Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del, om, uti en skedd plantering, eli eller annat synes mig vara af den art, att dess skadlighet till sina verkningar pä förhand kan tydligen förutses, så snart uppmärksamheten närmare derpå blifver fästad, skulle jag anse det vara mycket orätt att icke begagna tillfället, att, under den lid, då den plan - Den 5 Juli e. m. 535 ta, hvars skadliga egenskap befaras, ännu är späd, söka fästa vederbörs omtanka, på behofvet att ju förr desto heldre bortrensa densamma.
Det är af sådan anledn. det synes mig önskvärdtatt R.
St. ville i und:het uttala sin öfvertygelse om hvad man i författningen anser vara godt alt få ändradl.
Jag finner icke hvarföre, om man inser verkliga olägenheter stunda lill följd af vissa delar af denna författning och oaktadt man helt säkert bör vara fullt förvissad att K. M. skulle fästa Nådigt afseende å en framställning, som deraf vore förtjent, man skall, med förligande inför K.
M. af sin mening, afbida närande olägenheters allmännare tillkomst i verkligheten, innan man använder något bemödande deremot.
Det ginge kanske lättare innan de blifvit häfdvunna.
Så har Utsk. velat förfara.
Jag måste således begära bifall till detta betänk.
Hr von Hohenhausen har ansett den af Gr.
Lagerbjelke och mig yrkade förändring uli Utsk:s förslag icke leda till något ändamål, enär föreskriften om församlingarnas hörande icke skulle medgifva K. befh:de någon rättighet, att afslå lillståndsansökningar om salubods anläggande; emedan, säger Hr von Hohenhausen, författningen är tydlig och klar derutinnan, att om sökande fullgjort de erforderliga prestanda för erhållande af dylik rättighet, K. befh.-de icke eger, att tillståndet förvägra.
Del borde dock icke hafva undfallit
Hr von Hohenhausens uppmärksamhet, att just den förändring, man här önskar tillvägabringa består uti uteslutande af sökandens ovilkorliga rätt, alt få idka den handel hvarom fråga är, sedan han styrkte sig dertill vara behörigen qvalificerad, och att i stället tillägga K. befh:de rättighet, alt pröfva, huruvida det begärdia tillståndet i allt fall må meddelas.
Således om R. o. Ad. bifaller återremiss, pä del Utsk. må komma i tillfälle, att i andra orda lag uppställa sitt förslag med ål K. befh:de öfverlemnad rättighet, att pröfva, huruvida, oaktadt sökanden fullgjort erforderliga prestanda för handelsrättighetens utöfvande, densamma ändå må kunna honom tillerkännas, skulle jag tro, alt all den säkerhet som skäligen kan önskas mot missbruk af handelsrättigheten inom socknarne derigenom skall kunna beredas.
De mindre välgörande verkningarne af den nya näringsförfattningen har i hög grad spridt sig inom den ort, jag bor; ty icke mindre än fyra handlande hafva bosatt sig der.
Dessa personer drifva en landthandel, som är ganska lönande, hvilket jag slutar deraf, alt en af dessa handlande betalar 700 r:dr i arrende för ett litet hus om två eller tre rum under torftak.
Jag skulle tro, att om K. befh:de egde rättighet, att vägra dylika inflyttningar, skulle icke så många handlade nedsätta sig.
Nu hafva inom denna ort bosatt sig 4 eller 5 sådane från närmaste städer.
K. befhtde har lika litet som församlingarna kunnat förhindra dessa inflyttningar, men om de icke hädanefter fä denna rättighet, skall, enl. min öfvertygelse, antalet af dessa handlande inom kort tid mångdubblas.
536 Den 5 Juli e. m.
En värd talare har sagt, alt en person derigenom, att han får idka denna landthandel, icke skulle falla fattigförsörjningen lill last.
Afven jag delar denna åsigt, men jag befarar att landt handel i allmänhet har menlig inverkan på moralitet! inom kommunerue, och befrämjar en tilltagande fattigdom inom den verkeligt arbetande klassen af allmänheten, genom en ökad lättnad för den att på ganska ringa afstånd erhålla de för densamma oftast ohehöfliga lyxartiklar.
Min öfvertygelse är, att om det får fortgå, som hitintills varit, skall antalet af fattiga blifva betydligt ökadt.
Jag anhåller om bifall ä betänk.
Jag bet viilar ingalunda, att den nya handelsordningen är utfärdad i den bästa afsigt, nemi. alt gynna både landet och städerne.
Men dä det visar sig, att den na författning, hvad landthandel angar, är af den beskaffenhet, att landtmännen önska blifva frän sådan handel förskonade, sä är det väl bättre, att R.
St. uttalar denna tanke A hela landets vägnar, än att hvarje landtförsamling skall serskildt ingå lill Konungen med en dylik framställning.
När det således är fråga örn att uttrycka det inom landet rådande tänkesättet, kan jag icke finna annat, än att R. o. Ad. bör understödja den begärda äterremissen.
Om så sker och författningen varder förändrad, blifver K. befh:de i tillfälle, alt behandla dessa frågor pä annat sätt än hitintills.
Troligen skulle landshme icke hafva beviljat så många ansökningar om landthandel, så vida de egt rättighet, att den afslå.
Hr von Hohenhausen har yttrat, att församlingarna icke borde fä säga ja åt Pehr och nej ät Jakob.
Något sådant finnes icke uti Utsk:s förslag.
Der nämnes icke något om personel', utan endast om saken eller handelsbodars anläggande.
Men det är lill befarandes, alt man vid tillämpningen i alla fall kommer, att nog mycket hälla sig vid det personliga.
Om så äfven sker, finner jag ingalunda orimligt, att församlingarna säga ja till Pehr, hvars rättskaffenshet och fräjd de känna, men nej till Jakob, hvilken de alldeles icke känna, eller om hvilket de vela sådant, att de derföre önska honom långt ifrån sig.
Hvad åter angår landthandlares förmögenhet eller fattigdom, sä tror jag att i allmänhet dermed förhåller sig så som Hr Rääf oraförmält.
Vanligen utsändes från städerne lill landet endast underordnade handelsexpeditör, för att utborga varor, och deraf draga den vinst, som kan belöpa.
Dä, såsom Gr.
Lagerbjelke med flera yttrat, Uti städerne är rälta platsen för handel, är det väl ock lemligen säkert, ali icke de bästa personerne bosätta sig på landet, för att där drifva handel, utan snarare sådana, som misströsta om utkomst i städerne.
Jag kan visserligen medgifva, att på många ställen förhåller sist så, som Frih.
Åkerhjelm omförmält nami. alt landthandlare hafva betydlig vinst, men ju längre rättigheten för dem att nedsätta sig pä landet qvarstår, ju flere blifva de lill dess den ene förstör näringen för den andra, och de samtliga blifva tiggare då församlingarna få underhålla deras barn och hustrur, om männerna rymt eller gjort concurs, eller ock deras Den 5 Juli e. m. 537 enkor, om de aflidit.
Om de hafva rymt utgöres vä! tillgångarne såsom hos bankrntterade gårdfarihandlare af ett par toma kappsäckar, oell förteckningar på drängar och pigor till hvilka de utborga! halsdukar, och schawlar.
Underhållsskyldigheten för socknen blifver den enda säkra qvarlåtenskapen.
Man har sagt, att, genom landlhandeln, skulle fattigt folk kunna försörja sig och sålunda undgå, att blifva tiggare.
Det är möjligt, att det så förhåller sig i början, och för några få.
Men om köpmannen vinner, under det att många genom hans näring bringas till tiggare, emedan de förledas till öfverflöd och onödiga utgifter, hvilka icke inträffat, örn de icke lill sin frestelse haft varorna på stället, så blifver ju obestånd öfverhufvud, följden?
Man har omtalat, hurusom den köpman, hvilken först uppslagit handelsbod inom en församling skulle göra allt, för alt förhindra flere handlandes bosättning derstädes.
— Denna strid, de söndringar och obehag, som derigenom otvifvelaktig! uppkomma skulle undvikas, eller åtminstone förringas om den förste motades.
Lagerbjelke har sagt, att sockenstämman icke har mera ulan kanske mindre omdöme än landshut, hvadan man icke bör fästa mera afseende på hennes än på hans beslut.
Jag har under någon tid förrättat en landshts ämbete och har mig således bekant, huru där tillgår.
Landshtn kan icke alltid vara tillstädes.
Ämbetet utöfvas då af landssekreterare och landskamererare, då landskamereraren vanligen säger ja till allt, hvad som göres af sekreteraren, och omvändt, hvadan hvar af desse tjenstemän är nästan enväldig på sin afdelning.
Nu är förhållandet med landthandeln, att landssekreteraren först får lösen för resolutionen på ansökningen om handelsrättigheten.
Sedan hon utöfvas, vinner han ju mera, ju flera lagsökningar som derigenom i länet åstadkommes.
Afven om landshm är tillstädes föredrager landssekreteraren ärenderne, och landshm skall vara väl på sin vakt, alt han icke skall af landssekreteraren ledas efter dennes önskningar.
Gifvit är i alla fall, att landssekreteraren icke har några utgifter, men väl kan fä åtskilliga inkomster af landthandeln, hvaremot församlingarna få umgälla den på dubbelt sätt, dels genom försörjning och otrohet af personer, som därigenom förledas att köpa öfver sina tillgångar, dels genom underhållet af ruinerade handlandes hustrur och barn.
Jag vill icke yrka bifall till Uisk:s betänk., emedan, om det bifalles, det skulle kunna hända, att K. o. Ad. blefve allena om sitt beslut, enär det är oss obekant om och huru Preste- och BorgareStm afgjort frågan.
Jag tror derföre, bäst vara, besluta en återremiss, på det att Utsk., måtte jemka föreskriflerne om församlingarnes fredande från landthandel, hvilket endast torde kunna vinnas derigenom, alt K. befh:de dels eger afslå ansökningar derom, dels icke må tillåta någon, nedsätta sig inom en församling, utan att denne blifvit hörd.
Skulle landshm emot hennes vägran tillåta någon, alt der nedsätta sig må det vara henne förbehållet, alt deröfver besvära sig, utan alt landshms beslut får gå i verkställighet förr än det vunnit laga kraft.
538 Den 5 Juli e. m.
Högeligen skulle jag önska, att R. o. Ad. icke måtte besluta en återremiss.
En betydlig tidsutdrägt blefve deraf den första, säkra, påföljden.
Troligen blefve
Ståndet ensamt om att vidtaga ■ nämnde åtgärd.
Man bör naturligtvis icke på förhand tilltro sig att med säkerhet förutsäga, hvad utgång frågan får i de öfriga Stånden, men, hvad PresteSt. angår, har jag redan haft äran att, enligt den mig lemnade uppgift, omförmäla huruledes nämnde
Stånd funnit för godt i ärendet besluta.
Hvad åter beträffar de öfrige RiksStm, så skulle det i sanning mycket förundra mig, om icke BondeSt., med de tänkesätt, åtskillige af dess ledamöter i Utsk. yttrat, och i anseende till sakens för landet vigliga innehåll, med uppräckta händer komme att antaga Utsk:s förslag; och det skulle jemväl i sin mån förundra mig, om BorgareSt. vid pröfning af ämnet, icke skulle finna handelsyrkets fördel iakttagen och skyddad genom ifrägavande betänk., då handeln derigenom skulle dragas till städerne, dit den naturligen hörer, i stället att den, om Handelsordningens 25 §. oförändradt bibehälles, helt visst kommer att till skada för stadshandelsrörelsen, blifva åt alla häll spridd på landet.
Jag vågar således föreställa mig, att båda dessa Stånd, på grund af nyss anförda skäl, skola bifalla betänk.
Om nu R. o. Ad., med anledn. af Hr v. Hartmansdorff jemte flere talares framställde förslag, skulle besluta en återremiss, tror jag alt dermed föga kunde vinnas, men mycket förspillas.
Jag vet bäst hvilken möda det har kostat, att inom Utsk. bekämpa de motsatta åsigterne, som der visserligen icke saknat aktningsvärde målsmän.
Skulle man ånyo fä en sådan meningsstrid att genomföra, kan utgången, i anseende till inträffande ombyten i personalen, tilläfventyrs blifva oviss, och man kan möjligen förlora mera, än hvad man hoppas vinna.
Jag vill icke ingå i något svaromål på Gr.
Lagerbjelkes yttrande, i fråga om krogars anläggande, emedan sådant, enligt min åsigt, icke hörer hit.
Ofverläggningen ansågs härmed vara fulländad, hvarefter Hr Gr o. Landtm, yttrade, att sedan Hr von Hohenhausen afstått från sitt serskildta förslag, endast 3:ne propos:r voro begärde nemi. dels å bifall, dels afslag och dels å återremiss af Utsk:s uti förevande punkt gjorde tillstyrkande, hvadan Hr Landtm, först finge hemställa om R. o. Ad. bifölle hvad Utsk. i denna punkt tillstyrkt.
Härvid ropades starka nej, blandade med ja, och då Hr Landtm, sedermera hemställde om R. o.
Ad. ansäge de emot Utsk:s ifrägavande tillstyrkande gjorde anmärkn:r föranleda till återremiss, ropades starka ja, jemte åtskilliga nej; hvarefter Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att denna sednare propos. blifvit besvarad med öfvervägande ja.
4:de punkten, ang:de momentet bi 3 §. af fabriks- och handtverksordningen.
Jag anhåller att först få reservera mig mot det sätt, hvarpå Utsk. motiverat frågan.
Utsk. har nemi. ansett, att mästerskaps förvärfvande är nödvändigt för idkandet af ett Den 5 Juli e. m. 539 handtverk, såsom en garanti för allmänheten att blifva väl betjenad.
Jag tror icke, att mästerskap blifvit stadgadt i den K. författningen af denna anledn.
Den största garanti ligger deruti, att om handtverkaren är oskicklig, han blir obegagnad.
Orsaken hvarföre mästerskap i vissa handtverk blifvit föreskrifven, tror jag hafva varit, att man garanterar den fattige arbetarens rätt mot intrång af kapitalisten.
Utsk. har icke anfört något skäl, hvarföre mästerskap i de af Utsk. uppräknade handtverk bör förvärfvas, utan Utsk. har endast sagt, att det bör ske.
Hvarken erfarenheten har ådagalagt eller Utsk. frambragt bevisning att författningen är till sina principer ovigtig.
Utsk. har blott sagt, att Utsk. anser stadgandet böra vara annorlunda och detta utgör åtminstone icke för mig något skäl till förändring härutinnan, hvarföre jag afstyrker bifall lill Utsk:s förslag.
Lagerbjelke yrkar jag bifall till Utsk:s förslag i denna del.
Jag kan ingalunda med honom dela den öfvertygelse, att mästerskapsförvärfvande för vissa yrken utgår från den grundsats, att skydda den fattiga arbetarens rätt emot kapitalisten.
Hufvudändamålet med mästerskapet är, att genom mästerprofvet ådagalägga, att man vunnit erforderlig skicklighet i yrket, för att dels kunna antaga lärlingar, dels ock bedrifva yrket så, att allmänheten må kunna hafva förtroende lill idkaren af detsamma.
Lagerbjelke har yttrat, att säkraste medlet att göra det omöjligt för personer att idka handtverk, som icke dertill äro duglige, vore, att dessa personer i och för deras yrken icke komma alt anlitas.
Sådant låter visserligen säga sig, men erfarenheten har likväl visat ett motsatt förhållande.
Den, som vinner burskap pä ett handtverk, har rättighet, att utsätta skylt å sin verkstad och offentligen tillkännagifva, att han i det eller del handtverket är mästare.
Denne man blir sålunda anlitad, och han kan narra ganska många, innan kännedomen om hans okunnighet hunnit spridas.
De gamla skråförfattningarna, man må om dem säga hvad man vill, afsågo såväl konsumentens som arbetarens rätt.
De villkor, dessa författningar stadgade för mästerskaps erhållande, inneburo en garanti, att den, som förvärfvat mästerskap, icke skulle förstöra eller förfuska den vara, han mottog till förarbetning, och att han icke heller vore sä qvalificerad, att han pä annat sätt bidrog eller narrade den, som anlitade honom om ett arbete.
Den nya författningen har väsentligen tillintetgjort de vilkor, som skräordningarne sålunda innefattade, hvilket haft till följd att åtskilliga motionärer önskat, det de äldre garantierne å nyo mätte upplifvas.
Kan det ligga någon obillighet häri?
Jag svarar nej; och som det företrädesvis är angeläget, att uti alla här uppräknade handtverk kännedom vana och arbetsskicklighet ägas af deras idkare, så ligger det också magt uppå, att Ståndet bifaller Utsk:s förslag, hvarom jag äfven vördsamt anhåller.
Instämmande i de åsigter, Hr Printzensköld framställt, får äfven jag tillstyrka bifall å Utsk:s förslag idelina del.
Lagerbjelke, som tillfälligtvis blifvit 540 Den 5 Juli e. ra. placerad på den i afton mindre belysta sidan af Riddarhuset, synes vara af den inbrytande skymningen förhindrad, att läsa Utsk:s skäl.
Gnn skulle då hafva funnit, att Utsk. icke, såsom Gr:n yttrat, endast uttryckt sin tanke, utan att tillika grunda den på något skäl.
Jag får derföre för Gr:n och andra som tilläfventyrs torde vara i samma predikament med Gr:n, upprepa hvad Utsk. anfört, nemi.: ”Utsk. som, lika med motionären, anser den kontroll å tillverkningens duglighet, hvilken ligger deri, att mästerskaps förvärfvande utgör vilkor för handtverkets idkande, vara icke mindre nödvändig i afseende å de af motionären omförmälde, i nu ifrågavar:de § uteslutne yrken, än i afseende å åtskilliga af de deruti uppförde, tillstyrker etc.
— Likaledes har Utsk. icke underlåtit att ordentligen upptaga hvad motionären till stöd för förslaget anfört, såsom t. ex. att flere af de i gällande författning förbigångne handteringar äro ”sådane, att det allmännas intresse krafvel' det deras utöfning icke anförtros åt hvem som helst,” hvarefter motionären citerat dels några, ”hvilkas tillverkningar genom tillsatser af skadliga ämnen blifva för hälsan vådliga,” dels ock andra ”på hvilkas arbeten vid sjö- och landtresor menniskolif kunna bero, o. s. v. Jag tror således, att Gr.
Lagerbjelke med mindre skäl framställt sin anmärka., men jag finner en ursäkt derföre uti det af mig redan omnämnda, inom en del af Riddarhuset för ögonblicket rådande mörker.
För egen del anhåller jag, såsom ofvan, att betänk, i denna punkt måtte af detta H.
Stånd benäget varda godkändt.
Jag beklagar högligen, att jag, i mittsednaste anförande, yttrat mig så tyst, att Frih.
Cederström icke hört, hvad jag sagt.
Jag började med en reservation emot hvad Utsk. anfört såsom skäl för införandet af mästerprof, och jag yttrade, det jag icke trodde, att föreskrifterne om dessa mästerprof, tillkommit i afsigt att garantera mästarens skicklighet, enär, enl. min åsigt, den rätta garantien ligger deri, att, om mästarne icke äro skicklige, de blifva obegagnade; om en skicklig person är en slarf så blir han icke anlitad, utan i stället ansedd som oduglig, om han ock allagt alldrig så många mästerprof.
Jag anförde sedermera orsaken, hvarföre stadgandet af mästerprof funnos.
Om de af mig här yttrade åsigter äga gilitighet; hvilar derföre Utsk:s yttrande endast på ett naket utslag att så skall vara, som Utsk. sagt.
Utsk:s motiv har varit, att Utsk. ansett mästerskap lika nödvändigt, uti de i Utsk:s betänk, uppräknade yrken som i de yrken, för hvilka K.
M. föreskrifva, att mästerskap bör finnas.
Men anser man det icke nödvändigt, att mästerskap skall finnas i de yrken, som i den K. författningen omnämnas, följer ock deraf, att det icke är nödvändigt att mästerskap skall finnas uti de af Utsk. omnämnda yrken.
Pä grund af dessa skäl anhåller jag om afslag å betänk.
Jag kan icke annat än beklaga, att här höra läror förfäktas, hvilka redan gjort sin rund, till narin - Den 5 Juli e. m. 541 garnes förstörelse hvar hällst de blifvit tillämpade.
Det är väl skäl, att den, som får rättighet, att arbeta, åt allmänheten äfven visar sin skicklighet dertill.
Delta är samma skäl, för hvilket man fordrar prof såväl af embetsmannen som af den s. k. embetshandtverkaren.
Dessa prof hafva tjenat icke blott till allmänhetens förmenta bästa, på sätt Gr.
Lagerbjelke yttrat, utan äfven till att upprätthålla handtverkaren mot kapitalisten.
Borttagandet af dessa författnigar som voro organiska lagar, eller rättare utgjorde en organisation för arbetet, sådan den, efter min tanke, bör vara, har i år framför alla andra burit sin frukt och i andra länder åstadkommit sådana utbrott, att icke blott arbetaren ulan äfven samhället fått umgälla den falska liberalism, som i detta hänseende gjort sig gällande.
Jag önskar för min del, att 11. o. Ad. måtte antaga det ifrägavande förslaget.
Så länge man i vårt land icke har gått till den ytterlighet, att afskaffa alla raästareprof, bör man naturligtvis bibehålla dem såväl i det ena som det andra yrket, och på sätt Frih.
Cederström yttrat jämväl låta ifrägavande näringsidkare undergå desamma.
Då nu Hr Gr o. Landtm, hemställde om R. o.
Ad. behagade bifalla Utsk:s i förevar:de punkt gjorda tillstyrkande, ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att härvid ja varit öfvervägande.
5:te punkten, angtde guld- och silfverarbetare- samt juveler ar eyrkenas undanta gande frun deni, hvilka enligt fabriks- och handtverksordningens 12 §. fa af hvem som helst såsom för sörjningsmedel utöfvas.
Hr Gr. o. Landlmrs till bifall å Utsk:s i denna punkt gjorda hemställan framställda propos. besvarades med starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade, det han funnit ja hafva öfverröstat nej. öde punkten, angtde förändring af fabriks- och handelsordningens 33 §.
Utskis i denna punkt gjorda hemställan blef af R. o. Ad. bifallen. 7:de punkten, innehållande hemställan, att med undantag af de punkter, i hvilka Utsk. tillstyrkt underdånig skrifvelse till K. .I/., i öf rige vid handels- samt fabriks- och handtverksordningarne framställde, i Utskts Betänk, omförmälde anmärkntr ej ina till någon II.
St:s utgärd föranleda.
Pä sätt Hr Gr:n och Landtnnn vid början af detta ärendes behandling behagat tillkännagifva, innefattas uti detta utlåt, ännu åtskilliga motioner, till gemensamt afgörande sammanslagna uti den i sista punkten af betänk, förekommande hemställan, hvilka alltså icke blifvit af Ståndet afgjorda.
Det torde således nu vara tillfälle för mig, att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på en pag. 9 i betänk., ronde § 24 handelsordn:n, intagen motion af Hr Gillberg, innehållande: ”att betyg om egande kunskap 542 D e n 5 Juli e. m. i skrifning, räkning och bokföring, för att ega vitsord, borde vara påtecknade af någon person i handelsföreningen, som närvarit vid den med sökanden hällne examen, samt att den till handelsföreningens kassa bestämda afgiften borde höjas från 4 r:dr till 10 ndr, i anseende till dess nuvaride otillräcklighet för dermed afsedt ändamål. ” Till stöd för sitt afstyrkande häraf, har (Jtsk. yttrat: ”Sorn bifall till Hr Gillbergs yrkande i afseende å kunskapsbetyget skulle hafva till följd, att den, som tagit examen vid universitet, handelsinstitut eller annan dylik undervisningsanstalt, icke skulle på grund af sådant examensbetyg kunna blifva handlande i stad, om ej någon af stadens handlande varit tillstädes vid examen, anser Utsk. det föreslagna vilkoret vara olämpligt; och då, hvad afgiften angår, icke visadt blifvit, att den är otillräcklig samt kassan dessutom har andra inkomster, kan Utsk., som anser dylika afgifter böra så bestämmas, att de icke komma att utgöra ett hinder för den mindre bemedlade, icke heller i detta hänseende dela motionärens åsigt.”
Ibland dem som emot Utsk:s beslut i denna del sig reserverat var äfven Hr Malmstedt, och torde jag få uppläsa ur hans vid betänk, fogade reservation den korta mening, hvari jag instämt, så lydande: ”De flera utgifter, såsom arfvode för protocollsföring, skrifmaterialier, ved och ljus m. m., hvilka skola af handelsföreningens kassa utgå, kunna icke bestridas af den stadgade afgiften 4 r:dr b:co.
Jag har derföre så till vida biträdt motionens andra punkt, som jag tillstyrkt den förändring i författningen, att de som berättigas till handelsidkande i stad, enligt 1 § höra till handelsföreningens kassa erlägga 10 r:dr, och de, hvilka vinna den handelsrätt uti 4 § omförmäles och som är af inskränktare beskaffenhet, 4 r:dr b:co. IJtsk:s yttrande, att handelsföreningens kassa har andra inkomster, kan jag icke gilla.
Dessa bestå, mig veterligen, icke i andra än bötesandelar efter 35 § som äro osäkre och tillRUlige, samt endast högst sällan torde ifrågakomma.”
Det torde härvid skäligen böra tagas i betraktande, att handelsföreningens kassa fått vidkännas utgifter, som kunna blifva ganska betydande, om de utan någon skeende förökning i cassans inkomster framgent skola fortfara, såsom exempel hvarpå må nämnas nödhjelp till sådana i fattigdom komne personer, hvilka tillhört handelsföreningen, och enkehjelp åt deras behöfvande efterlefvande makar m. m.: hvadan mer än sannolikt är, alt denna förenings kassa snart skall vara förstörd, om afgiften icke utgår till högre belopp än med 4 r:dr b:co å hvarje person, som afgiften är underkastad.