Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kaptenens kinder lågade allt starkare, allt flitigare virade han de böjliga mustascherna, och tändernas hårda tryckning mot öfverläppen vittnade, att han kände en stark, om också ej behaglig, sinnesrörelse.
”Min goda, älskade Rosa,” sade han med tvungen fattning, ”förlåt, om min känsla icke uttrycker sig så, som du önskar det!
Tro emellertid, att mitt ifrigaste bemödande skall blifva, att genom den strängaste återhållsamhet i ord och blickar närma mig den punkt, der du sjelf ställt dig, och omkring hvilken du uppfört en mur af is, på det att din älskare skall få njuta det nöjet att svalka sig, i fall hans hjerta är alltför varmt.”
Öfverraskad och med en blick, som tydligt uttryckte missnöje, såg Rosa kaptenens häftiga rörelse.
Hans ord sårade henne, att döma af purpurn, som glödde på kinden, och af handens omärkliga darrning, då Ferdinand fattade den och med en lätt tryckning tycktes vilja afbedja det opassande i sitt senaste yttrande.
Hon teg dock, och han förde henne åter till salongen, in i det brusande, eldiga lifvet.
”Skola vi valsa?” frågade han sakta och vänligt, samt visade på den brokiga raden.
”Söta, goda Rosa,” bad han smickrande, då hon teg ett ögonblick, ”var icke förtörnad på mig!”
”O nej, Ferdinand, det är jag visst icke,” svarade hon hastigt; ”men ...”
”Inga men,” inföll kaptenen lifligt, och ryckte henne med sig i strömmen af de muntra balgästerna.
I en vrå af salen stod, ensam och tyst, lutande sig mot kanten af ett litet marmorbord, en blek, fin yngling, med en reslig, men smärt figur.
Hans drag voro ädla och bildsköna; på den höga, hvita pannan thronade allvar och ett sansadt lugn; men i det mörkblå ögat flammade stundom en förtärande glöd, då det riktades på ett visst aflägset föremål inom salongen; annars syntes det endast mildt, godt och bottenärligt.
För hvarje gång flamman glödde, lade han handen öfver ögonen, och bortskakade tankfullt de rika, bruna lockarne, hvilka krusade sig omkring hans sköna hufvud.
Ynglingens drägt var svart, samt utvisade, genom sitt loslitna utseende och de hvitnade sömmarne, att han tillhörde en af dessa stackars lärde, hvilka genom fattigdomens pröfvo- och förgårdar långsamt arbeta sig in i vetenskapens helgedom.
Det var en ung filosofie-kandidat, Frans Mannerstedt; såsom lärare uti musik och språk i det rika grosshandlarhuset, hade han blifvit bevärdigad med en bjudning till den stora festen.
Den stackars Mannerstedt sträfvade till uppnåendet af ett mål, som väl för närvarande syntes aflägset, men, vid hans flit och ihärdighet, ej länge kunde förblifva det; detta sköna och ljusa mål var – lagerkransen och, framskymtande bakom denna, antingen någon indrägtig rektorstjenst vid en större skola, eller, hvem vet, något kyrkoherdeboställe i skuggan af höga lindar.
Att drömma en smula bör ju alltid vara tillåtet; utom denna lyckliga förmåga, utom ett vänligt hopp för framtiden, skulle det närvarandes sträfvan blifva ganska trög.
Just som Mannerstedt ånyo syntes besvärad utaf ett af de solstyng vi redan omnämnt, och hvilket förmådde honom att åter beskugga sina ögon, gick kommerserådet förbi.
Han stannade, klappade ynglingen med vigtig beskyddareuppsyn på axeln, och sade leende: ”Nå, hur är det fatt, min kära kandidat; skall han icke hafva sig en dans.
Sådana nöjen erbjudas icke alla dagar.
Upp och skaka bokdammet af sig!”
Mannerstedt förebar sin ovana under de senare åren att dansa; men egentliga orsaken var, att han fruktade göra sin drägt, och derigenom sig sjelf, till ett åtlöje för de hjertlösa åskådarne, hvilka troligen skulle hafva känt en viss, oemotståndlig retning i läpparne, vid åsynen af de något korta benkläderna och den snäfva fracken.
Men att hafva en annan vilja än kommerserådets, dugde icke, då man hvarje lördag emottag sin trea banko, och dessutom var inbjuden till alla söndagsmiddagar.
”Han skall dansa, min vän,” återtog grossören med sin blidaste ton, ehuru med ett uttryck, som icke tålde invändningar; men då han varseblef, att Mannerstedt hade den oerhörda djerfheten att, med en förnyad höflig bugning och ett icke omärkligt skakande på hufvudet, bereda sig till ett nytt nekande, ropade kommerserådet hastigt på sin dotter, hvilken just nu slutade valsen med kaptenen.
Rosa kom vänlig och glad till sin far, då denne yttrade: ”Hvilken dans är du ledig härnäst?”
Rosa besinnade sig litet.
”Femte valsen, pappa lilla,” svarade hon.
”Godt,” yttrade kommerserådet; ”herr Mannerstedt bjuder upp dig till den.
– Och härvid gick den dryge mannen vidare, utan att bevärdiga ynglingens lågande kinder och nedslagna öga med en enda blick.
Rosa stod midtemot honom, och väntade att han skulle bekräfta faderns ord; men de känslor, som stridde inom honom, voro så många, att han icke kunde bringa ett ljud öfver sina läppar: sårad stolthet, – den ömtåligaste strängen hos en fattig, beroende yngling – öfver kommerserådets mindre grannlaga inblandning; fruktan att förtörna den, hvilken på visst sätt varit hans beskyddare; den pinande blygseln vid tanken på de blickar, hvarmed sällskapet skulle betrakta honom, och ändtligen en annan känsla, den mäktigaste af alla, men hvilken just derföre motvägde de tre öfriga, nöjet, saligheten att dansa med Rosa, hvars blotta åskådande hittills försonat honom med de många bittra och kränkande stunder, han upplefvat i kommerserådets hus.
Den goda, finkänsliga flickan uppfattade till det väsendtligaste förhållandet.
Hon kände sin far, och insåg att det var han, som försatt den stackars Mannerstedt i detta bryderi.
Med ljuf ton yttrade hon: ”Pappa vill så gerna se alla glada i afton, och ger derföre kanhända ej akt på sina gästers tycke och smak.
Detta sker dock blott af välmening; och om det ej helt och hållet strider emot herr Mannerstedts föresats att dansa, kunna vi ju göra honom detta nöje?”
Den unge mannen kastade på henne en blick, hvilken skulle innebära endast tacksamhet; men dess uttryck jagade blodet till Rosas kinder.
Då sänkte sig hans ögonlock hastigt, och med temligen lugn ton yttrade han: ”När mamsell
Widen vill hedra mig med lyckan af en dans, vika alla betänkligheter.
Jag skall hafva den äran att utfordra min erhållna rättighet, då tiden är inne.”
Rosa smålog och gick till en annan sida af rummet.
Mannerstedt återtog sin förra ställning, och hans spanande blick upptäckte, att Rosa knappt satt sig, förrän hon omringades af den mängd fjärilar, hvilka, fladdrande omkring henne, täflade att fästa hennes uppmärksamhet.
Härunder kunna vi, som opartiskt betrakta denna brokiga tafla, se huru kapten Ling, efter åtskilliga mycket oskyldiga rörelser fram och åter, ändtligen, liksom af en händelse, kommit ned till hörnet, der Hilda Borgensköld befann sig.
Någon, som innehade platsen bredvid henne, hade ovetande det ädelmodet att stiga upp, och genast intog Ferdinand den.
Den unga, något bleka, men likväl intagande flickan vek förlägen på snörena af sin pirat, och såg åt motsatta sidan af rummet, om ej någon passande utväg till uppbrott kunde upptäckas.
Men alla platser voro fyllda, och vid dörrarne hade en mängd herrar slagit sig ned.
Hon måste således tåligt foga sig i sitt öde och sitta qvar, ehuru detta var det värsta af allt.
”Dyra, dyra Hilda,” sade kapten Ling i hviskande ton, ”hvarföre skulle du neka mig det samtal jag begärde?
Hvarföre, då du ej ville bevilja det, skickade du mitt bref ouppbrutet tillbaka?
O, Hilda, Hilda, du var dock hård; annars hade du kunnat bespara oss alla mycken smärta.
Ännu i dag på morgonen talade jag med min farbror; men ack, hvad skulle jag säga honom, då jag icke egde något hopp?”
”Ferdinand,” afbröt fröken Borgensköld sin kusin helt kallt, ”du är föga grannlaga, som i ett helt sällskaps närvaro återtager ett så uttömdt ämne, att det icke lönar mödan att förlora ett ord vidare derom.
Haf derföre den godheten att lemna mig.”
”Gud, hvad du är bitter, Hilda!” suckade Ferdinand, och hans kinder glödde, hans öga lågade.
”Tror du då, att jag endast behållit rosorna för mig och lemnat törnet ensamt åt dig?
Nej, långt derifrån!
Dess taggar hafva fasttryckt sig i mitt hjerta, och der ristat djupa sår.
Men jag skall icke längre besvära dig.
Likväl, Hilda, neka mig icke nästa vals; det skulle väcka förundran och prat, om vi, såsom kusiner, under hela aftonen dansade endast en fattig française med hvarandra.”
”Ingen vals, Ferdinand,” sade fröken Borgensköld bestämdt.
”Nej, jag tror gerna, att du icke unnar mig den glädjen,” svarade kaptenen dystert; ”men en kadrilj kan du väl ändå icke neka mig?”
”Åh nej,” svarade hon likgiltigt, ”det är icke heller nödigt.”
– Ling steg upp, gjorde en stum bugning, och gick på en stund in i spelrummen.
Tiden förflög hastigt för de lifvade balgästerna, och ändtligen hade man den omnämnda valsen, hvilken Mannerstedt skulle dansa med Rosa.
Med högt klappande hjerta och motsträfvig rörelse nalkades han; men nu skulle man hafva sett, huru dagens eleganter med häpnad drogo sig tre steg tillbaka och lemnade rum, då Rosa steg upp för den unge kandidaten, om hvilken de aldrig drömt, att han ernade blifva deras medtäflare.
Han besvarade deras artiga småleende med en stolt blick, och ehuru handen darrade något, då han lätt lade den omkring Rosas lif, – ty armen kom visst icke längre, än att den endast berörde de yttersta vecken af hennes florsklädning, – så gaf likväl hans lediga och behagliga hållning och sätt att föra sin dam åt hans dans ett uttryck, hvilket gjorde att denna grannlaga blyghet icke bemärktes af någon annan än henne, den enda som någonsin kunde komma honom att darra.
Vid ett uppehåll i valsen, kastade ynglingen en nästan trotsande blick omkring salongen, för att se om någon läpp krusade sig till ett föraktligt leende.
Huru dermed förhöll sig, var dock icke alldeles afgjordt; ty Mannerstedt var närsynt, och kunde dessutom icke höra de medlidsamma hviskningarne från en och annan aflägsen grupp.
”Ack se, min bästa, om icke den stackars kandidaten också är uppe och dansar, och det med sjelfva dagens gudinna!
Det är visst, hon är för söt, den mamsell Widen!
Man kan ej bemärka det minsta tecken till missnöje på hennes vackra ansigte, ehuru man lätt finner, att det skall i allra högsta grad besvära henne, att dansa med en sådan kavaljer.
Jag ville önska, att våra unga damer i allmänhet toge detta exempel till efterdöme; ty, min lilla söta fru T**, är det icke fasligt upprörande att se, huru flickor nu för tiden knipa på munnen, och se ned på sina klädningsgarneringar, då en stackars handelsbetjent, ehuru rätt hygglig, eller någon sådan fattig yngling som den ifrågavarande, bjuder upp dem?
Nej, bevars, då hafva de aldrig någon dans ledig; men kommer straxt derpå en officer eller en hofrättsnotarie eller någon kontorist, med utsigt att snart bli sin egen, då äro de genast färdiga, och rodna knappt, om den försmådde sänder dem en missnöjd blick öfver deras uppförande.
”Åh, ja; men nog tycker jag ändå,” svarade ett annat fruntimmer, ”att åtminstone herr Mannerstedt kunnat uppskjuta att blifva dansör, tilldess han af sina lektioner spart ihop till en ny svart klädning.”
”Då fick han säkert vänta för länge,” återtog den förra; ”men han för sig ståtligt, det måste man medgifva.”
”Gerna,” ropade den tredje; ”skada blott, att den lilla snäfva fracken guppar så besatt, vid de lediga svängningarne.”
”Ja, mina fruar, är det icke för olyckligt,” yttrade den fjerde damen i gruppen, ”att fattigdom och högfärd alltid skola följas åt?
Hvad tycks väl?
Kongl. sekreteraren H * * tillbjöd honom, för någon tid sedan, att, för icke fjerdedelen af värdet, få köpa en vacker svart klädning, den han lagt af; men, i stället att med tacksamhet emottaga anbudet, hvad tror herrskapet att han svarade?
Jo, ingenting mindre, den oförskämde pojken, än att kongl. sekreteraren skulle förbinda honom, om han icke inblandade sig hvarken i hans garderob eller öfriga angelägenheter.”
”Det är afskyvärdt, på tro och heder, alldeles fasligt!” försäkrade de öfriga; och härefter hviskades en mängd anekdoter bakom ryggen på den fattige och högmodige kandidaten, hvilken emellertid, liksom förtrollad till en annan varelse, än han nyligen var, ledigt och behagligt svängde sin dam i valsens lätta hvirflar, så att mången fendrik önskat sig kunna göra det så väl.
Efter slutad dans förde han Rosa till hennes plats, och vågade kasta ännu en blick på den sköna, älskliga gestalten, hvarefter han åter förfogade sig till sin ensamma vrå, der illusionens rosenslöja snart sönderföll, och han försattes tillbaka inom den kalla verkligheten.
Straxt derpå samlades gästerna omkring de rikt serverade borden.
Professorn fick sin plats bredvid värdinnan.
Mången lätt anspegling på de unga tu och de svåra tiderna, jemte lyckan för fattiga, unga män att ega goda fränder, då man i närvarande tid endast genom det välsignade myntet kunde vinna befordran, med mycket annat smått och godt, plågade otroligt professorn, hvilken för sitt lif ej kunde tåla några hänsyftningar på sin förmögenhet, minst i sådan afsigt.
Han vred och vände sin magra figur hit och dit, samt bjöd kommerserådinnan en pris äkta norrköpingssnus, hvilken hon med mycken vedervilja emottog, för att ställa sig in hos gubben.
Men fåfängt nös hon tre à fyra gånger, och torkade de af ett och annat dit förirradt korn plågade ögonen; förgäfves använde hon både finhet, tålamod och försakelse: professorn var orubbligt tyst och otillgänglig för alla hennes söta och intagande anmärkningar, om de ungas bosättning.
Det enda ord, hon förmådde afpressa hans läppar, var: ”Prosit, min nådiga fru kommerserådinna!”
– Frun var förtviflad, och gaf ändtligen tecken till uppbrott, hvarefter sällskapet åtskiljdes.
Professorn och Hans Brorson.
Kapten Ferdinand följde sin farbror hem i dennes vagn.
– ”Min nattro är nu störd,” sade professorn; ”vi kunna således lika gerna sitta uppe och samtala en stund, som att ligga och gäspa hvar för sig.”
– Uttrycket i kaptenens ansigte förtäljde ej om mycken håg att antaga förslaget; men någonting deraf förspordes icke i hans röst, då han gladt svarade: ”Gerna, farbror!”
Det var mörkt; professorn kunde endast höra, men icke se, och nu steg man ur vagnen, samt inträdde i ett litet förmak, der hvarje möbel och artikel var så gammalmodig, att man tyckte sig förflyttad tillbaka till det förflutna århundradet.
Den gamle trotjenaren Larsson satte ljusen i ordning, och en bedagad madam, professorns mångåriga hushållerska, klädd i verklig halfnegligé, ordnade, halfsofvande, ett litet bord med en butelj svagdricka, ett par glas, en kardus jemte pipor; härefter makade hon sig långsamt ut, och återkom med professorns tofflor och nattrock.
Då högtidsrocken var aftagen, jemte de högst besvärliga stöflorna, och den gamla, kära, välbekanta drägten slöt sig varmt, lugnt och trefligt till kroppen, tyckte sig vår gode professor först vara riktigt hemkommen, och vinkade madamen att afträda, medan han tog plats i den beqväma länstolen.
Emellertid stod kaptenen vid ett fönster, och blickade bakom rullgardinen ut i den sköna, månljusa natten.
Äfven dröjde hans blick länge och med rörelse vid hörnhuset i slutet af gatan, der, i fordna, vänligare dagar, Hilda Borgensköld bott med sina föräldrar.
Ferdinand suckade djupt och lade den brännheta pannan mot den isfrusna rutan.
”Hvad, åter suckar!” sade professorn, under det han lagade sig i ordning.
”Låt det förflutna vara, min kära brorson; det duger icke att rifva i såren, om man vill att de skola läkas!
Kom hit och sätt dig, så skall jag tala med dig om dina angelägenheter.” – Kaptenen framträdde och tog plats på andra sidan om det lilla bordet; men han förblef tyst, och tycktes med otålighet afvakta hvad hans farbror hade att säga.
Professorn drog det ena djupa taget efter det andra ur sin pipa, smuttade på svagdrickat, och slog de smala spindelbenen i kors fram och tillbaka.
”Nå,” yttrade han ändtligen, ”hon är ju söt, lilla fästmön?”
”Ja, söt, men – kall – kall – liksom hennes hjerta vore sjelfva – fryspunkten.”
”Hm!” sade professorn, ”hvarföre gaf hon dig då ja, förklara mig det?”
”Emedan det lyckats mig att ingifva henne aktning och välvilja för mig, och emedan hon dessutom är öfvertygad, att man icke behöfver något vidare, för att vara lycklig, efter de begrepp hon bildat sig om äktenskaplig sällhet.”
”I så fall,” återtog professorn, ”ger hon icke mera än hon får, och, på mitt sätt att se sakerna, tycker jag det skulle vara en lättnad för ditt samvete; ty med din kärlek är föga bevändt; den har klarligen stannat hos Hilda Borgensköld.
Och derföre bör du, såsom hederlig karl, icke heller prata en hop sådant der strunt, som du gjorde då jag kom till kommerserådets hus i afton, hvilket bevisar, att du är i högsta grad dubbel, en serdeles dålig egenskap, samt dessutom för tillfället alldeles opåkallad, emedan ingenting tvang dig att skräfla om känslor, som ligga endast på ytan af läpparne.”
”Det göra de just icke egentligen heller, min bäste farbror,” invände kaptenen; ”hon är för mig ...”
”Åh, tyst!” afbröt professorn förtretad, ”hon är ingenting för dig; för ditt hjerta, menar jag.
Att du kan försöka slå puder i ögonen på mig, då du ännu i dag på morgonen tiggde, som en lifdömd fånge, om mitt samtycke till förbindelsen med Hilda, hvarvid det helt enkelt föll af sig sjelf, att jag skulle få det nöjet att sätta bo åt unga herrskapet!
Hade jag varit nog flat att säga ja härtill, skulle du stått färdig att, med åsidosättande af all heder och grannlagenhet, genast flyga till kommerserådet, för att återgifva honom sitt löfte.
Fy, Ferdinand! sådant förhållande är både omanligt och dåligt.
Du gifter dig med flickan, för utsigten till en förmögenhet att rumla bort, sedan farbrors knappa handpenningar och den hittills lika knappa lönen icke vilja räcka till att hålla hästar och hundar, samt att för öfrigt ruckla bort natten vid det förb – spelbordet.
Och sedan jag nu känner allt detta, lika väl som du sjelf, så vill du prata för mig om känslor för den innerligt söta flickan, dem du icke hyser.
Jag ber dig, kom icke fram med sådant der mera; ty jag känner, att jag kommer att riktigt hålla af Rosa.
Gud gifve du så visst vore henne värd, som du icke är det!”
”Men, min gode farbror,” sade kaptenen, ”jag bedyrar, att det ej å min sida är helt och hållet skrymteri.
Det har funnits ögonblick, och de hafva icke varit så få, då jag känt att
Rosa kunde blifva lika dyrbar för mitt hjerta, som Hilda var och tyvärr ännu är; men hennes orubbliga köld, eller vänliga lugn, hvad jag skall kalla det, afskyler den varmare känslan.
Och härtill bidrager äfven det gnagande minnet och förebråelsen, att jag sjelfvilligt öfvergaf hoppet att få ega Hildas hjerta, emedan – o, förlåt min uppriktighet! – ni, min farbror, undandrog mig er hand.
Jag fann och bevisade mig sjelf med öfvertygande skäl, att Hilda och jag icke kunde lefva af luft.
Jag drog mig då tillbaka från henne, som jag älskade, och närmade mig Rosa, i uppsåt att göra allt möjligt, för att behaga henne.
Visserligen är det obestridligt, att bevekelsegrunderna för mitt handlingssätt voro egenyttiga; men hvad skulle jag göra?
Egde jag ett annat val, då farbror var obeveklig?
Ty att inleda
Hilda i ett gränslöst elände, genom föreningen med en man, lika fattig som hon sjelf, det kunde jag icke.
Lika litet förmådde jag slita hennes bild ur mitt hjerta, eller min egen varelse från hennes sida, så länge jag var fri.
Tro mig, farbror, det var en svår strid mellan mina känslor och mitt förnuft; men vi måste skiljas.
Jag friade, fick ja, och gick drömmande, såsom förlofvad man, ifrån Rosa, min fästmö, till Hilda.
Hon visste ännu ingenting; endast ryktet talade då och då om mina täta besök i det rika grosshandlarhuset och min hyllning åt den vackra Rosa.
Hilda hade icke lyssnat dertill; hon kunde icke tro något sådant.
Ack, farbror, det var dock den bittraste stund i mitt lif.
Jag sade henne allt, att vi måste skiljas, utan hopp att någonsin blifva förenade, samt att jag var förlofvad med en annan.
Mitt hjerta ryser ännu vid erinringen af den föraktliga blick, hvarmed hon betraktade mig; men hon sade icke ett ord, hon var blek, blek som döden.
Efter ett par minuters plågsamt afbrott, stod hon upp, tog ett stolt afsked, i det hon med några kalla, formliga ord önskade mig lycka, samt aflägsnade sig.
Då, redan då inställde sig den bittra ångern; jag hade velat göra om alltsammans.
Jag lät begära ett samtal med henne; hon afslog det.
Jag skref; hon skickade brefvet ouppbrutet tillbaka.
Jag bönföll hos er, min farbror, om ett försonande ord till den stackars tant Borgensköld.
Allt var fåfängt! för mig återstod icke annat, än att med så mycket tålamod som möjligt foga mig i det öde, jag sjelf skapat mig.
Om Rosa blott älskade mig så, som jag vet att Hilda gjorde det, och om den hemgift, jag får med henne, blir så lysande, som man bör kunna hoppas af det rika kommerserådet, – så – får jag söka att glömma mina ungdomsdrömmar.
De duga i sanning icke heller för en fattig f-n som jag, hvilken behöfver arbeta med både händer och fötter, för att kunna hålla sig uppe och följa med strömmen.”
Professorn yttrade, till svar på denna kaptenens långa utgjutelse, endast sitt vanliga: ”hm,” åtföljdt af ett sakta skakande på hufvudet.
”Farbror tyckes icke gilla mina åsigter?” anmärkte Ferdinand.
”Nej, i sanning, min kära brorson, jag gillar dem icke synnerligen.
Dina åsigter, liksom dina grundsatser, äro något elastiska; de sträcka sig alltefter som du vill hafva dem.
De hafva utomdess blott en enda stödjepunkt, hvarifrån de både utgå och omkring hvilken de vända sig, nemligen konsten att simma på ytan af det förfinade lifvet, och detta på ett sätt, som icke står i ringaste förhållande mellan debet och credit af dina tillgångar.
Bara synas, likagodt sedan huru man vinglar sig fram mellan den mängd blindskär, hvaremot folk annars icke så sällan plägar kantra.
Men, så vidt mina gamla ögon icke helt och hållet förlorat sin fordna skarpsynthet, lärer det troligen vara till undvikande af någon anad snar kantring, som du, på ett eller annat sätt, behöfver komma åt mynt; och sedan farbror ej ville förskjuta mera än ackordsumman, blef det nödvändigt att hals öfver hufvud kasta sig in i äktenskapsverlden.
Önskar likväl af allt hjerta, att du icke måtte bryta nacken af dig på vägen.
Men det har förefallit mig något besynnerligt, att den svåra rike grosshandlaren så snart var färdig att gifva löftet om sin sköna dotters hand åt en fattig kapten, på hvars fullmakt bläcket knappast hunnit torka.
– Hm! hm! jag har upplefvat många saker i verlden, har sett ännu förmögnare hus ramla, och de der vinkarne, om de ungas bosättning, m. m., kunde jag icke lida; ty det är alldeles säkert, att du ej får ett runstycke af mig, mer än det jag lagt ut för ackordsumman.
Det var min själ rätt artigt, det, menar jag.”
Kaptenen satt mörk och lyssnade på de icke serdeles tröstrika anmärkningar, dem professorn uppdukade.
Hans kind lågade och bleknade ömsom; ty farbrodern hade verkligen i flera fall slagit spiken på hufvudet.
Det värsta var likväl den framkastade förmodan, eller rättare anmärkningen, om – han vågade knappt inom sig uttala denna möjlighet – kommerserådets fall.
Det vore alltför rysligt.
”Har farbror ...” stammade han ändtligen.
”Icke den ringaste egentliga misstanke,” afbröt professorn, hvilken förstod hvart Ferdinand syftade.
”Det förefaller mig blott liksom vore någon storm i annalkande, eller åtminstone icke mycket aflägsen.
Kanhända jag bedrager mig; men jag har i all min dar haft starkt väderkorn om sådant.
Hade jag varit i huset förr än du, utan att göra mig den äran att fråga mig, lopp åstad och friade till flickan, skulle jag bestämdt, ja, ganska eftertryckligt, hafva afrådt dig.
Men det är ej värdt att förlora modet, sedan man väl kommit i fällan.
Kanhända blir det honom möjligt att rädda åtminstone sin dotters hemgift.
Du får nog se, huru sakerna arta sig; förlofning är icke bröllop!
Var bara försigtig och förhåll dig stilla så länge.
Det är ju möjligt, att det onda ligger alltsamman i min inbillning; jag har alltid haft den svagheten att se tingen från deras minst ljusa sida.
Men det blir sent, min kära Ferdinand; vi måste nu skiljas åt för i natt.”
Tyst räckte kaptenen sin farbror handen, och bjöd honom ett knappt hörbart godnatt.
Inkommen i sina egna rum, kastade han sig på soffan uti en ställning, som icke vittnade om lugna sinnesrörelser.
Betjenten inträdde, för att biträda vid afklädningen.