Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu bättre kunskapare synes franska utrikesministeriet haft i våra goda vänner dan-skarne, hvilka synnerligt gerna uppletade och inrapporterade, hvad de kunde finna för oss menligt; i detta hänseende gjorde den danske ministern i Stockholm van der Nath ingen hemlighet af sin stämning mot Sverige och svenskarne.
Under sådana förhållanden förelåg ett oblidkeligt antingen — eller, ett val mellan Frankrikes och Englands allians.
Med Frank-rike ville Sverige icke bryta, och Karl Johan kunde det icke, förrän han fått fastare mark under fötterna.
Sålunda måste han genast efter sin hitkomst förklara England krig.
Kändt är, hurusom landshöfding v. Rosen med amiral Saumarez inledde de hemliga underhandlingar, i följd hvaraf det proklamerade krigstillståndet endast kom att finnas på papperet.
Emellertid lyckades snart Karl Johan göra för England begripligt, att han ingalunda var någon vän af Napoleon.
Arm-felt skref den 4 mars till Rehausen: » Om hatet till korsikanen hos alla goda patrioter är en religion, kan öfverstepresten för denna kult sägas stå midt ibland oss. » Engelska styrelsen fattade ett allt större förtroende för den franske » officeren » och sålunda beslöt den under ännu pågående krig att afsända mr Thornton i hemlig beskickning till Sverjge.
» Jag har », skref Rehausen (26 sept.
1811), » den säkra förhoppningen, att Sve-nge skall veta motstå alla Bonapartes listiga anbud.
Dock medgifver jag, att jag anser det högligen af behofvet påkalladt, att mr Thornton afreser så snart som möjligt och att han (utan att begära definitiva instruktioner) erhåller bemyndigande att underhandla om ett närmande, önskvärdt de båda länderna emellan. »
Stora utsigter till framgång hade dock ej denna beskickning.
Det af Karl Johan oeftergifligt äskade priset för ett förbund, — Norges förening med Sverige — ville England ogerna medgifva.
I Thorntons instruktion (af den 9 okt.
1811) yttras uttryckligen: » Prinsen-regenten känner Sveriges planer på Norge, men h. k. h. kan icke medgifva, att dessa planer på något sätt uppmuntras, innan man kommit på det klara med Danmarks handlingssätt och afsigter.
Om emellertid något förslag skulle göras er med afseende på Norge, b^r ni icke förkasta det eller eljest behandla det på ett sätt, som skulle utestänga möjligheten af vidare fortsatta underhandlingar. » Trots det mildrande tillägget i den sista punkten, var, som man ser, Thornton urståndsatt att gifva några säkra förhoppningar just uti det, som för Karl Johan var hufvudsaken.
I sjelfva verket väntade England, att Napoleon ämnade besätta Själland, och ville då göra Norge till ett » sjelfständigt » rike, hvilket för sin handel och sitt sjelfbestånd vore hänvisadt till Englands skydd.
Den 17 okt.
ankom Thornton under svår storm till Vinga utanför Göteborg.
Det var nu en otur, att Rehausens bref, som skulle förbereda hans ankomst, af misstag sändts till Anholt.
Landshöfding v. Rosen uppsköt derför under en förevändningmötet med honom till den 25 okt., tydligen för att » under tiden kunna hinna erhålla nödiga förhållningsorder från Stockholm. » Mötet hölls i ett grefve Rosen tillhörigt hus utanför Göteborg, och Thornton var dervid försedd med falskt pass för den hån * delse, att han » vid passerandet af Elfsborgs fästning skulle blifva anhållen och undersökt. » Motig vind gjorde emellertid, att han kom försent till mötesplatsen, hvarifrån v. Rosen redan återväqdt.
Skriftligen föreslog han nu, att det måtte » tillåtas honom att på sätt, som bäst kan vara egnadt att undandraga honom alla nyfiknas uppmärksamhet, begifva sig till någon ort på något afstånd från hufvudstaden, men dock tillräckligt nära derintill. » Det dröjde ytterligare till den 5 nov., iunan han från v. Rosen erhöll den begärda anvisningen, hvilken gick ut på att under diktadt namn och » så hemligt som omständigheterna det ville tillåta », begifva sig till Åmål, der han skulle träffa » en gammal bekant ».
Under samtal med v. Rosen fick Thornton klart för sig, att man från svensk sida fordrade Nor ges införlifvande samt kräfde, att England dertill skulle medverka genom att » afskära all tillförsel till Norge från sjösidan och på det sättet tvinga landet att af fruktan för en hungersnöd öfverlemna sig åt Sverige; dessutom erfordrades Englands pekimiera understöd, » emedan Sverige eljest skulle vara ur stånd att bestrida kostnaderna för sin krigsmakt till lands och vatten. » Den 10 nov.
anlände han till Åmål och sammanträffade der med hr Netzel, hvilken genast förklarade sig antaga, att de ditkommit för att rådgöra om Englands » samverkan med Sverige i och för Norges underkufvande ».
Thornton deremot stälde i främsta rummet fredens återställande, hvarefter skulle följa » andra vigtigare öfverläggningar ».
Någon Öfverenskommelse kunde ej bringas till stånd, då underhandlarne hade så olika utgångspunkter.
Dertill kom, att Thorntons besök, oförsigtigt omtaladt i engelska tidningar, redan började blifva » så pass kändt i Göteborg, att det omnämnts i polisrapporterna »; det hade på den vägen, såsom Netzel meddelade, blifvit kändt af danske ministern, som i sin ordning rapporterat det för den franske.
Man misströstade derför om att vidare kunna föra denna underhandling i smyg, hvarför Thornton anmodades att afresa från Åmål lika hemligt som han ditkommit.
Men genom ett vigtigt meddelande lät den svenska styrelsen honom dessförinnan förstå, att hon allvarligt sökte ett närmande till England.
Netzel förklarade sig nämligen bemyndigad tillkännagifva, att man för franska trupper begärtgenomtåg genom Sveriges vestra landskap till Norge, der de skulle bilda armékårer för att sedan derifrån sättas öfver till Skottland; det meddelades, att svenska regeringen afslagit denna begäran samt att, » om Frankrike dertill skulle foga hotelser om ett infall i Pommern (inom kort, såsom man vet, både gjorda och verkstälda) och om qvarstad å de svenska fartyg, som befinna sig i franska hamnar — ville Sverige / öppet förklara sig träda på Englands sida.
* Tvifvelsutan gjordes genom afslaget åt Frankrike äfvensom genom det varskoende uppdagandet en vigtig tjenst åt England.
Från detta farliga håll hade det ej varit angripet sedan vikingafärdernas dagar, skall måhända ej heller angripas förr, än Rysslands flotta, efter att hafva mottagits i norska hamnar, visar sig på Vesterhafvet.
var Thornton besluten att lemna Åmål, föga belåten med » det tvära afbrottet på de förhandlingar, hvilka i sin början tycktes lofva ett vida lyckosammare resultat. » Han återvände samma väg han kommit och skref (25 nov.
) sin näst-följande rapport till sin regering ombord på örlogsskeppet Vic-tory vid .Vinga.
Genom antydningar från Göteborg trodde han sig hafva funnit, att » utgången helt och hållet var Engeströms verk eller att denne åtminstone genom vrängda framställningar aflockat kronprinsens samtycke dertill. » Ombord på Victory qvardröjde Thornton ända till de sista dagarne af december.
Derunder meddelade han sig med grefve Rosen om liqvidation för de i Karlshamn qvarhållna engelska skeppslasterna; i sitt svar gaf Rosen den uppmuntrande antydningen, att » denna fråga endast vore af ojämförligt underordnad betydelse i förhållande till andra och större, om hvilka det nu egentligen rör sig. » Thorntons afsigt var nu att genom Rosen öppna en väg för direkta meddelanden till kronprinsen med förbigående af utrikesministern Engeström.
I början af december anträdde Rosen i sådant syfte en resa till Stockholm och uttalade i bref till Thornton sitt hopp, att det skulle » medföra ett godt resultat. » Emellertid afreste Thornton utan svar till London.
Efter ankomsten dit anhöll han hos lord Wellesley att få » till grefve Rosen ännu en gång framställa samma förslag, nu med den större befogenhet, som h. m: ts regerings godkännande deråt kan gifVa. » Så ändades hans första beskickning.
Resultaten voro skäligen små, kan man tycka.
Dock hade mellan de båda regeringarna, midt under officielt krigstillstånd, satts i gång en hemlig och vänskaplig kommunikation, som sedermera i större skala anlitades.Efter sin återkomst till England fick Thornton af » välkänd person i Göteborg » nya underrättelser och inbjudande vinkar.
Engeströms beteende förklarades dermed, att denne varit » rädd att taga ett förhastadt steg, under det Ryssland håller dem i bäfvan och förskräckelse, och de icke veta, huru denna makt kommer att handla ».
Thornton uppmanades att åter begifva sig till Sverige och der oförmärkt sammanträffa med kronprinsen under den resa, som denne före öppnandet af den utlysta riksdagen i Örebro ämnade företaga genom de svenska landsorterna.
» Under denna resa », skrifver meddelaren, » måste, som ni väl kan förstå, mångfaldiga tillfällen gifvas för hvarje främling att oanmärkt närma sig honom, och man borde deraf begagna sig, då tillträdet till hans person är mycket lätt och hans sätt så - förbindligt, att jag är öfvertygad, det ett sådant samtal måste påskynda det önskade resultatet; han är icke blott en älskvärd man, utan reser nu också ut med önskan att behaga, och han brukar aldrig förfela sina syften. » Återigen framhölls den » oundgängliga nödvändigheten af, att Sverige får Norge », hvil-ket, i annan händelse, måste blifva » en rysk eller pseudofransk provins. » Englands intresse påkallades genom den mängd af dugligt sjöfolk, hvarmed Napoleon från Norge fick förse sig vid utrustandet af hans flottor i Schelde och vid Brest; i sammanhang dermed påpekades, att danska regeringen alltid stod färdig att » tyda hans minsta vink om bistånd af matroser och sjöofficerare », emedan han visste » intet bättre sätt att tillfredsställa sitt hat mot England. » 1 betraktande af » det rådande lugnet såsom förebud till en kommande storm » fann Sverige nödigt att » försöka eröfra Norge på Själland. » Om engelska regeringen ej ville gynna utförandet af denna plan, vore rådli-gast att — » bedja den gode guden på franska, om han ej förstår ryska. » Signeuls hemliga budskap från och till Napoleon samt Suchtelens förtroliga meddelanden från kejsar Alexander kunde hafva förklarat denna vink för den närmare invigde.
Det röjde sig redan då temligen tydligt att vid utbrottet af ett verldskrig blir Norge ett land af ofantligt stor vigt både för Ryssland och för England.
Otto Sjögren.Åter en långodsfråga.
I sista dubbelhäftet af denna tidskrift, sidd.
528 och följ., förekomma under titeln: Nya spegelbilder af Zéroy II, trenne dikter, af hvilka särdeles den första i hög grad slog an pä mig, icke så mycket genom nyhetens behag som fastmer genom den gamla välkända tonen oeh kla Dgen.
Det föreföll mig nämligen, som om jag hörtr Lessing lifslefvande sjunga vinets lof, ehuru han nu — jag medger det * gerna — vid sin återuppståndelse efter den öfver 105-åriga hvilan tycktes mig en smula lurfvig.
Men kanske jag bara tyckte så.
Emellertid ber jag läsaren sjelf döma i denna saken, ty (inom parentes sagdt) dröjde det icke länge, förr än jag kom i tillfälle att göra en jemförelse mellan Gotthold Ephraim Lessing och F. Barthelson — Zéro, särskildt hvad beträffar denna dikten i fråga.
Dikterna lyda, som följer:
Leasings:
Die Türken.
Die Türken haben schöne Töchter, Und diese scharfe Keuschbeitswäch-ter;
Wer will, kann mehr als eine frei ’ n: Ich möchte schon ein Türke sein.
Wie wollt " ich mich der Lieb * ergeben!
Wie wollt * ich liebend ruhig leben, Und.
doch sie trinken keinen Wein;
Nein, nein, ich mag kein Türke sein.
Zéros:
Herr Peterssons tankar om turkarne.
De skönaste döttrar dock turkarne ha ’,
Eunucker dem vakta så säkert och bra;
Man fnar, får harem med dussinet i,
Ack, acky huru gerna jag turk ville bli!
Hvad jag skulle skämta den hela Guds da ’ n
Med mina turkinnor som turk på divan!
Vid Offenbachs toner, i lättaste gaz, Mig bägarn de skulle kredensa med grace ...
Men turkarne få ju knappt smutta på vin —
Ne pass!
Att bli turk, nej, det måtte väl hin !Les&amp;ings dikt har visserligen inte mer än tv&amp; strofer, då deremot Zéro anslagit tre sädane &amp; t sin » Petersson ».
Men båda Lessings strofer ingå i » Peterssons tankar », och den tredje ay-nes hafva behöfts, fbr att det skulle bli plats åt » guldtoffeln », » turkoserna » och » Offenbach ».
Nu kunde ju Zéro gerna for mig fä skjuta skulden på Lessing och häfda sin prioritet, om denne ej varit nog elak att offentliggöra sin dikt fbr 133 år sedan.
Men enligt en not på nämnda 528 sidan af samma förut nämnda häfte sy des herr Zéro ännu vara i lifvet; alldenstund han lofvat lemna » en ny humoristisk diktcykel » åt denna tidskrift.
Hvad Zéros tvänne öfriga dikter beträffar, har jag ej gittat göra någon jemfbrelse, men betviflar visst inte, att ju någon annan mot dem kan göra samma anmärkning, som jag gjort mot » Peterssons tankar ».
Det var nämligen hår den nära nog ända till afskrift slafviska likheten, som frapperade mig så mäktigt.
För resten är verldslitteraturen så stor, att det ofta nog torde kunna gå för sig att ostraffadt låna.
Men Zéros lån bör med lika rätt blifva anmärkt, som ett lån af Bottiger anmärkts i ett föregående häfte af denna tidskrift.
Mils Sjöstrand1
För att undvika ett onödigt utspinnande af ofvanatående långodsMga, har red.
meddelat hr Barthelson uppsatsen samt har äfven derå erhållit ett svar, hvilket — alldenstund häftets sista ark redan var lagdt i pressen — meddelas å omslaget.Kärlek per telefon.
Framtidsnovell
Mark Twain.
Öhers.
Det var vid middagstiden en kall vinterdag.
Staden Eastport i Maine låg begrafven under tjock nyfallen snö.
Ej den minsta rörelse på gatorna, så långt ögat kunde nå intet annat än dyster och stilla ödslighet.
Trottoarerna voro förvandlade till grafvar, med murar af snö på båda sidor, och det enda ljud, som då och då nådde örat, var bullret af en träskofvel i fard med att göra passagen fri.
Men kallt var det, så att inte ens snöskottarne länge kunde stanna utom hus.
Snart förmörkades himlen, vinden blåste upp och började hvina i nyckfulla af brott med den mest respekt-ingifvande styrka, och det var ett nöje att se, hur snömolnen jagades uppåt, framåt, åt alla håll.
Ai&gt; sammanfördes de till ofantliga drifvor, från hvilkas spets vinden först roade sig att bortblåsa några enstaka flingor för att derefter förskingra dem i hvirflar, än röjdes platsen tom och terrängen syntes ren, som om den sopats.
Oh, hur vinden skämtade med allt detta!
Men alltjemt hopade sig snön på trottoarerna, och detta var intet skämt.
* I den amerikanska tidskriften Atlantic Monthly har den uppburne humoristen nyligen offentliggjort ofvanstående kostliga berättelse, som säkert skall bereda äfven våra läsare ett oskattbart nöje.
1I en elegant och beqväm liten salong tog Alonzo Fitz-Clarence sin siesta, iklädd en förtjusande blå nattrock, med garnering af karmosinröd satin.
Framför honom syntes qvarlefvorna af en frukost.
Tailrikarne och assietterna af finasté porslin harmonierade ypperligt med rummets möblering.
Brasan sprakade klar och munter i kaminen.
En ännu häftigare vindstöt skakade fönsterrutorna, som stormilarne piskade med ett vått ljud, om man så kan uttrycka sig.
Den vackre unge mannen mumlade: » Det är kategoriskt omöjligt att sticka näsan utom dörren i dag.
Man måste resignera.
Men huru fä sällakap?
Låt mig se: jag har min mor och tant Susannah, en förträfflig menniska, som jag kunde språka med i telefonen; men det förströr mig inte nog. » Han kastade en blick på sin vackra franska • pendyl: » Denna pendyl går illa, denna pendyl vet nästan aldrig hvad tiden är.
Alfred!
(Intet svar).
Alfred är nog en ypperlig betjent, men nästan lika litet påpasslig i sin tjenst som pendylen. » Alonzo tryqkte på knappen till en elektrisk ringledning, väntade ett ögonblick, tryckte ånyo på knappen och väntade ännu några ögonblick: » Nå, batteriet är visst i olag ...
Jag måste emellertid till hvad pris som helst veta tiden! » Han narmade sig ett språkrör i väggen, hvisslade och ropade » Mamma » i två omgångar.
Utan verkan!
» Säkerligen är det något här som inte längre gör tjenst Jag kan inte fa någon att röra sig ur fläcken härnere, det är tydligt » Sedan satte han sig vid en pulpet af rosenträ och talade i telefonen: » Tant Susannah! »
En låg och behaglig röst svarade:
— Är det du, min nevö?
Jag är alldeles för lat och har det allt för be-qvämt för att gå ned till min mor.
Du ser mig i en grym förlägenhet och ingen för att komma mig till hjelp.
— O himmel!
hvad säger du?
hvad står på?
— Något rysligt allvarsamt, försäkrar jag dig.
håll mig inte så på sträckbänk, kära du i Hvad är det då?
— Jag skulle vilja veta precis hvad klockan är.
— Afskyvärda odåga!
Hvilken förskräckelse du utsatte mig för!
— Allt, på min ära!
Sansa dig; säg mig tiden och mottag min välsignelse!
— Klockan är här fem minuter öfver nio.
Men formitt besvär fordrar jag ingen betalning.
Behåll din välsignelse!
— Tack; den skulle inte ha gjort mig utfattig, lilla tant, och den skulle inte ha gjort dig rik nog att lefva af den utan andra resurser.
Han steg upp mumlande: » Fem minuter öfver nio », och med en blick på pendylen sade han: » Ah!
den går bättre än vanligt, du misstager dig bara på trettiofyra minuter. » Efter att ha gjort en beräkning i tankarne vred han fram pendylens visare tills de pekade på tre qvart på ett
Han infann sig å nyo vid telefonen och ropade:
— Tant Susannah?
— Ja, min nevö.
— Ja, för en timme se^.
— Ar du upptagen?
— Nej, jag bara syr litet grand.
Hvarför så?
— Har du visiter?
— Nej, men jag väntar klockan half tio.
— Jag har så mycket jag skulle vilja ' säga; jag är alldeles ensam och skulle vilja prata med någon.
— Mycket bra, prata med mig.
— Jag vet inte, om jag vågar eller ej; men ...
— Men hvad?
Afbryt dig inte; au vet, att du kan ha förtroende till mig, Alonzo; du vet det!
— Jag vet det, tant, men det är så allvarsamt, det rör mig så djupt, mig och hela familjen ...
— Alonzo, säg mig det, säg mig allt; jag skall aldrig hviska ett ord derom.
— Tant, om jag vågade?
— Ah, jag ber dig, våga!
Förtro dig till mig; du vet att jag håller af dig.
— Hvad väder har ni i ert land?
— Jag bryr mig sist om vädret!
Jag förstår inte, hur du kan ha hjerta att leka med mig så!
— Så, så, kära lilla tant, jag är ledsen, på min ära, mycket ledsen.
Jag skall aldrig göra så mer; förlåter du mig?
— Ja, eftersom du ser ut att ångra dig uppriktigt; jag förlåter dig, fast jag vet, att jag inte borde göra det, ty du skämtar med mig igen vid första tillfälle. — Nej, visst ...
Men hvilket väder, hvilket väder!
Jag försäkrar dig, att man är tvungen p&amp; allt upptänkligt satt söka hålla kuraget uppe.
Här, tant, ha vi snö, blåst och en gruflig köld.
Hvad slags väder har ni i ert-land?
— Varmt, regnigt, melankoliskt ...
Så långt jag kan se, märker jag ingen mensklig varelse på gatan, men på trottoarerna ett dubbelt eller tredubbelt led af paraplyer, drypande af regn från alla spröten.
Jag har brasa i min kakelugn för att muntra mig, men jag skulle qväfvas, om jag inte höll fönstren öppna.
Decembervinden tränger in till mig alldeles mättad af doften af blommor, som spefullt le åt oss och veckla ut sig allt friskare och kraftigare, jo mer det regnar, detta regn, som endast gör menniskorna dystra och nedslagna.
Alonzo öppnade munnen för att utropa: » Bravo, lilla tant, det der borde du låta trycka och binda in !&gt; men han hejdade sig plötsligt, då han hörde sin tant konversera med någon.
Han närmade sig fönstret och skådade ut på det kalla vinterlandskapet Mera ursinnigt än någonsin jagade stormen snöflingorna; fönsterluckorna slogo af och an och smälde igen med häftighet En öfvergifven hund strök med hängande hufvud och svansen mellan benen fram efter husraderna, sökande skydd och beskydd.
Alonzo ryste och sade med en suck: » Hur mycket bättre vore ej smutsen, det varma regnet och blommorna, som.
drifva gäck med menniskorna, än ett väder som detta! »
Han vände sig om från fönstret, tog ett steg framåt, blef sedan stående med spändt öra, medan de ljufva tonerna af en välkänd sång nådde honom * genom telefontråden.
Han förblef orörlig, med hufvudet omedvetet framåt-lutadt, som om han insöge melodien.
Utförandet af sången var emellertid icke fritt från fel, men det föreföll Alonzo som om detta fel, hvilket bestod uti att sjunga de fem första tonerna af romansens refräng en half ton för lågt, förlänade visan ett ökadt behag.
Också drog vår hjelte ett djupt andetag, då sången tystnade och utropade: » Aldrig, nej aldrig, har jag hört In Siceet, By and By sjungas sa. » Han störtade fram till telefonen och med låg och förtrolig röst hviskade han:
— Tant, hvem är då denna guddomliga sångerska? — Det är det sällskap jag väntade och som, hoppas jag, tillbringar här en månad eller två.
Jag skall presentera er for hvarandra.
Miss ...
— Af misskund, ett ögonblick, tant Susannah; du ger dig aldrig tid att reflektera!
Han sprang, han snarare flög till sin sängkammare och återkom sekunden derpå i en mycket vårdad toalett.
» På mitt hedersord », grälade han, » höll hon inte på att presentera mig for denna engel i blå nattrock med röda kanter.
O, de fruutimmerna, de fruntimmerna, de ha då ingen hjerna! ... » Sedan tilläde han framfor telefonen:
— Nu, lilla tant står jag till din tjenst.
Han böljade småle och helsa med all den elegans och all den höfviskhet, hvaraf han var mäktig.
— Mycket bra, miss Rosannah Ethelton, tillåt mig presentera för er min älsklingsnevö.
Alonzo Fitz-CIa-rence.
Se så, nu är dét gjordt!
Och som ni båda äro förträffliga ungdomar, som jag älskar af hela mitt hjerta, lem-nar jag er att konversera på tu man hand, medan jag går till mina hushållsbestyr.
Sätt dig, Rosannah; sätt dig, Alonzo.
Farväl; jag skall inte bli länge borta.
Alonzo hade icke upphört att helsa och småle.
Han satte sig, mumlande för sig sjelf: » Oh, lyckliga slump!
Nu må blåsten hvina, snön yra och himlen visa sitt värsta humör; det är mig alldeles likgiltigt. »
Låtom oss, medan de båda unga prata och stifta bekantskap, kasta en blick på den förtjusande miss Rosannah Ethelton.
Hon satt i en utsökt täck boudoir, en boudoir, som måste vara skapad af en qvinna med raffinerad smak samt med känslig och en smula romanesk själ.
Bredvid en låg och beqväm stol såg man en arbetskorg, prydd med broderier; ur densamma framskymtade ett virrvarr af band och garner af alla slag.
På golfvet lågo huller om buller tygbitar, några trådrullar, saxar, medan huskatten med gravi-tetisk min tronade på soffan i mjukt indiskt tyg.
I ett bay-ivindoic uppbar ett staffli en ofullbordad målning.
Böcker öfverallt: Robertsons predikningar, Tennysons, Moodys,
Sankeys och Hawthomes verk; kokböcker, bönböcker___
skizzböcker m. m.
Ett piano formligen försvann under berg af musikhäften, liksom väggarne försvunno under gravyrer och taflor.
Det var en verklig öfversvämning af konstföremål: marmor-och bronspjeser, statyetter, lyxartiklar af alla slag, exemplar af sällsynta och dyrbara porsliner, presenterande sig på konsoler.
Fönstret vettade åt en trädgård, prunkande af exotiska växter, ett verkligt féeri för syn och lukt
Men miss Rosannah var utan gensägelse det mest fullkomliga, det mest utsökta och förtjusande af allt, som fans att skåda i detta hem.
Hvem skulle kunna afmåla denna grekiska profil, dessa rena drag, denna utomordentligt hvita hy med dess lätta nyanser i skärt, dessa stora, blå, så ljufva ögon, befransade af långa, böjda ögonhår, och denna rikedom af gyllene lockar?
Lägg härtill ett uttryck af oändlig ömhet och en drottnings hållning, hvilken dock ej uteslöt hvarken behag eller otvungenhet i rörelserna.
I den ytterst enkla toalett hon bar, syntes hon strålande af skönhet; hvad skulle hon då inte vara i baldrägt?
Medan vi varit upptagna af att beundra henne, hade hon pratat med Alonzo.
Minuterna försvunno och hon pratade alltjemt Plötsligt höjde hon ögonen och blef varse tiden, som pendylen utvisade.
En rodnad betackte hennes kinder och hon skyndade sig att ropa i telefonen:
— Adjö, jag lemnar er, herr Fitz-Clarence.
Hon reste sig så brådstörtadt från stolen, att hon knapt hörde den unge mannen, som sade henne » Adjö ».
Stående, ett rof för den behagligaste förvirring, betraktade hon om igén den anklagande pendylen: » Fem minuter öfver elfva, verkligen!
Nära två timmar tillbragta med att prata och dessa två timmar ha synts mig som tjugu minuter.
Hvad skall han tänka om mig? »
I samma ögonblick betraktade Alonzo häpen pendylen och sade till sig sjelf: » Tre qvart på tre!
Nära två timmar! ...
Tag mig f — n, om jag hade trott, att mer än två minuter förflutit!
Det är inte möjligt annat än att pendylen har dragit sig nu igen. » — Miss Ethelton, ett ögonblick, jag ber.