Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St förnuftiglvis böra tillåta förhöjning i afgiften på sådana ställen, der utvidgade anstalter äro behöfliga, hvilka naturligtvis erfordra ökade tillgångar, såvida ändamålet, eller förekommandet af den vådliga farsotens spridande, skall vinnas.
Jag får derföre förena mig med den siste värde talaren uti den anhållan, att afgiften inom Stockholm må kunna få höjas till dubbla beloppet eller 10 sk., dock under villkor, alt, då utsträckning utöfver 5 sk. ifrågakommer, behofvet skall noga utrönas både tillbelopp och den tid, för hvilken tillökningen erfordras; ty en sådan förhöjning kan vara mycket temporär i män af pa tienlernes antal, och följaktligen icke alltid behöfvas från ena riksdagen lill den andra eller för flera år.
Jag får blott, i anledn. af den siste värde talarens yttrande, tillägga den upplysningen, att kurhus-afgiften i Stockholm bestämmes af deputerade, utsedde af församlingarna hvarje år.
Jag bar blott velat fästa .uppmärksamhet på det ställe i Utsk:s betänk., hvarest det heter: '’Utom det att medgifvandet af en så obe■"gränsad beskattningsrätt i förenämnda afseende, som molio■”nären föreslagit, vore stridande mot ordalydelsen i 5y $:n "Reg.F:n, skulle en förhöjning i kurhus-afgiften, utöfver det ”hittills bestämda maximi-beloppet för hvarje mantalsskrifven person, tungt drabba den fattigare folkclassen.”
Det är endast de fattigare, som begagna kurhusen.
De rikare betala nog för sig sjelfva om de sjukna, men begagna ej kurhuset.
Jag tror derföre att en högre afgift gerna kunde drabba de fattigare, helst sådant kunde vara ett correctiv och förmå dem att akta sig för sjukdomen. 8 sk. afgift anser jag ingalunda för mycket.
Jag instämmer med de ledamöter, hvilka yrka tillåtelse för Stockholms stad att kunna åtaga sig en högre kurhus-afgift, än andra orter i Riket, och finner för min del icke hinder af oy §:n Reg.F:n.
Likasåväl som R.
St. kunna bestämma en maximi-afgift af 5 sk. för hvarje mantalsskrifven persom i bela Riket, kunna de jemväl stadga en maximi-afgift af io eller u sk. för liela landet eller vissa delar deraf.
Men det är en annan 7 H. ii Dell 22 Maj. an märlin, jag lager mig frihelen göra mot betänkandet.
Sidan 5 heter del: ”1:0
Tili veneriska smillans hämmande och "utrotande utgöres årligen från och med år 1841 till och "med det år, då näsla riksdag slutas, af hvarje mantalsskrifven person en kurhus-afgift med högst 5 oell minst 1 "sk, b:co, lika för alla betalande inom hvarje län, "efter dess behof."
Flera län finnas, som hafva iner än ett kurhus-district; Hallands län t. ex. har 2, Gefleborgs 3.
Om det det nu är möjligt, alt uli det ena kurhus-districtet af Hallands län fylla beliofvet med 4 sk. afgift, tinder det att på samma tid i det andra dislrictet erfordras 5 sk. afgift; hvarföre skall ej denna olikhet få äga-rum eller hvartill skall det tjena alt tvinga det ena dislrictet att betala mer än det behöfver, derföre att det andra districtet har behof af större afgift än det förra?
Meningen är ju ingen annan, än alt hvarje kurhus skall få hvad det behöfver, men ej mera.
Om nu ett district skulle underlåta att taxera sig till melan det behöfver, så måtte väl deruti ej ligga någon ansvarspåföljd?
Men lill undanrödjande af all tvekan, anhåller jag, att ordalagen uti den citerade punkten malle förändras till följande lydelse: "til! veneriska smittans hämmande — " lika f ö r a 11 a betalande inom hvarje kurhus "district, efter dess behof &c.” Hr Ekströmer, Carl Jolf.: Jemte det jag förenar mig med Frih.
Sprengtporten uti dess yttrande, ang:de Lurhus-afgiften i Stockholm, får jag. i anledn. af den del af betänk., sorn rör denna afgift för Riket i allmänhet, vördsamt anföra, det jag högligen beklagar, alt Bevilln.Utsk. icke funnit anledn. att fästa afseende på den uti K. M:s nåd. propos. antagna princip, nemi. att kurhus-afgiften hädanefter skulle utgå för sjukvården inom hvarje län så till kurhus som till lazarett.
Händelsen är nemi. den, att i de flesta län saknas, snart sagdt, alla tillgångar för lazarettens underhåll.
Öfverskotten på kurhus-afgiften har visserligen lemna! någon tillgång för lazaretten, men fyllandet af detta behof bör icke bero af tillfälligheter, om några öfverskott uppkomma, utan det bör en gång för alla bestämmas, alt hvad sorn behöfves för lazaretten skall af länets innevånare bekostas.
Det förefaller anmärkningsvärdt, att man med sådan förkärlek omfattat den veneriska sjukdomen.
Jag medgifver visserligen att ur medico-politisk synpunkt betraktadt, är det af vigt att genom fullständiga kur-anstalter förekomma denna sjukdoms spridande; men om saken ur philantropisk synpunkt betraktas, synes denna omtänksamhet, enär den är exelusiv , föga berömvärd, i det man nemi. slösar omvårdnad på personer, sorn ofta sjelfve varit vållande till sin sjukdom, under det man vill göra intet för sådana olyckliga, sorn utan eget förvållande råkat att blifva sjuka.
I händelse af återretniss, anhåller jag, alt Bevilln.Utsk. behagade härå fästa uppmärksamhet, Den ii Maj. i63
En annan omständighet förekommer jemväl, som jag ej bör med tystnad förbigå.
Den ar redan af Hr von Hartmansdorff omnämd, nemi. att inom flera län redan finnas särskildta kurhus-dislrieter, hvartill jag kan lägga, att inom åtskilliga andra plan är uppgjord för länens fördelning i flera sådana district.
Hvarje sådant district bör äga rättighet alt åtaga sig den afgift, som för districtet erfordras, och böra medlen ställas till förvaltning af en inom districtet dertill utsedd styrelse, som äger skyldighet att redovisa förvaltningen.
I annat fall, och derest afgiften kommer att utgå och användas länsvis, skall intresset för sjukinrättningarna förminskas, särdeles då det stadgades, att hvad sorn blef öfver, sedan kurhusen blifvit försedda med livad de behöfde, skulle användas för lazareltcn, emedan det ena districtet, i jemförelse med det andra, kunde hafva föga behof af kurhus, men deremot äga både behof och vilja att åtaga sig en relativt hög kurhusafgifl, för att bereda tillgångar för lazaretts-afdelningens underhåll, såsom händelsen redan är inom Gefleborgs län, iler Söderhamns och Hudiksvalls districter åtagit sig, det förra 5 sk. och det sednare 4 sk- på hvarje mantalsskrifven person, under det Gestrikland endast betalar 3 sk.
— Detta skulle, med antagandet af Bevillo.U tsk;s förslag, hädanefter ej inträffa.
— Jag vill såsom exempel nämna Calmar län, hvarest finnas 3:ne kurhus, ett i Calmar, ett i Westervik och ett på Öland.
Del district, som begagnar Westerviks kurhus, har 70,4.96 innevånare; Calmar district deremot 67,847 innevånare, följaktligen conti ibuerar det förra districtet, med antagande af lika afgift, vida mera än det sednare.
— Om nu kurhusfonden är gemensam för begge dislricten, inflyta alla medlen till Calmar, hvarifrån Westervik skulle erhålla hvad som der behöfdes för vårdandet af veneriska sjuka, i den mån styrelsen i Calmar pröfvade Westerviks behof deraf; och följden skulle blifva densamma sorn hittills, att då Calmar i proportion har vida flera veneriska sjuka än Westervik, skulle Westerviks district få vidkännas en stor del af utgifterna för Calmar district, och följaktligen öfverskottet till lazarettet i Westervik blifva mindre, än 0111 Westervik sjelf och utan gemenskap med det öfriga länet disponerade siri afgift.
Jag anhåller, att Bevilln.Utsk. ville fästa afseende fl detta förhållande, som flerestädes äger rum, och anhåller alt Utsk., så väl i frågan om det exclusiva användandet af kurhus-afgiften till veneriska sjukdomens hämmande, som i den om det gemensamma bestämmandet och förvaltningen af denna afgift för hvarje län, måtte frångå sitt förslag och antaga den K. propostn, såsom utan allt tvifvel säkrare befrämjande det önskvärda utvidgandet och för bättrandet af våra civila sjukvårdsanstalter.
Hr Ed en h jelin, Gillis: Såsom ledamot i Utsk., får jag nämna, att som jag tror, alt man vinner lika mycken Den 21 Ma j. ti«i med återremiss, som att här halla vidlyftiga tal; så har jag ingenting emot, att mentor, återremitteras.
Med särdeles fägnad har jag förnummit, att
Hr Ekströmer dragit så mycken nylla af sina inspectionsresor genom länen; ty hvad han anfört är med sanna förhållandet öfverensstämmande.
Länslazarettet! lefva nemi. blott af de smulor, sora falla från kurhus-inrättningar-nes bord, ty de äga inga fonder.
Men om lazarettet) skola kunna bi belial las, bör man så litet som möjligt göra skilnad emellan lazaretts- och kttrhus-afgift, emedan man känner, att allmogen är rädd för allt hvad lazarett heter, och följaktligen ej skulle vara benägen för att anslå något för lazarettet), hvilken obenägenhet har sin grund, dels uti fötdom, och dels uti bristande barmhertighet hos folket, sora hellre låter uslingen förgås af elände, än insänder honom till vård å lazarettet.
Användandet af öfverskotten på kurhusmedlen för lazarettens behof har, åtminstone i Westmanland, medfört det lyckliga resultat, alt legosängs-afgiften kunnat nedsättas.
Från 16 sk. har den först blifvit nedsatt till 12, och, i förhoppning på våra landsmäns generositet vid bestämmandet af kurhus-afgiflen, hafva vi ytterligare nedsatt densamma till 8 sk.
Vi hafva gått ännu längre.
I den öfvertygelse nemi., att benskador i hög grad verka ofördelaktigt på arbetsdugligheten, hafva vi stadgat, att endast halfva afgiften kommer i fråga för dem, som behöfva bot för bensår; men detta syftemål har mvcket motverkats genom åtskiljandet af kurhus- och lazaretts-räkenskaper; emedan allmogen, sorn finner att öfverskott uppkomma på kurhus-afgiften, sätter sig emot dessa öfverskotts användande för lazaretten.
Befallningen att åtskilja dessa räkenskaper har, om jag får göra den jemförelsen, haft samma verkan, som man velat motarbeta genom föreningen af stora och lilla flottan.
Den jalousie dem emellan, som genom föreningen skulle ”afböjas, har snarare ökats.
Jag anhåller, att dessa anmärknrr måtte få åtfölja återretnissen.
Hr Sandelhjelm, Paul: Ianledn. af hvad tinder discussionen i denna fråga förekommit, anser jag mig böra meddela den upplysning, att inom Elfsborgs län, hvarest finnas 2:ne kurhus och lazarettet-, så tillgått, att, i följd af hvad K.
M. derom behagat förordna, de blifvit ansedda såsom en allmän lielsovårds-anstalt för hela länet, hvilken af länets samtliga innevånare skulle underhållas, i följd hvaraf också samtlige länets innevånare lemnade bidrag till återuppbyggande af Borås stads kurhus- och lazarelts-byggnad efter 1817 års eldsvåda, och enahanda var förhållandet med återuppbyggandet af denna byggnad i Wenersborg efter t834 års eldsvåda.
Från den tiden hafva lazaretts- och kurhus-medlen blifvit lika fördelade inom länet, icke af directionen i Wenersborg, utan af Den 23 Maj. >65 landshöfdingen.
Ifrågavnr. inrättntr motsvara likväl icke behofvet, i afseende på omfattningen, liviIken brist dock icke kan aflijelpas annorlunda än genom anläggning af flera dylika helsovårds-anstalter, t. ex. en i hvarje stad ; och väl vore, om fond dertill kunde bildas genom allmänt bidrag, i hvilket fall, och derest ändamålet skall kunna upphinnas, man torde böra tillåta länens innevånare att sinsemellan bestämma den afgift, som erfordras för dylika sanitets-anstaller, och huru dessa medel lämpligast må för behofyet användas.
Cassorna, som hittills varit pro forma ålskiljda, borde förvaltas gemensamt och gemensamt redovisas.
Äfven jag anhåller om återremiss, och att dessa anmärknU' måtte få åtfölja.
Jag anhåller att få instämma med Hr Ekströmer och öfriga talare, som ansett kurhusmedlen böra fä användas äfven för andra än veneriska sjukdomar.
Jag finner det klart, att den, som afbrulit en arm eller eli ben, kan derigenom blifva lika oförmögen att sig sjelf försörja, som den, hvars kropp blifvit förderfvad genom veneriska sjukdomar.
Antingen man utgår från synpunkten af mensklighet eller besparing för fattigvården, så bör intresset vara lika stort att bota den ena som den andra sjukdomen.
Deraf följer jemväl, att ålskiljda förvaltningar af kurhus- och lazarets-medel, hvilka hafva det gemensamma ändamålet alt hota den som behöfver sjukvård, icke leder till annat än ökadt besvär och äfven ökad utgift för duhs belt förvaltningsbeslyr af dem, för hvilka arfvode äger rum, oberäkuad olägenheten för hvarje sammanträdande Pröfningsco m i I e.
a 11 afgöra förnyade tvister derom, huruvida öfverskotten på kurhus-medlen må användas för lazareltens behof, eller ej.
Till hvad jag förut nämnt torde tillåtas, såsom bevis på det skick, hvaruti länslazarelten sig befinna, få tillägga den upplysningen, att då på samtliga länslazarelten i Riket i medeltal under fem år, räknadt från >833 till 1837, varit vårdade 2,710 personer, så härpå Seraphimer-lazarettet ensamt hvartdera af åren 1838 och 18J9 blifvit vårdade 2,900 personer, och således för Stockholms stads befolkning, utgörande omkring 80,000 menniskor, 200 personer mer än för Rikets öfriga befolkning, uppgående till 2,702,000 personer; hvilket missförhållande till stor del härleder sig derifrån, att länslazarelten, såsom belägna i residens-städerna, hvilka åter, såsom t. ex Jönköping, ofta ligga i ett hörn af länet, af sådan orsak icke kunna med beqvämlighet besökas af dem, som bebo från residenset aflägse belägna trakter af länet; hvaraf ytterligare inses angelägenheten deraf, att uti de län, der sådant behöfves, anläggas flera sjukvårds-anstalter, lämpade efter länens utsträckning och folkmängd, på sätt som redan skett i Cjal« iG6 D e ii 22 M a j. mar, Hallands och Gefleborgs län; men om ändamålet skall vinnas, fordras dertill jemväl, att districtena sjelfva få förvalta och disponera medlen, hvail för sig; ty det är högst naturligt, att folket med föga intresse mäste omfatta och ogerna bidraga till underhållet af sjukvårdsaustalter, af hvilka de i behofvets stund ej bunna draga den afsedda nyttan.
Hr Möllerhjelm, Axel, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Genom betänk.
N:o it, har Bevilln.Utsk. ansett sig icke kunna tillstyrka bifall å en af mig inom II. R. o. Ad. väckt samt till Utsk. remitterad motion, hvaruti jag utredt, alt kurhus-afgift lill det nu gällande maximum af fem sk i 11 i ilga r på hvarje mantalsskrifven person ingalunda är för behofvet inom hufvudstaden ändamålsenlig eller tillräcklig; hvadan jag hemställt, att den rättighet för Stockholms stads innevånare måtte af R.
St. bestämmas, att, äfven till belopp utöfver det för länen i allmänhet fastställda maximum af 5 sk. för hvarje mantalsskrifven person , öfverenskomma att åtaga sig en efter behofvet lämpad kurhus-afgift.
Denna bestämmelse har jag ansett desto mera nödvändig, som i annat fall vederbör, embetsmyndighets framställning skulle mötas med den erinran, alt någon högre afgift, än den af R St. åtagna, icke kunde , med hänseende på ärendets beskaffenhet af beskatlningsfråga, göras till föremål för öfverläggning och beslut.
Till skäl för afstyrkandet har Utsk. åberopat, att medgifvandet af en så obegränsad beskattningsrätt skulle strida emot ordalydelsen uti 57 §:n Reg.Ftn om Svenska folkets ratt att sig sjelft beskatta.
Men utom det alt detta skäl är i uppenbar motsägelse med det motiv, som vidare anföres, att af föreskrifterna om kurhusafgiftens utgörande icke förefinnes något hinder för hufvudstadens innevånare alt på lämpligt sätt inom sig öfverenskomma och besluta om de tillskott, som för allmänna sjukvårdens besörjande finnas behöfiiga , har Bevilln.Utsk. i sjelfva verket förbisett, alt nämnda grundlags-§ ingalunda omfattar frivilliga communal-afgifter, hvartill kurhus-afgiften, lika med andra allmän sjukvård och fattigvård ang:de afgifter, icke utan goda skäl kan räknas.
Utsk., som, genom det sednare motivet, erkänt rättigheten för Stockholms stad alt frivilligt och efter befogenhet öfverenskomma om sjukvårdsafgift, har likväl, då detta motiv sammanstalles med 5y §:n Reg.Ftn, förnekat en sådan frivillig öfverenskommelses laglighet och Stockholms stads innevånares rättighet att en sådan ingå , i fråga om denna speciella afgift, som erfordras för kostnad till veneriska sjukas vård och botande.
Utsk. har jemväl antydt, att en förhöjning i kurhusafgilten utöfver meranämnda maximi-belopp för hvarje mantalsskrifven person skulle tungt drabba den fattigare folkclassen.
! Dell 22 Maj, De egentligen fattige ii ro, då de få afskrifning för utskylder i allmänhet, äfven befriade från denna afgift; och principen måste i öfrigt för dylikt fall som delta vara, att då stadens innevånare i allmänhet äro, i mån af behof, emot den kui hus-afgift, sorn erlägges, berättigade alt njuta vård å kurhuset, måste afgiften vara lika för alla, ehvad de äro mera eiler mindre bemedlade; i hvilket afseende de sednare ej hafva grundadt skäl lili klagan , då det största antalet af deni , som begagna sig af kurhuset , hörer till denna dass.
Mig synes Ulsk., efter en enkel uppfattning af frågan, hafva, hufvudsakligen tilltr den synpunkt, sorn utvecklas uti en vid betänk, fogad reservation, bort förklara, alt då något lagligt gällande hinder icke äger rum för hufvudstadens innevånare att frivilligt, på lämpligt sätt, inom sig öfverenskomma och besluta om de tillskott, som för allmänna sjukvårdens besörjande äro behöfliga, är ej heller af 07 §:n Reg.F:n samt de af B. St., anglde kui husafgiflen i allmänhet, stadgade grunder något hinder för Stockholms stads innevånare att frivilligt öfverenskomma och besluta om det afgiftsbelopp, som för kostnaden till den veneriska sjukvården i hufvudsladen särskildt kan erfordras utöfver det i allmänhet fastställda maximum af kurhus-afgiften; och för vinnande af en med detta yrkande enlig rättelse, samt under åberopande i öfrigt af den utveckling sjelfva motionen innehåller, begär jag vördsamt ålerremiss.
Jag anhåller att få förena mig med den siste talaren, helst jag anser det vara orimligt att förbjuda en commun att lemna så stora bidrag för ett ändamål, som befinnes vara af behofvet påkalladt.
Denna afgift erlägges vanligen af husbonden för hela hans hushåll.
De som, till följd af sockenstäminobeslut, erhålla betyg om bristande tillgångar, vinna deremot afkortning; tilläggande jag den omständighet, att hela Sverige, till en stor del, får det onda från hufvudstaden och sjöstäderna, hvarföre jag anhåller, att Hr Möllerhjelms framställning mätte behjertas och vidare remitteras i hopp att vinna en författning, hvarmed Stockholm skulle vara belåtet.
För min del måste jag bestrida communerna rättigheten att beskatta sig till hvad som helst.
Man torde komma ihåg, att i en stad äro ganska få af innevånarne berättigade till rösträttighet inom sockenstämmorna eller kunna deltaga deruti.
Med undantag af Stockholm — hvarföre jag tillstyrker förhöjning på grund af ett maximum , som
Ständerne bestämma — bestrider jag helt och hållet, att socknarne må beskatta sig lill hvad de behaga, Bevilln.Utsk:s betänk.
N:o 11 blef af R. o. Ad. ålerrernitteradt. *63 Den *a Maj.
Jag får, till följd af derom gjordt yrkande, tillkännagifva, att Ridd.- Utsk. vägrat utlemna pollett till Lieutenanten Gr.
Cronstedt, i anledn. af företedd fullmakt af N:o 34g.
Före 18lo hade 37 (jin Reg.Fin en sådan ordalydelse, att då någon friherre upphöjdes i g re fl ig t stånd, lians äldste son då genast ansågs berättigad all äfven under fadrens lifstid blifva friherre; men sedan samma 37 § numera erhållit sin nu ägande förändrade ordalydelse, torde man finna det vara ganska bestämdt, att det först är efter fadrens död, som en sådan högre värdighet kan af sonen erhållas.
Det var ock på grund af denna §:s förändrade lydelse, som Ridd.diiectionen ur matrikeln alförde åtskilliga ätter, och beslutet derom tillkännagafs Ständerna vid i834 års riksdag, hvilka godkände åtgärden.
På grund häraf finnes icke någon friherrlig ätt Björnstjerna, och fullmakt för en sådan har naturligtvis icke kunnat af Ridd.Utsk. gillas.
Detta har jag tagit mig friheten framställa, lill följe af Gr.
Cronstedts begäran.
Puke, Joli.
Då jag icke kan instämma uti de åsigter, sorn föranledt Ridd.Utskrs förfarande att vägra pollett åt Friherrliga alten Nio 34g.
Björnstjerna, utber jag mig att få yttra några ord, innan frågan afgöres, hvilket enligt to §:n Ridd.Ordn. synes tillhöra R. o. Ad.
Då Generalen Gr.
Björnstjerna, som år 1815 blifvit benådad med friherrlig värdighet, år 1826 upphöjdes uti grefligt stånd, ärfde hans äldste son i och med detsamma den friherrliga titeln och de densamma åtföljande rättigheter.
Hade nuvar.
Björnstjerna vid 1828 års riksdag varit 25 år fyllda, så hade säte och slämma härstädes honom af ingen blifvit förvägradt; eller om Frih.
Björnstjerna då endast varit 2t år, hade hans fullmakt icke, såsom i dag, blifvit casserad.
Rättigheten för grefiiga och friherrliga ätterna Björnstjerna äro desamma, som för grefiiga ätterna Nio 121.
Engeström, Nio 122.
Puke, 124.
Sandels, i3o. Adlersparre, 137.
Skjöldebrand och i3g.
Wirsen med sina tillhörande friherrliga ätter, samt friherrliga ätterna Nio 342. von Stedingk, 353.
Lancken v. d. Wackenitz och 372.
Nieroth med sina åtföljande adliga ätter.
Torde hända att ännu flera ätter finnas, som befinna sig uti samma cathegori med dessa nu uppräknade; men då ingen fullständig tryckt matrikel öfver R. o. Ad. finnes, har jag ej kunnat utfinna flera ätter än de nu uppräknade.
Vid 1815 års riksdag representerades så väl grefiiga som friherrliga ätten Puke; den förra af min då lefvande fader, den sednare enligt fullmakt af Gr. Claes Cronsledt.
Vid 1818 och 1823 års riksdagar representerades både grefiiga och friherrliga ätterna Sandels, Adlersparre och Skjöl de - Den aa Maj. debrand , — de grefliga af de då lefvande Grafvarne af samina namn och de friherrliga af Frih. A. Lovisin, Hr C. XV. Uggla och Hr G. M. Sparre, flera andra exempel att förtiga.
Jag vet väl, alf de rättigheter, som sålanda af dessa ätter utöfvats, anses eller hetas hafva blifvit deni fråntagna genom den förändrade redaction af 87 §:n Reg.- F:n, der orden "efter honom” blifvit utbytta emot orden "efter hans död;" men att denna förändrade ordalydelse kan relroactivt tillämpas, anser jag omöjligt, åtminstone emot all rättsgrund och rättskänsla.
Jag tror ej heller, att förhållandet så är, och att den nya ordalydelsen blifvit definitivt tillämpad på de ifrågavar. ätter, som före redactionsförandringen här hade säte och stämma; — åtminstone kan jag ej finna , alt något beslut, och aldraminst något beslut, som vunnit laga kraft, blifvit i detta afseende fattadt.
Vid sisth riksdag uppläste frami.
Skjöldebrand, uti plenum den 28 Febr. 1834, ett mern. uti ifrågavar. ämne, men detta finnes icke uti protocollerna intaget, endast omnämndt, med tillägg, att H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade delta mern., på grund af 81 och 83 §§:na Feg.Ftn, icke kunna hos Ståndet upptagas.
Bland frami.
Skjöldebrands efterlemnade papper har delta mern. ej kunnat återfinnas; jag är således okunnig om dess innehåll, annorlunda än genom sägen.
Men jag tror ej, att Hr Gr. o.
Landtmrs förklarande, vid sisth riksdag, kunde innebära någon dom — och som jag redan sagt, aldraminst någon dom, som vunnit laga kraft — att friherrliga ätten N:o 345.
Skjöldebrand, som existerat och bär representerats sedan den 11 Maj 181g, dä frami. H. Ex. Hr Gr.
Skjöldebrand upphöjdes till greflig värdighet , skulle upphöra och att innehafvaren af friherrliga värdigheten skulle nedflyttas till adelsman.
Enligt hvad här blifvit yllradt, skulle vid sisth riksdag åtskilliga ätter, hvaribland friherrliga ätlerne Puke, Björnstjerna m. fl., blifvit afförda.
Jag ber alt få fasta R. o. Ad:s uppmärksamhet uppå det särskildta förhållande, som med mig kunde hafva inträffat, i händelse af en dylik afföring.
Om min frami, fader lefvat, hvilket han enl. naturens ordning ännu kunnat göra, så hade jag vid sisth riksdag, utan dom eller ransakning, funnit mig beröfvad friherrliga värdigheten med åtföljande rättigheter, som jag då uti ao års tid hade innehaft.
Jag har hört sägas, att de utbytta orden uti 37 §:n Reg.Ftn icke borde anses såsom en förändring, utan såsom en förklaring; enär det skulle vara endast genom misstag eller misstydning af nämnda §, som de ifrågavar. ätterne haft säte och stämma härstädes.
Jag vill visserligen ej åtaga mig alt uti bevisning leda hvad mening 1809 års lagstiftare haft, ehuru jag äger min egen fullkomliga öfvertygelse derom 7 H. 22 Den 32 Maj. t- men i detta fall torde frami.
Skjöldebrands yttrande vara af vigt.
Ehuru jag ej tror, alt frami.
Gr. Skjöldebrand tillhörde dem sorn skref vo grundlagen, är det dock allmänt kändt , att hans anseende och inflytande vid 1809 års riksdag var ganska betydligt.