Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu nekar de, men jag är säker på, att jag fick mig en puff med detsamma, ty hvad som eljest skulle ha förmått mig att kasta mig i min egen olyckas brunn, vill jag just se.
Hur som hälst, in på scen kom jag, ehuru jag fruktar det var på en sned.
När jag såg det stora öppna hålet framför mig, alldeles svart af ögon, tyckte jag att jag sjönk genom jorden med ens.
Jag visste inte en smul hvarken hvar jag hade fötterna eller hufvu’t.
Det var en ryslig känsla, och ska artister gå igenom sådana kval hvarenda kväll, anser jag det vara ett fullkomligt underverk, att de inte begår själfmord mellan akterna.
Holmen hviskade och hväste hvad jag skulle säga.
»Det kan du roa dig med», tänkte jag.
Fattas bara, att jag ska tala till på köpet!
»Var du mans bare lugn, min Lovise!» ropade fru Ungfrau’s muntra röst i detsamma ur salongen.
»Vi hafve en micket god tid att vänte!»
Skratt.
Gud signe det skrattet!
— Golfvet, som hittills svajat som en båt i storm, stannade af, och i detsamma blef jag så klar både i ögonen och i hufvudet, att jag kunde se ett guldsmidt bröst glindra mig till mötes i dunklet och ett par guldglasögon afteckna sig på en majestätisk näsa.
Bredvid satt kronofogden som en fyrbåk i sin granna uniform.
Jag glömde allt, utom att jag hade den obeskrifliga nåden att stå framför vår nya höga öfverhet.
— Att se den, utan att hälsa, var något som helt enkelt föll utom möjligheten för mina förmögenheter.
Också gjorde jag den vackraste rakt upp och ned nigning, jag kunde åstadkomma, och höll ut kjortlarna, för det tycker jag alltid ser förnämt ut.
Till min obeskrifliga stolthet och glädje såg jag hur från det guldsmidda bröstet ett par hvitbehandskade händer sakta höjde sig därinne i dunklet, och så hörde jag en den förnämaste, litet läspande röst säga:
»Charmant — charmant!»
Naturligtvis neg jag en gång till.
»Mamma, mamma, tänk på rollen», hviskade Beda förtviflad i ena kulissen, medan Holmen i den andra riktigt gallskrek hvad jag borde säga.
Men det var visst möjligt att tänka, när jag inte hade en tanke i mitt hufvud.
Tala, var något som inte ens kom i fråga, men niga kunde jag.
Så neg jag en gång till och rusade sedan ut, följd af en åska af applåder, som det står i tidningarna, men smakar inte en åska af applåder bättre, så får jag då lof säga att det är bra litet att stå efter.
Nu skulle Fanny Flax, som värkligen spelat utmärkt, sta och »rädda situasjonen», Gud bevars, och så sa hon med den falskaste, mildaste röst:
»Min stackars mor, nu har hon haft ett af sina anfall igen!»
»Hva falls!» skrek jag och rusade in på scenen igen, för nu trampade hon på min allra ömmaste tå. »Anfall?
Jag har aldrig i mitt lif haft något anfall!»
»Ridå!» skrek Holmen.
Bom! föll ridån med ett brak.
»Hur kunde mamma?» snyftade Beda tio minuter senare.
»Hur kunde mamma?» snyftade Ada.
»Hur kunde moster?» snyftade Maja.
»Kära barn», sa jag och torkade mig i pannan, »det var inte alls svårt.
Det hade varit bra mycket värre att låta bli!
I salongen stampade de som om de haft kramp, och tror någon människa de gaf sig, förr än de fått in mig och niga ensam.
Att behöfva tacka för sitt eget fiasko!
Kan det finnas en större pröfning för en konstnär!
Till min innerliga glädje och stolthet var herr landshöfdingen så nådig och klappade med, och jag hörde tydligt att han hviskade:
»Charmant, charmant!»
För ett sådant bifall kan man tåla med diverse applåder på sin rygg, så mycket mer som Kullen sa att det inte gjorde en smul hur stycket nu slutade.
Ruffen, raringen, kom in för att »trösta», hvilket var snällare än snällt, efter han inte vet något värre än när folk skrattar åt oss.
Jag låtsade vara glad som en spelman, men så snart jag kom åt, så smög jag mig in i sminkrummet och lipade en värs för mig själf.
Om jag också kunde hålla humöret uppe för andra, så satt det nog ändå där det satt, att jag gjort mig till narr.
Jag bara väntade, att de båda Döfva också skulle gå sönder, men det gjorde de inte, som väl var.
Jag började litet smått räta upp mig igen.
Men bara helt litet.
Vågade inte mer, innan jag fick se hvad Kullen åstadkommit med Carl.
När Apan spelades, smög jag mig ut i salongen till Ruffen.
Jag var i den rysligaste ångest, innan Laxén kom in.
Jo, han hade ett rödt skynke kring höfterna, tillräckligt stort för att kikuten skulle våga kika på honom så mycket hon ville.
Det kändes, som om en sten hoppat från bröstet på mig, och sedan skrattade jag i kapp med de öfriga.
Han var för tokig och så naturtrogen, att jag nästan skulle ha kännt mig litet småförlägen, om jag varit fru Laxén.
Människorna riktigt tjöt af skratt.
Jag stramade upp mig lite mer, så ändå lite mer.
Jag var nog en utmärkt direktör ändå, när allt kom omkring!
Men — Gud —!
Hvad var det för ludet och lätt som kastade sig från Ruffens bröst!
Hon äntrade först upp på posetivet, tog därifrån ett skutt på scenen och så upp på kamraten, mot hvars kind hon tryckte sin och uppgaf ett lågt, kuttrande lyckligt ljud, som jag aldrig hört förr.
Jag tog fram näsduken och snöt mig.
Den älskade älsklingen!
Hon trodde han var lefvande!
Men hvilken förfärlig chikan!
Tänk, om de tror, att vi släppt lös vår egen apa för att skada deras pjäs och sysjetter!
»Söta, söta», hviskade jag matt åt Ruffen — »försök locka henne till dig.
Jag kan inte röra ett finger, om du så slår ihjäl mig.»
Ruffen pallrade i väg så fort benen bar honom, och strax därpå lockade han i kulissen:
»Pita lilla, Pita lilla!»
Pepita tryckte sin kind tätt intill kamratens och grinade.
»Pita lilla, Pita lilla», lockade Ruffen igen och vågade sig litet längre fram, nu med några nötter i handen.
»Nej — se — mamma», ropade en barnröst i salongen, »där ä deras pappa!»
Jag trodde jag skulle trilla af stolen.
Men då rörde sig de älskade guldsmidda händerna därinne i dunklet igen, och den läspande rösten ropade gång på gång:
Nu applåderade hela salongen, och så skuttade Laxén, som inte alls tappat kontenangsen, än vildare omkring, medan Pepita stolt höll sig kvar på hans axel.
När Ruffen några minuter senare kom igen med det infångade olycksbarnet flämtande inom rocken, hade han den stora äran att i förbifarten af vår måg bli presangterad för herr landshöfding, som var så nådig och komplimenterade honom för hans säregna förmåga, både som regissör och direktör!
Gustaf bli komplimenterad som direktör!
Medan jag satt där, bortglömd och föraktad som själfva Carl den Tolfte, jag, som lidit allt — presis allt — från a ända till o — om inte till ö!
Det föll helt enkelt aldrig landsens fader in, att en kvinna kunde stå i spetsen för så lyckade fiaskon som våra, och Gustaf han bara bockade och höll till godo, han!
Nu säger han, förstås, att han inte kunnat få fram ett enda ljud, om man så tuttat eld i nacken på honom — och det tror jag, men han borde ha talat ändå!
»Hm — hm —», sa Ruffen hastigt, när han väl kom fram till mig — »jag tror — det blir så godt — att jag går hem med Pepita.
Hon darrar så!»
»Åh!» sa jag mildt, »hur ska det då gå med tablån?
Du är ju direktör du, Ruffen lilla.»
»Buh!» Gustaf försvann så kvickt, som om han på något outransakligt sätt fått en spruta vatten i ansiktet på sig.
De applåder, som de döfva fick, var ett intet mot de, som dånade, när ridån föll öfver aporna.
»Aporna, aporna!» skrek publiken som i ett rus.
Jag bakom ridån som en pil.
»Hör ni inte!» skrek jag.
»Publiken vill se aporna!
I detsamma rycktes ridån upp, och skrifvar Svensson, som spelat Apans ägare, steg in och bockade sig åt alla håll och kanter.
Skratt, tjut och bravorop.
»Herre Gud!» sa jag gråtfärdig, när han väl kom ut igen.
»Inte visste jag, att herr Svensson hörde till apsläktet!
— Men det kan ju alltid vara bra att veta — till en annan gång», tillade jag hämdlystet.
För öfrigt måtte människor kunna bli hvad som hälst när det gäller applåder — till och med tigrar!
Åtminstone såg unga Laxén alldeles ut som en tiger, när han kom framrusande och skrek, att Svensson stängt in honom i en skrubb för att stjäla hans applåder.
Under tiden knackade, bultade och plaserade Holmen och Kullen i kapp till tablån, aftonens pjäs dö resistangs.
Hvarför tablån på affischen kallades för »Apoteos», begriper jag inte, såvida det inte är ett gemensamt namn på alla teatraliska sträfvanden i fosterländsk anda.
På golfvet låg Karl den Tolfte (Petter) utsträckt, död, under sin enkla soldatkappa, utanför hvilken stack ett par fullkomliga jättestöflar, dignande af lerklumpar.
Jag hade allt haft en svår pärs att kämpa igenom med mig själf om det leret, men så tyckte jag det inte kunde skada, om vi visade att vi hade reda på de allra nyaste historiska forskningarna, och så smetade jag på ett så tjockt lager jag någonsin kunde, i stället.
Till höger åt sidan stod Segerns Gudinna, Ada, (Underskön!) iklädd sorgdok och med en släckt fackla i handen.
Midt emot henne stod »Ryktets Härolder» — för detta basunänglarna — med fällda basuner, och på en öfvertäckt kanon »Den Sörjande Kärleken», lilla Alf, med hufvudet till hälften gömdt under vingen.
I fonden var en grupp soldater, som sörjde med ryggen, efter vi tyckte det var lättast få dem lika på den sidan och vi dessutom på det viset sparade in framstyckena.
Bakom det hela glindrade det fientliga slottet, medan man i mörkret anade »Brottet», en mystisk personlighet, insvept i en stor kappa, (grefven) och med en afskjuten pistol i handen.
Det var skönare än skönt!
»Se, doktor», hviskade jag åt Kullen och pekade på Carl den Tolfte.
»Detta är hvad jag kallar ett härligt symbol-lik!»
Posetivet vefvade Sofia-valsen, Rosens Bild och Kopparslagaren i ett vefvande, och fast
Laxén gjorde krumpsprång utom ridån för att fiska åt sig sina förlorade applåder, så började publiken att bli otålig ändå.
»Är ni klara?» frågade Holmen hastigt.
»Passa på med belysningen, Axel!»
»Nej — nej vänta litet!» ropade jag, som rent fick som kramp i bröstet, när jag tänkte på att det nu gälde mitt allra sista upprättelseförsök som direktör!
»Petter, håll dig styf, för Guds skull.
Kom i håg, att du är både Kung och död!
Snälla ni allesammans, stå som ljus!
Beda, titta på Axel! — bara på Axel — så får du den rätta riktningen!»
(Hon var basunängel, och bara därför att hon en enda gång råkade se efter, bara se efter, om grefven tittade på henne, såg Axel bums ut, som om han ämnade spränga oss i luften allesammans.
(Förfärlig karl!)
»Och Alf, älskade lilla Alf, stå still och lyd hvad mormor sagt, så ska du få så mycket karameller du någonsin vill.
Ja — nu — tror — jag!»
Därmed stälde jag mig inom synhåll för Alf, med en karamell i hvardera handen, och så flög ridån i luften öfver mitt förfärligt klappande både mormors och direktörshjärta!
Ett sakta »Ah!» hördes i salongen, när den röda bengaliska elden började brinna.
Joo, tänkte jag, det där smakar er det!
Ingen enda olyckshändelse, Gud ske lof!
Bedöfvande applåder.
Obegripligt, hvad en direktör är känslig.
Jag kände mig genast som lyft mot skyn.
Andra förevisningen.
Grön bengalisk eld.
Samma förtjusta »Ah!»
Ingen olyckshändelse.
Nu kände jag mig fullkomligt färdig att pösa sönder.
Tredje förevisningen.
Hvit bengalisk eld.
Samma förtjusta »Ah—ah—ah!»
Ingen olyckshändel— — —
Alf vacklar!
De små läpparna öppnar sig.
Han tänker gäspa!
Snabbare än blixten drog jag fram en riktig jättekaramell, som jag spart till i högsta nödfall, och hviskade ifrigt:
»För mor-mors skull, Alf lilla!
För mor-mors skull!»
Men då — — —
Jo, de stora barnaögonen öppnade sig som ett par blå konvolvolus för solen, och så ropade en liten späd, gäll röst:
»Länge lefve vår vänsälle Kung!»
De ord, som jag omöjligt kunnat lära honom till Kungabesöket!
Så flaxade kärleksguden helt grasjöst med vingarna och hoppade direkt ned på den döda Kung Karl, som reste sig upp och gapade med Petters röda öron.
Soldaterna vände sig om och visade sina Jägerframstvcken och basunänglarna frustade i skratt.
Publiken stormtjöt!
Segerns krans ryckt af mitt hufvud och af hvem?
Jo, af mitt eget kött och blod i andra led!
»Ta hem mig, Gustaf», sa jag doft åt Ruffen, som kommit igen, »och gräf ned mig med detsamma, det här öfverlefver jag ändå aldrig.»
Men man bör aldrig förtvifla — aldrig!
Herr landshöfdingen, som om någon var född att rädda situasjoner, reste sig upp och ropade:
»Den lilla Kunga-uppväckaren!
Den lilla förtjusande Kungauppväckaren!»
Hela salongen instämde.
Alf, som fått sin karamell, hade just slagit armarna kring halsen på mig och frågat, »om Af vari mycke mycke söt nu?»
Kan sådant hända riktiga direktörer, att deras värsta olycksbarn i truppen slår armarna kring halsen på dem och frågar, om de varit riktigt söta nu?
I så fall beklagar jag dem, ty hvad kan man väl då annat göra än svara ja?
»Alf», sa jag ifrigt, »om du springer in och kastar slängkyssar åt pappa, som sitter därute i mörkret, så ska du få en gunghäst med man och sadel på af mormor?»
Alf flaxade genast in på scenen, viftade med sina små vingar och kastade hela skurar af slängkyssar, hållande den skära karamellen, stor som ett koger, i hand, så lik en liten kärleksgud, att det blef fullkomlig vårstämning i salongen, med solsken och daggiga ögon.
Ja, så slutade vi ändå med en syksé — en syksé vunnen af oskulden, och det händer inte ofta, det — allra minst på teatern!!
Nu tog vi en champagnebål, som vi fört med oss, och alla bekanta, som tittade in, behöll vi kvar.
Alla var så glada — och nöjda — och så tacksamma!
»Jack säge dig någet, min Lovise», sa fru Ungfrau, ur hvars ögon daggen fallit allra rikast, »allt vore micket micket schönt, aber den Alf und det posetiv dock vore det schönste af allt.»
Herr landshöfdingen var också så nådig och tittade in »för att tacka».
Han höll ett det grannaste tal, jag någonsin hört, och sa, att de fosterländska känslor han här upptäckt på det innerligaste gladt hans landsfaderliga hjärta och att han var säker, att bland alla de offisiela Gustaf Adolfsfester, som just nu firades kring land och rike, vår alltid skulle ha tilldragit sig en stor och väl förtjänt uppmärksamhet.
»Ursäkta, herr landshöfding», sa jag nytert, för nu hade jag plockat ihop litet kurasch igen, »det här är inte alls någon offisiel Gustaf Adolfsfest, utan en helt och hållet privat liten Carl den tolftes fest!»
Hur innehållsrik och uppskakande en dag än kan vara, så har den ändå ett slut — så också denna.
Hur jag kom hem, vet jag inte, ty allt jag gått igenom började att komma efter!
Jag kände mig inte som en människa utan som ett lefvande träbeläte.
Så förbi var jag.
Ett par koppar varmt te mjukade upp mig litet, men inte på långa vägar nog.
»Ruffen lilla», sa jag, när vi väl kom för oss själfva i sängkammaren, »nyp mig litet är du snäll, så jag får känna, om jag känner någonting någonstans.»
Ruffen nöp.
»Hårdare!» sa jag.
Ruffen nöp om igen, nu bra mycket hårdare.
»Obegripligt», sa jag, »att jag kunnat hinna bli så förhärdad på så kort tid.
En gång till, söta du!
Nu knep Ruffen till, och det riktigt, för han var sömnig och ville vara i fred.
Ja, nu kände jag litet, Gud ske lof.
Otroligt hvad en direktör tål, innan han förgås alldeles!
Men nog är det ett kall för ens allra käraste ovän!!
Det kan jag ta på min ed efter detta!
Två dagar därefter:
Nej, jag måste skrifva ned’et!
Jag har skrattat så jag kan dö!
Det var i går hos Adas, som hade en liten bjudning för landshöfdingen, som höll så granna tal, att vi inte hann mer än niga i ett nigande –.
Han såg nog, att hvad vi mest saknar är fina ord och fasoner, och så —
Till oss talade herr landshöfdingen som från en höjd, men till grefven talade han som jämsides.
Naturligtvis höll vi oss andra litet undan — utom garfvaren, som hängde efter grefven som en kardborre.
»Jo, den är söt, den där», sa jag förargad åt Ruffen.
»Hä hä», sa Ruffen oskyldigt.
»Han vill väl ha betalt.»
»För hvad?» sa jag.
»För de 300 han förlorade åt grefven i stället för mig, när du prompt ville ha grefven med som komediant.»
»Ruffen», sa jag, »hvad har du haft för fuffens för dig nu igen?»
Så drog jag in honom i sängkammaren, där ingen var, och så fick jag veta, hur garfvaren den där gången trodde, att Ruffen menade få någon fördel genom att förlora pängar till grefven.
— Själf är han ju alldeles tokig i att få vasen — den där, få vasen!
— Ja, så lyckades han »öfvertala»
Ruffen att få spela i sitt ställe och när han nu såg hur väl landshöfdingen upptog hans medspelare, så skulle han göra sig påmind, Gud bevars.
»Ruffen», sa jag, »jag borde vara ond, för du gjorde det bara för att snåla dig ifrån utgiften — men jag kan — inte — det är för mycket tokigt — — Den där snålvargen — förlora tre hundra kronor!
Den där flåbusen, som inte skulle begära bättre än att kunna garfva det skinn han tar af sina arbetare, bli af med pängar.
Och så mycket pängar!»
»Men tyst!» sa Ruffen, som var bra röd och glad af champagen, och lade fingret på mun.
»Men tyst», sa jag, som också var bra glad och röd af champagen, och lade fingret på mun.
Och så skrattade vi så i kapp, att vi måste gömma hufvudena vid hvarandras bröst, för att vi inte skulle höras ut till herr landshöfdingen.
Kanske blir jag ond i morgon, ty visst har Ruffen burit sig bra illa åt, isynnerhet när jag tänker på, att han rökte på säng i 14 hela dagar på garfvarens konto och fick sina favoriträtter hela veckan.
Nu kan jag bestå mig att vara glad, så mycket jag orkar — och det är inte så litet.
Ha ha ha, så förfärligt roligt det här är!
Den där — brädspelaren!
Jul-Hälsningar från gamla vänner.
Majas »sorg».
Tragiska förnimmelser.
Det har händt så mycket i höst, att Julen var öfver oss, innan vi visste ordet af — och nu är det Julaftonsmorgon.
Fint öfverallt har jag, Gud ske lof, så där fint i botten.
Min tro är, att både lefvande och döda ting trifs bättre i ett hem, där de blir ompysslade och rengjorda åtminstone en gång om året, än i hem, där de får ligga bortglömda och föraktade på vindar och skräprum, sedan de väl tjänat ut.
Alla innanfönster har varit ute och tvättats, så Julen riktigt ska komma åt att »titta in genom rutan», och på mina 120 krukväxter finns inte ett dammkorn.
Finns det några vackrare ord på jorden än de?
God Jul! ringer det i hvart hjärta, därför låter den meningen så helt annorlunda än alla andra meningar.
God jul, god jul, god jul! kvittrar gråsparfvarna och talgoxarna i vår trädgård, där de sitter och håller kalas i sina fulla sädeskärfvar eller gungar på segelgarnståtarna, hvars bete af fläsk svajar så muntert i den klara luften.
God jul! gläffsar bandhunden Karo, som i dag får äta så mycket kött han vill, »vara inne», och får vid julbordet en stor bulle i ett paket, hvilket roar honom otroligt.
God Jul! nickar nog också tomten på vinden och svänger sin röda mössa till tack för sitt fyllda grötfat.
De skrattar så åt mig, som håller i mig med att tro på tomten och med att ge honom gröt.
Men om nu också råttorna äter upp gröten, ty uppäten är den alltid — så hvad gör det mig?
Jag har ändå kännt tomten i mitt hjärta och varit glad och lycklig i den tanken, att han sitter däruppe och önskar godt för hus och hem.
För öfrigt — ska man nu prompt vara så där förfärligt »förståndig», så kan ju råttorna behöfva litet julmat, de med.
Vi har två granar: barnens och »de storas».
Det är egentligen jag, som inte vill uppge min egen.
Jag minns så väl, när jag klädde den första i mitt eget hem!
Se’n dess har Julgranen blifvit en kär vän, som kommer resande en gång om året — och att inte få rå om den utan delning, skulle riktigt svida i hjärtat.
I Thores rum har jag låtit tända en julbrasa, och på hans bord ska brinna ett gren-ljus i kväll.
Jag vill, att gossen ska vara med oss på något vis.
Kanske känner han, där han sitter ensam, att också han har ett hem, där vänliga tankar möter honom!
Tredje dagen:
Vi var inte ensamma i år på julkvällen.
Jag hade lyckats öfvertala mamsell Gertson och Gamla Holmen att äta gröten hos oss.
När jag kom till mamsell Gertson med litet julbröd, satt hon nämligen ensam i sitt kalla, rökiga rum — hon är ensam nu, sedan hennes gamla moster dött — utan allt annat sällskap än sin ruggiga papegoja, som oupphörligt skrek:
»Lögn, lögn, allt är lögn!»
Tänk, att sitta ensam en sådan Herrans heliga kväll och bara höra sådana fasliga ord som dessa, framkraxade af en röst, som är riktigt otäckt människoaktig utan att ha en enda smul af mänsklig förmåga att värma eller trösta.
Det var inte att stå ut med — och så bjöd jag henne.
Med gamla Holmen hade jag en formlig kallabalik.
Men jag hade satt mig i backen på, att det i år inte skulle bli något stänga in sig med Styfven och dricka, som vanligt!
Och det blef det häller inte.
Han var ovanligt tyst och kärf hela kvällen, men när Alf kröp upp i knät på honom och gaf honom sina nyss emottagna och så oändligt älskade tennsoldater, »så fabbo skulle bli rikti, rikti glad», såg jag någonting i hans ögon som gjorde mig riktigt nöjd, att jag rådt på mig själf och inte gifvit vika för Ruffen, som nog tyckte det var hårdt, att vi inte skulle få njuta all vår fröjd utan afdrag, hvilket inte kunde hindra, att han ändå var vänlig och rar på alla vis.
Att vakna på Juldagsmorgonen och veta att det är Juldagsmorgon och höra klockorna kalla till bön — ären känsla, som så helt och hållet skiljer sig från hvarje annan känsla, att den rakt inte kan beskrifvas.
I salen sprakar den glada granvedsbrasan; i alla fönster står bågar med ljus uti och på kaffebordet skiner kaffepannan dubbelt blank och dubbelt inbjudande mot vanligt.
I år hade Maja smugit sig upp, och det så tidigt, att jag nästan fruktar hon inte legat alls, och ordnat allt så innerligt nätt och trefligt.
Och att sedan, efter kaffet, vid Ruffens arm helt sakta få knoga uppför kyrkbacken, på hvars höjd kyrkan strålar!
Ja, då är det presis, som om man måste kväfvas af lycka och tacksamhet.
Ur alla fönster strålar ljus och ur alla ögon glänser glädje.
Jag tror nog inte, att vår gamla kyrkoherde är hvad man kallar en god predikant, och bra egen ser han ut med sin kyrkperuk af bottengarn, som hans gamla syster gjort honom att ha ofvanpå den vanliga, rätta peruken af hår, men jag skulle inte vilja höra någon annan ändå.
För mig är han och Julottan ett, och i hvad han säger ligger en sådan varm barnatro och innerlig kärlek, att det inte gör mig en smul, om föredraget är litet hackigt och illa hopkommet.
Af två onda saker väljer jag att hällre höra en god präst med ett dåligt föredrag, än en dålig präst med ett aldrig så godt föredrag.
Att vi hvar Julotta får höra samma predikan, tycker jag bara är en förtjänst.
På det viset lär man sig åtminstone att komma i håg något, och det kan Gud nås behöfvas.
I år var kyrkan rikare illuminerad än vanligt — det tycker jag för öfrigt hvart år — och den nya klockaren hade öfvat in en liten barnkör, som sjöng så vackert, att man riktigt kände änglakören i sitt hjärta.
»Ack, Ruffen», sa jag, »att det kan finnas något så härligt till på jorden!» Ja, Gud välsigna Julen, det säger jag.
Den kära, älskade Julen!
Den lägger liksom ett rosenskimmer öfver hela vårt lif och man riktigt hvilar ut i känslan, att det åtminstone finns några få korta dagar, då man inte tycker sig vara fullt så skröplig och stygg alltigenom som eljest.
Juldagen var vi hos kronofogdens och Annandagen, som vanligt, hos Boströms.
Det faller sig litet obekvämt nu, när vi har så stora familjer på ömse håll, men vi håller i af gammal vana, fast nog tror jag, vi skulle bli bra glada båda två, om det kunde bli någon ändring, utan att någon af oss behöfde ta första steget
Nu går Julkalasen af stapeln så fort de hinner.
Största intresset med dem är nog att räkna ut, hvilken som haft största turen med sin skinka.
I år tog Beda priset, unga jäntan!
Hon hade haft den liggande i Madera, efter Hagdal, och tänk, så hade hon mod att servera något så nytt till den som kastaniemos!
Det hade jag då aldrig vågat, men ungdomen är så oförvägen!
Gubbarna fick hon med sig genast; Almén tog till och med för sig två gånger, och det, fast frun rynkade på näsan och sa, att hon för sin del inte alls förstod sig på något så där extra modärnt!
Fru Ungfrau ligger i bröstkatarr.
Det gör hon hvart år den här tiden.
(För att komma från Julkalasen?)
Emellertid såg hon ut som en riktig ros, när jag var däruppe nyss, och visade mig nästan rörd två hyazinter, som farbror
Janne nog med riktig möda lyckats drifva upp så tidigt.
Aldrig ett knytt om kalaset, som skulle trösta oss för Kungabesöket!
Nyårsdagen:
Tidigt i morse satte vi ut en stor skål i förstugan för brefven, så gamla Jonson inte skulle behöfva äntra i trappan, om han inte ville, men det vill han ändå — för trakteringens skull.