Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medan svenska konstverk gjort lycka i utlandet, inbragt hedrande medaljer och hamnat på museer af hög rang, har vårt eget nationalmuseum fått nöja sig med obetydligheter, sådana som en konstnärligt obildad publik kanske finner nöje i att se, men som aldrig bidrager det ringaste till denna publiks uppfostran.
Statens inköpsnämd kan i de flesta fall försvara sig med att den haft att välja .bland de inlemnade arbetena och
* Detta skrefs i slutet af september.bland inga andra.
Nu har den visserligen valt mindre välbetänkt ibland och särskildt en gång, 1880.
Men vi få ej fördöma inköpsnämden för denna faute.
Dess egendomliga val förskaffade då Göteborgs museum ett konstverk af stort värde — och sålunda gjorde inköpsnämden äfven den gången vårt lands konst en tjenst
Nämda inköp hade också en verkligt god följd.
Det möttes naturligtvis af en besk kritik och med öppet hån från konstnärerna.
Och dess verkan var — visserligen ej någon reform, men betydligt ökad aktsamhet från bisit-tarnes sida.
De närmast följande inköpen helsades med välförtjent bifall.
1881 köptes Hasselbergs Snödroppe, 1882 Böijesons Passe-temps, 1883 Carl Larssons båda aqvareller och 188é Salmsons axplockerska.
Mot dessa fyra val hade man intet att med skäl invända.
De köpta konstverken hörde ej alla till le grand art, men detta är intet fel, — de representera likväl allesamman det bästa i sitt slag, som svenske konstnärer i innevarande stund kunna åstadkomma, och derför var deras förvärfvande af nationalmuseet full berättigadt.
I den svenska målningssamlingen verka Salmsons och Larssons taflor äfven genom kontrasten till det andra der iins.
Denna » svenska skola » är som bekant ännu ej af prima slag, och der vore en större utgallring än den som nyligen skett fullt berättigad.
Hvad der ses af svenskt måleri tillhör också med ytterst fä undantag gårdagens konst, och litet talar om de riktningar, som i dag äro erkända vid konstens härdar.
Ett museum bör eller kan naturligtvis ej följa hvarje vindkast i konstutvecklingen — ett dylikt sträfvande vore ju förkastligt — men här är ej heller fråga om vindkast, om konstens hugskott.
Gå upp på Luxembourg.
Der sitta många taflor, karaktäristiska for det goda i den nyare franska teknikens sträfvan.
Der lär man sig att inse hvad det är, den moderna konsten vill, men man lär sig också, att den har mångfaldiga vägar till sitt mål och att den i vidsträcktare mått än någonsin ger plats åt individualiteten.
Låt vara emellertid att ett museum som vårt nöjer sig med att utvisa den väg konsten gått.
Hvad svenska skolan eger af gårdagskonst är emellertid på vissa områden mer än nog, ej derför att det är dusseldorfsmåleri, utan derför att der fins så mycket medelmåttigt, som aldrig haft stortvärde.
Karl den femtonde skänkte museet en vacker tiU ökning till hvad der förut fans, men bland de goda konstverken i hans samling var mer än en » brödkaksmålning » — som konungen köpt endast och allenast for att hjelpa en behöfvande artist — och att museet sedan köpt mer än en intresselös och &lt;lålig tafia, det är en gammal historia, som inte ens behöfver påpekas här.
På museitaflor har man ju en särskild fordran.
Man begär, att de skola vara på något sätt typiska för den konstriktning de tillhöra.
En god Tidemand har sin gifna plats på vårt museum lika väl som en Höckert Men då fordra vi också, att en typisk Salmson skall finnas der — något annat än en liten studiefigur — lika väl som en Wahlberg.
Inköpsnämden har onekligen ett svårt och maktpåliggande kall.
Den har att tänka på mera än om den ena tafian eller den andra är bra målad, den måste se öfver träden och taga en öfversigt af skogen.
Och ansvaret är stort Det gjorda kan ej göras om.
Det dåliga, som blifvit inköpt, kan magasineras eller sändas bort till landsortsbors utbildning.
Men pengar, som borde blifvit använda till något bättre, äro bortkastade och tillfallet att fa ett godt konstverk kanske förspildt Vi ha sett exempel.
Med ett ord: det måste vara metod i iuköpsnämdens tillvägagående.
Hvad den gör ena året, måste vara i öfver-ensstämmelse med hvad den gjort året förut — utom när den någon gång burit sig oförståndigt åt Aldrig nycker eller mannamån, aldrig en tanke på konstnärens personliga ställning eller på hans personliga åsigter.
Han visar fram ett konstverk.
Ar det godt arbete?
Ar det ursprungligt, ärligt, i första hand?
Tillhör arbetet det bästa, någon svensk konstnär åstadkommit inom den riktning, det tillhör?
Fins det ej tillräckligt förut på museet af samma slag?
Nåväl, då köpa vi det
Men då det är sällan konstverk, som uppfylla dessa vil * kor, hitta vägen till museet, så borde nämdens åliggande vara att gå omkring och välja ibland det som året om utställes inom landet — eller låt oss säga i Stockholm och Göteborg.
Nämdens uppgift borde vara att välja dei bästo möjliga bland det största möjliga antalet konstverk, i stället för att som nu välja för museet ibland ett halft dussin ofta skaligen obetydliga taflor.Och är denna nämd så sammansatt, att konstnärerna ha fortroende for den, då skola dessa alldeles säkert vara mer villiga än nu är fallet att sända in sina arbeten till museet Nu händer det, att målare — icke-opponenter till och med
— på tillfrågan, hvarfbr de ej hembjuda den eller den taflan till museet, svara att de ej vilja utsätta sig för hrr X: s och Y: s kritik.
(Detta endast ett sakförhållande, som jag påpekar utan att yttra min personliga mening).
Och när man så böljade att frångå systemet — i fjor — när man beslöt att välja mellan ett större antal konstverk och att köpa för större summor än de eljes vanliga, då omintetgjorde man den goda afsigten totalt genom den der bekanta förordningen, att valet skulle ske endast bland de arbeten, som förekommo på akademiens utställning.
Der kunde opponenternas flertal af känd orsak ej utställa.
De hade ju förbundit sig att ej deltaga i någon af akademien anordnad utställning, förr än deras anhållan om en komités tillsättande vunnit något gehör.
Deras begäran att inköpsnämden måtte komma och se efter, om ej på opponenternas utställning, som öppnades samtidigt med det museum gjorde sitt val, funnes något arbete, värdt att införlifvas med musei samlingar, afslogs.
Hvarför utstälde de ej på akademien?
De hade fått inbjudningsbref till denna utställning.
Nu fingo de skylla sig sjelfva och hade alls ingen rätt att beklaga sig.
Det var svaret de fingo.
Således: den som ej ville återvända till akademiens sköte, hade intet medhåll att vänta.
Han finge reda sig bäst han kunde.
Som vi torde minnas litet hvar gjorde, sedan musei enskilda inköpsnämd ett inköp på opponenternas utställning.
Detta var en lofvärd gärd af rättvisa, och man må beklaga, att nämden ej kunde få Zorns » Mona » som den gerna velat köpa.
Likaså lofvärd var samma nämds uppträdande i år i Göteborg, der en stor och god utställning var anordnad och der staten naturligtvis lät Göteborgs museum, konstlotterier och enskilda taga de bästa dukarna.
Museinämden tyckes emellertid tagit till sin uppgift att efter bästa förmåga hela hvad staten, brutit.
Den köpte för musei egna medel tre konstverk af yngre svenske konstnärer, Fallstedt, Pauli och Liljefors från Göteborgsutställningen.
Statens officiella inköp förestår ännu, och till detta ega, som tidningarna nyligen till allmänöfverraskning meddelat, opponenterna att hembjuda de arbeten, som förekomma på deras egen utställning.
Att museets svenska afdelning ej stort ökade sitt värde genom de i fjor inköpta taflorna i olja och aqvarell, är ett sakförhållande, som ligger i öppen dag.
Man kommer ju ej utan anspråk upp på ett museum, man går inte der som på konstföreningen och känner sig glad, blott man får se en god tafla på dussinet Det, som vi finna allt lof värdt, om vi se det på en elevutställning, det skåda vi med vida mer kritiska blickar på en utställning af mästares verk.
Det vi ha nöje af att se på en atelier bland studier och småkrafs, gå vi kanske med en axelryckning förbi, om vi finna det på en museivägg.
Bland de taflor man köpte i fjor, vill jag nu endast yttra ett ord om två, Fagerlins och Nybergs.
Att Fagerlins holländska interiör köptes, var nära nog sjelfklart Det var ett gediget konstverk, som var värdt allt beröm det fick.
Men nu egde museet förut dels mer än nog af dussel-dorfska genrer, dels tre holländska interiörer af Fagerlin.
Och hans nyaste tafla visar alls ej på något nytt utvecklingsskede hos konstnären.
Taflan är likväl bra, all aktning för den
— mer än aktning till och med — och den behöfver aldrig skämmas för sig.
Men frågan är, om vare sig konstnären eller den skola han tillhör, ytterligare bchöfde representeras på museet, då dettas svenska afdelning ju är afsedd att visa prof på det bästa, svenska mästare kunnat åstadkomma inom de olika riktningarna, lika väl som inom olika konstgrenar.
Jag begär ej företrädesrätt för det franska måleriet — måla hur du vill, blott du målar sant och bra — men man har väl ratt att fordra, det ej den ena skolan skall favoriseras framför den andra, derför att en eller annan, målare eller lekman, ej vill eller kan se den enes betydelse gent emot den andre.
Staten bör vara höjd öfver dylikt
Det har den också varit de senare åren, och derför är dessa årens inköp värda allt erkännande.
Ett par medelmåttiga franska taflor hade vi förut — och ett par utmärkta.
Nu fingo vi prof på fransk skulptur, fransk genre och fransk aqvarell — allt samman af gedigna konstnärer.
Men hvad betyder det till qvantiteten mot allt, hvad vi ha af diisseldorfsskola?
Af sådan finnes ju en embar-ras de richesse, som gör det förlåtligt, att konstälskaren brummar, till och med öfver inköpet af en god Fagerlin.
Det är inte fråga om att inte Nybergs porträttskizz — Viktor Andrén vid sitt ritbord — är bra målad, och hade vi sett den hänga uppe på den afmålades atelier, der det var meningen att den skulle hänga, sä hade vi alla tyckt det var roligt att titta på den lilla duken.
Men nog blefvo både målaren och modellen förvånade öfver att så oförmodadt bli upphöjda, den ene till mästare och den andra till föremål för en museitafla.
De ungdomar, som så der i ett nu blifva befordrade två trappor upp i palatset vid Skeppsholmsbron, borde ha ha rätt att sedan de nått ytterligare ett stycke upp på konstens branta jakobsstege, byta ut sin museitafla mot en af nyare dato och ännu bättre qvalitet.
Då vore statens förtänksamhet att försäkra sig om ett arbete af dem lofvärd.
Nyberg hade då alldeles säkert kommit upp med sin » sockenskräddare » och bed t att få hänga upp den i por-trättskizzens ställe.
Och om ytterligare ett par år hade han utbytt skräddaren mot något ännu bättre.
Han står midt inne i en stark och lofvande utveckling.
Underligt går det likväl till.
Tänk om någon af de unge män eller qvinnor, som i fjor sålde till museet, skrif-vit sitt namn på opponenternas lista.
Det hade ej varit omöjligt, — alla äro opponenter i själ och hjerta.
Men då hade åtminstone statem inköpsnämd ej förpassad dem upp på museet.
Det var museets enskilda nämd, som skaffat dit Lindman, Fallstedt, Pauli och Liljefors, och som ville ha Zorn dit, fast det tyvärr gick om intet
Statens inköpsnämd har .varit bunden af föreskrifter, som tvungit den att år efter år rikta museets samlingar efter en uppenbart afvita metod.
Är det konsten eller de enskilda konstnärerna, staten vill stödja?
Naturligtvis konsten.
Men sker detta på bästa sätt genom atfr man tar individernas personliga åsigter med
Ur Dagern Krönika.
4i beräkningen, då det gäller sådant som att göra inköp af konstverk eller utdela stipendier?
Denna fråga kommer mig att upptaga ämuet om konst-närsschismen, som i Qor debatterades sä flitigt, men hvars uppkomsts historia ännu ej är skrifven.
X. är en förhoppningsfull elev vid akademien.
Man har rätt att vänta mycket af honom, han ej blott gör hvad han skall, han gör det bra, ibland öfverlägset.
Han far Dahlgrenska stipendiet, han får hundrakronssedlar på hög-tidsdagarne, han far kungliga medaljen, strålar af glädje, berömmes i tidningarna.
Han väntar ett år hemma, målande, tills det stora stipendiet blir ledigt, han far det, reser ut, lyder de maktegandes råd angående hvar han bör studera, far så stipendiet förnvadt efter tre år, är en ansedd konstnär, som i särskildt prisas för sin sjelfständighet, blir professor och far vasen och har odödligheten betryggad.
Y. är ock elev vid akademien, men förhoppningsfull är han ej.
Han är slarfvig med lektionerna och skyller pä, att han föredrar att måla ute.
Han hotas med att afforas ur rullorna och finner sig föranlåten att en vacker dag infinna sig hos skolans direktör och återlemna sitt diplom.
Han blir beklagad, det är synd om honom, ty han har ju talang.
Hvad ämnar han nu slå sig på?
— Jo, han tänker bli målare.
— Det vore allt säkrast att slå det ur hågen.
När han drar sig undan akademiens skydd, kan han ju inte göra anspråk på någon hjelp för framtiden ...
Han går ändå.
Ett par år efter kan ingen neka till, att han står i främsta ledet bland den sveuska konstens yngre målsmän.
Här ha vi de båda typerna for akademisten och opponenten.
Inte för att på långt när alla af den ena eller andra sorten varit sådana som dessa.
Akademister ha varit lika oppositionella som opponenter varit sediga.
Och det fins många, som afhålla sig från ett taga parti offentligt.
Orsakerna som fört den ena eller den andra in till det parti, hpn slutit sig till, ha varit principfrågor eller rent personlig sympati eller motvilja.
I alla fall stå de der nu.Oppositionens uppkomst var lika naturlig och nödvändig som den inom flera områden förekommande schismen mellan de gamle maktegande och de unge bildstormarne.
Att den tog fart nu, berodde, tror jag, på rent personliga skäl.
Ty så små som våra konstförhållanden äro, bli lätt ett litet fatal inflytelserike män konstens ledare.
Då akademien — hvilket är dess största fel — kompletterar sig sjelf, är det lätt att hålla de farliga elementen utanför — och så ha vi den priviligierade konsten och konstnären stående mot den fritt verkande — akademisten mot opponenten.
Akademiernas auktoritet erkänner ej vår tid, liksom den tror föga på traditionernas, på stilens betydelse.
Det är flera gånger framhållet, att det är medelmåttornas stora hop, som uppmuntras och hjelpes fram af akademierna.
Huruvida dessä äro värda de stora summor, som årligen gifVas åt dem af ett fattigt land med stort behof af att spara på sina slantar till andra, påtagligt nyttiga ändamål, det är en oafgjord fråga.
För adepten är naturligtvis akademiens läroverk bra att ha.
Det gifver kostnadsfri .undervisning i konstens nödvändiga handgrepp, — och det är ingen sak att förakta.
Ar lärjungen förståndig, behöfver han ej ångra den tid, han tecknat och målat der, blott han ej stannar der länge och blott han genom oupphörliga naturstudier håller uppe sin friskhet, sin omedelbarhet i uppfattningen.
Mot akademiens skola ha nog invändningar försports.
Visst har den varit pedantisk, denna samma en gång för alla utstakade väg för de mest skiljaktiga talanger, denna barocka skizzteckning till de blifvande landskapstaflorna (som undertecknad förut — i Dagens krönika 1884, häft.
3 och 4 — uppträdt emot).
Pedantiskt är hela detta prisämnes-målande, som nu tyckes gå sin undergång till mötes der-igenom att eleverna helt enkelt föredraga att välja ämnen sjelfva framför att måla något motiv, som inte rör dem.
Tänk blott på landskapsskolorna förr!
Prisämnet var till exempel pilar vid en strand.
Hela sommaren målade hvar och en pilar.
Allt annat förbisågs, ty något annat behöfdes inte för pristaflan.
Det förstås, att höll man på i många år enligt den metoden, så kunde man bli mångkunnig, men om detta var idealet för fria studier i naturen, det blir en annan fråga.Dylikt kan vara af större eller mindre vigt, det bidrager dock att sätta skolan i misskredit.
Farligast är fåmannaväldet, äfven om det är upplyst.
Eleven vet, hvilka åsigter som äro omtyckta på högre ort.
Vill \ ian fram, ser han således den beqvämaste vägen.
Ibland har han talang och är fÖrtjent af framgången, ofta har det funnits andra, som fÖrtjent den bättre än han, men som för-spilt sin lycka.
Af dessa ha opponenternas kärntrupp bildat sig, deras åsigter anses uppkomna af tryck, medan de öfriga äro sjelfständiga, endast derför att de ej slutit sig till oppositionen.
Må hvar och en ha sin ärliga åsigt!
Inte ha opponenterna funnit konstnärsskapets blåa blomma, fast de skrif-vit på den der listan, och inte ha de andra behöft handla enligt egoistiska grunder, då de hållit sig utom.
Det första bevisar lika mycken sjelfständighet som det sista.
Oppositionsmän har det funnits förr liksom nu.
Men de ha föga uträttat, ty deras tid har kommit, de ha fått makt och uniform och blifvit andra menniskor.
Det är det sorgliga att det plägar så ske, att den friskt revolutionära ungdomen så ofta skall följas af en än mera ensidig reaktion — att åsigterna gråna förr än håret
Så snart den fria konsten göres ofliciel, så snart den skall ledas, då är faran nära att den skall gå utföre.
Konsten kan gå sjelf, den har hunnit till stadgad ålder.
Man tjenar den ej genom att sätta tyglar på den.
Att leda konsten i en riktning, som man sjelf bestämt, är farligt, derfor att den då gerna blir traditionell.
Man ställer upp förebilder, och så blir konsten servil — det värsta den kan bli.
Hellre hur pojkaktig som helst, om den blott med friskt sinne söker sig fram — hellre det än att göra efter hvad andra gjort Ty det är ju hvad man sjelf ser och känner, man viU lägga fram i konsten.
Hvar-för då gå tillbaka, i uttryckssätt liksom i motivval?
Om den, som sträfvar ärligt, misströsta vi aldrig, låt vara att han inte nått dit han velat komma.
Ett djerfl försök, en ansats, som misslyckats eller endast fullkomligt lyckats, har mer intresse än ett genomarbe-tadt verk, som blott vitnar om flit, om korrekthet
Konsten så föga tyglad som möjligt, dess herskare så många som möjligt för att hindra ensidighet, alla målare,alla utställare lika röstberättigade, ingen utesluten och ingen mäktigare än den andra, — det är önskningsmålet
Staten offrar mycket af folkets, af det arbetande folkets pengar åt konsten.
Tviflet på att det är på bästa sätt ordnadt med dessa summor är starkt numera *.
Man torde derför ha rätt att fordra att dessa reformer, som auses nödvändiga inom akademien, verkligen blefve af, att åtminstone någon ansats gjordes till ett bättre, då alla äro öfverens om, att en förbättring kan och bör inträda.
Väntar man kanske att rörelsen, som ske plägar, skall lägga sig så småningom, att bland opponenterna söndriug skall yppa sig och öfverlöpningar ske?
Ar det inte bättre att visa prof på god vilja från ömse håll?
Çtaten som konstbeskyddare har intet god t namn om sig.
En fransk impressionist, Raffaelli, sjelf en ytterst karaktäristisk företeelse och en konstnär af erkänd betydenhet, yttrar härom följande rättframma ord:
» Då i våra dagar styrelsen tar sig för att uppmuntra någon konstart, då är denna konstart nära sitt förfall, då bryr sig folket inte mera om den, hyser intet intresse för denna konst, hvars konservator och beskyddare blir staten, som känner och beundrar endast det förgångna. »
Det är både nedstämmande och hoppgifvande intryck, man får af våra nuvarande konstförhållanden.
Hoppgifvande derför att detta sakernas tillstånd måste bilda öfvergången till friare åsigter i fråga om konstens vård.
Men nedslående derför att det alltid sega och i vårt land så starka reaktionära elementet lägger så upprepade hinder i vägen för nyttiga reformer härutinnan, att det
* Opponenterna, som afsagt sig all gemenskap med akademiens styrelse, anse sig ej kunna söka stipendier, hvilka utgifvas genom akademien.
Man tycker dock, att hvaije ung konstnär borde ha samma rättigheter i fråga om stipendier, då ju pengarna äro ämnade att under-stocka talangen och ej att belöna lojala åsigter.torde dröja onödigt länge, innan något blir gjordt Ibland ser det ut, som vore vederbörande så rädda att göra något medgifvande åt det yngre partiet * som fruktade man att hela den gamla bygnaden skulle ramla, om man en gång gjorde en eftergift.
Och nedslående derför att vården om konsten, den fria, lifvande konsten, upplöser sig i blott käbbel och parti-gräl, som till på köpet löper fara att röra sig om påfvens skägg i stället för att hålla sig strängt till sak.
Låt vara att akademien ej blir omorganiserad så, som förslagsvis opponenterna framkastade ett ord om i sin inlaga.
Må vara att reformerna komma inifrån — hur som helst, blott de bli goda.
Det är ju en sak af betydenhet det gäller.
Bort derför med allt enskildt gräl och allt personligt naggande, alla små bevekelsegrunder, all sårad fåfanga och all misstro!
Konstnärerna skola vara goda kamrater och hålla ihop.
Deras intressen delas ju af endast ett fåtal utom deras krets, derför böra de akta sig för att isolera sig än mera.
Nog hade de till exempel kunnat för framtiden åvägabringa gemensamma utställningar i Stockholm lika väl som i Göteborg — och som det sker i Danmark, der konstnärerna äro liksom här delade i partier, skilda åt med skarpa gränser.
Och nog skulle ett närmande kunna ske, om blott man från båda sidor toge ett steg deråt
Hvad man först måste öfvervinna är emellertid all småkitslighet, alla försök att skrämma.
Om konstnärerna äro tredska eller beskedliga, hvad betyder det * göra de goda konstverk, så låt dessa gälla för hvad de äro och gif dem din medkänsla, som de ha rätt att fordra.
Når du går att se konstverken på museet eller i en utställning, då slipper du höra deras upphofsmäns trosbekännelse.
Hurudan han är, som målat den taflan eller modellerat den gruppen, det kan du ge en god dag.
Att akademiens uppförande under den pågående striden i väsentlig mån bidragit till dess häftighet och bitterhet, kan långt ifrån förnekas.
Att denna akademi under århundradens lopp uträttat något för landets konstutveckling, torde vara ej mindre faktiskt Men arf förpligtigar, lika väl som adelskap.Herdaminnen.
Af Efrqim Roteniut.
Prostens siesta.
Från middagsbordet kommen just, prelaten En länstol sökte sig, förnöjd och mätt,
Att efter kaffet och en anisette
Få allra sist ett godt Guds ord på maten.
Men läckra minnen från de tömda faten Med bibelns bilder dausade balett:
Maderan flöt i sjön Genesareth,
Och på dess stränder växte grönsallaten.
Snart kom han till den sköna bröllopsnatten, Då Jesus, när i glasen det blef tomt,
Helt opåräknadt gjorde vin af vatten.
Vid detta ställe dröjer gubben fromt,
Och ur hans bröst en salig suck befrias: » Där skulle du ha varit med, Matthias! » Tänk att han trodde.
En gräslig natt!
Den arma prästen drömmer,
Att allt är sant, fullkomligt sant hvart ord,
Som han predikat för sin fromma hjord,
Allt — himmel, helvete, en gud som dömmer!
Förskräckt han hufvudet i kudden gömmer,
Slår ned karaffen från sitt nattduksbord
Och skriker vildt på » röfvare! » och » mord! » —
Men hör nu bara, huru lätt man glömmer!
Till frukostrispen han sin pärla tar
Och skämtar gladt^om efternattens oro,
Och huru » faniga » hans drömmar voro:
Tänk att han trodde ...!
Men tusan heller kan bedöma faran,
Då man om natten rides utaf maran !Idyll.
Se hur det blänker uti middagsljuset
På prästens skrifbord, brokigt, svart och rödt!
Från patiencen har han somnat, trött Af frukostätandet och gårdagsruset.
Det är så tyst — man hör ej mer än suset I lindallén, som höstens vind förödt,
Och dalkarlsklockan, hur hon knäpper slött — Det är så tyst, så tyst i hela huset
Pastorskan smyger tyst omkring på tå Och kysser ömt och tystar sina små Och ber dem att ha pappa i sitt minne.
Ty det är lördag: hela socknen vet Att pastorn då i stilla ensamhet Med Gud och sin predikan stängt sig inne.I klump.
' Hau väger sjutton lispund utan kläder.
Hans istermage, kolossal och rund, Betingar ensam sina åtta pund.
Han är den tyngsta ibland kyrkans fader.
Den gubben, glad och pigg i alla väder, Förstår behaget af en aftonstund Med toddybord i glädtigt vänforbund,
Där ingen skolkar eller orden skräder.
För resten sköter han sin tjänst ej illa: Predikar vackert ur en god postilla Och messar ännu någon gång en stump.
Men allt för tung att orka reflektera,
Han älskar ej om dogmer dividera:
Fan i detaljerna!
Han tror i klump.5.
GrefVinnans tröst.
Grefvinnan gråter.
Hennes hjärtas ånger Den sanna kristlighetens prägel bär.
Af detta lif hon intet mer begär An se sin pastors blonda polisonger.
Han kommer, han försäkrar tusen gånger,
Att Gud är kärleken och allt det där,
Och att en dam, så änglalik och skär,
Har fri entré till himmelens salonger.