Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jag tycker att man bör icke kunna misstaga sig om hvilka känslor hon hyser för Evald,” sade frun ett par dagar efteråt, ”ty hennes ögon tala ett allt för tydligt språk.
Det är som om de mot hennes vilja droges mot honom, alltid mot honom.”
Kyrkoh. ”Vi spela foglarne.”
”Nej inte den.”
”Hvarför inte det?”
”Usch den är så odräglig att spela.”
”Men den är så vacker.”
”Ja, men tag någon annan.”
K. ”Hvad skulle vi då taga för en?”
H. ”Serenaden.”
”Nå ja, jag är aldrig omedgörlig; låt oss ta den då.”
”Sparsamhet” samt ”Marsyas öde”, stå att finna i Decemberhäftet af Svenska Familjjournalen för 1883.230
En gång då der var främmande i prestgården skickade frun bud ned till husmamsellen med fråga om hvad man skulle hafva till middagen.
Fröken skickade följande helsning:
”Det kan göra detsamma hvad här skall vara till middagen, men fårstek skall icke komma att fattas.”
”Helsa fröken, att jag skall skrifva upp hennes vackra svar.”
Fröken: ”Helsa frun, att om hon inte sjelf har papper, så kan hon få af mig, samt att jag hört talas om en fru, som skref upp allt hvad pigorna gjorde, och derigenom vardt hon odödlig.”
På bordet, under hänglampan, stod brickan med punschkaraffen och de halftömda glasen.
Han gick fram och tillbaka på golfvet och talade.
Han var icke röd af punschen, men han kände sig herre öfver stämningen och hade talat sig varm.
Stundom stannade han framför mig, betraktande mig med de starkt skuggade ögonen, som ville han se om jag kunde följa med hans tankegång, och alltjemt gick han fram och åter, icke med oro, utan i denna känsla af frihet som man kan känna i det hem man sjelf upprättat.
Och den svartklädda gestalten aftecknade sig så kraftfull och säker mot de ljusa omgifningarne.
Han log, men hotet kan aldrig fullt vika bort från detta barska ansigte, det ligger och lurar under de utstående svarta ögonbrynen, hvilka vid minsta anledning draga sig tillhopa nästan till ett enda tjockt streck som draget med kol.231 Jag känner alltid en inre darrning när jag talar med denne man, jag kan icke få ifrån mig att der är någonting hjertlöst hos honom, hvilket gör att man i ett ögonblick kan förlora hvad man under långa tider lyckats afvinna honom.
En egoist som få.
Alla hans karaktärsdrag peka åt egoism.
Hvad gör det denne man hvem han trampar under fötterna, endast han vinner framgång!
Men icke nog dermed, han är också kall.
Jag tror icke att der fins någonting annat än fåfängan, som kan tina upp honom.
I soffan låg Sanna, med ett trotsigt koketteri exponerande sin lilla fina figur, kastande armarne ut öfver soffstycket med ett exempellöst sjelfsvåld.
Han låtsades icke gifva akt på henne, men hennes svarta ögon följde alla hans rörelser.
Var det till henne eller mig han talade?
En gång nämnde Sanna till mig att hon noga tagit reda på hur arf skiftas mellan stjufbarn och stjufmoder.
Hvarför hade hon det?
Vid qvällsmatsbordet sutto vi och talade om teater.
”Berätta Andersson, Petterson och Lundström”, sade hon på sitt tvära sätt, ”jag har så ofta hört talas om pjesen, men aldrig sett den.”232
Han började genast berätta, men vände sig mera till mig än till henne; det var naturligtvis politik, ty han berättade ju på hennes uppmaning.
Jag var allt för väl bekant med pjesen för att finna något nöje i framställningen, men det roade mig att studera de andra åhörarinnornas ansigtsuttryck så ofta jag kunde få tillfälle att kasta en obemärkt sidoblick på dem.
Alla tre betraktade honom spändt och ofrånvändt samt med en beundran som om han vore ett högre väsende.
Hos systern ett studeradt intresse, hos hustrun ett öppet och ärligt, hos henne ett motvilligt, oemotståndligt!
Hennes kärfva natur måste böja sig i beundran för honom, men den gör det icke gerna.
Det sägs att hon aldrig samtalar med någon annan än honom.
Hon skyilar alla fruntimmer för att vara ”högfärdiga”.
De aktningsbetygelser man visar fru Lundegård äro mindre egnade henne personligen än ”hustrun” i opposition mot älskarinnan.
D.v.s. det lagliga äktenskapet gentemot den fria förbindelsen.
För någon tid sedan var Karl Lundegård hemma.
Fadren var borta, men väntades.
Olof Morin var der också.233
Karl var utan penningar och då han i sin fars rum fann en 25-öring på ett bord, så tog han den, men fröken saknade penningarne och anstälde razzia.
Hon skickade en piga för att fråga om frun tagit den.
Fröken menade att alldenstund ingen af pigorna tagit pengen, så måste det vara ”någon af packet deruppe” som tagit den.
Karl fick veta det och underrättade henne om att han både tagit penningsumman och skulle underrätta fadren derom, tilläggande, att ”fröken” kommit dit för att ”hushålla med maten och icke med pengarne.”
Frun blef ursinnig derför att hustyrannen kallade henne och barnen för pack, fröken var ursinnig förut.
Ah, il y avait une scène!
Frun mindes hvarken hvad hon sjelf sagt eller hvad fröken svarat, så ond hade hon varit.
Så fort kyrkoherden kom hem sprang fröken in i hans rum och klagade, innan han träffat någon af familjen.
Kyrkoherden vardt onådig och Karls aktier sjönko.
Den dag kyrkoherden skulle komma skickade frun skjuts till sista tåget för att möta honom.
Karl och Olof foro med.
Kyrkoherdens pels hade de i vagnen.
”Sara” visste att kyrkoherden icke skulle komma med tåget utan landvägen från Eriksdal med Hagelbäcks.234 Hon bara fräste öfver att vagnen skickades ut, men ville icke säga hvarför det var öfverflödigt.
Medan vagnen var vid stationen kom kyrkoherden hem, emottagen af Sannas klagomål.
Denna välkomst gjorde ett obehagligt intryck och satte honom genast i misshumör.
När vagnen kom satt Karl insvept i prestpelsen, efter bästa förmåga spelande ”pappa” och med blicken riktad mot modrens fönster.
Han anade icke oråd förr än han hörde fadrens barska röst:
”Hvad är det här för spektakel!”
När Karl reste hade han fått pengar, men fadrens afskedsord voro:
”Om du icke tar studenten till jul, så bryr jag mig icke om dig.”
”Tjenis,” svarade Karl.
Nu är han kuggad.
En mycket dum fru kom och öppnade för sin man vid hans hemkomst från ett kalas.
Hon var klädd i en mycket lätt ”morgondrägt”, och mannen förebrådde henne det.
”Men hur kunde jag veta att det var du!” svarade hon naivt.
Hennes syster sade en gång i ett stort sällskap:
”Men säg mig: hvad är den der Gambetta egentligen för ett fruntimmer?”
”Hon är syster till Garibaldi,” svarade en af herrarne.
Historien påstås vara sann.
Hon – frun – är gift med Rosenblad eller Rosenkrans (?) kallad ”Ryssen”.
”Alla mina pojkars namn börjar med H: Walter, Viktor och Vilhelm.”235
”Ryssen” har velat söka skilsmessa med sin hustru, emedan hon är så dum, att han icke kunde uthärda.
Nu finner han sig åter i sitt öde.
När de danska studenterna i somras besökte L.P. skulle han göra en tillställning för dem i slottsparken.
Men han nämnde ingenting för dem om att han beställt en splendid sexa i paviljongen.
De gingo ut ”för att bese staden”, som han sade.
Han förde dem omkring i slottsparken tills den utsatta tiden var inne, då föreslog han att de skulle gå upp i paviljongen för att se den vackra utsigten i solnedgången.
Gästerna anade ingenting och när L.P. hängde sin ytterrock i tamburen, följde de hans exempel.
Han öppnade dörren och bjöd dem stiga in.
Gasen lyste festligt, bordet var läckert och i tvenne rader stodo kypare och bugade sig.
Danskarne blefvo häpna och handfallna i stället för gladt öfverraskade, både de och värden kände sig generade för de gentlemanlika kyparne och feststämningen blef tryckt.
Det hela var satt i scen efter ”gästabudet”, som Kirkegaard beskrifver i ”stadier paa Livets Vei”, men misslyckades.
Det var friheten och hemtrefnaden som saknades.
Danskarne voro också trötta, icke just af resan, men examensläsning.
Anna Erica säger att mitt hem icke är något hem.
Hon har rätt, ty mellan mig och barnen är visserligen till en viss grad hemlif, men kärleken mellan makarne, denna grund på hvilken hemmet borde vara bygdt, fins der icke.
Största skulden är min, men jag kan icke.
Min håg är starkare än min vilja.
Gud har gifvit mig den, och jag måste lyda; jag har kastat bort så mycket, nu kan jag icke mer, man måste låta mig behålla de åren jag har qvar.
Gud hjelpe mig!
Jag kan icke öfvervinna denna sträfvan att gå min egen väg.
Thedeniii pojke, en sexårig ungdom, sade om ånghvisslan på tåget: ”Det är det obehagligaste som fins, och jag blir riktigt nervös.”236
En herre, som skulle hålla tal för värdfolket på ett kalas, slutade med dessa ord, uttalade i sträfvaste näston:
”Jag önskar att herrskapets tillgångar snart måtte tillåta herrskapet att göra en lika angenäm tillställning för sina vänner.”
Det är icke qvinnorna som tyranniseras af männen, men det är qvinnorna som tyrannisera hvarandra inbördes.
Den enda emancipation som behöfs är att mildra detta tyranni en smula.
Jag har ofta frågat mig hvarför vi qvinnor i ungdomen så sällan ega utpräglade anlag.
Och hvarför vi i stället skola likna svigtande rör, som villigt böja sig för alla vindar.
Våra åsigter äro då föga sjelfständiga.
Vi kunna nog ega intelligens tillräckligt för att fatta de olika åsigterna, men när det gäller att göra ett val och att fatta en bestämd mening, som skall vara verkligt vår egen och orubbligt fasthållas, då komma vi till korta, om vi icke ega någon annan att stödja oss vid.
Om vi se närmare efter, är detta en af naturens visaste anordningar, och just detta gör qvinnan så lämplig för sin uppgift att vara mannen en hjelp.
Arbete under kamp och sträfvan, det är oftast mannens lif.
Arbete af trogen kärlek, det borde vara qvinnans.
Den man hon älskar, hans bana blir hennes, hans lifsvärf hennes, och just det, att hon ej på förhand åt sig utstakat en väg, gör att hon dess lättare kan slå in på hans.
Skulle deri ligga någonting förödmjukande?
Det är en qvinnas högsta ära att kunna deltaga i mannens ärliga sträfvan och att få anses som hans aldrig svigtande kamrat.
För den som älskar af hela sitt hjerta käns det icke som en pligt att älska, utan en rättighet.
Så länge man anser det som en pligt att älska, älskar man ännu icke af hela sitt hjerta, ty när man det gör, då känner man det icke som pligt, utan som sin dyrbaraste rättighet.
Kammarjunkare Geijer har en tant, en fru v.
Falsen i Hamburg, som varit ytterst god och vänlig emot honom.
Hon har skänkt honom en villa som ligger invid Karlsro.
Men nu har bladet vändt sig, och hon har öppnat process med honom om några penningar, som han skall vara henne skyldig.
Han skref härom dagen till Chr. under tysthetslöfte, att han fått veta det hon, samtidigt med att hon trakasserar honom på det bittraste, har låtit måla ett stort porträtt af honom, hvilket hänger i hennes hem i Hamburg.
Han drager deraf den slutsatsen att hennes hat härleder sig från för mycken kärlek.237
När han druckit en smula, är allt hvad han säger idel sjelfberöm.
Hörby 5.11 1883.
Herr C. de Quillfeldt!
Tack för raderna – ja ni vet nog hur glada vi blefvo för dem.
Hvarje bref från er är alltid en glad öfverraskning, som förjagar en viss bitter känsla, hvilken påstår att ni glömt vännerna i Sverige.
Ni vet, – det är min fixa idé.
Ni säger att ni icke skulle kunna genomlefva tvenne sådana år till, som de sista, så fulla af sorg och bekymmer.
Det är eget nog, att dessa år varit så tunga både för er och oss, fast Atlanten ligger emellan.
Att jag lefver betraktas som ett underverk, och hur förändrat blef ej hemmet, för både Christian och barnen, under min långa kamp mot döden!
Ni kan tänka er det.
I öfver åtta månader låg jag i Malmö, skild från alla de mina, men det nya behandlingssättet var godt, och nu är jag bättre, men kan ej gå utan kryckor, ty jag är så svag ännu.
Om ett eller ett par år kan jag kanske gå riktigt, men knät blir alltid styft, så att jag kommer att halta något.
Således farväl med allt hvad sport heter!
Mina promenader hoppas jag dock kunna återtaga.
Jag spelar aldrig schack numera och har icke spelat det på öfver tre år.
Det skulle vara mig outhärdligt att ens röra vid pjeserna, så mån är jag om att icke jemföra det närvarande med det förflutna.
Denna långa sjukdom betecknar en vändpunkt i mitt lif, på andra sidan om hvilken jag icke gerna låter min tanke gå, så länge kontrasten är så skärande som nu.
Jag har visserligen försökt att återtaga det gamla tidsfördrifvet, men jag kan icke; jag måste gå derifrån innan jag gjort mitt första drag, det är som snördes min strupe tillhopa dervid.
Men af allt detta får ni icke tro mig vara pjunkig och sentimental, tvärtom, jag begagnar samma recept som jag lofordade i mitt sista bref till er: – arbete.
Gå kan jag visserligen icke, så att hushållet får skötas af de andra, men jag kan ju både tänka och skrifva, och jag hoppas att mitt arbete icke skall blifva så alldeles utan framgång.
Jag har försummat två hela år på sjukbädden, nu gäller det att taga igen.
Till tecken att jag redan lyckats ådraga mig en smula uppmärksamhet, sänder jag er ett urklipp af en bland våra bästa tidningar, som haft den godheten att omnämna mig, under det namn jag antagit.
Så nog tänker jag taga mig ännu en dust med lifvet.
Mitt lynne är sig fullkomligt likt och ganska gladt – nota bene, när jag icke ger mig tid till att sitta och grubbla.
Anne Charlotte har nu en liten son, som heter Carl Gustaf Christian, men jag har icke sett skatten ännu, icke deras nya hem heller, till sommaren hoppas jag dock kunna resa dit.
Mathilda är nu vuxna damen, men så innerligt snäll, rask och rar.
Hon och jag äro som lif och själ, och jag håller så obeskrifligt mycket af henne; det tror jag att ni också gjorde, i fall ni vore här.
Uno har varit hemma öfver ett år och är tillförordnad postmästare.
Knut har vuxit, så att han är längre än jag, nästan så stor som ni.
Hilda är sig fullkomligt lik, och
Hilma är en långbent skolflicka, som mins er mycket väl; hon bad att få läsa ert sista bref, ty hon ville se om ni helsat till henne, sade hon.
Hallqvist var här jemte en massa andra herrar på Christians födelsedag, men annars se vi aldrig till honom, och vi lefva rätt mycket för oss sjelfve, hvilket nästan är det trefligaste, när man har ett godt hem.238 Endast med en ny familj, som heter Lundegård, samt med Palmens umgås flickorna och jag särdeles flitigt.
Om ni nu kom till Hörby, tror jag icke att ni kände igen det riktigt, förr än ni kom ned emot vårt hem, hvilket ännu är sig likt.
Och nog kommer ni en gång; låt vara att det kan dröja i flera år, men jag vill i det längsta hoppas att ni känner längtan att återse fädernejorden.
Och så ville jag hoppas att vi ännu en gång skulle få se er i vår krets, omgifven af gammal vänskap, som visserligen åldras, men icke kallnar.
Skulle det efter år af sträfvan icke kunna kännas godt att hvila ut i det gamla hemmet?
– Nu till sist önskar jag er en glad jul och mycken, mycken framgång!
Er födelsedag var icke glömd, men vi voro för stolta att skrifva, utan att hafva fått svar.
Helsingar från alla genom
30.7 1883.
Utdrag ur Anna E.s bref.
Det gläder mig mycket att du tyckte så bra om en viss person, och det kunde jag nog tro att du skulle göra, ty han ser ganska snäll ut och är det ännu mera.
Vi har ju varit så lite tillsammans ännu, men jag tror icke att han kommer att lägga minsta band på mig, utan hvad som roar mig får jag gerna göra, svartsjuk är han ej det allra minsta, det såg du då jag vid stationen bad helsa Uno, att det icke gjorde den minsta verkan.
Jag sade till honom ibland att jag slog mig så ut för Jönsson der hemma, ”ja hvad bryr jag mig om det”, var allt hvad jag hade för mitt besvär.
Men han känner mig bättre än så, och vet nog att jag inte på allvar gör något sådant.
August tyckte bra om dig, men en stock är han, ty när vi, efter att hafva sammanträffat med dig, kommo ut på gatan, sade jag: ”Nåh?” men[ande] hur han tyckte om dig, ”joo”, det var allt hvad jag kunde klämma af honom den gången, men jag hade föresatt mig att han icke skulle slippa för så godt pris, hvarför jag vid nästa sammanträffande ånyo började mina operationer med den påföljd att jag fick veta det han tyckte mycket bra om dig, men det grämde honom fasligt att du för hans skull måste stå så mycket, ty du var nog trött, emedan din hand som hvilade på fönstret, darrade så mycket; detta sade han flera gånger, så till slut tröstade jag honom med att det nog inte var så farligt – – – – –
Man kan gerna vara medgörlig de flesta gångerna man står derför inte under toffeln.
Jag ger alltid efter, utom när det är en sak der jag verkligen bör få rätt.
Midsommardagen var jag ju i Lund, och jag ville gå i kyrkan, men August tyckte att jag i stället kunde gå och spatsera med honom.
Jag sade honom vänligt att jag ville gå i kyrkan och ämnade göra det också, ja då sade han ju ingenting, utan tyckte att jag skulle göra det.
Jag har från början sagt honom, att i den saken följer jag min egen vilja, och han är nog förståndig att lemna mig och mina idéer i fred, liksom jag gör med honom.
Vill han en gång ändra åsigt och följa mig till kyrkan, skall det vara mig mycket kärt, men jag trugar honom aldrig dertill.
Han har sagt att jag kan gå, så skall han följa mig till kyrkdörren.239
21.10 1883.
Kan du tänka, att Carin har erkänt för mig, att hon är kär i Jönsson, det syns för resten också, men jag trodde icke att hon var nog dum att erkänna det genast.
Det är så likt Carin att bli kär så fort hon är tillsammans med en herre.
Jag tror ej han plågas af samma sjukdom vis á vis henne, men jag skall emellertid göra min observationer.
Jag skämtar nu redigt med henne om Jönsson.240
17.11 1883.
Det enda roliga jag egentligen har, är när herr Jönsson och jag prata förstånd, men det kommer så sällan på, ty Carin bevakar oss med argusögon.
Hon skall väl en gång ha sig hem till sitt land igen, och då skall der pratas väldeliga.
Det är bra roligt då man kan ogeneradt umgås med en herre, utan att något ömt förhållande genast skall uppstå, och vi prata om allt möjligt, men han är så fasligt rädd att jag skall på något sätt få obehag af min fästman om folk skulle prata några dumheter.
Men jag försäkrar honom att det fick jag inte, utan att han tvärtom litade på mig.
Herr Jönsson svarade då så trovärdigt att ”han kunde så tryggt öfverlemna sin fästmö åt honom, ty hvad på honom – Jönsson – berodde, skulle han nog bevara henne åt fästmannen.”
Jag tror att herr Jönsson verkligen är en bra karl, och vet du att det skulle aldrig falla mig in att bli kär i honom, ty då miste han all aktning för mig, det kan jag försäkra.
Som jag förmodar att vi skola ge herr Jönsson julklappar, har jag tänkt att ge honom en bok, och vi vill nu fråga dig hvad för en det skulle vara.
Jag kan ej säga om jag skall göra det, ty jag får höra hvad
August säger, emedan jag frågat hur han tyckte.
Jönsson svärmar för nyare tiden, så något i den vägen får det vara.
Ack om jag vågade ge August någon julklapp, men det törs jag inte sen han blef så förskräckt för äplena.
”Häst-Wrangel” är samma person som f.d. redaktören af Smålands allehanda, med 1884 års början inträder han som medredaktör i Dagens nyheter.
Han är gift och har en vuxen son, hvilken är officer vid ett ungerskt regemente.
Han var på besök hos fadern och gjorde då uppseende i Jönköping genom sin vackra uniform.
Den äldre Wrangel lär vara förmögen, men i allmänhet illa tåld i följd af sitt tidningsskriveri.241
Fröknarna Christiansson hade vid en badort träffat en professorsfamilj från Lund (Nyblaeus?) men landtbrukaredöttrarne ansågo sig ej [kunna] göra bekantskap med professorns.
Det anstod dem icke (!) ty damerna voro så enkelt klädda.242
En fru i Ystad – gift med en kapten – är mycket yr och vild, har alltid varit det som flicka också.
Hennes piga hade köpt potatis af en bonde på torget och bad honom följa med henne hem för att få betalning.
Frun kom ut med cigarett i munnen och friserad lugg, pratande och skrattande med en ung flicka af sina bekanta.
”Nej se Per!”
”Känner hun me?”
”Ja, skulle jag inte känna Per, som tjent hos min far i så många år?”
”Inte e de väl fröken Hulda?”
”Jo, rätt gissadt.
Det var roligt att få se Per.
Kors, mins han den gången när jag skulle köra och välte med hela ekipaget, då när det var så mycket snö?”
”Mins väl det.
Patronen ble så arger, han hade ente sett etter att det var fröken som körde, utan trodde det var jag.”
”Ja det var på den tiden!
Per ser väl att jag är mig lik och icke har blifvit ett grand klokare?”
”Åh hå ja, det är inte alla som ska va lika,” sade
Per filosofiskt.
”Men nu skall
Per se att jag fått det bra i alla fall och så ska han ha en bit mat, kom här in i pigkammaren.”
Hon visade honom in i ett snyggt rum och Per satte sig inom dörren, säfligt och med en suck.
Så satt han och såg omkring på väggarne under det frun gick in i rummen.
Då hon återkom förde hon med sig två små gossar och en flicka.
”Se här skall
Per se mina barn.”
Per såg ytterst förlägen ut oaktadt alla försök att hålla god min.
”Det var nästan för många,” sade han slutligen.
Frun rodnade, men brast i skratt.
Per såg bortkommen ut, men fullkomligt allvarsam.
Det såg ut som om han satt och grubblade på något qvistigt problem.
”Ja det är nästan skam att fråga,” sade han slutligen tveksamt, och med så låg röst att han icke skulle höras af barnen, ”men hvem är far till dem.”
”Men Per vet väl att jag är gift!” utropade frun med någon förtrytelse.
”Jaså, ble hun gift,” sade
Per med orubbligt lugn, och synbar lättnad.
”Ja visst jag är ju gift med löjtnant Jerkerson.”
”Jaså den, ja de va nock litta bra me dom konne en tyckas.”
Frun svarade icke, hon ångrade sin vänlighet emot
Per, men nu var det han som kände sig stämd till vänlighet, sedan han blifvit qvitt sina misstankar.
Han betraktade den äldste af pojkarne.
”Ih kors,” sade han, ”när man riktit ser efter, så är han lik sin far, – undras om han ska bli en likadan tase som han.”243
I går kom Samsioe in på kontoret.
H. ”Efter jag alltid haft en smula klockarekärlek till fru B. vill jag bara gå in och visa detta bref som jag ämnar afsända.
Det är ett bevis på hur jag är ansedd å andra orter.”
Brefvet var till justitierådet Östergren och innehöll tacksägelser för all mot Samsioe visad vänlighet.
J. återlemnande brefvet.
”Det var ju storartadt.”
”Skulle tro det.
Och nu skall jag visa några versar, som jag skref der uppe i Stockholm vid en goodtemplarfest.”
Han tog fram ett tryckt papper och läste med falsk patos och skorrande röst ett ganska bra skrifvet poem emot ”dryckenskapens månghöfdade hydra.”
”Hvad tycks är det inte bra kanske?
Nästan mer än man kan begära af en sådan der halfbildad – – – .”
J. skrattade.
”Säg hel- eller finbildad, ty det är det ni menar.”
H. med sin grinmin.
”Ja, eller också det.
Nå, hvad sägs om versarne?”
”Versarne äro bra, de skulle bara varit ärligt menade, så hade de varit utmärkta.
Han gaf till ett hånskratt och fördrog sitt ansigte till de gemenaste grimaser.
”Det blir en annan sak, det hör icke dit,” sade han och betraktade mig med sin illpariga min.
Jag kunde icke låta bli att betrakta hans händer.
Förr hade de varit uppsvullna och plussiga af dryckenskap, nu voro de magra, skinnet var för stort till dem och satt rynkigt.
”För mig är den inre öfvertygelsen hufvudsaken,” sade jag öfvervinnande min instinktlika fruktan för denna ormlika menniska, ”jag bryr mig icke om fagert snack, sanningen är det enda som för mig gifver orden värde.”
Han började gnola en stump af ”tiggarstudenten”, men svarade icke.
När han skulle gå vände han sig om i dörren och sade:
”Fru B; jag skall säga att det fins vissa hufvuden, som icke låta styra sig af horntömmar som annan fänad.”
”Det gör ingenting, om de bara kunna styras på något sätt eller åtminstone förstå att styra sig sjelf.”
Med ett flin stängde han dörren och gick.
Förlegad, längesedan haltlös bildning, hvaröfver han stoltserar.
Han sätter sin ära i att anses farlig, elak och listig.
Han är lumpen och smickrar sig med att vara en bof.244
Anna har anlag för snålhet.
Härom dagen då hon skulle taga fram ljus åt Christian och mig, ville hon skära ett ljus midt af, ehuru hon hade ett helt skålpund att taga af.
Det var ”slöseri” att gifva oss hvars ett helt ljus, men hon tänkte ej på att man alltid spiller något när man skär af ett ljus.
Fru Berlin har fått i sitt hufvud att jag skall kalla henne ”Charlotte”, naturligtvis i det hemliga hoppet att jag då skulle erbjuda henne att säga mitt namn.
Då skulle huset komma på stöttor.245
Hon brukar ofta säga om förnämt och ansedt folk.
”Han umgicks mycket i min fars hus.”
Jag förvånade mig mycket först, men nu har jag fått veta, att hennes far var – gästgifvare.
Sist vi voro till Palmens, talade