Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med tyg af grönt och lilas-färgadt siden.
Ett par små Hilleströmska taflor der, –
Här en albaster-byst utaf Voltaire.
Ett prydligt brickbord.
Bredvid sockerskåln
Ett thékök sorlar trefligt, silfret lyser.
Utur ett litet aromatiskt moln
Värdinnans öga öfver kretsen myser,
Och Chinas dryck i koppar från Rörstrand
Får högre smak som skänk af hennes hand.
Värdinnan – är hon ung och vacker då?
I denna krets, den bästa Sverge äger,
Ej någon tänkt att gifva svar derpå –
Så står hon hel för dem, i hvad hon säger.
En medelålders fru, om ni så vill,
Ej hög till växten, fyllig ock dertill.
Inunder grekisk bindel hårets flod
Kring hennes hjessa bucklar sig i vågor,
Som litet puder, efter dagens mode,
Strött askfärg öfver – aska släcker lågor.
Här halp det icke – elden bryter fram
Det fina, hvita hullet kläder godt
Den arm, som rör sig der i thébordsstöket,
Den hand, som bläckspår aldrig nalkas fått,
Så litet som en musch af sot från köket.
Han anses kärf: – ett ord är lätt till hands
Vid verldens dom, men här i husligheten
Den blick, som hvilar trygg och nöjd i hans,
Ej vittnar alls om »huldhet i förtreten».
I gästfritt hem de adertons förbund
Är denna gången företrädt af fyra, –
En krets, som blifvit husvill i den stund,
Då gallsjuk Reuterholm uti sin yra
På sångmör hämnats för ett modigt ord.
Hans sång om »själens styrka» blekna kan,
Hans lugna höghet har ock sitt behag
Hans granne, Leopold, re’n hunnit med
Det hör nu en gång till, – det är hans sed
Att först så der af bägarn blåsa skummet,
Förrän han ger ur konstfull gyllne skål
Sitt snilles rätta vin i rågadt mål.
Så Rosenstein – det bästa hjertelag,
Det klaraste förstånd, som ödet tvungit
In i en tung gestalt med grofva drag;
Och Silfverstolpe, nyttans skald, som sjungit
»Medborgarns» lof och med sin frisinthet
Nyss väckt på höjderna så stor förtret.
Man ömsom skämtar, ömsom allvar språkar.
Med något infall, träffande och kort,
Värdinnan ofta sakens kärna råkar, –
Men blott i förbigående, helt blygt och lätt,
Och liksom vädjande till högre rätt.
Re’n uppbrottstimmen nalkas.
Nio slag
»En bön till vår värdinna vågar jag» –
Tar Gyllenborg till orda – »Lenngren sqvallrat.
Den glada festen – så är titeln ju?»
Hennes man
Med purprad kind, med röst, som långsamt vann
Sin stadga åter, nu hon läser stycket:
Hvad täck skalkaktighet, hvad ömt behag
Och dock hvad breda, säkra penseldrag!
En landtlig fest, der oskuld, barnaskön,
Med jordisk glädje står så väl tillsamman
Som fatens rosor, lille Görans bön
Med nyckelharpans surr och folkets gamman.
Hur stormar grusande kring verlden gå
Kretsen lyssnar än
Tyst inom sig till ljud från flydda vårar,
Då Gyllenborg sig reser upp igen, –
Hans blick är blank af återhållna tårar.
»Tack!» – säger han, den hvita hjessan böjd –
»Jag vet att Kellgren skulle lett af fröjd!
»I namn af Gustafs sprängda skaldförbund
Vår tack för än en afton, ljufligt gången
Tack och farväl – än lefver svenska sången!»
Värdinnans hand man har till afsked kysst,
Ur första våningen det ljus försvann,
Dit sene vandrarn blickade så gerna.
Den afton kom, då aldrig mer det brann,
Och blott från minnets hvalf en stilla stjerna
Såg ner på all den dårskap, all den flärd,
Som endast byta namn i samma verld.
Men denna stjerna från en svunnen tid
Nu hit till oss sin fina ljusflod skickar;
Bland mörka moln, bland brytningar och strid,
Vi möta hennes goda, svenska blickar.
Den egna härdens ro och löjets rätt
Den ädla taffelrund, som hon höll kär,
Till minnens högtidståg jag frambesvär
I dag den älskade, den skygga gästen;
Men ack, hur svag den skuggbild, som jag fått!
Den gamla fröken.
En liten ensam gosse, tyst och blyg,
Som ej fått tumla i den gröna hagen,
Jag satt bland böcker i en fönstersmyg,
När jag från skolan hade lof för dagen.
Den unga fantasiens alkemi
Förvandlade den verld, jag lefde i.
Midt öfver gatan låg ett åldrigt hus,
Som hufvudroll i mina drömmar hade,
För gasthistorier jag utan krus
Den hemska skådeplatsen dit förlade.
Ett anlete med bleka, vissna drag
Der stundom mötte mig.
Då ryste jag.
Bland bilder från fru Lenngren och Fryxell
Steg som en elak fée »den gamla fröken.»
På hennes rullgardin jag såg hvar qväll,
Hur skuggor skymtade som mörka spöken.
Der speltes på klaver emellanåt
Så sällsamt sorgligt, att jag föll i gråt.
Tog mig vid handen så en vacker dag,
I ordning att gå ut, min vårdarinna:
»Den gamla fröken fattat stort behag
Att dig i fönstret jemt vid lexan finna.
Hon bjudit oss att helsa på hos sig
Och lofvat mycket vackert visa dig.»
Jag bad få slippa, men det halp ej alls,
Och genast vi begåfvo oss på vägen.
Jag qväfde snyftningen uti min hals
Och trädde in, förfärad och förlägen.
På mattan höll jag blicken envist sänkt;
Då ljöd en röst – den var ej som jag tänkt.
Den klingade så varmt, så mildt och godt,
Och i ett nu min fruktan var försvunnen.
Två ögon logo själfullt himmelsblått
I öppen strid med skrynklorna kring munnen,
Och sjelfva skrynklorna, hvad voro de?
En mask förrådande en vänlig fée.
Det låg ett fängslande jag vet ej hvad
I denna hållning, rak trots årens börda,
I denna hy, lik hvita rosenblad
Af första frostens andedrägt berörda.
Från flydda vårar minnets doft fans qvar
Omkring gengångerskan från Gustafs dar.
Den boning, som jag fyllt med nattlig skräck,
Jag kunde icke nog bese, beundra:
Möblering utan stoftkorn eller fläck,
I stort och smått en bild af sjuttonhundra,
Med bronsbeslag allt vördigt och bastant,
Från gamla kopparstick mig välbekant.
Klaveret, som jag hört så mången gång,
Stod der i vrån, i hvitt med nött förgyllning,
Notställarn bar en nu förgäten sång,
I gulnadt bläck en sirligt skrifven hyllning.
Det var »vid vassen af den krökta ström»
En ton, som följt mig ända i min dröm.
På hyllan, lysande i franska band
Och högröd snitt, liksom i högtidskläder,
Gustavianska skalder trängdes bland
Dalinska tidens folk i simpelt läder.
I vitterhet den gamla höll sig nöjd
Till dem, som gjorde hennes ungdoms fröjd.
På väggen taflor! – Farfar i peruk
Med harnesk öfver gula kyllerrocken,
Ett rytterianfall – en mörknad duk
Med Lembkes svarta häst i främsta flocken,
Pastellporträtt i bleknad herrlighet –
Jag tröttnade ej fråga:
»hvem är det?
I målad miniatyr, i drifvet vax,
Jag redan visste mången likhet läsa:
På vinlöfskransen röjdes Bellman strax,
Och stackars Lidner på sin stora näsa.
Af häpen vördnad stod min mun på glänt,
Då fröken sade: »Jag dem sett och känt.»
»Fru Lenngren då och Kellgren?» – »Också dem».
Nyfikenheten intet kunde mätta.
Re’n stunden inne var för att gå hem,
Och än alltjemt det hette: »ack, berätta!»
Knappt lemnad var den tröskel, som jag skytt,
Förr’n hågen brann att komma dit på nytt.
Besöket gjordes om en annan qväll;
Allt var sig likt, blott ännu mera roligt.
På böcker och på taflor såg jag säll
Och till den goda féen mig smög förtroligt.
Till namn från fordom jemt jag återkom,
Och alltid hette det: »ack, tala om!»
Hon gjorde så – dock icke mitt begär,
Fasthellre minnets magt hon lyda tycktes,
Och stundom bortom barnets trånga sfer
Berättelserna ofrivilligt rycktes,
Som på det stilla vattnet, vid ett kast,
Allt större ringar vidga sig i hast.
Men om jag också icke allt förstod,
Så tacksam lyssnare man funnit sällan,
Så helt jag lefde i en period,
Som låg med ljus och dunkelhet emellan
Den nittonde Augustis morgonsol
Och nattens blixt ur Ankarströms pistol.
Hon skildrade, hur glädjen sjelf steg ned
På flygtigt gästbesök till frusna zoner,
I »Postens» spalter
Kellgrens löje stred,
I fria luften lekte Bellmans toner.
Af grace och qvickhet, lefnadslust och mod
Allt sjöd och spelte som en vårlig flod.
Och konungen – hvem återge förmår
Hans ögas strålblick och hans sneda panna,
Teaterlagrarne i pudradt hår
I sällsam blandning med de äkta, sanna!
Hans ålder, ack, med flärd och split och strid,
Var dock vår sista svenska storhetstid!
»Jag mins», så sade hon, »den morgonstund,
Då Gustaf steg ombord på skärgårdsflottan.
Från Holmen dundrade af hjertans grund
Vid hurrande och jubel öfvermåttan,
Och tårfullt viftande tog aldrig slut
För hvar galèr, som vimplad lade ut.
»Jag ser mång ungersven vid skottens ljud
Med hurtigt grepp i tåg och tackel klänga,
Som afskedshelsning till en mor, en brud,
En plumagerad hatt bland krutrök svänga.
Jag ser för mig så mången, mången, som
Från Wiborgsviken aldrig vände om.
»På stranden stod jag, klädd ännu till bal.
Jag dansat på redutten hela natten,
Der flödat glödgadt vin och vankats tal
För hjeltarne på väg till finska vatten.
Min blick i tårar hän mot skeppen gick –»
Ej mer jag veta fick.
Jag märkte stunden ej för frågor gjord,
Men mina ögon min väninnas följde
Bort till en medaljong på hennes bord,
Der hennes sticksöm den till hälften höljde.
Jag mindes, att jag undrat hvem det var,
Fast då mot vanan icke jag fått svar.
Till böckerna jag tyst mig undan drog
För att ej störa hennes sorgsna stämning,
Men hur i dem jag bläddrade, betog
Till sist mig sjelf en liknande beklämning.
Utvandrarehistorier
UTVANDRAREHISTORIER
Konni Zilliacus
Söderström & Co., Helsingfors, 1892.
Ett giftermål i nya världen.
Enoch Muponen på krigsstråt.
Det var väl förut bestämdt.
Pastor Lahti.
Pekka fick förlåtelse för hästen.
Nikolaïpolka.
I den sista vagnen på tåget.
Daniel Tuominen stod försänkt i tankar utanför Castle Garden, emigrantlandningsplatsen i New-York, och betraktade emigranthajarna, hvilka i likhet med honom själf väntade på att portarna skulle öppnas och släppa ut den hop gröngölingar, som en halftimme förut anländt.
Skändligt var det, funderade han, att man inte mera fick komma in dit såsom i den gamla, goda tiden, då hvem som hälst kunde gå in.
Det kunde numera bara de stora firmornas runnare göra, men för fattigt folk voro portarna stängda.
Ett sånt kontor skulle man ha vid någon bättre gata, och bjuda skulle man dem, som hade uppsikten där inne, på både ett och annat och dessutom trycka dem en sedel i näfven då och då!
Tuominen hade inte någon särskildt elegant affärslokal, han.
Och inte låg den vid någon aristokratisk gata häller, utan vid Chenystreet, som noga taget inte annat är än ett bustillhåll.
Affären kallades hotell och bestod af några s.k. sofrum ofvanför en snuskig sal, hvars förnämsta möbel utgjordes af en lång disk.
Under den fans plats för några kuttingar och ett smärre ölfat och bakom, närmast väggen, stod ett skåp med en hop vidunderligt formade flaskor, hvilka dock voro till endast för grannlåtens skull, ty alt, som förtärdes, kom från kuttingarna och fatet.
Men trots den snuskiga trakten och den mera än anspråkslösa lokalen hade dess ägare förtjänat stora pengar på sitt "pianäss", såsom han själf brukade uttrycka sig.
Alt hvad finska sjömän hette sökte likasom af instinkt upp Chenystreet, då de afmönstrat och hade några månaders hyra på fickan.
Och då förtjänades det glupskt.
Värden på hotellet var bankir, kassör och bokhållare på en gång och tog därför hand om sina gästers kassor -- för att de inte skulle förstöra alt med ens -- samt lämnade ut hvad de för dagen kunde behöfva, om de nämligen tillräckligt bestämdt fordrade det.
Men därvid sörjde han naturligtvis för att det mesta söps upp i hans egen lokal och när så gästens konto och f.d. kontanter balanserade hvarandra jämt, kördes han ut helt enkelt, ifall han inte råkade ha en något så när välförsedd sjömanskista att ställa såsom säkerhet för en tids kredit.
Det var en ypperlig affär, enkel och lätt skött och med bara ett enda fel -- att det inte alltid fans tillgång på afmönstradt sjöfolk med hopsparade hyror.
Men då fingo emigranterna tjäna såsom affärsobjekt i stället.
De hade visst inte synnerligt godt om kontanter, men kläder hade de vanligen i mängd.
Och så voro de inte nogräknade.
Dem kunde man föra ihop fast ett dussin i samma rum, och sedan alt hvad de ägde var förtärdt, kunde man ännu förtjäna en styfver på dem genom att skaffa dem arbete.
En till två daler per hufvud fick man ju alltid af runnarne, som värfvade folk till trakter dit ingen arbetare frivilligt ville gå, och det blef pengar också det under årets lopp.
Mängden gjorde det, och det var ingen konst att få så många man kunde härbärgera till hotellet, så länge man fick drifva omkring i Castle Garden och taga hand om dem genast de kommo i land.
Men den affären var nu slut för alla andra än de stora firmorna och deras runnare plockade nog upp hvarenda en de fingo tag på.
Fattigt folk fick alt sitta emellan i Amerika som där hemma, menade Tuominen, och därvid föll det honom als inte in att det egentligen var han själf, som ville, men inte mera kunde sätta det fattiga folket emellan.
Det värsta var emellertid att sjömansaffären också börjat sina.
En konkurrent hade öppnat en mycket finare lokal vid samma gata och hade i sammanhang med hotellet, krogen och matserveringen etablerat ett slags kommissionskontor för att skaffa sina gäster hyra igen, när de väl supit upp alt hvad de egde.
På så sätt ernådde han den dubbla fördelen att först plocka kunderna på det de hade hopsparadt och att sedan komma åt deras handpengar och förskott på den nya hyran.
Förskottens belopp bestämde han själf och härmed också krediten -- det var en fin affär i alla afseenden och rakt ingen risk.
Tuominen svor invärtes hvar gång han tänkte på sin dumhet att inte själf hitta på den briljanta kombinationen.
Men nu ämnade han inte längre sitta med händerna i kors och se på huru hans affär gick åt fanders.
Han hade också kommit på en briljant idé och det var för att sätta den i värket, som han i dag och flera dagar förut kommit ned till Castle Garden, ty nu var det just den tid på året, då emigranterna från det gamla landet strömmade till New-York.
David Tuominen var ingen barnunge mera och hade sett litet annat än bara bondlandet redan hemma i Finland.
Såsom landthandlande hade han varit med på åtskilliga marknader och hade sett huru galna i hufvudet bondpojkarna blefvo, då de kommo in på ställen, där sångsällskap uppträdde.
Då var det inte mera fråga om öl, utan både punsch och portvin bestäldes fram och ända till markslantar hade Tuominen sett dem slänga på talriken, då sångflickan bar omkring den och såg riktigt vänligt på dem.
Det var de minnena, som ingifvit honom den nya idén, hvilken skulle rädda hotellet vid Chenystreet från undergång och slå konkurrenten ur brädet.
Han skulle ha sig en "pufätsik", såsom han med ett schangtilt namn betecknade den tilltänkta lockfågeln.
Men finska skulle hon vara, ty hans kunder voro i allmänhet inte synnerligt hemma i världsspråken och det visste Tuominen af egen erfarenhet att en kurtis, där inte ordet kan användas såsom känslovehikel, inte är rolig i längden.
Bland emigranterna kommo då och då också unga flickor från hemlandet och en sådan skulle han värfva.
Fick han bara tag på en jänta af den rätta sorten, så kunde han gärna, om så skulle vara, betala hela hopen mera än vanlig piglön, ty hon skulle ju inte uträtta bara vanligt pigarbete, utan också dra kunder till affären och det var alltid värdt ett par daler extra i veckan.
Hufvudsaken var att träffa på en af det rätta slaget.
Då skulle nog de goda tiderna komma tillbaka.
Tuominens bleka, ölplussiga ansikte lystes upp af den förnöjelse han erfor öfver de lofvande framtidsutsikterna, oaktadt han redan flera gånger förut stått där och förgäfves mönstrat hvarenda kvinlig emigrant, som med nyfiken och smått rädd uppsyn första gången beträdde det förlofvade landets jord.
Betänksamt drog han fram en nästan helsvart cigarr ur innerfickan på sin rock, bet af spetsen och skulle just till att tända pjesen, då dörrarna till Castle Garden slogos upp och de första af de nyanlända visade sig.
Han stack skyndsamt cigarren tillbaka i fickan och tog ett par steg framåt för att på möjligast nära håll kunna mönstra enhvar som kom och sålunda vara säker att inte af misstag låta någon landsmaninna passera förbi.
Det var en brokig hop, som långsamt välde fram ur Castle Gardens portar, genom hvilka redan så många högt flygande förhoppningar, så många gäckade drömmar, så många brutna och sköflade lif tågat fram mot en obekant framtid, hvilken nog för de flesta af alla de många tusenden, som trampat den nötta tröskeln, blifvit långt ifrån så ljus som de förestält sig.
Gammalt folk, som först efter långt och allvarligt öfvervägande beslutit sig för det svåra steget att lämna hemland och vänner; unga, äfventyrslystna män och kvinnor, hvilka fulla af hopp och ljusa framtidsutsikter blott längtade att få börja på i guldlandet, som skulle gifva dem alt det de icke kunnat hoppas att vinna där hemma; män med ett stormigt föregående tydligt prägladt i dragen, tvungna att börja på nytt i en annan del af världen än den som bevitnat deras förra nederlag, och slutligen den stora hopen af värkliga arbetare, som kommit blott för att förtjäna en större dagspenning än hemma, för att få äta sig ordentligt mätta hvar dag och för att möjligen få ihop litet utöfver de dagliga behofven, att användas i framtiden af dem själfva eller för hustru och barn, som stannat efter.
Det var en af de stora emigrantångarne, som kommit, och det dröjde länge, innan den långa processionen af ett tusental passagerare hunnit genomgå alla formaliteter inne i den fula, gamla byggnaden och komma ut i det varma solskenet, som gaf Batteryparken där utanför en sådan prägel af fridfull glädtighet som om den legat hundrade mil från den rofgirigt väldiga staden, hvars buller och dån endast dämpadt trängde fram mellan träden.
En om en kommo invandrarne, familjevis eller i större grupper af landsmän från samma näjd, de flesta nyfiket gapande omkring, ifriga att uppfånga den första skymten af det underbara land, där alla kunna bli rika, medan andra liknöjdt vandrade framåt, väl vetande att arbete är arbete öfveralt i världen och att endast de gynnade få undgå de många motgångarna i början.
Italienare i ifrigt pratande och gestikulerande grupper; tyska familjefäder, med ängslig uppsyn sökande hålla hustru och barn så tätt tillsamman som möjligt; svenska jäntor i vidunderligt eleganta hattar, det första, synliga jämlikhetstecknet; rysk-polska judar med lurande ödmjuk min och klädda i den långa rocken med skörten ända ned till hälarna; irländare med öfvermod och oförsynthet tydligt uttryckta i blick och låter -- en hel profkarta, med ett ord, på alt hvad Europa i befolkningsväg kan vara af med, drog där förbi Tuominens späjande ögon.
Men han såg ingenting annat än en hop människor, som inte företedde några af de bekanta hemlandsdragen i dräkt och typ.
Ty finnarna voro som vanligt de sista.
De hade hållit ihop under hela resan och väntade nu lugnt tills alla de andra voro affärdade för att inte bli åtskilda i sista minuten.
De skulle ju ändå så godt som alla upp till kontoren vid State street för att uträtta ett och hvarje, höra efter bref, fråga sig för om arbetsutsikter o.s.v. såsom de af andra amerikafarare hört att man hälst bör göra.
Slutligen kommo de första af dem i sikte.
Tuominen tog ytterligare ett par steg framåt, ty bedrog han sig inte, så skymtade där något kjoltyg bakom den första gruppen af män, som syntes i dörren.
-- Välkomna till Amerika, gossar! ropade han redan på håll till dem, likasom med en glad aning om att hans hopp inte i dag skulle bli sviket.
Nykomlingarna sågo endast smått nyfiket på honom.
De hade blifvit tillräckligt varnade för alla de skojare, som drifva omkring i New-York och visste nog att också landsmän finnas bland det följet.
Den där pratmakaren var väl en sådan gynnare; bäst således att inte als inlåta sig med honom?
Men Tuominen lät inte afspisa sig så lätt, ty nu såg han att han inte misstagit sig.
Där kom värkligen en duktig, rödblommig flicka i sällskap med ett par karlar och hennes utseende slog an på Tuominen i högsta grad.
Inte såg hon ju alldeles så ut som han i tankarna utmålat den blifvande pufätsiken, därtill liknade hon altför litet sångflickorna sådana han kom ihåg dem, men där fans ett visst något hos henne i stället, som gjorde att Tuominen sväljde ett par tag och som kom hans vattiga ögon att blänka.
Hon skulle nog kunna locka sjömanskunderna tillbaka till hotellet!
-- God dag, god dag! sade han, då sällskapet passerade förbi.
Hvarifrån kommer ni go' vänner?
Flickan och hennes följeslagare dröjde något, men svarade ingenting.
Det föreföll dem så underligt att redan vid första steget här i det främmande landet höra sitt eget språk.
-- Hvart gäller vandringen? fortsatte Tuominen i samma vänligt beskyddande ton, i det han jämte dem gick framåt vägen.
Jag är gammal New-Yorkbo, så jag kan nog hjälpa er med ett och hvarje, om det är något ni vill veta besked om.
-- Vi ska upp till kapten Jeansons, svarade den ena af karlarna halft motvilligt, och höra åt om arbete.
-- Flickan också?
är hon ute på arbetsförtjänst, så kunde jag kanhända ge henne ett godt handtag.
-- Visst är jag det, svarade den tillfrågade kort.
Den mönstring han i en hast låtit den nya bekantskapen undergå hade synbarligen inte söft hennes misstro mot folket i New-York.
-- Nå om så är, så kunde vi måhända komma öfverens genast, sade Tuominen, besluten att så vidt möjligt gripa tillfället i flykten.
Jag har ett hotell här i New-York och behöfver en duktig flicka för att se efter ett och annat.
Här i landet duger tjänstefolket inte mycket till och därför betalar jag gärna hög lön, bara jag får någon som duger.
Hvad sägs om fyra daler i veckan? och eget rum och alt fritt förstås? och två frikvällar?
Det är annat det än att tjäna hemma för trettio mark om året och staten!
Magdalena Jussila tvärstannade och stirrade med förvånadt vidöpna ögon på frästaren.
Fyra daler i veckan -- tjugu mark!
Karlen måste ju vara förfärligt rik -- men så hade han också ett hotell.
Inte såg han särdeles prydlig ut där han stod i solskenet, som bragte den grågula, snuskiga blekheten i hans feta ansikte att sticka af så fult mot de sura, rödkantade ögonen.
Men han var fint klädd och det mera än uppvägde det mindre behagliga intrycket i öfrigt, för hvilket Lena inte gjorde sig närmare reda, ehuru hon nog kände det.
Och dessutom betydde ju alt annat platt ingenting i bredd med utsikten att få tjugu mark i veckan -- i veckan!
Med bara en månads lön kunde ju modren och syskonen hemma på torpet lefva ett halft år!
I en blink drogo dessa tankar genom hennes hufvud och hon var redan färdig att utan vidare svara ja, då en af männen öppnade sin mun till en misstrogen fråga om Tuominen också talade sanning och värkligen var den han gaf sig ut för.
-- Joo, det kunde han svära på.
Och ville de inte tro honom, så kunde de ju höra åt på Jeansons kontor.
Herrarna där kände honom nog och han hade visst ingenting emot att följa med dit.
Gruppen satte sig i rörelse igen med Tuominen och Lena i spetsen.
Han agerade ciceron och kavaljer, berättade och beskref om Batteryparken, visade pelarjärnvägen, under hvilken de gingo, och lugnade i öfverlägsen ton Lenas förskräckelse, då ett tåg i ursinnig fart brusade fram genom luften högt öfver deras hufvuden.
Hon lyssnade nog till hans ord och fick genom dem ett dunkelt intryck af hans öfverlägsenhet och kunskap om alt möjligt, men hela tiden hörde hon bakom dem likasom en tung klang af silfverslantar och orden: fyra daler i veckan -- tjugu mark! surrade rundt i hennes hufvud.
Det var ju rent af att bli rik med ens -- mången hemmansbonde i Finland hade inte så stora inkomster.
Utkomna ur parken gingo de öfver gatan och inträdde på emigrantkontoret.
Det var fyldt af nykomna invandrare, som kommit dit i liknande ärenden och nu undrande gapade på de ståtliga bilderna af stora ångfartyg, som prydde väggarna, på de grant utstyrda tidtabellerna och annonsplakaten, som lågo kringströdda öfveralt, och icke minst på de flitiga herrarna, som i skjortärmarna kommo och gingo innanför den långa, finpolerade disken, skrefvo och raspade, besvarade frågor och gåfvo upplysningar.
Tuominen armbågade sig utan vidare fram genom trängseln, dragande
Lena vid handen så nära till disken som möjligt, och tilltalade på finska en af kontoristerna.
-- Var god och säg den här flickan, sade han tvärsäkert, om jag är karl att betala henne fyra dalers lön, ifall hon tar tjänst hos mig.
-- I veckan, tillade Lena med eftertryck.
-- Ämnar ni taga tjänst hos honom där? frågade kontoristen, pekande med en smått föraktlig åtbörd med sitt pennskaft på hotellvärden.
-- Jo, nog tänkte jag så, om han bara är den han ger sig ut för.
-- Nog har han råd att betala så mycket och mera till om det gäller, men inte är det något godt ställe ni kommer till.