Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är nemi. någonting annat för medborgaren att tänka sig förlusten af sitt lif, sin Den 13 December f. m. ära och sin egendom, än att tänka sig smädaren straffad, och att i detta gränsen för dess frihet är öfverskriden.
Tre Ständ kunna nu lägga hinder för tryckfriheten genom beskattning; jag vill icke fästa mig vid misstaget om tre Ständs majoritet i detta fall, ty om en majoritet inom förstärkt Utsk. besluta en förhöjd beskattning, sä ber jag att få erinra om den himmelsvida skillnad som ligger uti att för högt beskatta en tidning, än något annat.
Utgifvaren betungas visserligen härigenom till någon del, men det är dock egentligen hans läsare, som blifva betungade, och så mycket anser jag tryckfriheten vara rotfästad i vårt land, att tidningarnes läsare, äfven om de äro belagda med en hög beskattning, icke skola derföre hålla tryckfriheten mindre kär.
Man har vidare sagt, att juryn vore f. n. olämplig, äfvensom att ansvaringarne vore en följd af den lag vi nu äga; jag vet väl att detta är sannt, och jag önskar ingenting högre, än att dessa missbruk och dessa brisfälligheter måtte afhjelpas.
Man har gjort en antydning om huru en förändrad jury skulle se ut; den skulle dock vara så beskaffad, att lika visst som man nu förmodar att brottslingen blifver frikänd, lika visst skulle man då få se, att den icke brottslige blefve fälld, och det vore värre.
Man har sagt, och det är en sanning, att det ligger ett gift i tryckfrihetens missbruk, som man bör borttaga och förhindra; ja väl! men någon skada har dock icke genom dessa missbruk åstadkommits.
Tan ken efter, mine Hrr, finnes det någon enda man, någon enda myndighet, som verkligen lidit af dessa missbruk?
Långt mera kan man till ära och anseende lida genom det smygande, lömska och giftiga förtalet, som icke får uttala sig i tryck.
För min del önskar jag, att de ord jag nu haft äran yttra måtte djupare kunna nedmylla förslaget, så att vi icke måtte få se det tillbakakomma i någon annan skepnad i form af civil-lag, hvaremot jag med tacksamhet skall mottaga ett dylikt förslag, så framt det blott bibehåller tryckfrihetslagen såsom grundlag.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af Plenum kl. 6 e. m.'
Jag instämmer fullkomligt med den ledamot, som för en stund sedan yttrade sin önskan, att icke någon skulle tillkännagifva huru detta ärende blifvit afgjordt i de andra Stånden, i synnerhet derföre att den discussion, som här försiggått, lemnar ett otvetydigt tecken till huru beslutet skall komma att af R. och Ad. fattas.
Under sådant förhållande skulle äfven jag, af skyldig aktning för R. och Adis tid, efter de många båda vackra och sakrika anföranden, som här blifvit afgifna, hafva afhållit mig från att yttra mig, så framt det icke vöre min öfvertygelse att detta ärende, genom sitt initiativ, har en betydelse, till hvars utveckling ännu något åsterstår.
En af Konungens Rådgifvare bar nyligen framstått och på det mest lifliga och vältaliga sätt protesterat på sine egne och sina kollegers vägnar mot att någon önskan att stympa tryckfriheten i Sverige ingått i dessa Hrrs
Den 13 December f. m. afsigt med det ifrågavär:de förslaget.
Jag tror på hans försäkringar i detta fall.
Konungens Rådgifvare, man må upskatta deras egenskaper som statsmän mer eller mindre, äro dock säkerligen, hvar och en af oss derom öfvertygad, fullt hederliga och, enl. sina åsigter, fullt Svenske män, som icke egentligen vilja våldsamt kringgå någons rättigheter.
De hafva visserligen, vid detta förslags upgörande, varit af den öfvertygelse, att de dermed skulle gagna; men, mine Hrr, vi hafva så ofta sett, att man så olika upfattar hvad som förstås med tryckfrihet, och då Konungens Rådgifvare, såsom de i motiverna till den K. Propos:n yttra, sökt derigenom vårda den späda planta, som 1809 upspirade, finnas andra, som äro af den öfvertygelsen, att de genom denna vård i väsendtlig mån skulle hindra dess växt och snarare skulle qväfva den.
De tänkesätt, som här blifvit uttalade hos 11. och Ad., tyckas ock visa, att de hafva misstagit sig; men det oaktadt har likväl frågan, om den ock felar i sitt hufvudresultat, funnit försvarare till sjelfva grundidéen, eller att tryckfrihetslagen icke borde innefattas i grundlagen, utan vara särskildt affattad i en civil-lag.
Det är för att borttaga, och om möjligt för framtiden undertrycka hvarje tanke härpå, som jag anhåller att med några ord få antyda några omständigheter, hvilka synas mig bevisa att bär i Sverige, med den särskilda ställning, hvari Statsmakterna hos oss befinna sig till hvarandra, det är, om möjligt, mera angeläget än på andra ställen, att tryckfrihetslagen är af grundlags natur.
Vi kalla oss här i Sverige ett fritt folk, mine Hrr!
Men om vi närmare efterse betydelsen af detta ord, är det mycken fråga om, huruvida vi icke böra reducera eller sammanfatta begreppet derom så som den Engelska tidningen Times gjort i afseende på den Engelska pressens utfall mot Kejsar Napoleon.
Times yttrade nemi., att »tryckfriheten utgör för oss allt hvad vi äro, allt hvad vi varit och allt hvad vi komma att blifva.»
Ty med det samhällsskick, hvaruti vi befinna oss i Sverige, och med den fördelning mellan Statsmakternes attributioner i allmänhet, som här äger rum, är tryckfriheten verkligen det yttersta värnet för Svenska folkets frihet, utan hvilket alla öfriga rättigheter skulle sammanfalla till den största obetydlighet och snart sagdt till intet, och det är i detta afseende som jag önskar att i några få drag få erinra R. och Ad. om huru verkliga förhållandet är.
Enl. Reg:sF:n har Konungen en makt, om hvars omfattning och betydelse man ieke tyckes hafva gjort sig ett fullt klart begrepp.
Det är först och främst makten, att utan Ständernas hörande, kunna organisera och förändra alla allmänna inrättningar, med undantag af dem, som finnas i allmänna lagen omnämnda, såsom t. ex. domstolarne.
Regeringen kan icke tillskapa ett nytt embetsverk, utan att hon får medel af Ständerna till embetsmännens löner; men sedan hon fått dessa medel, kan hon utfärda en instruktm för detta embetsverk, hvars anda beror helt och hållet på henne sjelf att bestämma, och denna instruktm kan hon någon tid derefter förändra huru hon behagar.
Detta är en sådan makt, att den icke, mig veterligt, finnes i något annat samhälle, som anses vara konstitutionelt.
Vidare har Konungen i 61S
Den 13 December f. m. värt land rättighet att till embets- och tjenstemän, med några ytterst få undantag, hufvudsakligen af Biskopar och Borgmästare, utnämna hvilka Svenske män han behagar, och dessutom kan han taga sig rättighet att, om någon annan underordnad myndighet tillförene utnämnt vissa tjenstemän, förändra detta efter behag och framdeles sjelf utnämna dem.
Slutligen har Regeringen, såsom vi alla veta, en enväldig makt öfver den ekonomiska lagstiftningen, en lagstiftning, hvars omfattning icke blifvit underkastad något förtydligande eller någon begränsning alltsedan 1809 års statsskick infördes.
Till följd af denna makt kan sålunda Regeringen ännu föreskrifva en Svensk man huru stor eller liten del han får besitta af Svensk jord; hon kan föreskrifva hvarje Svensk man på hvad sätt han äger rättighet att föda sig med sina händers arbete; hon kan till hvarje Svensk man säga, — jag vill icke påstå att så skett, men det kan ske, — hvad han äger rät tighet att äta och dricka (vi hafva sett att K.
M. utfärdat förbud att dricka kaffe), samt huru han äger rätt att kläda sig (vi hafva sett huru en lag i en förfluten tid beskref huru vida klädningar fruntimren skulle få nyttja).
Denna makt qvarstår ännu oförändrad, enl. den tolkning som gifves åt begreppet om allmän hushållning.
När nu
Regeringen äger en sådan makt och derjemte makten och chefskapen öfver embets- och tjenstemän, samt krigsmakten till lands och vatten, så innefattar detta en envåldsmakt, som icke är tempererad af något annat än Statsrådets ansvarighet inför grundlagen samt den rättighet, som Ständerna äga att neka medel till statsbehofvens fyllande.
Hurudan
Statsrådets ansvarighet är hos oss känna vi, samt huru svårt det redan är att genom Const.Utsk. få fram en anmälan till R.
St:r om några anmärknrr, som komma plock- och stycke-vis; desto svårare är det att åstadkomma någon genomförd teckning af systemet, eller för Ständerna att utöfva någon moralisk påtryckning genom någon samfäld adress, på sätt 107 § Reg.F:n skulle kunna föranleda.
Men om det äfven skulle komma så långt, att en sådan anmälan komme från Const.Utsk., så, om också till och med R. och Ad. och PresteSt., likasom de öfriga två Stånden, ginge in derpå, äger dock Regenten att på en dylik anmälan göra det afseende han för godt finner.
Det är tydligt, att under sådana förhållanden, som vi nu äga, då vi hafva en Regent, som är utrustad med förstånd och rättsinnighet, skulle han sannolikt göra afseende på en sådan anmälan, om den gjordes från alla fyra Stånden, i fall detta någon gång inträffade, men en grundlag skapas icke blott för den tid, hvari vi lefva, utan för alla tider.
Det kunde komma en Regent, som icke gjorde afseende på hvad R.
St:r sålunda önskat; det finnes i vår tid exempel på så beskaffade Regenter, och derföre måste vi betrakta förhållandena sådana de erbjuda sig för oss i juridiskt hänseende inför lagen, och då måste jag säga, att Regeringen hos oss äger så mycken makt och så liten motvigt af garantier i statsförfattn:n, att det för samhällets trygghet måste finnas något annat, utgående ifrån och boende hos sjelfva folket, som kan utgöra on motvigt mot denna makt, och detta är tryckfriheten.
Det är rättigheten Den 13 December f. m. att kunna fritt få yttra sig, att kunna få taga del af alla offentliga handlingar och på detta sätt allmängöra hvad Regeringen företager sig.
Men det är ock tydligt, mine Hrr, att en Regering, som äger en så stor makt, icke kan älska tryckfriheten, utan i sin ställning alltid skall finna sig besvärad deraf; om hon vill företaga en handling, som är egenmäktig och hon finner sig af alla andra band oförhindrad dertill, så måste hon ock finna sig serdeles generad och för sig obehagligt, att en liten tidning skall kunna så att säga lägga stenar i vägen för hennes framfart.
Då är ju tydligt att om tryckfrihetens särskilda bestämmelser blefve borttagna från grundlagen och införda i en civil-lag, så är det första man kunde vänta att en maktlysten rådgifvare-personal skulle bjuda till att få förändringar i tryckfriheten genom införande af inskränkande bestämmelser i den civila lagen.
Det är icke blott ett inbillningens foster att framställa denna förmodan, ty vi hafva i alla länder sett att sådana försök till inskränkningar blifvit gjorda, som den K.
Propos:n tyckes åsyfta, eiler att lagens särskilda bestämmelser skulle utgå ur grundlagen och blifva föremål för en civil-lag.
Då det blott vore fråga om de s. k. missbruken under vanliga förhållanden, då allt går sin stilla gång, är det möjligt, att sådant icke kommer i fråga; men så snart andra förhållanden skulle inträda, skulle man snart få se ett sådant sträfvande göra sig gällande.
På hvad sätt skulle detta kunna ske?
Jag lemnar till R. o. Ad. att bedöma, huruvida icke de som ville inskränka tryckfriheten, hade en ganska stor utsigt att lyckas deruti.
Med den stora aktning för de utmärkta egenskaper som man finner hos många ledamöter af Rikets första Stånd, så känna vi dock alla, att till följd af dess ledamöters samhällsställning, Regeringen här i allmänhet räknar en högst betydlig majoritet; på samma sätt är det äfven hos PresteSlåndet.
De sednare 25 årens erfarenhet har visat att hos- BorgareStåndet finnes ett serdeles rörligt temperament i politiska konjunkturer; detta
Stånd älskar lag och rätt och en sansad frihet; men det vill också hafva freden till hvad pris som helst, och det önskar framför allt, att affärerna skola kunna gå sin lugna gång.
Det är således färdigt att kasta de allmänna rättigheterna i Regeringens händer, så snart oroligheter upstå, blott den skyddar lugnet för tillfället.
Detta hafva vi sett i många andra länder; jag vill blott såsom exempel åberopa den lätthet, hvarmed September-lagarne i Frankrike genomdrefvos af den blott få år förut tillkomna Juliregeringen.
Man talar om tryckfrihetens missbruk; ja, det är onekligtatt sådana äga rum; men jag tror, att flertalet icke besinnat, att i sjelfva begreppet tryckfrihet ligger att den måste kunna missbrukas, och vill man utrota alla missbruk deraf, då måste man gripa till censuren; men det har Regeringen icke åsyftat genom sitt förslag; den har tvertom sagt, att icke någon censur skall äga rum.
Man har under denna discussion inlåtit sig i detaljer, som jag icke anser höra hit, t. ex. frågan om ansvarings-systemet, om kaution o. s. v. Men emedan sådant blifvit nämndt, vill jag i 620 Den 13 December f. m. afseende å ansvarighets-systemet erinra om en sak, som jag tror innefatta ett lätt sätt att blifva af med detta system, och det förundrar mig, att det icke långt för detta kommit i fråga.
Det är blott att taga bort tillstånds-bevisen och låta tidningarne utgifvas på samma sätt som andra skrifter, d. v. s. att utgifvaren endast beböfde upgifva sitt namn.
Jag tror att en sådan förändring ganska lätt skulle kunna i grundlagsväg genomdrifvas, och derigenom vöre man af med det förhatligaste af alla tryckfrihetens missbruk.
Den af Konungens rådgifvare, som bär yttrat sig, har på ett mycket vältaligt sätt framställt, huru enskilde medborgare blifvit anfaline af pressen m. m.
Det är vanligt att så snart man talar om tryckfrihetens missbruk, så framkommer detta argument.
Det är icke utan sin betydelse; men det är omöjligt att med hvilken tryckfrihetslag som helst, utan censur, förekomma, att icke privata personer angripas; ty sådant kan ske genom allegorier och på många andra sätt; och det' lär väl icke heller vara precist dessa missbruks förekommande, som åsyftats genom förslaget.
Man har sett, att en smädeskrifvare kan i tryck utpeka en person, såsom den der icke hundra mil ifrån det eller det husnumret på den eller den gatan, att hafva begått något brott eller en skamlig handling; huru vill någon åtkomma smädeskrifvaren med lagens straff för sådana aflägsna påpekningar.
Denna tidning kan icko åtkommas; jag tror för öfrigt, i detta hänseende, att den Danska tryckfrihetslagen har några ganska lämpliga föreskrifter, och de bästa jag sett.
Mot ett stadgande i det förevar:de förslaget måste jag slutligen uttala ett djupt ogillande, emedan det rörer en sak, som utgör det egentliga palladium för vår tryckfrihet, nemi. att undantag skulle äga rum i afseende på rättigheten att trycka offentliga handlingar.
Jag vill icke längre uptaga R. o. Adis tid, utan anhåller att få lägga min röst till deras, som talat emot förslaget.
Oaktadt ropen på propos. icke innefatta något annat, än att R. o. Ad. hört nog och icke vilja tillåta någon att vidare yttra sig, hoppas jag dock att jag oförkränkt må få begagna min yttranderätt.
Jag har begärt ordet egentligen derföre, att jag trodde mig böra med några få anmärknir visa, dels hvarför vår tryckfrihetslag är så beskaffad som den är, och dels hvarföre den icke torde kunna annat än vid högst ovanliga till^ fällen böra förändras.
I första afseende! ber jag att få erinra derom, att när 1809 års män framdrogo denna folkrättighet ur gruset af flera århundraden, hvarunder högsta makten hade begraft den, såsom en naturlig rättighet för folket, då, säger jag, voro begreppen ännu icke nog utredda om hvad tryckfrihet till sitt väsende är och hyad den skall kunna i lag omfatta.
Man ser delta straxt i den § af RegisFin som talar om tryckfriheten; ty den ställer den genast i sin tillämpning eller i beståndet af denna frihet under den civila lagen.
Likväl var denna rättighet i sig sjelf och är ännu ingenting annat än en metafysisk sak; en rättighet, en fri - Den 13 December f. m. 621 het kan icke i lag beskrifvas, den kan blott proklameras.
Tryckfriheten hör till detta sublima, som man icke utan skäl finnér, då man läser första Mose Bok, att Gud sade: »varde ljus»; och det vardt ljus.
Det är proklamerandet af denna frihet, som vi hafva att tacka 1809 års män för.
Men redan 1812 visade sig redan förvillelsen om hvad tryckfrihelen egentligen var, och jemte det oss vidlådande från äldre tider ärfda sätt att reglementera, började nu
Ständernas inflytande för att nå den frihet de sökte med en massa af onödigheter.
Deraf härleder sig den nuvar:de svårigheten att förändra tryckfrihets-förordn:n.
Om 1809 års grundlag blott hade uttalat någonting dylikt som att tryckfrihelen är en medborgerlig frihet, som icke får folket undandragas, och den som missbrukar denna frihet vore underkastad ansvar och ersättningsskyldighet, i enlighet med i lag stadgade grunder, då hade det varit nog.
Vi hafva också exempel på, och det har nyligen blifvit anfördt, att det finnes länder, der grundlagens stadganden äro så beskaffade, som Regeringen genom sitt förslag åsyftar, eller att sjelfva grundprincipen skall stå i Reg:sF:n, men detalj-bestämmelserna i en civil-lag.
Nu har man deremot, genom bemödandet att reglementera, gjort alltsammans till en röra.
Jag öfvergår nu till den andra satsen, som jag tagit mig friheten uttala, nemi. att när så är, är det också nära nog omöjligt att vidröra Tryckfrihets-förordnm i dess nuvarrde tillstånd.
Jag nyttjar icke gerna några bilder, emedan jag icke äger förmåga att framställa dem vältaligt; jag tror dock att om sanning skall kunna erkännas i den bild jag nu går att uttala, skall den helt klarligen kunna framhålla orsaken, hvarföre nationen undanber sig alla vidare försök att vidröra denna rättighet.
Jag har antydt, att det vär en skatt, ja en juvel, som 1809 års män uptogo ur fordna seklers grus; jag säger nu att denna juvel, oslipad och omfattad af saker, som icke tillhöra densamma, dock af nationen anses så dyrbar, att hon icke vill utlemna den till omarbetande, af fruktan, att hon då icke skall få någonting igen.
Denna känsla synes äfven den Konungens Rådgifvare, som här yttrat sig, hafva anat.
Han har, om jag så får säga, gjort en mästerlig reträtt från ett företag, sorn om han hade sett saken från en så enkel synpunkt som jag tagit mig friheten framställa, troligen hade utebiifvit; men under discussionen hafva så många särskilda yttranden tillkännagifvit, att man nu i allmänhet tror, att det skulle vara möjligt att förbättra tryckfrihetslagen genom att göra den till civil-lag, att jag derföre ansåg mig, oaktadt allt hvad som förut blifvit yttradt, böra erinra derom, att grunden till tryckfrihelen är en metafysisk sak, som icke låter i någon lag beskrifva sig.
Vi hafva i England sett, att tryckfriheten icke tillkommit genom lag, utan genom folkviljans kraft att undanrödja alla i vägen lagda hinder för att åt sig sjelf taga en oåtkomlig makt.
Det är friheten, som gifvit oss tryckfriheten; den har blott åter förklarat, att frihet bör finnas äfven i afseende på yttranderätt genom tryck, och det är nu icke vidare genom någon lagstiftning som den bör eller kan beskrifvas.
Samhället har under 50 år utvecklat sig med begag - 622 Den 13 December t. m. nande af denna lag, sådan den är; der har således upkommit eli slags konventionellt sätt att begagna och handhafva denna lag, och det begrepp sorn nu härom utbildat sig är i denna stund ett lika så säkert palladium som sjelfva lagen.
Det är derföre som alla de anmärkn:r man kan göra emot lagen bortfalla den ena efter den andra.
Snart väntar jag mig att få se, att hvarje tidningsredaktion, som vili begagna en s. k. ansvaring, skall blifva utskämd inför nationen, då han vill begagna detta sätt att tala till sina medborgare.
Det är på detta sätt som den ena bristfälligheten efter den andra skall till följd af den allmänna uplysningen bortfalla, och det har här blifvit sagdt, att det är folkets egen utveckling, som verkar på pressen, och icke pressen, som verkar på folkets utveckling.
Man kan dock säga på båda sätten, ty de verka gemensamt på hvarandra.
Allt nog, resultatet är, att begreppet om hvarjo mans rättighet att få yttra sig i tal och skrift i Sverige, är redan så stadgadt, att hvar och en känner dess grän sor och tillika de vilkor, under hvilka den i allmänna omdömet förverkar denna rättighet, som missbrukar den.
Yid sådant förhållande får jag säga, att jag hoppas att af den dynasti, med hvilken vi nu äro så lyckliga att finna oss nöjda, om vi också icke vore det så alldeles före år 1844, ingen någonsin vidare skall vilja framkomma med ett förslag att i hufvudsaken vidröra det skick, hvaruti tryckfriheten f. n. befinner sig enl. våra lagar.
Nu, mine
Hrr, är det med tillförsigt som jag tror* att dessa få enkla ord, om de rätt upfattas, äfven skola kunna leda till en försoning och till ett slut på den bitterhet, som för en stund sedan tycktes mig vara färdig att upblossa på den första bänken mellan tvenne ledamöter.
Det yttrades ett ord på ett främmande språk, sorn kanske icke var strikte så som jag hörde bär nere i salen yttras; men det sades, att det vore ett brott, att vilja vidröra tryckfriheten.
Hvarifrån komma dessa öfverdrifna yttranden, om icke derifrån, att man icke insett hvad tryckfrihet egentligen är, utan i stället tvistat om, huruvida man på ett eller annat sätt skall kunna genom lagstiftning jemka saken efter hvars och ens åsigter.
En sådan öfvertygelse har Gr.
Lagerbjelke haft; han tror att ändamålet kan vinnas med en förändring och borttagande af sådana bestämmelser, som icke tillhöra grundlagen.
Hans öfvertygelse måste vi respektera, och vi hafva hört åtskilliga, ja, nästan alla, som yttrat sig mot förslaget, icke kunna frikänna sig från att till en del gilla riktigheten af Gr.
Lagerbjelkes argumentation.
Jag gör det icke, emedan jag hade önskat, att Ordf:den i vårt Const.Otsk. skulle hafva förklarat att: vi vidröra icke denna sak, utan vi låta den anstå.
När jag vidare minnes de anfall, som en Konung af denna dynasti gjort mot vår tryckfrihet, då Han nemi. begärde indragnings-makten och fick den för tillfället på god tro, men efteråt ville behålla densamma för alltid, är det vådligt för Hans närmaste efterträdare att stöta den känsla, hvarom Hr Gripenstedt så vältaligt yttrat sig.
Jag påstår att detta är vådligt, och jag påstår, att qm K. o.
Ad. finnér, att saken är af sådan beskaffenhet, att all fråga derom nu kan genom ett gemensamt
Den 13 December f. m. 623 votum för en längre tid begrafvas, så hafva vi i och med detsamma borttagit all känsla af animositet mot hvarandra derföre att vi haft motsatta åsigter.
Då dels personliga anfall mot mig och dels anmärknrr blifvit riktade mot det Utsk., för hvilket jag vid förra Riksdagen hade äran vara Ordf:de, nödgas jag anhålla att blott med några få ord få uptaga tiden för att framföra ett kort försvar.
Hvad först det mot mig riktade anfallet beträffar, så har en talare sagt, att jag i mitt anförande yttrat, det Tryckfrihetsförordn:n borde öfverföras till allmän lag för att sålunda lättare kunna lämpa sig efter tidens vexlingar.
Något sådant har jag alldrig yttrat.
De ledamöter af detta Stånd, som voro närvar:de när jag yttrade mig, skola med mig kunna intyga, att mina ord folie sig så: att bland de fel, som emot våra grundlagar kunna anföras, är ett att uti dessa grundlagar finnas en mängd detaljbestämmelser, obetydliga och af den natur, att de böra genom oftare skeende förändringar kunna lämpas efter tidens omständigheter, och, mine Hrr, kan man neka, att icke i våra grundlagar finnas sådana detalj-bestämmelser, som skada dem?
långt ifrån att jag yttrat, att hela Tryckfrihets-förordn:n borde räknas till dessa detalj-bestämmelser, har jag tvertom sagt, att den grundsats, som borde bifallas, vore att tryckfriheten till sin definition och till sina grundsatser intogos i grundlagen, men att dess detaljbestämmelser inflöte i en civil-lag.
Hvad nu angår anmärknme mot de Const.Utsk:s ledamöter, hvilka vid förra Kiksdagen utgjorde dess majoritet, och som nu rösta emot det hvilanda förslaget, har man förevitat dem, att ett dylikt handlingssätt vore inkonseqvent.