Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Resultatet blef att hon fick stanna i pigkammaren.
Det var blott ett försök att tvinga frun till att ha pigan inne hos sig.
Presten är sannerligen ett demoraliserande exempel för alla äkta män!
Ågren kallade en gång frun en ”hospitalstosa” derför att hon bedt Elise Nordqvist komma till sig.16
Hörby 12.5 1884.
Häromdagen var Natalia Morin här.
Hon och Hilda voro ute i ”lilla rummet” för att äta medafton.
De hade flottkruset derute.
Jag kallade
Hilda in för att hjelpa mig med bokhandeln.
Hilma och Natalia blefvo ensamma derute.
Natalia skickade
Hilma efter bröd, och så serverade de sig.
I fönstret stod en liten brännvinsflaska, som
Uno haft med sig ute på en fisketur; der fans ännu något qvar.
Natalia tog flaskan och drack ut innehållet till sin mat.
Jag talade om detta för Mathilda.
”Sådana äro alla Morinerna,” sade hon, ”arten ligger i dem, och de äro glada vid starkt.”17
I går voro Alma Hult, Maria Samsioe och Hilda ute i skogen; de hade en hel flaska hvitt portvin med sig och en massa kakes.
Vinet drucko de ut på tre man hand.18
Maria talade om att Palmens tycka illa om Isidors förlofning med Marie Louise. ”Isidor kunde få hvilken flicka han vill,” heter det.
På eklateringskalaset hade gubben Ljungberg naturligtvis föreslagit de nyförlofvades skål, och alla klingade med dem utom flickorna Palm.
De hade blifvit alldeles mörkröda i ansigtet och sprungit in i sängkammaren.
Marie Louise gick dit in och sade: ”Men flickor, viljen
I då icke lyckönska mig?”
Och dervid brusto båda de blifvande svägerskorna i häftigt gråt.
”Men jag kan väl inte hjelpa att Isidor vill ha mig!” utropade M.L. i tårar.
Maria sade att Marie-Louise kan icke bli frisk bara derför att hon grämer sig så öfver missförhållandet.
Ida är den som minst kan förlåta henne att hon tagit broderns hjerta.
Ida ville att Isidor aldrig skulle gifta sig.
Maria påstår att ingen fästmö kan hålla mer af sin fästman än Ida håller af sin bror.19
I går qväll vid den vanliga tiden var ungdomen ute och promenerade på Gamle kyrkogården.
Karl Lundegård och Olof Morin hade varit borta någonstädes och druckit toddy.20 De klappade eller kittlade flickorna oupphörligt, kysste deras händer o. s. v.
I synnerhet var det Alma Hult och Maria Samsioe som hugnades med Olofs smekningar.
Maria är hans gamla flamma, Alma den nya, och nu slår han sig ut för båda.
I stället för att helt enkelt gå hem ifrån deras sällskap, visade Maria sin känsla för det passande genom att utropa:
”Om du inte låter bli mig, Olof, så ger jag dig på örat, det är säkert!”
Bara det fattades!
Jag kommer att tänka på hur Marianne Ljungberg en gång med sådan förtjusning omtalade att den lilla förskräckliga Sofie Albrechsson en gång varit ute med Hagelbäck, de hade suttit på en gärdesgård eller någonting ditåt, eller han skulle visst hjelpa henne öfver tror jag, nog af han tog hennes fot i sin hand och sade:
”det var den lilla nättaste fot jag i mitt lif har sett.”
Hon gaf honom en örfil det duktigaste hon kunde, under alla närvarande Hörbyboars ljudliga bifall.
Utomordentligt fin sällskapston!21
Jag mins hvilka gemena ungkarlshistorier
Marianne kunde berätta förr i verlden, hon lärde dem af mannen.
Rå som han.
Härförleden voro vi till Hagelbäcks på fruns födelsedag.22 Blandadt och temligen tråkigt sällskap.
Marie Lundegård och jag sutto rätt mycket tillhopa.
Hon sade med sin söta, trovärdiga min – vis och god – att – d. v. s. om kyrkoherden:
”Han riktigt håller af dig.”
Jo jag tackar, jag kan tro det!
I sitt bref till fadern hade Axel Lundegård skrifvit:
att han icke både om förlåtelse, ty han ansåge sig ingenting hafva brutit, men att han räckte handen till försoning.
I sitt bref till modern sade han att han begagnade tillfället att skrifva på kyrkoherdens födelsedag dels derför att han brukat skrifva till honom på den dagen, så länge han kunnat hålla en penna i hand dels derför att hans utsigter nu ljusnat en smula.
Förut hade han icke kunnat skrifva, ty det hade kunnat tydas som låg egennytta.
Och det ville han icke utsätta sig för.
Den 15de Maj fick jag för första gången bref från min kamrat Axel L.23 Jag undrar om det ock skall bli det sista.
Ida kom hit med brefvet, så fort hon fått det och läste äfven sitt eget bref högt för mig.
Deri skref han, att han naturligtvis kommer hem i sommar, om ”pappa” ber honom, att han funderat på att söka sig någon anställning i Helsingfors, att han icke antagit platsen i Göteborg, om han vetat att han icke skulle tillträda den förr än den 1ste Augusti, att Justus hoppas få sälja taflor nu, att Axel och kusinen, den vackra fröken Krumlinde, stått modell för honom till en figurtafla: ”Ett kärkommet besök”, hvilken lyckats rätt bra.
Axel är en målare, som i en elegant atelier sitter vid sitt arbete, smygande bakom honom kommer kärestan hans.
”Ole Krum” och Justus ämna ställa till ett stort tafvellotteri, förtjena sig 4000 kr. derpå och för dessa penningar resa till Paris.
Båda ämna komma hit ned till Hörby i början af sommaren för att taga naturstudier.
Härifrån ämna de sig till Hallands väderö för samma ändamål.24
Eneqvinnans berättelse.25
Just som jag sitter här och skrifver, kommer Anna vacklande in om dörren, jag vände mig om för att se hvad hon ville.26 Jag förskräcktes vid att se henne gul i ansigtet som ett vax, nej färglös som en död menniska.
Att en olycka hade händt var klart, men hvad?
”O, fru, det var hemskt,” sade hon och ryste till.
Var någon död?
Ihjelslagen?
”Blif icke rädd,” sade hon, dragande efter andan, ”jag bara blef så altererad.”
”Men så säg hvad det är.”
”Det var bara eneqvinnan som – – – – ”
Och nu kom berättelsen.
Qvinnan började med att förklara hvarför hon icke kom med ene förra Lördagen.
Hon hade nämligen varit i prestens trädgård och arbetat.
Der hade varit två qvinnor förutom henne.
Frun stod och talade med dem, i det samma kom kyrkoherden ut.
Frun gick vänligt emot honom och helsade god dag, men han svarade henne knappt.
Sedan frun vankat omkring litet gick hon in.
Derefter kom fröken ut.
Hon och kyrkoherden talade med hvarandra, sedan promenerade de i trädgården arm i arm.
Gummorna blefvo så upprörda vid den uppenbara missaktning, som visats hustrun, och den uppmärksamhet, som kom älskarinnan till del, att de började gråta.
Här afbröt
Anna berättelsen; hon kunde icke tro att de gått arm i arm.
Qvinnan försäkrade emellertid att det var sanning, och hon tillade att hon skulle kunna gå ed på deras brottsliga förhållande, ty hon hade sina egna ögons vittnesbörd att åberopa.
Anna häpnade.
Men qvinnan berättade vidare, att hon i fjol somras en gång sett presten och hans utvalda komma promenerande på vägen åt Stadtena.
Qvinnan hade samma väg, hon började misstänka något och beslöt att bevaka dem.
Hon saktade sina steg och när hon såg dem vika af mot Aleboda, skyndade hon dit på ginvägen genom skogen.
Framkommen, gömde hon sig.
Riktigt, der kommo de.
Hon såg dem tydligt, och de kunde icke märka henne.
Först gingo de omkring ett slag, och så funno de ett ställe som var lämpligt.
Han var klädd i en vid kappa, den slog han om
dem båda och så föllo de till marken – – – – – – –
(Fortsättning.)
Tretows fru är syster till professorskan Skarstedt.
Ida Lundegård och fru Tretow äro mycket goda vänner.
I dag hade Ida fått bref från henne.
Ett mycket vänligt bref, i hvilket jag fick läsa en del.
Hon skrifver att hon i vinter hört mycket talas om Axel (genom sin systerson Skarstedt, som är en af Axels bästa vänner).
Hon hade också läst många bref från honom, åtminstone delvis.
Tyckte dem vittna om framstående skriftställarbegåfning.
Skarstedt hade sagt att han aldrig sett Axel rörd, utan då han talat om sin mor, och det hade gladt fru Tretow. Ida tycker att fru T. har bättre hufvud än professorskan Skarstedt.
Fru Tretow tyckte att fru Lundegårds bref vittnat om skriftställaranlag; ”nu vet jag hvar din son Axel fått sin begåfning ifrån,” sade hon.
Tillrådde
Ida att skrifva, nu då hon ändå har så mycken tid till öfverlopps – läsa och skrifva.27
Jag var i prestgården med fyra fem ord till Axel, som tack för hans bref.
Ida satt vid sitt fönster och läste en tidning, smågnolande, hon märkte mig icke hvarken då jag gick öfver gården och kunde se henne genom fönstret, eller då jag kom i tamburen och hörde henne.
Hon såg verkligen rätt rar ut der hon satt.
I går f. m. voro apotekare Nordqvists på visit i prestgården.
Ida skickade ned Oliva för att bedja fröken koka chokolad.
Fröken bad helsa, att det ämnade hon för ingen del göra.
Ida sände bud att fröken borde ta upp vin, om hon ej ville koka chokolad.
Fröken svarade med en knyck på nacken att hon icke hade annat än rödvin, och det vore väl ingenting att bjuda på.
Oliva gick ned med helsning att något skulle bjuda[s], hvad fröken kunde skaffa, ty i motsatt fall ämnade frun tala om det för kyrkoherden så snart han kom hem.
Då kom der in tre glas rödvin (uppslagna) och en asiett torra kakor.
Man vet hur hon brukar bulla upp för de gäster till hvilka hon anser sig stå i någon slags skuld! ”Hade jag icke nämnt det der ordet om kyrkoherden, så hade jag aldrig fått något,” sade Oliva.
Elise Nordqvist talade om i går att närhelst Anna sett Axel Lundegård i Stockholm hade han sett lika sprättig ut som vanligt.28 Han, Justus och Krumlinde hade följt henne ned till tåget när hon skulle resa hem.
Anna hade frågat Axel om han ämnade tillbringa sommaren i Hörby.
Han hade dragit på det och sagt att det trodde han inte.
”Jo det skall han visst,” hade Krumlinde sagt, mycket afgörande.
Och så blef det icke taladt mer om den saken.
I dag är der bref på posten från Axel till kyrkoherden.
Det kom i går qväll, men kyrkoherden är icke hemma.
Han reste ut på inspektionsresor i förra veckan.
Hade sagt till Marie att han skulle skrifva till Axel medan han var ute.
Kanske är Axels bref svar på fadrens?
Förr hade jag respekt för kyrkoherden och var liksom rädd för honom.
Jag skämdes öfver mina egna misstankar emot honom, ty jag tänkte mig möjligheten att jag kunde göra honom orätt.
Detta gaf honom ett slags öfvertag öfver mig.
Jag var icke på det klara med hvad slags person han egentligen kunde vara.
Jag var skygg och tillbakadragen, tänkande att han möjligen vore misskänd, och att jag vore en af dem som genom falskt misstroende kränkte honom.
Detta blef som ett slags skuldmedvetande, jag kände det som om jag hade något att försona.
Jag blef ofri och tvungen i mitt sätt.
Jag tänkte att jag möjligen hade framför mig en ärlig kyrkans stridsman.
En sträng lagisk själasörjare.
I så fall skulle jag skänkt honom min aktning, oafsedt våra olika tänkesätt.
I och med det samma jag fått bevis på, att han står i ett groft brottsligt förhållande till sin husmamsell, är oklarheten borta.
Jag vet hvem han är och skall nu kunna vara fri i mitt sätt.
Nu skall striden just börja, med alla medel.
Striden för hustruns rätt gent emot älskarinnan.
Nu – Ågren – nu må du tro att det skall stå hårdt, om du utan annat band än en grof sinlighets makt skall kunna behålla honom i dina klor!
Om du skall kunna köra ut hans barn och förtrampa hans hustru, för att nu ej tala om att du drager honom sjelf allt djupare ned i dyn.
Omslaget i mitt sätt att känna för honom är så märkbart så plötsligt, att det rent af förvånar mig sjelf som en psykologisk märkvärdighet.
Långt ifrån att frukta honom, känner jag en riktig längtan att få försöka om nu det der tvånget är alldeles borta.
Vi skulle gått dit i eftermiddag, men jag har ändrat dagen; jag vill icke gå dit förr än han är hemma.
Det kunde se ut som om jag vore rädd, som om jag ville passa på och göra mina besök i smyg, när han är borta.
Ågren skulle naturligtvis tala om att vi varit der.
Jag känner det nu som kunde mitt sätt emot honom bli så fritt, att det lätt skulle urarta till oförskämdhet.
Jag skall ha honom att krypa ur sitt skal så mycket som möjligt.
Det blir ett präktigt experimentalfält för ”realisten”.
Hvilket studium!
Jag mins nu, Natalia talade om att en middag hade han varit alldeles uppsatt; han hade pratat och skämtat med henne och den lilla näpna fröken Krumlinde och klappat denna senare, som knappt visste hvad hon skulle svara på all denna ”morbrors” nådiga nedlåtenhet.
Jag mins också att Luther sagt på ett ställe, att om man har den sanna tron, då förlåtes en allting – ja man skulle kunna våldtaga sjelfva jungfru Maria, bara man hade denna tro.
Detta är således den kristendom kyrkoherden predikar, och han gör sig icke samvete att ”våldtaga jungfru Maria” i Ågrens person.
Usch, sådana djur!
Luther var en duktig karl, och jag tycker om honom för det, men tidsandan var rå och jag misstänker att han var en inpiskad gammal cyniker, liksom de flesta af våra prester.
De ha väl lärt af honom, kan jag tro, och göra sig till en heder att häri följa sin mästare.
Icke den rene, kyske mästare, som sade: ”salige äro de renhjertade”.
Denne prest är ett bedröfligt exempel på hur långt man kan gå i sjelfbedrägeri, ty jag förmodar att han anser sig vara kristen.
Han brukar ljuga, jag har märkt det sjelf och Ida har måst erkänna att det är så.
Hon säger att han är mycket svag för en vacker yta.
Jag tror att han älskar prakt, att han är fåfäng.
Jag tror att han är en kall egoist, men med en viss böjelse för sentimentala rörelser.
Ett känslorus har bestämdt sitt behag för honom.
Han har en liflig fantasi, en sådan som målar pråligt och osant.
Han har ett pöbelaktigt begär efter sensationer.
Märk hans framställning af Faust.
Hans känsla för sanning och realitet stötes ej af teatergrannlåtens orimlighet.
Hans smak vet ej af denna känsliga förnämhet.
Det fins någonting groft och simpelt hos honom.
Ytterligare angående bevisen mot kyrkoherden.
(Fortsättning fr. eneqvinnans berättelse.)
Mor Åke Bengts’, prestarrendatorns hustru hade sett någonting liknande det eneqvinnan varit vittne till.29 Mor Åke Bengts hade fällt något yttrande derom och det hade kommit till Ågrens öron.
Denna hade då skällt ut mor Åke Bengts, sägande att hon kunde bli olycklig om hon kom med ärekränkande beskyllningar, ty lagen stadgar straff derför.
Mor Åke Bengts’ hade blifvit ängslig och beklagat sig för mor Jöns Pers’ på bostället.30
Detta hade mor Jöns Pers berättat för eneqvinnan.
Hon svarade att mor Åke Bengts’ skulle icke vara rädd, ty började man att röra i saken, så hade väl hon (eneqvinnan) ett ord att säga.
Och hon skulle kunna gå ed på hvad hon sett.
Skall nu bli bra intressant att höra berättelsen från eneqvinnans egen mun.
Jag undrar hvad ordalag hon skall begagna.
Nytt studium igen.
D. 21 Maj 1884.
Som nämndt, kom der i Söndags (d. 18) bref från Axel till kyrkoherden, men denne är icke hemma.
På Måndagsqvällen fick Ida bref. Sprang genast hit för att meddela mig innehållet.
Han skref att brefvet till fadren innehåller en fråga huruvida det är hans mening att Axel skall komma hem.
Dessutom en vexel, som han önskar att fadren skall belåna.
Axel som acceptant, Marie Lundegård som trassent och kyrkoherden som endossent.
Summa 180 kr.
(Han behöfver det för att komma hyggligt från Stockholm samt för att kunna utlösa sina tillhörigheter från pantlånekontoret.)
Bad gubben helsa Marie att hon behöfde icke vara rädd för att skrifva på, ty hon skulle nog slippa att betala pengarna.
Det var den qvällen Christian pratade så förtvifladt öfver gumman och sedan följde henne hem.
Jag lofvade att komma till henne på Tisdag f. m. för att öfverlägga om affärerna.
Jag gick således dit, Mathilda följde mig till kyrkogården och vid den gamla prestgårdsluckan sade vi hvarandra farväl, hon något sårad af att jag icke föreslog henne att följa med in till Ida.
Hon menade icke att jag skulle märka något, och jag låtsade om ingenting.
Jag gick så ovanligt bra den dagen.
När jag gick förbi pojkarnes fönster undrade jag om min kamrat någon gång skulle bli glad öfver att se Ernsts stråhatt skymta förbi der.31
Ida och jag sutto i kabinettet, persiennerna voro nedfälda, alla blommor voro tvättade, och der var nyskuradt.
Sedan rummen skurats hade Ida skickat Oliva genom salongen ut på verandan med en skål vatten och en svamp, för att tvätta en kalla; fröken hade kommit och grälat på tösen och sagt:
”nu han
I väl brådt innan
I kunnen få uppstökadt igen, ert skt – pack.” Gumman stred med tårarna när hon talade om hvilka förödmjukelser hon dagligen måste smälta.
Vi talade om Axels affärer och att han fått penningar af Ågren.
”Hur mycket?” frågade jag.
”Inte så litet, femtio kronor åtminstone.”
Jag baxnade.
Det var huggaren till husmamsell!
Antingen måtte hon ha godt om pengar, eller också måtte det ligga dem (ligan) hårdt om hjertat att vinna Axel på hennes sida.
Naturligtvis var det kyrkoherdens pengar.
Han är då icke snål när det gäller hans egna tycken.
Jag sade åt
Ida att jag icke fann det i sin ordning att Axel stode i någon slags skuld till Ågren, i den ställning hon intar i huset; tilläggande att jag vore villig att lösa den der skulden till mig.
Hon såg på mig med förvåning, som först småningom öfvergick till glädje.
Hon tackade mig, men så mulnade ansigtet igen.
”Men om det nu skulle vara mer än femtio kronor?” sade hon långsamt och forskande.
”I värsta fall skulle jag sträcka mig längre.”
”Hur långt?” Gumman ville synbarligen sondera min ställning.
Jag undvek och talade om pengarna för mina noveller, om kamratskap och allt det der.
”Halfva förtroenden äro sämre än intet förtroende alls,” sade gumman och dermed satte hon sig att berätta följande:
När Axel satt sig i så förskräckliga skulder i Lysekil och kyrkoherden icke ville skicka penningar, då blef det fråga om ”salning”.
– Ågren lemnade femtio kronor.
När det knep riktigt för honom i Stockholm skickade hon hundra.
Skulden är således 150 kr.
(Om Maries framställning af samma sak se sid. 35)
– Jag lofvade att om han känner sig i allt för falsk ställning till henne, och om han så önskade, inlösa denna skuld.
När Ågren skref och skickade dessa penningar (från älskaren till samme älskares son), så förbjöd hon honom att för någon, allra minst för sin mor, omtala att han fått penningarna från henne.
Han hade troligtvis lagt sitt svar i fasterns bref och gått in på vilkoret.
Jag mins att Marie en gång nämnt åt Palmens, att Axel kallat Ågren ”den oegennyttigaste menniska han känner”.
Genom oss hade
Ida fått veta att Ågren afsändt rek till Axel.
Hon skref i sitt nästa bref att det väl var fadren som nu sändt honom detta understöd, efter stilen var Ågrens.
Han svarade i vredesmod att modrens ord hade en anstrykning af ”bysqvaller”, som upprörde honom.
Hon å sin sida blef het och gaf sin son en dufning, att hon icke brukade taga sin tillflykt till sqvaller, men att fru Benedictsson yttrat sin glädje öfver att kyrkoherdens hjerta veknat, alldenstund han nu genom Ågren sändt penningar.
Det var hela sqvallret.
Han svarade genast – ”hur kunde mamma bli så ond” öfver hvad han skrifvit.
Han sade då att han fått pengarne af Ågren, under tysthetslöfte, hvilket modren å sin sida måste aflägga.
Jag sade att jag endast lemnar pengarna i yttersta nödfall, samt blott och bart af kamratanda.
Samtidigt med Axels bref till kyrkoherden kom ett bref från Lysekil till honom, troligtvis ett björnbref för sonens räkning.
Det kunde aldrig kommit olägligare än på samma gång som vexelaffären.
Naturligtvis vaknar gubbens vrede på nytt; kanhända nekar han både att skrifva på vexeln och att erbjuda Axel ett hem.
Kanske låta de honom aldrig få några penningar mer, utan genom Ågren, för att binda honom till händer och fötter och få honom riktigt under hennes herravälde.
I så fall är det omöjligt för mig att hålla dem stången, ty förargar jag dem, då mister han understödet, behåller han understödet i den form det erbjudes, då säljer han sin sjelfständighet på ett temligen nesligt sätt.
Hur är kampen möjlig, när fienden har 10,000 kronors årlig inkomst och jag blott hvad litet jag skrifver ihop.
I värsta fall drar jag min Matts ur skolan och är helt enkelt åskådare.
Om de vore bedrägliga kunde de ta emot mina 150 kr under förevändning att det skulle vara till Ågren, men ändå inte betala.
Det vore ett motstycke emot Axel Olssons uppförande mot Qvillfeldt.32
Karl och modren hade ett ögonblicks frestelse att gömma Lysekilsbrefvet tills vexelaffären vore rangerad.
Karl var den förste som sade nej till förslaget.
Äfven jag sade nej, ty det vore lågt, och så ville icke heller modren.
I qväll kom gubben hem.
Jag gör bestämdt en dumhet om jag blandar mig i det der.
[Här har sju rader klippts bort ur Stora boken]
I går var det Kristi himmelfärdsdag.
Ida låg i halsfluss.
Skickade bud efter mig.
Fröken nätt och trefligt klädd.
Efter maten spelades det, jag ackompagnerade till ”Deruppe bland fjellen”.
Fröken promenerade på verandan.
Kom in efter en schal, sökte i soffan.
”Har tante ingen schal?”
”Nej, det har jag inte, men – – – ”
”Tag min,” sade kyrkoherden.
”Hvar ligger den?”
”Der nere.”
”Jaså, dernere” sade skönheten med ett afvisande leende, ”ja då bryr jag mig icke om någon schal.”
”Jag kan gå efter den,” utropade kyrkoherden och sprang upp.
”Nej, för all del, jag skall nog gå sjelf,” svarade hon hastigt.
För min skull tyckte hon visst att det gick för långt.
Triumviratet följde mig hem på qvällen.
Sedan följde kyrkoherden och fröken hem Marie och stannade der en stund.
Karl mötte fadren och fröken ensamma på vägen hem.
Studsade dervid.
Doktorinnan Schröder var der också i går.33 Sade att hon sett kyrkoherden ta fröken om lifvet ute i trädgården.
”Den omvände juden” Stolz har varit i prestgården och arbetat rätt mycket.
Han lär äfven ha sett något.
Hade ämnat tala om det för doktorinnan, men hon gick af fruktan att få höra opassande saker.
[Även här fattas sju rader, motsvarande förra sidans bortklippta]
Under tiden Lundegårds bodde på Ellingetrakten [bortklippt] fingo [de] främmande just den dag han skulle döpa ett barn på herrgården.34 Han kom in och sade farväl.
Hans mor och Marie voro der äfven.
Ida sade att hon ville följa med.
Han sade nej, hon skulle stanna hemma hos de främmande.
Hon sade ifrån till gästerna att hon ämnade resa.
De togo farväl.
Hon legde skjuts.
Sent om sider kom hon åstad.
Det var sjelfva nyårsdagen.
Mörkt när hon reste.
”Hvem kan komma så här sent?” utropade grefvinnan förvånad då hon hörde vagnen på gården.
Stor förvåning när pastorns hustru trädde in.
Ännu större förvåning när man såg henne komma på barndop och icke vara klädd i stor toilette.
”Här är främmande,” sade värdinnan förskräckt, ”fru Lundegård kan icke gå in i den drägten, stanna härute så länge, att jag åtminstone får gå efter en mantilj.”
Och hon gick ut efter en af sina mantiljer, hvilken hon hängde öfver henne.
Man kan veta hur den stolte presten kände det vid allt detta.
På qvällen åkte han icke med henne, utan gick hem.
Han kom före henne in och berättade för modren och systern om uppträdet, gick sedan ned på sitt eget rum, för att slippa träffa henne.
Härom dagen fann Ida i Justus’ chiffonier ett bref från Axel till honom, skrifvet i Lund på våren i fjol.
Der stod: ”vore det icke för att ej göra pappa emot eller bedröfva mamma, så satte jag då aldrig min fot öfver hemmets tröskel så länge det lilla svarta vidundret skall styra och ställa der.
Vi kunde ha ett gladt, trefligt och gästfritt hem, men nu är det ingen af delarne.”
(om Axels skuld t.
Ågren se sid. 32.)
I dag talade Marie om att Ågren med 50 kr. bidragit till Lysekilsaffären.
”Hon hade just fått sin lön,” hette det.
Få sin lön midt på sommaren! – det är en smula ovanligt.35 Den gången Marie fått Axel till att bedja fadren om förlåtelse hade missämjan kommit af att Axel tagit tyg till gardiner och madrasser på kredit, utan att först fråga fadren.
Efter försoningen hade de omfamnat hvarandra.
Hu, så Marie smickrade mig i dag, det var riktigt äckligt att höra.
”Hur förståndig jag är, hur hemmets trefnad är mitt verk.” Usch!
d. 27 Maj 1884.
Axel fick vexeln påskrifven af gubben å både fram[-] och baksidan.
Uno skref också på.
Den lydde ej på mer än 150 kr.
Der var inga pengar i gubbens bref, endast vexeln.36
Paul Heurgren är 19 år.
Innan han var student läste han i hemlighet med en skolpojke.
Hvarken modren eller systrarna visste om det.
Vid jultiden kom han och bad sin mor om pengar till en ny kostym, ty den han hade började bli skral.
Hon svarade att så gerna hon ville, kunde hon icke skaffa penningar förr än till sommaren.
Han bad så bevekande han kunde, föreställande henne att hans kläder började se så sluskiga ut.
Hon medgaf det och var färdig att brista i tårar, derför att hon icke kunde gifva honom nya.
Då drog han upp femtio kronor, som han förtjent på att läsa med pojken.