Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Richter. R. o. Ad. torde härutaf finna att Direkt, öfver Lånekont. i Malmö f. n. är i saknad af en Suppleant, sorn skall deltaga i de ärenden, som tillhöra Direktms handläggning, och att således R. o. Ad. måtte utse en Suppleant i den afgångnes ställe.
Emellan Riksdagarne har, enl. gällande Banko-Reglemente, det tillhört Riddarh.Direkt., i förening med Fullm. i Banken och Riksg:s-Kont., att vid inträffande fall af ledighet inom Direkt, öfver Lånekont. utse Ledamot eller Suppleant.
Under Riksdagarne tillhör det R. o. Ad. att sjelf om detta inväljande besluta; men för att bespara R. o. Ad. att förrätta serskildt val af en person, som i alla fall skall under Riksdagens lopp omväljas, lager jag mig friheten att till R. o. Ad. vördsamt hemställa, huruvida icke
Ståndet ville öfverlåta denna sin valrätt till Riddarh.- Direkt., i förening med de till R. o. Ad. hörande Fullmäktige i Banken och Riksg:s-Kont., hvarom jag får hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla om propos.
Anmäldes och lades på bordet StatsUtsk:s Utlåt.
N:o 4, i fråga om medels anvisande för år 1854 till Topografiska Corpsens arbeten, till fortsättning af pågående fästningsbyggnader samt till anskaffning af infanterigevär.
Uplästes ett af Hr Brakel, Maur.
Gust., inlemnadt sålydande Mern.:
Jag får härmedelst afsäga mig att vara Suppleant i R.
St:rs Bevilln.Utsk. I anledn. häraf anmodade Hr Gr. o. Landtm.
Hrr Elektorer att utse en Suppleant i Bevilln.Utsk., i st. f. Hr Brakdi. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ till 3 e. m.
Den 14 D ecember. 201 Onsdagen den 14 December 1853.
Plenum kl. 10 f. m. Justerades Pleni-Prot:n för d. 26 och 30 sisth Nov. samt 6 prot.utdr. för d. 7 dennes.
Företogs val af Bänkman efter följande Hrr, nemi.: inom 3;dje Bänkms Afd.:
JYs 120.
Gr. Liljencrantz, Gustaf Fredrik. inom A:de Bänkms Afd.: JYS 145.
Stjernstedt, Jacob Theodor. inom S:de Bänkm:s Afd.: JYS 354.
Frih. Fock, Frans Wilhelm Reinhold. inom 47:de Bänkm:s Afd.: JYS 1600.
Hr Braunerhjelm, Ferdinand. inom 49:de Bänkms Afd.: JYS 1841.
Hr Edenhjelm, Gillis. inom %0:dc Bänkm.-s Afd.: JYS 1975.
Hr Scheffer, Pehr Henrik. inom 24:de Bätikm.s AJd.:
JYs 2227.
Hr dorchimont, Wilhelm Albrecht, och befunnos, efter valförrättningens slut, till Bänkman hafva blifvit utsedde: inom 3:dje Bänkm:s A/d.:
JYs 137.
Gr. Skjöldebrand, August Fredrik. inom 4:de Bänkms AJd.: M 76.
Kruse till Vercliow, Fullm.
Frih. Bonde, Knut Philip. inom 8:de Bänkms Afd.: JYS 369.
Cederström, Carl Emanuel. inom 47:de Bänkms Afd.:
JYi 1519.
Hr von Döbeln, Ernst Georg, efter lottning med JYS 1506 Hr Stjerngranat, Georg Gustaf Henrik och JYS 1528 Hr Gyllenram, Fredrik Gustaf, hvilka alla erhållit lika antal röster; 202 D en 14 December. inom 19:de Bänkm:s Jjd.: JM 1798.
Hr Bruncrona, Olof Abraham. inom 20:de Bänkm:s -dfd.: JM 1940.
C. Hr Tersmeden, Gustaf Reinhold. inom 21: de Bänkm:s Afd.: JM 2205.
Hr af Robson, Carl August.
Öpnades Hrr Elektorers lista vid val af 6 ledamöter och I Suppleant uti det af R.
St:r beslutade serskildta Utskott för behandling af frågor ronde bran vins tillverkning och försäljning; och befunnos dertill utsedde:
Ledamöter: Gr.
Raab, Adam Christian. ,, von Platen, Baltzar.
Frih. von Krajmer, Robert Fredrik.
Hr Croneborg.
Stjernstedt, Johan Wilhelm.
,, Braunerhjelm, Ferdinand och „ von Hartmansdorff, August.
Suppleant: — 243.
Frih. Roxendorff, Fullm.
De Geer, Louis.
Äfvenledes öpnades Hrr Flektorers listor vid val af Suppleanter i Bevilln.- o. BunkoUtskm; och hade dertill blifvit utsedde i Bevill nings-Utskottet: , efter JM 1979.
Hr Brakel, Mauritz. — 1030.
Hr Reuterskjöld, Adam Didrik.
Banko-Utskottet: efter JM 2090.
Hr Adelborg, Anders Otto. — 931.
,, Gripenberg, Carl Fredrik.
Hrr Elektorers lista vid val af en ledamot i Riddarh.Utsk. efter JM 49.
Frölich, Gustaf Erik; och befanns dertill bafva blifvit utsedd: JM 60.
Föredrogs ånyo K. M:s d. 10 dennes på bordet lagda Nåd.
St:r, aug:de inrättande af tvångs-arbctshus i Stockholms stad och Rikets samtlige län.
Hr vön Hartmansdorff, Aug.:
Jag är glad, att man ändtligen i vårt land kommit derhän, att vilja nödga lösdrifvare och tiggare att arbeta.
Jag är tacksam enrot Regeringen för det hon JM 70. — 126. — 389. — 494. — 1600. — 1861.
203 i detta afseende ejorf framställning till R.
St:r och har intet emot att man för ändamålet använder de penningar, som genom beskattning å bränvinstillverkningen kunna erhållas.
Jag önskar, att skatten å försäljningen af denna vara äfven må lill någon del för samma ändamål begagnas.
Men jag befarar, att den af K.
M. föreslagne utvägen icke är den bästa eller rätta.
Erfarenheten inom hvarje menighet visar, att, när man byggt ett fattigeller arbetshus, det snart befinnes otillräckligt, ehuru menigheten nödgas sjelf underhålla det.
Om nu tvångsarbetshus komma att inrättas i hvarje län och i hufvudstaden, blefve följden tvifvelsutan den, att hvarje församling sökte göra sig af med lösdrifvare genom deras hänvisande till det gemensamma arbetshuset, som derigenom skulle öfverhopas och dess omkostnader med detsamma blifva öfverdrifna.
Det är föreslaget, att de på tvångsarbetsinrättningarna intagna personer skola sysselsättas med landtbruk.
Der måste således finnas en förvaltare och redogörare.
Afven barn skola vid dessa inrättningar intagas.
Der skall således gifvas undervisning, hållas skolmästare m. m.
Qvinnor och öfriga hjon skola der hållas till arbete.
Hvilken förvaltning, hvilken upsigt, hvilka kostnader!
Någon beräkning öfver dem är icke gjord.
Allt är blott ett försök, en önskan.
Som troligt är, att lösdrifvare och tiggare, hvilka hafva tycke för ett omflackande lefnadssätt, icke finna sig vid, att vara qvarliållna på dylika inrättningar, så rymma de troligen såsom fångarne från Långholmen.
Skall således hvarje tvångsarbetshus hafva vakt, som håller desse menniskoi' qvar och i tukt, hvad skall sådant icke kosta?
Förslaget åsyftar att inrätta en fattigkoloni i hvarje län.
Hvad säger väl erfarenheten om dylika inrättningar som begagnats i Holland och annorstädes?
Under salig Konungens tid skickades härifrån till Holland en hög embetsman för att taga kännedom om dessa anstalter.
Hvad har han haft att derom förmäla?
Jag känner det icke, men jag tror det vara nyttigt för Utsk. att få uplysning derom.
Såvidt jag vet hafva dessa inrättningar icke lyckats, och derföre icke heller tagits till efterdöme i andra länder.
Månne det icke kostade Staten mindre, om man i stället att uprätta sådane kolonier i hvarje län, sökte att till kolonier på andra sidan hafvet utföra de fattige och lösdrifvare, hvilka hafva lust för äfventyrliga resor?
Jag är ej i stånd att upgöra förslag till det, som är bättre, än vära gamla inrättningar, men har ansett min pligt fordra, att fästa upmärksamheten på de olägenheter, som af ifrågav:de förslag skulle följa.
Enl. min åsigt är det vida bättre att hädanefter såsom hitintills, låta hvarje församling försörja sina fattige och att till kronoarbetscorpsen försända dem som icke vilja arbeta, eller hålla sig stilla.
Afven om de äro mindre arbetsföra, kunna de der sysselsättas.
Jag har vid Carlsborg sett mindre arbetsföra personer användas, hvarföre kan icke så ske äfven på andra ställen?
Vid kronoarbetscorpsen äro de ställde under militärisk tukt och tillsyn.
Barn kunna församlingarna sjelfve lättast underhålla, äro de alltför vanartige, sä kunna de 204 Den 14 December. insättas på dylika ställen som för dem äro särskildt inrättade, eller der löst folk förvaras.
Innan man lagligen kan använda sådant tvång, hvarom här är fråga, bör det vara utredt och ådagalagdt, att den, mot hvilken tvånget skall användas, icke vill låta använda sina arbetskrafter.
Så är f. n. likväl icke förhållandet; och jag skulle derföre tro, att, för att man rättvist skall kunna använda tvångsarbete, frivilliga arbetshus inom hvarje län böra inrättas.
Skulle således inrättandet af tvångsarbetshus ifrågakomma, föreslår jag att en del af hvarje arbetshus måtte blifva att anse såsom frivilligt.
Vi hafva inom hufvudstaden nyligen haft den erfarenheten, att nära nog tusentals personer strömmat hit från länen i brist på arbete.
Jag hemställer då, huruvida det kan vara rättvist, att mot dem använda tvångsarbete, när de tydligen ådagalagt, att de velat mottaga arbete, i fall sådant varit att tillgå.
Jag vill icke ingå i vidlyftigare discussion i ämnet, emedan jag, då frågan återkommer från Utsk., dertill får tillfälle.
I händelse ifrågav:de anstalter skola betraktas såsom spisqvarter för lösdrifvare och tiggare, tror jag, att penningar ännu mindre förslå.
Är det icke alfvar med dessa anstalter, lärer icke heller någon god verkan deraf följa.
Ehuru jag icke hunnit genomläsa K. M:s Nåd. propos. i detta ämne, anser jag mig i anledn. af här afgifna yttranden böra uttala några tankar i detta för fäderneslandet vigtiga ämne.
Hr von Hartmansdorff har föreslagit, att, häldre än att inrätta tvångsarbetshus, hvilka skulle blifva otillräckliga, tiggare och lösdrifvare skola försändas till kronoarbetscorpsen vid Carlsborg.
Jag undrar i sanning, huruvida detta vore rätta medlet att förbättra menskligheten.
Meningen med arbetsinrättningarna är att genom arbetets sättande i händerne pä arbetaren väcka hos honom den egna eftertankan, huru han så småningom skall kunna skaffa sig arbete.
Det är alldeles icke utredt, huruvida icke genom desse arbetsinrättningar denna eftertanke kan väckas hos arbetaren, och skall arbetaren i saknad af arbete och medel till utkomst kastas till en kronoarbetscorps, är jag öfvertygad, att vi skola återfå honom mera förvillad, mera hemfallen i laster än om han lemnades sysslolös.
Jag tror derföre rättast vara, att icke länsvis utan inom hvarje församling inrättas serskilda arbetshus i förening med redan befintliga fattighus.
Enl. min åsigt kan en stor del af de hjon, som nu intagas på fattighusen, afsöndras och fördelas på en serskild afdeln., hvarest de småningom kunna tilltvingas arbetssamhet, hvarigenom kostnaderne för fattigvården blifva mycket mindre än de i sjelfva verket nu äro.
Beträffande åter Hr Cederschiölds yttrande i afseende på förhållandet inom hufvudstaden, nemi., att vid sista flyttningstiden 1000-tals menniskor från landsorten strömmat hit för att få, men icke erhållit arbete, så får jag fästa upmärksam - Den 14 December.
205 heten derpå, att högst få lemna landsbygden för att söka arbete i hufvudstaden, men deremot är i sanning antalet af dem stort, hvilka lemna landsbygden och komma hit utan vilja eller håg för arbete.
Inom kommunerne på landet finnas icke tillräckliga band för att tilltvinga den sysslolöse att förskaffa sig det arbete han inom församlingen kan erhålla.
Funnos dessa band, sä skulle icke heller så talrika skockar tillströmma hufvudstaden.
Se vi dessutom på den personal, som årligen inflyttar till Stockholms församlingar, så finna vi att af dem helt få söka eller begära arbete.
De upsöka de kojor, hvarest de kunna öfverlemna sig åt lasten.
Vid sednaste mantalsskrifningen inom S:t Jacobs och Johannis församlingar har jag åtsport derv:de mästare, huruvida desse från landet inflyttande personer af dem begärt arbete, men erhållit det svar, att sällan eller aldrig de begärt sådant.
Byggmästare bafva nödgats aflåta skrifvelse!- till Wermland och Dalarne för att fä arbetsfolk.
Häraf synes mig klart, att det af Hr Cederschiöld andragna skäl icke kan gälla i fråga om Stockholm.
Såsom jag redan nämnt, anser jag det nödvändigt, att arbetshus inrättas öfverallt i landet och att styrelsen öfver dessa arbetsinrättningar lemnäs den makt, att hvarje arbetsför men för arbete motvillig person kan tvingas till arbete på arbetshusen, intilldess de genom religionens kraft och arbetsamhet blifvit väckte (ill eftertanke.
Dem af Ståndet, som möjligen befara, att min framställning haft för afsigt att träda den personliga friheten för nära, får jag erinra, att under Fransyska republikens vidsträcktaste frihet, var friheten icke medgifven.
Den frie men fattige medborgaren måste arbeta för att förtjena sitt uppehälle.
I Frankrike finnas nemi. s. k. tiggeriuplag, (depöts de mendicite) af hvilka' jag sett ett ganska stort i S:t Denis.
Det utgöres både af karlar och qvinnor.
De sednare ombesörja tvätten inom fängelser och sjukhus i Paris, karlarne göra skor, pappaskar m. m.
Ingen får vara sysslolös.
Detta är en väsendtlig omständighet, som inom hvarje land bör iakttagas; man må för öfrigt inrätta arbetshusen huru pliilantropiskt som helst.
Det har jag intet emot, men jag är öfvertygad derom, att när man vill använda sina penningar till lättjans förekommande, så måste man äfven vidtaga alfvarliga åtgärder.
Jag är nästan förekommen af den siste talaren.
Lika med honom anser jag det vara för mycken pliilantropi alt inrätta arbetshus.
Bristen i vår hitintills gällande kommunal-förfättning har bestått deruti, att man icke kunnat tvinga lata och liderliga personer till arbete.
Desse hafva rymt frän socknarne och iemnat hustrur och barn åt fattigvården.
Den allmänna klagan häröfver har föranledt det stadgande, alt dylika personer, som på sådant sätt lemna deras familjer åt församlingarnas vård, skola af Landsh.-Emb:na och sockennämnder varnas att återvända till det arbete socknarne anvisa dem, och om detta icke medför åsyftad verkan, eger K:s Bef:li:de att döma .200 Den 14 December. dem till kronoarbetscopsen.
Denna författning finnes redan, och hvad Hr von Hartmansdorff yttrat är just grundadt p;i densamma.
Uti denna författning finnes dock en lucka i så måtto som den icke lemnar någon utväg att sysselsätta mindre arbetsföra personer och qvinnor.
I detta afseende har likväl den sednast utkomna författningen beredt utväg, ty hon tillåter Landsh.-Emilina, att till fängelse döma sådana personer, sedan de förut blifvit 2:ne gånger varnade.
Att fösa dylika personer tillsammans i arbetshus, befarar jag skulle vara vådligt.
Beträder man denna väg, fruktar jag lika med Hr von Hartmansdorff att samma olägenheter komma att upstå deraf som af de gamla korrektions-inrättningarna.
Antalet af de pä arbetshusen intagne skulle ökas och slutligen vet man icke, hvar man skall göra af dem.
Jag anser det vådligt, att skilja personer från hustrur och barn.
Derigenom medtagas fattigkassorna, fattigskatten fördubblas, och slutligen det vigtigaste af allt, arbetaren blir då han återkommer främmande för hustru och barn.
Han blir en slags fribytare, som, sedan hans arbetstid är ultjent, man icke kan förmå att, af intresse för sin familj sträfva för dess bergning.
Jag är icke anhängare af den pliilantropi, som tillåter menniskor att lefva i lättja och liderlighet, men deremot anhängare af den philantropi, som icke vill tillåta, att någon dömes lill tvångsarbete förr, än det blifvit fullständigt ådagalagdt, ali lian icke vill arbeta, och alt tvång emot honom är nödvändigt.
Om förhållandet vore sådant, som Frih. Raab upgifvit nemi., att personer icke kunna dömas till arbete förr än visadt är, alt de icke vilja emottaga dem erbjudet arbete, vare författningen och tillämpningen deraf fullkomligt rättvis och sådan jag önskar mig densamma.
Så är likväl icke förhållandet, ty man kan nu dömas till tvångsarbete, utan att ådagalagdt är, att man icke vill arbeta, och just häruti består ovältvisan.
Jag vill icke annat, än att det skall vara fullkomligt konstateradt, att arbetaren icke vill arbete utan kringstryka bellande.
Då först bör enl. min åsigt tvångsarbete emot honom användas, äfven af den beskaffenhet Hr von Hartmansdorff omnämnt.
Ett dylikt stadgande finnes nu icke och derföre önskar jag inrättandet af frivilliga arbetshus.
Tham har bestridt min upgift i fråga om de tusentals personer, hvilka ärligen hitströmma från landsorten och förgäfves söka arbete, och lian har i stället påstått, att icke arbetsbegäref utan lusten att föra ett lättjefullt lefnadssätt föranledt deras hitkomst, såsom exempel hvarpå han anfört, att de icke anmält sig hos handtverkare inom de församlingar, hvarest den värde talaren liar sin embetsmanna-verksamliet.
Jag hemställer dock, om icke detta kan hafva ett helt annat skäl.
Då man sorn främling kommer till en större stad, är det ganska svårt att upsöka eller få reda pä de personer, sorn kunna lemna arbete och de måste då vända sig till sådane ställen, der man går dem tillhanda med tjensters anskaffande.
Under sista tjenstehjonsflyttningen voro icke blott kommissiobskont:n utan äfven gatorne utanföre öfver - Den 14 D e c e m b er.
207 fulla med sökande.
Jag efterfrågade visserligen icke, huruvida denna mängd af menniskor verkligen önskade att erhålla arbete, men jag tog för gifvet, att detta var deras önskan, då de uppeliöllo sig på dessa platser.
Såsom jag redan nämnt, påstår jag, att, derest det icke är fulleligen ådalagdt, att den, som dömes till tvångsarbete, vägrat att fullgöra honom erbjudet arbete, utan i st. lättjefullt kringstrukit och bettlat, så är det ej rättvist att ålägga honom tvångsarbete och sammanföra honom med sådane personer, som rättvisligen dertill gjort sig förfallne.
De här så mycket omtalade missbruken af arbetshusen anser jag ej vara att befara, ty enl. min upfattning af den K. propos:n ligger ett correctiv deremot, just deruti alt hvarje församling måste insätta penningar till underhåll af de hjon, som af dem insändas.
Då nu deras underhäll vid arbetshuset alltid måste blifva dyrare än örn de försörjas inom församlingarna, enär jag förutsätter, att desse arbetshus komma att förläggas i residensstäderne, lärer väl häraf vara en gifven följd, att ingen församling sänder sina fattige och lösdrifvare lill arbetshus, hvarest de få underhålla dem, med mindre än att de icke vilja mottaga arbete inom församlingen.
Såsom ledamot i sockennämnd har jag flere gånger varit i tillfälle att beklaga, att det icke funnits någon makt att tvinga kringdrifvande qvinspersoner till arbete, och jag tror, att de här ifrågasatte arbetshusen skulle komma att blifva ett hälsosamt correctiv mot detta kringstrykande.
Hvad åter angår en talares yttrande om bristen på arbete inom provinserne, så får jag nämna, att jag denna höst förgäfves sökt, att erhålla arbetsfolk emot högre dagspenning än som t. o. m. under sommarmånaderne vanligen beslås, hvaraf linne torde finna, att åtminstone inom den ort, der jag bor, brist på arbete icke förefinnes.
I detta ämne utbeder jag mig få tillägga några få ord.
Frågan är här om den rätta behandlingen af det lösa folk, som börjar med att vara lösdrifvare för att sedan ikläda sig det mindre hedrande af korrektionister och sluta vanligen med en ännu mindre hedrande benämning af fästningsfångar.
Sådan är en icke obetydlig del af populalionen inom vårt land.
Vi hafva sett den ökas årligen och om med de kostnader, som desse korrektionister och fästningsfångar nu förorsaka oss, vi jemföra dem, som för samma ändamål användes för några och 20 år sedan, skall man .rent af förskräckas, att se tillvexten af denne dåliga population och Statens omkostnader.
Vi hafva baft en förtjenstfull, måhända den mest förtjcnstfulla man, åt hvilka Konungen anförtrott fångvården nemi. aflidne General-Direktören Clas Liwijn.
Han har utgifvit en utmärkt skrift i ämnet och med siffror bevisat, att i samma mån man gjort oförsigtiga och oförståndiga indragningar af arméen, i samma mån har fängantalet ökats.
Detta låter också lätt förklara sig. 1 alla länder, hos alla folk finnes ett antal unga karlar, okynniga, obeveklige för fadersrösten och lärarens 208 Den 14 December. förmaningar.
Desse börja inom kommunerne sin bana med syslolöst kringstrykande innan de utbilda sig till hvad de sedermera blifva nemi. korrektionister.
En sådan befolkning finnér en säker plats vid militären.
Man har inom vårt land sedan början af detta århundrade eller sedan 1790:talet reducerat omkring 10,000 man af hären.
Om samma lösa befolkning insattes vid militären, vare sig den indeldta, på hvilken stora indragningar är gjord, eller den värfvade, skulle brottslingarnes antal betydligt förminskas.
Det vore dessutom en pekuniär vinst för Staten, såsom bevis hvarför jag vill nämna, att då en karls vid Konungens Garde dagliga underhåll kostar Staten 7 sk:r, kostar underhållet af en karl vid Långholmen 12 sk:r eller måhända mera.
Det är således icke någon besparing att hålla korrektionister heldre än soldater.
Hvad beträffar den relativa nyttan af löst folks insättande på hären både f. n. och i krigstid, så kan hvar och en inse den.
Jag beliöfver i det fallet icke tillägga något.
Jag är långt ifrån att på dessa mina anmärkna- vilja bygga någon motion, så mycket mindre som jag med icke mycken skarpsinnighet kan förutse, att man icke vill ingå på ett sådant förslag.
Man är nu så luten, att man heldre föder korrektionister än underhåller soldater, och då skall man rätta sig efter hvars och ens smak.
Så gör jag Mine Hrr.
De af föreg:de talare lemnade upgifter hafva upkallat mig.
Tham har nemi. sagt, att de till hufvudstaden sistl. höst inflyttade personer icke hafva sökt arbete men väl ställen, der de lefvat i lättja och liderlighet, och Hr Arnell har förklarat, att han under denne höst icke kunnat få arbetare emot samma dagspenning, som vanligen bestås under sommaren.
Jag vill icke bestrida dessa Hirs upgifter.
Jag känner icke hvad som i detta hänseende tilldragit sig inom hufvudstaden och Östergöthland, men jag anser mig skyldig att omnämna förhållandet inom min ort, och jag får då försäkra att under loppet af sistl.
Oktob. och Nov. månader tillströmmade menniskor hos mig för att söka arbete.
Jag var ledsen, att jag icke kunde lega sä många, som under Nov. månad gerna arbetade för 24 sk. om dagen.
Denna dagspenning för ett karldagsverke på egen kost räcker knappt till mera än födan åt mannen; hvarmed då försörja hustru och barn?
En mängd karlar och qvinnor hafva inom min ort i anseende till missväxtåret icke kunnat erhålla årstjenst, och ali anledn. är för handen befara att de komma att i vinter sakna arbetsförtjenst.
Medan jag har ordet, torde jag få fästa upmärksamheten derpå, att något misstag måtte egt rum i afseende på den författning, som här är i fråga.
Förmodligen menar man liär en författning utkommen i Juni eller Juli månad detta år.
Tiden har icke nu medgifvit att i Riddarh.-Archivet upsöka densamma.
Jag skulle annars tillåtit mig upläsa några punkter ur besagde författning.
Emellertid vill jag med säkerhet minnas att den innehåller, det K. M. i nåder ben 14 December.
209 i nåder anbefallt inrättandet af en klass vid kronoarbetscorpsen, dit sådane manspersoner skulle efter vederbörlig varning på kortare tid förvisas, hvilka, ehuru arbetsföra, underlåta att begagna sig af den arbetsförtjenst, som erbjudes inom socknarne.
Jag får med anledning af Hr Cederschiölds yttrande, fästa upmärksamhet derpå, att denna författning uttryckligen föreskrifver, att en sådan person, innan lian får af Landshöfd.-Emb:na dömas tili besagde arbetscorps, skall i vittnens närvaro 2:ne gånger varnas af tillsyningsman eller också af sockennämnd.
Enl. min åsigt är detta en ganska helsosam författning, som kan till en stor del afhjelpa det onda, hvaröfver man mest har klagat, nemi. alt arbetsföre personer supa upp sin arbetsförtjenst och lemna hustru och barn att försörjas af socknarne.
Den K. Propos:n afser emellertid icke ofvannämde personer, utan sådane mindre arbetsföre karlar, äfvensom qvinnor, för hvilka K.
M. föreslår inrättande af arbetshus i länen.
Ofver detta förslag, som förtjenar ett sorgfälligt begrundande, vill jag éj nu yttra mig, i hopp alt dertill blifva i tillfälle, dä frågan kommer från Utsk.
Jag har förbigått en anmärkn., som jag anhåller att få tillägga.
Om jag rätt minnes den K. propos:s innehåll, så skall bränvinsskatlen, som för ifrågav:de ändamål är ämnad att användas, fördelas emellan de serskilda orterne efter folkmängden.
Detta anser jag vara ett misstag.
En sådan beräkningsgrund kan begagnas för utdelningen af anslagen till folk-undervisningen, emedan barnens antal rättar sig .efter folkmängden, men så är icke förhållandet i fråga om fattige och arbetslöse.
Deras antal är olika på särskilda orter.
Dä jag under min befattning såsom Stats.Sekret, besökte
Gottland och efterfrågade fattigvårdens tillstånd, uplvstes det, att åtskillige socknar hade inga fattighjon.
När andra socknemän tillspordes om de hade några, voro de osäkre derom, i ovisshet om den gubben eller gumman ännu lefde.
Derest fattighjonen på ön ännu äro lika få, beliöfves der jhgen utdelning af bidrag till arbetshus.
Ankom och emottogs StatsRådet m. m.
Hr Johan Fredrik Fåhraeus, som å K.
St:r, om val af ett hemligt Utskott, hvilken Nåd.
Skrifvelse nu sedan