Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derefter använde jag Göta kanal, hvars slussar genomsläppa fartyg af 9—10 fots djupgående; men då jag fann att de mindre än 8 fot gående kanon-ångsluparne blifvit förda till det yttre sjöförsvaret, så måste någon annan orsak vara dertill verkande.
Denna orsak trodde jag mig finna deruti, att de äro försedda med master och segel, hvilket skäl ock finnes i »Grunderna» anfördt.
Det var således icke skråfvets djup under vattnet, utan masternas höjd öfver detsamma, som varit den bestämmande principen.
Jag måste Den II November f. m. 93 erkänna, att jag blef mycket öfverraskad öfver att finna denna utgångspunkt för delningen, men gladde mig åt att åtminstone hafva funnit en ledande grundsats.
Men då kom jag till monitorerna, hvilka äfven blifvit räknade till det yttre försvaret, ehuru de icke hafva annan tackling än en flaggstake.
Till något resultat i afseende på delningsgrunden kunde jagjemellertid ej komma, så att för mig hänger frågan fortfarande i luften.
Ett par ord vill jag tillägga om inre och yttre skärgård, då den som icke är bekant med Stockholms skärgård, möjligen kan låta förleda sig till den tron, och de yttre fjärdarne alltid äro djupare än de inre.
Detta är dock i allmänhet icke förhållandet, ty åtskilliga af de förra, t. ex. Norstens- och Byttafjärdarna, som endast hafva föga mera än 20 famnars djup, äro grundare än några af de inre, t. ex.
Nämndö- och Jungfrufjärdarna, som ega ett djup af ända till 50 famnar.
Vi finna således, att om det olika djupet skall ulgöra det bestämmande för skillnaden mellan inre och yttre skärgård, någon ledning dervid icke kan hemtas blott och bart från afståndet från fasta landet.
Då man tänker på flottans omorganisation, bör man väl ställa den i sammanhang med rikets allmänna försvarsplan.
Vid betraktande häraf torde man komma till det resultat att monitorerna böra till större delen placeras i Stockholm.
Det är sannt att äfven ekonomiska skäl dervid böra tagas i beräkning, och jag erkänner, att de skäl Hr Adlersparre i sista plenum anförde för monitorernas förläggande i Carlskrona, ganska väl låta höra sig; men å andra sidan finnas äfven skäl, som tala för deras placering i Stockholm, deribland äfven ekonomiska, nemligen att fartygens bottnar der äro mindre utsatta för att anfrätas af vattnet och att betäckas af sjögräs.
Der finnas dessutom såväl en docka som verkstäder, hvilka, ehuru tillhörande enskilda, när som ohelst äro att tillgå vid verkställande af nödiga reparationer.
Å de militäriska skälen bör dock i detta afseende fästas största vigt, och de tala obestridligen för monitorernas förläggande till Stockholm.
Jag vill derföre icke förneka, att ett par böra erhålla sin station i Carlskrona, för att mot fiendtliga anfall försvara redden derstädes; i afseende å denna punkt behöfver jag således icke tvista med Hr Adlersparre.
Lika med Gr. von Platen, antager jag att vår mäktige granne i öster är den enda, af hvilken vi hafva något att egentligen frukta för vårt lands sjelfständighet.
Men i händelse af ett anfall från hans sida, ligger den egentliga arifallspunkten säkerligen någorstädes mellan Gefle och södra delen af Ostergötlands skärgård, ehuru den möjligen kan falla något åt endera sidan utom detta stycke.
Anfall kunna val göras på andra ställen, såsom t. ex. äfven Carlskrona; men dessa torde väl mera få anses vara hvad man kallar strandhugg, än företag, åsyftande att bereda utgångspunkter för mera omfattande företag.
De kunna ej i någon hufvudsaklig mån minska vår mot»tåndskraft, alldenstund vägarne från dessa punkter till det inre 64 Den 11 November f. m. landet äro mindre tjenliga för en stor armées framryckande och sammanhanget emellan delarna af vårt försvar i alla fall förblifver orubbad!.
Men om fienden deremot skulle lyckas bemäktiga sig hela Mälaredalen eller Östergötland, har han etablerat sig på ett mycket fördelaktigare sätt, än om han fått fast fot i ena ändan af riket; han förfogar då öfver vidsträckta och bördiga landskap, han har huggit vårt försvar midt itu och i hufvudsaklig mån afskurit förbindelsen mellan rikets norra och södra delar, hvarigenom oberäkneliga svårigheter för oss skola uppstå.
Således vore det naturligast att på något ställe å mellersta delen af landet samla hufvudmassan af våra stridskrafter, vare sig till lands eller till sjös, för att med dem möta fienden.
Hade vi en flotta tillräckligt stark att afhålla den fiende, som nalkades våra kuster, vore detta visserligen det bästa sättet att förhindra den olycka, som hotade oss; men då vi sakna de penningetillgångar, som erfordras för att med något hopp om framgång söka skaffa oss en sådan flotta, måste vi söka anfalla fienden under landstigningen, äfven om några af våra fartyg dervid skulle uppoffras.
Vid sådane tillfällen får man ej vara för sparsam.
Afven om vi ej lyckades hindra landstigningen, skulle vi åtminstone kunna fördröja den, och detta vore ju för oss alltid en betydande vinst, emedan det gåfve arméen tid att samla sig.
Till att börja med, de bepansrade kanonbåtar, som finnas att tillgå, och, jag tillägger, alla de monitorer, hvilka icke behöfvas för det lokala försvaret af Carlskrona, såsom jag redan omnämnt, samt möjligen en eller annan, som måste qvarhållas i Stockholm.
Att Gr. von Platen åtminstone år 1862 ansåg detta vara ett uppdrag, tillkommande äfven de djupgående fartygen, visar sig af ett hans yttrande till Statsråds-prot:t, så lydande: »djupgående, dock endast så mycket som nödigt är för att erhålla fartyg med de bästa medel nutiden erbjuder till skydd mot fiendtliga skott, utan att dem beröfvas möjligheten att med hastighet och lätthet röra sig i våra Iotsmansfarvatten», således i skärgårdarna, der ju de flesta af våra lotsleder äro belägna; och när Hr Gr:n önskade att monitorerna skulle kunna inom dessa röra sig med hastighet och lätthet, var det väl ej för att de blott i fredstid skulle kunna färdas genom dem, utan för att de derstädes skulle kunna begagnas under krig.
Det är således med verklig ledsnad jag hört Hr Adlersparre uppgifva, att alla våra monitorer skola, såsom tillhörande vårt yttre sjöförsvar, placeras i Carlskrona, emedan de, i följd af sin storlek, voro mindre lämpliga att röra sig i skärgård.
Men dessa monitorer, hvilkas förmåga att äfven i svårt väder reda sig på hafvet jag ingalunda vill förneka, äro dock i alla fall ej passande för krigföringen å öppna sjön, då de ej ega nog hastighet för att upphinna sin fiende.
Vår nu färdigbyggda monitor, John Ericsson, har visserligen visat sig göra upp emot 8 knops fart, men ehuru detta är ett vackrare resultat, än som förut upphunnits af något fartyg af den certen (jag talar ej nu om de stora pansarfartyg, Den 11 November r. m. 05 fartyg, som nyligen byggts i Förenta Staterna, »Dictator» och »Dunderberg» m. fl., ty, ehuru dessa likna monitorerna deri, att kanonerna äro placerade i rörliga torn, äro de i många delar väsendtligen olika), är denna hastighet dock icke tillräcklig, ty det förblifver omöjligt att tvinga motståndaren till strid, emedan lian i sina fartygs större snabbhet eger medel att undvika en så fruktansvärd fiende, emot hvilken han aldrig med hopp om framgång kan kämpa.
Vid en strid, tornfartyg emot tornfartyg, ega vi ingen fördel framför honom.
Då således monitorerna ej äro passande för kriget å öppna sjön och, enligt hvad Hr Adlersparre förklarat, icke heller lämpa sig för kriget inom skärgården, så frågar man sig: hvar skola de då användas?
Lyckligtvis anser jag, att de mycket väl kunna användas inom skärgården.
Der finnas många punkter, hvarest de kunna uppträda med stor fördel, och jag är fullkomligt öfvertvgad om att det är der, som de komma alt göra den största nyttan.
Då emellertid oflicerarne å dessa båda olika slag af fartyg, kanonbåtar och monitorer, hvilka blifvit uppfostrade i den tron att deras yrken voro vidt skilda, komma att i broderlig förening möta en anfallande fiende, måste det blifva en besynnerlig öfverraskning för dem att upptäcka, det deras bestämmelse i sjelfva verket är en och samma.
Jag tror verkligen alt skillnaden mellan dessa båda vapen icke är synnerligt stor, vida mindre än den som förr fanns mellan ett linieskepp och en fregatt.
Utan tvifvel fanns förr en skillnad emellan de båda vapnen, förr, då det enas materiela enhet var linieskeppet, manövrerande under segel och med hestvckningen på bredsidan, det andras kanonbåtar, eller måhända kanonbåtsbataljoner, manövrerande med åran och med bestyckningen i stäfven.
Den materiella enheten i det eria vapnet är nu ett tornfartvg, omkring 200 fot långt oell 12 fot djupt, i det andra ett tornfartyg, omkring 100 fot långt och 8 fot djupt, båda utan tackling, båda framdrifna endast medelst ånga, båda beklädda med ett emot skott skyddande pansar.
Annu ett par punkter finnas, som jag vill vidröra, emedan de stå i nära sammanhang med det föregående.
Såsom ett skäl för personalens fördelande på två vapen, anföres nemligen i förslaget, att det grundgående vapnets personal skulle kunna uppträda å land och der utkämpa strider.
Jag skall söka visa att förhållandet i verkligheten hädanefter torde blifva helt annorlunda.
Vid arméens flottas första bildande var det galererna med sina 300 mans besättning, som utgjorde hufvudvapnet, och till följd af besättningarnes talrikhet kunde dessa väl användas till landstrid.
Svaga i artilleristriden — hvar och en förde blott en enda gröfre kanon — bildade de snarare en bevarad transportflotta än en egentlig stridsflotta.
Annu under 1788—90 års krig bestod ock skärgårdsflottan till en del af galerer, till en del af de s. k. hämenmaa, m. fl., öfverflödiga att uppräkna; men redan då hade ett nytt element, kanonbåtarne, tillkommit, och detta blef snart så starkt, att det utträngde de förut befintliga.
S Den 11 November f. m.
Under 1808 års krig fiana vi roddkanonbåtar såsom nästan uteslutande utgörande stridsmaterielen, ehuru jag vill påminna mig, att under en del af kriget en galer medföljde, dock icke såsom stridsfartyg, utan såsom chefsfartyg, såsom ett flytande fältkansli.
Kanonbåtens besättning var betydligt mindre än galerens och artilleristriden således hufvudsaken.
Fastän skärgårdsflottan, skiljd från landthären, under detta krig utkämpade de ärorika striderna vid Sandö Ström, vid Kahiluoto och Grönvikssund, deltog den ej i några vidlyftiga operationer till lands.
Afven de n. v. kanonslupsbataljonernas bemanning af omkring 700 man är så betydlig, att jag väl erkänner att man eger fullt skäl att inöfva den till att strida å land.
Men hufvudmaterielen i det nya skärgårdsartilleriet består hädanefter af bepansrade kanonbåtar; huru stor besättning de komma att erhålla, vet jag ej säkert, men då monitorerna endast hafva en bemanning af 60 till 70 man, och kanonbåtarnas naturligtvis måste vara vida fåtaligare, tror jag att den ej kan upptagas till högre än 20 till 30 man.
Då nu ej hela besättningen kari bortskickas, alldenstund åtminstone en officer, kanonbetjening och maskinister måste qvarlemnas ombord, är det klart, att det högsta man kan disponera öfver är 10 man.
Om vi då hafva hela vår skärgårdsflotta, eller de 20 föreslagna kanonhåtarne, samlad på ett ställe, kunna vi således icke sätta i land mera än ungefär 200 man.
Det är möjligt att jag misstagit mig i dessa beräkningar, men jag är beredd att när som helst rätta dem, i fall man kan upplysa mig om något misstag.
Om det nu är ett hufvudmoment i skäsgårdsartilleriets verksamhet att understödja arméen, hvad har man då vunnit med dessa 200 man?
Ar arméen verkligen i så stort behof af denna hjelp, som skärgårdsartilleriet ej kan lemna, hvarföre kan man då icke sätta upp ett par ingeniörtrupps-kompanier, eller öka fältartilleriet, eller införa ett roende artilleri å små lätta båtar, som kunde transporteras öfver land?
Allt detta skulle kunna ske med vida mindre kostnad, och ändamålet ändock bättre vinnas.
Jag behöfver blott kasta en blick på de af Gr. von Platen föreslagna fartygen för att se att när han yttrat, att de skola strida till lands, liar han dock tänkt på något helt annat.
För ett sådant ändamål behöfver man väl ej bygga fartyg, som kosta från 80- till 240,000 rdr stycket, som hafva 7- till 10-tums pansar och 12-tums kanoner af 450 centners vigt.
Dylika fartyg äro väl ej ämnade att användas mot tiraljerande trupper, emot hvilka vida svagare och mindre kostsamma redskap äro tillfyllestgörande, utan mot sådane motståndare, för hvilkas förstörande ett sådant artilleri erfordras och mot hvilkas förstörelsemedel man måste förskaffa sig ett sådant skydd.
Jag finner således, att äfven i delta fall arbetsfördelningens princip är högst besynnerligt tillämpad, för att icke säga någonting mera, och jag tror att de åsyftade förde larne vida bättre kunna vinnas på annat sätt.
Emellertid torde R. o. Ad. inse, och det kan af rent numeriska skäl knappast annorlunda ifrågasättas, att intetdera vapnets besättningar, hvarken Den 11 November f. m. 67 monitorernas eller de pansrade kanonbåtarnes, kunna påräknas för landstrid, utan att deras uppgift är alt till sjös kämpa emot fienden och medverka till hindrandet af hans landstigning.
En enda punkt återstår mig ännu att beröra.
1 förslaget ser man våra korvetter jemförda med de konfedererade Sydstaternas bekanta kapare »Alabama-), i thy att deras verksamhet, bland annat, skulle gå ut på att göra fiendens handel afbräck.
Jag nekar ingalunda behofvet af dylika fartyg, utan vill på det varmaste förorda desamma, men deraf alt man i Amerika byggt ett stort antal sådane, följer ej att de med samma fördel kunna användas i våra krig; jag tror tvärtom, att de derunder komma att spela en mycket underordnad roll.
Under ett krig emellan t. ex. England och Amerika, kunna dylika fartyg vara af mycken nytta, ty dessa länder hafva en stor handelsflotta, hvars uppbringande eller förstörande icke blott minskar landets bjelpkälior, utan ock från dem, hvilka derigenom blottställas för förluster eller tvingas till umbäranden och försakelser, framkallar ett rop på fred, till hvilket man slutligen måste lyssna.
Men utom det, att vår ställning i förhållande till grannen i öster i öfrigt är oförmånlig, tillkommer den ledsamma omständigheten, att under det vi ega en ganska anseidig handelsflotta, som han kan uppbringa eller förstöra, har han ingen, på hvilken vi kunna utöfva vedergällning.
Visserligen har Finland en ej obetydlig handelssjöfart, men huru kart det kan vara för en Svensk att förstöra den, lemnar jag åt hvar och en att bedöma, så mycket mera som Ryssland derigenom endast obetydligt skadas, då det hemtar' sina hjelpmedel för ett krig från andra håll.
Då således någon handelsflotta icke finnes, mot hvilken våra s. k.
Alabamor skulle operera; då de äro för få för att kunna blokera Rysslands hamnar och skeppningen från dessa således kan obehindradt fortgå i neutrala fartyg; och då slutligen samma underlägsenhet hindrar dem från att i ordnad strid kunna uppträda mot fiendens talrikare flotta, så är det alldeles klart att deras omedelbara användande i krig blir åt minstone högst inskränkt.
Deras hufvudbestämmelse blir således att i fredstid föra vår flagga kring håfven och visa verlden att vi ega en marin, att bereda öfning åt personalen, samt att tjena till högskola för våra sjöolficerare.
Visserligen återstå ännu många punkter i Gr. von Plåtens förslag, som jag skulle önskat vidröra, men dels äro de af underordnad vigt i jemförelse med den stora luifvudfrågan, dels är jag i åtskilliga af dem, såsom i afseende å materielen, med honom i hufvudsaken ense.
Ämnets genomgripande vigt torde hos R. o. Ad. lända mig till ursäkt fiir att jag så länge upptagit dess tid, detta så mycket mera som jag tror mig icke halt för vana att, genom att i tid och otid uppträda, missbruka den rättighet att yttra sig, hvar och en ledamot af detta hus tillkommer.
Flere ledamöter yttrade härtill bifall. #8
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfiirdadt till fortsättning af plenum kl. 0 e. m.
Hr Lilliehöök, Johan Fredrik, anförde skriftligen:
Det kan synas förmätet af en infanteri-officer att å delta rum utbedja sig ordet, för att framlägga sina tankar i en så genomgripande och svårlöst fråga, som den om vår flottas omorganisation; men mina redliga afsigter, ett för fosterlandets väl varmt klappande hjerta och det intresse, med hvilket jag såsom krigsman omfattar vårt lands försvarskrafter, vare sig till lands eller vatten, tvinga mig att förqväfva alla betänkligheter i afseende å framställandet af dessa mina åsigter.
Något stöd för mitt handlingssätt kan jag dessutom möjligen finna uti en af Hr Sjö-Ministern redan vid förra riksdagen uttalad åsigt »att kännedomen om skärgårdskriget torde nu snarare vara att söka utom vapnet, och att det ingalunda hvarken vore orimligt eller osannolikt att man inom arméens befäl skall kunna filina fullt kompetenta domare i denna fråga», icke såsom skulle jag dermed tro mig vara denne domare, men icke förthy, stödd på denna förklaring, synes det mig vara på sin plats att en officer, icke sjöman, här söker granska Hr Sjö-Ministerns förslag.
Af förekommen anledning (och de Hrr, som i förra plenum afhörde diskussionen emellan Hrr:ne Brakel och Adlersparre, förslå den säkertj mäste jag högtidligt förklara, att bredvid mig eller bakom min rygg hvarken döljer sig någon Amiral eller någon f. d.
Kommendör vid flottan, hvarför jag ock vågar anhålla, att alla de missgrepp, som möjligen här kunna göras, ensamt få stå för min räkning, liksom om någon smula förtjenst skulle kunna tillräknas dessa rader, den må komma mig ensamt tillgodo.
Till en början måste jag förklara mig instämma uti de många sanningar, som af Hr Sjö-Ministern uttalas ang:de nödvändigheten af genomgripande förändringar inom vår flotta, för så vidt de röra anskaffandet af tidsenlig materiel, förminskning af flottans alltför talrika officers-korps, samt beredande af tillfällen för offi cerarne till utbildning i yrket genom tätare påkommande kommenderingar; men i fråga om nödvändigheten af tvenne så olika vapen på sjön, att jag för dem skulle behöfva tvenne väsendtligen olika korpser, vågar jag vara af olika tanka med Hr SjöMinistern, och detta af följande skäl.
Uti inledningen till »Grunder för ombildning af Sveriges sjöförsvar» heter det: »Sverige måste visserligen alltid ega större sjögående krigsfartyg, för hvilka såväl lindor fred, som under krig, många vigtiga åligganden finnas att uppfylla; men landets tillgångar medgifva icke att underhålla en så stor och kostbar flotta, sorn skulle erfordras för alt såsom fordom ute på sjön bekämpa en mäktig granne och afhålla honom från våra kuster».
Detta är ett af de axiomer, på hvilka Hr Sjö-Ministern bygger Deri 11 November f. m. 09 sitt system, och dock är, enligt min uppfattning, denna grund allt utom säker.
Hvem den mäktige grannen är, misstager sig ingen om, och under förutsättning att han på allvar anfölle oss, skulle jag, liksom Hr Sjö-Ministern, vilja fly öppna hafvet, för att vid egen kust. möjligen å egen jord, djerft måtta honom dödshugget.
Men, månne vi icke ega ännu en granne, som med en under sednare årtionden sällsynt glupskhet förtärt, en af de bättre bitarne utaf ett med oss närbeslägtadt folk; månne denne grannes under anläggning varande krigshamnar och ihärdiga försök att skapa en flotta, manne denria grannes öppet hyllade och med handling beseglade eröfringspolitik, och slutligen hans fasthet att qvarhålla och tygla hvad eröfradt är, böra lemnäs ur sigte, och månne dessa förhållanden ej mana oss att äfven kasta blicken åt söder, för att der möjligen upptäcka en flotta, som en vacker dag styr kurs åt Gottland eller Oland med förklaring, att qvarstad tillsvidare lägges å dessa områden, för att dymedelst t. ex. kräfva upprättelse för några vågade uttryck af en Svensk matros,, fällda i Stralsund, eller, som helt oväntadt för oss tilltäpper Öresund, under det en stor del af vår egen flotta, skyddad af arméen och landstormen, i allsköns ro manövrerar å våra inlandsvatten.
Under förutsättning att någon fara kan hota oss från detta håll vågar jag betvifla alt den sanningen står fast, att Sveriges flotta ej ute på hafvet bör bekämpa fienden, ty om de trenne
Skandinaviska länderna sluta sig samman emot denne inkräktare, så vill jag tro, att deras tillgångar medgifva underhållandet af en flotta, som åtminstone ej bör låta sig föreskrifvas lagar utaf Tysklands sjömakt.
Skulle deremot det så kallade nya systemet inom flottan komma att konseqvent genomdrifvas så »att vi måste emotse fiendens anfall på vår egen halfö», då är det i sanning ej omöjligt att Svenska handelsfartyg uti en, kanske ej aflägsen framtid komma att segla under tysk flagga, och att vi finge oss pålagd en liten obetydlig afgift för tillåtelsen att obehindrade passera något af de vatten, som sammanbinda Öster-och Nordsjön.
Detta politiska skäl tror jag ej bör förbises vid frågans behandling, och företeelsen af denna sjömakt, som vid Östersjöns södra strand uppväxer, är en stark maning för vårt lands regering, att ej underskatta vigten af en sjögående flotta, som kan bjuda aktning åt blågula flaggan och göra Sveriges rätt gällande utom dess kuster.
Vid genomläsningen af Hr Sjö-Ministerns förslag finnér man »att det Kongl, skärgårds-artilleriet ej bör annorlunda uppfattas än såsom ett artilleri-regemente med flytande lavetter» och hvars uppgift är »att hindra fiendens fartyg framtränga genom positionerna i våra skärgårdar, samt att vid dessa strider begagna fältverk, försänkningar, stängsel, minor m. m.» Elter min uppfattning, men i andra ord uttryckt, synes mig dessa flytande lavetter, som skola användas vid tjenliga positioner, ej kunna bestå af an - ro Den 11 November f. m. nät än bepansrade batterier eller jernklädda pråmar, sorn förankras der ej permanent befästning finnes och der jag kan frukta fiendtligt anfall eller landstigning, ty sjelfva ordet position innebär i sig begreppet om fast försvar.
För att sköta kanonerna å dessa batterier, föreställer jag mig, att artilleri-officerare dertill, åtminstone med någon öfning, skulle vara lämpligast, ehuru de derjemte måste ega ej så ringa kunskaper i ingeniör-yrket, då man, enligt förslaget, af dem borde fordra skicklighet i fältverks uppkastande, minors förfärdigande m. m.
Vid fortsatt läsning af förslaget finner man redan å nästa sida att »skärgårds-arlilleriets fartygsmateriel bör utgöras af grundgående fartyg, framdrifne hufvudsakligast medelst maskinkraft», samt försedde med för tillfället uppsättbara master för flygande rå- eller snedsegel.
Det begrepp man efter första definitionen bildat sig om skärgårdsartilleriet kullkastas helt och hållet af förklaringen, att de flytande lavetterna egentligen äro med ångmaskin, ja till och med med master och segel försedda fartyg, hvilka »skola gå utomskärs längs våra kuster.»
Tanken på förankrade batterier skotta af artilleri-officerare försvann genast, ty, för att med fartyg våga sig utom våra ofta af stormar härjade kuster och kanske beordras från Stockholm upp till någon af våra Norrländska hamnar, eller till Carlskrona, eller till Gottland, fordras väl framför allt att vara sjöman, och föga gagnar mig all verldens artilleri-vetenskap, eller den mest fulländade krigsbildning, om jag vid en sådan kanonens förflyttning upphänger densamma på en undervattensklippa, eller sänker honom till hafshotten.
Kan det vara oförväget af mig att antaga såsom säkert, det ett fartyg, framdrifvet med maskinkraft, ej kan af en icke sjöman eller af en landtofficer föras från Stockholm till Norrköping eller Karlskrona, utan att all sannolikhet är för handen det hvarken fartyg eller befälhafvare nå sin bestämmelseort, såvida icke den skulle vara en graf i vågorna.
Ja! det fast otroliga förekommer här, att ett fartyg, försedt med ångmaskin, en dyrbar materiel och flera mans besättning, skulle, enligt Hr Sjö-Ministerns förslag, kunna beordras att gå utomskärs längs våra kuster med en infanteri-officer till befälhafvare, då det uttryckligen heter uti förslagets 8:de punkt: »Inom skärdgårds-artilleriet bör befordran ske elter samma grunder som inom arméen, helst officerstransport torde förekomma emellan dessa vapen».
En sådan transport, tillåten emellan officerare af arméen och skärgårdsartilleriet, kan ej förklaras annorlunda än såsom ett medgifvande, att intet sjömansskap erfordras för officer af sistnämnde vapen, ty huru skulle eljest ett sådant tjenstebyte ens kunna ifrågasätlas.