Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då ändring ian sökas uti sockennämnds beslut, så bör detsamma icke vara bygdt på lösliga grunder, och då grunderna för resultatet af undersökningen icke utan besigtning å stället kunna vara tilllörlitliga, anser jag besigtning å stället ovillkorligen böra äga rum.
Den siste värde talaren har påstått, alt det skulle vara nödigt att besigtning alltid hålles å ägorna, derför att frågan kan komma under tvist.
Denna grund för hans påstående torde dock förfalla vid erinran derom alt häradsrätten, i händelse sockennämndens utlåtande icke skulle kunna läggas till grund för dess beslut i saken, icke lärer underlåta att förordna en ny undersökning medelst besigtning å stället.
Det är till undvikande af 44 Den 3 Februari e. ra. den tidsutdrägt och kostnad, som är förenad med en sådan omgång, som den siste värde talaren omnämnt, som jag anser undersökningen från början böra ske fullständigt, hvilket dock icke är att förvänta, derest icke undersökningen sker på stället.
Hr Frih. o. Landtm, förnyade sin propos. till bifall å Utskrns förslag i 3 momentet.
Utsk:ns förslag i 3 mom. af 8 §:n, med den förändring att orden ”eller om så nödigt finnes” skulle utgå, och att i deras ställe skulle införas ordet samt. 4 momentet.
Bifölls. 5 momentet.
Då otvifvelaktig! meningen med undersökningen måste vara att betrygga Slaten och i närmaste hand communen derifrån alt icke fattiga familjer mätte uppstå på obesultna jordlotter, så måste det vara klart, att då communens ombud, nemi. sockennämnden,hafva förklarat besuttenhet förenad med någon viss hemmanslott, så borde något inkast deremot icke kunna få äga rum; ty om man ser saken från den juridiska sidan, så är den, som yrkat delningen, den ena parten, och communen den andra; och om då communens ombud eller sockennämnden roedgifvit delningen, så äro parterne öfverens, och då vet jag ej alt någon annan kan hafva dermed att beställa.
Nu står iiär likväl, alt om nämnden tillstyrkt klyfningen, så skall delägare i samma hemmansdel, sorn klyfves, kunna få väcka lösningsanspråk till den frånklufna delen.
Detta anser jag icke vara rätt, och tillstyrker derför att hela 5 mom. måtte utgå, samt att 6 mom. i stället måtte börjas sålunda: ”Har nämnden tillstyrkt klyfningen, skall dervid förblifva; men afstyrker nämnden etc.”
Mig synes att delägare uti hemmansdelen bör äga rättighet att gå till häradsrätten, om man finner sig förnärmad derigenom att klyfningen gått för långt, så att besuttenhet icke är förenad med jordlotten.
Af nästa § synes, att om påståendet der ogillas, kommer det att stanna vid häradsrättens beslut.
Den siste värde talaren har sagt, att det borde vara delägare såsom den der i första rummet kommer att lida, derest besuttenhet icke är förenad med den frånklvfna hemmanslotten, tillåtet att lösa till sig denna hemmanslott samt att i frågan derom fullfölja besvär.
Jag får dervid erinra, att det icke är honom utan communen, som lidandet tillskyndas, hvadan också communen är Den 3 Februari c. ra. 45 part, och icke han; och då motparten genom sitt ombud, som är sockennämnden, raedgifvit klyfningen, har någon annan ingen talan i saken.
Så länge som i vår lag principen af börds- och lösningsrätt är gällande, torde lösningsrätt äfven i förevar, fall icke vara ur vägen.
Delägaren uti hemmansdelen är den, som i första rummet förnärmas genom ett felaktigt beslut rörtde besuttenheten, och han bör således äga rättighet att få ett sådant beslut pröfvadt; ty med skäl kan han icke anses förbunden att underkasta sig sina sockengrannars välbehag.
Jag tillstyrker derföre att delägare må äga rättighet att få sockennämndens beslut pröfvadt af häradsrätten.
Efter min tanke böra delägare uti hemmansdel, hvars ytterligare klyfning ifrågaställes, betraktas såsom parter; och är det utan tvifvel derföre som Utsk:n frångått sitt första förslag och biträdt den utaf
Hr Just.cancelleren Faxe uti dess vid comiterades betänk, fogade reservation yttrade åsigt i denna fråga.
Ett ytterligare skäl hvarföre delagarne böra anses såsom parter finner jag deruti, att man derigenom erhåller en slags controll derpå att sockennämnden fullgör sin skyldighet.
Jag tror i motsats med den sista värda talaren, att comiterades förslag var bättre än reservantens.
I öfrigt har jag föga att tillägga hvad jag förut yttrat.
Jag kan icke frångå, alt jag anser endast commu nen och icke delägaren vara part.
Den allmänna bördseller lösningsrätten är något, som härigenom icke kränkes, men den bör icke heller inverka pä ett annat främmande ämne, eller nämndens omdöme om besuttenhet.
Jag får ännu en gång upprepa, att, då communen, som ensam kan blifva lidande på klyfningen, således också ensam är part mot den som klyfningen yrkar, jag icke kan finna af hvad skäl någon annan kan äga rättighet att dervid lägga hinder i vägen.
Jag kan icke fatta skälet hvarför man vill ändra detta äfvensom det efterföljande inom., enär sockennämnden icke har att yttra sig öfver annat än frågan om besuttenheten; och frågan om rättigheten att tillösa sig den jordlott, hvars afsöndring ifrågasattes, är ett från den förra frågan skiljaktigt ämne, som icke tillhör sockennämndens utan domaremaktens pröfning.
I motsats med den sista värda talaren och i öfverensstämmelse med hvad Hr Gripenstedt flera gånger yttrat, anser jag 5 mom. böra utgå, med undantag af början deraf, som, på sätt Hr Gripenstedt nämnt, bör med 6 mom. förenas.
Utsk:ns förslag uti 5 mom. af 8 §:n blef derefter af R. o, Ad. bifallet. 46
Den 3 Februari e. m. 6 momentet.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att om lian ratt fattat ett af Hr von Hohenliausens föregående anföranden, hade det innefattat ett förslag att införas i sista punkten af detta 6 morn., i fråga om besvär öfver häradsrättens utslag.
Sådan var visserligen min mening; men då ingen instämt deruti, och då en § vid slutet kan tilläggas, hvarigenom det ändamål jag åsyftar kan vinnas, så afstår jag för närvar, från mitt yrkande. 6 momentet Lief derefter af It. o. Ad. bifallet. y momentet.
Detta moment bl ef likaledes bifallet af Pr. o. Ad. 9: d e §: n. Hr von Hohenhausen:
Jag får föreslå, att i 2 mom. efter orden ”förordningen den 19
December 1827 härom innehåller,” måtte tilläggas orden: ”när hemma n s d e
I e n kommit i annor mans ägo än rätter arfvinges.”
Det vore hardt om personer, sorn erhållit fasta på sin egendom, skulle kunna drifvas derifrån.
Efter förnyade propositioner till bifall dels å Utsk:ns förslag dels å Hr von Hohenliausens, stannade R. o. Ad. slutligen vid bifall till det sednare, hvarigenom uti Utsklns förslag det tillägg gjordes, att efter ordet innehålles, midt i andra momentet, skulle införas orden: när hem111 a n s d e 1 e n går i annor mans ägo än rätter arfvinges. 10: de §:n.
På det alt icke tvist om samma sak genast må kunna uppstå efter det laga kraftvunnet utslag fallit, anser jag vid denna § följande tillägg böra göras, nemi.: ”dock må fråga derom icke väckas förr än fem år efter utslagets d a t u ro.”
I sjelfva saken instämmer jag med Hr von Hohenhausen, men tvekar blott huruvida det är lämpligast alt bestämma fem år såsom den tid, före hvars förlopp frågan icke får ånyo väckas.
Jag skulle vilja tillstyrka, att den, som ånyo väcker frågan, skulle vidkännas alla i och derföre uppkommande kostnader; men om det blir på sätt Hr von Hohenhausen föreslagit, torde det vara tillfyllestgörande.
Jag vågar hemställa, huruvida det ifiågoställda tillägget kan vara behöflig!, enar ett förändradt beslut alltid beror derpå, huruvida styrkas kan att hemmansdelen sedan ärendets förra pröfning blifvit så förbättrad eller andra sådana omständigheter inträffat att klyfnin - Den 3 Februari e. m. 47 gen bör tillåtas.
För min del anser jag derföre den ifrågaställda föreskriften olämplig.
Tusen obetydliga ålgärder, såsom t. ex. upplagande af elt dike, anläggande af en gärdesgård, plantering af några träd och mera dylikt kunna anföras såsom skal att ånyo väcka frågan för att få sin vilja fram.
Till förekommande af sådana missbruk bar jag ansett någon termin i förevar, hänseende böra bestämmas; men om fem år är för lång tid, så går det ju an att bestämma t. ex. 3 år.
Någon tid bör utsättas, ty sådana förbättringar, som jag nämnde, kunna verkställas på några dagar eller veckor, hvarefter tvisterna ånyo kunde börjas.
Då man hyser sådana farhågor, som jag nu hört yttras, är det underligt att man icke afven vill föreskrifva huru häradsrätterna skola afgöra de tvister uti ifrågavar. afseende, hvilka der kunna göras anhängiga.
Utsktns förslag i io §:n blef af 11. o. Ad. bifallet. 11 : te §:n.
Hvad Utsk:n i denna § föreslagit blef af R. o.
Ad. bifallet. i: a C a p i 11 e t.
Då de 4 första §§:ne i detta capitel med hvarandra hafva närmaste sammanhang, lät Hr Frih. o.
Landtm, nu på en gång till föredragning och discussion uppläsa t , 2, 3 och 4;de §§:na.
Frih. Boye, Ludv., hade inlemnat ett anförande, sorn upplästes, så lydande:
Redan ifrån slutet af :6:de och början af iy:de århundradet äger Sverige flera författningar, innehållande förbud emot skattskyldig jords förminskning; och 1734 års lagbok bjuder i Ärfda- och Jorda-balkarne för jordfördelningar ett bestämdt villkor af besutlenljet, i saknad hvaraf den större delägarens lösningsrätt vidtager.
Visserligen utgöra dessa stadgimden inskränkningar i äganderätten; men man ansåg då ännu att äganderätten missbrukas, då den tillskyndar samhället skada och bryter samhällsordningens första och angelägnaste princip, den nemi. att allmänt väl är högsta lag.
Ändamålet med förenamnda inskränkningar var icke blott att gifva Slaten en garanti för jordräntans utbekommande, utan de ägde äfven en vida högre och ädlare syltning.
Lagstiftaren ville, genom jordens sammanhållande, gifva åt Sveriges jordägande allmoge en större både styrka och trefnad, och ville, framför allt, hindra en folkökning utan egen bergning och derför farlig för samhället.
Sednare landtmäteriförfattningar öppnade väl tillfälle till undantag; men dessa kunde icke uppstå till någon särdeles mängd, och kunde alltså icke heller till någon betydlighet 43 D e q 3 Februari e. m. blifva skadliga.
Det var deremot 1827 års lagstiftare förbehållet att i stor scala tillintetgöra den aldre lagstiftningens dyrbaraste ändamål.
Man lånade från landtmäteriförfattningarna den nya benämningen af jordafsöndring; och sedan man dermed antagit en skilnad emellan hemmansklyfning och jordafsöndring, som den äldre lagstiftningen icke velat af, bibehöll man för hemmansklyfning villkoret af besuttenhet, men tillät jordafsöndring att verkställas utan besuttenhet; och derigenom att man tillika lättade utvägarna till jordafsöndring, förminskade man behofvet af hemmansklyfning och gaf alltså sättet att eludera dess villkor.
Det var icke nog att man såmedelst gaf speculanten af små jordstycken, hvilka Hro för de fattiga classerna begärligast, utvägen att frigöra sig från både förbud och villkor, utan man gaf derjemte laglighet åt en backstugusättning omkring städerna, utöfver allt hvad derförinnan var öfligt.
Af detta olyckliga, ehuru visserligen välmenta' misstag i liberal lagstiftning framstod också skyndsamt de eftertänkligaste följder, hvilka, i motioner vid sista riksdag, angåfvos såsom hotande fäderneslandets både moraliska och ekonomiska säkerhet.
St. funno då ämnet böra, genom Regeringens försorg, närmare utredas; och sedan tillförordnade comilerade afgifvit förslag till förmenta rättelser i 1827 års förordning, hafva de sammansatta Utsk:n deröfver utlåtit sig i nu förevarande betänkm Niis 3 och 28.
Ang:de förordningens följder medgifver allmänna erfarenheten icke mera någon tvekan, och de officiella bevisen äro icke heller få.
Den hastiga och stora förökning i nativiteten inom den lägsta folkclassen, om hvilken Tabell-commissionens uppgifter vittna, låter svårligen förklara sig annorlunda än såsom en följd af de många och obetänksamma giftermål, till hvilka lättheten att finna egen bostad inlockat unga, lättsinniga och obemedlade tjenstehjon; ett förhållande, som commissionen jemväl antyder såsom orsak.
Af Just.- statsministerns und berättelser till K.
M. upplyses till hvilken förfärlig grad tiggarehopens och brottslingarnes antal med hvarje år, allt mer och mer, stigit: och ej mindre i dessa berättelser, än i det betänk., som Fattigvårds-comite'en afgifvit, och som är till nuvar.
Ständer öfverlemnadt, igenfinner man den i alla orter rådande öfvertygelse, att detta onda har sitt ursprung i den ölverklagade förordningen.
Man läser jemväl i tryckta handlingar den uppgift ifrån en af norra provinserna, der författningen varit olika begagnad, alt i de socknar, der jordafsöndringar ägt föga rum och få backstugor blifvit uppförda, är endast hvar 2Ö:te person liggare; då deremot i de socknar, hvarest förordningen fått en större verkställighet, livar 8:de eller cpde person ligger fattigvården till last.
Af dessa allmänt erkända facta föres man ovillkorligen till deras verkande orsak i 1827 Den 3 Februari e. m. 49 1827 års förordning.
Man invänder väl deremot, alt de correctiver, sorn förordningen tillika stadgar, skola i de flesta orter icke blifvit iakttagna; men, utom att ett sådant förhållande redan antyder en brist i lagstiftning, förekommer, att de åtri hållande correctiverna angå hufvudsakligen endast beinrnansklyfningarna, der villkoret är bibehållet, men icke, i betydlig del, jordalsöndringarna, och den anmärkta underlåtenheten kan alltså icke medföra någon verkan i frågan om de sednare, der villkoret är borttaget; samt följaktligen ännu mindre i frågan om backstugusiltningen.
Dä jag nu öfvergår till granskning af de sammansatta Utsktns betänkm, för att i dem söka de förslag till ändring i 1827 års förordning, som skulle kunna afhjelpa det onda, hvaraf samhället ledan svårt lider, möter mig snart den bedröfliga skyldighet, att förklara det jag finner de ändringar, som äro föreslagna, vara alltför otillräckliga alt verka till det så högst nödvändiga afhjelpandet.
Då det förslag, som betänk.
N:o 28 framställer, i 2:dra capitlet 1 §:n och 1 mom. qvarbehåller rättigheten att på viss lid, eller lifstid, upplåta jordandelar utan besuttenhef, samt i samma capitels 4 § 1 morn. bestämmer områdets minimum lill blott den jord, som fordras till plantering af en tunna potäter, hvartill endast behöfves fyra kappland samt foder för en ko; så blir också, efter min tanke, den verkande orsaken qvarstående; och ett antagande af de förmenta rättelserna vore, enligt min öfvertygelse, icke att afhjelpa, utan tvert0111 ali fortsätta det allmänna onda.
Det villkor, som i 5 §:n 1 mom. löreskiifves, nemi. all jordandelar, som upplåtas på viss tid, skola åläggas en afgäld i span mål eller dagsverken , proportionaliter efter hvad hemmanet utgör, gifvet"
Slaten en säkerhet för hemmanets onera, men uppfyller ingalunda de högre ändamål, som villkoret för besuttenheten afser, utom att då frågan gäller afskiljandet af blott 4 kappland jord, som icke få tagas från odalåkern samt foder för en ko, den proportionerliga uträkningen torde blifva svår att verkställa.
I följd af denna min öfvertygelse, och trogen den grundsats, att der äganderättens fordringar icke stå att förena med allmänt väl, måste de förra slå tillbaka för det sednare, tillstyrker jag vördsamt följande förändringar i betänk.
N:o 28, nemi.: t:o att ifrån 2 cap. 1 §:n och 1 mom. dessa ord må bortgå: ”oansedt den lagenhet, sorn sålunda upplåten varder, ej medför b e s u 11 e n h e t;” samt att, i stället dessa ord, der införas: ”derest den lägenhet, som sålunda upplåten varder, medför besutten bet;” 2:0 alt 1 mom. i 4 §:n aldra capitlet må alldeles utgå; emedan jord till en tunna potälers plantering, jemte foder för en ko, medför icke besutlenhet; och emedan bo20 H. 7 ao Den 3 Februari e. m. sättning å en så ringa jordrymd närmar sig alltför myeket till backstugusyslemet, hvilket, genom antagande af detta moment, möjligen kan anses erhålla en utsträckning, vida längre, än sjelfva 1827 års förordning tillåter; och 3:o att 2 mom. i 5 §:n samma capitel må alldeles bortgå, emedan, om Statens säkerhet fordrar att lägenhet, som på viss tid upplåtes, belägges med afgäld proportionaliter efter hemmanets utskylder, så mäste Statens fordran vara alldeles enahanda i förhållande till lagenhet, som upplåtes på lifstid.
För dessa ändringar anhåller jag om Hr Frih. o. Landtmts propositioner till det H. Ståndet.
Till förevar, ämne har också ursprungligen hört frågan om inskränkning i den tillåtelse, som 1827 års förordning ger, till en öfverdrifven backstugusättning; och då en sådan inskränkning är ovillkorligen nödig, derest ändamålet någonsin skall kunna vinnas; så måste man beklaga att denna fråga blifvit afskiljd från det ämne, som i förevar, betänk, afliandlas, och hvarmed det synes mig stå i det närmaste sammanhang; men då man försäkrat mig att berörde fråga upptages i det betänk., som angår communal-lagen , öfverlemna!' jag mig till den förhoppning, att, när berörde betänk. förekommer, frågan varder afgjord i öfverensstämmelse med det beslut, som jag önskar att nu förevar, ämne må erhålla.
Med anledn. af de nu upplästa §§, hvilka sedermera hvar för sig torde böra föredragas, får jag anmärka i afseende på Frih. boyes anförande, hvilket omfattar en principfråga, att om det vunne bifall, så skulle hela detta 2:dra capitlet försvinna, emedan det handlar om afsöndring af sådan jord, hvarmed full besuttenhet icke är förenad.
Mindre delar hafva på 5o
Ar varit utarrenderade, synnerligast i de landsorter, der inga stora egendomar finnas, ulan jordbruket genom klyfning är deladt i mindre delar, hvilket till största delen härrör deraf, att dessa klyfningar icke skett i enlighet med 1827 års författning, hvilken således icke blifvit efterlefvad; ty klysningen har skett i vida mindre delar och till vida större antal än författningen medgifver.
Jag tror derföre, att man icke kan absolut förbjuda hvad som i hela landel blifvit öfvadt, och som haft nytta med sig då det icke gått till öfverdrift, d. v. s. att på lifstid eller bestämd lid, under iakttagande af vissa försigtighetsmått, upplåta jordlotter till bruk åt andra.
Detta sagdt i allmänhet 0111 principen.
I afseende på detaljerna utber jag mig att få yttra mig särskildt rör:de hvarje §.
Första §:n af detta cap. upphäfver egentligen 1 §:n i i cap., der besutenhet är bestämd såsom villkor för klyfning.
Enligt denna § får till och med
Den 3 Februari e. m. 5i T'5:del af hemmanets jordrymd, om också besutenhet dermed icke är förenad, upplåtas, väl icke för alitid, men för 5o ur i sender.
Man har således öppnat väg till att undvika och kringgå utgörande af alla Statens ordinarie onera; ty då man på det sältet får afsöndra jord, kan den återstående delen vara för obetydlig att utgöra onera till Staten oell alla öfriga ulskylder.
Någon upplåtelse bör således icke ske, med mindre den upplåtna jordlotten drager en proportionerlig andel af utskylderna.
Jag tillstyrker derföre afslag på i §:n.
På sätt den värde talaren sist anfört, så består hans anmärkn. isynnerhet deruti, att det icke är en viss hemmansdel med åtföljande onera utan är en afgäld.
Denna afgäld skall dock bestämmas af Konungens Bef;h:de i orten och derigenom säkerhet vinnas för Kronans skatt alt den kan utgå.
Skulle deremot, efter det andra förslag hvarom fråga var i För lidet plenum, allting utgå efter hemmantal, så kunde hela hemmanet i de minsta delar afskiljas; men på hvarje sådan liten del skulle dock en viss anpart af skatten ligga.
Likväl stod det icke till att utgöra onera.
Jag tycker således att det kan vara mycket bättre och säkrare, att den som skall svara för hela jorden behåller så stor jord, att han kan utgöra sina onera och dessutom förhindra att ali jord blir sönderstyckad uti små delar.
Jag kan icke annat finna, än att
Utsktns förslag i det hela är riktigt; men vid i §:n får jag göra följande anrnärkn:r, att orden åt en eller flera böra utgå såsom icke behöfliga.
Att utesluta dessa ord är så mycket mera nödvändigt, som det eljest synes som ägde man rätt alt ät en eller flera upplåta en sådan jordlott.
Nu kan man från en socken köpa in sina fattighjon till en annan, och då äro vi inne på den andra socknens område.
Jag tror derföre att de nämnda orden böra försvinna.
Vidare får jag föreslå, att der det heter T’5:del af hemmanets jordrymd, det i stället måtte heta ^s:dol af helt hemmans jord rymd; ty om det icke står så, utan det vore t. ex.
?,:ne hemman, så tager man först -j^del dessa 2tne hemman och klyfver denna TL:delen, och sedan fortsättes klyfningen hela vägen, hvarigenom det blir vida mer som öfvergår till obesuttna jordlotter, än som författningen har för afsigt att medgifva.
På grund häraf skulle tilläggas vid slutet af i morn.: ”klyfves hemman när upplåtelse af jordlott redan skett, skall den upplåtna jorden beräknas på hvarje hemmansdel vid den skeende klyfningen.”
Detta får jag anmärka till rättelse vid t §:n.
Det har synts mig klart, att samma grunder böra för afsöndring af jord få gälla som vid hemmansklyfning i allmänhet.
Vissa olikheter måste uppkomma, derigenom att klyfningen står under hemmantal, men 5a D c 11 3 Februari c. in. afsöndringen icke under lie minan t al.
Hvad sjelfva nfsöndringen beträffar, så tror jag att det är nödigt att alla de parters rätt, som kunna uppträda i en sådan fråga, bör vara bevakad.
Vid afsöndring af jord maste afses: i:o Statens eller det allmännas rätt; 2:0 den hemmansägares, som sitter på sjelfva hemmanet; och 3:o communens.
Statens rätt ligger i främsta rummet i beskattningen.
Jag kan tänka mig den möjlighet, att en hemmansägare ieke frågar efter morgondagen utan afyttrar för en stickstyfver den ena jordbiten efter den andra, under det alt hemmanet bibehåller alla skatter och onera.
Man aflägsnar sig derifrån genom dödsfall eller på annat sätt, och då står hemmanet öde.
Staten förlorar sin skatt.
De afsöndrade delarne betala ingen skatt, emedan dem icke är ålagdl någon sådan.
Det andra är, att hans efterkommande sättas i nödvändighet att antingen gå från sina hemman eller ock finna sig utarmade genom allmänna onera.
Det tredje är communen.
Det är icke utan att man kunde åberopa flera exempel alt communer, som icke ägt någon rätt att bevaka sin rättvisa fordran, ohörda se den ena inflyttningen efter den andra.
I allmänhet tror jag enligt den erfarenhet jag äger, men synnerligast att dömma af hvad jag hört under riksdagen af ledamöter utaf BondeSt., att hemmansklyfningen aldrig medfört sådana olägenheter, sorn jordafsöndringen.
De af 15ondeSt:s ledamöter, som jag rådfrågat, hafva i allmänhet yttrat, att hela det 2tdra capitlet vore de missnöjda med, just derföre att det capitlet skyddar den öfverdrifna afsöndringen.
Jag tror på en annan sida, att det finnes rättsfrågor äfven för dem, som vilja förvärfva sig något.
Jag tror alt deras rätt måste bevaras.
Jag tror att Utsk:n lill en del följt denna åsigt och sökt göra lösningsrätt gällande.
Jäg vill visserligen icke bestrida, att en och annan anmärkn. kan deremot göras.
Jag skall äfven sjelf försöka framställa sådana; men alt obegränsadt tillåta jordafsöndringar, derpå kan jag icke ingå, just för de svåra följder, som dessa afsöndringar i flera landsorter åstadkomma.
Jag tror att en medelväg är möjlig och rättvis, så att både den enskildes rätt och det allmännas rätt bevakas lika på båda sidor.
Bland annat hafva Utsktn i 1 §:n förklarat hvad jag finnér vara mycket rätt mot förra författningen, att ingen afsöndring får ske på evärdeliga tider.
Så snart en afsöndring af jord för evärdeliga tider får äga rum, så bör besuttenhet dervid åtfölja.
Häruti ligger väsendtligaste skilnaden emellan styckning och afsöndring.
Derföre tillstyrker jag den förändring i nu uppgifna förslaget emot det äldre, att ali afsöndring för evärdeliga tider är förbjuden och skall ske genom hemmansklyfning.
Deremot hafva Utsk:n sagt, alt på lifstid eller på vi-s lid, hvilken sednare ej får utsträckas öfver 5o år, till och med fjLtdel af hemmanets jordrymd må upplåtas.
Jag ar af det lynne, om jag så får säga, att jag anser alla siffertal i en Den 3 Februari e. in. 53 sådan författning oriktiga; ty man träffar aldrig på det rätta eller sorn paskar lill alla landsorter, icke en gång till samma hemmansdel.
Först är det obestämdt om del är jtgidel af liela hemmansnummer!! eller af utbrutna delar deraf; ty den T'ö:delen kan gå in infinitum, till dess ingenting blir qvar.
Jag får derför anhålla att orden till och med fVdel måtte utgå, och att i i §:n få föreslå de ändringar, som deraf kunna blifva en följd.