Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men innan jag framställer dessa vilkor, anser jag mig böra vända mig till dem, som under frågans debat.tering hafva stridt på samma sida som jag, med den vördsamma anhållan, att de, för den vigtiga sakens skull, måtte vara villiga att göra sådana medgifvanden, att vi vid denna Riksdag kunna få en majoritet ibland RiksSt:n för ett förslag, som, ehuru icke i vår tanke det bästa, dock afhjelper de värsta olägenheterna af det nttvide oefterrättlighets-tillståndet. jSfär man ej kan diktera besluten, får man, och jag tror bär man nöja sig med äfven det som icke är bra, om det blott är bättre än det dåliga man har och det bästa man f. t. kan erhålla.
För att söka vinna detta mål, hat jag försökt göra mig reda för de hufvudsakligaste anmärkmr, som blifvit framställda emot det fallna Kongl.
Förslaget oell jag går nu att inför Eder, mine Hrr. framlägga en kort sammanfattning af dessa anmärkntr jemte det förslag till ändringar i K. M:S Propus., som för anmärkmnes undanrödjande i mitt tycke erfordras.
Då jag kastar en blick på sjelfva rubriken till den af K. M. föreslagna Författningen, möter mig genast en deremot riktad anmärka.
Det finnes, tyvärr, personer, äfven inom representationen, de der mera fästa sig vid skalet än kärnan och stöta sig på ord, utan att intränga i sakens djup.
Flade rubriken ej innehållit det nu illa anskrifna ordet religiom-frihel, tror jag i sanning, att motståndet emot förslaget ej blifvit så bittert och hårdnackadt.
Detta ordet skaffade visserligen förslaget många varma vänner, men framkallade sannolikt ännu flere hätske fiender, som måhända icke upträdt, derest en annan försigtigare term blifvit nyttjad.
Jag tror således klokheten bjuda, att vi välja en rubrik, som är, om jag så får uttrycka mig, neutral, och jag föreslår derföre följande ordalydelse: »Författning ang:ilc affall från dan rena Evangeliska läran och vissa dermed gemenskap egande ämnen».
Denna rubrik nämner hvarken religions-frihet eller religions-tvång, och bör således ej blifva någon stötesten för någondera sidan.
Går jag vidare till ingressen, så har någon anmärkn. mot densamma icke, så vidt jag vet, blifvit framställd, men deri har insmugit sig ett tryckfel, som måste rättas.
Der står nemi. 4 kap. 7 § ÄrfdaBalken, i st. f. 7 kap. 4 g ÄrfdaBalken.
Kommer så den 1 §, emot hvilken de flesta och vigtigaste anmärkmne riktats.
Man har klandrat §:s både innehåll och form.
Den förnämsta anmärkmn emot innehållet är den. att i g ej stadgas någon påföljd för affall från vår Statsreligion.
Man har nemi. ansett sådant affall icke böra lemnäs alldeles strafflöst eller ansvarsfritt; de fleste af förslagets motståndare hafva förklarat sig ej vilja bibehålla landsförvisnings-straffet, men varit af olika meningar i afsule å det straff eller den påföljd, som borde intaga det förras ställe.
Ilrån dessa
Hrr skiljer jag mig deruti, att jag anser hvarje straff för affall vara olämpligt, men om man icke kan få fred på något annat sätt än att affall med någon påföljd belägges, om vi icke kunna lå bort det orimliga landsförvisnings-straffet, så vida vi ej sätta något annat i stället, så låtom oss göra det medgifvandet, att vi antaga den utväg, som vid de gemensamma öfverläggniu - 340 Den 4 November f. m. garne oell sedermera af flere talare uti BondeSt:t samt af några PresteSt:ts ledamöter framhållits, nemi. att stadga »disabilities» eller några disqvalifitationer för affällingar, några inskränkningar i deras medborgerliga rättigheter.
Dervid mötes man visserligen af den måhända icke obefogade invändningen, att, det icke är lämpligt att från befattningar, som utmärka medborgerligt förtroende, utesluta personer just i det ögonblick, då de äro deraf mest förtjenta, då de icke rygga tillbaka ifrån att öppet bekänna den tro de i hjerta! hysa, ehuru de veta, att deras handlingssätt ådrager dem obehagliga påföljder; men på denna invändning kan svaras, att när lagstiftning förut redan är inne på denna väg, att sjelfva Grundlagen innehåller åtskilliga disqvalifikationer för främmande trosbekännare, såsom att endast lutheraner och reformerta kunna blifva ltiksdagsmän, att alla civila' embetsmiin och domare skola tillhöra den rena Evangeliska läran m. m.
Ingen som är något förfaren i lagstiftning lärer för a/fall vilja stadga fängelse eller böter.
Men heldre än att nödgas för affall bibehålla landsflykt, som innebär förlust af alla medborgerliga rättigheter och dessutom ibland af möjligheten att subsistera, måste väl de som finna detta barbariskt, beqväma sig, att om så fordras medgifva det affall må beläggas med påföljden af förlust uti utöfvandet af några medborgerliga rättigheter under en viss tidrymd.
Detta i afs:de å innehållet.
Hvad åter formen beträffar, så har man t. o. m. påstått att den skulle vara sådan, att den visade det förslagets författare ställt sig på en indifierentistisk ståndpunkt. § skulle dessutom vara så redigerad, att den nästan kunde sägas innehålla en upmaning till affall.
Om jag än icke kan medgifva, att någondera af dessa invändningar är befogad, så erkänner jagdock ganska gerna, sedan jag deruppå blifvit gjord upmärksam, att paragrafs-redaktionen kan lemna anledn. till misstydning.
Då jag dessutom hyser stor aktning för dem som i detta afs:de upriktigt äro ömtåliga, tror jag redaktionen böra ändras, hvilket lätt kan ske, på det att ingen susceptibilitet måtte stötas.
Sedan jag nu redogjort för de väsendtligaste anmärkmne emot §:ns både innehåll och form, tager jag mig friheten att framställa följande förslag till ny redaktion af 1 §.
Skulle någon affalla från vår rätta Evangeliska lära och träda till en villfarande, vare först enskildt af vederbörande presterskap och sedermera inför Kyrkorådet undervisad, förmanad och varnad.
Låter han sig icke rälla, då sker derom anteckning i kyrkobok och skall han derefter
Eli år vara förlustig rättigheten all i allmän tjenst eller förrättning nyttjas och all laga del i val, som medborgerligt förtroende utmärka.
Intilldess den, som från Svenska Kyrkan a/fallit, derom gjort anmälan hos pastor i den församling han tillhör, och styrkt allhanslulil sig till annat kristet religionssamfund, som i Riket finnes eller med vederbörligt tillstånd då bildas, vare han pligtig, att i kyrkligt hänseende etc.» (lika med ordalydelsen i 1 § af K. M:s Förslag.)
Jag ber att få återgå till motiveringen af denna nya redaktion, för att i korthet få uptaga en ytterligare anmärkn. ang:de
Den 4 November t. m. 341 1 § i K. M:s Förslag, som jag af glömska förbigått.
Man har nemi emot samma g anmärkt, att den skulle innefatta ett ingrepp uti Svenska Folkets lagstiftnings-rätt, enär deri säges, att nya religions-samtund kunna med Konungens tillstånd bildas, ehuru Grundlagen stadgar, 'att kyrkolag skall stiftas af Konung och Ständer gemensamt.
Det är i allmänhet ganska svårt att updraga gränsen emellan kyrkolag och kyrko-ordning, hvarföre man ock finner, att af de ledamöter i särskildta Komitéer, som fått sig updraget att utarbeta förslag till ny kyrkolag, knappast någon lyckats att utstaka denna gräns.
Emellertid har jag, för att söka undanrödja äfven detta tvisteämne, hvilket nu ej behöfver att slitas, förändrat orden: »med Konungens tillstånd» till: »med vederbörligt tillstånd.»
Jag bör ock tillägga, att af den redaktion jag föreslagit följer, att affälling som icke blifvit uptagen i annat här tillåtet religionssamfund, fortfarande betraktas såsom tillhörande Statskyrkan och städse bör blifva föremål för ömma och allvarliga bemödanden att dit återföras.
Härvid må dock blott andliga medel, eller kyrkotukt användas, så länge den affallne icke sprider sina villfarelser.
Då hemfaller han under följande gg.
Jag öfvergår nu till 2 och 3 §§:ne.
Emot dem har man i första rummet anmärkt, att Staten ej borde afsäga sig rättigheten att ur Riket förvisa utländsk, till Svensk medborgare uptagen man, som beträdes med proselytmakeri.
Jag har under de gemensamma öfverläggningarne redan tillkännagifvit, att jag vore villig att biträda denna anmärkn., ehuru jag tillika förklarade, att, enl. min åsigt, det vore lämpligare att i den blifvande lagen om vilkor för naturalisation intaga ett stadgande i nämnde syftning.
Vidare haiman erinrat, att orden: »den rena Evangeliska lärans grundsanningar» vore ett egentligt och till äfventvrs vilseledande uttryck, som icke heller förut varit begagnadt, hvarföre man velat bibehålla det vanliga uttrycket: »den rena Evangeliska läran».
I min tanke äro förslagets vänner oförhindrade att på denna anmärkn. fästa afs:de och i detta fall gå sina motståndare till mötes, då båda uttrycken innefatta nästan det samma.
Den 3:dje anmärknm afser uttrycket: »till de enfaldigas förledande», hvilket uttryck flera talare ansett alldeles olämpligt.
Hr Just-StatsMinistern har redan förklarat af hvad anledning dessa ord blifvit begagnade, nemi. för det §:n icke skulle kunna tillämpas å dem som meddela undervisning om andra troslärors beskaffenhet.
Nästan samma nttryck igenfinnas dessutom i nu gällande författningar t. ex. i så väl Kyrkolagen som 1781 års religions-edikt.
Men oaktadt jag anser, att uttrycket ganska väl kan försvaras, vili jag dock, då anmärkn. deremot gjorts och uttrycket blifvit snart sagdt förlöjligadt, gerna låta detsamma fara och föreslå ett annat uttryck, hvilket, såsom jag hoppas, icke skall låna sig åt satiren och dessutom har auktoritet för sig, enär det blifvit föreslaget af 3:ne utaf Högsta Domstolens ledamöter:
Hrr Thyselius, Iggeström och Gyllenhammar.
I öfverensstämmelse med deras (p. 21) framställda förslag ville jag derför redigera 2 §:ns 1 mom.
Slutligen har man anmärkt, att, enl. förslaget, — hemställan om åtals anställande i religiousmål 842 Den 4 November t. m. skall ske endast till Konungens Just.Kansler samt att man således borttagit stadgandet i 1762 års bref om vederbörande preslerskaps hörande i dylika mål.
Här är redan förut tillkännagifvet, att det icke varit meningen att göra någon förändring i sistnämnde stadgande, men som redaktionen möjligen kan gifva anleda, till det antagande, att stadgandet blifvit uphäfdt, vill jag jemväl i detta fall gå anmärkarues önskningar till mötes och har derföre i 2 §:ns 3 mom. infört orden: »från vederbörande presterskap».
Till följd häraf skulle 2 och 3 §§, som med hvarandra ega nära sammanhang, erhålla följande lydelse: »§ 2.
Hvar, som annorstädes är inom församling, hvilken icke tillhör Svenska Kyrkan och hvaraf han sjelf maliem är, offentligen framställer eller på annat sätt utsprider emot den rena Evangeliska läran stridande lärosals, i ändamål all deråt vinna bekännare, straffas med böter från och med 30 till och med 300 lldr, eller med fängelse från och med 2 månader lill och med Eli år.
Beträdes — — — — — — — — — — — — — — sammanhang från vederbörande presterskap, förordnat om åtalets anställande. §31 och 2 mom. oförändrade. 3 mom.
»Utländsk man, tom fälles lill ansvar efter denna §, skall, ändå all han blifvit lill Svensk undersåte uptagen, mista den förmån alt i Riket vistat.
» I afs:de å detta nya morn., anser jag mig böra fästa upmärksamheten derpå, att innan vi fått någon naturalisations-lag antagen, kan det i denna Författning icke blifva fråga om sådana utländningar, som erhålla fulla medborgerliga rättigheter.
Om dem får man tillfälle att stadga, då lagen om vilkor för naturalisation skall stiftas.
Annu så länge måste man afse det närv:de förhållandet, enl. hvilket utländning icke kan hinna högre än att blifva uptagen till Svensk undersåte.
Hvad åter angår sådana utländingar, hvilka, utan att vara Svenska undersåter, erhålla tillstånd att t. ex. i lliket vistas, så kan man, derest de befatta sig med proselytmakeri, göra processen kort och genom polismaktens försorg lå dem återsända till deras hemland.
Emot 4 och 5 §§ har, så vidt jag vet, någon anmärkn. ej blifvit gjord, utan har jag fasthellre trott mig finna, att äfven förslagets ifrigaste motståndare gillat de bestämmelser, som deri finnas intagne. 6 § handlar om konventikel-plakatet.
Jag har tvekat, huruvida jag nu bör afhandla detta ämne, då det hörer till ett sednare mom. i Utsk:s Förslag samt R. o. Ad. redan beslutat, att Betänk, skall punktvis föredragas; men då de bestämmelser, hvilka skulle träda i stället för konventikel-plakatet, finnas uptagne i C g af K. M:s F örslag, som jag nu genomgår, samt föreg:de talare redan begifvit sig till detta ämne har jag ansett mig kunna i ett sammanhang yttra mig.
Jag vill likväl förutskicka det tillkännagifvande, att mitt förslag ang:de konventikel plakatet är så redigeradt, att det ganska val kan behandlas för sig, om It. o. Ad. sa tinner
Den 4 November f. m. 343 för godt.
Att samtlige stadgandenie slutligen sammanföras i en enda Författning, torde dock vara lämpligast.
LagUtsk. har föreslagit, att konventikel-plakatet skulle helt enkelt uphäfvas, utan att något annat sattes i dess ställe, eller, med andra ord, att rättigheten att hålla religions sammankomster ej skulle vara underkastad någon särskilt inskränkning eller kontroll. K. M. har i Dess Förslag gått en medelväg, dä åtskilliga af R.
St:rs medlemmar ieke ens varit vägda med de kontroller, K.
M. ansett böra finnas.
Jag har stark atiledn. att tro, att just inom BondeSt:t kommer förslaget i detta hänseende att möta det största motståndet.
Om man således icke vill äfventyra hela förslagets framgång, måste man vara betänkt på några ytterligare kontroller i denna väg.
Jag har derföre, med hutvudsaklig ledning af de i ämnet inom Högv.
PresteSt:t väckte motionerne. upgjort följande förslag till den 0 §:n: »Rättigheten (K. M:s Förslag) . . . myndigheten i orten.
Icke heller må så beskaffad sammankomst, hvarom nu sagdl är, ulan särskildt tillstånd hållas å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas, eller inför lyckta dörrar, eller någon, utom den församling dil han hörer, vid dylik sammankomst hålla föredrag, som till den Heliga Skrifts förklaring syftar, derest han icke antingen erhållit vederbörande myndighets tillstånd alt predika, eller och är försedd med, aftvå trovärdiga och. i orten väl kända män, högst ett år förut lemnadt intyg om god bibelkunskap, jemte kristlig och sedlig vandel.
Hålles sådant föredrag af obehörig person, och afstår han icke derifrån efter erhållen varning af pastor, eller inträffar annan olaglighet eller oordning, eger offentlig myndighet, der så nödigt anses, sammankomsten uplösa».
Såsom Hrnne torde finna, består den hufvudsakliga skillnaden emellan detta och K. M:s Förslag deri, att enl. det förra är inskränkning gjord i rättigheter att hålla religiösa föredrag vid dylika sammankomster samt föreskrift meddelad, att sammankomsterne ej få hållas inför lyckta dörrar, hvilket sednare stadgande finnes i den Norrska dissenter-lagen och har af en vördnadsvärd ledamot blifvit påpekadt.
Jag har dessutom ansett öfverflödigt att stadga några böter för öfverträdelser af hvad sålunda skulle föreskrifvas, enär det torde vara tillfyllestgörande att vederbörande, vid olaglighetens begående, genast kunna uplösa sammankomsterne.
Att sedermera processa om böter med dem som i godo åtskiljas torde till föga tjena
De motsträfviga träffas ändå af lagen. 7 och 8 §§ hafva blifvit lemnade utan anmärkn.'
Om jag ej misstager mig. har Hr Lefrén i sitt förslag förbigått den 9 g, som lyder sålunda: »Hvad i denna Författning stadgas, galle ej till rubbning af bestämmelse, som i Grundlag gifven är».
Härmed åsyftas det förhållande, att 1 kap. 4 g MissgerningsBalken finnes åberopad i 2 mom. af 3 g TryckfrihetsFörordmn R. o. Ad. torde påminna sig, att vid ett annat tillfället, nemi. då lörslaget till Författning ang:de förfalskning och bedrägeri alhandlades, föreföll en discussion emellan Gr.
Sparre och mig i afs:de å riktigheten eller oriktigheten af slika stadganden i de fall, då i Grund - 344 Den 4 November f. m. lag åberopade lagrum i allmänna lagen äro föreslagna att uphäfvas.
Jag ansåg ett sådant stadgande riktigt; Gr.
Sparre deremot oriktigt.
Jag liar äfven i detta fall upgjort ett förmedlings-förslag, sorn lyder sålunda: »§ 9.
I del fall, som omlalas i 3 § 2 mom.
TryckfrihelsFörordntn, shall, oansedt hvad nu genom, denna Förfalla, sladgas, i kap. 4 § Missgerningsllalhen fortfarande tillämpas.»
Jag liar nu framställt de förändringar i K. M:s Förslag, genom hvilkas iakttagande det, i min tanke, kunde blifva en möjlighet att få en lag i ämnet vid denna Riksdag anlagen.
Såsom jag förut yttrat, äro dessa förändringar medgifvauden åt motsidan, hvilka, i min tanke, sannolikt måste göras, oell jag tager mig derföre friheten att förnya min anhållan till de med mig i hufvudsaken liktänkande, att de, för den goda sakens skull, ej matte allt för strängt vidhålla sina särskilda åsigter, utan sluta sig till det förmedlingsförslag jag nu framställt.
I fall meningen är att erhålla en åter remiss, och derigenom vinna något resultat i afs:de å förev:de frågas lösning, tyckes det att R. o. Adis notarier redan fått ett tillräckligt stycke arbete att utföra, hvilket, för att i tid medhinnas, icke torde böra allt för mycket ökas.
Jag finner derför häruti en förpligtelse att antingen afhålla sig från ordet eller ock iakttaga den största korthet, och då jag likväl anser mig böra framställa åtskilliga anmärkmr mot ett här väckt förslag, skall jag söka ställa mig den sednare förpligtelse» till efterrättelse.
Hetta förslag, som blifvit framlagdt af en bland R. o. Ad:s äldste och mest högaktade medlemmar, går ut derpå, att om någon affaller från den rena Fjvangeliska läran, bör han hållas i fängelse under ett år, och, ifall han härdnackadt fortfar i sin förändrade tro, först mista all arfsrätt inom Riket, och om icke heller det hjelper, landsförvisas.
I händelse detta förslag kunde antagas härflyta ifrån den värde ledamoten ensam, och sålunda stå isoleradt, så vore det mindre skäl att fästa sig dervid; men så tyckes förhållandet icke vara.
Vi hafva vid de gemensamma öfverläggningarna öfver samma ämne hört en högvördig och annars såsom ganska from och kristlig högaktad Biskop likaledes föreslå, såsom ansvar för alla dem, sorn yttrade villfarande lärosatser, och ej låtit med förmaningar rätta sig, fängelsestraff för viss tid, eller till dess de sjelfva begärde att lemna landet, d. v. s. landsförvisa sig sjelfva.
Häruti linnes således en öfverensstämmelse emellan den värde ledamotens af detta Stånd och Hr Biskopens förslag.
Jag ber att det ej må tagas illa, om jag derföre, med anledn. af det nu väckta förslaget, tillåter mig omnämna en anekdot, sorn jag erinrar mig från den tid, då den dåv:de TheaterDirektören vid Kongl. Theatern Gr.
Puke utfärdade ett på sin tid för sin stränghet särdeles ryktbart reglemente för Theatern.
Då detta reglemente nemi. delgafs sujetterna, för att inhemta deras tankar derom, och Direktören tillsporde en skådespelerska, hvad hon tänkte härom, svarade hon: »Jag saknar prygel.»
Detta straff är väl nu icke heller föreslaget i at's:de på affullingar; meu i förhållande till den nyare tidens
Den 4 November f. m. 345 ståndpunkt, anser jag förslaget ieke vara särdeles mycket mildare.
Egentliga orsaken, hvarföre det numera torde var» vådligt att inträda på detta fält af nya strafflagar emot villomeningar, ligger isynnerhet uti svårigheten att definiera hvad som förstås med affall.
Vanligen menas väl dermed, att någon personguttryckligt förklarar sig icke längre tillhöra den rådande Kyrkan; men häruti kunna likväl förekomma flere olika gradationer.
Jag ber få närmare)?påpeka detta med ett exempel.
Vi hörde under de gemensamma öfverläggningarna en mycket lärd professor undervisa församlingen om den ganska väsendtliga åtskillnad, som förefinnes emellan begreppenf/tomonsios och homoinsios med afside på den andra personen i Gudomen.
Jag vet icke precist, huru många af’ It. o.
Adis ledamöter, ehuru utan tvifvel varma anhängare af den rena Evangeliska läran, hafva fullständig reda på skillnaden mellan de två ofvannämnda egenskaperna, en skillnad, som likväl anses utgöra någonting högst väsendtligt i läran, och äfven, såsom bekant är, har gifvit anledn. till stora stridigheter inom Kyrkan, och olika meningar vid olika tider, då, såsom man vet, Kyrkans församlade fader och prester på mötet i Antiochia beslöto, att Christus skulle förklaras för icke consubslanliel, eller af lika Gudomsväsende med Fadren; men vid mötet i Nicsea åter, ett hundra år sednare, uphäfdes detta) och beslöts att han skulle anses consubstantiel, eller af samma Gudomsväsende.
Om nu inom vår Kyrka en eller flere personer skulle anse beslutet iSAntiochia vara bättre än beslutet;?i Nicsea, skulle han eller de då derföre förklaras hafva affallit från den rena Evangeliska läran?
Ja, utan tvifvel, enl. några högvördigas tanke, ty den ifrågavide bekännelsen utgör ju en af de väsendtliga hufvudpunkterna i Athauasii symbolum.
Han skulle således sättas i fängelse, förlora sin arfsrätt och slutligen landsförvisas?
Vi känna oek, i alside på läran om Sakramenterna, att Luther sjelf sagt, det han icke ansåg
Nattvarden vara någonting absolut nödvändigt för saligheten; och ännu mindre vigt har han lagt på siittet huru Nattvarden utdelas.
Emellertid finnes ett samfund, hvars medlemmar, i allmänhet ganska fromma, anse det af ordalagen i Evangelierna vara en riktigare slutföljd, att inbördes utdela Nattvarden till hvarandra, och man måtte äfven kunna vara lika gudfruktig, antingen man åtnjuter Nattvarden på detta sätt eller enl. vår ritual.
Det är ganska naturligt att den rådande Kyrkan har statuerat en viss ordning i detta alside; men om det finnes personer, som äro nog granntyckta att icke anse denna ordning tillfredsställande för sin tro. och dervid begagna sig af den absolut medgifna rätten, att taga Skriftens ord till hjelp och vilja sätta sin upfattniug deraf framför Kyrkans ritual, så straffar
Kyrkan dem nu derför ganska båldt med böter eller fängelse.
På samma sätt förhåller det sig i fråga om döpelsen, och de händelser, som, till löljd af Statskyrkans intolerans i detta fall, inträffat, torde utgöra ett bevis för sanningen af det omdömet, att det är Kyrkan sjelf, som genom sin ofördragsamhet föranleder till affall.
Häruti ligger således så mycket mera skäl att icke tillämpa så beskaffade straffbestämmelser, som nu blifvit satta i fråga.
I detta alside har också Hr Carlheim Gyllenskjöld iemnat en mera utförlig bevisning 846
Den 4 November f. m. i sin framstiillninsr, som synes mig fullkomligt riktig.
Deremot har denna ledamot tillika uttalat den satsen, hvilken jag, för min del, icke kan godkänna, att man i England skulle anse den religiösa friheten hafva gått för hastigt fram.
Enl. min åsigt beliöfver man, för att bilda sig ett omdöme härom, blott erinra sig de talrika förföljelser, sorn der för några århundraden tillbaka egde rum från Högkyrkans sida, äfvensom den värde ledamotens yttrande motsäges af hans egen upgift om det lestina lente, som Hertigen af Wellington iakttog i afs:de på katholikernas emancipation.
Den jemförelse, som den värde talaren i samma hänseende gjort, emellan den religiösa och den politiska friheten, äfvensom hans yttrande om nödvändigheten af bådas fortgående i jemnbred med hvarandra, synes mig icke heller hålla streck.
Ty om, såsom han förmenat, ett lands politiska inrättningar icke skulle reformeras förr, än man kan antaga att folket är fullkomligt moget för dem, så skulle man nödgas fördöma både 1688 års revolution i England, som detta land likväl räknar för sitt stoltaste minne, och 1814 års Grundlags införande i Norrige, som i många år hade lefvat under ett absolutistiskt oell så godt som främmande förtryck; likaså den Belgiska emancipationen år 1831, o. s. v. Om man från en oväldig ståndpunkt vill bedöma denna sak, tror jag att man skall erkänna, att derest ett religiöst samfund eller
Kyrkan icke egde några tvångsmedel till sitt förfogande, skulle den nödgas genom försoning söka vinna eller bibehålla medlemmar, och genom andliga .krafters anlitande förvärfva sig anhängare samt sålunda stärka sig sjelf.
Det är således endast från den tillfälliga och för det religiösa väsendet främmande omständigheten, att denna kyrka erhållit en yttre politisk makt, som man liemtar de egentliga motiverna för tillämpningen af straff, och i st. f. att man helt upriktigt borde säga: »vi hafva fått denna makt såsom en politisk inrättning», söker bygga den på skenfagra rättsgrunder.
Jag tror icke att ett sådant sätt att gå till väga är hvad man kallar rent spel.