Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast hans ansigtsuttryck förändrades, lyste upp i oändlig lättnad, genomstrålades af inre ljus – af den gamla förtroendefulla tillgifvenheten.
Så hade hennes personlighet varit stark nog att bryta igenom förkonstlingen, så hade det kommit, som han drömt – utan ord!
Hon gick fram emot honom, medan han ännu stod stilla, och då hon kommit honom alldeles nära, lyfte hon upp sina händer med en af dessa mjuka, slappa rörelser, som han älskade så högt; och hon lade dem på hans axlar.
»Vill du förlåta mig?»
Det var allt hvad hon sade.
Och han svarade icke.
Han tog hennes båda händer, han lyfte dem från sina axlar och lade dem emot hvarandra, han tryckte dem mellan sina båda, som om han velat pressa dem samman till ett intet; och utan att vända sin förälskade blick från hennes, lyfte han dessa händer till sina läppar och kysste dem just så, som han alltid önskat.
Falaska.
Det blef nästan mörkt, hvar gång brasan hemtade andan och elden sögs in mellan vedträden.
Men när den åter flammade upp, kom det rörelse i alla skuggor och lif i hvarje reflex.
Gruppen, som nyss sjunkit i dunkel, framstod klart mot möblernas djupbruna sammet och rummets tunga draperier.
Allt var så färgmättadt, så mjukt och så rikt.
Den yngre systern låg på mattan, med armbågarne i den äldres knä, hakan stödd i händerna och blicken fäst på hennes ansigte.
Elden belyste detta med sitt flammande sken och gaf det en varm, gulaktig färgton.
Det var en brunett, något passerad hy, mörkgrå ögon med långa fransar och omgifna af en skuggning i brunt.
Hon halflåg i en länstol, med nacken tillbakaböjd mot dess kant, så att den kraftiga bysten framstod starkt.
I hållning och ansigtsuttryck låg något af likgiltigheten hos den, som är till öfvermått säker på sig sjelf, – den blaserade trötthet, som ännu kan vara älskvärd, men som icke längre eger något att eftersträfva.
Hennes drägt var en grå morgonrock med montering i svart silkesplysch.
Fötterna hvilade korslagda på messingsräcket framför eldstaden, och den unga flickan hade tryckt sig in emot hennes knä, så att klädningen drogs tillbaka och lät se vristerna i deras tunna silkesstrumpor, hvilka försvunno i ett par prydliga morgonskor, grå, kantade med pelsverk.
Systrarna sutto tysta.
Brasan var nytänd, det susade och sjöd inne bland träden, här och der syntes en svartnad kant, längs hvilken lågan lopp upp och ned.
»Hvad tänker du på?» sade den yngre till sist.
»Jag tänker inte.
Jag försjunker i ett slags nirvâna, en känslolöshetens njutning.
Så måtte det kännas att bli gammal.»
»Gammal!
Usch!»
»Tror du inte att det kan ha sina behag?»
Emmy skakade på hufvudet.
»Åh jo – det der att alldeles försjunka, likgiltigt och lätjefullt, nog kan du förstå det», sade den äldre öfvertygande.
»Bara det, att sitta så här framför brasan», – hon tillslöt ögonen och rörde handen fram och tillbaka i luften, »kan du inte tänka dig hur jag kan njuta af det?
Hur jag försöker att fånga och fasthålla stämningen?
– Inte ännu, ty i början har en brasa så många infall och påhitt, och det är någonting irriterande i att rätt som man sitter i skymning med ens komma i belysning utan att veta ett ord om det, och så är det med sådan glupskhet elden flammar och slickar och förtär.
Men sedan... när vedträden fallit sönder i små glödröda bitar, som rassla, då man rör bland dem, och lysa så hett!
Det är sådan intensitet, sådant lif.
Det rör sig och andas i hvartenda litet kol, det glimmar och lågar, det blir till de underligaste formationer.
Och när så falaskan kommer – du!
Först är det ett fint litet puder öfver den brännande hettan, så blir det till flakor och flingor, som ligga så mjukt och lätt att ett enda andetag skulle få dem att hvirfla upp, högt upp; men de ligga stilla och bara skälfva i värmen.
Till sist blir det ett gråhvitt täcke, men inunder lefver elden ännu i glöderna, liksom tankar och känslor...
Kors, barn, att man kan komma på sådana idéer.»
»Det kommer af att du är så ensam.»
»Är du tokig!» Maria såg upp.
»Vet du hur många qvällar jag fått vara ensam under hela vintern?
Tre.
Säger tre.
Detta är den fjerde.
Och nu är jag väl, strängt taget, icke ensam.»
Hon böjde sig fram och rörde i elden.
»Man kan vara ensam, fast man har sällskap.»
»Hur kan det få plats så mycken vishet i ett sådant litet hufvud?»
»Usch, du är så... så... du är som om du vore af trä.»
»Få se hur du sjelf blir, när du varit gift en nio, tio år.»
»Jag kan aldrig bli som du.»
»Gudbevars nej.
Du tror inte att vi alla sjungit den visan en gång.»
»Men kärleken...»
»Ack, förskona mig!»
»Ja att du gör narr af allting, det bryr jag mig inte om.
Jag säger ändå att jag skulle känna mig gränslöst olycklig, om John och jag en gång kunde bli så liknöjda för hvarandra som du och Karsten.
Men det vore en omöjlighet.»
»Om du och John komma att göra hälften så mycket för hvarandras trefnad som Karsten och jag, så kan du vara glad.»
Ni lefva ju hvar på sitt håll.»
»Det är just hemligheten, det är derför vårt äktenskap är så lyckligt.»
»En sådan lycka vill jag inte ha.»
Du och John ska’ sitta hand i hand i en tvåmanssoffa till döddagar.
Det blir rikt utbyte.»
»Maria, om du inte vore annat än kall!
Men ibland förefaller det mig som om du vore elak, – som om du hade en glädje af att vara stygg.»
»Antingen hvit som snö eller svart som sot, förstås.»
»Ja, du skrattar!
Men jag har en gång sett dig sådan, att jag aldrig i mitt lif skall glömma det.»
»Det låter hemskt som en spökhistoria!
Liten tar hett i allting; låt bli det.»
Det kom någonting smekande i hennes röst, och hon drog den yngre till sig.
Denna slog med ett utbrott af ömhet sina armar om hennes hals och lutade hufvudet intill henne.
Det mjuka, varma klädet var så inbjudande att stryka kinden emot.
»Jag håller så mycket af dig, May lilla», hviskade hon skyggt, »men just när det någon gång händer att du är vänlig emot mig, så kommer det der för mig igen.»
»Hvilket?»
»Det är flera år sedan.
Du var hemma och helsade på.
Pappa och mamma hade gjort en stor bjudning för dig.
Det kom på tal hvarför Kristofer Hanson rest till Brasilien.
Man undrade hvarför han så tvärt afbrutit sin bana här.
Någon hade sett honom, då han vid stationen sade farväl åt föräldrarne.
Det hade varit ett uppträde, som kunnat röra en sten.
Både han och de gamle voro lika otröstliga.»
»Nå, än sen?»
»Då de berättade det, vände du dig om för att ingen skulle se, att du höll på att skratta.»
Det var ju ingenting att skratta åt.»
Det var heller inte något vanligt skratt; det var ett hångrin, så nedrigt, så hatfullt, så skadegladt...»
»Herre gud, hvad du är öfverspänd!»
»Det var det hårdaste, hjertlösaste jag sett i mitt lif.»
»Du har också sett i syne.
Jag var naturligtvis uttråkad af de hjertnupna beskrifningarna, och af en gäspning har din fantasi fått ett hångrin.
Sådant kan hända, om man är romantiskt anlagd, men det är inte jag.»
»Jag har föresatt mig att få reda på hvad som fans mellan Kristofer och dig.»
»En hög grad af likgiltighet.»
»Du vet åtminstone att han inte kände sig likgiltig gent emot dig.»
»Om du visste hur enfaldigt det här pratet är!» utbrast den äldre otåligt.
»Men hvarför skall du försöka resonera bort den solklara sanningen?
Du vet att han reste i förtviflan.
Du vet att det var för din skull.»
»Förut hette det alltid att det var jag som gick och trånade af olycklig kärlek till honom.
När jag gifte mig, blef det ändtligen slut med det pratet, och när han sedan reste, blef det den andra uttydningen.
Der har du den enkla sanningen...
Sqvaller, kära barn, ingenting annat.»
»Men du var förlofvad med honom.»
»Hade du gifvit honom en korg då?»
»Han hade aldrig friat till mig.»
Elden flammade, så att det blef ljust i rummet, strök uppåt med en dof susning och smälde emellanåt med en knast i veden.
»Maria, det är ju inte möjligt annat än att en flicka kan se när en karl tycker om henne?» sade hon.
»Det har du rätt i», svarade den andra i en annan ton än förut, »jag skall också säga dig något, som jag hittills kanske varit för fåfäng att erkänna ens för mig sjelf.
Kristofer talade med mig så der småkoketterande, som han skulle talat med ett dussin andra flickor, om det funnits några.
Men vi bodde så ensligt och hade inga grannar.
Jag sökte vigilera mig till hans intresse och små uppmärksamheter, just som jag skulle ha gjort med ett dussin andra ungherrar, om det funnits några.
Det var sannerligen ingenting att bygga någon roman af.
Men unga flickor måste ha en sådan, hvar de också skola ta den ifrån.
Och jag var inte klokare än andra.
– Hvad unga herrar beträffar, så behöfva de icke svepa in sig i ett så romantiskt flor.
Jag tror att Kristofer såg på mig med rätt nyktra ögon.»
»Men Maria!»
»Ja du tycker naturligtvis att det är hädiskt tal, eftersom du sjelf är midt uppe i din roman.
Gläd dig, du, åt den, så länge den är ny och vacker som din förlofningsring, men låt för guds skull bli att förgylla upp gammalt skräp.
Jag erkänner att jag alldeles inte skulle haft något emot att fånga Kristofer; det var min goda tur att jag inte lyckades, och – tro du mig! – han hade säkert mer tvingande skäl att afbryta sin bana här hemma än ett sådant der litet tycke skulle ha varit.»
Hon talade lugnt, utan skymt af sinnesrörelse, och såg under tiden i elden.
Hennes ögon voro hopdragna för det starka skenet, så att endast en rand af dem glänste fram mellan ögonhåren.
»Hvarför skall du narras för mig!
Jag är ju sjelf ett vittne på att han tyckte om dig», ropade den yngre med förebråelse.
»Du?» Ögonen öppnade sig, och hon såg på systern.
»Ja, jag!»
»Du var ju ett barn.»
»Men ett barn, som man talar med.
Och du vet hur mycket jag höll af Kristofer.»
Det hade kommit ett uttryck af tvång och oro i den äldres ansigte.
Hon reste sig med ens, sköt systern åt sidan och gick fram till fönstret, dit ljuskretsen icke nådde.
Emmy såg förvånad efter henne, så sprang hon fram, grep hennes händer och såg ängsligt in i hennes ansigte.
Det var hopdraget som i smärta eller vrede, men det var så skumt derborta, att dragen endast kunde skymtas.
»Visste du inte det?»
Läpparne trycktes tillhopa som i tyst strid.
»Det är inte sant.
Det är bara något, du inbillar dig», sade hon plötsligt.
Hennes röst lät hård, och hon stötte systern ifrån sig.
Denna var handfallen.
Hon såg att hon rört upp något, men visste ej hvad.
Maria stod med ansigtet vändt mot trädgården och båda händerna stödda mot fönsterposten, – icke en rörelse eller ett ord, men nattrockens kläde höjde och sänkte sig vid de häftiga andetagen.
Det kom en smärtfull aning öfver den yngre.
»Maria, förlåt mig!»
Hon strök smekande sitt hufvud mot systerns skuldra.
»Hvad skall jag förlåta?
Rösten lät drömmande vek.
Och så blef det åter tyst, så tyst att de kunde höra det svaga rasslet, då glöderna föllo tillsamman borta i kakelugnen.
De stodo tysta en stund.
»Kom och berätta», sade Maria.
De gingo tillbaka till sina platser.
Emmy lade sig på mattan, med hufvudet mot systerns knä, men denna stödde pannan mot handen, som för att få skugga öfver sina ögon.
Skymningen låg mjuk och varm öfver rummet; nu först syntes glöderna riktigt glimmande röda.
»Du blir väl ledsen», sade Emmy.
»Ledsen? – åh, hur kan du tro!»
»Jo du, det var på ditt bröllop.
Jag var sömnig och hade bäddat ned mig under ett par schalar på soffan i damernas toalettrum.
Och bäst som jag låg der, kommo två af tärnorna dit ut.
Jag låtsade naturligtvis att jag sof, och de brydde sig inte om mig.
De talade om Kristofer.
Den ena hade gifvit akt på hur blek han var under vigseln och att han måst stödja sig mot väggen, som om det svartnat för ögonen.
Den andra hade kommit ut i förstugan helt tyst, der ute var det skumt, han gick fram och tillbaka och vred sina händer; hon smög sig undan utan att han märkte det.
Men det hördes ned hur du skrattade der inne bland gästerna.»
»Unga flickor se då en olycklig passion i hvar vrå!»
»Ja men sedan kom jag sjelf ut på verandan.
Det var en sådan ruskig höstqväll, du mins, och jag gick ut bara för det jag trodde Kristofer var der.
Det var han också, – satt ensam på en bänk.
Det dansades derinne, och dörrarna voro stängda, man kunde se er, men ute hos oss var det mörkt.
Jag satt på hans knä och tryckte mig intill honom.
Det var kallt, och hans ytterrock fick räcka till åt oss båda.»
»Och så sade han...?»
»Ja...»
»Nej, nej, säg ingenting!»
Emmy såg hastigt upp.
Hade hon nu gjort henne ledsen igen?
»Och han sade dig att han hållit af mig?»
Maria hade tagit handen från ögonen, den hvilade slappt på stolskarmen, och hon stödde nacken mot ryggstödet, så att det döende skenet belyste hennes ansigte.
Blicken såg ut i rymden, djup och glänsande; läpparne logo, stilla, liksom i smyg.
– En glädje, för stor att finna ord.
Emmy blef allt mer förvånad; detta kunde hon icke förstå.
»Blef du glad för det?» sade hon dröjande.
»Glad?»
Maria log inåtvändt och varmt.
»Men huru kan du vara glad nu, – när det är för sent?»
»Ah, bara tänka sig att jag kunde sagt ja!»
»Men det skulle du väl önskat?»
»Jag kunde ha gjort det; det vet gud att jag kunde!
När jag stod i min brudklädning, behöfde han bara sagt ett ord, och jag hade rifvit den af mig och gått, gått så fattig som jag var, gått igenom skammen och alltihop – utan en tanke på annat än honom.»
»Och du kan vara glad att du inte gjorde det?»
»Ack barn, jag vill inte röra vid dina illusioner.
Det vore kanske synd.
Men det – att gifta sig – det är så helt annat än att tycka om hvarandra.
Att släpa sig genom lifvet i gemensam fattigdom, äta hvarandras bröd och tynga hvarandra med sina bekymmer, det är annat än att minnas hvarandra så...
Åh, att tänka sig att jag kunde ha gift mig med honom!»
»Hvilken materialism!»
»Eller motsatsen...
Men, säg mig, Emmy, hvarför har du aldrig sagt mig detta förr än nu?»
»Jag tänkte alltid på det der hångrinet.
Jag var rädd för dig, och jag höll af Kristofer.
Men hur kan det vara dig en glädje att han tyckte om dig, när du ändå gifte dig med en annan?»
Maria satt och såg ned, medan hon strök Emmys små händer med sina stora.
»Kan du inte föreställa dig det?» sade hon, »hur det är att tänka sig, att allt detta – som jag har att minnas – icke är falskt, icke är utan innehåll, utan att det låg en sanning i det, om än aldrig så liten.»
»Men om det var kärlek...»
»Kom inte med det!
Du, som är förlofvad, tror naturligtvis ännu på sådant, men inte jag.
Det hör till de historier man berättar för små snälla flickor, och som blott ha det felet att aldrig vara sanna.
Hvad jag känner är endast en stämning, – någonting fint och flyktigt, liksom när en vindfläkt för med sig en doft, som påminner om ungdom och sommartid.
Men det förstå inte ni unga.
Det är bara för gammalt folk.»
Det hade dragit sig en gråhvit, tunn, dallrande hinna öfver glöderna, och skenet, som spred sig från eldstaden, var så matt, att dragen knappast kunde skymtas och uttrycket endast anas.
Derför låg det öfver dem båda någonting af skymningens frestande frihet, då orden falla lätt och då rösten får omedvetna öfvergångar och skiftande tonfall.
»Hvarför skulle jag neka till det?» återtog Maria mjukt.
»Kanske jag höll af honom, och kanhända är det alls inte rätta ordet.
Jag vet bara, att det förr känts som blygsel, och att det nu inte längre är så.»
»Blygsel?»
Det fins oförrätter, som det är skamligare att lida än att tillfoga.
Och det var en oförrätt han gjorde mig, – det, att han aldrig lät mig komma på det klara med hvad han tänkte.
Den halfheten blef till en skuld, som till slut lärde mig afsky honom som en plågoande.
Ty dag och natt hade jag våndats under detta enda: om jag var något för honom eller om det hela var en lek.
Jag undvek honom, men han sökte upp mig.
Det stod icke till att få ett slut på det.
Hans uppförande var så oklart, att det föreföll som ville han endast locka mig fram och så draga sig tillbaka.
Och jag var för stolt att inlåta mig på det.
– En qvinna kär i en man, som inte bryr sig om henne.
Hu nej!
– Derför blef också jag som en gåta; han visste aldrig hvar han hade mig.»
»Der ha vi det!
Han sade att qvinnor sådana som du äro en förbannelse för jorden och att om han visste jag skulle komma att likna dig, så ville han kasta mig undan som ett giftigt djur och trampa på mig.»
»Tig, Emma!»
Glöderna lyste svagt under sitt askhölje.
»Om du nu en gång skulle träffa honom, hur skulle du då...?»
Maria svarade icke; men hon böjde sig ned och kysste Emmys slätkammade hår.
Derute strök vinden omkring knutarne, dref då och då upp en snöhvirfvel och slog den knastrande emot rutan, som hade det varit en handfull småsten eller sand.
I torfkorgen satt Lalla med sin gamla katekes i knät, men hon läste icke, satt endast och stirrade in i glödelden, som låg och mälte under den stora potatisgrytan, då och då skickande upp en blåaktig låga, som mjuk och känslig smög sig kring de svarta torfvorna.
Sparsamt var skenet från den skärmlösa vägglampan, hvars för högt uppskrufvade veke alltjemt sände en ormande rökstrimma upp emot taket, men borta i skuggan lekte röda reflexer på blankskurade kopparkärl.
Lalla var en tio års unge utan kött på kroppen, – bara skinn och ben.
Hon hade ett fräknigt ansigte med stor mun och håliga kinder, ett allvarligt ansigte, som såg ut att aldrig kunna skratta, ett gammalt käringansigte, som kom henne att se ut som en bortbyting.
Allt hos denna förvuxna varelse var fult, undantagande ett par genomskinligt gråa ögon med stora pupiller samt de svarta ögonbrynen, hvilka sågo så främmande ut som om de voro smetade med kol. Hvad som kom detta trollansigte att se ännu underligare ut på sin magra hals, var det stripiga, askgrå håret, som endast på topparne skiftade en smula i gult, och som var ojemt och kort som en gammal gummas, i nacken flätadt ihop till en liten piska, knuten samman med en svart ullgarnstråd.
Lalla hörde till dem, hvilkas födsel borde sortera under rubriken »olyckshändelse», och hon hade alltid känt det som om hon ingen rätt hade att vara till i verlden.
Hon visste att hon alltid var i vägen, men hon försökte att försona det genom att vara tyst och stilla och aldrig göra väsen.
Lekkamrater hade hon inga der på gården, sysselsättning hade hon heller ingen, ty hon var ännu så liten.
Och det var för långt till skolan.
Men pigorna lärde henne läsa biblisk historia och katekes.
Hon kunde för resten läsa allt hvad hon ville: tidningsbitar, som hon hittade, eller visor och historier, som tjenstfolket hade med sig hem från torgdagarne.
Och när sagorna voro slut, diktade hon om dem i sitt eget hufvud; det kunde ske så tyst, det hade ingen menniska ondt af.
Der satt hon nu med katekesen i knät, med dinglande, smala ben och ett par slitna trätofflor på fötterna, stirrande i elden eller på den svarta väggen bakom potatisgrytan.
Ur den grytan kunde det, liksom imman, stiga upp en den vackraste prinsessa, och hon kunde ha en staf i handen och slå tre slag på den svarta väggen der bakom, och väggen skulle öppna sig, och derinne skulle det ligga ett stort slott med ljusa salar, och Lalla skulle se det stråla derinne af silfver och sammet och dyrbara ljus, och prinsessan kunde taga henne vid handen, och de skulle stiga in i slottet, och den svarta väggen kunde sluta sig efter dem, och – –
Det hördes steg i förstugan och någon stampade snön af fötterna.
Naturligtvis var det Nils, som kom hem från skogshugget deruppe i utmarken.
Hon hörde honom tala med Berta derute, och nu skulle han komma in.
Lalla tyckte om Nils.
Först för det Berta tyckte om honom och blef ännu vänligare och snällare, när han var tillstädes.
Och så tyckte hon om honom för det han alltid var glad.
När inte husbond’ och »moran» voro i stugan, så kunde han hitta på alla slags spektakel, göra två gubbar af ett hufvudkläde, sticka fingrarne i dem och så hålla dem upp, låta dem bocka emot hvarandra, nicka och göra allehanda roliga åtbörder, och han kunde tala för dem båda, med ett mål för hvardera, och han kunde gräla och sjunga och allt möjligt, som han låtsade att de gjorde, och både drängar och pigor skrattade så att de kunde kikna.
Det gjorde så lustigt ondt i sidorna, när man skulle hålla sig tyst, ja, det värkte så att man rakt ville skrika, och det fans ingen annan råd än att pressa båda händerna för munnen; men då var det allra roligast.
Från torgdagarne hade Nils nästan alltid något hem med sig åt Berta, och ofta fick Lalla en karamell eller en ny historia.
Man blef alltid glad, när Nils kom; det var som att vänta sig något godt.
Nu steg han in om dörren och höll den öppen för Berta, som kom efter med båda mjölkspannarne, hvilka hon slamrande satte ned i köksdisken.
Hon såg bort åt Lalla och myste; och Nils såg också på Lalla.
Han höll en liten smörbytta under armen; det var byttan som han haft sin middagsmat i.
Hvad var det de menade?
De sågo så skälmaktiga ut båda, det var visst något »hyss» de hade för sig.
Hade de något i byttan?
Lalla kände hur det började bli varmt omkring öronen, och hon visste icke hvart hon skulle se.
Det var så roligt, så spännande, så oroligt roligt.
Om han hade något i byttan åt henne!
Nej – det var icke möjligt.
Hon blygdes öfver sin egen tanke, så blef hon ännu rödare, och hon märkte att de utbytte blickar och skrattade åt henne.
Derför tog hon upp katekesen och låtsade som om hon skulle läsa.
Berta gjorde sig i ordning att sila mjölken, men såg beständigt bort åt Lalla.
Nils slog med sin lediga hand på byttan.
»Hvad tror du jag har här?»
Nu kände Lalla att hon var alldeles mörkröd, och det bultade i kinderna.
Hon bara slog ned ögonen, liksom skamsen, och svarade icke.
»Nå?» manade han.
Hon hviskade det mycket sakta, och den tunna lilla kroppen bugtade och vred sig i förlägenhet.
»Tror du det kan vara åt dig?»
Nu såg hon upp, och det var ögon att både skratta och gråta åt; så högtidligt allvarsamma, så gammalvordet tviflande, och ändå med en hel verld i sig af barnsliga förväntningar.
Hon såg att ett gammalt förkläde var bundet öfver byttan.
Den måste således innehålla något.
Det kunde vara narri.
»Jo, det är åt dig.
Gissa hvad det kan vara!»
De grå ögonen glimtade till af glädje, men ansigtet förblef lika allvarsamt.
Hon gled upp ur torfkorgen, men blef stående qvar borta vid spiseln.
Berta hade börjat sila mjölken.
Nils gick fram till det långa köksbordet och stälde byttan der.
»Nå – vill du inte komma och se?»
Lalla slängde katekesen i torfkorgen och kom fram till bordet.
»Nej – gissa först!»
Han höll med båda händerna öfver förklädet, som på det underligaste sätt guppade upp och ned.
»Jag kan inte», svarade en hviskande röst, som skälfde af sinnesrörelse.
Det steg tårar i de svartskuggade ögonen, tårar af förväntan, af glädje – af fruktan att man skulle drifva gäck med henne.
Drängen såg ned på det högtidliga ansigtet med ett hjertegodt löje.
Han hade njutit nog af denna själskamp och löste förklädet från byttan.
Lalla visste icke hvad hon gjorde, men hon knäppte händerna samman liksom när man läser till bords.
Nere i byttan satt det en varelse, hvars åsyn fylde detta ensamma lilla hjerta med den outsägligaste ömhet och glädje.
Hon stod alltjemt med sammanknäppta händer och bara såg.
Aldrig hade hon förestält sig någonting sådant!
Det var så beundransvärdt, att hennes inbillning aldrig målat sig någonting liknande.
Detta fina lilla hufvud med sin breda panna och sin sammetslena nos!
Dessa stora ögon, svarta som enbär och blankare än de – stora och blanka – – och denna yfviga svans, mjukare än den långhårigaste hunds; och dessa små öron, på hvilka tofsarne ännu icke voro utväxta!
Hennes sammanknäppta händer pressades hårdt emot hvarandra.
Om han vore hennes!
Om!
Hon visste – hon kände liksom genom ingifvelse – att detta var en ekorre.
Men det var icke så der bara en ekorre i allmänhet.
Ty om han var hennes – – – ja, om han var hennes – – –
»Kurre», sade hon mjukt.
Hon visste att han icke hette annat än Kurre.
Åh, Kurre!
Hennes Kurre!
Han hade de raraste knotiga små händer, med krokiga fingrar som en gammal kärings.
Hon skulle velat skratta och gråta och hoppa rakt upp i luften och skrika af förtjusning.
Men hon stod stilla och bara såg, med stela ögon, öfver hvilka det låg en blank hinna af tårar, och med röda kinder, der alla känslor tycktes koncentrera sin värme.
»Vill du ha honom?» sade Nils.
Lalla svarade icke, hon kunde icke tacka, men hon såg upp i det af vinden rödpiskade ansigte, som log emot henne.
Och han hade förstått.
Berta stod och myste borta vid sina mjölkbunkar.
Nils gned
Lalla öfver det lingrå hufvudet ett tag, och så var affären uppgjord.
Lalla hade en ekorre.
En ekorre, som var alldeles hennes egen.