Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Upptagandet af Gogols » Revisorn » var en dylik förtjenstfull handling, och sådana stycken som Kärlekens komedi, Mäster Olof, Revisorn äro prydnader på hvilken teaters repertoar som helst, när man faster sig endast vid synpunkten af styckenas eget värde.
Men betecknande nog blef ej heller utförandet af Revisorn något vidare utmärkt.
Både hos hr Breckström och hr Per-sonne är, som hvar menniska mången gång varit i tillfälle se, fantasien af naturen for vingklippt.
De lika litet som ofriga medverkande gingo med tillräckligt saftigt humör och feststämning till sitt arbete, om ock den förstnämde synbarligen nedlagt mycken omsörg på utarbetandet af sin uppgift.
Hr Personne, som ej ens tycktes säker på minnesläxan, tycktes deremot ha tagit saken mera lättvindigt och plockat i hop litet hvarstans bland sina föregående » skapelser *.
Våren och sommarinbrytningen äro i naturen fbryng-ringens och kraftförvärfvandets tid.
För Dramatiska teaterns association kommer då deremot den ljufliga stund, när dess medlemmar få slå sig ned kring kassan och dela den stora belöningen för déras samvetsgranna flärdlösa arbete i konstens höga tjenst.
I år lär dock en föryngringsprocess komma till stånd, och den säges bestå i afskiljandet från teatern af några af de odugligaste af de yngre, naturligtvis utan att man haft energi att taga steget fullt ut.
De som befunnits värdiga att engageras i stället tyckas dock for denna heder mera haft att slöda sig vid släktskap eller relationer än oomtvisteligt och be-pröfvadt konstnärsskap.
Man synes ock icke ännu åtminstone vidtagit åtgärder för att förse sig med pröfvadte krafter, redo att rycka in i stället för dc många, hvilkas otjenstbarhet endastär en tidsfråga, b&amp; vida man inte viil erkänna den redan ha inträdt Sverges förnämste i verksamhet varande komiska skådespelare har varit tillgänglig; dessutom ha utanför Dramatiska teatern gått åtskilliga begåfvade krafter, hvilka både skulle kunnat göra nytta vid teatern och hvilka man dessutom bort taga vara på, enär deras utilitet på längden ej kan ha godt af det ständiga sysslandet med meningslös eller smaklös repertoar, försatta som de kanske till på köpet äro i det håg-^och in-tresseförstörande läget att de måste använda sin mesta omtanke p&amp; att af oordentliga teaterdirektörer få ut en smula af sin lön.
Hur mycket än direktören en survivance, hr Personne, kan få rum med inom sin verksamhetssfer — elevskolan har ju nu sist förts dit, förmodligen för att han skall lära eleverna tala välljudande utan alla biljud eller snöflingar — och ehuru han ju sültid har tillfälle att låta hr Hillberg befatta sig med uppsättningen af större skådespel, för hvilka han ej tyckes intressera sig, så är det dock gifvet att det ordinarie regissörs-skapet måste inverka distraherande på hans utöfvande » konst-närsskap », hvaraf åter teaterns prestige något lider.
Det vore derfor måhända välbetänkt, om associationen en gång sökte forvärfva sig någon som kunde uteslutande egna sig åt regissör-skapet och dermed äfven förenade ett instruktörsskap, hvilket senare hr Personne svårligen lär göra anspråk på att anses ha utöfvat.
sfj jJ;
Tvänne gästspel ha någon långvarigare tid tagit publikens uppmärksamhet i anspråk, fru Hennings ’ och hr v. der Ostens.
Två gästspel som varit hvarandras diametrala motsats ur synpunkten af den konstnärsambition, som yttrar sig i ett sorgfälligt och detaljeradt utarbetande af resp. uppgifter.
Fru Hennings ’ förnyade gästspel leder till en mer ingående och lugnare kritisk kännedom af hennes konstnärsskap, än det var tillfälle till förra året.
Man kan å ena sidan tydligare urskilja konstnärens begränsningar och svaga punkter, men också mera medvetet uppskatta det verkligen briljanta i detta konst-närsskap, som afgjordt ställer i skuggan hvad våra inhemska skådespelerskor, äfven de af publiken och kritiken mest uppburna, på länge presterat.
På samma gång man får ögonen något mer öppna för begränsningen, kan man ock lättare förstå uppkomsten af den ganska starka opposition, som flerstädes inom Köpenhamnspressen fram träd t mot henne.Det förefaller, for att något precisera de egna intryckena, som om en icke ringa del af dessa svaga punkter hade sitt upphof i något, som icke är sällsynt hvarken hos stora och små artister: i bemödandet att glömma och dölja, att man icke längre har ungdomen och naturen till sina hjelptrupper.
En öfverdrifven nervositet får understundom träda i stället for naturlig osökt liflighet, får som t. ex. i » Vi skiljas » i förening med tekniken dölja frånvaron af en underström af frisk sensu alitet; » sötheten », barnsligbeten och oskuldsfullheten framträda ibland i en vida högre potens, än den naturliga instinkten tyckes ha bort angifva.
Huruvida i diktionen insmyger sig ibland något tillgjordt sött och barnsligt och derigenom mindre naturligt, är en sak som en svensk icke kan tilltro sig med säkerhet afgöra, gärna öfverlåtande åt t. ex. en norsk recensent att förkunna att hr v. der Oaten talar svenska felfritt och flytande och åt den danska pressen att ha berömt det manérfria i Lindbergska diktionen.
Med dessa antydda reservationer förblir intrycket af fru Hennings ’ konstnärlighet i sina stora hufvuddrag detsamma som framhölls i förlidet års majhäfte.
Man måste beundra denna ypperliga individualiserings- och nyanseringsförmåga, detta utomordentliga herravälde öfver röst, ansigte och kropp, denna teknik, inför hvilken mången hemmavarande artists på god tro af vaneslöa recensenter för dess tekniska förträfflighet prisade framställning visar sig som beskedligt dilettan tar bete.
De roller, hvari fru Hennings hittills i år varit ny för 038, ha varit Agnes i Fruntimmersskolan, Cyprienne i en ny originaltrognare och pikantare och roligare öfversättning af Divorçons samt i Kung Midas och det har varit första rangens prestationer allesammans.
I Fruntimmersskolan verkade bäst naiviteten och uppläsandet af budorden i äktenskapska tekesen, i » Vi skiljas » andra akten och en viss skälmsk fråga vid bordet i tredje akten samt i Kung Midas den stora scenen i andra akten med dess energiska utbrott och så van-8innighetsscenen i sista akten, der skrattet klingade vidunderligt hemskt.
Om ock ungdomsblodets opposition i första akten af Divorçons ej fann fullt resonnans, så var det för den, som endast sett fru Brunos personligen så behagliga och fru Lindbergs rättframma, svenskt hyggliga Cyprienne, som en helt ny pjes.
Om motspelet från teaterns egna artister skall anses ha varit teaterns anseende värdigare än i fjol är svårt att säga.I » Fruntimmersskolan » var det mindre väl bcstäldt med hr Thegerström, Hamrin etc., men å andra sidan var hr Bieck-ströms och frkn Åhlanders tjenarpar särdeles duktigt gjordt i den rätta stilen, och i » Vi skiljas », der den långsamma och dåligt utförda inledningsscenen mellan hr och fru Hamrin betänkligt stack af mot det öfriga, briljerade hr Fredrikson.
Intrycket af » Kung Midas », det så omtalade, omskrifna och framreklamerade stycket, var ganska ofördelaktigt vid premieren, ofördelaktigare, än en första genomläsning hade gifvit aning om, och äfven ofördelaktigare än hvad man efter en Benare förnyad genomläsning tycker att det borde ha varit.
Två omständigheter medverkade nog dertill och försvåra ett rättvist bedömande af styckets förtjenster och fel.
Dess egenskap af polemiskt tendensstycke förutsätter förutom frihet från partifanatism närmare kännedom om norska förhållanden än allmänneligen förefinnes.
Den andra omständigheten var det mindre vårdade, intresselösa utförandet af de svenska artisterna.
Men frånsedt detta och äfven med stark sympati för tendensen att häfda relativ i tetens lag och att ge ett skarpt hugg åt det uppblåsta, sjelfbelåtna entreprenadskapet af sanning och sedlighet och med erkännande af författarens satiriska talang och andra förtjenster, så är dock styckets storhet reklamens verk.
Och det fastän dialogen mångenstädes är kvick och åtskilliga situationer dramatiska och somliga karaktärer intressanta.
Ena hufvudpersonen, Ramseth t. ex., med hans halfbildning och sjelf-Ullit och egoism på botten.
Något svenskt motstycke ha vi precis inte.
Det är, som om vi skulle sätta ihop element lånade från vigtiga skollärare- och bondklockaretyper, frikyrkliga nykterist-och sedlighetstalare och redaktörer eller kvinnosaksmän h la pastor Ekman, hrr v. Koch, v. Bergen o. d., men dertill något af en naiv nordisk Bellac, som genom sitt ordflöde hypnotiserar sig sjelf och sin kvinnopublik.
Till full klarhet rörande den kvinliga hufvudpersonen är svårt att kommma.
Hennes absoluta uppgående i den döda mannen, hvilket ej harmonierar fullt med hennes icke-obenägenhet för de lefvande herrarnes uppmärksamhet, motiveras eller tecknas ej så öfvertygande klart, att derur framgår som en absolut oundviklighet det slutliga vansinnet.
Det blir en olöslig gåta för åskådaren hvarför
* Att som korrespondenten C.
L. med etisk indignation förinta det, derfor att Björnstjerne Björnson Båsom offentlig person påstås ha &lt;W ?is varit modell för Ramseth, är barnsligt.
En så oförbrännelig polemiker som B.
B, bör väl snarare vara mindre fredlyst än andra.hon lägger en så alt bestämmande vigt på mannens försäkran på dödsbädden.
Det är denna oklarhet som dräper stycket
Oklart och tröttande verkar ock flerstädes dialogen just i följd af författarens åtrå att låta den verka naturligt och der-för för ofta komma fram i öfvcrdrifvet korta och af brutna meningar, omtagningar etc.
Den ende af svenskarne som satte någon karaktär på sin roll var hr Hillberg; det var kraft och myndighet, så att han blef dominerande.
Men det var något för tungt och mörkt * skulle varit en mer öfversvallande lyrik i de ordrika utbrotten.
Förnämsta skulden till den uteblifna framgången låg hos herr Kydgren; han skulle bredt ut sig med mycket mera gejst, humör och kläm, så att han kommit mera i nivå med de båda hufvudpersonerna.
Både han och hr Palme, som emellertid var rätt sympatisk, trädde för mycket i bakgrunden, voro för svaga, att man med tillbörligt intresse kunde följa med kampen mellan dem och Ramseth.
Bipersonerna gjordes skäligen enkelt; hr Hamrin, i hvars konptnärsskap simpelhet och karrikatyr är det centrala, gjorde en rolig typ onödigt ofin.
Hr von der Ostens gästspel på Svenska teatern har antagligen varit lika fägnesamt för hr v. der Ostens kassa och teaterentreprenörens affärer som det tycktes vara uppbyggligt ior den täta dampublik, hvilken, väl närmast ditlockad af hans ¿W-am-apparition, fylde salongen.
Men eljest har detta gästspel, såsom det denna gång gestaltade sig, varit en hedröflig tilldragelse.
Bedröfligt har det varit att åse, huru en skådespelare, som, om ock icke af allra första kvalitén, dock besitter vissa egenskaper, h vil ka under förutsättning af vederbörlig takt och omsorg skulle kunna göra hans prestationer till ganska erkännansvärda, har så liten aktning både för konsten och publiken, att han ger sig åstad till ett främmande laud för att skylta med något så slarfvigt och dåligt som i år.
Han har äfven under föregående gästspel visat stor benägenhet för slarf, men det har blifvit värre gång för gång och i år var det rent anstötligt.
Full ut lika bedröfligt har det också varit att bevittna flatheten och servilismen eller om * dömeslösheten hos den mera inflytelseegande kritiken gent emot hr v. der Osten.
Hade den gjort sin skyldighet och sagt be-stämdt ifrån, hade derigenom väl uträttats hvad som närmast tillkommit en regissör med insigt och allvar, om Svenska teatern hade haft någon sådan, nämligen att afstyra de värstaorimligheterna och bland anDat klargöra for den fräjdade gisten det lämpliga i att åtminstone inte såsom nu vårdslösa sjelfva lexan och uttalet, detta senare så mycket mer som han dervidlag alltid är i stort behof af öfverseende.
Hans spel Bom Otello, Garrick och Rochester må denna gång vittna om honom som skådespelare; de båda senare rollerna må ock vittna om den konstnärliga ambitionen i afseende på repertoar-valet.
Förmodligen ville han ställa sig på teaterentreprenörens smaknivå, och Jane Eyre var ungefär lika god som Ringaren i Notre Dame och En fattig ung man etc.
Hans Otello reducerade sig i år snart sagdt till hemskt grimaserande, låtande och skrikande samt gångande af och an; det imponerande och skakande slog öfver till raka motsatsen; den konstnärliga beherskningen och detalj utarbetningen hade försvunnit, och de funnos lika litet i Garrick och Rochester.
Figuren och utseendet, nästan platt ingenting annat.
Hvad Garrick beträffar, gjordes dryckesscenen groft, då var hr Svedbergs spel som berusad vida mer präglad af konstnärlighet.
Otello gafs for öfrigt miserabelt; det enda af något intresse vid denna repris var fru Geijerstams debut som Desde * mona.
Debut torde vara rättaste beteckning på detta något för pretentiöst förebådade gästspel, och den utföll öfverraskande väl i betraktande af den obetydliga dramatiska rutin hon kunde ha forvärfvat i elevskolan och under en tämligen kortvarig anställning med få uppgifter vid operan.
I hvad mån det goda resultatet är att tillskrifva den goda handledningen af hr Hillberg eller graden af begåfning, är naturligtvis änDu omöjligt att säga.
I hennes spel och tal var känsla och förstånd oeh uttrycksfullhet i mimiken, men hennes naturell torde gjort att Desdemona blef transponerad öfver till en annan sfer än den rätta.
Det blef något af en snäll borgarflicka, som — ibland med något af en kälen kattunge — var sin man varmt tillgifven.
Af patricierns dotter med nobless och värdighet i hållning återfans ej mycket och likaledes ej synnnerligen af den skära kyskhets poesi, som torde böra omstråla Desdemona.
Det föreföll deljämte, som om organen med ett visst tvång måste hållas tillbaka inom det område, der uttrycket för det mjukt kvinliga och känsliga brukar vara att söka.
Med minnet af en liten roll i » Det var en gång » tyckes derför hegåfningen ha lättast att finna sig till rätta bland och mest peka på uppgifter på ett mera borgerligt, ett mera friskt burleskt område.
Hr Ranft har i allmänhet på de båda sistaåren gått tillbaka som skådespelare i stallet for framåt.
Hans Jago är också sämre än förut.
Den har sjunkit allt djupare i fantasilöshet och torrhet Hans sätt att tala rollen symboliseras bäst af en skjutskärras enformiga lunk i sakta mak landsvägen utefter, och mimik och gester vittnade om en genom-prosaisk ytlighet, som hvad intelligensgraden beträffar ej var lika utspekulerad som pjesens Jago.
Hr Gardts Gratiano är af gammalt ett minnesvärdt konststycke i det omedvetet genomparodiska, och fru Gardt hade klifvit högt upp på koturnen och deklamerade med en energi, som lemnade hr Lundbergs kraftiga bemödanden i den vägen långt bakom sig.
Det enda af något intresse, som presterats på denna teater under senare tider, har varit förutom Strindbergsmatinén, hvarom redan talats, » Broder Rus », en med åtskillig talang, men med bristande koncentration och smak utförd målning från refor-mationstankarnas brytningsperiod i Danmark.
Maskerad som en mörk Kristus visade sig der hr Hjertstedt, h vil ken som teaterledare och regissör uppenbarligen är — beskedligast sagdt
— ett stort misstag, öfverraskande väl till sin fördel som skådespelare, särskildt när man betänker bristen på skådespelare, användbara i jeune-premierfacket.
Figuren var smidig och jämförelsevis elegant, han talade intelligent och med god känsla.
Mera lyriska partier och känsloutbrott, der det dock gälde iakttaga en viss beherskning, syntes mera ligga för honom.
I en vanlig stilla dialog åter kom nämligen understundom fram något flackt i organen, som kanske på längden skulle upphäfva det goda intrycket.
Hr Holmqvist hade ställen i sin hufvudroll der han var rolig och karakteristisk, särskildt en visa föredrogs ypperligt, men ingalunda blef det en af hans glansroller.
I betraktande af den respekt, vaneslapphet eller tröghet i ingeniet, som esomoftast far på recensenter, då de skola yttra sig om » erkända » artister, var det på sätt och vis rätt underligt att de just i denna pjes skulle känna sig så obehagligt afficierade af den förkonstlade ungdomlighet och liflig-het, som fru Dorsch presterar.
Hvarför kunde inte det lika väl godkännas som någonting förträffligt som i en hel mängd andra af hennes roller under året, t. ex. i Garrick, Jane Eyre, der det yttre — på afstånd — verkade öfverraskande ungdomligt, men der organ, tal, minspel och rörelser ingalunda voro präglade af ungdomlig mjukhet och naturlighet.
Södra teatern kartar sig uppenbarligen uppåt i opinionen.
Den har haft tur med flera program, den nye direktören liggeri och arbetar flitigt med uppsättningar och sujetter och tisslar och tasslar med de mäktige herrar, hvilka influera på teater-besokarnes föreställningar, och dessutom har företaget haft ett godt handtag i alla de missgrepp och besynnerligheter, den farligaste konkurentteatern gjort under året.
Men opartiskt sedt b&amp; spelas det dock på Södra teatern med några få undantag beträffande de äldre ganska dåligt och med repertoaren är det både si och så, trots deras hedersomnämde direktör och dess literära smakråd.
De senaste med literära anspråk på framträdande pjeserna voro två från danskan, Under snöyran af Hostrup och ett ganska ledigt och roande pro verb, Skvaller, af Einar Cbristensen, Broder Rus ’ författare.
I det förra stycket återfann man visserligen på sina ställen det godmodiga Hostrupska humöret och förmågan af täcka hemlifsstämningar.
Om det ock antagligen bättre skulle lyckas några större talanger än hr Wag-ner och fru Christiernsson att försätta åskådaren i sådan stämning, att han kundo förhålla sig mindre skeptisk mot sjelfva hufvudbandlingen, så verkade den i och för sig i högsta grad osannolik.
Hr Wagner som patetisk och rörd är inte just uppbygglig och fru Christiernsons gester (imiterade från fru Almlöf?
) och ofina spel i öfrigt utestänga henne uppenbarligen från det känslosammas och stämningsväckandes område.
Som ung, elegant och spirituelt konverserande societetsdam i baldrägt pa ?sar hon enligt hvad man kunde se i » Skvaller » ungefår lika bra som hr Hirsch med sina kautschuksgubbsmanér som balkavaljer.
Gasparone.Tillägg och rättelser
till art. * Arbclarefrägan&gt; i aprilhäftet.
Å sida 313 har genom korrekturfel kommit att stå » socialistlagen af 1876 » i st. f. 1878.
Föranledt af ett tryckfel i Bramsens bok står &amp; s. 315 en » väl lyckad » arbetareorganisation i st. f. en » väl ledd » sådan.
Trade unions äro (s. 311) genom ett misstag angifna såsom äfven varande förbruksföreningar.
Dessa senare (med sin lag af 1871 om * Industrial and Pro viden t Societies ») äro dock till sia organisation skilda från Trade unions men likasom dessa inregistrerade.
Att tyska socialistlagen » förbjudit » arbetarne att associera iir ja, bokstafligt taget, för mycket sagdt, och tanken borde ha uttryckts så, att man lagt sådana hinder, som gränsa till förbud, i vägen för en dylik fri association.
Det borde uttryckligen anförts, att äfven åldeidoms- och invalidförsörjningslagen antogs i Tyskland i fjol.
Denna fråga är dock af så stort omfång, att gränserna för artikeln om arbetare-frågan ej tilläto dess behandling enligt de olika synpunkter, hvilka äfven hos oss framställt sig.
Under omtalandet af normalarbetsdagen borde anförts, att en niaximaltid — 11 och 10 timmars effektivarbete — införts genom lag i Österrike och Schweiz, äfvensom att stämningen i England tyckes vara för 8 timmar, men att man knappast torde komma att fastställa detta genom lag utan endast genom öfverenskom-melse, såvida det låter sig göra utan lönenedsättning.
Wmterhjelm.En framtidssiare.
En essay öfver Friedrich Nietzsche
Ola Hansson.
Inom den mensklighetens élite, hvilken danas af de banbrytande andarne, kulturheroerna, fins det tvenne hufvudgrupper och tvenne grundtyper.
Å ena sidan de som gifva ökad fart åt eo tidsströmning eller skärpt relief åt ett tidskynne, — de som afclula och fullkomna det ideal, hvarefter de närmast föregående sligtena sträfvat, - - de som visserligen gå i spetsen för det stora tåget, men i massornas egen riktniDg.
Å den andra sidan de som simma emot strömmen, de som ställa sig framför den blindt och slentrianmessigt framstormande menskligheten för att väcka henne ur den hypnotiska sömn, i hvilken hon vandrar, — vandrar med ögon och tankar fixerade på den blänkande punkt, på hvilken hon stirrat så länge, att sinnena omtöcknats och hela verlden utom denna lilla enda punkt försvunnit, — omdanarne af grandvärdena, nyodlarne inom kulturen, de andliga upptäckts-resandena, de som länka nya banor för utvecklingen och gifva slagtet oya suggestioner.
De förra bilda ändan af en trfid, hvilken sammanbindande sträcker sig fram genom de föregående tiderna, den sista knutpunkten af den samma; de senare åter utgöra det skenbart lilla nystan, som skall upprullas och visa vägen för den sökande menskligheten i labyrinten af de tider som komma *
26De stora vägvisarne, fullkornuarne, anfbrarne, kunna den dag som är ha en sv&amp;r lott, — de äro dock vissa pä att nnder morgondagen varda kanoniserade af en trogen skara, som fbljt i deras sp&amp;r ooh som i denna korta tid vuxit upp från de relativt fl till de absolnt många.
De andra, profeterna, räkna med större tidsmätt.
De äro att förlikna vid fyrb&amp;kar, som glimma ute öf-ver verldshafvet i fjerran horisonter, och deras siande visor gen-ljuda i ännu menniskotomma öknar såsom det tunga vingsuset af stora hafsfåglar ute öfver oändliga hafsvidder.
De ena äro stora, mätta med dagsmått; de andra kasta skuggor hän genom årtu-senden.
De ena äro hufvudet högre än sin omgifoing, oeh der-med är deras störhet betecknad.
De andra åter äro jätteskepnader, hvilkas hjessor stöta mot himlahvalfvet; stående på gränsområdet mellan kulturepokerna kunna de skymtas långt borta af det framtågande slägtet; och de te sig i samma overkliga kolos-salitet för detta, äfven efter att det lemnat dem årtusenden bakom sig och en ny skepnad af samma art redan dykt upp i den nya horisonten.
Jag har afsigtligt velat understryka denna åtskilnad i tvenne grupper bland menniskoandens stormän, emedan jag tror, att Nietzscbes kulturhistoriska betydelse och mission endast på detta sätt kan preciseras.
Till detta samma ändamål kan man sammanställa Nietzsche med hans pendanter inom de öfriga moderna kulturfolken.
Frankrike har i Taine framstält en typisk exponent för den galliska raskaraktären, liksom England för den an-gelsaohsiska i Mill och Darwin.
Taines egendomliga gerning och insats i den menskliga odlingen består i att han, vid behandlingen af literatur- och kulturhistoriska sujets sammansmält den samtida naturvetenskapens exakta metod och den samtida konstens sträfvan efter konkret åskådlighet.
Mills rykte och väsen såsom kulturheros angifvas dermed, att han, med upptagande af det adertonde århundradets allmänt humanitära principer bragt hela det nutida demokratiseringsarbetet på alla områden: politiskt, moraliskt, socialt, i system och vetenskapligt begrundat det samma.
Darwins storhet ligger deri, att hans produktion utgör den jätteblomma, som det sistfödda forskningsidealet omsider efter sitt långa växande afsatt, nemligen idealet af nykter, faktisk, trång fbrståndsverksamhet såsom enda väsen och källan till sanning.
Alla dessa tre män ha sålunda gifvit tidstendensen, tidskaraktären, ftr&lt;Jjupat dem, fullkomnat dem, bragt dem till klarhet och mognad; de framställa tre ideella typer för de andliga makter, hvilka gifva det moderna lifvet dess fysionomi.
Deras motsätt-ning ligger ett relativt kort stycke tillbaka i utvecklingen; den nya motsättning, som i sin ordning skall aflösa dem, ligger sammalunda ett relativt kort stycke inne i framtiden.
Deras verksamhet är som en liten bölja p&amp; den stora utvecklingsoceanen, bildad fjerran ifrån den centrala stormhärd, nr hvilken de stora vågorna utgå.
Såsom en sådan stormhärd och utgångspunkt för stora vågor synes mig deremot Nietzsche.
Friedrich Nietzsche är född den 15 oktober 1844.
Hans hemland är Sachsen *, det är karaktäristiskt nog att han är landsman med målaren Max Klinger, hos hvilken liksom hos honom sjelf den subjektiva fantasien är en allherskare, som, sin egen lag och norm, i allsvåldigt trots och aristokratiskt förakt för allt och alla, lefver uteslutande i sin egen verld, hälften geni och hålften vanvetting.
Hans barndom förflöt i den lilla staden Naum-burg an der Saale, der hans fader var pastor.