Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del svarar jag högtideligen
Nej; ty jag anser med skäl Herr Professor von Breda hafva underlåtit uppfylla gifna förbindelser, om han i grund af den uppläste Kongl. Resolutionen åtagit sig ett Arbe,te som han intill år 1806 icke fullkomnat.
Jag förnyar mitt förutgjorde förbehåll, att man, vid bestämmandet af det ArbeteHerr Hammarsköld föreslagit, noga bör öfverväga, åt 336 Den 24 Januarii. hvem man anförtror sig, oall ätt framför atil stora förskotter till Artisten må förekommas.
Herr jPeresvetoff Morath, Wilhelm:
I anledning af Herr Nauckhoffs anmärkning vidHerr Professor von Bredas Memorial, har jag ansett mig böra lemna de upplysningar, jag i förevarande ämne äger och erhållit af Personer, hvilkas trovärdighet jag icke bör betvifla.
Taflan öfver f. d. Konungens Kröning har i brist af lämpeliga rum för Konstnären, att den bearbeta, icke kunnat af honom förfärdigas.
Först år 1807 eller 1808 gick då varande Regering i författning, att till Attelier åt Professor von Breda inreda det så kallade Gjuthuset vid Banan här i Staden, hvilken Reparation likväl den i3 Mars 1809 icke befanns fulländad, och begagnades Byggnaden derefter till andra ändamål.
I allt fall och om Reparationen äfven före Regements-förändringen sistnämnde år nådt fullbordan hade
Attelieren icke kunnat mer än 5 månader om året begagnas, såsom icke varande ordentligt boningseller eldrum, och alltså denna omständighet ensamt hindrat Konstnären sluta Arbetet inom. utsatte tiden.
Val är det en sanning, att den af Professor von Breda, äfvensom af Herr Nauckhoff åberopade Kongl. Resolution den 18 Februarii 1801 icke nämner det rum, som skulle af för - Den 27 Januarii. 337 ra Regeringen anskaffas till Målningens utförande, men alt samma Regering verkeligen dertill utfästat sig, kan aldra säkrast skönjas af här ofvannämnde Reparations-åtgärd, som aldrig kunnat vidtagas, om den icke utgjordt ett ibland vilkoren vid öfverenskommelsen om Taflans förfärdigande; och det synes mig i hög* sta grad besynnerligt, att man klandrat
Konstnären för det han icke fullgjordt sin förbindelse, då lian dertill varit urståndsatt, genom andra Contrahenlens uraktlåtenhet att fullgöra sim Herr Hammarsköld, Lorenzo-i Hvad den sista värda Ledamoten anfort, är fullkomligen enligt med rätta förhållandet; och kan jag hafva äran försäkra, alt allt hvad Professor von Breda kunnat arbeta på ifrågavarande Tafla, då han dertill icke haft något serskilt rum, blifvit af honom verkstäldt, hvilket dessutom bäst intygas derigenom att alla Esquisser å Taflan, änu äro att bese.
Herr Nauckhoff':
Med förvåning har jag bort tvänne värde Talare, såsom skäl hvarföre Professor von Breda ej fortsatt det, af honom åtagne Arbete, uppgifva, att han saknat nödige rum för utförandet af sitt Konststycke.
Den Kongl. Resolutionen omnämner ju alldeles icke några rum:
— Det var således ej Professor von Bredas rättighet att några sådana erhålla:
Såsom följd häraf återkallar jag i Ridderskapets och Adelns minne, min förut yttrade SupRidd. 0. Ad.
Prot. II. B. 2 Afd.
Ifö, 44* Den 27 Januärii. position, att om det nu föreslagne Konststycket åter anförtros Professor von Breda, skall kanske snart fråga jemväl uppstå om rum till Taflans förfärdigande.
Jag har förut, tror jag, yttradt, att i de enda i Slockholm härtill tjenliga rum, som nu, enligt en Kongl.
Resolution, innehafvas af Professor Byström, lärer det vara svårt för Herr von Breda att emot Herr Professor Byströms vilja intränga, och att uppbygga nya Hus i och för Kröningstaflan, som kanske ändå länge nog blott feck förväntas, anser jag alldeles oskäligt.
Vore Herr von Breda nu tillstädes, tror jag säkert att han sjelf frambär för Ridderskapet och Adeln kraftigare skäl, hvarföre han ej fullbordat Taflan öfver Kröningen i Norrköping, än blotta bristen pä rum; ty nog har Herr Professorn, till exempel, haft ti llr äck eli ga rum, att förfärdiga Portraiter af tvänne LandtMarskalkar, som Ridderskapet och Adeln ändå ganska länge blott fått förvänta och än i denna stund icke erhållit.
Herr Ankarsparre, Ingmar August:
Det är obehagligt för Fosterlands-vännen, atti Landets nu varande läge finna sådana ämnen af alldeles ingen vigt för det Allmänna, upptaga så länge Ventilationer, som delta.
Jag tror mig för min del förspilt tillräckligt af Ridderskapets och Adelns dyrbara tid att yttra mina tankar i detta ämne, och jag anser mig hafva sagt nog, för att af det upplysta Ridderskapet och Adeln samt StatsUtskottet vara förstådd.
Sluteligen kan jag ej dölja min vördsamma önskan, att så obetydliga ämnen mätte ofördrö - Den 27 Januarii. 339 jeligen få lemna detta rum åt dc mångå högst nödvändiga öfvefläggningar, om vårt Fosterlands och våra Medborgares väl.
Grefve Speris, Jacob Melbert Då Herr Ankarsparre förekommit mig uti försöket alt skingra de moln, hvaraf jag länge funnit Horizonten bortskymd, jag menar härmed i synnerhet denna öfverläggning, återstår endast för mig alt med Herr ÅnkäfSparre mig förena, uti dert anhållan, det Herr Grefvert och LandlMarskalken täcktes föreslå det ined all vidare öfverläggning i detta ämne kurtde få afstå* till dess StatsUtskottets utlåtande deröfver inkommit.
Herr Grefven och Landt Marskalken hemslälde, att så väl Herr von Bredas ofvannämnde Memorial* sorn de i anledning deraf nu afgifne Yttranden mätte till StatsUtskottet remitteras 5 hvilket bifölls.
Friherre PVrangelHenning_, anförde skrifteligeni På intet vis är det min mening att Nu ingå uti någon öfverläggning, huruvida RegeringsRådet le Moine och CancellieRådet Tannström, höra få den föreslagne Pension eller ej, jag blott vill såsom en anmärkning, göra Ridderskapet och Adeln uppmärksamma på den af Grefve Stackelberg gjorde Proposition, det 540 Den 27 Jan arii. deras Pensioner efter Cours borde erläggas.
Medgifvandet häraf skulle blifva ett farligt Prejudicat; ty med lika mycket skäl kunde alla Penningelöntagare fordra samma Lönevilkor, säkraste sättet att åt Nationen lemna anledningar till misstankar, på en jemnt stigande Cours.
Långt ifrån att tro, det Emhetsmännen vilja eller kunna verka vid ett dylikt förhållande på Coursens stigande; böra de sjelfva önska att ej sådana beslut tagas, som kunna föranleda till Nationens misstroende, nej! fastmer bidraga, till allt, hvad som kan öka deras förtroende:
En sådan gärd af ett fritt Folk bör gå i beräkning, då man önskar att pä ett för Fäderneslandet gagneligt sätt, i Rikets Tjenst uppoffra sina dagar.
När man på sådant sätt mötes af de Herrar, hvilkas åliggande det är, att vaka förvår säkerhet, böra vi äfven vara betänkta på medel till deras säkra utkomst, och bereda dem för framtiden en lugn fristad, och kan det ske på bättre sätt, än att Lönerne utsättas i Elfecter, lösta efter RiksMarkegångsTaxan.
Jag har en gång förut tagit mig friheten inför Ridderskapet ock Adeln yttra, det ju närmare Embetsmännens Intressen äro förenade med Landets, desto lyckligare följder för alla Näringar och deras grenar.
— I anledning af hvad jag inför Ridderskapet och Adeln haft äran framställa, hoppas jag, det så giltiga skäl blifvit anförda, att man såsom en allmän regel bör antaga, det Coursen bör aldrig komma att bestämma våra Utlagor till Löner, Pensioner eller andra dylika Utgifter af hvad namn det vara må; utan endast RiksMarke-f
Den 27 Januarii. 341 gångsTaxan.
Jag tror mig hafva så mycket mer anledning till denna min hemställan, som RiksMarkegångsTaxan bestämmer prisen inom Landet, och det är efter dessa, och ej efter vårt Mynts förhållande, till det Utländska, som beliofvet för Personer, hvilka vistas inom Landet, böra mätas ock rättas.
Dessa mina Anmärkningar anhåller jag måtte jemte Grefve Stackelbergs Anförande till StatsUtskottet remitteras, Grefve Posse, Claes Fredric: Om Grefve Stackelberg sjelf vore närvarande, skulle jag ej söka besvara de af Friherre Wrangel, emot dess Anförande, nu gjorde Anmärkningar; men som jag vill minnas föreslog han ingalunda Coursberäkning för båda ifrågavarande Herrar, utan endast för RegeringsRådet le Moine, hvilken Grefve Stackelberg ansåg, då han till sitt Fädernesland återvände, efter fulländade värf, ej borde genom vårt omväxlande Myntförhålde, blifva i saknad af den belöning och utkomst, som Riksens Ständer finna honom hafva förtjent.
Denna tanka torde Högloft.
Ridderskapet och Adeln säkerligen finna vara med billigheten öfverensstämmande.
I öfrigt anser jag lika med Friherre Wrangel, att RiksMarkegångsTaxan snarare, än Cours, bör läggas till grund vid bestämmandet afPensioner och Löner för Personer inom Landet, och tror att i det hela, förhållandet blir ungefärligen enahanda, om ifrågavarande Herrar nu erhålla sina Pensioner faststälde i likhet med det, som vid Lcfrieförhöjaingen för Civile Em - 542 Den 24 Januarii. belsmän stadgades vid 1815 års Riksdag, nemligen att en del af Lönen bör utgå i Spannmål, hvarigenom underhållet blifver för framtiden försäkradt, och samma ändamål vinnes.
Jag får den äran förklara, att Grefve Stackelberg föreslagit, alt ifrågavarande Pensioner för båda Hans Kongl. Högheters, ArfPrinsens Informatorer, efter Cours borde beräknas, men i synnerhet för Herr RegeringsRådet le Moine såsom Utlänning.
För min del anser jag det vara vida lämpeligare alt Herr RegeringsRådet le Moine rättar sig efter våra Penningars värde, än vi efter hans önskningar.
Herr Grefven och LandtMar skalken föreslog, fitt de af Friherre Wrangel och Grefve Posse nu afgifne Anföranden måtte till StatsUtskotlet remitteras.
Justerades PleniProtocollet för den ig dennes.
Herr Cederskjöld, Pehr Gustaf, anförde skrifteligen; Oagtadt så ganska mångå värda Ledamöter behagat klandra Herr Friherre Anckarsvärds Polion, 0111 indragning i den stående Armeen, Den 27 Januarii.
343 lian jag likväl ej underlåta att i en sak af så ofantlig vigt, frimodigt yttra min öfvertygelse.
Jag finner mig härtill så mycket mer manad och befogad, som jag sjelf, i mitt Memorial om Rikets Finanser vågat framkasta den frågan, om ej genom eii dylik Indragning i Fredstid, Medel skulle kunna besparas, för att med så mycket mer kraft kunna utföra ett oundviJieligt försvarskrig.
Meli innan jag går vidare, torde jag få betyga min fägnad öfver den värma, med hvilken så många varda Herrar Officerare tolkat ,sitt nit för Fäderneslandet, och ådagalagdt den anda, hvaraf‘deras hjeltan äro Jifvade.
Om jag också trott mig finna, aft de i hufvudsaken Rimmelsvidt misstagit sig vid bedömmandet af en Motion om Indragning i Armeens Numeraire; så har jag likväl tillika trott mig böra räkna dem sjelfva detta misstag till ett slags förtjenst, emedan det just tyckes yara ett bevis, att de af ädel och varm ifver för Sjelfsfäiidighelens försvar, hindrats att med erforderligt lugn befrakta saken från dess olika sidor.
Till Rikets Försvar hör, som hyar och en vet, .ej blott Krigsmän, utan äfven Medel att underhålla deni, samt Vapen m. m. —- Försvaret utgöres således af tväone serskilta delar eller Facforer, nemligen en personel^ och en materiel.
Den personella Factoren eder Armeen utgör ensam ej något Försyar; Den uppfyller detta ändamål ej längre, än den materiella Factoren dermed står i vederbörligt förhållande; 544 T)en 27 Januarii, eller med andra ord, ej längre än vi af egua medel kunna föda, bekläda och beväpna samma Amme.
Om det nu befinnes, att vi ej det bunna, så synes klart, alt vi, genom minskning, under Fredstid, i den stående Aromens Ninn era i rc, och denna besparings användande till iståndsätlning af erforderlige Författningar, till Förökande af våra Flottor, till fyllande af våra Rustkammare och Förrådhus, skulle långt ifrån ali försvaga vårt Försvarsverk, tverlom betydligen föröka det.
— Sedan derföre vår älskade KronPrins lyckats att hos Sveriges Ynglingar lända en allvarlig håg, att i farans stund försvara Fosterlandet, skall Hjelten aldrig sakna Soldater, färdiga alt emotstå Fäderneslandets Fiender.
För alt erhålla Manskap behöfs således ej mera äp en vink från Thronell; och när fordom Svenska härförare kunnat, med en liand full sammanrafsat och oöfvat Folk, förjaga en öfver sin öfvermagt förmäten Fiende; hvad skulle då ej SverigesSegervande KronPrins kunna uträtta med en utvald och i Vapen öfvad Hönseri ptionsArnme, i hvilken hvarje bröst lifvas af Äran och Fosterlandskänslan! — Men Flottor och andra Vapen af alla slag mäste anskaffas, för alt kunna till Fäderneslandets försvar använda de otaliga Armar, som i farans stund skulle blifva att tillgå.
Men dessa och Öfriga Materiella Krigsförnödenheler kunna ej i behofvels ögonblick erhållas:
Derpå mäste under Freden småningom arbetas.
Tillräckeliga Medel härtill synas endast kunna erhållas genom minskning i den stående Armeens Nume^aire: Genom hvilken Indragning vi således i Deri 27 Januarii. 345 sjelfva verket skulle kunna mångdubbla våra Försvarskrafter, Om denna Indragning ådroge oss anfall af våra Grannar, så skedde detta visst icke derföre, att de ansågo oss hafva blifvit försvagade, och således lättare alt öfvervinna; utan tvertom af fruktan,, att vi skulle blifva för mägtiga, Sedan jag nu en gång brutit den tystnad i detta ämne, som jag så länge tvingat mig alt iakttaga, vill jag äfven yttra några ord om den Fästning, som man yrkat böra anläggas midt in i Landet, till Förvaringsställc för våra Vapen och öfriga Krigsförrådet-, samt tillflyktsort, der vår Armee kunde samla sig, i händelse den ej på gränsen kunde motstå en öfverlägsen Fiende.
Att förvara alla Vapen oell Krigsförråderne på ett enda ställe, skulle i min tanka kunna medföra mångfaldiga olägenheter och olyckor.
Fienden skulle naturligtvis genast söka framtränga till denna Riksfästning, och genom Communicationernes afsk äran de utsetänga våra Krigare från de Redskap, utom hvilka det största Hjeltemod är vanmägtigt, och tapperheten blott ett föremål för hånlöjet.
Lämpeligare synes det mig skola vara, att i lijertat af hvarje Province hafva en Rustkammare, der Ortens Krigsfolk kunde i hast beväpna sig, och slippa att hämta sina Vapen på 5o eller flere mils afstånd, med äfventyr att se antingen sig sjelfva eller sina Stridsvapen uppsnappas af en kringströfvande Fiende. 346
Den 27 Januarii'* Dessutom lär ingen LandFästning finnas, som ej, efter nuvarande Krigskonst, kan intagas, och sedan
Vår blifvit eröfrad, skulle den ofelbart blifva 10 gånger menligare för oss, än den förut varit oss gagnelig.
Sluteligen tyckes
Historien alfvarsamt varna oss, att ej imiesluta ijiedlen till försvaret af vår Frihet och Sjelfständighet i en Fästning, och således låta hela >vårt öde bero på en Commendants redlighet.
Hvad åter det beträffar, att Fästningen skulle tjena till Samlingsställe för vår Arme'e, i händelse den på serskildta ställen kunde blifva slagen; så torde detta, efter Konstens reglor, vara ganska rigtigt.
Men skulle jag tro min känsla, så borde hvarje tanka på flykt yara fjerran från en Aimee, sorn strider för Fäderneslandets Sjelfständighet; och hyarje för Friheten kämpande
Man anse vägen för flykten stängas af vanärans öppna graf.
Till äfventyrs torde likyäf den mening vara origtig, att Rikets Förs vars kraftpr kunna ökas, genom Indragning i den stående Armeens Numeraire, men djupt och, lifligt känner jag åtminstone, att man kan hysa denna mening, utan att förtjena misstänkas för kallsinnighet för Fäderneslandets Sjelfständighet; eller att af feg misströstan om möjligheten att försvara oss mot Utländskt våld, anse allt motstånd onyttigt.
Nej! jag kanner att man kan hysa denna mening, ock fikynl vara beredd, alt heldre låta krossa sig puder motståndet, än att, med uppoffring af Friheten böja sig under träldomens föraktliga ok, samt att man till ocl; Deri 27 Januarii.
547 nied kan derjemte äga den öfvertygelse, att Sverige af ingen magt skall kunna underkufvas, så länge fria och lyckliga Svenskar tro sig äga ett Fädernesland att försvara; Och så läiige An förarp finnas, som lifyade af Carlars och fordna Gustafvers anda, förstå att leda de Stridlystnäs moth Herr Cederskjöld anhöll att dess Anförande rpåtte till StatsUtskottet remitteras.
Herr Gripensvärd_, Fredric, förenade sig pied Herr Cederskjöld, samt uppläste följande:
Högst förvånande föreföll det mig att i Plenuni, då Baron Anekarsvärds Memorial remitterades, höra det märkvärdiga uttryck, att hvarje Medlem inom Armeen, lika tänkande med Priherre Anckarsvärd, i anseende till dess Jiär uppläste Memorial, vöre ovärdig, sorn jag tyckte mig fatta ordalydelsen, att vara eller kallas en Fosterlandets Försvarare, samt alt af Armeen vara Medlem; detta allt tyckes mig inotn detta Stånd vara nog, om icke för strängt yttrat.
Jag har troöt och tror ännu, det hvar och en med Säte och Stämma Jrär måtte vara tillåtit att enligt med Constitutionen väpka Motioner och yttra sina tankar, och då de icke instämde med andras öfvertygelser, de af dem borde blifva, värdigt vårt Stånd, yederJagde, och icke personliga förolärnpanden för olika tänkesätt äga rum.
I anledning häraf får jag äfven yttra min mening och öfvertygelse vara, att, ehuru det ärmed Grundlagarne enligt, att vid en Justering' 348 Deri 27 Januarii. ändra sina uttryck, samma Grundlagar äfven freda Representanten för personella förolämpanden, och lill förekommande deraf tror jag mig funnit lämpeligt föreslå det, en varning, sorn genom LandtMarskalken äger rum, enligt förutnämnde Lagar, måtte till Herr Grefve
Mörner för ett dylikt yttrande lämpas.
Skulle ej exempel statueras, torde kanske hädanefter de mäst vältänkande Ståndsmedlemmaf, till undvikande af mot dem rigtade förolämpande uttryck, upphöra att medverka till Statens bästa; emedan de hafva den hederskänsla, som alltid medföljdt det Svenska Folket, och som jag hoppas hvar ech en söker bevara i dess urgamla helgd emot förolämpande!!.
Som Grefve Mörner uti Plenum den ic) dennes haft ett ganska otillbörligt och förolämpande uttryck; så får jag för min del yrka, att han derföre må, enligt 3g §. af RiddarliusOrdningen, anses.
I förbigående får jag nämna, att Friherre Anckarsvärds
Dictamen af den g dennes innefattar stora sanningar, och ingalunda något, som kan förolämpa Militairen.
Grefve Mörner, Axel Otto: Till Besvarande af hvad Herr Schönström och Herr Gripensvärd anfört, får jag endast hänvisa till ordalydelsen af mitt i Protocollet 1111 justerade yttrande.
Skulle likväl någon af Högloflige Ridderskapet och Adeln derutaf draga den slutsålts, att jag tillåtit mig ett personligt förolämpande; så får jag den äran förklara, att Den 37 Jannar ii. 349 med den vördnad jag äger för Lagens helgd och den aktning", jag hyser för Ridderskapet och Adeln; jag vore utur stånd lill ett så Lagstridigt förhållande.
Ridderskapet och Adeln torde härutaf finna, att det skarpa af mitt uttryck ej kan hafva afseende på andra an supponerade varelser, hvilka jag dessutom ej tror finnas, nemligen sådana Individuel' af Svenska Armeen, hvilka skulle tro Rikets försvar vara omöjligt.
Jag hemställer, om ej en sådan kan hänföras till likhet med hvarje annan, inom hvilket yrke som liellst, som åtoge sig ett värf, det han vore öfvertygad om att ej kunna fullgöra; och kan en sådan ej stämplas med namnet ovärdig?
För öfrigt underkastar jag mig Ridderskapets och Adelns pröfning och följderne af dess beslut, samt vill ej ingå i vidare svaromål. Friherre Carpelanj Carl Mauritz> anförde skrifteligen:
Det är med en högst smärtande känsla, som äfven jag för ett ögonblick ser mig föranlåten Vördsamt fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet vid ett ämne, som nödvändigt måste bittert såra hvarje rättskaffens Svensk Riddersman.
— I en Tidpunct då Nationen äger de billigaste anspråk på dess Representanters vidtagande skyndsamma kraftiga handläggning och åtgärd, till afhjelpande af dess nu befintliga brydsamma ställning — vid ett Riksmöte, som skall bereda dess undergång eller fortfarande tillvarelse, hade den väntat attin - 350 Den 27 Januarii. gea af dess
Riksdagsmän vid minutier eller ämnen af mindre vigt, samt dermedelst fördröja uppfyllahdet äf denna dess varma önskan.
Med ännu större skäl trodde Nationen sig böra vara förvissad, det inga personliga angripelser eller snlädelsef inblandades i dess Representanters Riksdagsmänna yttranden; oell åldraminst bade dert i ett upplyst
Tidehvarf kunnat förmoda något dylikt af det fordom
Så utmärkt hedrade aktningsvärda Stånd, hvars dyrbara pligt det Städse varit och förblifver att före-a gå sina Medborgare med lysande och värdige efter domen i Så hedrande det är, ått> eldad af ed varm Fosterlandskänsla, med väldighet tolka sanniilgéns oförställda språk, rakt följa sin öfvertygelse och med en anständig moderation bjuda till att vederlägga den, sorn yttrat felaktiga eller Riksförderfliga grundsatser; så tadelvärdt, så straffbart är det ock, att, af hvad slags biafsigter som hellst, söka gifva en falsk tydning åt Patriotiska yttranden Samt låta förleda sig till ovärdiga utbrott af en missledd Passion.
Till och med de mäst vördnadsbjudande
Män kunna, med lika brinnande åtrå att gagna deras Fädernesbygd, yttra olika och stridiga tankar; men de kunna ej gerna glömma sig till den grad, att de med hotelser, magtspråk och sårande förolämpanden hemsöka hvarandra, och åt den personliga härndén uppoffra det sköna Målet: — Fäderneslandets väl!
Den 27 Januarii. 35 i Den endast svage, lätt missledda Medborgaren förtjenar medömkan och öfverseende; men den uppsåtligt vilseförande *—hög eller låg — har ingeri tillgift att förvänta; han stämplas ej oförskyldt af Nationens förakt och förbannelser.
Det är ty värr mer än en gång, urider loppet af detta Riksmöte, som Medlemmar af Högh Ridderskapet och Adeln, mindre fästande sig vid ämnet än dess Tolkare, tillåtit sig personliga skymfanden af en sårande beskaffenhet.
Äfven — ehuru det visserligen är bättre att försona fel och förseelser, än att icke erkänna dem, och dermedelst liksom trottsa allmänna Opinionen —• linner jag det likväl Ridderskapets och Adelns Individuel’ mindre värdigt och tillbörligt att ena dagen smäda och förlöjliga — och andra dagen — återkallande sina förolämpanden — haranguera hvarandra.
— Det synes åtminstone mig hög tid att upphöra med åtgärder af en slik art, och åsidosättande alla personliga Debatter, endast ägna vår gemensamma ansträngning åt Rikets väl, rörande angelägenheter — troligen enda bestämmelsen med vår härvaro.
Jag vågar således vördsamt underställa Ilöglofl.
Ridderskapets och Adelns upplästa bedömmande, om ej sådana mått och steg nu må tagas, att ändteligen en gräns sättes för sjelfsvåldet, pratsjukan och tadlet — hvilket önskansvärda
Mål ej lärer kunna vinnas, utan att stadga varnande exempel.
RegeringsFormens, 352 Deri 3 7 Januarii.
Riksdags- och RiddarhusOrdningärnes ordamening, torde derföre i dess strängaste bernar-» kelse böra verkställas på eho som helstt som nu eller framdeles finnes saker till ett slikt öfverträdande af Författningarnes heled:
Mode i o ^ rationens och anständighetens rättmätiga fordringar!
Städse hysande loyala Principer och ett hjerta som aldrig kali förblifva ljumt och liknöjdt vid beredandet af eli älskad Fosterbygds välfärd; följer jag nu och alltid endast min öfvertygelse.
Jag vördar en för sitt Folk vältänkande
Regering — äfven oni den understundom vöre vilseförd:
Lika så litet i stånd att häda och förskjuta den redlige, men misskände
Fosterlandsvännen -— som att med smickrande loford omgjorda den mägtigares villor, värderar jag den rättskaffens Medborgaren i hvad Piock — och af hvilka tänkesätt, som hellst:
Jag föraktar den smilande lycksökaren — äfven den af ett nyckfullt
Öde mäst gynnade, och bekänner mig till rakt intet annat parlie — än rätt och slätt — Fäderneslandets:
— Det tillhör min sista suck och linnes jag alltid beredvillig offra det min sista blodsdroppa; — med den redliges lugn gående Cabalen och Döden till mötes, om •— och när — min pligt det äskar.
Jag slutar detta vördsamma
Anförande med den alfvarliga önskan — den ljufva förhoppning — att tvedrägten måtte för alltid fly detta - Den 27 Januarii. 353 ta rum och att Höglofh Ridderskapets och Adelns Samtelige Medlemmar hädanefter, på ett dem värdigt sätt, blott må helga sådana ämnen sin åtgärd, som röra Sveas sanna väl samt bereda dess framtida sällhet och oberoende»
Friherre Stael von Holstein> Corfitz Ludvig:
Då den nu så mycket öfverklagade hän* delse alldeles icke är ny, utan flere dylika hän* delser redan förut^ på sätt nu med Grefve Mörner inträffat, under Riksdagens lopp sig tilldra* git; så anser jag mig böra hemställa, om icke förevarande sak må, i likhet med hvad i dy* lika frågor tillförene skedt* behandlas
Och afgöras.
Det är af högsta vigt, att hvarje