Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kommer så därtill, att alltför ofta de bedömande alis icke äro kompetente att mäta kunskaper, som öfverstiga deras egen nivå.
Det är sålunda ej exempellöst, att akademidocent på grund af lektors utlåtande om okunnighet i ett ämne, hvari han vid universitetet gjort sig känd såsom eminent skicklig, fått lågt profbetyg, under det att däremot dennes medsökande, som i brist på egna verkliga insikter plöjt med lektorns » papper », erhållit de amplaste vitsord.
Ännu naturligare blifva stiftsstyrelsernas bristande kompetens vid de vetenskapliga disputationer, hvarmed lektorer styrka sin skicklighet.
— Därjämte är detta kringresande för att aflägga prof vid olika läroverk, där man söker plats, allt annat än behagligt och därjämte naturligen förenadt med kostnader.
En i hög grad önskvärd reform vore därför dessa angelägenheters centralisering.
Lärareprofven borde få afläggas inför en enda kommission, bestående af fullt kompetenta personer.
Och tillsättningarna afgöras likaledes af en central myndighet, som därvid alltid tillämpade samma principer och mätte med lika mått, hvilket än lärareplatserna så vore i Ystad eller Haparanda.
Äfven denna reform skulle i sin mån bidraga att gifva våra elementar-lärare den större själfständighetskär * sla, som arten af deras kall gör särskildt önskvärd.
* ^ *.
Slutligen ock några ord om lärarebildningen.
— Som bekant har på sista tiden en ganska allmän opinion utbildats rörande otillräckligheten af de kunskaper, hvilka flertalet nykommande lärare besitta.
Det är den nu påbjudna filosofie kandidat-examen, som anses hafva visat sig otillräcklig såsom kun-skapsprof för de blifvande läroverksadjunkterna.
Och man lär nu under nästa års lopp hafva att vänta en konglig förordning rörande arten af den nya kandidat-examen, som framdeles skall fordras för nämnda lärarebefattningar.
Då på senare tider den nuvarande filosofie kandidat-examen ganska ofta aflagts efter endast två års universitetsstudier eller föga därutöfver, så torde inan ock kunna vänta, att de förvärfvade kunskaperna icke skola vara tillräckliga på lärarebanan.
En reform är nog därför af nöden.
Men man bor blott vid dess genomförande ej gå till motsatta ytterligheter, kräfva för mycket och särskildt för stor mångsidighet i studierna hos de blifvande elementar-lärarne.
Det kan befaras, att ropet om otillräckliga kunskaper hos elementarlä-rarne möjligen kunde leda till sammanställandet af en obligatorisk lärareexamen, i hvilken särskildt fordrades universitetsstudier och examensbetyg uti alla de
ämnen, hvari den blifvande läraren antages komma att undervisa.
En sådan fordran kan ju anses ganska naturlig.
Och rörande lektorerna torde den också vara på sin plats.
Men mycket tvifvelaktigt synes oss lämpligheten af en sådan fordran vara med afseende på de lärare, som endast skola undervisa på läroverkens lägre stadier.
Det mått af specialkunskaper, som erfordras för att i dessa klasser vara en duglig lärare, är i själfva verket ej stort.
Det kommer därvid långt mera an på lefvande intresse och verklig lärarebegåfning.
Erfarenheten har ju nogsamt visat, att ett stort antal verkligt skickliga läroverksadjunkter fanns bland dem, som särskildt for någon tid tillbaka efter längre praktisk tjänstgöring erhöllo lärareanställning utan annan lärdomsmerit än endast studentexamen.
Man må betänka, att adjunktens lärareområde i de flesta fall omfattar flere ämnen än lektorns, och att nämnda fordran därför blefve för honom mera tryckande än för den senare; och därföre ock i praktiken lätt kunde förleda till fordringarnas nedprutande i de enskilda ämnena och så leda till ett kvantitativt omfattande, men kvalitativt svagt mångläseri.
Enligt vårt förmenande ligger hufvudvikten därpå, att den blifvande läraren i något ämne drifvit verkligt allvarliga studier, och därigenom fått föreställning om, hvad vetenskap i allmänhet vill säga, samt i och med det samma ock aktning och intresse därför.
På grundvalen däraf skall han lätt nog genom själfstudier allt efter de praktiska behofven under läraretiden kunna komplettera sina kunskaper i andra ämnen; och äfven enligt ali sannolikhet frivilligt verkligen komma att göra det.
Genom sitt specialstudium förtrogen med grundlighet i kunskaper, skall han ej trifvas med att i andra ämnen gå till sina lektioner med for ytliga förberedelser.
Hans förmåga i dessa själfstudier kan ju ock delvis kontrolleras genom undervisningsprofvet; sådant bör nämligen enligt vår åsikt afläggas i alla de blifvande läroämnena.
Väl medgifves, att i vår tid metoden inom de naturvetenskapliga och de humanistiska vetenskaperna är så olika, att kunskaper på det ena området ej äro tillräckliga såsom vägvisare inom studiet af det andra.
Och vi skulle därför gärna se våra läroverksadjunkturer indelade i tvänne linier, en mate-matisk-naturvetenskaplig och en språkligt humanistisk, med motsvarande fordringar i afseende på examenskompetensen.
Att enligt vår - åsikt i hvad fall som helst filosofisk doktorsgrad bör berättiga till sökande äfven af adjunktsplatser, är efter det sagda själfklart.
Ett sådant afhuggande af sambandet mellan den högre och den lägre elementarundervisningen som det, hvilket skulle ligga i helt olika kompetensfordringar, också en sida af läroverksfrågan.
for lärarebefattningarna inom hvardera området, skulle helt visst i hög grad skada den fasta enheten inom hela läroverksorganisationen.
Minst lika stor vikt inom lärarebildningen som de allmänna vetenskapliga ämneskunskaperna tillmäta vi de blifvande lärarnes pedagogiska fackbildning, och äfven i det hänseendet synes oss ett och annat ännu vara att önska.
Väl veta vi, att det i våra dagar är en ganska allmänt utbredd åsikt, att pedägogiken såsom vetenskap är ett oting eller åtminstone något skäligen onödigt eller öfverflödigt.
Undervisningen är en konst, säger man, och såsom sådan beror den uteslutande på medfödda anlag och praktiskt förvärfvad vana och färdighet.
Vi vilja visst icke underskatta de båda sist anförda oundgängliga förutsättningarna för lärareduglighet.
Vi medgifva till fullo, att utan naturlig fallenhet ingen blir en verkligt god lärare, och vi kunna till och med erkänna, att naturanlagen härvid spela en större roll än på många andra yrkesområden.
Och den praktiska öfningen har nog ock sin viktiga betydelse.
Men att därför vilja underskatta den pedagogiska teoriens betydelse, är enligt vår bestämda öfvertygelse en mycket skadlig ensidighet.
Hvilken konst har icke sin teori, hvarförutan den i själfva verket vore blind i sin utöfning?
Undervisningen är en konst i alldeles samma bemärkelse som läkekonsten.
Att det nu fordras anlag och praktik för att blifva en duglig läkare, utesluter det den medicinska vetenskapens oundgänglighet?
Eller tror man, att man mera i blindo kan utveckla själar, än böta kroppar!
Den praktiska människokännedom, öfver hvilken läraren behöfver förfoga, måste vinna fasthet genom vissa psykologiska vetenskapliga insikter, särskildt inom barnpsykologien.
Undervisningen måste ock stödjas af en vetenskapligt fast insikt om dess mål och uppgift; det behöfves sålunda, så att säga en undervisningens filosofi.
Och slutligen hvarje konst har sin teknik, som icke blott kan praktiskt inöfvas, utan och delvis inlaras genom allmänna regler.
Att i sistnämnda hänseende gå till undervisarens kall utan att hafva studerat lagarne för dess teknik, är lika oändamålsenligt, som det vore af en målare eller bildhuggare i våra dagar, att börja sin konstproduktion utan att på något sätt taga ledning af den redan försiggångna konstutvecklingens tekniska upptäckter.
Man förbiser blott på det pedagogiska området sanningen häraf därföre, att hvar och en under sina egna skolår liksom på köpet fått något med af den pedagogiska traditionen.
Svtnsk Tidskrift 1891.
14,-15.
OCKSÅ EN SIDA AF LÄROVERKSFRÅGAN.
Alla dessa sidor bör nu ingå i den pedagogik, som de blifvande lärarne böra studera.
— Möjligen försöker någon svara oss, att en sådan pedagogik finnes icke till dato.
I fullfärdig form finnes den icke, det är sannt: det finnes öfver hufvud inga afslutade eller fullt färdiga vetenskaper.
Men det finnes en aktningsvärd skatt af pedagogiskt vetande och tekniska iakttagelser på undervisningens område.
Skada blott, att denna empiriska vetenskap alltför ofta låtit för mycket påverka sig af de gällande filosofiska systemernas begreppsbyggnader och därigenom kommit i vanrykte hos ett ofilosofiskt tidehvarf.
Men denna filosofiska tvångströja kan man afkläda pedagogiken, och då skall återstå en ovärderlig skatt af erfarenhetsvisdom.
Begär man hänvisning till några särskilda vetenskapliga verk för att genom exempel stödja vårt påstående, så torde det vara tillräckligt att hänvisa till Perez ' s franska och Preyer ' s tyska arbeten i barnpsykologi *) samt till den Herbart-Zillerska skolans omfattande pedagogiska literatur.
Att här intet finnes att lära, kan endast okunnigheten påstå.
Ett erkännande af den vetenskapliga pedagogikens betydelse har också gifvits genom inrättandet af den s. k. pröfårskursen för lärarekandidater; ty i denna kurs ingå ej blott åhörande af andras undervisning och egna öfnings-lektioner utan äfven studium af teoretisk pedagogik.
Men oss förefaller dock detta erkännande i själfva verket blott såsom en halfmesyr.
Felet i profårskursens organisation se vi framför allt däri, att teori och praktik inom den samma blifvit för mycket skilda åt.
Hvardera afdelningen af kursen har sin särskilda föreståndare.
Den pedagogiska teorien kommer på så sätt, utan samband med de praktiska undervisningsöfningarna, att sakna sitt naturliga erfarenhetsstöd och förlora sin praktiska betydelse.
Följden har också blifvit den, att enligt regeln den teoretiska kursen ej kommit att omfatta, hvad som däri borde vara hufvudsaken, den pedagogiska teknikens teori, utan utgjorts af föreläsningar i pedagogikens historia, - — ett ämne, som är egnadt att vidga de blifvande lärarnes humanistiska bildning, men alis icke har det direkta samband med deras blifvande lärarekall, som en framställning af den nutida pedagogiken skulle hafva.
En verkligt tillfredsställande reform i detta hänseende kan ej åstadkommas, så länge pedagogiken saknar målsmän vid våra universitet.
Till dess att en professur i ämnet där upprättas, är det endast en lyckträff, om man i univer-
*) Bernhard Perez: " Les trois premières années de renfan t.
" — " I / enfant de trois à sept ans.
" — ÄL ' education morale dès le berceau.
" — W. Preyer: " Die Seele des Kindes ".
sitetsstäderna och i Stockholm kan finna någorlunda kompetente föreståndare för de teoretiska profårskürserna.
Verklig vetenskaplighet och lefvande fart i det pedagogiska studiet kan omöjligen åstadkommas, utan inrättande af universitets-professur i ämnet.
Sådan finnes äfven vid.
de flesta utländska universitet, till och med i våra grannland Finland och Danmark.
Utbildandet, af elementarlärare utgör också, jämte det själfständigt vetenskapliga studiet för vetandets egen skull, en så viktig del af våra filosofiska fakulteters uppgift, att det är en verklig orimlighet, att pedagogiken ej skall vara upptagen bland deras läroämnen.
Men upprättades en professur i pedagogik, så borde den nödvändigt sättas i förbindelse med ett pedagogiskt seminarium, med därtill hörande skolklasser.
Hvad trädgården är för botanices professorn, hvad laboratoriet är för kemisten och fysikern, det är seminariet för den pedagogiske vetenskapsmannen.
Där har han sitt fält för iakttagelser och experiment, sitt material för åskådningsundervisning och praktiska öfningar.
Och funnes en gång ett sådant pedagogiskt universitetsseminarium, så skulle sannolikt profårskursen visa sig öfverflödig.
— Vid detta seminarium, hvars föreståndare naturligen vore professorn i pedagogik, borde såsom lektorer (och på samma gång docenter i pedagogik) anställas två eller tre verkligt dugliga lärarekapaciteter, hvilkas lektioner kunde erbjuda lärarekandidaterna efterföljans-värda föredömen.
Det till seminariet knutna läroverket behöfde ej omfatta de vanliga läroverkens alla klasser, utan blott två eller tre klasser, som kunde anses typiska för skolans olika hufvudstadier.
Och de ekonomiska svårigheterna borde därför icke blifva så afskräckande.
Liksom vid de tysfafr motsvarande universitetsseminarierna skulle lärarekandidaterna bl.
a. ett par gånger i veckan sammanträda till diskussion och teoretiska öfningar.
Därvid kritiserades under föreståndarens ledning de lektioner, som kandidaterna åhört eller själfva gifvit.
Därvid anfördes enskilda pedagogiska iakttagelser, som man trodde sig hafva gjort under de praktiska öfningarna.
Värdet af dessa granskades, och befunnes iakttagelsen riktig, antecknades den i protokollet.
På så sätt samlas ett direkt ur praktiken framlockat material för den pedagogiska teorien.
Och denna skulle därigenom få ett lif och intresse för de studerande, som på ingen annan väg står att finna.
Den blifvande läraren skulle så tidigt vänja sig att afsiktligt planlägga sin undervisning och klokt pröfva sig fram till de medel och det framställningssätt, som i hvarje enskildt fall visa sig ändamålsenliga.
Vi hafva den fasta förhoppningen att från ett sådant universitetsseminarium, under ledning af rätt man, den ena generationen af unga lärare efter den andraOCKSÅ EN SIDA AF LÄROVERKSFRÅGAN.
skulle utgå med väckt pedagogiskt intresse och med nyttig grundläggning för sin blifvande verksamhet.
Äfven i så måtto skulle inflytandet af en pedagogisk professur och det under dess ledning uppblomstrande vetenskapliga undervisningsstudiet vara af gagn, att därmed en hållpunkt gåfves för den allmänna opinionen på undervisningsfrågans område.
En sådan fast hållpunkt är särskildt af nöden i våra dagar, då den allmänna meningen så hållningslöst på detta fält vajar för dagens vindar och på samma gång är så lätt färdig med de mest vidtgående reformplaner.
Den pedagogiska vetenskapen skulle åtminstone kunna utbreda någon föreställning om, att de hithörande frågorna äro allt annat än lättlösta.
Både direkt och indirekt kunde man därför af en pedagogisk professurs inrättande hoppas betydelsefulla och gagnande insatser i vårt undervisningsväsens utveckling.
Frans von Schéele.
i-Octave Feuillet.
(Forts. fr. föreg, häfte.
Feuillet har i ett af sina provérb, Alix, berättat hur de missnöjde och förtryckte borgarne i den goda staden Nürnberg sammangadda sig mot Ottokar, Frankens och staden Nürnbergs landtgrefve och tyrann.
På ett af deras möten uppträda de och tala — icke om det beklagansvärda och arma fosterlandet, utan om de fördelar, som en hvar ämnar betinga sig.
Endast deras chef, den varmhjärtade Ulrik, håller en mera glödande oration för de sammansvurne, hvilka råka i tvist om de simplaste bagateller.
Han å sin sida eldas af sin mätress, och hon af sitt hat till den man, hvilken skymfat henne, sedan han låtit mörda hennes två älskade bröder.
Alla bära de fosterlandets namn på sina läppar; alla domineras de af en eländig egoism.
Ulrik, som åtagit sig att döda Ottokar, upptäcker vid sin återkomst från mötet, att det bref, hvilket skulle förskaffa honom den nödiga audiensen, stulits under hans frånvaro och icke mer kan åferfinnas.
Alix, hans älskade, väpnar sig med en dolk och ilar, oaktadt hans protest, upp till borgen.
Där får hon blifva vittne till en sorglustig komedi.
Den ene efter den andre af staden Nürnbergs sammansvurne infinna sig hos grefven och uppdaga, hvad som väntar honom.
Alla äro de rädda om sina skinn, eller sin egendom; de angifva hvarandra och hoppas på en belöning.
En enda söker att stöta ned Ottokar — dock icke af fosterlandskärlek, utan af ett slags lifsleda.
» Han ser ut » — säger grefven — » att vara en roué, hvilken af ledsnaden drifves att söka ovanliga sinnesskakningar.
Hans bragd tyckes snarare vara frukten af en blaserad toks vad, än af en sann medborgares fosterlandskärlek.
Han har velat döda mig för att icke behöfva begå själfmord. »
Så kommer äfven Ulrik — förrädare som de andre, i hopp om att kunna hindra sin älskarinnas blodsdåd.
Och så kommer älskarinnan, den hjältemodiga Alix, icke för.
att mörda sin gamle fiende, Ottokar, utan för att afslöja ätten-438
OCTAVE FEUILLET,
tåtet och rädda honom.
Samtidigt gör hon grefven en energisk — kärleksbikt.
Proverbet blir sålunda en satir, riktad mot tiden, omhöljet för en tröstlös ironi, ett djupt världsförakt.
Diktaren kan ej se annat än låghet och egoism.
Fosterlands- och frihetskärlek ega ingen betydelse.
Människor sådana som det goda Nürnbergs folk kunna ej blifva lyckliga under andra än despoter.
Här finnes endast en man, som är sympatisk, Ottokar, därför att han är ärlig midt uppe i sin grymhet.
Han sätter egoismen och cynismen i system.
Han är den väntade store kejsaren, Napoleon, förebådad och anad 1848.
» Jag sysselsätter mig med att uttrycka alla mina iakttagelser i mer eller mindre tyckliga maximer.
Jag öfvar despotismen af filosofiska skäl.
Öfverallt i naturen har jag tyckt mig finna än oföränderlig lag, nämligen den starkes rätt öfver den svage.
De större träden förkväfva de mindre, lejonet regerar i skogarne på grund af den rätt, som dess oförlikneliga ramar och muskler gifva det.
Naturen säger åt de starke: » Er tillhör makten ».
Den som känner sig stark och icke tar den, är en dåre.
— — — Förtrycket är ju det, hvartill universi alla stämmor råda oss.
— - — — Om i morgon dag en starkare än jag skulle störta mig från tronen och själf intaga min plats där, skulle mitt sista ord dock blifva, att den token hade rätt. »
Allt detta är på sätt och vis kejsardömets moral — dess politiska moral och äfven dess sociala.
En ingrediens saknas, och det är guldet.
Guld var för käjsardömets värld makt och lycka.
» Pengar ä ' pengar, sak samma hvem som har dem » — säger en af Dumas * uppkomlingar om guldet — » det är den enda makt, som man aldrig tvekar att erkänna.
Man disputerar om dygden, skönheten, modet, snillet; man disputerar aldrig om penningen. » Men — efter Alix följer Rédemption.
I denna sin komedi från 1849 spelar Octave Feuillet åter ett slags profet.
Där göra vi bekantskap med en underlig gammal jude, en i lifvets mysterier djupt invigd lärd.
Denne man fullbordar grefve Ottokars maximer.
» Det finnes ej » — säger han — » i hela världen någon
annan lycka än den, som ligger i att känna sig stark och mäktig. -- Men
att ega styrka — det är att förakta alla de Öfverenskommelser och bud, för hvilka människorna i sin enfald böja sig, utan tanke på, att dessa afgudar äro deras egna händers verk; att ega makt, — det är att göra sig till herre öfver människornas herre guldet. » Och hur tänker sig Isak, att detta mål skulle kunna nås?
» Jo » — säger han — » genom den fria utvecklingen af de naturliga egenskaper, vi erhållit af slumpen; genom att använda dem fritt och oberoende af alla fördomens bojor, och utan att låta häjda oss af annat än de genom de positiva lagarne en gång för alla fixerade gränserna; ty man måste alltidOCTAYE FEUILLET.
respektera lagen.
Intet är så vordnadsvärdt som ett faktum.
Men vid sidan af lagen finns det en marginal, och utan att liksom jag under nära ett sekel hafva lefvat i enlighet med det sunda förnuftets bud, kan man icke ens ana, hur mycket man kan tillåta sig utan att blifva hängd. »
Så kommo parvenyerna och börsspelen och lycksökarne; otroliga och svindlande affärsspekulationer, misstänkta eller smutsiga finansoperationer, statskuppens egoistiska och samvetslösa verktyg, svärmande kring den nya kejserliga tronens fot.
Guld, makt och njutning — sak samma till hvad pris — voro desse brutale financierers lifsmål.
» Tillåtande sig hvilken ohederlig bragd som hälst, blott de egde namn om sig att vara utmärkte affärsmän, jagande efter esprit titan att finna annat än cynism, fyllde de alla dagar tidningarnes krönikor med sina bevingade ord, sina middagar och baler.
Utan hederlige vänner, egde de däremot högt ställde kompanjoner. »
Denna världs ideal blir en ny typ, V komme fort \ d. v. s. den hänsynslöse och farlige egoisten.
Kejsardömets teater visar oss denne man.
Än heter han Giraud och uppträder hos Dumas fils, än heter han Vernouillet eller Roussel hos Augier, än heter han Lecardonel i Barrières » Les faux bonhommes. » Octave Feuillet skänker oss hans porträtt i Montjoie.
» Allt som icke är praktiskt; allt som icke i moralen är mitt och ditt, i filosofien 2 gånger 2 är fyra » — allt detta är för Montjoie fraser eller le bleu.
Montjoie känner ingen moral, utom framgångens, ingen annan lag än att akta sig för polisen, ingen annan gud än sig själf — V komme fort.
Tre procent, baccara, tryffel och kurtisaner synas vara det enda, som Montjoie tror på.
Allt annat är vidskepelse, barnsligheter och fördom — heder, samvete, rättvisa, fosterland, hvarje ideel och rent andlig stormakt.
Jämte och vid sidan af denne starke financier, hvilken Octave Feuillet ej beundrar men hatar, upptäcka vi en annan representant för de starke, den som i kejsarens egen halfbroder, grefve Morny, egde sin yppersta och mest lysande förebild.
Morny var samtidigt kavaljer och finansman.
Statskuppen blef för honom källan till en förmögenhet.
Genom att skrifva under alla olagliga dekret, som dömde kejsarens fiender till landsflykten eller döden, fick han äfven sin del af det stora rof, som man erhöll tack vare konfiskeringen af de olyckliges egendom.
Sedan ställde han till expeditionen till Mexiko, blott för att kunna erhålla en personlig fördel.
Schweitzaren Jecker hade afslutat ett lån med Mexikos revolutionsparti, som staten ej ville erkänna.
För att revo-lutionspartiet skulle komma till makten och så blifva i stånd att autorisera lånet, kräfdes emellertid en europeisk stats hjälp.
Priset för denna hjälp var en guldglänsande valuta.
Jecker lofvade Morny 30 procent af lånet.448
På så sätt förvandlar han politiken till ett geschäft, spekulerande i allt, i statskupper och — kärlek.
Han öfvertager mot guld hertigens af Orleans älskarinna.
Han gör affärer på börsen, i järnvägar och fabriker; ja-, under vistelsen som ambassadör r Petersburg säljer han med en stor vinst åtskilliga konstverk.
Lugn, kall, högdragen och förnäm var denne grefve Morny en ypperlig diplomat.
Han kände den i många fall svåra konsten att herska; han visste att draga fördel af sina samtidas lyten; han intog som president i lagstiftande kåren en aktad, bemärkt och inflytelserik plats.
Dessutom var han typen för en världsman och kavaljer.
Ingen kunde som han eröfra och behaga; fin och spirituel, tjusade han en hvar; han sjöng en vacker tenor, han diktade, skref romaner; han egde såsom konst- och literaturkännare ett namn.
Men — då han återvände från Ryssland med sin brud, furstinnan Sofi Trubetzkoi, ung, vacker och älskvärd, gjorde han utan tvekan visit hos sin mätress, en af staden Paris ' intagande grefvinnor, och lät sedan sin hustru umgås i hennes hem.
Denne man blef modellen till baron d ' Estrigaud hos Augier och — framförallt — till Feuillets grefve Camors.
Ett och annat drag är lånadt af herr de Caderousse, en af andra kejsardömets ryktbaraste vivörer och någon tid hertiginnan af Persignys älskare.
Svartsjuk på en dam ur kurtisan-världen, Athenais, ilade hon en kväll till den famösa bal Mabille, underrättad att Caderousse och Athenais voro där.
Ur stånd att beherska sig, nalkas hon herr de Caderousse och ger honom till publikens stora fröjd några örfilar .. Athenais rusar på henne och en vild kamp uppstår.
Båda rulla omkring under klagoläten och skällsord, tills det slutligen lyckas att med en kall dusch svalka dem.
Feuillets inledning till romanen, där han säger, att hela hans historia är ett sannfärdigt dokument, att publiken där finner sanning » ända in i skildringen af en mans karakter och Öden, hvilken synes oss återgifva ett af de mest uttrycksfulla dragen hos sin tid och sitt land », ■ — denna hans försäkran torde ej vara diktad.
Grefve de Camors är som barn romantiker, en ung entusiast, en ädel liten svärmare, brinnande af begär att uträtta något stort.
» Jag skulle » — säger han — » vilja upptäcka en värld, frälsa en nation, älska en drottning. » Denna eldiga själ drifver honom atf arbeta.
Utan att bli förgiftad af det hem, där han uppfostras — d. v. s. hos en af grefve Camors pères mätresser — • läser han, för att en gång som man kunna kämpa för någon storartad social eller politisk idé; men då han, vorden yngling, icke finner en sådan; då han icke kan upptäcka något stort mål att sträfva till; då han icke får se annat än låghet och egoism, ordsvammel och fraser och en förbistring utan gräns; OCTAYE FEUILLET.