Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jo – jag har hört att – Berta skrattade litet nervöst – att baron Kalm skall vara en smula – – ja, du förstår väl – – – »
»Nej, det förstår jag icke alls –»
Ester blef rigtigt häftig.
»Och jag begriper icke heller, att du, som aldrig annars förtalar folk eller bryr dig en smula om, hurdana de äro, kan säga något så – – så – – förskräckligt.»
»Men, Ester, jag har ju icke sagt någonting.
För resten skall jag råda dig att icke fullt så öppet visa din faible för den der herrn.»
»Min faible – och »den der herrn».– »Nej, vet du hvad», hon fnös till och sköt fram läppen boudeuse.
Så skrattade hon igen – det blef små fina rynkor kring de lysande ögonen, två djupa hålor i de friska, röda kinderna.
»Du är elak, Berta, och derför så.
– – Ja, så har jag då något godt, som du icke skall få – inte en bit.»
Hon tog upp ett äple ur fickan, såg på henne från sidan – alltjemt leende.
Nickade till med ett kort, skälmaktigt »ja!» – och satte alla sina hvita, glänsande tänder ned i det hårda, röda äpplet.
Berta skrattade, och de pratade om annat.
Men efter en stund – då de redan stodo på trappan vid Ljungby, så stack Ester sin arm under Bertas och sade sakta:
»Du – du talar väl icke om det der, som jag sade dig om honom?
– Icke för någon.»
Berta hade föresatt sig, att hon icke skulle bry sig om Åke Kalm.
När nu Ester verkligen tyckte om honom, så – –
Men hon tänkte på honom.
Utan att hon sjelf visste det, kunde ibland, då hon var ensam – eller till och med midt under det hon var sysselsatt med annat – tanken på honom komma för henne.
Hur han hade sett ut under det eller det ögonblicket – hur han hade smålett – hur han brukade hålla hufvudet.
Och så smålog hon – ett egendomligt vagt, mildt leende.
Så slog hon åter bort dessa tankar – de tjenade ju till intet.
Åke Kalm hade gifvit akt på, att Berta efter besöket på Ljungby försökte att undvika honom.
Hon gjorde det visserligen mycket fint – ingen annan skulle kanske ha märkt det; men baronen var en öfvad salongskarl – han hade sina »tecken».
Hon sade icke, att hon var uppbjuden, då han kom och bad om en dans, men hon stälde om, att han fick antingen en af de första, då stämningen ännu var som stelast, eller en af de sista – som nästan aldrig blef af.
Ty fröken Funcke hade börjat fara mycket tidigt hem; hon afskydde att se en bal »på hällningen», sönderrifna klädningar och för blossande ansigten.
Och när de konverserade, förstod hon alltid att draga en tredje in i samtalet.
Aldrig voro de ensamma.
I början förundrade det honom – sedan blef han nyfiken, litet retad.
Han ville se, »hur i all verlden det hängde ihop med hennes kapriser».
Och Berta gaf efter.
Hennes lif var så tomt just nu – hon hade intet, som tillräckligt kunde fängsla hennes intresse.
Sällskapslifvet i och för sig fann hon trivialt – det tröttade henne, men hon kunde icke undvara det.
Detta att vara borta nästan hvar afton, att behöfva tänka på toiletter o. d. – det förströdde henne i alla fall.
Hon läste visserligen, men hon fann nu icke något rigtigt nöje i det heller.
Hon favoriserade den moderna litteraturen, men hon tyckte emellanåt, att den »gick för långt».
Hon led vid de mörka, smutsiga sidor af lifvet, som dessa författare med sådan tydlig förkärlek framdraga, och hon kände äckel vid deras groft sensuella skildringar.
Sådant tyckte Berta Funcke var »motbjudande» och »smaklöst».
Åke Kalm kom ofta – Berta intresserade honom mer och mer – och nu ville hon också intressera.
Hon kunde aldrig i längden motstå frestelsen af sin egen tjusningsförmåga, aldrig vara likgiltig för en mans hyllning.
Men denne man – han, om hvilken man sagt, att han blott lefde för att exponera sin egen skönhet i de mest fördelaktiga dagrar, han, som blott hade kall spiritualitet och raffinerad njutningslystnad i stället för hufvud och hjerta – denne man kunde icke förstå Berta Funcke.
En gång sade han henne det.
De voro ensamma inne i salongen hos Funckes.
Hon satt i en låg stol midtför brasan – hennes älsklingsplats.
Elden kastade ett varmt, gulrödt sken öfver den brokiga mattan under hennes fötter och öfver hennes storrutiga, rödblå klädning.
Också ansigtet var rikt belyst.
Hon höll hufvudet starkt bakåt – den runda hakan syntes dubbel, tänderna glänste hvita under den uppdragna öfverläppen.
Ögonlocken lågo tunga – halft slutna – öfver de dunkla ögonen.
Han stod med armbågen mot kaminfrisen och betraktade henne.
Samtalet hade afstannat en stund.
Så sade han med sin mjuka, förtroliga ton – stilla, som om han blott högt fortsatte sin tankegång:
»Det fins hos er något, som jag icke rätt kan fatta – lidelse utan ett spår af kraft.»
»Min vän, ansträng er icke för att fatta mig – det har blott en kunnat.»
»Hvem då – om jag får fråga?
»Åh, det är så länge sedan nu.
Det var Nils Max.»
»Ja», han drog litet på orden och såg ned, »han har sagt mig, att ni voro mycket tillsammans dernere i Köbenhavn.»
»Ja», upprepade hon lugnt, vemodigt, »vi voro mycket tillsammans.»
»Och», han såg ännu ned, stöfvelspetsen följde linierna af mattans mönster, »ni har icke hört något från honom sedan?
Berta visste, att han dagen förut känt igen Max’ egendomliga stil på ett bref till henne.
Hon smålog för sig sjelf.
»Jo, vi korrespondera – ganska lifligt till och med», svarade hon obesväradt.
»Ah» han drog upp ögonbrynen en smula och såg upp.
»Senast i går skickade han mig ett utdrag ur den nya roman, han nu har i arbete», fortfor hon lika otvunget.
»Det är således endast i litterära ämnen? –»
»Nej – nu blir ni för närgången, cher ami.
Min korrespondens vill jag verkligen behålla för mig sjelf.»
»Liksom allt annat. – – »
»Tycker ni?» hon ryckte på axlarna.
»Och folk säger ändå, att jag är så facile.»
Hon gick bort till fönstret och började syssla med att draga ihop gardinerna – det var nu nästan alldeles mörkt ute.
Hon talade afbrutet, hela tiden med ryggen åt honom.
»Jag skall säga er något, baron Kalm – – Ni har – utom er skönhet – något, som jag sätter mycket högt, rent fysisk styrka.
– – Nej, ni är ändå för mycket af »Adonis.»
»Hvad menar ni?
– Hvad vill ni?»
Han talade groft – hårdt, och spejade efter hennes ansigte derborta i dunklet.
Men hon stod ännu halft vänd ifrån honom, och de tunga draperierna skymde.
»Mins ni», sade hon mildt – mycket lågt – »mins ni myten om Zeus och Semele?
Hon visste, att om hon finge se honom som gud, så skulle hon dö – och likväl ville hon se honom.»
»Men», rösten lät tvekande, »det är ju alldeles detsamma, som ni sade mig derute på Ljungby?»
Men då begrep ni det ju icke.
Och icke nu heller, antagligen.»
Tonen gick vid de sista orden öfver till lätt, nästan gäckande.
»Nej», svarade han litet stolt och rätade på sig, i det han gick fram i rummet – »mytologi har aldrig varit min sak.»
Sedan den aftonen märkte Berta att Åke Kalm liksom gled ifrån henne.
Men hon gjorde ingenting för att hålla honom qvar; tvärtom kände hon nästan en slags loj tillfredsställelse öfver, att det icke hade gått längre.
Hon brydde sig knapt om att fundera öfver orsaken dertill.
Men en gång – just då hon satt och skref bref – slog den tanken henne med ens:
»Ack, Herre Gud, jag skrämde honom visst bort med myten.
Han tog det kanske som en invit.»
Det roade henne.
Hon föll tillbaka mot ryggstödet och skrattade för sig sjelf.
Så kom hon händelsevis att bli hans bordsdam på en liten middag borta hos en bekant familj, der Ester Haine också var.
Ester hade egentligen aldrig märkt, att der »varit något emellan» Åke Kalm och Berta.
Han var artig mot henne, det förstås – men det var ju så vanligt att herrarne gjorde kur till henne, att man knapt fäste sig dervid.
Mot henne var han ju också artig.
Smickrade henne med sin mjuka, flöjtlika stämma, smålog mot henne med sitt ömma leende, hvilket hon ännu icke upptäckt var lika för alla, och att det blott betydde:
Se, hvad jag är vacker.
Men i dag var han verkligen så upptagen af Berta – – –
Inne i salongen var det halfmörkt – en enda stor lampa med skärm stod på ett konsolbord bredvid flygeln, så att nästan allt dess ljus föll öfver den spelande damen.
Öfver hennes grönblå atlasklädning, hvars åtsittande lif glänste som ett harnesk öfver bröstet – hennes rena profil, mörka, högt uppsatta hår och hvita nacke, då hon böjde sig fram öfver instrumentet.
Öfver hennes fasta, välformade armar – bara ända upp till axeln – och öfver fingrarne, som snabt flögo fram på tangenterna.
De öfriga middagsgästerna hade spridt sig omkring i rummet.
Damerna sutto, eller snarare halflågo i sofforna och emmorna kring bordet vid kaminen.
De förde de stora solfjädrarne upp och ned i vida bågar, under det de med halfslutna ögon njöto af musiken – – Då och då böjde de sig fram för att långsamt läpja ur de små, kinesiska kaffekopparna.
Herrarne hade dragit sig in i rökrummet – endast några få af dem hade stannat qvar i salongen.
Der stodo de nu och hängde öfver damernas stolar – böjde sig ibland ned och hviskade någonting i ett litet rosigt öra öfver silkesfräset – – –
I en liten soffa bakom pianot – nästan dolda af de höga palmträden och akaciorna – sutto ännu en herre och en dam.
Hon lutade sig långt tillbaka i ena hörnet med det bronsskiftande sidensläpet glimmande långt ut öfver mattan.
Med ena armen förde hon den gigantiska solfjädern fram och tillbaka – långsamt; och den andra hvilade slapt utmed sidan, tills handen nästan begrofs i madrasseringen.
– Då och då tittade hon upp till sin kavaljer.
Han halflåg nära på, med armbågen mot soffan, och lutade sig långt fram emot henne – så nära att hans hufvud nästan vidrörde hennes ena skuldra.
Det var Berta och Åke Kalm.
Ester kunde se dem hvar gång hon böjde sig fram öfver noterna, och hela tiden hörde hon ljudet af deras låga, halfhviskande röster.
»Nå, baron, hvad var det nu vi talade om? – vänskap tror jag.»
Berta hade druckit bra mycket champagne till middagen – blicken var blöd och leende och hufvudet föll tungt tillbaka mot soffkarmen.
»Vänskap, som öfvergår till kärlek – jo.»
Han smålog upp emot henne – hufvudet litet på sned.
»Förälskelse, menar ni väl – hon lät sin blick dröja i hans – Kärlek, det – hon dröjde mellan hvarje ord – åh, det förekommer visst mycket sällan.»
»Nå, så hjelper man sig med förälskelsen då – – – »
Hon hörde knapt på, hvad han sade – det var ju i alla fall utan mening, bara för att säga någonting.
Hon kände sig så tung, däfven – nästan yr.
– – – Detta svarta, mattglänsande hår – så tjockt – om hon blott finge röra vid det.
Kinden, som nästan snuddade vid hennes axel, – han borde verkligen icke sitta så sjelfsvåldigt – – – En sådan växt – – så fin och slank
– Och skuldran, som sköt upp en smula – – –
»Förälskelse, ja – – »
Hon talade i mild, långsam ton – satt och gräfde med fingrarne i soffans stoppning.
Såg ned och smålog – – –
Han fortsatte sakta: »Som i sin tur glider öfver till lidelse – – »
Musiken vaggade sig mot de sidenklädda väggarne i blöda, smekande tonvågor, som rytmiskt stego och sjönko.
– – Ljuset gled blott sparsamt in mellan de stora, skuggande palmbladen.
Plötsligt kände hon hans hand öfver sin – varm, litet fuktig.
Långsamt höjde hon blicken.
– – Mjuka, långa toner – de nästan smälte hän – –
De fortforo att se in i hvarandras ögon.
Så lutade han sig tungt upp till henne – nacken emot hennes skuldra.
Och deras läppar möttes – länge.
På en gång slutade musiken med ett skarpt, gällt ackord, och damen reste sig från pianot.
Hon stod och dröjde med handen emot instrumentet – liksom stödde sig.
Två betjenter döko fram under portieren med stora lampor – der blef så ljust med ens.
Herrarne kommo in, alla reste sig – prat och skratt.
Ester var blek!
– Ja, grönblått är också en farlig färg.
Hur hade hon kunnat göra det?
– Hur hade hon?
Hvad skulle hon nu göra med honom?
Och Ester?
Hon satt halft afklädd på sängkanten – hopsjunken – med armarne i knäet och hufvudet slapt hängande ned på axeln.
En slö, dunkel blick under de halfslutna ögonlocken –
– – – Tills alla spörsmålen veko.– – –
Hon kände åter hans nacke – tung, rund – mot skuldran, – den starka doften från hans hår.
– Leendet kring de fina läpparne – de ljusa ögonens trånande blick.
Och så denna kyss – lång, het.
Hon bet ihop läpparne, knöt händerna konvulsiviskt och kastade sig framstupa ned öfver hufvudgärden.
Då hon ändtligen reste sig upp, var hon mycket blek – ögonen ohyggligt glanslösa.
»Det var champagnen», sade hon halfhögt, matt.
Så fortsatte hon att kläda af sig.
För första gången tänkte Berta öfver sig sjelf.
Förr hade hon aldrig velat det – skjutit det undan.
– – Om jag ändå hade älskat honom! – men jag är i detta ögonblick så likgiltig för honom, som om han aldrig hade existerat.
Hvad är det då som gör mig så onaturlig?
Och hon visste svaret – ryste för den råa enkelheten deri.
– – Så kunde hon med ens springa upp och gå fram och tillbaka på golfvet – nervöst, med hopdragna ögonbryn och darrande läppar.
Nej, hon ville icke tänka – hon blef galen af allt detta.
Hade icke Nils Max sagt en gång, att det skulle bli hennes olycka? – detta att tänka.
Ja, Nils Max och Lejonhjerta och – alla de andra – hon log bittert för sig sjelf.
Flirtations, bara flirtations – förhållanden så bleka och blodlösa, som skuggor af lidelse – –
Och åter sjönk hon ihop i hopplös ångest, i förakt och leda för sin egen svaghet.
Var der då någon, som mötte hennes blick, så kunde han förfäras öfver dess skygga, dunkla tomhet.
»Men, barn, hvad är det då?
– Är du sjuk?»
»Snälla pappa, ängsla dig icke.
Det är bara nervositet – mot vårarna är det ju alltid sämre.»
Ensam bar hon det.
Mot sina föräldrar var hon som vanligt – vänlig, jemn – spelade schack och promenerade med öfversten, skrattade åt sin mors qvicka, ofta alltför skarpa utfall mot deras umgängeskrets.
Men allt efter som våren led, desto blekare blef Berta, och der begynte komma breda, mörka ringar kring hennes ögon.
»Bleksoten tar till,» sade läkaren. »Fröken tål icke denna Stockholmsluft och balatmosfär – har visst också öfveransträngt sig i vinter?
Det blir bäst, att vi skicka henne utrikes – – Hvad säger fröken om en liten tur till Schweiz – alppromenader och getmjölk?»
Berta smålog.
»Tack, doktor.
Det är ju ett angenämt recept, ni der ger mig – bra mycket bättre än kina- och jernpiller.
Bara det nu också kunde hjelpa.»
»Åhja», han drog på orden. »Naturligtvis.
Låt oss bara försöka.
Men då han kom i trappan, mumlade han för sig sjelf, under det han betänksamt tog sig en pris.
»Gud vet, hvad der egentligen skall bli af henne.
Hon går och ödelägger sig sjelf.
Giftas bort skulle hon, stackare.»
Raffinerad, abnorm och blaserad! – vackra ord det der om mig.
Hon skrattade lågt, slog ihop den stora solfjädern och gick ett par steg ifrån honom – bort till stenmuren mot kajen.
Solskenet föll varmt och brännande ned öfver hennes blondt-cendréhår och röda satinsklädning, hvars veck på öfversidan gnistrade skarpt som vin mot ljus, under det att skuggorna mellan dem voro nästan svarta.
Herrn satt ännu qvar i skuggan – starkt tillbakalutad mot trädgårdsstolen, det ena benet slaget öfver det andra.
Det var en stor, muskulös karl; han bar hufvudet högt – litet tillbaka – medan han satt och gungade på stolen.
Det askblonda håret var tjockt och tätt klippt intill hufvudet, så att bottnen syntes.
Ögonen voro gråblå, skarpa och lågo djupt inne under den framskjutande pannan; – ett par långa, ljusa, nästan hvita mustacher.
Det var i trädgården vid Hôtel des trois Couronnes i Vevey.
De talade båda nordens språk.
»Blaserad», upprepade hon långsamt och utan att vända sig om.
»Så måste jag då vara född blasée – hon accentuerade lätt det franska ordet – ty jag är ju icke gammal och jag har hvarken lefvat eller njutit mer än andra.» – – –
»Ja, jag börjar nästan tro det också – ni är född blaserad.»
Hon teg och slog nervöst solfjädern upp och ned mot muren.
Så skrattade hon – litet tvunget – och vände sig emot honom med en lätt axelryckning.
»Alors – que faire?
Han såg på henne – sjukligt blek midt i solen, mörka ringar kring de brunblå ögonen.
Det föll honom plötsligt in, att hon hade samma blick, som man annars blott ser hos rouéer – slapp och underligt svårmodig, men tjusande.
»Medgif det bara – det, som jag nyss sade.
Att ni t. ex. aldrig är road af era jemnårigas sällskap och nöjen.
Jag såg sjelf, huru ni vantrifdes i går afton med de der vänliga och söta tyska flickorna.
Och ibland – tror ni kanske icke, att jag har sett det? – ibland när ni sitter för er sjelf – – – Er blick kan bli så trött – slapp – och ert leende så trånande sorgset – – Man kunde nästan tro, att – –
»Hvad att?»
Jag har visst redan sagt för mycket.»
De tego båda några minuter.
Hon såg ned och flyttade nervöst tåspetsen fram och åter på marken.
Så sade hon hastigt – lidelsefullt – som om orden bröto sig fram:
»Nåväl, ni har rätt.
Jag vantrifs här – öfverallt, hvar jag kommer – – – Knapt något nytt, och aldrig något af det, som man längtar efter – – – längtar» – hon höll upp ett ögonblick, så sjönk rösten: »Vet ni hvad det vill säga att jaga efter ro?»
»Hm – saken är den», han lade starkt eftertryck på orden och såg ned, under det han gungade sig upp och ned på hälarne, »saken är den, att ni på en gång är fysiskt och moraliskt sjuk.»
»Säg mig», frågade han litet efter, »har ni någonsin varit kär?»
Frågan kom så tvärt, att hon ryckte till; så såg hon på honom och svarade lugnt – fullkomligt ogeneradt:
»Inte alls på senare tider – nej – inte det jag kan påminna mig.
Men deremot har jag nu lagt märke till något annat, som – – –
»Som?
»Åh – det är knapt värdt att tala om – – Men ibland kan jag från hörnet af en jernvägskupé, från en loge på theatern vexla en blick med en obekant – en, som jag aldrig har sett förut.
Och under lokomotivets buller eller musiken från orkestern sjunker blicken djupare – blir »fastare», mera bestämd – – – men jag känner aldrig någon lust att få veta hvad han heter eller odla en sådan bekantskap.
Möter jag honom nästa dag – kanske en blick, ett leende – sedan är det förbi.»
Hon lät fingrarne dröjande glida öfver solfjäderns röda sidenkant.
»Mins ni, hvad Sti Högh sade om »de Melankolske store Samfund?»
– Ni tillhör det.»
Hon darrade lätt och svarade icke.
Men hon blef blekare – vidunderligt blek – och ringarne under hennes ögon syntes nästan svarta.
Det hade uppstått ett egendomligt förhållande mellan Berta Funcke och den norske doktorn, som hon och hennes far träffat på sin resa, och som nu utgjorde deras dagliga sällskap.
Hon kallade honom sin vän och han – fruktade henne.
Leif Thordsen var en äkta norrman – kraftfull, seg, ihärdig, litande blott på sig sjelf och sin egen styrka, med ett inrotadt, omedvetet misstroende till allt, som var hans egen natur främmande.
Derför misstrodde och fruktade han Bertas olikartade och komplicerade kynne.
För öfrigt var han en hvad man kallar »modernt» utvecklad ande – materialist, skeptiker och ateist – dyrkade naturvetenskaperna och erkände ingen annan auktoritet än sitt eget förnuft.
Det var också i egenskap af läkare, som han först hade fattat intresse för Berta – och sedan – – Ja, hon fascinerade honom, berusade honom – så som en fara kan berusa en, en fara, inför hvilken man dröjer och icke kan undfly.
»En qvinna, som har nått det yttersta af sin tids onaturliga kultur – en drifhusväxt – en civilisationens abnormitet», sade han vredgadt till sig sjelf, när han tänkte på den unga svenskan.
Och han stannade för att studera denna »abnormitet».
Berta å sin sida märkte mycket väl, hvilket intryck hon gjorde.
Att han intresserade sig för henne – ja, det var nu så vanligt, att hon knapt fäste någon vigt vid det – det gjorde ju nästan alla män.
Hon märkte, huru han liksom på trots – för att värja sig sjelf – gjorde sitt sätt krassare, otillgängligare än det i sjelfva verket var; huru han – djerft begagnande sig af en läkares företrädesrättigheter – slungade ut mot henne sina hårda, skarpa föreställningar och hänsynslösa omdömen.
Och sedan – när han hade gått, stolt i medvetandet af sin orubbliga köld och sjelfständighet – då kunde hon med ett halft vemodigt leende säga till sig sjelf:
»Det skall komma en dag, då denne man skall älska mig.»
Och hon gjorde ingenting för att hindra det.
– – Hon sysselsatte sig nu för resten mycket med sig sjelf.
Men – som hon sjelf skulle ha sagt – hon »tog saken lugnare».
Hon kände icke mera denna förtviflan och leda, som så hade plågat henne hemma, – den hade liksom uttömt sig sjelf, och ombytet af luft och omgifning gjorde väl också sitt till.
Nu kunde hon kallt räsonnera öfver sina känslor – studera sina förnimmelser.
Ja, ibland kände hon nästan bara en loj, bitter nyfikenhet, hurudant hennes öde skulle utveckla sig.
Det skall verkligen bli intressant att se – med mina anlag!
Norrmannen hade med stor upprigtighet – alltför stor – sagt henne sin mening om henne.
Och hon anade ännu mera, som han icke hade sagt, eller rättare – icke ville säga.
Hon medgaf i sitt innersta, att han hade rätt – på samma gång som hon kände, att han dömde henne för hårdt – en man kan aldrig fullt fatta en qvinna.
Men det fans tider, då hans dom tyngde och plågade henne – då hon kände ett behof af att liksom skaka den ifrån sig, då hon längtade, längtade ursinnigt efter denna omedvetenhetens frid, som man kallar oskuld.
Och hon kunde hänge sig åt ett slags dystert tröstande fatalism – inbilla sig, att hon ända ifrån födseln gått och burit på hemliga och onaturliga drifter, som långsamt måste ödelägga henne.
Och hon fruktade sig sjelf som ett farligt och otillräkneligt väsen, men ändå kände hon en viss sorglig njutning i den tanken, att hon var offer för ett grymt och oundvikligt öde – vaggade sig in i sjukligt melankoliska drömmar.
Då kunde hon också – i synnerhet när det var månsken – sitta timvis och se på la Dent du Midi’s hvitskimrande topp – och känna en vag, mild längtan efter att hvila der, uppe i all denna ljusa, rena snö, som aldrig sudlats af någon menskofot.
Och så få sjunka allt djupare och djupare ned i denna mjuka bädd, ända till den höljde henne – och hon långsamt fick domna bort från lifvet, från alltsammans.
Få hvila – rigtig ro och hvila.
Ända tills hon på nytt greps af lidelsefull, vild åtrå att känna och njuta – efter det varma, verkliga lifvet, som hon aldrig skulle lefva.
Ty den, som spiller bort sin lifskraft droppe för droppe, styckar sitt lifs lidelse i små begär och små böjelser; den, som gifver bort hela sitt kapital i skiljemynt – den måste stå ovederhäftig inför de stora fordringarne.
Han har lifdömt sig sjelf.
– – – Ibland kunde hon också med hänsynslös rättframhet rent ut säga sig sjelf, att alltsammans blott kom af hennes obrukade krafter, som jäste i sin orkeslöshet.
Och i harmfull otålighet reste hon sig mot skrankor, som hon aldrig skulle öfverträda, aldrig ville öfverträda.
Hon fann en viss lättnad i att få förtro sig till Leif – men blott halft, vagt – aldrig rigtigt.
Emellanåt kunde hon också, då hon tyckte, att han »gick för långt» med verldsdamens lätthet, vända alltsammans till skämt; eller kunde hon – och det var oftast – behandla både honom och hans ord med förnäm likgiltighet.
Hennes sätt att vara hade icke förändrats – samma nonchalanta elegans, samma säkra, raffinerade koketteri.
– – Det var en herre på hotellet, som nästan lika mycket som den norske doktorn upptog Bertas uppmärksamhet.
Det var en ung rysk officer.
Hon hade först lagt märke till honom en gång vid en fest i ryska kyrkan, då hon händelsevis kom att stå bredvid honom.
Solen sken dämpadt in genom de höga, målade fönstren och blandade sitt skiftande ljus med lågorna från kandelabrarne.
Kring de starkt förgylda, i rika färger målade helgonbilderna hängde långa blomsterguirlander, och på marmorgolfvet – på de små mjuka mattorna och pallarne – öfverallt hade man strött rosor.
Röda och gula rosor – stora, praktfulla, som fylde den varma sommarluften med genomträngande vällukt.
På de små aflånga mattorna lågo damerna på knä i ljusa silkestoiletter med andäktigt sänkta hufvuden och stora buketter i de hopknäpta händerna.
Herrarne stodo rakt upp med hatt och handskar i handen.
Då och då gjorde de korstecknet och sänkte djupare den böjda nacken.
En herre i full sällskapstoilett med en jättekandelaber i handen trädde långsamt utför altarets marmortrappa.
Efter honom kom presten – sidenklädd, hög och imponerande, med ett par magiska svarta ögon.
I handen svängde han rökelsekaret.
Man sjöng – en underlig, vemodig sång på en långsam, främmande melodi och med långa, välljudande ord.
Då och då – mellan högtidligt vaggande toner – återkom refrängen med sällsam, vild styrka.