Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det att han, såsom mycket tänkvärd, återgifver den gamla satsen om behofvet af » pengar » fbr krig, hvilket medel Sverige skulle ha saknat, låtsar han icke med ett ord om tilllämpligheten af denna sats på Norge — en förtegenhet, hvari hans publicistiska landsmän för öfrigt äro honom fullkomligt lika.
Han förbigår totalt, i hvilken obeskrifligt mycket gynsammare ställning svenskarne befunno sig, i finansielt och ekonomiskt hänseende än norrmännen.
Redan på våren år 1813 voro den danska riksbankens sedlar i starkt fallande, och upprättandet af en norsk bank mötte svårigheter, emedan den lilla silfvervaluta, som fans i landet, mer och mer försvann, då köpmännen, under en ofördelaktig handelsbalans måste dermed betala utländska varor.
Handel och näringar, redan då i lägervall (Aall frågade i ett memorial i september s. å. till prins Chr.
Fredrik: » Hvilken ställning kan vara fruktansvärdare och ofbrdelaktigare än Norges närvarande? »), sjönko under den långvariga blokaden alltmera, och vid deras sida penningeväsendet.
Prinsen, som i sitt och Danmarks intresse uppbjöd allt för att egga motståndet mot Sverige och bland sina förnämsta medel begagnade förvillande meddelanden om Englands sympatier och Norges egen ställning, undan-höll den komités betänkande, som fått uppdrag att undersöka landets finansiella ställning, till den 19 maj 1814 — två dagar efter det konstitutionen antagits och han sjelf valts till konung.
Detta betänkande var allt annat än uppmuiftrande.
Utom den utelöpande, såsom statsskuld betraktade sedelmassan, 3,572,021 r: bd.
hade prinsen utfärdat myntrepresentativer till belopp af 1,824,925 r: bd; och nu ansågos för 10 månadér (minst) 14 millionor r: dr ytterligare erfoderliga (i sjelfva verket blefvo sedan 25 millioner utsläppta innan freden inträdde), under det att penningevärdet alltjemt föll, så att en rrbdaler (60 skilling) gälde blott 24 skilling och dagligen sjönk än mera, ända till 12 skilling.
I ett betänkande af den 21 maj 1814, som af Jak.
Aall inlem-nades till prinsen, heter det: » Norges sjelfständighet kan under ett krig med Sverige näppeligen utan fosterlandets skada försvaras.
Nekas oss mäktiga staters understöd, är föreningen med Sverige, under en fördelaktig konstitution, att föredraga framför fortsättningen af det olyckliga tillstånd, hvari landet nu befinnes.
Eländet har nått en grad, som jag knapt vågar beskrifva.
I synnerhet vestkusten är hemsökt af bristens fasor.
Medlen att afhjelpa denna nöd äro lika svaga som eländet stort.
Penningar fattas, som i Danmark kunna brukas som valuta, och köpare fattas till den öfver hafvet hemförda spanmålen.
Det hemkomna fartyget omringas af tusende tiggare och få köpare.
Snart har Norge ingen valuta att sända till Danmark, snart har allmogen icke pengar eller pengars värde till inköp af den dyrbara säden.
Så-ningstiden närmar sig, och nästan öfverallt fattas utsäde. » Vi återkomma senare till detta ämne och Norges finanser, belysta af Norges egna mest sakkunnige män, men öfvergå nu till hr Winter-Hjelms oefterrättliga framställning af det s. k. kriget.
I afseende på detta har hr W. trott sig ha funnit en god bundsförvandt i en dansk (möjligen norsk född) kapten C.
T. Sörensen, som år 1871 utgifvit en bok » Kampen om Norge &gt;, i hvilken han med en oförliknelig partiskhet för detta land och på ett för öfrigt föga upplysande sätt skildrar händelserna — ett förhållande, som finner sin förklaring i danskarnes naturliga förtrytelse deröfver att vi fråntagit dem Norge.
Såsom beviB på denna partiskhet torde vara nog att nämna, det förf.
antingen lösligen och utan alla deta \ jer omnämner eller ock helt och hållet förbigår de mångfaldiga träff-ningar, hvari svenskarne slogo ocli drefvo norrmännen tillbaka och hvarigenom de också inom 14 dagar från norska trupper rensade nästan hela landet på denna sidan Glommen, då handeremot på två sidor beskrifver de for krigets utgång alldeles betydelselösa affärerna vid Lier- och Matram, de enda vid hviika norrmännen hade någon framgång.
Hvad Lier beträffar, erkänner han, märkvärdigt nog, att norrmännen stodo bakom förskans-ningar, men han gör svenskarnes antal dubbelt större än det var, nämligen 2,400 i st. f. 1,200, \ det han förbiser alla Gahns detacheringar, under det att han förtiger att norrmännen der hade 4,472 man, en nära fyra gånger större styrka.
Likaledes uppgifver han att 316 man svenskar blefvo fångnc, då likväl hela antalet både döde, sårade och saknade på svenska sidan utgiorde 318, hvaraf 100 man på omvägar återkommo till Gahn; och han glömmer alldeles att tala om norska förlusten, som var 50 döda, 60 sårade och 36 fångne.
Naturligtvis får man icke heller veta orsaken till missödet, * som var att svenska trossåkdonen, som för en omlastning på en farlig punkt hejdades, förorsakade ej allenast att norrmännen kunde kringgå trossen och döda hä-starne, utan ock att vägen blef så spärrad för artilleriet, att det icke i rätt tid kunde agera mot norska infanteriet.
Emellertid var den bravur svenska soldaterne vid detta tillfälle ådagalade af det slag, att den danske författaren icke kunnat helt och hållet lemna den onämnd.
En bataljon af Vesterbottens regemente bröt flere gånger igenom de norska lederna, och då ammunition för gevären böljade fattas, slogo svenskarne sig, under hurrarop, igenom med 2 kanoner framför sig.
Hr Sörensen förbigår äfven striden vid Rakkestad.
.Norska » kongen » hade der haft 10,000 man, men då Yegesack med 5,000 svenskar närmade sig, slog han till reträtt.
Emellertid voro 3,000 man qvarlem-nade, hviika upprifvit bron öfver floden och i en fördelaktig ställning skulle med 4 kanoner försvara sig.
öfvergången forcerades likväl (enligt Götlin) och norrmännen, som anföllos med bajonetten, tillbakadrefvos och förföljdes med sådan hastighet, att de måste qvarlemna en krutvagn och med största möda bergadc sina kanoner.
Om denna och dylika långt större och mera följdrika strider än de af honom vidlyftigt omförmälda hafva hvarken Sörensen eller hans norska vänner ett ord att säga.
Hvilken sakkunskap och urskiljning som utmärker denne krigshistoriker, hvilken nu af norrmännen så flitigt åberopas, kan ses af följande klassiska uttalanden.
» En fienden underlägsen här kan aldrig segra utan genom att begagna offensiven, och ett klippland, såsom de delar af Norge, hvarom här talas, kan öfver hufvud taget alls icke försvaras defensivt (!
) Endast genom att vika för fiendens massangrepp, men kasta sig öfver hvarjeskild fiendtlig afdelning, kunde fördelen af terrängens beskaffenhet blifva å norrmännens sida.
Denna åsigt, som hade funnit uttryck i Seijerstedts försvarsplan, medförde att fienden måste fl lof att tränga ett stycke in i landet, innan försvaret kunde utveckla sin kraft.
I förbigående vilja vi här anmärka, att hr Winter-Hjelms Öfversättning i tidskriften icke är samvetsgrann.
Då Sörensen säger: » Det var epdog förudseeligt, at Christiania kunde komma i fjendens hsender; men derved vilde intet vaere tabt, naar kon-gen, folket og hseren holdt ud », så öfversätter hr W. ordet * naar * f med då, i st. f. med om; och likaledes i en födande tirad: » maatte love de Norske seir », ordet maatte med måste, i st. f. borde.
Ett annat kostligt bevis på Sörensens militäriska skarpsinne, som tillika på det tydligaste visar hans partiskhet, är det likaledes af hr W. åberopade slutomdömet: » Betrakta vi hvad som hittills skett, finna vi att svenskarne hade öfverraskat norrmännen (som dock haft minst ett år att bereda sig på striden), men att de, när intagningen af Fredrikstad undantages — och med den var det sin egen sak (hvilken sak annat än den att norrmännen ej kunde hålla fästningen, utan efler kuapt 3 timmars beskjutning kapitulerade) — ej hade vunnit seger eller troféer (kanoner och fanor m. m. de äro väl troféer, och att alltjemt fördrifva fienden från fördelaktiga positioner plägar anses vara seger nog).
Deremot hade Carl Johan sett norrmännen hastigt samla sig, blifva synliga och gå (!
), och för honom, den gamle och försigtige marskalken, voro kommando och beräkning hos motståndaren egenskaper, som i hans ögon gjorde den fiendt-liga hären mera fruktad, än om den hänsynslöst störtat sig i elden och förblödt i strider, hvilka öfverstego dess krafter.
Der-till beredde honom redan Fredrikstens belägring ett liårdt arbete » (?
— (hvilken fästning efter en kort beskjutning var nära att kapitulera då densamma, såsom oeftergifligt vilkor för vapenhvilan, måste till svenskarne uppgifvas).
Det är i sanning något lika nytt som genialiskt af en krigshistoriker och hans små eftersägare att anse det imponerande för en gammal fältherre att några trupper » blifva synliga och gå ».
Vi trodde annars att man gör större effekt, om man, efter att hafva » blifvit synlig », stannar och slåss.
Nu läto norrmännen, så snart de syntes till, sig i allmänhet förjagas från den ena, stundom väl befästade, positionen, efter den andra.
» Kommando och beräkning » var just hvad som saknades hos norska arméns odugliga öfverbefäl.
Den s. k. kungen hade alldeles tappat hufvudet, var rädd och obeslutsam; och när han gifviten ordre om anfall, såsom t. ex. vid Tistedalen, så reste hans generaler långa vägar från och till hvarandra för att rådpläga, hvilket slutade med att man bad kungen återtaga en ordre, som, efter hvad Sörensen sjelf säger, kunnat med lätthet utföras.
Fälttågsplanen var af Seyerstedt uppgjord efter böcker och grundad på förutsättningar, som slogo fel.
Från det att svenskarne bröto in blef Chr.
Fredrik ängslig och önskade sig lång väg, hvarför han också städse var benägen för reträtt.
Dessutom voro magasinerna nästan tömda och ammunition började tryta.
Vi våga ej upptaga utrymmet med flera bevis på den norska krigföringens verkliga beskaffenhet och omöjligheten för armén och landet att försvara sig.
Man behöfver, för att förstå detta allt, blott läsa Chr.
Fredriks afsked till folket.
Hvarför har hvarken hr Sörensen eller hr Winter-Hjelm upptagit detta?
Må man försöka att bestrida sanningen deraf, då han säger: » Enhvar som opartiskt vill väga fiendens stridskrafter mot våra, skall inse att norska armén snart nödvändigt måste inskränkas till försvarskriget; och med förråd för få veckor (!
), blef dess ställning dubbelt beroende af fiendens företag.
Det stod i hans makt antingen att lemna oss oangripne — då skulle armén omsider af sig sjelf ha upplöst sig — eller ock med öfvermakt forcera Glommen, norr om Christiania, och att tillika genom landsatta trupper .afskära oss från våra magasiner.
Kringgången hade armén då måst bana sig väg till fjellen, men största delen deraf skulle oundgängligen ha varit uppoffrad.
Kunniga krigare skola icke kunna neka att denna ställning bjöd att icke lättsinnigt afstå de anbud om vapenstillestånd som gjordes; detta var för ögonblicket arméns räddning (!
), och som sådan må dess i sig sjelf hårda vilkor betraktas ».
Efter att hafva läst denna öppna bekännelse, och liuru prinsen slutligen förklarar att, » om detta rike skulle länge försöka att strida med egna krafter, då vore dess undergång viss », kan man icke utan harm och löje läsa Sörensens af hr W. med kursiv stil återgifna ord: » Carl Johan såg framför sig ett långt allvarligt krig, hvilket han dessutom ej kunde föra igenom med egna trupper, och hjelptrupperna voro ännu ej på väg. » Detta snack upprepar hr \ V., för bättre minnes skull, ännu en gång, sid. 33.
* Biskop Pavel skref den 18 aug.
1814:: &gt; Måhända har de norske anforarnes feghet och obeslutsamhet blott för ögonblicket påskyndat katastrofen och -- den var ett redskap att rädda många menniskors
lif, som eljest skulle blifvit gagnlöst uppoffrade för en idé, som aldrig skulle, aldrig kunde realiseras ».
Sch.
B. IX.
37.Lika sanningslöät är deras påstående: » Då beslöt lian sig för första gången att — utan att beröra Kieltrakfcaten — erbjuda vapenhvila och försoning å grundlaget af Norges erkännande såsom en sjelfständig och med Sverige lika berättigad (?
) stat ».
Detta grundlösa påstående sammanhänger med det, som hr Winter-Hjelm sökt använda till hufvudargument för sin dumdristiga sats, att äfven svenskarne skulle varit » nödde och tvungne » att ingå på de n. v. föreningsvilkoren.
Han menar att Bernadottes samtal med Orlow den 21 juli bevisar att svenskarne då afböjde hvad de den 7 augusti antogo, hvilket skulle härrört af något slags förtviflan om omöjligheten att kufva Norge, en för-tviflan som är fullkomligt uppdiktad, men deremot på norska sidan var verklig, såsom en af deras mest sakkunnige män i oktober 1814 vitnade.
Ordföranden i den för undersökning af Norges tillstånd af 1814 års urtima storting nedsatta komité, kapten Motzfeldt, skrifver den 16 okt.
i sin dagbok: » Komitén arbetade i dag på att undersöka rikets tillstånd.
Det är i det hela mycket dåligt.
Trupperna äro öpridda, så att fienden be8tämdt sknlle kunna tränga fram mycket långt, innan han kunde möta motstånd.
Mnnderingssaker fattas.
Proviant är väl i magasinerna för c: a 3 månader; men det mesta ligger i Christiania och Drammen, som absolut straxt skulle blifva tagna,, och transporteringen härifrån är nästan omöjlig i detta bestialiska före.
Der transporteras visserligen dagligen, men det förslår nästan intet.
Penningeväsendet, som visserligen icke borde af-skräcka oss, om vi annars kunde strida, är dock mycket dåligt, och oerhörda summor skola månadtligen fordras till krigets fortsättning.
Och vidare under den 17 oktober: » Vår sjödefen-sion är mycket liten i förhållande till den svenska.
Men allt kunde ändå öfvervinnas, om der vore enighet och sinne för tappert motstånd hos nationen öfverallt.
I synnerhet är hos armén en dålig anda (fæl aand); likgiltighet för saken, och en temlig grad af insubordination her-skar i många corpser ».
Den 19 oktober framlades i stortinget af en norsk militär en tillitsfull försvarsplan, om hvilken Motzfeldt s. d. skrifver: » Han tager ej nog hänsyn till provianteringen och på hvad del af landet som skulle uppoffras för det första för denna kamp.
Dock, allt detta måtte nu så vara — men han räknar på arméns ordning och mod, och tyvärr, det ser dermed underligt nog ut ».
Den nämnda komitén kom till samma resultat som dess ordförande.
Bekant Ur äfven att 500 man af Aggerhus regemente, an-förde af 4 underofficerare, kommo till svenska förposterna och aflemnade sina vapen.
Med en sådan armé, en rädd och hufvudlös öfverbeful-hafvare, utan penningar och förråder, låtsar hr W. sig likväl tro » att med Sverige ensamt kunde Norge kämpa, med hopp om framgång! » » Det egentliga kriget », hvarom han talar, skulle förmodligen böija när trupperna, af brist, såsom Chr.
Fredrik, sade, npplöst sig sjelfve, och då svenskarne redan innehade fästningarna!
Och detta kronprinsens hetsiga samtal med Orlow, hvilket aldrig kan utgöra en statshandling och dessutom icke är autentiskt, då ingen af de deri deltagande bekräftat det, utvisar intet annat än att C. Johan, förbittrad på Orlow, såsom en lismare, den der på smygvägar ville uppvigla norrmännen i ryskt intresse, gäckades med honom, att han, en ryss, ville tala till förmån för en konstitution i Norge; och då hr W. vill taga detta efter hörsägen upptecknade yttrande såsom kungsord, ehuru det strider emot hvad officiella proklamationer m. m. både straxt förut och efteråt innehålla, så måste hr W. också antaga såsom lika tillförlitligt Carl Johans yttrande i samma samtal, att han skulle ensam föra kriget till slut, om också hans bundsförvandter nekade sitt biträde, hvilket yttrande vederlägger det förut af hr W. citerade om behofvet af 40,000 man etc. Hela kronprinsens tal visar blott två saker, den ena harm öfver Orlows dubbelhet och den andra den kraftigaste beslutsamhet.
Att vår uppfattning, det kronprinsen då, såsom förut, ej ville något införlifvande, är den rätta, inses tillräckligt deraf att kronprinsen, dagen förut den 20 Juli, tillskrifvit Chr.
Fredrik ett bref, hvari han säger: » Konungen, min suverän, är färdig alt bevilja denna aktningsvärda nation långt utöfver hvad den skulle kunna fornuftigtvis be g är a.
På samma sätt hade hau tre dagar förut, i sin kungörelse till norska folket den 17 juli, » tillbjudit dem sjelfständighet, frihet och försäkring af alla deras rättigheter ».
Hr W. söker, lika med hans landsmän i allmänhet, vända allt efter sina syften; men denna slughet båtar föga, då man deremot sätter sanningens enkla och lugna ljus.
I sin sträfvan att fingera ett » återtåg för Sverige från Kieltraktaten », citerar han några ord ur Carl 13: s proklamation den 10 juli, hvilka skulle innehålla ungefär detsamma som proklamationen den 8 februari, nämligen att kungen af Danmark » ålagt norrmännen att ingå med oss och svenska kronan samma förpligtelser, som bundit dem till danska monarkien »; men han förtiger aUdeks att, likasom proklamationen af den 8 februari, innehöll att » de mest ansedde mäns insig-ter skulle påkallas, för att förelägga konungen förslaget till en statsförfattning, lämpad efter edra behof », så inneböll proklamationen den 10 juli, att norska ständerna skulle sammankallas att öfverlägga om en grundlag, till beredande af landets framtida väl * * Det löjliga är ’ att hr W., förgätande den gyllne regeln att man vid dylika frestelser bör vara minnesgod, i slutet af sin dråpliga advokatyr sjelf omtalar att Carl 13: de den 8 febr.
lofvat att » oktrojera (hvilket är ett oriktigt uttryck) något slags författning, lämpad efter edert behof », sedan han förut på flera sidor sökt visa att svenska regeringen ända till augusti blott ville ett införlifvande.
Vi kunde för öfrigt förtära hr W. att detta onödiga och okloka bortskänkande af Sveriges rättigheter och fördelar daterar sig från vida längre tid tillbaka än från 1814, nämligen redan från 1810, då vissa ansedde svenskar, med den malplacerade ridderlighet eller högsinthet, som så ofta skadat oss, vunno Carl Johan för den idé om Norges sjelfständighet, som sedan blifvit för Sverige så olycksdiger.
Det bör dock till deras heder sägas, att de då aldrig tänkte sig en så på alla föreningsband blottad union som han sedan tillvägabragte.
Sedan vi nu sä tydligt det oss tillmätta utrymme medgif-vit visat ohållbarheten så väl af hr W: s insinuation, mera än påstående, om krigshändelsernas inflytande på Carl Johans politik, som hans tal om Sveriges flnansiela trångmål skola vi äfven i korthet bemöta ett från norska sidan alltid med förkärlek framhållet yrkande, att det skulle varit garantimakternas hållning, jemte det osäkra tillståndet i Europa, som tvingat både Sverige och Norge att taga hvad som erbjöds.
Bland alla de fyra makter som garanterat Sverige Norges besittning, var det allenast England, till hvilken norska regeringen kunde sätta sitt hopp; men ehuru det första engelska sändebudet, Morier, möjligen för att göra sig behaglig för norrmännen och sålunda lättare få upplysningar, sades uppmuntra detta hopp, visade detsamma sig snart bedräsrligt.
Det var emellertid alltid ett halmstrå, vid hvilket den danske prinsen kunde haka sig fast, och deri var han så ifrig, att han skickade två särskilda sändebud och äfven en deputation till de förmenta gynnarne.
Men Carsten Anker blef bysatt för en gammal skuld; Peder
Äfven i AVetterstedts betänkande af den 16 januari 1S14 föreslås att norrmännerj skulle få * &gt;konstitutionell frihet och egen beskattningsrätt ».
Se Sch.
57.Anker fick ett afgiordt nej, och depatationen, som, trots ett deremot riktadt förbud, lyckats komma in i London, blef helt skymfligt arresterad och förvisad från landet.
Engelska ministéren stod fast vid sina förbindelser, Orlows små intriger kunde icke rubba czarens vänskap för Sverige, och de andra båda makterna voro lika bestämda.
Allt det tal, som norrmännen både då och sedermera fört om faran för Sverige af en ändring i åsigter hos de allierade är idel löst prat, utan sannt innehåll, likasom deras påstående om kronprinsens och Sveriges rädsla för det svåra motstånd, som Norge skulle göra.
Detta veta de också ganska väl, fastän det ligger i deras * intresse att skjuta dessa påståenden framför sig till stöd för sina anspråk på en likställighet i rättigheter för hvilken de icke vilja åtaga sig motsvarande skyldigheter.
Nej, grunden till kronprinsens medgörlighet var af helt annan art.
Carl Johan, som i följd af sin endast åt militärlifvet eg-nade uppfostran, saknade nödiga statsmannainsigter, såg icke någon fara i upprättandet af ett statsförbund, i stället för en helstat, då detsamma i allt fall hade ett enda öfverhufvud, som, efter den erfarenhet napoleonska tiden gifvit honom, kunde, när han så funne för godt, omgöra sakerna.
Derjemte hade han, sedan unga år, en viss sympati för frihet och nationalitetens ratt; han kände sig bunden af de löften och proklamationer, som straxt efter Kielfreden afgifvits angående Norges konstitutionella frihet, och framför allt lät han uppskrämma sig af få-kunniga vänners intalanden om faran af ett omslag vid Wieu-kongressen till förmån för konungen af Danmark (således icke till förmån för Norge), och emot honom, uppkomlingen, samt af en hvälfning i Sverige, der Prins Christian en tid hoppades blifva tronföljare, med Norge till hemgift.
Personer, som lida af en sådan skuggrädsla, som den hvarigenom Carl Johan och, efter hvad man påstår, äfven andra af hans ätt utmärkt sig, hafva icke behof af någon faktisk grund eller något visst mera gällande motiv för sin fruktan; några bref från ett par gamla fruntimmer (såsom t. ex. fruarna Stael och Pappenheim) som tala till den personliga känslan och göra sig vigtiga medelst förtroliga upplysningar, som kanske innefatta idel fantasier, kunna i en orolig tidpunkt väga mera än de mest välgrundade skäl och betänkligheter.
Carl Johan var tyvärr icke svensk, och han leddes ofta i sina handlingar af egoism.
Besittningen af en särskild krona torde väl ha tilltalat honom mera än svenska statens förstärkande med ett norskt lydland, och han afslog också detinförlifvande med Sverige af Throndhiems län, som blef honom af österrikiska sändebudet föreslaget.
Dette lön innefattade likväl då till arealen ungefär halfva Norge, och om han beslutat sig för detta .förslag, som med lätthet kunnat realiseras, hade vinsten deraf för Sverige varit ojemförligt mycket större än den af den bedröfligt illa organiserade föreningen med hela Norge.
Efter de faktiska bevis vi nu framlagt, torde det för hvaije opartisk läsare vara klart att allt hr Winter-Hjelms ordande om Norges förmåga att motstå svenska vapnen ur 1814 samt om nödtvånget för Sverige att, likasom Norge, antaga hvilka rillcor som helst m. m.
Ur grundfalskt.
Det är icke sä man skrifver en historia, hvars alla detaljer så lätt kunna kontrolleras; och det är en tillfredsställelse att kunna säga, det icke alla norrmän (se t. ex. Dunker, Aall och Blom) tro sig kunna med dylikt tomt skryt afftirda denna vigtiga tidpunkt eller anse sig frikallade från alla förbindelser och all tacksamhetsskuld till svenskarne.
Ingen förtänker våra grannar att de finna det oangenämt att nödgas erkänna, huru de år 1814 lågo under både i milit&amp;riskt afseende och i materiella resurser; men då deras folknumerär förhöll sig till Sveriges såsom 1 till 3, ligger deruti ingen skam; och det är dem långt mindre värdigt att förvrida historien, för att kunna frigöra sig från förpligtelser, som hvaije annan nation skulle frivilligt erkänna och åtaga sig.
Hr W. söker bestrida en annan svensk författares yttrande att det var - först när allt motstånd vidare syntes omöjligt, som stortinget antog föreningen, förmenande detsamma blott vara » delvis sanning, för så vidt det angår personalunionen, och ej sanning med afseende å vilkoren ».
Men allt detta är falskt, såsom hvar och en vet, och förf.
behöfver, för att inse detta, blott erinra sig att, sedan de svenska kommissarierne framlagt sina fordringar och förslag, hvilka innehöllo föreningens vilkor, så motsatte sig stortingets flertal, i följd af sin okunnighet om landets tillstånd och sin ovilja mot Sverige, föreningen ända till dess Carl Johan kategoriskt förklarade att, om de icke den 20 Oktober, sista stille-ståndsdagen, hade antagit föreningen, skulle han återkalla den hemtågande svenska armén.
Det var således påminnelsen om denna armé och det än mera än förut » ödeläggande krig », vid uttömda l^jelpkällor, såsom Treschow erinrade, som bragte norrmännen till att den föreskrifna dagen antaga föreningen.