Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frih. Leijonhufvud, Bror Abrah.
Don förste talaren förklarade att om R. o. Ad. bifölle anslaget till den homöopathiska polikliniken så skulle han deruti se en opinions-vttriug mot Svenska Läkare-corpsen.
Detta yttrande föreföll mig så mycket mer förvånande som talaren för öfrigt visade sig ganska moderat, och äfven i sina anmärkmr mot den enda härstädes praktiserande homöopathiska läkaren om honom uttalade sig med aktning.
Vi hafva redan, utom den vanliga s. k. allopathiska kurmethoden, flera andra, såsom den gymnastiska, den orthopediska, den hydropatiska, af hvilka åtminstone de två första åtnjuta understöd af Staten utan att man i dessas beviljande sett något tadelvotum emot Svenska Läkare - 672 Den 23 November e. m. corpsen.
Visserligen pågår ännu striden emellan homöopathien och allopathien, och det är alldeles i sin ordning att den nya methoden måste genomgå en skarp skärseld innan den såsom lika berättigad uptages i vetenskapernas leder, men i flera andra länder har striden redan så långt framskridit att homöopatiens värde allmänt erkännes och dess framtid är tryggad.
I Sverige äro vi ej ännu så långt komna, utan här hör man den ännu af motståndarne benämnas »qvacksalveri» och »charlataneri» m. m. d. hvarmed hvarje nytt brukar bränmärkas då det ej behagar de rådande.
Så minnas vi väl huru vår stora
Ling och hans numera prisade gymnastik smädades oell beskyldes för »spektaeulösa» sträfvande mot sunda förnuftet, hvilka ej voro värda att uptagas, m. fl. sådana föraktliga yttranden.
Nu är det homöopatien hvarpå man ser ned med förnämt förakt.
Jag har dock goda skäl att antaga det den ej är så alldeles värdeslös, och såsom bevis att den utomlands är vidt omkring utbredd och sedan lång tid ej endast uptagen oell undersökt utan ock erkänd, må det vara mig tillåtet att upräkna några fakta från utlandet.
Så t. ex. känner man att från Amerika kunna namn upräknas på mer än 1,000 homöopathiska läkare.
I Filadelphia ensamt finnas 52 praktiserande läkare, en liomöopatliisk Facilitet med 7 Professorer, och en homöopatisk sjukinrättning.
I Klevcland finnes en homöopatisk
K ollege med 7 Professorer; i Newyork äro 3 och i de öfriga Nord-Amerikanska staterna 11 homöopatiska Akademier och läkare-sällskaper.
I Rio de Janeiro är en homöopatisk-medicinsk skola.
I Europa känner man i England öfver 200 Legaliserade homöopatiska läkare, ett Direktorium af 64 homöopatiska läkare i London och 120 i landsorten.
I London finnes 2 hospitaler och 17 s. k.
Dispensarier samt 6 homöopatiska läkaresällskaper.
I Österrike, der homöopatien var förbjuden ifrån 1819 till 1837 finnes nu ett stort antal homöopatiska läkare och kuranstalter.
I Leopoldstadt en offentlig homöopatisk läkeanstalt, i Wien 49, i Illyrien 16, i Böhmen 23 homöopatiska läkare, samt i Linz, Steijer och Kremsier homöopatiska sjukhus.
Vid de barmhertige systrarnes homöopatiska sjukhus i Wien räddades | af de kolerasjuke år 1832 då deremot på de allopatiske endast j kommo sig.
I Preussen finnes i Berlin 9 homöopatiska läkare, samt dessutom sådana i Bresslau, Naumburg, Magdeburg, Frankfurt, Köningsberg, Halle, Laugenzalza, Glogau.
I Hannover äro 14, i Dresden 13, i Leipzig 12, i Hessen 9, i Dessau 31 i Kothen, Nassau, Wiesbaden, Biberich, Weimar, Jena Eisenach, Frankfurt a. Main, Hamburg, Bremen finnas homöopatiska läkare utgörande i hela Tyskland ett . antal af 415 homöopatiska läkare.
I Italien finnas 30 homöopatiska läkare, hvaraf 10 i Neapel och 8 i Turin, samt en homöopatiskakademi i Palermo.
I Frankrike der homöopatien gynnades af Napoleon I, finnas öfver 100 homöopatiska läkare.
Ensamt i Paris 71 st., i Lyon 6, i Marseille, Bordeaux m. fl. städer.
I Spanien har Madrid 17 och hela landet 30 homöopatiska läkare och 2 journaler.
Af periodiska skrifter i homöopatien utgifvas 10 på Engelska, Den 23 November e. m. 673 gela ka, 5 på Tyska, 7 på Fransyska, 2 på Italienska, 1 på Spanska språken och 1 i Brasilien.
Då homöopatien på något öfver 50 år, som förflutit sedan den törst upstod, under ständig strid gripit så vidt omkring sig som af det nyss anförda synes, så är det ock tydligt att den öfverstått den tid da den med något skäl kunde stämplas såsom »qvacksalveri)).
/ Då man anfaller homöopatien är det vanligt att med löjets vapen vända sig emot de små docerna.
Man påstår att dessa små docer i sjelfva verket äro lika med noll, och erbjuder sig att deraf förtära huru stort qvantum som helst.
Nu är det visserligen ganska möjligt att de sålunda i hög grad förtunnade medikamenterna ej utöfva någon märkbar verkan på de friska och således full realctions-krafts egande organer, men det oaktadt kan ganska kraftigt inverka på den genom sjukdom försvagade och således känsligare.
Dessutom har jag äfven vid ett par tillfällen sett huru några fä (3 st.) gryn utöfva en lika stark som hastig verkan pä fullt friska och starka personer, de der betviflade möjligheten af en sådan inverkan.
Under flera år har jag nu haft tillfälle att erfara de homöopatiska läkemedlens goda verkan, ej på mig sjelf, men på personer sam stå mig mycket nära; och då man finner att en viss åtgärd alltid åtföljes af ett och samma fenomen, så har man ju enl. naturens vanliga lagar skäl att antaga det ena såsom orsak och det andra såsom verkan.
Afven våra allopatiska läkare lära svårliga på annan väg kunna samla sin erfarenhet och sina kunskaper om medikamenternas verkan på menniskans organism, ty svårligen lära de kunna å priori, med visshet afgöra ett nytt ämnes medicinska inverkan.
Hvad nu läkemedlens små docer angår, har den förste talaren medgifvit att det ej ligger utom vetenskapens område att antaga möjligheten af och anställa forskningar öfver huruvida läkemedel gifvet i sådana mindre docer verkar kraftigare.
Detta medgifvet så må det väl ock vara lofligt att på denna väg gå sa långt erfarenheten, som här är den enda kompetente domaren, angifver?
Enl. den ringa upfattning jag fått af homöopatien synes mig sannolikast att dessa fint fördelade läkemedel egentligast verka genom nervsystemet, och att detta är känsligt för materier som äro ännu finare fördelade, t ex. det i luften kringflygande blomdoflet, och sora trotsa alla menskliga försök till upvägning eller upmätniug, det känna vi alla.
Att lägga homöopatiens grundväsende i de små docerna ärj dessutom alldeles falskt, och äfvenså att dessa äro de enda af de homöopatiska läkarne använda.
Hahuemann hvilken i likhet med de flesta stora män, sorn brutit nya banor, har varit och är föremål för misskännande och många orättvisa beskyllningar, var icke så ensidig att han ju icke begagnade äfven andra medel, och våra nuvarande homöopatiska läkare använda äfven något större docer då de anse sådana nödiga, eller då erfarenheten ej updagat något specifikt homöopatiskt medel mot den under behandling varande sjukdomen.
En annan beskyllning, eller förklaring man brukar få höra IX Ii. 43 674 Den 23 November e. m. mot hoftiöopatien är att den endast genom inbillningskraften gör verkan.
Härpå har jag endast att svara det den visat sig ganska kraftig i sin verkan på så väl afsvimnade personer och små barn som äfven på djur, hvilka alla ej kunna genom inbillningen åverkas.
Vidare säger man, och föreg:de talare har uprepat det, att homöopaten ej behöfver känna organismen.
Men långt derifrån har jag tvertoin i deras skrifter sett en motsatt grundsats uttalad och äfven i praktiken har jag flerfaldiga gånger haft tillfälle erfara det noga afs:de den homöopatiska läkaren fäster vid patientens individuella konstitution, hvilket säkert vore gagnlöst om läkaren ej kände, eller ej gjorde afs:de på organismen.
Jag är således öfvertygad om både att homöopatien är någonting verkligt, och att dén verkar välgörande, och då vi här i landet ej mindre än i andra länder behöfva anlita alla grenar af ve tenskapen för att bispringa våra lidande likar, så synes mig att vi ej borde förkasta äfven den homöopatiska kurmethoden, och tror jag således att It. o. Ad. göra orätt om de vägra att lemna något bidrag tili inrättandet af den ifrågavrde homöopatiska polvkliniken, derföre att en stor del af våra allopatiska läkare ej nu på äldre dagar kunna beqväma sig till att ingå på den nya vägens duglighet.
Många lära dock finnas äfven bland dem, som medgifva att den gamla medicinen behöfver modifieras, fastän kanske endast få skola linnas som kunna förmå sig att börja på nytt från grunden, utan i det stället hoppas på vetenskapens föryngring under fortgång på den gamla vägen.
Erfarenheten har dock visat att flertalet af de läkare som omfatta den nya methoden äro äldre praktiserande läkare, som blifvit förvissade om den gamla medicinens felaktiga grund.
Jag vili sluta med att anföra en främmande framstående mans
Doctor Stänner, som sjelf ej är homöopat, yttrande om homöopatien: »homöopatien är en nödvändig länk i den sig utvecklande medicinens kedja.
Den har redan medfört stor nytta, haft inflytande på sjukbehandlingens förbättrande och måste i framtiden göra det ännu mer».
Erih. von Duben, Gust. Wilh.:
Jag tror det vara föga lämpligt om man här sträfvade efter att, hvad man redan tycks hafva påbörjat, vilja tillställa en medicinsk disputation.
Jag vågar, utan att sträcka mina anspråk för högt, påstå att i denna dsiputationsakt skulle sannolikt icke flera än 2:ne personer här kunna med några argumenter deltaga och dessa 2:ne hafva redan temligen bestämdt uttalat sig mot den s. k. homöopatiska medicinen.
Men om jag således helt och hållet afstår från att mundtligen yttra något öfver detta ämne, hvarom jag redan temligen utförligt har skriftligen uttalat mig, vill jag likväl fästa mig vid några få punkter af dem Erih.
Leijonhufvud nyss vidrört, emedan deras ogiltighet äfven af icke läkare med lätthet kan inses.
Leijonhufvud talade i början af sitt föredrag om den motvilja hvarje nyhet väckt ehvad den framträdt på vetenskapens eller något annat område.
Jag får då till hans besvarande uprepa hvad han sjelf sagt I)en 23 November e. m. 67f> att nemi. homöopatien icke nr någon nyhet, den är 50 år gammal och den vetenskap som under 5 0 år haft frihet att utveckla sig, under en tid då alla natur-vetenskaper gjort stora och snabba framsteg, men likväl icke ens förmått höja sig till verklig vetenskap, ännu mindre vinna erkännande såsom sådan, den har ingen framtid för sig.
Medicinen har således ingenting att frukta af homöopatien.
Jag tager mig vidare friheten fästa upmärksamheten derpå att Frih.
Leijonhufvud, i likhet med homöopater i allmänhet, framhållit motsatsen af allopati och homöopati, så har äfven skett i den motion som föranledt StatsUtskis Utlåt, der medicinen ständigt nämnes allopati.
Jag får uplysa derom att något sådant som skulle kunna kallas allopati existerar icke; det är blott ett af homöopaterna upfunnit öknamn.
Det kail synas småaktigt att anmärka på en sådan sak, men då den s. k. homöopatism en i sjelfva sin benämning vill uttrycka det karakteristiska i läran, vill den naturligtvis att det namn deu ger sina motståndare och- som den påstår vara karakteristiskt för deni, skall hafva någon betydelse, men så iir icke förhållandet.
Medicinen är icke bunden af några sådana lagar; som homöopatien för sig framställt, på den simpla grund att icke dylika lagar i denna stund och måhända aldrig kunna af menskliga förståndet uptäckas.
Att upfatta naturens lag, den må visa sig framträdande i blomman, djuret eller menniskan, det är den förmätenhet som homöopatien har tillåtit sig, och denna förmätenhet skall en gång straffa den med fall.
Då jag nu ingått på ordkritik tager jag mig friheten anmärka äfven ett ord i StatsUtskis Betänk., och jag vill göra det, emedan denna anmärkn. är rigtad icke blott mot Utsk:s Utlåt, utan ock mot motionen samt det anförande vi nyss hafva hört om homöopatien.
Der gäller ordet poliklinik.
Det är nemi. klart att dessa akter icke hafva kommit af Utsk:s eller af motionärens, eller af den siste talarens eget förstånd, utan äro dem annorstädes ifrån ingifna.
Jag stöder detta påstående derpå att i den nämnde motionen och Utsk:s Utlåt, förekommer detta ord konseqvent oriktigt st.afvadt.
Det är ett ganska groft linguistiskt fel; ordet heter nemi. icke polyklinik, utan poliklinik.
Då man icke ens kan stafva namnet på den institution hvartill man begär 8,000 Ii dr årligen, då är det långt kommet.
Det har blifvit af Gr.
Bosén i motionen anfördt att homöopathien representeras af 6,000 läkare; de finnas 1852 upräknade i D:r Liedbäcks bok om homöopatiens ställning i verlden.
Leijonhufvud har sagt att 6,000 läkare finnas som äro homöopater, kände till namnet, men jag tror knappt, att man bland denna hop skall kunna nämna ens något kändt namn inom vetenskapen.
Det skulle kunna förklaras på den grund att de äro fiendtligt stämda, rent stridande mot den äldre medicinen, och på den grund ignorerade; men Professor Cederschiöld har nyss nämnt Priessnitz han har likväl ett stort namn inom medicinen, och likaså Ling, som Frih. Leijonhufvud åberopat.
Alla sådana personer som upstå och göra någonting godt för menskligheten vinna ampelt erkännande, det är en bestämd erfarenhet inom vetenskapen det må vara inom medicinen i allmänhet eller hvilken som helst af dess grenar.
Hvad nu det stora antalet af homöopa - 676 Den 23 November e. m. tiska anstalter beträffar så ega de på det bela ingen särdeles stor betydelse, ty der äro i allmänhet små och föga anlitade för allvarligare sjukdomar.
Jag har sjelf varit i tillfälle att se några af dem bland annat ett som för en stund sedan nämndes såsom existerande i London.
Detta homöopatiska sjukhus innehöll, omkring 8 sängar i dåligt tillstånd, detta är numera bättre, men på det sätt, att 1852 på hösten såldes inventarierna, som jag vill minnas, på executiv auktion.
Ang:de vidare det stora antalet homöopatiska läkare som finnas utbredda öfver hela verlden, vill jag hemställa till den talare som anfört detta faktum, om man icke i dessa länder skall finna ett ännu större antal spågummpr, ehuru man ännu icke för dem föreslagit några polikliniker på Statens bekostnad.
Den siste talaren klandrade att man höll sig till homöopathiens svaga punkter, men det är svårt att undvika, ty läran bestar af idel svaga punkter.
De små docerna hafva äfven dels af Hr Cederschiöld, dels af den siste talaren blifvit förklarade såsom icke väsendtliga för läran.
Jag ber då att få uplysa om, att homöopatherne såsom en af sina grundsatser upställa »doces minimse», hvilket icke en gång betyder blott små docer, utan de minsta, om de oek undantagsvis en eller annan gång tagit sig anledn. att begagna starkare docer — i hemlighet.
Red a n Hahnemann i början af sin bana, då han »icke bättre visste», gaf rnedikamenter i tionde förtunningen, d. v. s. decilliondelen af en droppa eller ett gran.
När han hunnit längre i vetande, förklarade han det t. o. m. för mycket att intaga denna förtunning, och denne man, som upställde lagen för läran och som nu vördas sorn dess profet, påstod att för en homöopathisk kur vore det alldeles nog att lukia pä en sockerpulla fuktad med deciilion-förtunningen; och, märken det väl, J som talen om de homöopathiska docernes hastighet, detta skulle verka icke blott genast, utan flera månader efter.
Liera bland nutidens homöopather gå ännu längre; de nöja sig ej med tionde (deciliori) förtunningen, utan använda den 200:de.
Hvad i den finnes qvar af det ursprungliga medikamentet .kan icke fattas af menniskoförstånd.
Det har äfven blifvit aniördt, att nndersökninningarne äro ganska noggranna.
Det är sanut, men dessa homöopathernas undersökningar gå derpå ut, att som Heiberg säger om patienten veta: »Hvordan han spiser, hvordan han dricker, Hvordan lian nyser, hvordan han liieker, Kort sagt, alt kjsende harn helt privat»; men sjukdomen, den bry de sig föga om.
De undersöka och efterfråga dessa obestämda känslor, som ingen vet hvarifrån de komma, men hvar och en känner, dem undersöka de noga och anteckna dem icke en utan hundra gånger, och det är en simpel affär; men hvad som ligger bakom, hvad som är sjukdomen, det bry de sig löga om.
Sådana äro homöopatherne här; sådana äro de öfverallt.
Det kan icke eller annat vara, ty både deras profet och sedermera hans efterföljare har bestämdt förklarat att hvad som föregår inom menniskokroppen kan iogen taga reda på, det skall man lemna sådant det är, och mau skall icke bry sig om de för - Den 23 November e. m. ändringar kroppen genom sjukdom undergår, man skall vara rädd för att undersöka det, ty,' derigenom finner man icke hvad sjukdomen åstadkommit, utan hvad de stora medikamentsdoserna vållat.
Jag har antecknat mycket som ännu kunde vara att vederlägga, men'hvarmed jag likväl nu icke vill besvära R. o. Ad.; en sak skall jag dock fästa mig vid, nemi. den sats som drifves att en mängd läkare, synnerligen äldre, öfvergått till homöopathien.
Hvad mängden angår så lemnar jag det derhän, men hvad jag med säkerhet vet, är att deras antal är litet om vi deribland räkna sådana som förut inom medicinen verkligen innehafva en vetenskaplig ställning, och just det att de på gamla dagar öfvergått bevisar något helt annat än hvad som med det gjorda anförandet åsyftas, det bevisar nemi. att de först med slappade själskrafter öfvergått.
Endast så beskaffad, eller när man är lull af mysticism tror jag man kan falla på den idéen att omfatta homöopathien.
Detta med afs:de på hvad som blifvit anfördt till stöd för homöopathien.
Jag vill, såsom Hrnne lått finna, på grund häraf tillstyrka afslag pu Utsk:s Betänk, i denna punkt.
Men jag vill äfven styrka denna begäran med några andra skäl hemtade från Utsk:s eget Betänk.
Utsk. har, såsom Hr Cederschiöld ganska riktigt anmärkt, uttalat en dom öfver medicinen, då Utsk. ansett den homöopathiska läkaremethoden, såsom den kallas, med framgång begagnad inom fäderneslandet.
Då jag nyss tog mig friheten anmärka, att svårligen en discussion öfver medicin på detta rum skulle upfattas, tror jag mig äfven deri hafva inlagt den tanke att Utsk. svårligen skulle, äfven med all den kapacitet som derinom finnes samlad, kunna bedöma den saken huruvida en speciel läkemethod haft mer eller mindre framgång.
Jag tror detta bedömande vara så mycket besynnerligare, som Utsk. straxt ofvanföre säger, att det icke varit i tillfälle att bedöma fördelarne eller olägenheterne af den homöopathiska methoden.
Jag finner detta yttrande föga sammanstämmande, men Utsk. anser emellertid genom Statens mellankomst tillfälle böra beredas jemväl för denna läkekonst att söka ådagalägga sin praktiska användbarhet.
Utsk. afser en nytta för den fria forskningen deri att den får ådagalägga sin förmåga.
Hvad den fria vetenskapliga forskningen inom medicinen angår, så, är den så fri som den någonsin kan vara.
Det har upstått inom medicinen de mest olikartade läror och ogeneradt fått göra sig gällande.
Det finnes icke det ringaste tvång inom denna vetenskap, den rörer sig med den mest obegränsade frihet och någon större kan aldrig fås.
Homöopathien har, och har i 50 år haft, fullständig frihet att i vårt land ådagalägga sin praktiska användbarhet.
Hvad beträffar det gagn för medicinen som skulle upstå genom att bereda de olika läkemethoderna tillfälle till täflan, så har tillfälle till denna täflan äfven funnits och begagnats i Europa och nya verlden öfver 50 Ar, och jag tror icke att inom medicinen en enda ny sanning inkommit genom homöopathiens åtgärd.
Det skulle kunna invändas, att dessa läror äro för fiendtliga att hemta något från hvarandra, men jag har lemuat svaret förut, och huru de mest oväntade saker, när de upstå, inom ytterst kort period inrymmas i medicinen, det hafva vi exempel på uti 678 Den 23 November e. m. ehloroformen, som inom ett par månader var känd och erkänd öfver hela Europa och inom ett par månader till i hela Amerika.
Något gagn tror jag knappast att medicinen numera kan få af homöopa thien ty det borde lion haft för längesedan.
Men jag har alltför länge tagit R. o. Ad:ns tid i anspråk; jag vill endast i förbigående anmärka, att man kan råka på några små svårigheter vid verk ställandet af Utsk:s förslag, nemi. t. ex. det att den s. k. policliniken skulle stå under skickliga homöopathiska läkares inseende.
Hvem skall afgöra deras skicklighet ?
Icke lära väl homöopather underkasta sig bedömande af läkare, och dessa sednare lära nog icke vilja åtaga sig bedöma skickligheten i hvad de anse för ett nonsens.
Det är således en stor svårighet att få läkare anställde.
Vidare säges, att den skall stå under SundhetsColhii inseende.
Det lärer icke kunna gå för sig, ty SundhetsColhm kan ej med godt samvete åtaga sig ansvaret för upsigten öfver något så befängdt som en anstalt för underlåtande af läkarebehandling, den mildaste karakteristik af en homöopathisk poliklinik.
Vidare skall en årlig berättelse afgifvas till SundhetsColhm.
Ja, dessa homöopathiska berättelser äro i sitt slag högst egendomliga; jag vill icke säga mera om dem än att de som hittills utgifvits äro författade af slägtingar till Miinchausen.
Jag anhåller om propros. på afslag af punkten.
Leyonhufvud har framkastat en beskyllning mot svenska läkarekorpsen, som jag nödgas tillbakavisa.
Han har nemi. sagt, att den alltid har med löje mottagit och bemött nya upfinningar i medicinen, såsom homöopathien, gymnastiken o. d. Det är, såsom jag i mitt första anförande nämnde, alldeles oriktigt och grundlöst, och jag anförde just såsom bevis på den benägenhet svenska läkarekorpsen har att tillgodogöra sig hvad som kan vara nyttigt, att de uptagit hydropathien, och hvad gymnastiken beträffar så är det samma förhållande med den.
Jag vill icke nu verkställa någon granskning af Frilnns vetenskapliga forskningar i homöopathien, men jag vill fästa upmprksamheten på att just dessa forskningar och de resultat hvartill han kommit bevisa att man kan arbeta och forska i denna s. k. läkemethod, utan att ega den ringaste insigt i läkarekonsten.
Men jag vill t. o. m. för ett ögonblick antaga, att homöopathien vore en gren af medicinsk vetenskap och en klok method; då anser jag det likväl alldeles icke nödvändigt att under denna förutsättning inrätta en särskild poliklinik för. densamma, ty det finnes icke någon kurmethod som i och för sig sjelf är absolut användbar med uteslutande af alla andra kurer.
Vi, s. k. allopather, vi åtnöja oss icke endast med medicin, vi använda gymnastik, vi använda allt som kan vara nyttigt och nödvändigt, och anse jemväl det ena som det andra nödvändigt, men aldrig kan det falla oss in att uteslutande hålla oss vid cn kurmethod.
Om man nu vill inrätta en poliklinik, der endast en kurmethod skulle få användas, så vore det ju förfärligt att tvinga en vetenskapsman att under fortsättningen af sina forkningar icke få afvika från denna åsigt af vetenskapen, Don 23 No vomb ■ r e. m. 679 ty han måste naturligtvis vilja bibringa sin äldre undervisning i denna, och man kan mycket lätt tänka sig att han under fortgången af sin undervisning faller på andra tankar, och för särskilda fall önskar frångå denna method.
Men det får han icke, ty han är ålagd att tillämpa homöopat.hien.
Det vore ju grymt mot veten skapsmannen och ännu mera mot den allmänhet som skulle vara föremål för en dylik behandling.
Jag får således fortfarande yrka på afslag.
Hr Car 1 heim-Gy 1 lenskjöld, Henrik Adolf Oscar:
Det skall utan tvifvel synas mången ganska förmätet, att våga här upträda till försvar för homöopathien, sedan tvenne för lärdom och skicklighet berömde läkare deröfver nyss uttalat den mest ovilkorliga förkastelse.
Men då fråga om denna nya läkemethods användbarhet är väckt, skulle jag anse som förgätenhet af min pligt som riksdagsman och medborgare, om jag uraktlnte att framhålla hvad jag vet och som synes uppenbart visa oriktigheten och ensidigheten i detta deras omdöme.
Den enskilla erfarenhet jag, lika med Frih.
Leyonhufvud, på närmare och fjermare håll rönt af de homöopathiska läkemedlens kraftiga och lyckliga verkningar, skulle måhända icke varit tillräcklig att härtill förmå mig; men då jag tillika äger en i viss mån officiel kännedom deraf, måste all tvekan försvinna, och finner jag mig af pligt och samvete förbunden förklara, alt och hvarföre jag icke kan uti den yttrade förkastelse!! deltaga.
Jag skall här icke inlåta mig i betraktelser öfver någon viss läkemethods större eller mindre värde vid jemförelse med en annan — icke om tänkbarheten af de små förtunnade homöopathiska medlens läkekraft — icke till försvar uptaga någon af homöopa thiens här bestridda grundsatser.
Dertill erkänner jag mig sakna nödig insigt.