Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Temoignage d’estime sincère et de profond respect».
— Det var då högtidligt nog från en ung man till en ung vacker fru, man rest tillsammans med i fjorton dagars tid.
Det var en lustig provençalare!
— Jag blef så glad, när jag såg de där orden, sade Elisabeth, och inte någon sydländsk öfverdrifven komplimang.
»En gärd af högaktning och vördnad», det var väl det enda din hustru kunde vara glad att ta’ emot.
— Stackars gosse, det är allt synd om honom ändå, sade Berner till hälften skälmaktigt, till hälften frågande:
— Det är inte svårt att förstå, att den där vackra fjärilen svedde vingarne.
Det var ju det du skulle tala om för mig, då Annie kom och afbröt oss?
— Ja, sade hon sakta.
— Nå, hur gick det till?
Det svåraste var ju att börja och nu är början gjord, alldeles apropå.
Han lade porträttet på bordet och drog några bloss ur sin cigarr.
Elisabeth följde en stund med ögonen de lätta rökmolnen och sade så, i början med hastig, nästan jäktande röst, sedan långsammare och lugnare;
— Å, du kan inte tänka, hur det var, det kom så oväntadt!
— Du vet ju, hur vi blefvo bekanta vid table d’hôten i München, jag satt bredvid Signor Prado, och vi upptäckte snart, att vi skulle göra alldeles samma resa, från Schwangau i vagn till Innsbruck.
Det blef naturligtvis ett ifrigt diskuterande om resplaner, router och rastställen, och när så portieren på »Vier Jahreszeiten» för pappas räkning abonnerade på en returvagn, och det befans vara en sådan där postkoloss, en kombinerad landå och kupé, med fyrspann, och vi hade två platser till öfverlopps, erbjöd pappa de två herrarne dem!
De voro förtjusta, då de nog redde sig ganska knaggligt med tyskan.
Pappa var för öfrigt alldeles intagen i »monsieur Ernest», som vi snart alla började kalla honom.
Ja, det där skref jag ju om!
— Ja, det hufvudsakliga.
— Du vet ju hur intim man blir på resor, isynnerhet som vi reste.
Vi kunde knapt tänka oss, att vi endast känt de båda herrarne ett par dagar.
Sydländingar äro ju också så lustigt öppenhjärtiga, och våra talade om för oss både familjeförhållanden och egna angelägenheter på det mest oförbehållsamma sätt.
De båda herrarne voro släkt på långt håll, monsieur de la Colombes mor var italienska.
Han hade följt signor Prado, som var målare, till konstutställningen i München.
Själf var han advokat och skulle om ett par månader gifta sig med en kusin från Marseille.
Ett mycket »konvenabelt» parti, familjen var rik och hade relationer och monsieur
Ernest ville »komma fram», det gjorde han ingen hemlighet af.
Det här var hans första utländska resa, men han kände naturligtvis till Frankrike i grund, hade studerat i Paris, och så slagit sig ner i sin fädernestad Arles.
Han talade om sitt hem, sin mor och sin syster på ett så lifligt och åskådligt sätt, att det stundom är mig omöjligt att tänka, att jag lika litet känner dem, som jag sett Arles.
Jag har aldrig hört någon berätta eller beskrifva på det viset, orden blefvo till bilder, gester, minspel, modulationer i rösten, allt följde med.
— Ja, jag känner till det där, det är den sydländska improvisationsgåfvan!
Hans politiska och religiösa åsigter voro högst radikala.
Han omtalade, att han som yngling hållit på att bli »dévot», jag förmodar att han menade »läsare», nu var han naturligtvis fritänkare.
Han hade en vinter varit med i kören i S:t Trophime i Arles — jag tror det var samma år han gick och läste, då hade han fått en inblick af, hur det gick till bakom den heliga förlåten och så — —
— Jo, jo men.
— Det var första gången vi talade allvarligt med hvarandra, Vi hade kommit på det religiösa ämnet genom en helt naturlig idéassociation.
Det var uppe i tronsalen på Neuschwanstein.
Du vet, den där märkvärdiga salen, där kung Ludvig sökt symbolisera kungadömet af »Guds nåde».
De heliga kungarne, profeterna och apostlarne framställda i målningar på väggarne, Kristus öfverst i himlahvalfvet.
Golfvet föreställer jorden med bilder ur djurvärlden, plafonden himlen med alla stjärnbilderna — och tronen är placerad så, att man ovilkorligen tänker: mellan himmel och jord!
— Han var ju också vansinnig, din romantiske kung Ludvig!
Hon svarade ej, utan fortsatte.
— Du kan inte tänka dig något så egendomligt, så stämningsfullt, som att vandra genom salarne på Neuschwanstein.
Det är inte prakten, hur öfverväldigande den än är, som gör det mesta intrycket, det är den doft af medeltid och romantik, som ligger öfver det hela; vemodiga kärlekssagor, Tannhäuser och Elisabeth, Lohengrin och Elsa, Tristan och Isolde, sångarstrid — svan- och gralriddare, alla ens gamla, halft förglömda svärmerier vakna till nytt lif!
— Det var riktigt något för dig, du var väl alldeles borta i det blå, isynnerhet som du inte hade mig att passa på dig.
Och så svärmade ni tillsammans och så — —
— Nej, du misstar dig, han svärmade inte alls, han ville tvärtom med all makt rycka mig ner med sin kritik och sina anmärkningar.
Det var ju »en tokig människas förryckta idéer», jag sökte få mening i, det var onatur, affektation, depravation, möjligtvis med en gnista geni n. b. tyskt geni!
Jag bad honom behålla sina anmärkningar för sig själf och låta mig ha mina intryck och fantasier i fred, men det var omöjligt, han var värre än du, när du är svår!
I hvar minut kom han fram och gjorde mig uppmärksam på något »absurdt».
Han påstod, att han räknat porslinssvanorna i Hohenschwangau och fått upp dem till 167.
Han var så oemotståndligt pojkaktig, att jag började skratta.
Det var, som om han föresatt sig det och var nöjd, när han bara fått sin vilja fram, ty strax därpå börhanjade slå om:
Madame hade rätt, det var ett intressant studium att söka finna någon ledtråd i denna labyrinth af nycker och infall, att fundera ut, hvilka som berodde på medfödd disposition, ärftliga anlag och hvilka fingo skrifvas på omständigheternas och det depraverande »yrkets» räkning.
Så kom han in på en annan tankegång och fortsatte:
— Om jag till exempel antar, att kung Ludvig varit privatman och bosatt i Arles och hade blifvit ställd inför domstol för bedrägligt förfarande mot gäldenärer eller något dylikt och jag varit hans försvarsadvokat, hur skulle jag ha försvarat honom?
Naturligtvis genom att plaidera oansvarighet, ärftliga anlag!
— Stackars monsieur de la Colombe, han visste inte, att det var som att sticka hufvudet i ett getingbo, sade Fritz skrattande.
— Ja, jag är rädd, att jag blef för ifrig.
Plaidera oansvarighet, det var det ömkligaste af allt!
Oansvarighet!
Allt är oansvarighet och ärftligt nu för tiden, man begår en dålig, en ohederlig, en feg handling — och man skyller på sin farfarsfar och mormorsmor.
Man är häftig, man kan inte styra sig, Herre Gud, det rår man inte för, det ligger i blodet, man är nervös, ens mor var också nervös!
Nej, det ville jag aldrig vara med om.
Vi hade ansvar, och vi skulle ha’ ansvar och vi måste ha’ ansvar, annars voro vi ju slumpens rodockor, ett byte för tillfälliga stämningar och intryck, voro som spån, som dansade ner för fallet.
Vi stodo just på balkongen, som vetter åt Pöllachfallet.
— Men det voro vi också, det kunde vi inte göra oss fria från.
Vi voro produkter af ras, af föräldrar och mycket ofta af omständigheter, stämningar, tillfälligheter!
— Nå, du gaf dig naturligtvis inte?
— Nej, jag kämpade emot så envist jag kunde.
Hans argument voro naturligtvis oändligt mycket mer skarpa och logiska än mina, det var som om han glömt, att det icke fordrades så mycket vältalighet för att krossa mig, som om han stått inför en fullsatt rättegångssal, inför en samling, han måste öfvertyga.
Jag höll emellertid entusiastiskt på min åsikt, och som vi inga åhörare hade, för hvilka jag behöfde genera mig, replikerade jag, så godt jag kunde.
Han hörde artigt på, hvad jag hade att säga, och interfolierade ibland med ett sakta:
»c’est évident, vous avez parfaitement raison, madame!»
Ibland var jag utom mig öfver att diskussionen fördes på ett främmande språk, där jag naturligtvis, allt annat oafsedt, måste komma till korta, isynnerhet med en sådan motståndare, som med smidighet kunde begagna sitt rika språks alla nyanser och finesser.
O! monsieur, ropade jag ibland, om ni bara förstod svenska!
— Jag förstår er mycket bra, fast vi äro af olika âsikter.
En gång måtte jag ha uttryckt mig mindre passande, ty han smålog och bet sig i läppen, men afbröt mig också genast med:
»använd aldrig det där ordet, madame, det har en förarglig dubbelmening, som ni inte kan förstå.»
— Vi gingo ut på aftonen och sågo slotten i månbelysning.
Jag har aldrig tänkt, att det kunde finnas något så hvitt som Neuschwansteins smäckra torn och tinnar, det gör det allra hvitaste intryck, äfven om dagen, där det ligger liksom uppslungadt på berget, men det är obeskrifligt!
Vi fortsatte vårt samtal och kommo in på många andra allvarliga ämnen, han var mycket uppriktig, och hur det var, så talade jag med honom nästan som om jag varit hans mor.
— Hm, hm, jag tycker inte om moderliga känslor för unga män, de ha’ en farlig tendens att förändra karaktär.
Jag kan höra och se dig!
— Ja, jag är rädd, att du har rätt, jag glömde nog af hur litet jag egentligen kände honom och sade väl en hel del, som det varit säkrare att hålla inne med, men du vet, att när jag blir ifrig, glömmer jag hvem jag talar med.
Jag borde ha låtit udda vara jämnt, det hade varit bättre.
— Ja, det är alltid bättre att inte söka uppfostra unge män i månsken, det har du alltid haft lust till.
För att nu inte tala om medelålders, mins du vår månskenspromenad, då du tog mig om hand!
— Följande morgon började den egentliga färden i vagn.
Vi bytte om med att sitta i kupén, där utsikten naturligtvis var friare.
Skref jag inte och berättade om Plansee?
— Trollsjön!
Ja, där måtte varit vackert att döma af den här vyen.
— Den ger ingen föreställning om, hur det var.
Det var färgerna och belysningen, som voro så underbara; — djupt, mörkgrönt vatten, som återspeglade allt, inte på ytan, utan långt, långt nere!
De fasta konturerna smälte samman med spegelbilden, så att man till slut inte kunde göra sig reda för, hvilket som var vatten eller land, himmel, berg eller sjö.
Det var en praktfull solnedgång.
Solen bröt fram mellan tunga, askgrå åskmoln, kantade med rödt.
Vid sjöns slutpunkt ligger ett litet primitivt värdshus, där rastade vi.
Vi sutto på verandan åt sjön och kastade brödbitar åt de otaliga små fiskar, som stimmade därnere och kämpade om födan.
Under det vi stodo lutade öfver balustraden, började monsieur Ernest sakta gnola några gamla provençalska kärlekssånger; när han slutat, sjöng jag ett par svenska folkvisor, de allra mest melankoliska jag kunde finna på, näckens polska naturligtvis.
Vi smittade till och med signor Prado, som intonerade några friska barcaroler.
En engelsk familj satt vid andra ändan af verandan och betraktade oss med kritiska blickar, den ena missen sade något om att man icke kunnat vänta bättre sätt af »foreigners».
Vi sjöngo alls inte högt utan bara smågnolade — ja, i alla fall, om hela det resande
England suttit på verandan, tror jag vi ej kunnat motstå begäret att fortsätta, sedan vi en gång börjat.
När åskbyn gått öfver, satte vi oss upp i vagnen.
Pappa och signor
Prado i kupén för att röka.
Vi andra därinne, monsieur de la Colombe på baksätet bredvid Annie.
Vi talade om musik och monsieur Ernest lofvadc att spela några provençalvisor för oss, innan vi skildes i Innsbruck.
Förr skulle vi ej komma till ett så pass civiliseradt hotell, att det fanns piano.
Det var värkligen som om man färdades långt från allfarväg, vi mötte endast ett par vagnar och några fotgängare under hela den dagens resa.
Vägen gick nästan hela tiden genom tät skog, det blef allt mörkare och mörkare, månen kunde ej bryta sig fram genom molnen.
Så småningom upphörde vårt samtal inne i vagnen, mamma hade sonmat, vi andra sutto försänkta i tankar.
— Sofver ni, madame, frågade monsieur de la Colombe på en gång med låg röst.
— Nej, och ni?
— Jag filosoferar.
— Öfver hvad?
— Öfver hur besynnerligt det är, att människor, som icke haft en aning om hvarandras tillvaro, som lefvat under vidt skilda förhållanden med olika intressen, skola föras tillsammans, lära känna hvarandra, lefva samma lif under några korta dagar för att sedan skiljas åt, kanske för att aldrig mera råkas!
Hvad kan det ligga för mening i det, eller är det också meningslöst som så mycket annat!
Ja, jag vet ju, att ni tror, att intet är planlöst, intet förgäfves, intet meningslöst, men hur kan ni bevisa det?
— Hur kan ni bevisa motsatsen?
Vi kunde inte se hvarandra i mörkret och vi talade lågt för att inte väcka mamma.
Jag filosoferade inte, jag tänkte bara på hvilken stämning, som låg öfver allt, den mörka skogen, det hviskande samtalet, hvad vi sett och talat om de sista dagarne, och jag hade på samma gång denna egendomliga dubbelkänsla, som du också troligen känner till: hvad det här är förtjusande att upplefva — och hvad det blir förtjusande att minnas!
Vi voro tysta nästan hela tiden, och när vi ändtligen hunnit fram till Linderhof, var jag som yrvaken, jag hade inte sofvit, men jag hade drömt i timtal!
— Gjorde ni ofta sådana där kvällfärder?
— Nej, det var enda gången!
— Vi stannade, som du vet, ett par dagar i Linderhof.
Jag var mycket förtjust i slottet, men den österländska paviljongen och den blå grottan med sin konstgjorda sjö och sin vällustiga Tannnhäuser-dekoration värkade pinsamt på mina nerver.
Jag hade inte varit därinne många minuter, förrän jag kände ett behof att komma i friska luften och andas ut.
Jag gick också och satte mig ett stycke utanför grottan för att invänta de andra.
Monsieur de la Colombe, som märkt att jag försvann, kom efter mig för att se, om jag var illamående.
— Nej, men jag höll på att kväfvas därinne, bland all denna onaturliga lyx, midt i dessa hänsynslösa försök att omskapa och arrangera naturen; det är skönt att sitta härute och insupa den friska bergsluften och låta solen gassa på sig! sade jag.
— Nå, ändtligen får jag rätt mot er.
Mins ni, hur ni för ett par dagar sedan blef ond på mig, därför att jag talade om onatur?
— Ja, men nu är det öfvermättnad, det var det inte då.
Vi fingo vänta rätt länge på de andra och vi talade om allt omöjligt.
Han var en mycket djup natur, när man rätt kom underfund med honom, det var endast den sydländska lifligheten, som spelade på ytan, och han hade tänkt mycket öfver en hel del frågor.
Hans åsikter voro ultramoderna och det var roligt att höra på honom ..
Jag disputerade inte, jag tyckte att jag fick mer utbyte genom att höra på honom — och jag hade ångrat, att jag varit för öppenhjärtig den där Neuschwansteinsnatten.
Dessutom började jag förtvifla om att kunna föra honom ett enda tuppfjät öfver till mina åsikter — — —
— Vet du, Fritz, när jag nyss visade dig hans porträtt, hvad jag tänkte på?
— Nej, så skarpsinnig är jag inte.
— På den morgonen, jag visade honom ditt.
Det var i Partenkirchen.
Jag hade varit tidigare uppe än de andra, då jag under mina ströftåg ner för den smala bygatan råkade våra båda reskamrater, som proponerade att, då vi ännu hade en god halftimme till frukostdags, vi gärna kunde göra en promenad.
Landsvägen till Garmisch följer dalgången och vi mötte mycket byfolk, som hälsade oss med ett vänligt: Grüss Gott!
De båda herrarne påstodo, att ingen enda af deras bekanta skulle taga sig annat än löjlig ut i den bayersk-tyrolska bergdräkten, den grå, grönkantade jackan och de gröna damaskerna, som lämna knäskålar och smalben bara.
Den käcka tyrolerhatten med sin fjäder var det enda af hela kostymen, monsieur Ernest tilltrodde sig ha moraliskt mod att bära inför en dam, han ville behaga.
— Den kostymen skulle klä min man, sade jag, utan att närmare tänka mig för.
— Ni har bestämdt ett porträtt af honom, vill ni visa oss det? inföll signor Prado.
Jag tog fram och visade det jag hade, du vet det där i helfigur med blå kavajen.
Signor Prado sade: ja, ni har rätt, er man skulle ta’ sig ståtlig ut i den här riskabla dräkten, det är ju en riktig vikingagestalt.
— Nå, var din lille fransman också nöjd med mig?
Han frågade bara: är det likt? och då jag svarade: ja, såg han på det ännu en gång och lämnade mig det så tillbaka utan att yttra ett ord.
Två dagar senare fortsatte vi resan.
Chausséen, som för till Innsbruck, ligger så högt, att man, när man betraktar den nerifrån, knappt kan förstå att man skall färdas däruppe, sådana backar har jag aldrig sett, men du må tro det lönar mödan att se sig om, när man väl hunnit upp på platåerna.
Vid tolftiden skulle vi rasta vid Seefeld, höjdpunkten af färden.
En timmes väg från hotellet är den beryktade utsikten öfver Inndalen.
Vi hade tre timmer på oss, och sedan vi spisat middag, hvilade mamma och vi andra begåfvo oss i väg.
Signor Prado hade sin akvarellåda med och slog sig efter en stund ner för att måla, pappa tyckte det var för långt att gå midt i hetaste solbadd och satte sig bredvid honom med en gammal svensk tidning i handen, — vi andra fortsatte.
Ändtligen kommo vi till en alldeles hänförande utsiktspunkt.
Annie påstod emellertid att den inte var den rätta, att hon inte ville riskera att beundra orätt, så hon ville klättra upp på nästa klint, som såg ut att vara högre.
Den låg inte så långt borta, ville vi vänta på henne?
— Nå, sade Berner, det börjar bli spännande.
— Ja, jag kan inte berätta dig hvad han sade, men han skrämde mig förfärligt, — det kom som en brusande ström, så häftigt, så ohejdadt!
Det bjuder mig emot att upprepa hans ord, det käns som att svika ett förtroende!
— Nej, för all del, berätta hvad du vill, men du behöfde inte ha tagit det så djupt.
Det skulle ju så gå — man hänger sig ej ostraffadt till stämningar och förtroenden i sol- och månsken.
Jag kan ungefär föreställa mig, hur en sådan där liten trubadurs kärleksförklaring låter.
Sådant får man inte höra i Sverige.
— Nej, men det var inte bara det, det var så mycket mer och annat, därför att det var så mycket mer och annat hos honom än en sydländsk pojknatur.
Det var inte blott en passionerad kärleksförklaring i vanlig mening, det var som om jag samtidigt var för honom den kvinna, han ville vinna, och den kvinna han aldrig ville eftersträfva.
Det var, som om hans barndoms naiva madonnakult plötsligen vaknat inom honom, tagit en annan gestalt.
Ja, allt det här låter så egenkärt, om det inte vore till dig jag sade det — och jag gör det — därför att du skall förstå!
Hon reste sig upp från sin plats och drog en stol närmare balkonräcket.
Där satte hon sig och såg på månskenet, som strålade mellan träden och glänste på vattnet.
Hennes man drog ett par bloss och väntade att hon skulle fortsätta.
— Han sade att jag höjt honom, fått strängar att vibrera inom honom som aldrig — — .
Han visste, att det var hopplöst, fullkomligt hopplöst — — .
— Bara ett par ord: »Jag är gift och jag älskar min man!»
Och så frågade jag, hur han haft hjärta att förstöra dessa förtjusande dagar för oss bägge.
Så småningom fick han makt öfver sig.
Han bad mig om förlåtelse, bad att jag endast skulle tänka på de förra dagarne, glömma det ögonblick, då han ej varit sig själf mäktig, för honom skulle dessa dagar stå som det vackraste minne i hans lif.
Ville jag inte, när jag nu snart återvände till mitt hem, till mitt lyckliga hem, minnas honom, som en, mot hvilken jag varit god, minnas honom i samband med denna resa — som det klappande hjärtat i denna stumma natur — —
— Det låter som fraser att upprepa detta nu och här, men så föreföll det inte, när han yttrade det.
Jag hade vant mig vid hans bildspråk.
Det föll lika naturligt från hans läppar, som det skulle låtit affekteradt, om någon annan sagt det.
— Och så?
— Ja, det var det hela.
— Och Annie märkte ingenting?
— Nej, aldrig tänker en ung flicka på, att någon annan än en ung flicka kan spela en roll i en roman, och väl är det!
För öfrigt hade han varit ovanligt tyst hela dagen, och nu påstod han, att han inte mådde bra, led af svindel — och jag kan behärska mig, det vet du!
Ingen märkte något, undantagandes möjligen signor Prado, ty han proponerade monsieur de la Colombe att byta plats med sig, sitta i kupén, där var det friskare, vi hade väl gått för långt i värmen!
— Det var en lättnad, att få det så arrangeradt, och så bar det af.
Det var sista stycket af resan, på aftonen kommo vi fram till Innsbruck.
Jag mins af den färden endast det ögonblick, då vi sågo det lilla hvita Zirl ligga djupt under våra fötter nere i dalen.
Ändtligen voro vi nere och rullade på slät mark fram till Innsbruck; när vagnen stannade vid Tiroler Hof, var det redan mörkt.
— Du sof nog ej mycket den natten!
— Nej, inte en blund, jag tänkte bara på, hur svårt det skulle bli att råka honom efter det som passerat, hvad han skulle säga till afsked — och hvad jag skulle svara.
De båda herrarne skulle resa med nattåg till Italien följande afton.
Monsieur de la Colombe syntes ej till vid frukostbordet, han kände sig fortfarande opasslig, sade signor Prado; blef han bättre, skulle han komma efter oss till Hofkirche, i annat fall fingo vi bese Innsbruck utan honom, det var klokare att spara krafterna till den ansträngande resan.
Han kom icke.
— Jag tror inte det är värdt, att jag ber dig beskrifva Innsbruck för mig!
— Nej, jag vet inte, hvad jag såg, jag var i en ständig spänning: månne han kommer, bara han inte förråder sig!
När jag efter middagen gick in i läsrummet, satt han vid ett af fönsterna.
Rummet var händelsevis tomt och han kom genast fram till mig.
— Jag kan inte uppfylla mitt löfte att spela något för er i afton, jag är inte ännu återställd.
Men vill ni inte ge mig litet musik till afsked!
Det var lättare att spela än att tala.
Jag gick fram till pianot, där låg en del noter — och så spelade jag den där.
— Hvilken?
— Quasi una Fantasia.
Bellmans skor
Jag hade en morbror, som dog 1829 vid åttionio års ålder.
Han brukade berätta åtskilliga historier, hvilka förnämligast vände sig omkring Gustaf den tredje och hans samtida.
Karl Michael Bellman var en ibland dem, om hvilka han hade mycket att förtälja, emedan han varit personligen bekant med den store skalden.
Ibland de berättelser, som fäste sig i mitt minne, ehuru jag då var endast ett barn om tio
år, var en som handlade om ett par gamla skor, tillhörande poeten.
Bellman var, såsom enhvar vet, i en långtifrån ekonomiskt oberoende ställning.
Han hade visserligen, sedan han lämnat Upsala, låtit inskrifva sig så väl i Banken som Tullverket; men han var fullkomligt oduglig till sifferkarl.
I hans själ arbetade andra krafter än de, hvaraf bildas en ordentlig och nitisk tjänsteman.
Naturen hade bestämt honom att vara en sångfågel, som sjöng af inre kallelse, obekymrad om morgondagen.
Lefvande endast för stunden, öfverlämnade han åt sina sånger att bevara hans minne åt eftervärlden.
Namnet Bellman blef också snart kändt öfver hela riket.
Den unga, glada, själfsvåldiga och oförlikneliga skalden måste blifva allas älskling, och hans sånger flögo från stad till stad under benämningen: “Visor, tryckta i år“.
Hyllad och firad af alla, från konungen till den ringaste undersåte i riket, hade Bellman, det oaktadt, svårt att taga sig fram i verkligheten.
Han sjöng sig visserligen till vänner och beundrare, men icke till kläder och föda.
På den väg bland lagrar och vinrankor, han vandrade, skulle han säkert blifvit i saknad af det nödvändigaste, så framt icke den tredje Gustaf suttit på Sveriges tron.
Själf skald, älskade och omhuldade monarken hvar och en som idkade skaldekonsten och ansåg det för sin plikt att vaka öfver att icke något poetiskt geni gick förloradt under striden med de timliga behofven.
– Konungen bistod också Bellman, som han insåg måste med sitt skaldesnille blifva en prydnad för fäderneslandet.
Anmärkningsvärdt är, att Gustaf den tredje var en af de första, som med bifall yttrade sig om Bellman och tog honom i uppmuntrande hägn; – men oaktadt den godhet och frikostighet konungen bevisade honom, kunde det likväl icke, med ett lynne sådant som Bellmans, förebyggas, att hans affärer förblefvo i ett högst oordnadt skick och hans börs för det mesta tom.
Krogen.
Det var en afton på hösten 17–, jag kan icke så noga erinra mig årtalet, som en ung man gick förbi en krog, belägen i ett gammalt förfallet ruckel å en af gatorna långt upp på Norrmalm.
Han tycktes i mörkret söka efter något särskildt hus, då helt plötsligt hans steg hejdades af några toner, som hördes från krogen.
Den unge mannen stannade och kastade en blick in genom de låga fönstren, synbarligen intresserad af musiken och hvad som tilldrog sig därinne.