Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En dag våren derpå mönstrades, på ett af förstädernas stora torg, ett nyss anländt regemente grenadierer, som med tapperhet utmärkt sig i flera träffningar vid turkiska gränsen.
Manövern var slutad, officerare stodo i grupper af anhöriga och vänner, hvilka samlat sig för att välkomna dem.
Manskapet hvilade i skuggan af de omgifvande husen.
Det högre befälet hade jemte generalitetet begifvit sig bort, endast en ung skön reslig man i den vackra uhlanuniformen, ridande en eldig arab, hade lemnat sig efter.
Han red nu omkring platsen och närmade sig i allt trängre kretsar till ett hörnhus, på hvars höga, med pelare omgifna trappa en ung fanjunkare stod med armen omkring fanans stång.
Var det kanhända dennes ädla allvarliga utseende och hållning, som redan under mönstringen väckt ädlingens uppmärksamhet?
Allt nog, med blicken oafvändt fästad på honom, syntes han i begrepp att tilltala den unga mannen, som nu stod der så ensam.
Då hördes från sidogatan den sång, hvarmed de andeliga af grekiska kyrkan beledsaga sina döda till grafven.
Snart vände en likprocession förbi samma hörn.
Enligt sedvanan låg den döda med obetäckt ansigte.
Det var en ung flicka, i sin hvita drägt med myrtenkransen i de blonda lockarna.
Döden hade endast med lätt hand vidrört anletsdragen, ett leende syntes sväfva på de bleka läpparna.
Några fruntimmer gingo efteråt, bland dem modren; ej så mycket utmärkt genom klädseln, som af den djupa smärta, som låg i den blick, hon ömsom riktade mot höjden än mot jorden.
Ett lätt utrop af smärtsam öfverraskning undföll den ridande, som stadnat helt nära trappan; detta besvarades med en dof suck i hans granskap.
Der stod den unga fanjunkaren, blek, med stirrande blick följande liktåget; handen pressad mot bröstet.
Hans hufvud sjönk mot den närmaste pelaren.
«Hur är det med dig, unga kamrat?» frågade uhlanen med deltagande röst.
«Var det åsynen af den döda, som grep dig så? tillhörde hon dig på något sätt?»
«Det var Anna! det var min syster, arma moder!» Smärtan har en ton, en accent, som djupt griper den känslofulles hjerta.
«Din syster!
Jag bedrog mig således ej på likheten!
Jag beklagar af allt hjerta din förlust, och vill alltid vara din vän!
Adjö, vi träffas snart åter.»
Trumman ljöd; manskapet samlades, mekaniskt intog Konstantin sitt led.
De troppade af till kasernen.
Fri från tjensten, skyndade han till modrens boning.
Hon var nyss hemkommen från Annas graf.
Hvilket återseende!
Dagen derefter besökte Konstantins unga gynnare kasernen, han kallades fram.
I ganska nådiga uttryck lät denne honom veta, att han, för att bättre kunna sörja för hans framtida befordran, ville antaga honom vid sitt eget regemente.
Konstantin visste nu hvem han hade för sig, kände att detta var samma korps, i hvilken hans far sökt anställa honom, och några ögonblick smickrade det hans stolthet, att utan dennes medverkan komma in i den; men snart hviskade samma stolta känsla: «Du har icke dig sjelf att tacka för denna utmärkelse, det är minnet af din syster, — ögonblickets nyck,» och han bönföll att få qvarblifva, der han tjent upp sig från soldat och der han var afhållen af fordna kamrater, samt med vänskap omfattad af sina förmän.
Med dem vore det ett nöje att offra lif och blod för kejsare och fädernesland, och då de alla voro likasinnade som han, anhöll han att Fursten ville vara så nådig och utverka att detta regemente åter blefve användt i aktiv tjenstgöring.
Förundrad öfver ett afslag, som var lika oförväntadt som sällsynt, var Fursten för ädel att, lik många andra ¯stora¯ och ¯icke stora¯, låta de underordnade med misshag umgälla, att de ej mottagit lyckan i den form, deras förmän funnit för godt.
Han biföll hans begäran och L—ski regementet var sedan bland de första som fördes i elden, när kriget bröt ut 1808.
Gradvis hade Konstantin uppstigit till kompanichef, och hvem vet huru långt han hunnit, om ej finnarnes kulor vid Revolax satt ett mål för hans krigiska bana.
I enlighet med sin karakter höll han ett i modrens och sin lärares närvaro uttaladt löfte, att under fadrens lifstid hvarken tala fransyska språket eller erkänna någon talang, som kunde utvisa en högre bildning (ehuru han odlade den i hemlighet, endast för att ej derigenom igenkännas, i fall fadren ville spana efter honom).
Med fadrens död, och den ljufva tillfredsställande känslan att blott för sin egen skull blifva älskad, hade den tyngd, som hittills tryckt hans för hedern så ömtåliga sinne, alldeles försvunnit.
Att Constance led af förlusten af sitt ena barn, och det andras beständiga frånvaro, inses lätt, men dess af ädla grundsatser upphöjda själ nedtrycktes ej af sorgen.
Anna, den späda blomman, var nu förvarad undan lifvets stormar — och att Konstantin en dag skulle återkomma, hoppades hon af en nådig Gud.
Af grefven hade hon ingenting hört, sedan hon underrättat honom om dotterns död, och frånsagt sig allt vidare understöd af honom; till dess hon genom tidningarna och ryktet sporde hans frånfälle.
Se så goda Leonna, nu nedlägger jag min författarpenna, ty hvad sedan passerat känner du, äfven att den finska flickan uppskattas af dem som en liten juvel, och hon är så tacksam, så lycklig i sin dyrbara infattning!
Förstår du denna guldsmedsliknelse? jag känner ingen mera träffande.
¯Ottilia¯.»
Leonna var ock den som förstod att värdera vänskapens förtroende och att besvara detsamma.
Härtills hade
Ottilia endast anat hennes böjelse för Feodor, nu fick hon erfara allt, äfven hans uppförande nemligen så, som det uppfattades af den älskande flickan, jemte hennes oro öfver hans tystnad, den hon likväl tillskref omständigheterna, ej någon glömska.
Onkel Ludvig hade rest bort.
Fru Palman var installerad i sin befattning.
Leonna upphörde ej derföre med all verksamhet i hushållet, men hon ägde mera ledighet och lugn.
Modrens lynne var sig likt, men hon blygdes att låta en fremmande höra detta jemna gnatande, och Leonna kunde nu undvika att träffa henne allena.
Vintern var förbi; vårsolen smälte drifvan; jorden grönskade, allt knoppades för att fira uppståndelsens högtid, och Leonnas hjerta började äfven njuta af förnyad lefnadslust.
Man räknade de sista dagarna af Maj, när Petter Nordenskans en dag kom till Grönskog för att be sin syster tillbringa någon tid hos Maria, som hvarje dag väntade sin nedkomst.
Sjelf måste han göra en resa, såväl i tjenståliggande som andra affärer «på obestämd tid,» sade han; en annan skulle under tiden sköta sysslan.
Hans far var icke af det sentimentala folket, likväl förtröt honom den likgiltighet, sonen visade att fara bort hemifrån sin hustru vid ett sådant tillfälle.
Leonna följde honom, men undrade inom sig, hvarföre ej Hedda kunde vara hos sin syster.
Hon erfor sedan af sin svägerska, att Hedda hade rest hemifrån utan att någon kände hvar hon nu vistades.
Ett besynnerligt öde syntes sväfva öfver alla Leonnas utflygter hemifrån, ty knappt hade hon varit en vecka der, förrän hon åter efterskickades.
Den biljet, budet medförde, upplyste henne hvarföre det skedde.
Fadrens ord lydde så:
«Blif icke ängslig barn, men skynda dig hem.
Mamma fick slag i natt och har ej, efter som vi tro, många timmar qvar.
Hon kan ej mera tala, men hennes ögon irra omkring efter dig.
Gumman Palman bevisar genom hundrade exempel, att hon ej har ro förr än du kommer!
Din hulda far
Fred. v.
Nordenskans.»
När Leonna underrättade sin svägerska om denna oväntade bortresa och anledningen dertill, syntes hon väl ledsen, men då det ej kunde hjelpas, tog hon som vanligt saken kallt.
Äfven nu syntes slumpen eller ödet, huru man vill kalla det, stadfästa fru Palman i sin öfvertygelse eller vantro — eller kan verkeligen den flyende lifsandan uppehållas, i dess jordiska omklädnad, af en ouppfylld önskan?! — ty Leonna fann modrens händer redan kalla och känslolösa, men den förut kringirrande blicken fästade sig snart på henne med ett svagt uttryck af tillfredsställelse — och det var slut.
Att nu återvända till svägerskan, hade af folket ansetts som en vanvördnad för modrens minne; äfven hade Leonna mycket att bestyra hemma; den varma årstiden gjorde skyndsamhet nödvändig.
Det bud som medförde notisen om dödsfallet, återkom med underrättelse att unga frun nedkommit med en dotter.
Liket bisattes, begrafningen skulle försiggå, när Petter kom tillbaka.
Dagen efter bisättningen besökte Leonna sin svägerska.
Hon fann henne rask, men barnet var svagt och klent.
Med blandad känsla af smärta och glädje, tryckte hon den späda till sitt hjerta, som hon trodde, för både första och sista gången.
Åtta dagar derefter kom Petter hem.
Kapten Nordenskans reste genast åtföljd af sin dotter, för att med honom öfverlägga om anstalterna för begrafningen, och Leonna öfverraskades vid åsynen af den lillas friska och förändrade utseende.
Man öfverenskom att begrafningsgästerna skulle samlas hos den yngre Nordenskans.
Några af dessa borde först blifva vittnen till barnets dop.
Efter jordfästningen skulle allesamman följas åt till Grönskog och dröja der till andra dagen öfver middagen.
Sedan begrafningsstöket var förbi, blef hemlifvet ganska trefligt för Leonna.
Med den hjertligt välmenande fru Palman kunde hon språka om sina frånvarande vänner, äfven om
Feodor, ehuru gumman visst icke anade huru dyrbar han var för flickan.
Hennes far var också meddelsammare än förr, vid bordet eller när de om aftnarna voro tillsamman.
Tiden skred lugnt sin gång.
Fru Palman var outtröttlig i dagens värf och Leonna delade sin tid bland nyttiga och behagliga sysselsättningar; ibland annat hade hon tagit en egen vård om trädgården.
Läsaren bör dock icke tro, att hon gick der från morgon till qväll med mulliga händer och brynte sig i solen.
Nej, dertill använde hon morgonstunderna.
Den uppfriskande morgonluften har ju i alla tider varit ett skönhetsmedel, obekant eller ringa aktadt af salongens bleka sylfider.
Utvandringar gjorde hon äfven i det gröna, merendels med en bok till sällskap, sedan hennes öfriga göromål tilläto sådant.
En söndag i medlet af Juli, reste hon med sin far till kyrkan, för att sedan äta middag på prestgården.
Som följderna af denna lilla utflygt, och de personer, med hvilka hon nu gör bekantskap, i betydlig mån komma att inverka på riktningen af hennes karakter och framtid, utbedja vi oss läsarens tålamod och sluta här första delen af vår skildring.
ANDRA DELEN.
Omkring tre mil från kyrkbyn, i en annan trakt af socknen, låg en herrgård med vidsträckta ägor, från långliga tider ett fideikommiss för Bärendorfska familjen.
Egendomen var på sednare tider ganska vanvårdad, ty nuvarande ägaren, lagman Bärendorf, bodde i hufvudstaden, der han innehade tjenst; han hade efter sin faders död arrenderat bort den åt en man, som endast sökte ögonblickets nytta, utan att bry sig om framtiden eller vårda de fordna anläggningarna.
Undertiden lefde lagmannen med sin familj på stor fot i Åbo, och ansåg det småaktigt att revidera utgifter och inkomster, förrän de förra togo öfverhanden.
Han uppsade då arrendatoren.
Fru och barn skulle bo på godset; sjelf tog han sig tjenstledighet denna sommar, för att se till egendomen, som han endast trenne gånger besökt under tjugu år.
Andra gången detta skedde, medföljde hans fru på besöket.
Ehuru de varit gifta i flera år, gjorde hon nu först personlig bekantskap med sin svärfar.
Sedan dess hade hon hvarken återsett honom eller Johanneshof förrän nu.
Under de några veckor hon der passerat, såg Leonna dagen, och kapten Nordenskans, hvilken stod i affärsförbindelse med gamla herrn på Johanneshof, hade bjudit unga herrskapet till faddrar åt sin dotter.
Någon tid efter denna tilldragelse hade, helt oväntadt för arfvingarna, den redan till åren komne mannen gift sig för andra gången, ehuru han snart åter blef enkling; och hans son, lagmannen, som öppet visat missnöje med detta giftermål, kom icke mera till Johanneshof i sin fars lifstid.
Som redan är sagdt, hade han arrenderat bort egendomen.
Ryktet hade väl omtalat denna familjs hitflyttning, men ingen af våra bekanta hade ännu sett dem.
Samma söndag, vi omnämnt i slutet af förra delen, såg
Leonna i kyrkan tvenne okända fruntimmer inträda i främsta bänken framme vid choret.
Deras ankomst väckte desto större uppseende, som halfva predikan då redan var förbi.
Den ena af dessa damer, var ett ännu vackert men blekt medelålders fruntimmer med ett förnämt, men graciöst väsende.
En röd kaschmirs långschal var smakfullt draperad öfver en rock af svart siden.
På hufvudet hade hon en enkel spetsmössa med ljusröda band; hatten tog hon genast ganska ogeneradt af sig, för värmens skull.
Den andra var något utstyrd, ty toiletten öfverensstämde icke med personens utseende och ålder.
Hennes safflorsröda tyllklädning med korta ärmar, dess bara hals och axlar endast omgifna af en kolleretrimsa; dess med blomster prydda hatt o. s. v., skulle väl anstått en tjuguårig tärna, men hos henne sqvallrade en viss snörpning vid munnen, och vissa linier vid pannan, om ett och annat tiotal mera.
Utomdess såg hon pretentiös och tvungen ut, och hela hennes figur antog en marionettlik rörelse, när hon tilltalades af sin granne, eller trodde att någon bemärkte henne.
Leonna, som satt midt emot dem på andra sidan i choret, hade en stund varit ett mål för den först omnämnda damens förstulna blickar, hvarefter denna tycktes hviska några ord till sin följeslagerska, hvilken, hittills upptagen af sin egen värda person och jemkning om sin paryr, nu gaf sig tid att begagna den på ett svart band hängande lorgnetten, och rikta blicken på Leonna.
Den stackars flickan rodnade af blygsel och harm öfver ett så oskickligt beteende i Guds hus, och första gången afvaktade hon med otålighet gudstjenstens slut, då hennes far kom till bänken för att afhemta henne.
Straxt efter deras ankomst till prestgården, körde en ståtlig vagn in på gården och en betjent i livré hjelpte de tvenne omtalta damerna derutur.
Pastorn gick emot dem, förde dem i salen, presenterade dem för sin hustru och deras öfriga gäster.
Den ena af damerna var fru lagmanskan Bärendorf, den andra hennes kusin fröken Renata Strutz.
Lagmanskan sade sig vara «charmerad» att göra fröken Nordenskans' «connaissance» och utbad sig det nöjet, att genast härifrån få föra henne med sig till Johanneshof, der hennes tvenne äldre flickor skulle mottaga henne med «förtjusning.»
Hon «reklamerade» sin rättighet som gudmor till fröken Leonna, och ville ej veta af någon «refus.»
Kapten Nordenskans ansåg detta som en stor heder och förmån för sin dotter, och Leonna på sin sida intogs af lagmanskans artighet och lediga manér.
De voro således lätt öfvertalade.
Efter kaffet ville lagmanskan bryta upp.
Hon skulle göra ett besök hos friherrinnan Perlkrans, som öfver sommaren hyrt sig rum på Löfsala rusthåll.
«Friherrinnan är köttslig moster till Bärendorf, och utomdess en charmant gumma,» sade hon.
«Jag har, sedan jag kom hit på orten, ej varit i tillfälle att göra henne min visit.
Hon skulle få skäl till missnöje om jag underlät det, när jag är henne så nära, derföre måste vi redan rekommendera oss.»
Pastorskan ville öfvertala lagmanskan att dröja en stund.
Det vore god tid ännu, menade hon, då hennes nåd och fröknarna troligen dröja qvar öfver natten på Löfsala.
«Dertill äro vi något för manstarka!» invände lagmanskan leende.
«På Löfsala saknas ej rum, och utomdess är värdsfolket väl försedt med hvad som kan behöfvas för deras hyresgäst, att taga emot fremmande hvad tid som helst,» försäkrade pastorskan.
«Löfsala mor skulle anse sig vara i sjunde himlen, om hon finge herbergera fröken Leonna både som granne och gudmor för hennes lilla son.»
«Ja, är det icke märkvärdigt, hvad bondfolk gerna åberopar sig bekantskap med bättre folk, bara för det de bo i en och samma socken,» anmärkte fröken Strutz.
¯Tout comme chez nous¯, hade hennes kusin gerna svarat, men fröken hade troligen ej förstått tillämpningen, och ingen svarade på hennes anmärkning.
Snart rullade vagnen utföre «prestgårdsbacken,» och inom några ögonblick voro de på den vackra skogsväg, som förde till rusthållet.
Leonna hade ej färdats den vägen sedan Feodors möte med hennes bror.
Hvilka minnen väckte ej dess åsyn — —!
Under åkandet hörde hon, huru damerna sinsemellan gjorde temmeligen bittra anmärkningar öfver en person, som lagmanskan betecknade med «la bourgeoise,» men för mycket upptagen af egna tankar, fattade Leonna blott, att denna för närvarande var på Johanneshof, och att de önskade dess bortresa m. m. d.
Ungefär klockan sex var man framme vid Löfsala.
Rusthållarmor öppnade sjelf grinden och friherrinnan stod på trappan färdig att taga emot.
Friherrinnan Perlkrans var, efter hvad
Leonna sedan erfor, fyllda sjuttio år, men hon var en af dessa sällsynta, som ännu i ålderdomen bibehålla ungdom.
Ännu hade ej åren böjt hennes gestalt, eller fördunklat glansen i hennes mörka blå ögon, hvilka allvarliga, och likväl så vänliga, blickade omkring sig.
Likväl hade antingen sorg eller bekymmer plöjt en fåra på hennes vackra hvälfda panna, och håret var silfverhvitt.
Under en hvit nettelduksmössa, omgifven af ett gredelint band, låg håret slätt kammadt åt sidorna.
Klädd i en rock af hemväfdt bomullstyg bar hon den så väl, att mången dam i siden och sammet skulle i hennes närvaro synts mindre väl klädd.
Med hjertlighet omfamnade hon lagmanskan Bärendorf, sedan sade hon: «Förra veckan erfor jag först händelsevis, att ni flyttat till Johanneshof, och jag gläder mig att vara er så nära, men kan detta unga fruntimmer vara din dotter?
då har hon utomordentligt förändrat sig på tio år.»
«Nej bästa tant, det här är fröken Nordenskans från Grönskog; jag enleverade henne från prestgården, der hon med sin far, jemte oss, var till middagen.»
«Välkommen min lilla vän!» och den gamla drog Leonna till sig, kysste hennes panna och skådade henne sedan med synbart välbehag i de mörka ögonen.
«Min goda värdinna här på Löfsala har talat om er med så många loford, att jag gläder mig att så oförmodadt få göra er bekantskap.»
Glad och tacksam öfver denna mottagning tryckte
Leonna den ännu vackra handen till sina läppar.
Strutz såg förnärmad ut, att ha blifvit så förbisedd.
Hon presenterades nu af sin kusin lagmanskan.
I friherrinnans «välkommen!» låg väl artighet, men ej en skymt af den förra hjertligheten.
Lagmanskan lät snart öfvertala sig att dröja der öfver natten.
Sällskapet satte sig på den öfverbyggda trappan, som söndagen till prydnad var omgifven af rönn- och björklöf.
I stället för thé, som friherrinnan aldrig nyttjade om sommaren, förtärde man sockervatten försatt med hallon- och lingonsaft.
«Huru och af hvem har tant fått anvisning på detta rätt trefliga ställe?» frågade fru Bärendorf.
«Ödet styr ibland så der underligt,» svarade friherrinnan med en vacker blick.
«Min läkare har redan länge förordnat mig saltsjöbad och landtluft, men än yppades en, än en annan svårighet.» — —
«Hvarföre valde ej min tant Johanneshof till vistelseort, en vik af saltsjön vattnar äfven dess stränder,» inföll lagmanskan.
«Du vet af gammalt hvad värde jag sätter på oberoende,» svarade tanten leende.
«Äfven var jag okunnig om att ni flyttat dit.» —
«Men genom hvem kom min tant hit?» frågade den andra.
«Jo ser du, värdinnan här är systerdotter till min gamla Anna, och tidigt i våras kom hon till Borgå, så väl för att helsa på sin moster, som för att sätta sin stjufdotter i syskola hos ett fruntimmer, som syr kläder åt andra,» svarade tanten.
«Då omtalade hon för mig, huru lyckligt hon var gift, och hvilken vacker belägenhet detta rusthåll ägde, med ett ord hon gjorde mig helt pickhågad att komma hit.
Här trifs jag också oförlikneligt väl.»
«Har min tant gjort någon bekantskap med grannarna häromkring?»
«Ännu icke.
Du känner mina små egenheter, till hvilka också hör trögheten att komma hemifrån.
— Mitt värdsfolk är dessutom ovanligt städade och trefliga menniskor; dagligt sällskap har jag äfven i det fruntimmer jag nyss nämnde, hos hvilket rusthållarens dotter varit för att lära sy.
Äfven hon är hitkommen för att under några veckor njuta landtluft och begagna bad, för att vederqvicka sig efter flera års träget arbete och stillasittande.»
«Hvad heter hon? månne hon är skicklig klädsömmerska?» frågade lagmanskan med synbart intresse.
«Hennes namn är Sellzing,» svarade friherrinnan; «hon har bott i Borgå i åtta eller nie år, der hon med sitt arbete försörjt både sig sjelf och en sjuklig åldrig far.
Han har varit död sedan ett år.
Ehuru hon ganska litet vidrör deras fordna öden och förhållanden har jag dock hört, att hon är barnfödd i Reval, der hennes far varit handlande.»
«Månne hon syr väl och får kläderna att sitta väl och efter modet?» inföll lagmanskan, som föga syntes vara intresserad i en sömmerskas öden.
«Säker om det förra, sätter jag ej det andra i fråga, då hon arbetar för alla de bättre husen, och ofta nödgas använda både natt och dag, för att medhinna allt.
Derigenom har äfven hennes helsa lidit.»
«Hvilken lyckträff för mig,» utbrast lagmanskan lifligt.
«Hon måste komma till oss på en liten tid; ty i anseende till flickorna, som växa så horribelt, är jag just i behof af en sådan menniska.» — —
«Du glömmer,» och i friherrinnans ton och blick låg en lindrig förebråelse, «du glömmer att denna ¯menniska¯ nu är hitkommen, för att hvila sig och sköta sin helsa.»
«Den som arbetar för betalning, bör ju vara glad att få arbetsförtjenst,» invände nu fröken Strutz, som såg sin kusin vara förlägen om svar.
«Den kommer ej att fattas henne, när hon återvänder, med återhemtade krafter och arbetslust,» svarade friherrinnan.
«Hon har många som vänta henne både kunder och elever.» — «Ja hon ger timmar.
Sellzing tyckes erhållit en ganska bildad uppfostran.»
Lagmanskan fann nu för godt att anslå en helt annan ton.
Hon försäkrade att mamselln hos dem på Johanneshof skulle njuta så väl af landets behag, som af ett muntert sällskapslif. «Jag förmodar, att det är hon, som sitter der på gungbrädet, i den lilla trädgården,» fortfor fru Bärendorf.
«Om så är, vill tant vara så gracieus och presentera mig för sin favorit, så få vi se hvad min öfvertalningsgåfva förmår.»
Utan att svara, steg friherrinnan upp, och ledsagade sällskapet dit, der mamsellen satt och jollrade med värdsfolkets lilla gosse.
Blygsamt, men ledigt besvarade hon deras helsning.
Hon hade stigit upp för att lemna dem plats, och satte barnet i gräset.
Strutz, hvilken sade sig hålla ofantligt af små gossebarn, ville locka honom till sig, men barnet stretade emot och begynte gråta, deremot räckte han snart sina små armar mot Leonna.
«Barn ha en egen instinkt,» anmärkte friherrinnan leende.
«Det är första gången han ser mig,» invände fröken litet förnämt och tog plats på gungbrädet.
«Mamsell
Sellzing var honom äfven helt fremmande, när hon kom hit, men på ögonblicket voro de vänner.»
«Hon hade väl något att muta honom med, kan jag förstå.»
«Innan något sådant kom i fråga, var vänskapen oss emellan knuten, och hvarmed har den unga fröken nu mutat barnet?» yttrade mamsellen med ett fint leende.
Fröken måste ansett sig något förnärmad, ty hon svarade något hvasst, ehuru det skulle ha utseende af ett skämt: «Med sin söta min och sina vackra ögon; dermed lockar man både barn och narrar!» Fröken
Renata syntes helt förtjust i sin egen qvickhet.
«Fröken har i båda fallen rätt.
Ögat är själens spegel, och att se i den hör till englarnes natur — men med narrar, så väl masculina som feminina, hoppas jag, att vi för närvarande ej ha något att beställa,» anmärkte friherrinnan leende.
Det syntes på fröken, att den sista meningen var för henne fullkomlig latin.
Med vänlig nedlåtenhet vinkade lagmanskan mamsell Sellzing, och bjöd henne sitta bredvid sig; sade sig vara förtjust af att göra bekantskap med ett fruntimmer, af så «erkänd» skicklighet i modearbeten; med uttalad förhoppning att få henne en liten tid till Johanneshof, för att hjelpa till med några klädningar.
Förgäfves invände mamsellen, att hon aldrig varit borta och sytt; huru nödigt hon var i behof af hvila och oberoende den korta tid, hon här kunde dröja, m. m.
Men nu hopade fru Bärendorf löften på löften; mamsellen skulle ha ett eget rum för sig; ega sin frihet, gå och promenera när hon behagade.
Genom arbete skulle hon visst ingalunda uttröttas; de voro många som kunde sy, endast hon ville «klippa till,» och visa dem huru allt blefve nätt och modernt.
Ingen motsägelse hjelpte.
Det afgjordes, att mamsellen efterskickades, så snart lagmanskan kom hem till sig.