lagstiftande makter besinna, att det lyckliga ögonblicket är en frukt af 100-åriga, af lono-åriga, ofta blodiga ansträngningar; att det lyckliga ögonblicket är, men försvinner, och att dess återinträdande beror på förhållanden och verldshändel3 H. 19 Den 7 Mars f. m. ser, som intet menskligt förstånd kan i ringaste mån beräkna; att uti ett samfund af lefvande'varelser är rörelse den första ovillkorliga naturlagen; att om denna rörelse ej gär framåt, så går lion tillbaka.
Under decennierna 1810—i83o liörde man en högljudd klagan öfver missförhållandet emellan hvad man kallade samhällets tärande och närande medlemmar; likasom det ej vore hvarje medborgares pligt, att åt samhället gifva all den näring och lifskraft, som han genom sin egen fysiska, moraliska och intellectuella förmåga kan åstadkomma.
Detta abstracta, och af ingen verklighet motsvarade, begrepp om fördelandet af samhällets alla medlemmar uti tärande och närande, håfve vi emedlertid att tacka för de förnämsta af våra tillämpningsskolor, hvilka åter i sin ordning alltför tydligt ådagalagt, ehuru ofullkomliga de äro, att moraliska och intellectuella krafter, i och för samhällets näring och lif, ingalunda äro mindre produetiva, än den fysiska kraften.
En förvånande tystnad råder nu, ang:de mängden af de tärande medlemmarne i samhället, sedan man genom en olycklig erfarenhet gjort den upptäckten, att de ensamt tärande äro våra 100,000 tiggare, lösdrifvare och backstugusittare, fattighjon, correctionister, tjufvar och rånare.
Sammanräknar man hvad
Staten för dessas underhåll spiller med det säkerligen mångdubbelt större belopp, som den-enskilde, i sednare tider högst frikostiga, välgörenheten uppoffrar; så skulle jag förmoda, att värdet åtminstone ej kommer att understiga en million.
Här är nu frågan att bespara åtminstone -j% af denna million, och att göra den ojemförligt större vinsten af 100,000 nyttiga förädlade menniskor, sedan de ntivar.
100,000 hunnit bortgå.
Under de sista 20 åren har Svenska folkmassan ökats med 56o,ooo menniskor.
Desse fordra arbete och bröd. Bruksidkare!!, landtbrukaren, näringsidkaren ser framför sig möjligheten att använda dubbelt antal arbetare i sin rörelse, och derigenom fördubbla sin produetion, men afskräckes af deras exempel, som måhända blifvit ruinerade genom oförfarne och okunnige verkmästare och föreståndare; och då man understundom ej haft att klaga öfver skicklighet i yrket, har den moraliska missbildningen, härrörande från vanvårdade skolstudier, gjort den annars utmärkt kunnige ynglingen oanvändbar.
Det ålen lyckträff, en slump, om,' i närvar, ställning, den från tillämpningsskolan lill näringarna utgående ynglingen äger någon verklig bildning eller icke.
Allmänna tänkesättet antyder det också som ett vågspel, att lemna sin förmögenhet till experimentalfält för hvad man kallar nya försök.
Denna osäkerhet begrafver en oberäknelig arbetskraft i fattigdom och uselhet.
För den halfnakne, uthungrade tiggaren är väl realskolan ej omedelbarligen beräknad; men den jord han trampar kan dock kläda och föda honom och skall göra det, så snart en från real- och tiilämpningsskolorna
Den 7 Mars f. in. *47 utgången generation bringar säkerhet, kunskap, ordning och drift uti våra ekonomiska företag.
Det ljus, som derigenom skall spridas öfver sjelfva den ekonomiska lagstiftningen, blir af oberäkneliga följder.
Man klagar nu öfver denna lagstiftning; för mittbegrepp ligger det klart och gifvet, att denna lagstiftning ej är tänkbar, utan såsom ett resultat af nationens upplysning och kunskaper uti national-ekonomien.
Är denna lagstiftning felaktig, så brister nationen uti klara och bestämda begrepp om dithörande ämnen; och sådant vore i sanning mindre oförväntadt, då man besinnar, att för de egentligen productiva samhällsclasserna inga offentliga läroverk hos oss ännu Annas.
Slutligen, och för att icke förbigå någon hittills outredd åsigt af detta vigtiga ämne, har man satt i fråga, huru tjenligt det kan vara för den medborgerliga friheten, att den studerande ungdomen Jedes in på någon annan väg till intellectuel och moralisk bildning, än den, som är utstakad genom lärdomsskolorna och universiteten.
För denna fråga ligger ett stort misstag till grund, och det blir ej svårt för mig, som jag hoppas, att derom snart öfveityga de värde ledamöter af Representationen, hvilka ifra för universiteten, såsom ensamt egnade åt en fri medborgerlig uppfostran.
En blick uti den s. k. lärdomsskolans och realskolans samt til— lämpningsskolans inre väsende är äfven här afgörande.
Således, mine herrar! hvilken Grekisk eller Romersk författare vill man sätta i händerna på en studerande yngling, som ej ovillkorligen skall föra honom till den önskan:
Gud bevare mitt fädernesland från Greklands och Roms tragiska öden! och det så mycket mer, som han hos dessa författare finner, nästan på hvarje sida, detta olyckliga öde förutsagdt. iben gamla classiska litteraturen , ensam för sig sjelf, iemnar efter sig en bestämdt ensidig hållning uti politiska tänkesätt.
Phenomenen voro ej svåra att komma på spåren, och det erfordras liela kraften af de politiska vetter. skapernas, af moralens, rättslärans, nya historiens, statskunskapens motvigt, för att i liberala former intvinga hvad man kallar de skuggrädda.
Ändan är och förblifver en viss skuggrädsla hos hvarje ägare af hvad vi kalle classisk lärdom, så vida denna lärdom är ensidig, och icke höjt sig ända till en förtrolig bekantskap med de gamla philosophernes politiska åsigter; ty af den gamla classiska litteraturen känna de frihetens vådor, men hafva ej märkt, att det ideal af statsförfattning, hvartill forntidens störste tänkare genom sina forskningar kommo, var just en dylik blandad styrelseform, som man nu hos alla fria folk söker bilda, under namn af conslitutionella monarkier.
Deremot, hvilka politiska tänkesätt och böjelser böra naturligen utveckla sig ur sådana studier, i hvilka den fria tanken grundlägger sin byggnad på egen sjelfständig botten?
Hvem är lii, mine herrar! om ej den, som vet med sig sjelf, att hans kun - D c n 7
Mar sjf. m. skaper och lians konst gå och gälla som ett välkändt mynt öfver liela jordens yta , der civiliserade menniskor bygga och bo.
De mathematiska vettenskapernas och industriens idkare grundläde, redan under medeltiden, Belgiens och Hollands frihet.
Från England flyttade hon med industriens, visst icke lärda, men på vettenskaplig grund uppfostrade, flitiga idkare, till Norra Amerika.
I sednare tider hafva de mathematiska skolorna uti Polen, Preussen och isynnerhet Frankrike, utmärkt sig för en frihetsanda, som är alltför väl känd, för att här behöfva beskrifning.
Här, i sanning, behöfves de politiska vettenskapernas hela motvigt uti den motsatta vågskålen, för att åstadkomma jemnvigt — de äro uti ofvanstående förslag behörigen observerade.
— Uti Frankrikes och Polens real- och militär-skolor hörde del till Kejsarnes försigtighet att utesluta de politiska vettenskaperna; följden har på båda ställen blifvit revolution.
Frölich, David: Reg.Fms 81 § föreskrifver, att af R.
St. beslutade grundlagsförändringar skola genom talmännen öfverlemnas till Konungen.
Då någon bestämd form saknas för öfverlemnandet till Landtmarskalken och talmännen af en sådan färdig expedition, får jag således nu, enl.
Utskrs anmodan, tili Hr Landtm, och öfrige
Hrr almän öfverlemna den färdigskrifna och underskrifna expeditionen till Konungen.
Frölich aflemnade tillika den af Landtm, och talmännen underskrifna und. skrifvelsen till K. M. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinhold, uppläste följande:
Såsom hufvudsakligt skäl för Calmar läns fördelande i 2:ne höfdingedomen , är uti den K. propos:n uppgifvet: ”residensets ”belägenhet i ena ändan af länet.”
Alt olägenheten häraf för norra delen är synbar, kan ej bestridas; men att härföre ådraga Staten den betydliga ökade kostnaden af en ny länsstyrelse m. m., är onödigt, då allt hjelpes, om nuvar. länsstyrelsen förflyttas till midten af länet.
Detta ställe skulle fördelaktigast kunna utses i Döderhultsvik, beläget vid en ypperlig hamn och på ett kort afstånd från Borgholm på Öland.
Härigenom vore residenset i medelpunkten af länet, och således alla uppgifna olägenheter häfda.
Den utgift
Staten tillskyndades genom uppbyggandet af nödiga embelslius och fängelser, ersattes fullkomligt genom försäljningen af de i Calmar varande, hvilka för öfrigt i annan händelse lära skola utvidgas och tillbyggas, och hvarå nu finnes en betydlig husröta, som af Staten skulle betalas.
— Till beredande af detta ändamål, får jag nu vördsamt göra Den 7 Mars f. ra. 149 elen motion, att Dö d e rh u 1 ts v i k s köping måtte eril å 11 a stapelstads privilegier, samt att länsstyrelsen derefter må ditflyttas.
— Köpingen äger redan en betydande folkmängd, tullkammare och postcontor, och drifver stor handel med omkringliggande landet på ett afstånd af öfver 8 mil.
M. bar köpingens innevånare, understödde af menigheterna i några och tjugu församlingar, gjort und. ansökan om exporträttighet.
Denna und. ansökan biet för tillfället afslagen; men om R, St. understödde denna min motion, hvilken för orten vore af en oberäknelig fördel, vågar jag tro, det K.
M. i nåder skulle behjerta denna angelägenhet.
Om remiss till Besvärs- och Ekon.Utsk. får jag anhålla, hvars uppmärksamhet jag tager mig friheten fasta på nödvändigheten att från Kammar-expedition infordra
Döderhultsviks-boernes und. ansökan om exporträtt jemte åtföljande handlingar, hvaraf upplysning och stöd för denna min motion erhålles.
Hr Bergenstråle, Claes Gabriel, uppläste följande 3 motioner: 1.
Med mycket skäl anses vandrande gesäller för en allmän landsplåga; mången enskilds boning får, under årets lopp, emottaga flera hundrade af deras besök, hvarunder de med hot och pock tilltruga sig mat och penningar, hvilka sednare förtäras på närmaste krog.
För landet medföra dessa påhelsningar kostnad, fruktan och förargelse; för handtverkerierna äro dessa vandringar mera skadliga än gagneliga, och för gesällerna sjelfva bereda de en framtid af fattigdom, sedeslöshet och förderf.
— Men dessa förhållanden äro allmänt kända; jag behöfver således icke upptaga R. o. Ad:s tid med att beskrifva alla de olägenheter, som äro följder af dessa vandringar: och då jag instämmer i hvad en brochure-författare. yttrat, och fruktar att hvad Fattigvårdscomiteen föreslagit till förekommande afdetta onda, icke torde vara fullt lämpligt, eller ledande till äpdamålet, får jag, lika med denna författare, äran föreslå, att, som de egentliga olägenheterna af dessa vandringar inträda först då, när gesällerne blifva äldre , inga pass för vandringar må få utfärdas, sedan gesällen fyllt 28 år, utan alt han derefter må vara underkastad samma ordning som tjenstehjon eller fabriksidkare. 2.
Att vägars underhållande är ett besvärande onus, medgifves säkerligen af alla; men, med förutsättning af att vägar skola enl. lag och författningar vidmakthållas, blir detta i5o
Den 7 Mars f. m. onus ännu svårare, om sjelfva väglagningen, i följd af olämplig tid för dess verkställande, icke kan ske med beräkning af arbetets ändamålsenliga varaktighet.
Före 1818 års K. förordning skedde 2:ne allmänna väglagningar om året, nemi. höst och vår; sedermera inskränktes den egentliga väglagningen till endast en gång om året, då den bör ske med ett synnerligt afseende på dess bestånd; men sjelfva tiden för dess Verkställande motverkar och tillintetgör just detta syfte. — Första vägsynerna skola, enl. nämnda förordnings ske i början af Juli månad; med få undantag göres ingenting till vägens förbättrande före denna syn, utan afvaktas syneförrättningens föreskrifter om hvad som skall göras; dessa syner pågå vanligen i i4 dagar; derefter uppläses syningsprotocollet i kyrkorna, och utsattes den 2:dra synen till 14 dagar efter kungörandet, och ägerkronobetjeningen att efter densamma det bristfälliga emot lega bättra.
Sådan är den vanliga och lagenliga ordningen, och genom öfverenskommelse!' och gamla bibehållna bruk sker väglagningen på vissa orter om hösten eller straxt om våren, men sådant hörer till undantagen.
— Häraf synes att vägarnas lagning egentligen verkställes under sjelfva högsommaren; att under den årstiden då de borde vara bäst, äro de, såsom nyss lagadé, tunga och svåra att befara, och det i torka och under värmen påförda vägfyllningsärnnet blandar sig icke med den hårda vägen, utan sönderköres till lin, otjenlig sand, eller bortblåser som damm; äfvensom de gropar och backar, som finnas på vägen, äro denna tiden för härda för att kunna jernnäs.
Resultatet af denna tidens väglagning blir — dåliga vägar, och förspillt arbete.
Förr ålåg det väghållarena att, före tiden till väglagningen, hafva framskaffat nödigt grus och vägfyllning: —• älven denna föreskrift, som nödgade de mindre omtänksamme att iakttaga läglig tid för att bereda sig till vägens lagning, finnes icke 1111 mer, och hvarigenom sjelfva väglagningen försvåras och hindras.
I följe häraf får jag äran föreslå: 1:0 att väglagningen skall verkställas om hösten, på den tid, som, efter särskilda localer, Konungens Bef:h:de inom hvarje län utsätter , samt att vägarna sedermera bättras, när omständigheterna det fordra; 2:0 att vägfyllningsämnena skola för alla dem, som sådana måste hemta utöfver mil, vara framskaffade sednast i4 dagar före den tid, hvartill väglagningen blir bestämd. 5.
För hämmandet af brännvinets missbruk, har här blifvit föreslaget, att krogar å landet skulle indragas, och att de skulle ersättas genom dylika vid gästgifverierna.
Jag kan icke dela denna åsigt, utan får deremot föreslå, alt all brännvinsförsäljning vid gästgifvavegårdar måtte förbjudas; ty
Den 7 Mari f. m. ]ust ifrån dem är det, som fyllerilasten och sig derifrån härledande sedeslösheten lättast sprider sig kring landet.
De K. förordningarna rör:de gästgifverierna af iy3foch 1766, hafva icke åsyftat det förhållande, sorn 1111 inträdt, nemi. alt gästgifvaregårdar äro förvandlade till riktiga krogar; ty enl. dessa, med flera författningar, skulle der hållas förtäring af mat och dryck för resande och vägfarande, samt äfven för desse icke brännvin annat än vid maltider, då deremot nu, med högst få undantag, de idka öppen krogrörelse så vidsträckt, att på många ställen äro gästgifverirättigheterna utarrenderade emot en årlig afgift af 2Öo till 3oo r:dr, hvilken summa förnämligast samlas på brännvinsförsäljningen.
— Sorn nyss nämndt är, äro gästgifverierna egentligen inrättade endast för resande och vägfarande.
Resande af bättre classen, som förtära brännvin, taga icke sådant på gästgifvaregårdarna, utan medföra det gemenligen sjelfve; den vägfarande allmogen är vanligen försedd med egna matsäckar och kunna deri lika lätt medföra brännvin som mat.
Uti 1766 års K. förklaring är brännvins tillhandahållande vid gästgifverierna ansett så litet behöfligt, alt den som så åslundar derifrån är befriad. — Förbudet af brännvinsförsäljning på dessa ställen bör således icke möta några svårigheter; men derigenom skulle det nu inrotade missbruket af dess försäljande till vandrande gesäller, lösdrifvare, skjutsbönder, kringboende allmoges drängar och arbetsfolk, som Lördagsaftnar och helgedagar ofta dit samlas för att supa och utöfva liderligheter, samt till folksamlingar vid stämmor och möten, försvinna, och i följe deraf många källor till fylleri och det sig deraf härledande förderf i betydlig mån uttorka.
Att controllera dessa missbruk, utan ett totalt förbud af brännvinsförsäljning är på ifrågavar. ställen icke möjligt.
— För att i allmänhet kunna controllera och förekomma otillåten brännvinsförsäljning är äfven högst nödigt att, hvad Fattigvårds-comite'en ock föreslagit, den som super eller köper brännvin, må i saken få vittna; och vet jag ingen, som med mera säkerhet bör kunna afgifva sitt vittnesmål, än den som icke allenast kan vittna hvad han sett, utan dessutom hvad han känt uti sin mun, strupe och mage.
De olyckliga följderna af brännvinets missbruk, så i moraliskt som ekonomiskt afseende, inses af alla— sjelfva drinkaren icke undantagen.
Lyckligtvis har öfver hela Riket vaknat ^n allmän anda att motverka detta onda.
Representationens skyldighet är att med kraftiga åtgärder understödja denna anda; och att omfatta hvarje medel, som i mer eller mindre mån dertill bidrager, är en helig pligt för hvarje vän af fosterlandet.
I följd häx-af får jag äran föreslå: alt all försäljning eller utdelning af brännvin, arrak, conjak, rom eller andra dylika spirituösa drycker på gäst - Den 7 Mars f. ra. gifvaregärdarna icke måtte tillåtas, oell att de, som vid tillfallet köpa eller supa dessa drycker, må i saken få vittna.
Dessa 3 motioner lades på bordet.
Frih. Nauckhoff, J o h.
Såsom följd af samhällets utveckling och derigenom framkallade nya förhållanden, hafva, under en lång tidrymd, författningar efter hand tillkommit, utan att deras nära anförvandter af äldre data, i mån af behofvet, blifvit upphäfna; både de äldre och nya qvarstå således och åberopas icke sällan i gemensamhet eller ock företrädesvis, allt efter omständigherna.
En oerhörd massa af författningar med deras förklaringar, ändringar eller tillägg har härigenom uppstått, och hvilkas inrymmande uti minnet redan öfverstiger hvarje mensklig förmåga.
Uti officiella acter förekommer icke en, men ofta flera hänvisningar på äldre författningar och rescripter, hvilka då måste framletas utur halftannat sekels samlingar; inträffar nu vid deras jemförande, att öfverensstämmelse dem emellan stundom är svår nog att upptäcka, så föijer häraf, att sedan mycken tid gått förlorad, är villrådighet allt hvad man inhemtat.
Men upptagandet af detta ämne är, betraktadt från en annan sida, icke mindre vigtigt, ehuru det anmärkningsvärda, som jag går att framhålla, egentligen bör riktas emot sednare tiders författningar, dels med hänsigt till deras uppställning, dels hvad sjelfva redactionen beträffar.
Man torde kunna antaga , att om det må vara nyttigt att motivera en allmän författning, blifver det likväl förvillande, och derföre orätt, att i motiven inblanda den egentliga föreskriften, hvilken bör framställas enkel och sjelfständig, fri från rhetoriska ornamenter; — de äldre kände sättet att uttrycka sig bestämdt och tydligt, och man bör icke misströsta alt dit återkomma.
I afseende på uppsättandet af författningar må anmärkas, att ju mer man afvikit från det korta och bestämda , som karakteriserar vårt äldre lagspråk, och i dess ställe infört begagnandet af hvardagsspråket, med dess i oändlighet vexlande böjningar, i samma mån har ock obestämdheten öppnat ett vidsträckt fält för tydningarna.
Jemte uppgiften af dessa brister, erkännes gerna svårigheten att dera afhjelpa, sä mycket mer, som ifrågavar. författarekall — erfordrande ett alldeles eget språkets användande — icke synnerligen ingått uti någon lärokurs.
Ingen lärer likväl neka lagstiftningens inflytande på ett folks trefnad och väl; men hvartill tjenar äfven den bästa lagstiftning, om dess sanna anda, dess verkliga syftning uppfattas på ett språk, som lånar sig åt mångtydning; äro föreskrifterna obestämda, otydliga, så måste nödvändigt deras tillämpande blifva vacklande.
Det må - Den 7 Mars f. ra. i53 mäste alltså inedgifvas, att lagspråkets vårdande och användande förtjenar icke mindre uppmärksamhet, än det vittra.
Dessa reflexioner, troligen icke främmande för den, som är i ställning att med administrativa ärenden taga befattning, hafva fört mig på möjliga utvägar att tillvägabringa rättelse och stadga uti här uppgifna förhållanden.
Jag tror nemi. detta vigtiga ändamål på genaste vägen kunna ernås, genom nedsättandet af en permanent commission, så sammansatt, att hvarje gren af statsförvaltningen, hvarifrån allmänna för fattningar emanera, deruti hade sin icke ombytliga representant.
Såsom redan försedde med Ion från det departement eller embetsverk en hvar af dem tillhörde, skulle desse ledamöter icke ådraga statsverket någon särdeles kostnad.
Den sålunda bildade fö r f a 11 n i ng s-c om m i s s i o n e n lomme att uteslutande åligga: a) uppsätta allmänna författningar, och, efter vederbörligt godkännande, dem från trye ket utgifva, under benämning: ”archiv för Svenska författningar.
De skulle icke utgifvas blandade om hvarandra, på sätt nu äger ruin, uti Svensk Författningssamling, men classerade efter ämnets ursprungliga art uti af hvarandra oberoende serier och nummerföljder; så att, t. ex., allt hvad som rörde kameralverket, inginge uti ett års-häfte,— hvad som tillhörde krigs-administrationen till lands uti ett annat — tullförfattningarna uti ett tredje, o. s. v.; b) vid utfärdan j det af författning, i ändamål att ersätta en redan existerande, skulle föreskriften om upphäfvandet af denna sednare ovillkorligen i den nya intagas.
Åter, vid förekommande förklaringar, ändringar eller tillägg uti redan existerande författningar, borde sådana förändringar, lika ovillkorligt , föranleda till hela ifrågavar. författnings omarbetning och ånyo-utgifvande in exstenso, med deruti intaget bud om den äldres upphörande att tillämpas.
Man befunne sig sålunda alltid i complett skick, och förekom me lappverk i författningsarchivet. c) Genomgå och granska äldre och nyare författningar, för att utgallra och i und. anmäla hvad som deraf icke mer är tillämpligt, och derföre redan bort vara till kraft och verkan upphafdt, samt bringa uti sammanhang och öfverensstämmelse del sorn qvarstår och är gällande, hvilket sednare, så ordnadt som ofvan nämndt är, efter hand borde från trycket utgifvas.
Man blefve härigenom befriad från en mängd af handlingar , hvilka nu endast derföre måste finnas till hands, att de antingen icke blifvit formligen upphäfna , då andra kommit i deras ställe, eller blott att ett och annat moment af dem ännu äger gällande kraft.
I ändamål att möta en möjlig anmärkning, bör jag på förhand förklara, att jag, genom upptagandet af härafhandlade ämne, icke åsyftat tillvägabringa någon rubbning i närvar. lagstiftningsrätt.