Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skulle för honom vara af så stort psykologiskt intresse att veta grunden för detta mitt antagande.
Han bad mig säga det riktigt uppriktigt.
Han hade förundrat sig så mycket öfver att jag tänkt på detta innan han yttrat något derom.
– Ja – jag kunde inte låta bli att skratta – det var ju förskräckligt att tala om att jag tänkt på sådana ting.
Men om jag bara ville säga honom hvad skäl jag hade haft; han hade varit så grufligt nyfiken.
– Jo, grunden – – – ja det var nu så förskräckligt svårt att hitta ord för det.
– Ja men vi måtte då kunna tala om sådana saker – väl?
– Ja, det var inte för det, det var svårt, men – Nå?
– Jo skälet var helt enkelt att jag inte trodde honom om att ha så dålig smak.
– Hur?
– Jo, om en menniska som står framför en korg med frisk, vacker frukt går bort och tar den som är rutten och fläckig, så har han dålig smak.
Att den som inte har tillgång på bättre griper till den fläckiga, det kan jag deremot förstå. – ”Ah, ni menar att jag kunnat välja!” – ”Ja.
– Det glimtade till i hans ögon; han tyckte om det.
– ”Vet ni hvilken artighet ni der säger mig?” – ”Ja.
Men ni sade att jag skulle vara uppriktig.” – ”Egentlig vælger man ikke; man blifver valgt.” – ”Jag inser icke att det gör någon förändring i sjelfva saken.
– Han såg upp. ”Nej, det gör det icke.”
Och han log.
Så började han tala om sin ungdom.
Jag trodde visst att han mycket tidigt börjat ha kärleksförbindelser?
Nej, han hade varit så förskräckligt romantisk.
Hans kärlek hade på den tiden varit utomordentligt svärmisk.
Och så var han anspråkslös, han trodde icke att han egde något för qvinnor tilldragande, ty han var icke vacker.
Och ingen qvinna hade af sig sjelf närmat sig honom.
Och så hade det stannat vid förälskelser.
Han hade också hört sig led på hur dumma och fula karlar skrutit med sin tur hos damerna, han hade fått afsmak för att vandra i deras fotspår, och derför hade han icke uttydt hvarje ord och hvarje blick i hela dess utsträckning.
Kunde jag tro det, att han var 25 år innan han fullständigt egt någon qvinna?
– Nej, det skulle jag icke ha gissat.
Han kunde ju icke ha något skäl att sitta och narra mig.
Så talade han om att han den gången han var i Paris hos Costanza T. varit förtjust i – tror jag det var spanska gesandtens dotter, en alldeles strålande skönhet, som lyste öfver allt dit hon kom.
I sin blygsamhet tänkte han icke på att hans känsla kunde vara besvarad, först efteråt hade han kommit till klarhet om att hon verkligen tänkt på att bli hans hustru.
Han kunde aldrig glömma deras afsked.
Han talade ideligen om sina koffertar och dylikt för att icke komma fram med hvad han verkligen tänkte och hur det kostade på.
Hon hade med en nervös liten bitterhet anmärkt att det var märkvärdigt att ett så purt ungt Menneske kunde ha så många koffertar att draga försorg om.
Så hade hennes tant gått igenom rummet just som han rest sig för att säga farväl.
Tanten hade helsat och gått förbi. – ”Men ge honom då handen, tante!
Du ser honom aldrig mer,” sade hon häftigt.
De återsågo hvarandra heller aldrig.
Hon hette de Marinos eller något dylikt.
Dopnamnet har jag glömt.
Han tror att hon är död nu.
Ett utmärkt vackert porträtt hade han af henne, men det stal en bekant från honom i Rom, der han låg sjuk i flera månader.
Om han kunde komma öfver det porträttet skulle han stjäla det igen.108
Nej, om han varit så upptagen af kärleksförbindelser när han var ung, så skulle han svårligen ha hunnit med så mycket arbete som han gjort, anmärkte han.
Jag kom att skratta och sade att jag trodde icke att herrar blefvo så störda i arbetet af sina förälskelser.
Jag trodde att det bara var jag som inte kunde arbeta när – – – Aha!
Jag erkände således?
– Skratt.
Jag hade måst taga undan ett par år af mitt lif, under hvilka jag icke skrifvit en rad, utan endast lefvat.
– Skrifvit?
Således sedan jag börjat skrifva?
Och jag hade icke skrifvit så länge.
– Han var alldeles hänryckt öfver att ha ertappat mig.
Men jag parerade hugg med den verkligt historiska upplysningen att jag började skrifva 1874.
Hvilket emellertid icke hindrade honom att fortfarande jubla.
Jag var så ytterst försigtig med angifvandet af tiden, påstod han; liksom så fort det i Victor Hugos dikter kommer ett kärleksqväde, så fattas alltid årtalet.
– Nu hade han fast mark under fötterna, blef intresserad och meddelsam.
Hvad det var jag kände, när jag blef förälskad?
– Han talade som vore det en sak som minst borde förekomma en gång om året.
Jag upplyste honom skrattande om att jag alldeles icke hade någon så rik erfarenhet att ösa ur, som han tycktes tro.
– Han såg nästan komisk ut; det var som om detta vållat honom en missräkning.
– Men jag kunde väl ändå säga hur jag brukade känna det?
– Känna?
Det var en befängd fråga.
– Jo, om jag kände det som beundran eller behof av ömhet?
– Jag var i allmänhet icke så särdeles upplagd för beundran.
– Jaså, då var det behof af ömhet?
– Snarare det trodde jag.
– Så var det med honom med.
När han var ung var han nog förskräckligt benägen för beundran.
Men särskildt var det ömhet han törstade efter.
Qvinnor som alla voro förälskade i, som till ex. skådespelerskor, hade han aldrig känt sig särskildt tilldragen af.
Han hade icke tid att stanna längre.
Hvarför jag skulle resa?
Det var så ”kedeligt” att jag skulle resa nu, just när vi börjat bli bekanta.
– Nej, om jag hade hopp om att få träffa honom, så skulle jag icke resa, men jag hade varit rädd att inkräkta på hans tid o.s.v. – Åh, nu hade han alldeles inte så brådt om längre.
Så kunde jag väl stanna några dagar till?
– Ja, jag stannar.
– Ja, så skulle han komma.
Men han kunde inte säga när.
– Det gjorde heller ingen ting.
Han har ett roligt sätt att flytta sig bort när någon knackar.
Denna lilla bagatell förråder en så stor öfning och har blifvit en så behändig påpasslighet, att jag är färdig att dö af inre skratt deröfver.
Jag har gifvit akt på det förr, – härom qvällen, då vi sutto på chäslongen – men ju mer jag ser på det, dess roligare ser det ut.
Jag måtte ha ett utprägladt sinne för humor, när jag ser det så, fast – – – – – – – !
Det är alldeles oemotståndligt.
Han reser sig inte, han gör knappt en rörelse, han brådskar heller inte, men innan en katt hunnit blinka sitter han på en annan stol, sitter der med den oefterhärmligaste min af sinnesro.
Jag tror inte han har en tanke på hur lustigt denna scenförändring tar sig ut från min åskådarplats.
– Om han bara kunde se sig sjelf en enda gång!
Det är att dö åt.
Han lyfter sig från den ena stolen till den andra, ljudlöst så att icke en råtta skulle ana att någon flyttade sig i rummet.
Det är någonting fint och lätt – obeskrifligt.
Jag kommer alltid att tänka på en skata.
Det är den der prydligheten i allting.
Kjöbenhavn d. 12 Dec. 86.
Nej hu!
Jag var dum som stannade.
Hvilken dag det varit i dag!
Sjuk har jag varit hela dagen, så att jag icke kunnat arbeta, endast sofva.
Och icke en skymt af det der lilla svarta odjuret!
Nej han lemnar mig nog vackert åt mitt öde.
Man kan väl inte tänka sig något ändamålslösare än att sitta här på ett hotellrum och låta tiden gå!
Nej tack! på torsdag reser jag allt.
Om jag kan; jag är kär som en galning.
Hur skall jag bli det qvitt?
Jag är fullkomligt lugn, medveten och nykter, men – – – – – Ja man är icke mer än en menniska.
Om blott icke Hörby vore så dödande enformigt och tråkigt!
Om man blott hade en hufvudstads teater och musik att tillgå!
Alla dessa små förhållande qväfva min arbetshåg.
– – – – Ut! Bort!
– – – Om jag blott hade penningar!
– Nya menniskor, nya bilder; kamp, lif!
Du har ett år på dig åtminstone.
Hvad kan ej hända mellan December 1886 och December 1887?!
I ditt arbete är du fri, lika fri som en man.
Hvad skulle du icke allt kunna vinna genom ditt arbete, om du vore duktig! ”Än kommer dag, än är ej allt förbi.”
Är du galen att splittra dig nu och att låta något tränga sig emellan dig och arbetet!
Endast om du säljer dig med kropp och själ åt arbetet skall det ge dig hvad du begär.
Och om du offrar det hvarenda blodsdroppe i din utmärglade varelse, då skall du kanske – trots allt – lyckas aftvinga det just hvad du begär.
Ett år – ett års frist har du.
Ett helt år!
Icke endast dessa fattiga dagar till jul.
Och så bort med romantiken!
Hvad vållar din melankoli i dag?
Att du ätit en smula mer än din usla, försvultna mage kan tåla, sedan du en gång förstört den med den vansinniga Tanner-kuren.109
Hur kan du tro att du skulle kunna äta som andra menniskor?
Är du tokig, tror du tillvaron är så slösaktig att den unnar en kropp i fall man begär en smula själ.
Nej pass!
Svält är lagom åt dig, tänk inte på annat.
Och en tom mages melankoli har åtminstone ett visst själfullt behag med sig, då deremot detta – – – – Nej tusen gånger hellre svälta.
Har du mindre karaktär nu än när du var ung?
Jag blygs öfver dig.
Ja det gör jag verkligen.
Du borde rent af stanna i Kjöbenhavn för att bevisa att du har kraft nog att späka dig tam, om det behöfs.
Är du tokig att du ett ögonblick tror på de mörka tankar, som icke ha sitt säte i hufvudet, utan i magen.
Och är du inte så gammal skojare att du lär dig inse att det endast är under den första timman i galgen man våndas?
Hur var det med Lundegård?
Kände du dig inte som sliten mellan hästar då, som om du långsamt drogs sönder så att alla fibrer krasade.
Det är icke mer än fjorton dar sedan, och du är så herre öfver den saknaden att det är som om du aldrig egt en kamrat.
Har du ett enda hopp för framtiden att det gamla skall knytas ihop igen?
Arbetet har makt.
Arbetet är både gud och satan, ty arbetet är allt hvad ljust och mörkt som fins ini dig.
Men man ger sig helt, man delar sig icke.
Hör du, man delar icke!
Ty då blir man ett tomt skal, som arbetet vrakar och kastar bort.
Ha gudar, hvad jag våndas!
Det fins något inne i mig som gråter och ropar.
Blödigheten – – – qvinnonaturen.
Lägg dina händer om den gråtandes strupe och qväf henne.
Det jag begär, det qvinnan i mig ligger på knä och tigger om, det måste vara en bisak, något som arbetet helt vårdslöst skänker som till på köpet, det får inte taga rum.
Det fans en qvinna, som i alla sådana förhållanden var liksom det manliga elementet.
Derför var hon stor.
Ty hon offrade allt för sitt arbete.
Och arbetet fordrar blod för att bevilja något.
Molok, jag är beredd att kasta allt i ditt gap, – mig sjelf, alla som stå mig nära.
För ära?
Äran är humbug.
Nej, för det som för mig är lifvet efter döden, som är himmel och salighet, det enda, stora, det högsta min tanke kan nå: – RO.
Ro, det är icke slapphet; ro, det är sammanfattningen af all kraft; ro, det är den fullständigaste harmoni, der allt väger jemnt och der det icke fins missförhållande.
Ro, det är den vises lugn, det är hvad de kristne kalla hvilan i Gud.
Älskade gamla bok!
Du är mig mer än fränder och mer än vänner, – surrogat som du är för en menniska att sluta mig till.
Jag älskar dig som vore du något utanför mig stående.
Nu har den siste gått.
I hela verlden fins det icke en som kan sägas stå mig verkligt nära.
För alla står jag i andra rummet.
Ja, säg sanningen en gång jag skulle sticka min hand i elden om det kunde skaffa mig detta främsta rum, som jag aldrig fullständigt egt.
Den obetydligaste qvinna kan inta det, – men icke jag.
Och hvad är det för varelser som kräla omkring mig?
Svaga, dubbla, fega, falska.
Omyndiga barn eller halffjolliga narrar.
Visa mig en med ett arbete, som jag kan dela, och jag skall lyda som en slaf – – – prat!
Här fins det inga jäsande krafter, intet att sätta lifvet på spel för, intet att ge eggelse.
Här fins inte rum, inte luft.
Jag qväfs i dessa dvärgförhållanden.
Hvad är risk?
Det är så lumpet alltihop.
Om allt går åt skogen för mig, hvad har jag förlorat?
Fåniga småsjälars beundran.
Och är den så mycket värd att ha?
– Nej ensamhet och frihet!
Ensam i stora främmande städer, fri bland menniskor af hvilka icke en vet hvem man är.
Försvinna – spårlöst försvinna för en tid, arbeta som en mullvad och så skjuta upp en hög att beteckna den väg man gått.
Få gå i gamla kläder, liknöjd om man ser ut som en kringstrykande vagabond – inga utgifter för fåfängan och andras narraktighet, utan endast för lifvets nödtorft.
Ziguenarlif – hem öfver hela verlden, öfverallt utom der det är trångt!
Då kan jag kanske bli mig sjelf.
– Vanka i alla väder.
Stark och härdig som en gammal gatsångerska.
Och så ett skym undan bland böcker och literatur på gammeldagar.
Har du inte framtidsutsigter, gamla Ernst Ahlgren!?
Hvem du än är, så försök att förstå hur ensam jag är, hur jag måste kufva detta konstnärs- eller ziguenarblod, som löper hetare i mina ådror än någon vet om.
Tänk på hur jag hvarje dag, ja nästan hvarje timma tvingas att spela komedi för att synas lugn och förståndig.
Detta tryck på min något för stort tilltagna natur (jag menar mot vår svenska lilla landsändas futtiga förhållanden) gör att det som instänges bryter sig väg icke på en naturlig, utan på en konstlad väg.
Den får icke ge sig luft i mitt förhållande till menniskor; vrede och kärlek, kränkt högmod och ödmjuk tillbedjan, – alla dessa ytterligheter mellan hvilka mitt lynne svänger, måste jag med en känslig undantagsmenniskas hela skygghet söka dölja.
Det fins ett ord för hvilket jag krymper mig som en stor dogg för hundpiskan: det är romantik.
Men jag, som endast med den yttersta motvilja beqvämar mig till att läsa en roman, jag har icke fått denna romantik af böcker, den är icke löst påklistrad, den kan derför icke plockas af mig; den ligger mig i blodet.
Den kan spåras hela mitt lif igenom, icke som sentimentalitet, men som något upproriskt – som otyglade lidelser.
Tänk er detta af raseri halfgalna barn, som i sitt begär att döda katten blir till en afgrundsande af grymhet.
Det är samma barn som låter den folktomma slätten genljuda af sina vilda, ursinniga skrän, sammanhukad i bottnen af en grop, tjutande af feghet vid tanken på förebråelserna öfver att en hund satt sig i klämma i ett plank.
Det är alltjemt dessa i ensamheten hejdlösa känslor.
Och så den hos denna halfvilda tös uppflammande sinlighet den gången då pojken med det svartknollriga håret och de bruna ögonen vill straffa hennes egensinnighet och nyper henne så att det blir blodmärke.
Hvilken originell scen för resten dessa två halfvuxna menniskor eller barn, friska, starka, högt uppe öfver slätten, omgifvna af trädets friska löfkrona, (det var en rönn eller en ask, jag mins ej hvilketdera) slukande hvarandra med ögonen utan att med ett ord våga förråda det som fins mellan dem.
I den känslan fins det icke spår af sentimentalitet, det är rena rama naturen, som vaknar vid ett trollslag: – den som elektricitet verkande beröringen.
Han kunde väl vara en fyra år äldre än jag, den der sjömanspojken eller stallpojken, hvad han nu skall kallas.
En annan flicka skulle ha blifvit rädd och blifvit beskedlig när han nöp henne.
Det fans allt gry i mig på den tiden ändå.
Men hvilken sjelfbeherskning kräfdes det icke sen af den unga damen att tygla denna natur.
Nåja, allt som nu ser ut som romantik är endast genombrott af denna från ytterlighet till ytterlighet sig kastande natur.
Kjöbenh. d. 13 Dec. 86
Jag är färdig att brista i skratt, ensam som jag är.
Joo, det går framåt, men mycket långsamt.
I dag kysste han min magra skrifvartass 4–5 gånger i ett tag och med storartadt eftertryck.
Det är en fullkomlig parodi att kasta bort sådant på mig, gamla humlestör.
Först och främst: hur kan han förmå sig till det?
Mig skulle det vara motbjudande, om jag vore karl, att kyssa alla möjliga qvinfolk på näfven.
Och dernäst: hvad tror han om mig?
Hur tror han att jag uppfattar det hela?
Menar han att jag tar det naivt och inbillar mig att han är förälskad i mig?
Det vore inte omöjligt, ty sådana hufvudstadsbarn ta för gifvet att man skall vara ett fä för det man lefvat på landet.
Han satt och talade om Stella Kleve, att man icke får något af henne, hon är liksom en dimma.
Det är intelligens men inte det der – – – man känner inte att det är en menniskosjäl.
Så kom han att tänka på den sällskapsleken, att teckna upp en menniskas karaktär som en matematisk figur, somliga regelbundna och symmetriska, andra med förvirrade hörn och utsprång.
Jag gjorde ett så skarpt intryck, sade han, kanske det var derför att mina drag voro så regelbundna och så tydligt tecknade.
Jag skrattade och sade att det nog blefve många kanter på den figur som skulle föreställa mig.
– Ja, med bestämda linier.
Han var ute och gick i går med sina två flickor, och han höll på att ta dem med hit upp.
”Hvarför gjorde ni inte det!” – Jag blef så glad åt det.
Hvad jag kan hålla af barn nu, när jag börjar bli gammal!
De äro så rara, sade han.
Och han lofvade att ta dem hit upp en dag.
Jag undrar om han gör det.
Jag skulle tycka mer om det än att han kysser på hand.
Det är så sundt med barn.
Det är något att hålla af så rent menskligt.
Kärleken till en man kan göra en ond, kärleken till ett barn gör en alltid god, när detta barn är en annans.
Man tvingas då att sträcka ut sin individualitet för att omfatta det, ens hjerta vidgas och ens blick lyfter sig mera fritt.
Det skulle göra mig så ondt om dessa barn blefve skrämda af mig.
Den svarta drägten och mina skarpa drag verkar alltid afskräckande på sådana små.
Om jag kunde vinna dem!
Det är alldeles märkvärdigt hvad ärkemammeinstinkterna i mig äro starka.
Nej du har något af den bedrägliga gårdsfogdens vishet, som det står taladt om i bibeln.110
Han kunde nog komma upp ett ögonblick i morgon qväll, sade han.
– Ja, om han bara komme på fem minuter, bara på en minut, så vore jag nöjd.
– Men han kunde inte (såg mycket eftertänksam ut) kunde inte förstå hvarför jag kunde bry mig om det, att se honom.
(Inte förstå?
Gud, så banalt!
Att en man som han kan bry sig om att säga sådant, bara för att höra omigen hvad han måste ha hört hundra gånger förut.)
Vi stodo och höllo hvarandras händer borta vid skrifbordet i skuggan.
Jag såg på honom, in i ögonen.
Men det var så svårt att få fram svaret.
Så der fånig måste ett barn tycka att en stor menniska är, när hon säger sitt stereotypa ”hur gammal är du?”
– Jag höll emellertid lika god min som ett barn gör.
Jag sade honom att jag tycker om att se honom derför att jag tycker så bra om honom.
Jag sade det i min vanliga sträfva ton, nästan ovänligt, men sanningen var det ju: barnet uppgaf sin rätta ålder.
– ”Men ni känner mig ju inte.” – ”Nej det har ni rätt i.
Men ni vet ju nog att man temligen fort är på det klara med hvem man skall tycka bra om och hvem man tycker illa om.” – ”Men man misstager sig.” – ”Det tror jag inte.” – ”Har inte ni gjort det?” – ”Nej!” – ”Menar ni verkligen det?” – ”Ja.
Men det kommer kanske af att jag hållit af så ytterst få menniskor.” – ”Nå men, – – – ja nu gör jag er en ytterst ogrannlaga fråga – – – men er man, honom måste ni ju dock ha misstagit er på, och det är ett så djuptgripande, allvarligt förhållande” – – – ”Ja-a.
Ja men det räknar jag inte, jag var så” – ”Så nästan barn ännu?” – ”Nej inte det, men så oerfaren.” – ”Ja saa bliver jeg da altid en Torsk; jeg tager altid Feil.”
D. 15de Dec.
Jo, det lönar sig allt att ironisera och dissekera!
Det ligger en gladiator på marken, – en oskicklig gladiator, utan öfning och triumfer – den andres nät har omslutit honom, och han stirrar in i denne andres drag, spörjande.
Skall han stöta till med ett enda säkert tag och göra smärtan kort; eller skall han låta klingan glida in tum för tum och göra det till en förtviflad dödskamp med sammanbitna tänder?
En stum, trotsig dödskamp, som ingen märker, – mer än han, som står böjd öfver den slagne.
Det står något i Macbeth om att dräpa sömnen.
– – – Gud, att kunna sofva! – – – att slippa ifrån detta åtminstone under natten!111
Ville jag det?
– Kanske icke.
Det är väl just deri det ligger.
Jag vill icke.
Jag kunde resa hem på öfvermorgon, och allt skulle under trycket af min sjelfbeherskning återfalla i sina gamla fåror.
Men jag vill icke.
Jag tror att begäret att se hur han skall göra tar öfverhand öfver allt annat.
Och så fins det visst glimten af en förhoppning om – – – – .
Det fins något ini mig som hviskar om en hos tillvaron innestående fordran.
”Ni kan skratta ibland, alldeles som en ung flicka; det gör er tio år yngre och man får ett intryck som om ni toge er skada igen för något.”
Fru Schram var i sina arbeten hälften bacchant och hälften ”Moralistinde,” sade han, ”en meget uheldig forening.”
Han tyckte så illa om Tvist.
Den verkade naivt.
Förf. måtte aldrig ha känt lycklig kärlek. – ”Hvarför kom ni att tänka på det?”
– ”Jo, ty det är en komplett omöjlighet.
Två menniskor som älska hvarandra och som icke ha råkats på flera månader – – – ja nu säger jag något förskräckligt, något opassande och som ni blir vred öfver, men – de skulle icke ha stannat tio minuter i det rummet.”
Jag sänkte hufvudet; jag hade förstått.
”Men om det vet jag ju ingenting.”112
Jag satt orörlig och stirrade in i lampans röda ljus.
Det var så underligt allt det han berättat.
Denna häpnadsväckande vida erfarenhet är en ny verld för mig, – den som jag längtat efter.
Det är så underligt, så underligt.
Det käns som att vara ett barn och af en främling ledas fram genom en storstads brokiga virrvarr.
Jag känner mig så liten och värnlös i allt detta okända, jag måste trygga mig till denna hand, som omsluter min, – ja sjelfva skrämseln för och misstron till honom är blott den första skyggheten i ett barns tillit.
Jag satt alldeles stilla med vidöppna ögon, det föreföll mig sjelf som skulle jag stelna så.
Då lade det sig en varm hand öfver min, som hvilade på bordet, och han talade också som till ett barn.
– ”Se icke saa alvorlig ud.” – ”Jag känner mig så fattig; jag har ju nästan ingenting upplefvat.” – ”Tycker ni det är en förlust, att inte ha lidit så mycket?”
”Jeg tror at de er en brav Skabning.”113
Brav?
Ack hur länge skall han tro det!
När han reste sig och stod hos mig vid chäslongen, alldeles tätt intill, med mina händer i sina, sade han: ”Jag börjar tro att ni är mera qvinna än man strax tänker, att döma af er höga, nästan manliga figur.” – ”Hur menar ni?” – ”Det ligger något så qvinligt öfver er.” – ”Men hvad menar ni så med qvinligt?” – ”Det kan jag inte förklara.” – ”Det är skam af er!
Ni måste säga hur ni menar.
Ni kan ju tala och säga all ting.” – ”Det kan jag inte säga.
Jag menar att ni har vissa egenskaper, hvilka äro alldeles motsatta dem som räknas för manliga.” – ”Hvilka egenskaper?” (Det plågade mig så.
Skulle jag redan börja sjunka i hans tanke!) – ”Någonting svagt, vekt, som man aldrig skulle trott er om.”
– Tårarne ville stiga upp, jag måste vända bort mina ögon.
– Svag?
Svag?
Ja, ty jag håller af honom och jag känner honom ju icke.
Men det är så bittert att antingen nödgas spela komedi eller kallas svag.
Han gick att taga sin rock.
Jag sprang upp för att följa honom till dörren.
Han började tala om Cæsar, som är hans mans-ideal, – och om Brutus och alla de som förrådde honom.
Hur han talade!
Jag tyckte att han växte och blef en hög karl, hans ovala ögon blefvo mörka och gnistrade in emot mina jag kunde nästan icke se i dem utan att blinka; det var en harm, en eld, en kraft.
Och så denna låga, lidelsefulla röst!
Och denna nervösa lilla hand, som skälfde kring min.
Det var agitatorn, som lät sig ryckas med af sina ord.
Nu insåg jag hvad denne man skulle blifvit, om han icke lemnats i sticket af de sina.
En menniska, en menniska! omringad af hundra små kryp.
Cæsar.
Ja, jag förstår denna sympati.114
Det är qväll.
Han har hållit sin föreläsning.
Jag hade kommit för sent till den, men jag hoppades så mycket dess mer att han skulle komma hit upp.
Jag är alldeles vanvettig af längtan.
Kjöbenh. d. 16 Dec. 86.
Han kom ändå.
Men då hade jag med den olycksaliga intensitet jag har att slösa på allting hunnit längta mig så trött att jag var alldeles som förstelnad när han kom.
Modlösheten satt qvar i mig.
Jag kunde knappt säga ett ord.
Och så hade jag en känsla af att jag var föremål för hans öfverseende och medlidande, hvilken plågade mig till den grad att jag förlorade ända till sista återstoden af tankeförmåga.
Och så kan ingen menniska föreställa sig hur jag afskyr min egen röst, hur afskräckande och främmande den verkar på mig, denna själlösa stämma, som icke tycks ha något gemensamt med mig sjelf, och som icke har ett enda tonfall för hvad jag känner.
Att af naturen ega en sådan röst vore en förbannelse, men att under årslångt förtryck, under en Det Kongelige teater vid Kongens Nytorv i Köpenhamn.
Från Köpenhamns centrum.
Victoria Benedictsson hos fotografen i Köpenhamn 1888.