Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cecilia for tillsamman, ty Johan hade nu icke talat ett ord härom; men van vid sådana aningar af Vappo, svarade hon snart lugnt: „ja, kungen skall vara död.“
„Måtte Gud vara hans själ nådig,“ sade gumman, och icke hemsöka på honom all den jemmer, han bragt öfver land och folk.
Dock, han var from och sökte sitt stöd i Gud, och derföre var han en stor hjelte, och älskad var han i lifvet och saknad blir han i döden.
Men mycket blod flöt, och mycken jemmer kom i verlden genom honom.
Många enkor och faderlösa hafva gråtit för hans skull; så greto ock fordom mina ögon, men de hafva gråtit ut, och mitt hjerta skall endast bedja, att honom ej må tillräknas de minas blod.
Se, jag ägde fyra raska söner, de fördes alla till fremmande land att stupa; sist togs äfven min man, och jag satt ensam qvar på hemmanet i sorg med de två yngsta barnen.
Då kommo ryssarne, brände hemmanet och slogo ihjäl det mindre barnet.
Den större flickan hade gömt sig i skogen.
Jag sökte och hittade henne der och flydde med henne.
Tiggande från gård till gård vandrade vi allt längre från hemmet; men i landet var missväxt och hungersnöd; den som hade något gaf, men få hade att ge, och vi svälte.
Kommo vi så slutligen hit, och unnades här rum åt den arma tiggerskan att föda sitt sorgebarn, som Herren genast tog till sig.
Då förbarmade sig den mäktiga frun på gården öfver mig och tog mig att sköta sitt eget lilla barn.
Och kär blef mig detta barn öfver allt, men djupt i hjertat gnagde dock sorgen.
Gud vare tack och lof, det lider väl snart till slut med den gamla och bräckliga, då till och med den unge och mäktige kunnat dö.“
Nu varsnade hon Margaretha och Johan, som inträdt, tystnade tvärt och helsade med en böjning på hufvudet.
På Margarethas vänliga fråga huru hon mådde, svarade hon vänligt men kort: „den gamla får ej begära sundhet.“ Äfven Johan sade några ord till gumman, men de inneburo ej någon egentlig fråga, och hon svarade heller intet.
De unga skulle nu återvända och begåfvo sig mot dörren, i samma ordning som de inträdt, ty till mycket omsvängande var ej rum.
När Cecilia sålunda sist skulle gå och räckte handen åt den gamla till afsked, fattade denna med sin skrynkliga hand Cecilias fina, späda, och sade: „ fröken, lyss till mina ord.
Fäst dig ej vid honom der, fast hans ögon brinna mot dig.
Det axet faller som grönt, innan skördetiden kommer, och sorg får den honom älskar.“
„Hu, så du talar,“ sade Cecilia.
„Gud skydde dig fröken, att inga sorger må fördunkla dina klara ögon!“
Äfven Cecilia lemnade nu stugan, men ett dunkel hade lagt sig öfver hennes inre.
Månen lyste skär och klar öfver landskapet, innan de unga kommo hem.
Fru Catharina satt, väntande deras ankomst, med ljus upptända i rummen.
„Broder Johan,“ sade fru Catharina, sedan nu alla satt sig färdiga till samspråk, „vi hade hoppats att åter få se och omfamna alla våra kära der borta i fäderneslandet, men enligt hvad du meddelat oss, måste vi ännu försaka denna glädje.
År ha gått och skola ännu kanske gå förbi, innan jag får höra af dem.
För något år sedan kom en af våra anförvandter, Carl Lejonankar, en ung man, som vuxit upp i vårt hus, men sedan flyttade öfver till Sverige.
Nu var han dock stadd på återresa dit, norra vägen om, efter att i en fråga om några högre fångars utvexling hafva varit rest till Petersburg.
Vid förbifärden besökte han oss.
Han kunde ej dröja mer än ett par dagar, men jag fick då underrättelser, ehuru ej alldeles färska, om min son och öfriga anförvandter; sedan dess vet jag af dem intet.
Jag lider af min ovisshet om deras öde, hvilket i tider som de nuvarande isynnerhet måste vara stora vexlingar underkastadt.
Jag vill skrifva, och så beder jag broder Johan hos Fursten utverka brefvens afsändande och hans löfte om att, genom hvad utväg han lämpligast finner, låta mig tillhandafå svaren derifrån.“
Johan lofvade att derom besörja och förmodade fru Margarethas önskan ej möta någon svårighet, men sade sig vara nödsakad att resa följande morgon tidigt, för att på bestämd timme åter vara i Åbo.
„Nåväl,“ sade fru Catharina, „om broder Johan ursägtar denna min oartighet, så lemnar jag eder nu på en stund för att skrifva.
Jag bör och kan ej nu försumma det.“
Äfven Margaretha gick hastigt bort för att dölja den tår, som steg i hennes öga vid tanken på att hon hvarken finge skrifva, eller kunde få någon underrättelse från den, hon hade kärast.
„Cecilia,“ sade Johan, „skall ej äfven du skrifva?“
„Jo, jag skall väl sen i afton skrifva till bror Göran.“
„Ändå till denna Carl Lejonanckar?
Var det icke han, denne ende, som talat till Cecilias hjerta?“
Cecilia rodnade och teg en lång stund.
Johans hjerta slog nästan hörbart, men äfven han teg.
Slutligen sade Cecilia: „ja, Johan, det var han, för dig vill jag ingenting dölja.“
„Och nu älskar Cecilia honom och är hans brud?“ sade Johan, qväfvande utbrottet af sin känsla.
„Nå ja, ej just brud, ej så formligt.
Jag var ju ej sexton år ens, när han var här; men nog är det så aftaladt med mamma ändå.“
Johan steg hastigt upp.
„Gå och skrif du, Cecilia, jag vill ännu spatsera litet.“
Och ut hastade han i den kalla aftonen, der månen gjöt sitt sken klart och glänsande öfver den i svepning klädda naturen.
Johan gick in i en tjock granskog, i hvars mörka djup det klara skenet ej förmådde intränga.
Han vandrade der länge på den smala gångstigen, utan att tänka på hvartåt.
Slutligen väcktes han ur sin tankfullhet af en stark röst, som med dämpad stämma sjöng en runa.
Han såg sig om och märkte sig vara nära gamla Vappos stuga.
Oaktadt den bistra kölden kände han sig brännande het, och ernade gå in för att begära en dryck vatten, men när han trädde närmare och redan lade handen på dörrknappen, hörde han, huru den gamla afbröt sin sång och efter en liten tystnad sade till flickan: „jag tycker att jag hör steg derute?“
„Huru skulle mormor, som hör så illa, kunna höra det“, svarade flickan.
„Jo, det var tunga fjät, men icke var det vargfjät.
Det tycktes icke, som om de varit tunga af mord, men de tycktes vara tunga af sorg.
Ack, hvilkens steg kunna väl vara lätta, då finska folket ligger och kämpar med döden.
Huru mycket det än i tiderna lidit, så nära att bli till intet var det aldrig än, ty nu utslockna gudsfruktan och fromhet, och se det var lifvet.
Men det skall ännu icke dö!
Se, han föll, de fyra föllo, de fingo ej falla för eget lands försvar.
Jag sitter, en förvillad fremling från mina fäders jord, ett nådehjon hos fremmande, men dock vill jag sjunga en lofsång, ty ännu skall Finlands folk lefva.“
Och nu började hon sjunga:
„O du, ukko, gud i höjden,
Du som är mitt enda bistånd;“ men afbrytande sig hastigt sade hon:
„Herre, du allsmäktige Gud, bevara mitt förstånd.
Se huru dessa gamla, kära sånger komma för mig, och presterna säga ju dock att de äro hedniska.
Jag blir på nytt som ett barn, som ej vet hvad det gör.
Se, så var det!“ Och nu började hon sjunga:
„Min själ skall lofva Herran.“
Utan att gå in gick Johan åter från dörren och tog vägen hemåt.
„Haf tack, du gamla sierska,“ sade han vid sig sjelf, „du väckte mig åter ur den domning, hvari smärtan försänkt mitt hjerta.
Ha! och hvad önskade och hvad begärde jag.
Hennes kärlek, för att dra öfver henne det öde, som förr eller sednare skall krossa mig.
Jag har helgat mig åt döden, ty jag har helgat mig åt hvad som icke finnes, åt det finska fosterlandet, något som är och kanske evigt förblifver en dröm; och endast verkligheten förmår upprätthålla sina anhängare, drömmens tillintetgöras.
Och dock är en dröm stundom så skön, att man med glädje ger sitt lif för den.
Men hon, ägde jag väl rätt att ens önska, att hon skulle drabbas af det öde, som hotande väntar mig?
Den väg, mannen engång beträdt, måste han vandra utan afvikelser, utan att svigta, om än den är svår, om än han derunder skulle nödgas krossa sitt eget hjerta, och jag valde ju med berådt mod den, der jag visste att jag skulle skörda endast törnen!
Cecilia, ljufva blomma, blomstra i ett mindre för stormen utsatt hägn: den arma enslingens smärta skall ej förbittra din sällhet.
Det är väl att jag skall resa i morgon, jag skall då lättare kämpa ut den första striden.
Kanske går det bättre sedan, och när jag nästa gång återkommer, skall jag hafva lärt mig att älska utan att begära genkärlek.
Ack, det är ju så mitt lifs hela mörker heter: älska utan att älskas.
Huru skulle ej den domen uppfyllas äfven i hjertats ljufvaste, rikaste känsla?“
När Johan åter inträdde i sällskapsrummet, hade han lyckats att temmeligen utplåna spåren i sitt anlete af sinnesrörelsen, dock skulle de väl föga undgått Cecilia, men den unga flickan såg honom ej i dag så frimodigt som vanligt i ögonen; hon var litet blyg öfver det meddelande hon gjort.
Sedan Johan rest, gick tiden åter sin vanliga, tysta gång för de tre fruntimren.
Det väfdes och spanns med fördubblad ifver både af herrskap och betjening, för att något ersätta de rika förråder, som brunnit upp.
En glad vexling hade utgjorts af en mängd bref från vänner och bekanta i Sverige.
Ett från Carl till Cecilia fanns äfven deribland.
Hennes glädje deröfver var så innerlig, hon var så lycklig, att Margaretha måste gömma sina ögon, på det Cecilia ej skulle se tårarne i dem.
Nu ägde hon något af honom, hon kunde se hans ord, de rader, hans hand skrifvit.
Cecilia hade under loppet af året mycket förändrat sig.
Den förut bleka, tvinande flickan hade fyllt sig till en väl späd, men blomstrande och frisk gestalt.
Hon hade under detta året för första gången sett en annan verld än hemmets, för första gången, sedan hon rätt kunnat fatta det sagda, hört yttras idéer och åsigter, olika dem hon hört uttalas i hemmet, för första gången, sedan hon ej mera var ett barn, hade hon ägt tillfälle till umgänge med någon annan, än sin mor och syster, och lärt sig känna en vidare verld än hemmets, och det förnämligast genom Johan, hvilken genast vid första bekantskapen kom till henne i ett förhållande, som gjorde, att hennes veka själ omfattade honom som ett stöd, som den, hvilken kunde gifva bestämdare rigtning åt hennes tankar.
Han hade också blifvit henne en ledare genom månget, för henne sjelf dunkelt, djup i hennes hjerta.
Men likväl var hon ännu ett täckt, svärmande barn, och uppvuxen med Carls bild i sitt hjerta, hade hon sjelf vuxit nästan blott till en boning för den, och smyckade den med alla de egenskaper, dem hon älskade att tro honom äga.
Hon hade återsett honom utbildad till en ung man, som med manlig skönhet förenade ett behagfullt och ståtligt väsende och, efter den tidens smak, en fin ton.
Återseendet af hans barndomshem, hans vänner och många fordom kära föremål hade dertill fogat en hjertlighet, som gjorde att Cecilia straxt fann sig så bekant med honom åter, som om de aldrig varit åtskiljda, och med glädje lofvade hon att blifva hans, ehuru hon sjelf, och ännu mera fru Catharina, fann henne vara nog ung för en sådan förbindelses ingående.
Men åratal skulle ju förflyta, innan det var hopp om att åter träffas; och att Carl Lejonanckar var den make, fru Catharina framför alla andra skulle önskat sin dotter, afgjorde hennes bifall, med vilkor likväl, att det tillsvidare skulle förbli en hemlighet.
Cecilia märkte snart, att fru Catharina så litet som möjligt ville tala om den ingångna förbindelsen, och att hon ansåg den icke böra utgöra ämne för tankar ens, ännu mindre för samtal, för en så ung flicka.
Till och med Margaretha tycktes endast med varsamhet vilja med sin unga syster vidröra ett så farligt ämne, som kärlek, hvars blotta namn hon, den adertonåriga, ej vågade nämna.
Men äfven här hade nu mycket förändrat sig.
Sedan Margaretha sjelf kände behof af att meddela sig åt Cecilia, hade de båda flickorna åter helt och hållet funnit hvarandra, och det var, som om Cecilia nu först fått rätt reda på sitt eget hjerta, sedan hon fått börja att tyda det för Margaretha.
En dag kom fogdmor upp och sade åt Margaretha, att en bondqvinna, som sade sig heta Pijala-Elli, begärde att få tala med fröken.
Margaretha blef så glad, att hon redan tog några steg för att springa ned till fogdens, i afsigt att hjertligen omfamna Elli; men i detsamma sansade hon sig och bad, att fogdmor skulle be qvinnan komma upp.
Sedan hon med hjertlig glädje och vänlighet helsat på henne, bad hon henne in i sin lilla kammare, för att riktigt få tala med henne.
Sedan Elli, efter litet krus, hade satt sig, och under det hon redogjorde för huru
Pekka och barnen mådde, och huru allt stod till i hennes hem, tog hon ur kjolsäcken fram ett bref, gjorde ett tecken af hemlighetsfullhet åt Margaretha och lade så brefvet på sängen, bakom gardinen, bredvid hvilken hon satt.
Imellertid fortfor hon att orda vidt och bredt, utan att låtsa märka Margarethas sinnesrörelse, ehuru dennas färg vexlat till den djupaste karmosin, och hennes blick var så frånvarande, att hon föga hörde hvad Elli sade.
„Förlåt, nådig fröken,“ sade Elli slutligen, „att jag tog mig friheten att komma, men jag ville så gerna se, att fröken verkligen frisk och sund var hemma, och så tog jag en sådan här ost med, som jag vet att fröken gerna äter, och tänkte be fröken vara så god och ej försmå den, och att fröken ville ännu dertill säga mig om den är af riktig sort.“ Ordet „säga,“ utsagdt med en egen liten tonvigt, påminte Margaretha om att sansa sig och säga något äfven hon, såväl för att icke för Elli förråda för mycken sinnesrörelse, som ock, på det hennes tystnad icke skulle väcka misstankar hos fru Catharina, som i rummet bredvid måste höra om icke orden, så åtminstone rösterna.
Men i detsamma steg jungfru Malin in.
Med en viss, litet forskande blick bad hon Margaretha stiga in till fru Catharina, och stannade sjelf imellertid hos Elli.
„Hvem är qvinnan derinne?“ frågade fru Catharina.
„Det är den bondhustrun, som med så mycken godhet och välvilja gaf mig ett hem, då jag kom som en flykting till hennes hus.“
Fru Catharina rynkade något på ögonbrynen, men utan att vidare utvisa att några obehagliga minnen hos henne väcktes, sade hon: „du har ej underrättat mig om hennes hitkomst.“
Frimodigt svarade Margaretha: „det gladde mig så mycket att återse henne, att jag ej erinrade mig, att jag kanske bordt det.“
„En bondqvinnas hitkomst är för Margaretha Boije en så stor glädje, att hon för den glömmer den uppmärksamket, hon är sin mor skyldig!
I sanning, Margaretha, ditt svar var besynnerligt!
Hvad vill denna qvinna?
Kommer hon för att få ersättning för den tid, du vistats hos henne?
Se hvilken försummelse, att det blifvit uraktlåtet att gifva henne den.
Men jag har ogerna något ögonblick velat sysselsätta mina tankar åt detta håll.
Att godtgöra henne, hade dock ej bordt underlåtas.“
„Hennes ärende är att se mig och hemta åt mig en läcker ost, som hon kan tillreda, och som hon vet att jag särdeles tycker om.“
„Margaretha,“ sade fru Catharina, „gif denna qvinna penningar såväl för din vistelse hos henne, som för osten.
Min dotter bör ej stå i förbindelse hos en bondhustru.“
„Förlåt, min mor, men jag tror hon skulle finna sig sårad af ett sådant anbud.“
Åter mulnade fru Catharinas blick, men hon kunde ej glömma, att Elli var oskyldig till det förhållande, hvari Margaretha stod till Magnus, och att hon endast i välmening lemnat skydd åt båda.
Hon bekämpade derföre sin motvilja så mycket som möjligt och sade: „har du genom ditt uppförande ställt dig till henne i ett sådant förhållande, att du ej kan bjuda henne penningar, så är det ett stort fel, men som nu mera ej kan hjelpas.
Tjenst utan gengåfva egnar dig dock icke att emottaga.
Se här,“ hon framtog ur en låda af en valnötsbyrå med messingsbeslag och krokiga fötter en bröstnål, „gif henne denna, hon kan begagna den att ihopfästa sin kyrkhalsduk.“
Margaretha tackade med en bugning, men kunde ej yttra ett ord.
Det var henne så fullt i hjertat, hon led af att bedraga sin mor, af att hon nu med berådt mod var henne olydig, då hon emottog brefvet, och nu skulle hon just med en gåfva belöna brefhemterskan.
Hon kunde dock intet ögonblick tveka, om hon skulle taga emot brefvet.
Hon återvände nu i sin kammare, der Elli på intet sätt lät förmå sig att taga emot nålen.
„Nej, nej, min goda fröken, jag vet att sådana der grannlåter kunna ha värde, fast icke för mig.“
Jungfru Malin lemnade dörren öppen, när hon återgick till fru Catharinas rum.
Margaretha måste derföre med största uppmärksamhet på sig sjelf fortsätta samtalet, och Elli tog snart afsked, belastad med kakor och allehanda godt åt barnen.
Snart efter det hon gått, lyckades det Margaretha att smyga brefvet i sin kjolsäck.
Hon hade ganska svårt att tygla sin otålighet att få läsa det, men måste göra våld på sig för att ej röja sin sinnesspänning.
Någon förevändning att aflägsna sig, för att få läsa sitt bref, vågade hon ej heller söka.
Det blef afton, och ännu ingen lägenhet.
Äfven för Cecilia ville hon dölja brefvet.
Hon ville ej belasta hennes samvete med medvetandet om sin olydnad.
„Men ack, jag kan ej annorlunda än för mig sjelf handla som jag gör.
Inför Gud är jag ju hans, oåtskiljeligt hans; han har dyrt förvärfvat mig; och jag, sedan han för att rädda mig utsatt sig för otaliga faror, jag skulle, då jag ej mer behöfver hans hjelp, nesligt förneka honom.
Nej aldrig, om jag än det kunde, om än jag icke kände att det vore mig omöjligt!
Min pligt mot honom är lika helig, som den emot min mor.“
Följande morgon, när Margarethas otålighet och spänning stigit till en nästan olidlig höjd, gick hon ut under förevändning af en spatserfärd.
Cecilia, hvars vecka det var att besörja hushållsgöromålen, var hindrad ifrån att åtfölja henne, och så befann hon sig ändteligen ensam.
Hon hastade långs stranden till aflägsnaste delen af parken, och satte sig der bakom några granar på en bänk, under det hennes händer redan, darrande af ifver, uppbröto brefvet.
Hon läste följande:
„Min älskade Margaretha!
Ändteligen ser jag mig i tillfälle att, som jag hoppas, kunna några rader till dig, mitt hjertas älskade, få afsända.
Måtte de finna dig glad och lycklig, dock icke alltför glad och lycklig, ty det kan du ju ej vara, om du med kärlek minnes mig.
Men måtte dig intet annat manquera.
Till dig står mitt hjertas hela längtan, och vill min fordna glädje och munterhet ofta svika mig, ithy att jag endast kan tänka på dig.
Men har jag dock några öden och äfventyr haft, sedan jag till mitt hjertas sorg och ängslan skiljdes från dig, och som jag väl vet att du dem vill känna, så vill jag allt för dig relatera.
Lyckades mig allt väl och bra till Sverige öfverkomma; men som jag nu icke längre var nöjd att svänga mig här och der med inga desseiner, utan ville hafva mig ordentlig tjenst och kunna tjena mig upp, så beslöt jag att genast taga saken fermt och begifva mig till konungen, vår sedermera saligen afsomnade, allernådigste herre, som då befann sig i Lund.
Lyckades mig detta så väl, att, sedan jag två förmiddagar åsett, huru kungen mönstrade sina nya grenadörer, Hans Majestät mig bemärkte, och frågade en af sina herrar, hvad jag var för en.
Svarade denne, att han trodde mig vara en af de många finnar, som nu utan tjenst och bröd vistades i Sverige, men att jag lär ha varit en af dem, som längst stridt emot fienden.
Lät så Hans Majestät kalla mig och frågade hvad jag hette, och sade jag det, hvarpå han sade: „jaså.
Vi hafva hört eder nämnas.
Nå, hvarför är ni nu ledig och går icke i tjenst?“ Svarade jag: „Ers Majestät, det vore min högsta åtrå att få tjena, men der jag hörde mig om svarades mig, att det fanns många bättre karlar, än jag, som behöfde de bättre posterna, så jag endast kunnat få fänriks grad i en garnison, och svarade jag: är här så god råd på dem, som äro bättre, så måste jag söka mig någonstäds, der ock sämre finnas, och gick derifrån.“
„Hvad grad har ni haft förut?“ frågade kungen.
„Jag har blott tjent som volontär, och de sednare åren endast på egen hand gått på parti och skadat ryssarne, hvar jag kunnat, och deremellan hemtat till Stockholm underrättelser om fienden.“
„Nå, hvad lön och equipering har ni haft?“ frågade mig vidare kungen.“
„En gång fick jag 10 riksdaler till krut och kulor, eljest har jag hållit mig sjelf.“
„Nå, du har fört kriget på egen bekostnad, märker jag, men om jag nu gör dig till Lieutenant och skickar dig att tjena ihop med dina landsmän under Armfelt?“
„Då skall Eders Majestät, med Guds hjelp, ingen redobognare tjenare finna.“
„Inom en timme skall ni hafva er fullmakt och vara färdig att resa.“
När jag inom timmen inställde mig, färdig att bege mig af, fann jag att jag var beordrad att åtfölja General-Adjutanten Grefve Dohna, som med kungliga budskap skulle till General Armfelt afgå.
Kommo vi så efter åtskilliga svårigheter lyckligen fram till hären, och gladdes mitt hjerta högeligen att åter en gång se finska krigsmän, isynnerhet som de nu syntes vara bättre både födda och klädda.
Men hade Norrbaggarne nu så allmänneligen gått undan och lemnat både hus och hem, att arméen svårligen för brist kunde framåt komma, fastän, som jag hörde, kungen hade skickat bud och ordres, att vi skulle fram, kosta hvad det ville.
Jag hade blifvit anställd vid Kapten Långströms kompani, och blefvo vi utsände för att göra vägen fri till Steene och Skognäs skansar.
Kommo vi så in i bergen.
Harcellerade oss de norrske bönderne jemnt med mycket mannamod, och slogo vi oss flere gånger igenom, men hade de oss slutligen så omringat i ett pass, der vi måste fram, att vår tappre Kapten jemte hela hans kompani stupade, så att endast jag och en till mig kommo med lifvet undan, fastän något hackade, för att till Generalen denna sorgliga händelse inrapportera.
Men här mötte oss ännu sorgligare tidender.
Väl hade jag sörjt Kapten Långström som en modig krigare, men nu fick jag höra budskap, som kommo en att glömma allt annat.
Kungen var skjuten, och skulle vi vända om med oförrättadt ärende.
Sedan förtrupperna afmarscherat, begåfvo vi oss på tåg.
Oaktadt hvarjehanda svårigheter, hade vi temmeligen välbehållna kommit till Tydalen.
Nu hade vi sju mils väg för oss öfver fjellen, innan nästa by var att förvänta på Svenska sidan.
Det var juldagen, om morgonen, vi började detta förskräckeliga tåg, sedan vi förut gjort vår morgonbön, som för mången var hans sista.
I början var vädret väl kallt, men dock temmeligen klart.
Vi stego i höjden uppför snöfjellen, och vidt omkring oss sågo vi endast snö och is.
Icke en menniskoboning, icke ens ett enstaka träd syntes.
Endast på afstånd brusade hafvet svart och ödsligt, och der bortöfver låg himmelen lika svart och dyster.
Men nu steg den svarta molnväggen högre, ilande foro snöhvirflar omkring, och innan kort dånade stormen som en åska omkring oss, förandes med sig en snöyra, som hindrade en hvar att ens sin närmaste granne kunna skönja.
Hvad som blef af våra vägvisare vet jag ej, hvar och en sträfvade så godt han kunde, och hördes nästan intet ljud af folket, utan tego alla och stretade framåt.
Den, som tröttnade, var ohjelpligen förlorad i kölden och snön.
Slutligen inbröt natten, görande fasan ännu större.
Men mot morgonen minskades yrvädret, och de, som ej för den föregående dagens besvärligheter underdukat, sökte att genom signaler hvarandra återfinna.
Kölden var omenskelig, och så långt ögat kunde se på fjellarne och deras branter fanns intet träd; men ännu hade somliga qvar sina vapen, äfven en och annan släda fanns, som ej var så djupt insnögad, att man den icke kunde se, och hvars körare antingen var död, eller, sedan hästen intet mera orkat, bjudit till att till fots framkomma.
Af gevärskolfvar och dessa slädor gjordes brasor, hvar man dem kunde få att brinna, i klyftor eller bakom drifvor.
Liten värma fick man sålunda, men bättre än ingen.
Vi måste åter i rörelse, slutligen fingo vi börja att nedåt stiga.
Blott några få hundrade voro vi qvar, då vi märkte oss vara nedkomne på en elf; men hvar vi voro, eller hvart åt vi skulle taga vägen, det var icke godt att veta.
Nu började några påstå, att vi upp emot elfven gingo och oss sålunda endast i fjellen fördjupade.
Tog jag hastigt min plit, som jag ännu hade vid sidan, och började dermed hugga uti isen, och hjelpte mig tvenne andra utan att säga ett ord.
Fingo vi så snart se hvartåt vattnet lopp, och kommo så ändteligen till menniskor igen.
Men många tusende af våra tappra kamrater ligga döda på fjellen.
Mig hade ej värre händt, än att händer och fötter voro hvitfrusna, äfvensom ansigtet, hvilka ock, Gudilof, nu äro alldeles bra igen.