Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans mandomsår sammanföllo med positivismen, med seklets mest vetenskapligt hänförda och stolta decennier, och hela dess intellektuella segerrus från laboratorium och studiecell fyller de stora verken från Renans kraftfullaste tid.
Liksom hans stora samtida Taine kände det som en plåga, att historia och själslära ej kunde arbeta med naturvetenskapens experimentella metod och nå dess kontrollerbara resultat, och med en jätteansträngning af andlig och stilistisk skärpa sökte tvinga dem så nära som möjligt till matematikens klippfasta system af på hvarandra aflagrade satser, sökte också
Renan genom ett konsolideringsarbete af de olika discipliner, hvilka han bemästrade, språkvetenskap, historia, psykologi, nå en högre grad af visshet.
Hans väsen var för smidigt, hans tanke för finslipad för att han skulle vilja vara så dogmatiskt konstruktiv som Taine, men i botten har han en lika fast öfvertygelse på vetenskapen som den stora världsmakten, och blott halft på skämt är det han i det verk, som betecknar afslutningen af denna period, De filosofiska dialogerna, skildrar framtidshärskaren som den vetenskapliga despoten, hvilken genom sin kunskap och sina maskiner styr världen, och för hvilken människorna blott äro automater, som hans högre insikt regerar.
Renans ålderdom slutligen har sekelslutets raffinerade trötthet, som af allt mänsklighetens allvar gör en historisk optisk synvilla och ett sorglustigt skämt, en världsteaterföreställning för den blaserade betraktaren, en sorts metafysisk balett, i hvilken alla idéer uppträda och göra sina danssteg.
– Den gamle Renan är Anatole Frances mästare och herre, den andligadilettantismens spotskt och vemodigt leende lärare, den mest öfverlägsna och djupsinniga af sofister.
Men hur skiftande denna Renans utveckling är, den har trots allt en mäktig helhet.
Enhetlig är den genom den idealism, som från början till slut bär hans verk.
Alla gudar har Renan dyrkat och svikit, utom en, som han aldrig tröttnat att älska, Ariel, etherns genius, den befriande tankens ängel.
Dennes genomskinliga blåa luft, i hvilken all tyngd försvinner och ordet får en sväfvande flykt, lyser i hans verk och gör där lätt och ljuft att andas.
Men denna idealism har intet af världsförnekelse eller abstraktion; – midt bland människor slog Renan upp sitt tält, och hans hjärta var fullt af vördnad för alla tillvarons drifter och makter.
Kritik var för honom icke en syra, som frätte, men ett befruktande vatten, som hjälpte den rätta växten.
Sällan har en religiös polemiker uppträdt med en sådan mildhetens styrka, och jag vet intet i världen, som är mig kärare än denna förening af en oförskräckt tanke och en vek och varsam hand.
Få människor hafva så beständigt förnummit och förmått meddela känslan af den hemlighetsfulla process, hvilken gifver själfva trådarna till världens söm, som denne tviflare, hvilkens kritik skurit sönder en hel väfnad af människoskapad dogm.
Edmond de Goncourt.
Paris juli 1896.
När dessa rader nå hem till Sverige, hafva nog tidningarna redan berättat, hur den siste Goncourt aflidit ute på Champrosay, Alphonse Daudets landtställe midt i Isle de Frances sommargrönska.
I armarna på sin närmaste vän, Daudet, hvilken sedan många år tillbaka stämplats af döden, men sparats – tyckes det – ej minst för att stöda under en ensam ålderdom den, som de unga novellisterna älskade kalla litteraturens »Marskalk af Frankrike», har Edmond de Goncourt stilla slutit ögonen.
De egendomliga omständigheterna vid hans bortgång, hans testamente och hans akademi, hans lefnadsdata och hans lifsverk, allt detta har säkerligen i dessa dagar förtalts äfven hemma hos oss, men trots det kan jag ej motstå lusten att skrifva några ord om den döde.
Utom de inre omständigheter, som tidtals närma eller fjärma oss från en skriftställare, finns det yttre, som i detta hänseende kunna vara afgörande.
Sysselsatt med studier just på det fält, där den bortgångne var den erkände mästaren, förra århundradets franska konst, har jag dessa månader oupphörligen haft hans och broderns böcker i händerna och gång på gång med växande beundran funnit, hur Edmond och Jules de Goncourt sagt allt, på en gång det djupaste och det mest skimrande, om rococons konstnärer.
Och det var ej mer än en månad sedan jag själf hade tillfälle att få om också ett flyktigt intryck af den bortgångne.
Med en egendomlig känsla steg jag in i hans koketta lilla hus i Auteuil, det täcka hotellet Boulevard Montmorency n:o 53 med Ludvig XV:s vivörprofil i brons som midtstycke i balkongens smidverk, ty jag kände knappast något hem, ej ens mina anförvanters, hvilkets historia jag så noga hade reda på.
Tack vare hans egna verk – hans vidlyftiga beskrifning af sin bostad i de två banden af »Maison d’un Artiste» och den långa följden af memoarerna – visste jag stort och smått om detta hus, hur lifvets stora makter gästat dess rum och spridt blomdoft eller gift under dess tak, likaväl som de minsta bagatellerna i dess dagskrönika, när hvar teckning kommit på sin spik, hvar tafla på sin hylla.
Också var det blott med själfbehärskning, som jag undertryckte ett småleende, när dörren öppnades af Pelagie, Edmond de Goncourts ryktbara hushållerska, som fått en allt större primadonnaroll i hans lifsanteckningar, ju mer husets herre åldrats.
Hemmets rum och salar voro ett litet museum, strålande af hvad Japans konst ägt glädtigast och Frankrikes mest eleganta artistperiod elegantast och i biblioteksrummet under Baudouins själfsvåldiga mästerstycke, L’Épouse indiscréte, fann jag mästaren i samlarens klassiska ställning med gravyrportföljen halföppnad i sin hand.
Af de många själfulla afbildningar jag sett af honom – af Raffaëlli, Bracquemond, Carrière och de Nittis – liknade han mest Carrières nya litografi, som förträffligt återgifver det på en gång af intellektuel trötthet och tärdhet och dock af en martialisk riddarglans präglade hufvudet.
Med skäl har han af en krönikör liknats vid en poetisk kavaljer från frondens dagar.
Det låg något af förfinad Aramis, af litterär musketör och stridsman öfver det högburna ansiktet med de hvita lockarna, den raka näsan och det militäriska pipskägget.
Men lidande och gammal verkade han.
Blicken hade mer ansträngd än verklig skärpa – eller påminte snarare om ett skarpt och välslipadt vapen, som dess herre ej längre orkade föra.
Men hela hans lifs oböjliga och obefläckade nobless, som ej känt hvad kompromiss och intriger velat säga, präglade alltjämt hans adliga, vackra figur.
Den solglans, som föll öfver hans ansikte blott vid en så fattig och likgiltig hyllning, som den en okänd besökare på förlägen franska kunde bjuda, talade med nästan barnslig rättframhet om den allvarliga tillit han fäste vid sin lifgärnings betydelse.
Edmond de Goncourts vedersakare – och de voro legio, i synnerhet tack vare hans memoarers anfall och indiskretioner – brukade försåtligt antyda, att det egentligen var den aflidne brodern, som hade den poetiska talangen.
Om så vore, om Edmond de Goncourts anpart låge i den historiska delen af brödernas litterära kvarlåtenskap, skulle säkerligen hans typ blifva ej obetydligt förringad, men frågan blir dock alltid, om ej just på detta håll hittas det yppersta de båda bröderna åstadkommit.
Det kan ej vara tal om att här göra någon analys af deras långa rad af romaner, i så många hänseenden geniala.
Men en sak slår mig, när jag på nytt genomläser ett par af dem, för hvilka jag hyst en nästan obegränsad beundran – Germinie Lacerteux och Renée Mauperin, och det är, att dessa böcker med all sin originalitet som uppslag (Germinie Lacerteux rymmer ju en stor del af L’Assomoir) och all sin blixtrande virtuositet som stil dock icke rycka med, icke bemäktiga sig ens nerver som många arbeten af Balzac eller George Sand, underlägsna kanske både som idé och framställning.
Den djupaste grunden härtill tror jag vara densamma, som ej sällan verkar köld hos Flaubert och löjlighet hos Zola, »vetenskapligheten», hvad man skulle kunna kalla den realistiska romanens »afhandlingsmässighet».
Barn af samma tidsålder, döpta i samma hopp, hafva de realistiska banerförarnes verk som släkttycke en ansträngd öfverlägsenhet mot hvarje form af romantik och en svärmisk tro på det positiva.
Draget finns hos alla de andliga framtidsmännen i Frankrike under 1850- och 1860-talen.
Hur kommer det ej fram i Taines förstlingsskrifter, dogmatiskt skärande och hänfördt på en gång, eller i Renans ungdomsverk, L’Avenir de la science?
Hvad denne lille bretagnare, som en gång skulle blifva så stor skeptiker, allt hoppades den gången – och allt af den exakta forskningen!
Och hvem minns ej själf något snarlikt från ett skifte af sitt lif?
Kanske var det just det öfverdrifna i detta hopp, som sedan låtit så många vända sig med hån bort från vetenskapen som från en vanmäktig gud, hvilken bjöd stenar i stället för bröd.
Man ville göra den till part i människosläktets trätor, till agitator, filantrop och läkare, men vetenskapen, naturens mest äkta dotter, hade ärft sin moders opartiskhet, otillgänglighet och likgiltighet för tillbedjarnas önskningar och lycka.
Vi hoppades för mycket, vi voro för nära ättlingar af dig, du lyckodrömmens paria, o Jean Jacques Rousseau, för att kunna böja oss inför den resignation, som är allt naturstudiums summa.
Låtom oss hoppas, att det kan gå med åren, ty den undergifvenheten med klar blick och kall panna är dock det enda manliga.
Men när Goncourterna grundlade sin litterära metod, var det faktiska ännu dagens lösen.
Deras romaner äro också små sociologiska monografier.
I Manette Salomon behandlas den urspårade konstnären, i Renée Mauperin den unga flickan inom den högre bourgeoisien med artistlynnets tendenser, genom hjärtats förfining höjande sig öfver sin samhällsklass, i Germinie Lacerteux den erotiskt lagda tjänstflickan i Paris, och så vidare.
Hvad som hos Flaubert blef antikvarisk vidlyftighet, och hos Zola ett jongleri med förflackade Darwinska teorier, som gjort mannen i Médan till en biologiens Flammarion, blir hos de båda bröderna en undersöksaktig afsiktlighet.
Deras böcker äro »fall» från samhällslifvets poliklinik.
Det är »bloc notes», hopställda till en roman.
Alla dessa kaleidoskopbilder, hvar och en i och för sig sprittande af den ögonblickliga sensationens lif, förbrylla, förjaga intrycket af hvarandra och besitta ingen rätt enhetlighet.
Men just detta vetenskapliga arbetssätt med sitt materialsamlande och sin vördnad för dokumentet har också varit stötestenen, på hvilken realismen fallit.
Zola slog i detta afseende världsrekordet – eller hvad skall man säga om hans bok Sanningen om Rom, i hvilken den eviga stadens historia, konst, forntid, nutid och framtid finnas, allt först uppteckadt i små annotationsböcker under tre veckors samvetsgrant arbete i världsstaden vid Tibern.
Ack, Honoré de Balzac, du som stängde dig inne klädd i munkkåpa och i feber skapade din tragikomiska värld, mer än den riktigas spegelbild, dess förklaring, hvad du föga tänkte på urklipp och notisböcker!
Du satte dig vid skrifbordet, och det vardande brusade genom din hjärna.
Du skapade, som Gud Fader, ur dig själf jord, tidsåldrar och människor.
Det blef en värld, skön och förvirrad, villsam och hisnande som den riktiga eller mer – med helgon och vidunder och guld och synd och hvita blommor, som knoppades i skuggan, och förvridna ansiktens hat och trängsel öfver gatorna.
Du fortsatte
Vår Herres verk och timrade öfver lifvet en fantastisk öfverbyggnad.
Dina »scraps-samlande» elever äro allvarligare folk.
De tro, att den glada vetenskapen behöfver aktuarier och registratorer.
De bokföra den lilla lifstillfälligheten med reporterns förgudning af bagatellen.
Just här ligger, förefaller det mig, den Goncourtska romandiktningens svaghet.
Trots stilens skimmer verkar den prosaisk, därför att verklighetsiakttagelsen ej för de båda bröderna är språngbrädan, från hvilken konstnären kastar sig ut i en okänd rymd, utan mål i och för sig.
Den öfverdrifves och pressas som detaljen i ett rättegångsprotokoll eller symptomet i en sjukjournal.
Frånsedt detta drag af förklarande statistiker, denna brist på eruption, som i inspirationens hetta i oberäknadt och mäktigt flöde låter lava, eld och slagg strömma fram, äro dessa Goncourtska romaner små mästerverk, särskildt genom den oöfverträffliga finhet och säkerhet, med hvilken hvar enskild situation skildras.
Båda skickliga i att föra ritstift och grafstickel – Jules de Goncourts etsningar efter Fragonard äro fulla af eld och lif – hafva de utpräglat hvarje interiör eller landskap, i hvilka de infört sina personligheter, som om de graverats på koppar.
Språket kan sakna stämningens lyriska daggstänkthet liksom lidelsens hvitglödgning, men intet af de små kapitlen i Goncourts verk skall man hitta, hvilket ej äger konstnärlighetens prägel som bild och stil, som uttryck och vision.
Lägger man härtill ämnenas alltid distingueradt valda karakter, hvarigenom de båda bröderna verkligen åstadkommit en följd af betydelsefulla sedebilder ur modernt lif, kan man tryggt säga, att dessa böcker, som alltid skola ihågkommas, därför att de vid sidan af »Madame Bovary» inledt en stor och egendomlig rörelse inom den franska litteraturen, också genom sitt inre värde skola behålla en hedersplats i seklets romandiktning.
Äkta franska äro de också i sin till ytterlighet upphetsade nervositet och sina vridna och maniererade stilistiska arabesker öfver en botten i nykter, romanskt hvass och säker grundplan.
Hvad som kan verka tyngande i brödernas romaner, är naturligtvis på sin plats i deras historiska arbeten.
Deras dubbla intressen, deras dubbla gåfvor som undersökare och diktare hafva här smält samman och skapat verk af sällsynt fulländning.
Deras skildringar från förra seklet af Ludvig XV och framför allt af dess ledande damer, från la duchesse de Chateauroux till Marie Antoinette, äro mästerstycken, hvilka ingen historiker, bekymrad om tidens inre lif, kan förbigå.
Endast de många, för hvilka historia blott är officiela handlingar, diplomatakter och stämpelpapper ＋ deras egen skrifsand, äga rätt att försumma dem.
Ännu ypperligare äro de arbeten öfver sjuttonhundratalets kultur, seder och konst, hvilka de båda bröderna utgifvit.
Man har förebrått dem en oresonlig förkärlek för kuriositeten, för den lilla färgrika detaljen, modenycken upphäfd till vikt på de stora händelsernas bekostnad.
Förhållandet är, att detta tiotal volymer öfver fransk civilisation från Ludvig XIV:s död till och med direktorietiden med alla sina skimrande bagateller om fruntimmerstoaletter och kärleksförbindelser samman gifva något vida djupare än man vid första ögonkastet märker.
De gifva ett sekel af franskt känslolif, af franska seder, och hvilket sekel!
Just det, i hvilket det moderna Frankrike med alla dess egendomligheter utdanas.
Ty hvad som förlänar studiet af förra århundradets franska historia och konst ett så spännande intresse är just detta – att man här ser det moderna Europas mest intellektuela och konstnärliga nation få sin slutliga och bestämda hållning.
Helt visst, franska civilisationen är en ek, äldre än någon af de gröna jättarna i skogen vid Fontainebleau.
Dess rötter nå djupt ner i mull-lagren öfver förvittrade kulturer och medeltidens källflöden befruktade redan dess telningar.
Men det Frankrike, som vi i dag räkna med, som allt sedan revolutionen vårdat för världen konstens och idéernas heliga eld, det genomgick under 1700-talet den långvariga kris, ur hvilken dess moderna institutioner och lynne uppstått.
Taine har med ett utomordentligt mästerskap i Les origines de la France contemporaine skildrat denna utveckling i stort – samhällslifvet och civilisationens omdaning.
Utan system, utan att själfve märka det hafva bröderna Goncourt gjort det i smått i fråga om sedernas och känslolifvets förvandling.
Läser man båda verken jämnsides, ser man det moderna Frankrikes människor växa fram.
Det är fransmannen med sina drag af atenare och senromare och dock en så egendomlig gestalt för sig, den mest intellektuelt vibrerande varelse etnografien känner, logisk och passionerad, med mest sinne för idéer och linjer, mindre för färger och minst af allt för musik, en varelse af nerver, tanke och vilja.
Det är den franska kvinnan – ja hellre än att försöka det omöjliga att i ett par rader summera hennes väsens skiftningar, förförelsen och grundheten, elakheten och förtrollningen i hennes varelse, tag själf fram Edmond och Jules de Goncourts Kvinnan under sjuttonhundratalet.
Det har knappast någonsin betonats, hur mycket den gömmer.
De oräkneliga analyser, som den franska romanen gjort öfver kärleken och kvinnans lif från klostret till ålderdomen, få här en historisk grundval af verklighet.
Denna bok skall lefva, när mången arkivdammig tydare af diplomatisk chiffer, som med ett högdraget omdöme om budoarhistoria lagt den ifrån sig, är så död, att man får göra en schnitzeljakt genom encyclopedierna för att hitta titlarna på hans böcker.
Denna moderna utveckling framträder dock tydligast i den franska konsten, som först med Watteau emanciperar sig och blir helt nationel.
Det är ju också från den stunden, som Paris tager den hegemoni öfver de bildande konsternas statsgrupp, som sedan dess väl många gånger bestridts men i det hela dock aldrig kunnat afhändas Seinestaden.
I skildringen af de artister, genom hvilka den franska konsten finner sig själf, är det också som bröderna Goncourts lifsgärning når sin toppunkt.
De tre volymerna öfver konsten under 1700-talet, äro deras lifs största resultat, och den franska litteraturen, rik på geniala verk öfver systerkonsterna, har intet arbete att uppvisa, som öfverträffar detta.
De båda bröderna täfla med Théophile Gautier i förmåga att i ord transponera det hemlighetsfulla lifvet i ett färgackord och den uppenbarade mystiken i en åtbörd.
De täfla med Baudelaire i poetisk känsla för kulör och linje och med målaren Fromentin i insikt om det tekniska.
I denna bok samarbeta historikern, poeten, samlaren och artisten, invigd i handtverkets alla grepp, för att värdigt skildra denna konst från rococon till empiren, så länge förgäten och missaktad och dock en af de säkraste växlarna på odödlighet, som den franska civilisationen äger.
Hela denna periods rikedom på olikartade krafter hafva de framhållit och de hafva lyckats poetiskt tolka lifsverk af sådant känslodjup och sådan melankolisk intensitet som Watteaus likaväl som en Fragonards bländande improvisationer, Chardins borgerliga innerlighet likaväl som Debucourts boulevardlynne.
Först under träget arbete med just denna tids konst framför dukarna i Salle Lacaze eller med tidens gravyrer förstår man, hur rikt detta verk är.
Det har anmärkts, och det är sant, att stilen i sin ifver att uttrycka allt ofta blir konstlad och tröttande.
Men det är ej heller någon de enkla linjernas konst som det gäller att skildra.
Med sina brytningar och svängningar gifver den Goncourtska prosan den koketta rytm, som med sin dansande kvinnliga höftlinje är rococons.
Stilen har just öfver sig det slipade och facetterade, det ädelstensskimmer och paljettglitter, det oroliga reflexljus öfver siden och hvita skuldror, i hvilket tiden strålar i vår fantasi.
Dessa reflektioner gälla båda brödernas gemensamma verk men också Edmond de Goncourts särskilda anpart.
Att han som romanförfattare kunnat skapa ensam, det visar bäst
La Faustin, skrifven efter broderns död, en af samtidens mest fängslande romaner.
Den konstnärliga kurtisanen från våra dagar är nog flera gånger skildrad med starkare färger, men knappast är någonstädes kvinnans geniala hysteri tecknad med sådan nervositet och så febril puls.
Att det var Edmond som i de historiska verken gjort brorslotten, det visa hans många själfständiga arbeten i denna riktning efter Jules’ död.
I fullaste måtto ägde han rätt både att skörda den dyrköpta och sena ära, som kom brödernas lifsgärning till del, och att bära den ofta hatfulla reaktion mot densamma, som förmörkade hans sista år.
Orsaken till den isolering, i hvilken Edmond de Goncourt mer och mer kom, var framför allt publikationen af broderns och hans memoarer.
Lika obestridt fängslande som detta verk är med sitt skvaller från den litterära världens kulisser under ett halft århundrade – och att det i detta afseende blir för framtidens litteraturhistoria en rik om också ej alltid renlig fyndort, är utom all fråga – lika ofördelaktigt ljus har det spridt öfver de båda brödernas uppfattning af sällskaplig takt och tolerans mot andra – än sig själfva.
Med naiv själfförhäfvelse dragas i dessa delar allt, Frankrikes yttre öden, smakens vändningar, sällskapslifvets tilldragelser in till den lilla villan i Auteuil, där de båda bröderna bland sina teckningar och sitt japanska porslin kämpade för en ryktbarhet, som blott sent och nödbuden tycktes vilja klappa på deras dörr, och under tiden äro deras omdömen om mer gynnade kolleger allt annat än rosenvatten.
Om publikationen af de äldsta delarna, lät försvara sig – det var redan en förgången tid anteckningarna här gällde – blef den oförsvarlig, när den utsträcktes intill den dag i dag, ett långt fonogram af allt Edmond de Goncourt hörde vid middagsbord och på gata, refereradt med en illvilja mot de flesta af samtidens män, för naiv för att vara systematisk eller mördande men det oaktadt föga behaglig.
Likasom af den äldre generationen till exempel Sainte- Beuve skildrats med grof brist på förstånd, kom nu turen till Renan.
Otur att just välja till skottafla för öfverlägsenhetens pilar de två mest intelligenta män, detta sekels Frankrike ägt!
Till sist blef den gamle mannen med sin mani att anteckna och trycka allt han hörde och förklara det med en föga människoblid psykologi nästan skydd och undviken!
Människan är tydligen icke skapad till att ständigt sitta inför en kamera.
Det som, trots allt, verkade stort och försonande i dessa memoarer är Edmond de Goncourts öppenhjärtighet.
Han biktar om sig själf det största och det minsta, med något af den tro på allts betydelsefullhet, hvilken man känner från utförliga lefnadsteckningar från klosterceller, öfver lif helgade åt Herran och betraktande det minsta »sub specie æternitatis».
Hans lif var också helgadt åt en gud, helgadt åt konsten med en lidelsefullhet, en uppslukande passion, som låter oss förlåta mången barnslig vrede och många ensidiga och orättrådiga domslut.
Konstnärens kall var för honom en utvald men smärtsam mission, som kräfde offer af lif, hälsa, glädje, för att åstadkomma det ädla och personliga verk, om hvilket han drömt först i samspråk med brodern, kanske mindre af en grubblare och mer af en lycklig konstnärsnatur än han själf, och sedan i de ensamma arbetsstriderna i det tysta huset vid Auteuil.
Först och sist kräfde konsten rena händer, det absoluta oberoendet och den absoluta fläckfriheten, glömskan af den tusenstämmige Barnum af reklam och förtal, som är en världsstads press.
Så är han aristokraten i de tre stora franska romanförfattarnas klöfverblad.
Säkerligen hade han minst ursprunglig poetisk begåfning af de tre.
Daudet ägde af naturen en gratiösare, lättare hand, ett lifligare blods värma, mer af skimrande och eklärerande solstrimmor i själen.
Zola hade en djupare, våldsammare läggning, med breda lagers starka instinkter och den geniale uppkomlingens passionerade vältalighet.
Men hur mycket mer distinguerad var ej Edmond de Goncourts typ än de båda andras.
Det förra seklet, hvilket han så högt älskat, gaf honom något af sin elegans.
Det kunde hafva klädt honom, så gammal han var, att stå med en florett i handen; det var den sista tanken som for igenom mitt hufvud, när jag såg honom försvinna i dörröppningen af sitt hus.
Och nu ligger han begrafven på poeternas kyrkogård bredvid den så tungt sörjde brodern på Cimetière Montmartre, där också Heine slumrar.
Midt inne bland gatorna ligger den, konstnärernas och diktarnas hvilostad.
Artisterna gå där förbi med sina flickor, och vandrar man ett stycke vidare öfver boulevarden, når man upp till Sacré Cœur och ser Paris under sig med alla dess tusen hus och gator, torn och slott, kvinnor och konstnärer.
Seinen, gnistrande i pärlgrått aftonljus, knyter sin Venusgördel kring diktens och konstens eviga stad, som af förödda hjärnor och förbrända hjärtan tänder för en grå värld sin flammande lustgas.
J. K. Huysmans.
Af de unga skriftställare, Emile Zola i naturalismens glansdagar införde i litteraturen, ägde J. K.