Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla matmoror sade nej, och nu måste hon skicka en unge till Anderses Greta Kajsa så bittert det än var.
Det gällde en kanna mjölk af den allra blåaste sorten.
Men ungen kom hem igen om fem röda minuter:
»hon var otäckt hvit i syna och sa’, att ni skulle ha tack för sist ... och bränvinet kunde ni begagna till grötväta, om det så skulle behöfvas nån’.»
Nu snöt sig Gertru’-Dea i näfven och hårdrog gubben sin.
»Jäkeln annacka», sade hon vänligt beskedligt och slog näfven i bordet, »och du har bjutt Anders Olsson på kaskar hela halfva vintern!»
Lasse smög sig ut och träffade oförhappandes bakom knuten — Anders.
Aldrig hade denne varit så lik en räf som den gången.
»Vet du», sade han, »hocken som äger skogen där denne?»
»Ä’nte din?»
»Jo, dom säj’ så ...
Men det är inte värdt, att du går dit och ... köper nån ved ... i min tid ... jag känner mina svin på gången ... åh, det är ett par sju hälsikes talande laddor du har, om jag får säga, hur jag tycker att dom ä.
Är dom inte — hva?
Därmed snodde han i väg, och Lars stod som ett mähä och stirrade efter honom länge och väl, innan han begrep.
Hans själs känslor voro obestämda, men inte voro de glada.
Han stod bakom knuten och mumlade, medan han lyfte sitt förskinn på ena sidan:
»Ja, aller ska’ jag då bju’ bönder på kask mer ... om mörna ... som jag fäll’ heller egentligen inte ha’ gjort ... som jag fäll’ inte ha’... för det ha’ jag inte ... om en vill hålla med rättvisan!
Besväret var fäll’ inte så stort, men tacken är heller inte stor ... som tack betraktad.
Jo, tack ska’ du ha, Lars Persson!
Där har du.
Greta Kajsa är arg på dej ... och Gertru’-Dea är arg på dej ... och barna är arg på dej ... och byn är arg på dej ... och socken är arg på dej ... och Anders Olsson är arg på dej ... och du är arg på dej själf.
— Tjvi!»
Han spottade fundersamt och gick in och lade sig i fållbänken midt på ljusa förmiddagen.
En fridens förmiddag.
FÖRST kan jag tala om, att fällmakarekäringen var socknens största ragata och hennes styfson Jonas den största vettvillingen både när och fjärran.
Käringen och pojken passade ihop som två kugghjul — men ibland var käringen ensam den kuggade.
Nu var far borta för att göra fällar åt folk, men skulle komma hem i kvällningen.
Käringen hade ränt till by’s för att ralla ett tag medan bakugnen skulle bli uppeldad, och Jonas hade smugit sig i väg efter henne att se hvart det bar för att därefter kunna beräkna hur lång tid han hade att ostörd ägna sig åt sin enskilda praktik, som denna fridens förmiddag var särdeles brådskande, ty han hade stralat litet krut — verkligt krut!
Det var mycket viktigt att komma åstad med den där skjutningen medan käringen var ur vägen.
Den tilltagsne ynglingen kom icke tillbaka gående.
I hägnen hade han fått syn på bocken och ansett att det skulle gå mycket fortare om han red till gårds.
Han red således, men något konstigt.
Stundtals satt han gränsle, men det gjorde så nedrigt ondt i — ja utaf den hvassa bockryggen (den, som ridit på en bock känner till den bordknif de ha till ryggben!) och därför bytte han om och hoppade på ett ben medan det andra fick ligga öfver fålen.
Ibland gick det mycket fort; ibland tvärstannade det snälla djuret.
Bocken och Jonas hade skilda åsikter.
De hade haft skolridter förut och icke enats.
Jonas tyckte om dem, bocken icke.
Det var således skilda meningar hvad det anbelangade.
Nu skulle Jonas på samma gång akta den medikamentflaska, som han hade krut uti, och därför måste han hålla den ena handen i fickan — omkring skatten.
Därför bar det sig icke bättre än att det bar på tok framför stugubron, där Jonas trillade utaf och bocken firade sin triumf med ett långt huckrande bä-ä-ä-ä, fullt utaf tremulation och chevrottering.
Han var rolig att se, den lille gentlemannen.
Han höll fast i hornet då han föll och höll det fortfarande, då han stigit upp.
Bocken kunde icke stångas således och detta märkte han, men han kunde ta spärr med sina fyra fötter och det gjorde han därför.
Jonas spjärnade på sitt håll och sålunda sysselsatte de sig att spjärna emot hvarandra dragande åt hvar sitt håll.
Det brann en rodnad i Jonkes ansikte och hans ögon stirrade kallblå emot bocken.
Bockens ögon lurade bakom stora ögonfransar som på en riktigt ruggig pudel; han syntes häller icke god.
Jonke stod länge tyst; bocken sade häller ingenting.
De representerade två olika ting där de stodo.
Bocken passivitet och Jonas aktivitet.
Håret stod honom upp genom mössan, armbågarne ut genom skjortan, knäna fram genom byxorna och en flik af en smutsgrå skjorta bak genom.
Snor hängde under näsan: han var typen för en verksam ung gentleman.
Tystnaden varade länge och väl.
Det låg någonting obeskrifligt hemskt däruti:
Slutligen sade Jonas afmätt och begrundande:
»Din jäkla bocknäck!»
På detta svarade bocken ingenting, utan tjurade en stund och drog sig då baklänges emot en huggkubbe.
Jonas var svagare och måste följa med.
Hans lifliga ögon hade sett en syl instucken i kubben och nu beslöt han sig för att hämnas, om bara bocken skamligt nog skulle begagna sin styrka för att draga honom med dit.
Ja, han nådde sylen.
Här på landet slaktas getter och bockar på det sättet, att en karl stiger gränsle öfver djuret och klämmer det mellan knäna medan han sätter en syl mellan ett par halskotor och klämmer till.
De bruka dö utaf det där — getterna — hvad det anbelangar för resten!
Det är mycket ohälsosamt att nyttja sättet på getter eller bockar, som bara ska’ tuktas, ohälsosamt för getterna naturligtvis.
Bättre är då, att slå dem i hufvudet med en yxhammare eller en stör en liten stund, hvilket de bli spaka och beskedliga utaf.
De klättra icke öfver gärdsgårdar samma dag de fått smaka sådant.
Jag vet icke om Jonas tänkte slakta bocken eller tukta honom.
Jag vet således icke om jag skall taga honom i försvar eller icke.
Men han tog sylen, siktade noga en stund, och dammade till.
»Bää-ähh-ähh-ähh-ähh — »
Bocken jämrade sig öfverljudt, fast det tagit bara i köttet, men blod kom.
Öfver hela gårdsplanen dansade de tillsammans och endast bockens jämmer hördes.
Jonas teg länge, men han sade slutligen (han var rädd att jämmern skulle höras långt) sakta och förebrående:
»Låt om dä.
Nog gjorde dä förståss nalta ondt, men så rämjä’ du väl noge å!»
Då denna förebråelse icke inverkade, fick uslingen löpa.
Egentligen hörde detta förspel inte hit, men får jag inte berätta som det gick till, kan jag ingenting berätta.
Krutflaskan var hel och oskadad och det var Jonas glad åt, om jag skall berätta som det var.
Han höll henne i näfven som en fångad fågel, då han gick in i stugan för att skaffa en ledningstråd.
Det är ingen ringa konst att första gången skjuta med verkligt krut ..
Jonas visste det, och visste att man inte kunde sätta tändstickan direkt till krutet, utan borde ha ledningstråd.
Länge petade han, innan han fick en ullgarnssnodd igenom korken, men det fick lof att gå för sig; men med resten af programmet gick sämre.
Katta satt som vanligt där det var varmt, och nu var det som bäst i bakugnsöppningen där det ångade så varmt in ifrån glödhögen.
Nu skall jag berätta hur det gick till att bakugnen vardt pistol och katta förladdning!
Jonas lade sina skjutremedier framför bakugnsöppningen alldeles bredvid katta.
Hon skulle få sig lite roligt, hon med, som fick sötmjölk, då Jonas aldrig fick annat än blå mjölk eller surmjölk!
Om hon nu ville så att säga »stryka åt» så skulle det kanske bli sötmjölk öfver till Jonas någon gång.
Han fick tag i en tändsticka, lyfte på ena benet och strök eld manhaftigt som han sett pappa göra och tände därpå stubintråden, hvarpå han gnodde allt hvad tygena höllo.
Ute på gården gick de andra ungarne i all sin oskuld och visste intet ondt utaf.
Jonas lagade så, att de packade sig undan och själf stod han midt på gården och väntade smällen.
Men det blef ingen på länge.
Hur det kom sig, förstod inte Jonas, men smög sig tvekande till fönstret ock tittade in.
Ja, katta låg där hon låg, hon, och flaskan bredvid.
Ingenting brann och ingenting glimmade.
»Det är bäst att akta ögona här», tänkte Jonas och dök ner.
»Här är ingen fara», tänkte han och dök upp.
Katta låg där hon låg och flaska bredvid.
»Om jag skulle gå in» — ja, och så gick han in, men stannade väl tio gånger och väntade smällen.
— Men då han tittade in genom dörren låg katta där hon låg och flaska låg där hon låg.
Ulltråden hade inte brunnit längre än till korken.
Jonas insåg att han skulle ha bättre tråd, men under det han sökte, kom morsan gåendes.
I häpenheten slängde han flaskan in i bakugnen rakt på glödhögen, räckte lång näsa åt katta, som låg där hon låg framför öppningen och marscherade med frank uppsyn och hastiga steg förbi käringen på stugubron.
Käringa såg på pojken, att han hade haft lite raktik för sig och skyndade sig in för att se hvad det var för något, innan Jonas skulle komma utom strykhåll.
I detsamma käringen steg in — pang!!
Ugnen var som en stor pistol; det stod eld och rök ur den och katta — förladdningen! — flög tvärs öfver golfvet i andra väggen, som en kula, omgifven af eldslåga.
Käringa kastades på sin bak där hon stod, så att det sa ’duns i golfvet.
Nu kan tänka — — — !
Vips var käringen ute på jakt efter sin älskade styfson.
Han såg henne komma farandes i brådska, men han ville inte träffa henne för tillfället, utan lägsnade sig hastigt af till storstenen.
Bredvid stenen var en gran-»låge».
De startade uppför samtidigt men pojken hade några steg före, och för hvarje gång han vid löpandet rundt stenen kom till granruskan hoppade han lätt öfver den, medan käringen inte var »god för» det, utan var tvungen att lyfta på kjortlarne och klifva, för hvarje gång hon fullbordat ett hvarf kring stenen.
De hade en sträng sysselsättning ganska länge och ingenting sades, ehuru de sågo hvarann ibland.
Jonas var mera professionel, medan käringen deltog såsom amatör.
Han var också i bästa kondition då hon började flåsa.
Detta gjorde honom öfvermodig och säker om att komma in som n:o 1.
Hinderridt var hans specialitet — till den grad att han tog den så där mera nonchalant.
Därför fastnade han också i granen och låg på näsan ett-tu-tre.
Tänkte nog stiga upp och återupptaga den afbrutna täflingen men käringa hade fått honom i kaluffsen!
Med hans öra i ena nypan sökte hon sig ett spö och behandlade honom så en god stund.
Löpningen hade gjort henne anfådd och piskningen gjorde saken inte bättre.
Hon var rakt tvungen att hvila ett tag.
Jonas som hade hållit mun hela tiden, lät henne hvila en fem minuter men då han såg, att det tycktes bli fem minuter till, tilltalade han henne höfligt och beskedligt och sade:
»Ha’ ni hvila nog än?
Dä’ ä bäst att vi gör ifrån oss det här — vi ha’ väl anna’ och göra.»
»Din armade karibel», sa käringen och dängde allt hvad hon var god till kors och tvärs öfver pojkakroppen, öfver ryggen och hufvu’ och anstans.
Och det höll hon på med tills hon tröttnat en gång till.
Då gick hon in för att se efter om katta lefde.
Jonas tog sig öfver ena ögat, där ett rapp tagit.
Han vardt brydd då han kände att ögat svullnade och satte sig att fundera på frågan, huruvida han nu skulle bli blind eller icke.
Han lyfte ögonlocket och tittade.
Nej, han såg nog lika bra — men det var styggt så svullet ögonlocket var!
Det där skulle hon få igen!
Mellertid vardt han länge varande bakom sten, där han låg och funderade till middagstid.
Ögonlocket var som en bulle.
Och Jonas hade funderat ut någonting.
Käringen skickade de andra ungarne efter honom och de — ledde pojken, som nu inte såg ett Guds skapande grand!
Käringen vardt änna’ tvärgafsen!
»Herre min je, hur är ä vä öga ditt?»
— »Jo, jag är blind nu, så nu mår ni väl bra.» — »Aldrig kan jag väl tro ...!» — »Jo men det ä’ så ändå.
Hvarför slåss ni så ovårdsligt alltid — men vänta då pappa kom’ hem!»
Käringen satte sig ned.
Hon orkade rakt icke stå på benen.
Hon grät ända utöfver sej.
— »Käre hjärtandes gosse, ser du rakt ingenting?»
— » Nej hur kan ni begära det.
Och så grät Jonas en stor och lång vers, som flöt med ett sakta kvidande.
Käringa grät ytterligare och ville ta honom i knä och se på ögat.
»Kan ni inte låta bli mej.
Är det int’ nöjd nu, då jag är blind.»
»Åh jag blir evinnerligen evigt olycklig.
Giss på, då gubben kommer hem, hafva mig att inte ralla Jonas.
— Hon snyftade så att kroppen skakade.
»Nej, jag skall tala om det.» — Jonas snyftade också.
»Nej, — — uhh-hu-hu-uhh.»
»Jo — — uhh-uhh-hu-hu — »
»Kan du inte säga att du fari’ illa dig — uhh-hu —»
»Det är synd te’ ljuga i far sin.»
»Jonas — — uhh-uhh-hu.»
»Och den som ljuger blir osalig.
Och jag vill bli salig, mor, fastän jag är blind.»
»Jag blir rakt sjuk, om du talar på det där sättet — —»
»Få dom komma i himmelrike, som ha blitt blind, då mamma domses ha gjort dem uhh blind! uhh!»
»Jag gråt’ om du talar på det där sättet, lill Jonas.
Du får int vara elak på mig nå’ längre — Jag ska’ uhh — uhh — aldrig slå dig mer.
— Vill du ha en smörgås lill’ Jonas? — — »
»Nej, men jag känner jag blir så skral ...»
»Gu’ trösta mej hur jag buri’ mig åt — jag ska’ bära dej till sänga.
Men det fick hon inte.
Han ville försöka gå själf.
Som han vändt henne ryggen, räckte han ut tungan och gick med vett och vilja rätt på kallkällvattenbyttan och där ramlade han lika skickligt, som om han varit blind.
Käringen vardt alldeles utom sej, förstås.
Hon bar pojken till sängen rände af ett tråg och smorde ögonlocken med fil.
»Jag vet att det är bra!
— Ser du ingenting, lill Jonas.
»Nej, jag lär aldrig få se någe mer här i lifvet — jag — nå — inte. — —»
Käringen smorde och grät.
Janne sa’ att det gjorde ondt — och grät.
Barnungarne rundt omkring gräto hvar efter sin art.
»Kära dej lill Jonas, får jag smörja, jag vet att det är bra.
Kanske du vill försöka äta nå’ fil.»
— Jo, han skulle väl försöka att äta litet om hon så promt ville, fastän nog vore det bäst att han finge dö — nu — då — han — var — blind — uhh.
Käringen rände utaf ännu ett tråg och gaf honom hela satsen skedvis.
Fil är godt, som hvar man vet, men ända gick det trögt för Jonas.
(Han ville njuta långsamt och af hvarenda droppe, den sluge odygdingen.)
Käringen matade honom och han gapade som en fågelunge och jämrade sig ibland för att hålla käringen varm.
På detta kalas lutade han sig ett tag och skulle sofva.
Morsan gick orolig rundt omkring och kunde inte hålla sig från sängen i fem minuter.
»Lill Jonas — sir du någe än?»
»Nej — int’ ser jag någe, men det svider mustigt sedan ni smorde med fil.» —
»Jag ska’ smörja mer så länge jag har en droppe kvar.
På det sättet tog filet småningom vägen till ögonlocken och Jonkes mage.
Det började bli långsamt att ligga längre; det var inte för att Jonkes hade annat att göra.
Han beslöt sig för att småningom bli bättre.
»Kära mor, nu tror jag att jag ser lite grann.»
»Åh herre gud Jonas, va du säger — och tack och lof — nu skall jag smörja en gång till — vill du ha nå’ mera fil.»
»Jo-o-o.»
Så smordes han invärtes och utvärtes, tills allt fil var slut, och då ansåg pojken att det inte lönade sig längre att vara blind.
Han vardt småningom så att han kunde se gå riktigt bra.
»Men ni får inte slåss så okrestligt mor, om en råkar ut för att göra någonting.
»Nej, jag skall aldrig slå dej mer lill Jonas.»
Med detta löfte gick Jonas ut.
Bakom dörren gjorde han ett luftsprång, en lång näsa och en helsikes bra och lyckad grimas.
Kams.
Tokerier från Ådalen.
JONAS måste stanna hemma och valla sina sju yngre syskon, men far, mor och äldsta dottern Anna gingo till bröllops i aftningen.
Jonas hängde vemodigt på gärdsgården och såg dem tåga bort i småskogen.
Först far, maläten, men ganska tvärsäker.
Tre steg efter, styfmor med skosnytorna inåt, tung som en förjulsko.
Sist Anna med någonting af fällmakarestugans hungerelände i sin taniga kropp.
»När skall det bli min tur, mån tro», undrade Jonas.
»Du understår dej inte att slå barnen och ve dej, om du sticker näsan i skåpet, och hemma håller du dej om du vill att det skall gå dig väl!» Styfmor talade alltid med tydlighet.
Nå, ungarne brydde Jonas sig häller inte värst om.
Värre var det, att hans enskilda praktik skulle ligga nere en hel eftermiddag, och på det funderade han.
Då skymningen var inne, hade han en tanke klar: »Je gett sta».
Då klockan vardt åtta hade han räknat ut: »det får dom inte veta».
Då ute var alldeles svart och ungarne sofvo under trasmattorna i fållbänken, svor han till så godt han kunde: »jädran anfrätta», och en handvändning senare gnodde han efter den steniga bergvägen genom hägnen, nedför åkern, uppför nipan, efter mon, öfver stenhammarn, genom lia, till dess han såg gäspesgårdens upplysta fönster och hörde stoj och stamp.
Då saktade han och kände sig glad.
Glädjetjut och buller trängde ut genom farstudörren som en vällande stark ström och bröt i breda vågor genom den sofvande byn.
Det var ett lifvadt bröllop.
Jonas, vår lille man, hade räknat ut att han skulle se på dansen och något af flatbäddens glädje, om det ville sig väl.
Det var tjockt med fulla karlar på bron; han kilade sig mellan, vig och rask.
Koxarne — objudna, som här liksom alltid glodde på fönstren — hade inte ens sett honom.
I köket var det ett bra äfventyr, då han smet förbi den öppna dörren: två gubbar hade tagit kragtag och andra stodo omkring som hvass i blåsväder förbannande med ömse rop, att det skulle gå så och inte så.
Men nu hade det gått inte så och inte häller så, utan så — att tretti kannsgrytan gått med då Nils Emanuel bänklades.
I trappan vardt vår hjälte gripen och kritande hvit i syna.
»Hårst någe stans ska du?
Nu — om mor finge si dej, vore du evinneligen oklar; gud nådade dej.»
Anna höll honom fast i den enda hängsle han hade och vände sitt magra ansikte åt alla håll för att se efter käringen, som också brukade hålla henne varm de stunder hon inte var upptagen af Jonas.
De stodo på afsatsen midt i vinkeltrappan.
Uppifrån ungdomsbädden hördes dunsar af slängda kuddar och gälla kvinnoskrik.
»Har du varit la’ med dom Anna?
Tror du jag törs gå dit och si på hur dem regerar ... tyst nu va’ det en som fick sej en i hufve’ — — jag ska’ bara edeligen titta litte vätte ...»
Anna stod och funderade på sitt gamla.
Hon hade kommit till den åldern att hon skulle raka upp i vädret och bli fullväxt på en vinter, och ingen kan tro huru mycket en sådan behöfver äta.
Än så länge tänkte hon inte på fästman, utan endast på hur hon skulle ut och tjäna nästa år och ändtligen få äta sig mätt.
Hittills hade det inte skett för ofta.
»Jag är så hungrig, du Jonke, att så hungrig har jag aldri vari ... nej veamäg jag det har ...»
»Alltid ska’ du då tänka på mat ...»
»Och om du inte genast går hem och gör några kamsar och bär hit, så skall jag tala om för mamma hvad du gjort din onytting ... så sant jag här står ska’ jag inte ... det kan du ge dig den på!»
Nå, inte för det Jonas ville, men han tordes inte annat.
Hungrig var han själf och i väg bar det ... icke bara för den hungriga flickungens skull.
Kams var godt.
Det var lång väg att springa tillbaka, men så gick det också i flygande fläng.
Ungarne sofvo så att det surrade i fällmakarestugan.
Jonas gjorde upp eld, sedan klef han försiktigt uppför stegen till vinden, där mjölet stod.
Ett tråg skulle han ha, det visste han.
I ifvern hittade han inte något bättre än det stora baktråget — »det blir väl kams ändå».
Näfverkonten med mjölet stod i en vrå.
Här fanns grejer att göra med.
Och nu börjar historien.
Jonas hade aldrig gjort kams förr.
Så mycket visste han, att det tråg som begagnades, fylldes till hälften med vatten och därpå med mjöl, som rördes fliteliga till dess massan var så tjock och fast, att den kunde formas med händerna och klappas till kakor.
Han fyllde tråget till hälften med vatten och öste i mjöl så att det dammade.
Men vattnet ville aldrig mättas, och han måste röra uti mjöl länge och väl.
Då det ändtligen var lagom tjockt i tråget, var näfverkonten tom.
Nå ja, hvad gjorde det?
Nog var Jonas illa känder, men ingen kunde väl tro att han ätit upp så mycket mjöl på en enda aftonstund.
För öfrigt: alla aggande tankar trängdes undan af en enda hjärtligt glad: en gång i lifvet skulle han få äta så mycket kams han ville.
Bara det nu ville räcka.
Han visste ju inte huru mycket han förmådde äta på en gång! det hade han aldrig fått försöka.
Anna skulle nog också hjälpa till.
Hon hade som han en jädrans bra mataptit att äta med.
Grötgrytan stod redan full af kokande vatten, då han såg att hon var för liten för ett sådant bak.
Sexkannsgrytan var den största i huset.
Han tog henne i stället.
Det var lustigt, att han en gång fick göra kams själf.
Så många han ville.
Så stora han ville.
Så tunna han ville.
Och äta så mycket han ville.
Och så fridfullt det var.
Morsan fjärran!
Syskonen sussande som mullvadar.
Jonas satt redan med fötterna i spisen, petade vedkabbarne till rätta med sina svarta stortår och klappade kams så att det sade smisk smask.
Han tänjde på dem om de blefvo för tjocka, slet i dem då de klibbade, snittsade till dem, smekte dem och gjorde dem vackra till fasonen.
Det vardt en hel hop.
På stoppbänken lågo de i dubbla led och på stolarne likaså.
Sexkannsgrytan var full, och ändå fanns det färdiggjorda kamsar på hillskänken, som inte hade fått rum — och uti tråget var ungefär hälften kvar.
Jonas skrockade belåten som en höna i ett grötfat.
Han hade aldrig känt sig så lycklig och han kände behof att meddela sig med någon — skulle han väcka någon af de sju utsvultna ungarne?
Nej det skulle bara bli otrefligheter.
Och kanske kamsen icke räckte till.
Ändtligen var maten ätbar.
Den första kamsen var underbart härlig och försvann hastigt.
Numro två var präktig och tog samma väg.
Numro tre var god — och följde de förra efter.
Numro fyra var medelmåttig, men fick gå för sig.
Numro fem var en segäten best, men nog var han af samma smet och lika väl kokad.
Numro sex befans omöjlig redan i midten.
»Är det jag som är mätt, eller är det något annat som fallerar?»
Icke för det att Jonas kunde multiplikation, men nu såg han sig ha råd att vara ädel mot sina svultna syskon.
Kamsarne skulle räcka till och bli öfver.
Han väckte de äldsta och efter hand de öfriga.
Det fröjdade hans själ att se dem alla sitta med kams i händerna och sömn i ögonen.
Elden sken vänligt och förtroligt på dem alla, där de sutto i ring kring spisen under mumsande och smackande.
Sexkannsgrytan spände ut sin trinda, svarta mage, spärrade ut benen, stod där så trygg och språkade med sitt på nytt bubblande vatten.
Aldrig hade Jonas varit värd förr.
Nu var det han, som bjöd på kalas.
Varma vågor kommo och gingo öfver hans hjärta.
Annas del hade han satt till sidan; »ni skall få allt det öfriga, om ni bara vill äta.»
Tänk att grytan vardt nära full en gång till!
Nu satt en af ungarne och gjorde ingenting, snart en annan på samma sätt.
Det började gå trögt.
»Drick vatten», sade Jonas, och stälde kallkällvattnet invid spisen.
Så drucko de då vatten och togo itu på nytt.
»Mammas kams är bättre», sade en. — »Jag vill inte ha mer». — »Jag vill lägga mej». — »Får jag slippa nu, Jonas». — »Åh, ät en till». — »Nej». — »Jo». — »Jag ska’ säga det för mamma, så mycket du vet det». — »Då slår jag dej».
Jo, nu hade han det här, därför att han velat dem väl.
Ingenting hade de ätit, att det var att tala om.
Olåt skulle han få i morgon, om han inte kunde lugna dem.
Hans auktoritet skulle få en knäck, om han tog till bönboken, men det kunde inte undvikas och därför gjorde han det.
— »Och inte ville de vara så innerligen snälla och vakta den andra kamsgrytan medan han sprang till Anna med vrilen — då skulle de inte behöfva äta mer.»
Nu var han mätt, men hade inte roligt; med tanke på vrilarne och all den myckna kamsen anträdde han färden till bröllopsgården.
Anna var i dansarstugan och dit tordes han inte gå.
Där fanns någon som var gift med far hans, och hon tittade så han kände det i hårrötterna.
Han satte knytet på en väfstol i farstun och strök länge omkring som en orolig ande.
Slutligen beslöt han att krypa bakom några långa drängar strax innanför dörren.
Därifrån skulle han försöka göra tecken åt Anna.
I detsamma vardt ett gräseligt buller i förstugan.
Det hördes som om en karl fallit hufvudstupa; — mycket riktigt: det var någon, som låg där och svor öfver någonting.
Han svor och det för säkerhetens skull flere gånger innan han kom inlinkande och ställde sig under taklampan.
Det var bröllopets »bonde», det vill säga värd; han stönade illa och lyfte ena skanken mot lampan, men tog öfverbalansen och låg där igen.
Stoj och skri och skratt!
»Det var något otyg på förstugolfvet» sade han då han hjälptes upp.
»Hvad kunde det vara?»