Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gf-versättniDgen var ej för fin deremot, onödigt många svordomar och hvaijebanda vilsekomna politiska allusioner och insinuationer borde af hr Josephson, som väl ännu har två ord att säga inom gitt gamla Tusculum, lämpligen ha utgallrats.
Det är ju ej första gången hr Josephson korrigerar hr Molander (så hette öf-versättaren).
Oinskränkt må musiken berömmas.
Den besitter verklig fransk eavoir faire, blir aldrig tung och tysk, flyger lätt som enfjäril kring de olika situationerna och gör sitt bästa att försona åhöraren med librettons longörer, som äro horribla, en olyoka vanlig nog för resten vid dramatisering af Andersenska sagor, såsom man torde kunna erinra sig från Per Svinaherde, hr Chri-stiernsons stora kassapjes, som så hastigt kom bort från k. operan efter en kort men lysande lefnad af en säsong.
Hr Charles Kjcrtdf — hr C.
K. det är kompositören — eger visserligen ingen melodisk originalitet men han sätter ihop bra och mycket mer dramatiskt än t. ex. professor Hallström hos oss (jemför Svinaherdens finaler).
Prinsens serenad och prinsessans nocturne låta väl höra sig som lyriska stämningsbil-der af ganska behaglig art, men kärnan i hr K: s begåfning torde ligga i hans beundransvärda talang att hitta på pigga och lif-vande men ej alltför gatmessiga kuplettmelodier.
Sådant är i sanning ingen liten konst, då här gäller dels att undvika stelhetens och ofolklighetens Soylla dels platthetens och råhetens Cha-rybdis.
I allmänhet måste sägas att hr C.
K. ingenstädes tangerar Scylla och om han någon gång dragés åt Charybdis får dock hvirfveln aldrig honom riktigt fatt, dertill förstår han sin affär för bra och svänger sig hela vägen igenom med stor politik.
Perlor af kuplettsång lysa i såväl kejsarns som skälmarnes partier, af de sistnämndas är Trapps (i första akten) rent af ett mästerstycke, värdigt Frankrikes förnämsta musikaliska kåsörer, såsom Auber, Lecocq, Offeobach i deras bästa alster inom denna för en icke-fransman så riskabla genre.
Fru Moes musikaliska parti kunde vara tacksammare och större, men det lilla hon har att sjunga föredrages med stort behag, rösten har tilltagit i fårg och volym och äfven koloraturen tycktes ha återvunnit all sin forna ledighet.
Spelet var väl operamessigt, men högst elegant, apparitionen i de pikauta mång * skimrande toiletterna icke litet förförisk.
Vi förstå ej hvarför ej k. operan skyndar att försäkra sig om en talang, som verkligen är den enda i Stockholm som kan fylla tomrummet efter Vendela Andersson och — Olefine Moe.
Hr Kloed fylde mindre väl denna teaters svåra akustik.
Hans ursprungligen svaga tenor har af forcerad tjenstgöriDg tagit skada och klingar ej mer som förr å denna scen.
Fröken Anna Pettersson som hans väpnare skulle säkert gjort något extraordinärt af Svantes lifliga parti.
Fru Lundberg
* Vi kunna enligt meddelande från Operan upplysa, att Anna Pel- (crssQn är utsedd att fylla detta tomrum.
Beds.
anmärkning.var rätt söt, rätt lätt ooh ledig, men ej nog omedelbar, hon spelar fbr mycket teater, denna anga vackra dam.
I denna rol bar sedan fru Cederberg uppträdt, hvarpå rolen såsom operettparti vunnit
Något mer malm hade pagen n: r 2, fru Selander, hvars figur var rik p&amp; blottade behag af för pager temligen obekant sort.
Typen var ej riktigt lik hr Gustafssons Rasper, men Kasper skulle det vara.
Nisse förekom ej, men som sagdt i stället Svante, och Svante är ju ett skämtamamn så godt som de begge andra ihop.
Hr Bergströms kejsare var en ovanlig kejsare, men prestationen utan tvifvel högst berömvärd, rolen är ej s&amp; lätt som den synes.
Den stora » arian » gafs med all vederbörlig spöklik tragik.
Kostymerna voro mycket gentila, särdeles den i sista akten.
, Rackarklöfverbladet Tripp, Trapp, Truls hade duktiga och frodiga representanter i hrr Sandgren, Svedberg, Oardt, hvilka sjöngo sina soli och terzetti med all önskvärd malice.
Efter Miss Fays sortie har intet så stort feeri uppförts å denna teater.
Derför må också dekorationerna fä sin lilla dekoration.
Första aktens Sparfvarike med deBS 37 invånare och blst à la Marstrand sfig särdeles trefligt och äfven bördigt ut, ehuruväl det sista ej var meningen, som man kunde Be på prinsens enkla table d ' hôte och mindre yppiga toaletter.
Andra akten bjöd p&amp; Aida-månsken öfver glittrande vatten och lummiga parker, deraf dock första kulissen var för ettrigt grön och stupade för långt fram på scenen, dessutom missgynnande för den stackars prinsessan, som högt till väders måste föredraga sin nocturne, som åhörarne i salongen bättre skulle ha hört om hennes höghet behagat sitta på stenen nedanför, der nu den skälmaka kammarsnärtan Anna-Lisa befann sig.
Denna rol utfördes ej af fru Engelbrecht, utan af en mycket mindre gedigen konst-närinna.
Bland dekorationerna vore mer än orättvist att förbigå — fru Carlberg, hennes herrlighet öfverhofmästarinnan i Påfogla-land.
S verges rike torde h vark en ega eller ha egt en hofmä-starinna af sådan högstämd utsträckning.
Företeelsen är unik oeh ensamt dess häpnadsfulla åskådande är väl värdt ett besök på denna teater.
Baletten skämdes ej för sig, snarare är det k. operabaletten som får skämmas vid en jemförelse.
Särdelee påfftgladansen var talangfullt anordnad och bjöd äfven på solistprestationer af ritt framstående koreografis k beskaffenhet.
Skada blott att ilprimo ballerino numera i våra teatrars baletter alltid skall vara en dam och stundom en ganska fet dam.
Är det verkligen feå ondt om dansmästare bland vår tids manliga ungdom?
Nog går det an då karlroler ageras af sådana präktiga karl- och goss-figurer som t. ex. frk.
A. Pettersson, frk.
Gina Bäckström eller frk.
Gottschalk (S.
), men då gossen ter sig i former och kostymer som i påfägladansen eller groomen i S.
T: s roliga kassa-pjes » Tjufskyttar », då såras publikens estetik allt för mycket, för att ej tala om den känsligare delens etik, som vid slika syner är nära att ropa på polis, federationspolis förmodligen.
Handlingen i operetten sker vid tvenne hof: prins Pers och prinsessan Gretas.
I salongen märkes dock ett tredje hof, icke det kungliga svenska, hvilket öfvcrsättarens otympliga taktlösheter säkert förefalla mindre inbjudande, utan ett annat hof, osynligt som kejsarens nya kläder men medförande för de i salongen möjligen varande dcltagarne i den senaste k. Marstrands-resan starkt doftande och stämningsfulla minnen.
Läsaren har säkert luktat sig derlill?
Bet är Sillhofret!
Vasateatcrn har skänkt fristad åt Hammerska tabernaklets populäre styresman, hr August Warberg.
som icke uppträdt på operett teater i bufvudstaden sedan den famösa afton då Stockholms s. k. jeunesse dorée bokstafligen ref ned den dödsdömda teaterminiatyrens väggar.
Han egde då en mycket både se- och hörvärd operett-trupp, upplyst af stjernorna Anna de Wahl, Gerda Grönberg, Sofie Cysch.
Nu är det endast hr W. sjelf som jemte fru Jensen återstår af denna glada konstellation, som uppslukats af döden, Göteborg, äktenskapet och andra Stockholmsteatrarnes fiender.
Emellertid gjorde hr Warberg sig åter påmind hos vår operettpublik genom en kreation, som lände honom till största heder.
Hans Kapten Fracassa var den mest genuina och stilfulla operettprestation, som på lång tid här åsetts.
Särskildt har Vasateatern på svärdsidan aldrig uppvisat maken, såvida man icke till svärdsidan vill räkna frk.
Anna Petterssons illusoriska älskarpartier (Den våta Amor, löjtnant Wladimir, Boccaccio, Bébé m.
), hvilka ju ha svårt att inrangeras på spiunsidan.
Huf-vudstadens operettartister kunna af hr Warberg lära kuplett-konsten, han är der förträfflig och sedan Arlberg och Holmqvist gnolat slut f. n. deri unik.
Af den ganska vanliga och ickealltför tacksamma rolen hade hr W. gjort ett riktigt litet mästerverk, som högst lyckligt iovigde hans sejour.
Operetten sjelf står och faller med hr Warberg.
I sig sjelf ftr den en obetydlighet: alldaglig libretto och förr hörd kapellmästarmasik n la Wien.
Hr Warberg seknnderades godt af de manliga artisterne, sörskildt hr Klinger, en ung lofvande talang, som vi i provinsen med nöje sett i flera operetter såsom uti Nitouche och Villars ’ dragoner, hr Lundahl trots mindre filskarmessig tournure, hvaremot den ange konservatorieleven i samma parti var paralyserad af skräck, bade en och en half gest, men god stämma i olycksalig svensk metod.
Om herrarne i detta sällskap öfverglänsa förra årets Vasariddare, så är det tvärtom med damerna.
Hvarken fröken Johnson eller frk.
Ekström kunde i denna Dellingers operett utplåna de angenäma minnen, som å denna scen efterlemnats af Selma Grunder, Anna Pettersson, Maria Cederberg, Mathilda Bergström.
Efter » Kapten Fracassa » vände hr Warberg på sin gamla Hammerska fjerding och fram hoppade » Sjökadetten ».
Hvilka minnen för operetthabituerna!
Elisabeth Hjortberg — den piggaste sjökadett, Anna de Wahl — den behagligaste, Gerda Grönberg — den vackraste, mest karla-äkta med den präktigaste rösten, Fritz Arlberg — en Januario utan make om ock ej till sist utan maka, Viktor Holmqvist — en närsynt hofnarr som få o. s. v. Vasateaterns publik, af hvilken en stor del ej generades af dessa minnen, nöjde sig med hvad som nu gafs, trots det fröken Pettersson ej upptiädde i den för henne perfekt liggande titelrolen.
Det var två andra fröknar, af hvilka fröken Ekström lyckades sätta vår bekante operettvän (i N.
) uti den största hinryckning, så att t. o. m. en tidning förklarade att endast åsynen deraf vore värd ett besök i denna teaters salong.
Hr Warberg, som med mycken förtjenst utfört Januarios rol de senare åren i Sjökadetten, presenterade sedan för Stock-holmspubliken en landsorts-sångerska, som kommit stor ’ ting åstad, fylt teatern i Westervik, der slikt ej på mansåldrar skett, upptagits i Smålandspostens veckorevy under namnet HON, HON kommer m. m.
Och när hon kom, förändrade Smålands lands-ting sin session att henne kunna skåda, njuta, höra, tillbedja.
Presentationen här skedde i Offenbachs mindre framstående » Tvätterska », landsortssångerskan rönte uppmuntran, efter hvad man försport, och lär heta Pettersson, också ett namn!
Man har sagt mig att det var Anna, Anna Pettersson, men det tror jag ej.
Anna Pettersson hade ju i våras planer att upp-arbeta sin talang för k. operan, att sjunga Carlo i Hin Ondea andel, Chernbin i Figaro, Rose Friquet i Villars ’ dragoner, titel-rolen i Konung för en dag (föreslaget af en tenor, att » peta ö — n ») o. s. v. Alltså tror jag ej det är Anna Pettersson I, utan möjligen II, som tvättar f. n. på Vasateatern och gifter sig med frk.
Johnson i slutet.
Efter det Tvätterskan, som enligt affischerna varit » vacker » och enligt vissa tidningar mindre renlig, blifvit utvriden, förfogade jag mig en afton till Vasateatern och råkade komma midt upp i en premiére, som det tycktes på publikum.
Och mitt program, som glömts!
Förspelet begynner, kors hvad det låter bekant i Ah, då är det säkert någon ny modern operett, som jag aldrig förr hört!
Tam-teri-tam I
En underlöjtnant stör min konstnjutning och anförtror mig sina lidanden.
Första dagens första timma som frk.
Nordqvist i sitt tidningskontor utsålde Ninichebiljetter hade han varit der, viljandes i sin oskuld ha en biljett mycket mycket nära.
Men oh!
dessa närhetsbiljetter voro förut genom privat abonne-ment sin kos ooh det var endast från 9: de eller 10: de bänken, som han nu fick söka se sig mätt.
» Ja, jag badar, jag badar, jag badar » — jaså — åhå!
— gamla Niniche — men hvem skall vara Niniche?
Att icke fröken Pettersson visat sig i sin rol, badarens, uppväcker hos mig de hemskaste aningar.
» Annette, hvar håller du hus? » Denna röst, denna långa skepnad — nej men det är ju fröken Pettersson som klädt af sig till Niniche, i st. f. till Grégoire, badaren.
Fatala misstag!
Badare-fasonerna gå också igen hela aftonen såväl i Grefvinnan Corniskis promenadtoilett som i mamzelle Ni-chons boudoir, en adertonårig pojke utklädd i diverse kjolar med eller utan släp, väl uppstoppad, med klingande haut contre, men så kantig, tvär och trubbig och så olidlig på den lilla scenen med sina långa armar och ben, som han icke förstår att föra hvarken å la cocotte eller å la comtesse.
Det är Pariserpojken agerande en lorett, det är Cherubin utklädd till Suzanne, näpen och skälmsk och rolig som sådan, men f. d. caféchanteusen, franska caféchanteusen Niniche, hvars nobla air lurar idioten Corni-ski till äktenskap, hvart tog hon vägen?
Bedrar jag mig ej, så satt hon denna afton på parkett åt venster sida bredvid sin syster, fru Fahlman.
Någon annan Niniche visade frk.
Pettersson till komplett evidens att Vasateatern ej besitter.
För öfrigt — men lemnom detta en begåfvad artists misslyckande och hoppomsatt detta blir henne en lexa att hålla sig inom sin repertoir, d. v. 8. på sitt segerfdU.
För att icke slata med en ledsamhet, det Petterssonska nederlaget i Niniche, nämnom i korthet att Lille Hertigen sedan för fröken Anna blifvit en veritabel triamf.
Vi rådde sångerskan i våras att införlifva denna rol med sin repertoir och det var ju nu väl för henne att hon lydde detta råd.
Dessutom för publiken, som väl aldrig i Stockholm sett eo bättre liten hertig, trots namnen de Wahl, Hjortberg, Östberg, Grönberg och allt hvad deras högheter borgerligen hette.
Orsaken hvarför fru Östberg, som var en utmärkt Boccaccio, blef en medelmåttig hertig, föranledde nu motsatsen med frk.
Pettersson.
Denna hennes framställning är i sjelfva verket mönstergill.
Om barnet något mer betonats i första akten och värj-kupletterna orsakat en liten tragisk skiftning i sista akten, hade vi platt intet haft att anmärka, allt att loforda, ty den indisposition, Bom kom krigsarian att vid premiéren snubbla, var alldeles tillfällig och hade kanske förmildrats om frk.
P. ej rusat in omedelbart före sin första takt, hvilket alltid är farligt för andheint-oing och intonation.
Eo rask entré kan ju göras, men minst två minuter före sångstämmans infallande, särdeles då riturnell-kör öppnar scenen.
Detta är ett teaterknep, som ej är att förakta.
Att Pettersson är Europas främsta operettsångerska, är något som Stockholmsjargonen roar sig med att pladdra.
Nåväl, i Lille Hertigen är detta ej dess mindre sannt, ty Pettersson öf-verträffar här t. o. m. rolens skaparinna i Paris, Granier, särdeles i röst, nobless och yta.
I sången har hon delikata nyanser af ömhet och eld, såväl i F: dur som E: dur-kuplctterna och kärleksduetten i första akten får genom hennes spirituella detal-jering en nästan hänförande liflig kolorit.
Den syperba ynglingagestalten uppbäres härunder med lika syperb aristokratisk elegans.
I andra akten kommer frk.
P. till burlesken, der hon gör stora ting, men med förtjusande finhet trots all humoristisk saft.
Hennes ägg- och soldatvisor äro här mästerverk af schatterings-talang, lifFullhet, ysterhet, af äkta komisk metall.
För resten, sedan hon fått af sig bondkostymen, hvilken öfverste!
Ja, hon sjunger sjelf: » Den vackraste off ’ ser i verlden! »
Fröken Pettersson borde med denna triumf onekligen vända Ur Dagen * Krönika.
1 5operetten ryggen, Lon har nu varit för den allt hvad hon kunnat och den för henne allt hvad den förmått, det är ju bäst att sluta när kulmen nåtts.
Och börja på operan och Operan.
Marie i Reg: s dotter lär der ligga och vänta på frk.
Till och med Carmen vänder sina svarta ögon mot henne.
Hur det skall gå med Gounods Margaretha, våga vi ej sia om.
Framstäende musici ha emellertid nämnt denna uppgift i sammanhang med Anna Pettersson på k. operan.
I alla händelser torde just nu tiden vara inue för frk.
P. att vända om Bladet.
Det rätta ögonblicket får ej förfelas, det kommer aldrig igen.Lidner.
Ett bidrag till Sveriges literaturliistoria af Karl Warburg.
Lidner har för den stora allmänheten nära nog blifvit en myt — en myt representerande snillet och superiet.
Hvil-ken svensk skolpojke har inte lika bra reda på att Lidner skrifvit Spastara som alt han lidelsefullt dränkte sin sorg i glaset.
Än i dag har den som skrifver detta hört berättas i bildade kretsar, att den olycklige skalden skulle i brist på papper nödgats — naturligtvis under inspirationen af ett rus
— nedskrifva de odödliga Spastarastrofvema med ett stycke krita på golftiljorna i sitt rum.
Lidner har med ett ord kritiklöst omgifvits af en egendomlig nimbus, satts utom lifvets vanliga råmärken, och han har i allmänhetens ögon vuxit till något jättelikt som geni just derför att han så hänsynslöst bröt mot allt hvad regler och konvenans hette.
Publiken — och inte minst den svenska publiken — älskar gerna att upptäcka excentriciteter hos sina diktare; det gör dem mera intressanta, och man är gerna villig att förlåta en poet mycket, som man aldrig skulle tillgifvit en annan svag dödlig.
Lidner har äfven just på grund af detta blifvit, trots allt, en af våra mest beundrade nationalskalder och, orättvist nog, bra mycket mera känd och läst än för att taga ett exempel från nyare tid den fine, svärmiska, allt igenom mera konstnärligt anlagde Stagnelius.
Så kommer ett sådant gediget arbete, som Karl War-burgs senaste och sprider klart ljus i saken, skingrar det mystiska dunklet och ställer fram Bengt Lidner sådan han verkligen var, utan att ett ögonblick låta skaldens genialitet öfverskyla hans felaktigheter som menniska.
Doktor Warburgs » Lidner » är en synnerligen intressantbok, men den gör äfven ett ytterst nedslående intryck — nämligen att se denna himmelsvida klyfta mellan den högsta begåfning på hufvudets vägnar och den minsta på karaktärens, genom att se huru ett sångargeni nedsjunker till rollen af en simpel namnsdagsblåsare, som inte försmådde att för den lumpnaste skärf sjunga de höges lof.
Man förlorar mycket af sin sympati för Lidner, när man läser doktor Warburgs klart och talangfullt skrifna monografi, men der-emot kommer man helt säkert till en långt riktigare uppfattning af ett och annat i den förolyckade skaldens lif, som man hittills gerna velat se genom allt för rosenfärgade glasögon.
Boken börjar med en ytterst väl skrifven inledning för att få Lidner insatt i sin riktiga milien » såsom en typisk representant för förra seklets känsloförgudning och verld-smärta, för den europeiska känslopoesi, hvars yppersta män äro Roussean och Goethe. »
Här efter följer skildringen af Lidners barndom och ungdomsår; doktor Warburg får här vid tillfälle konstatera att Bengt Lidner föddes IG mars 1757 — hans födelseår har alltid varit omtvistadt — på samma gång läsaren i ett följande kapitel får en inblick i det vittra Göteborgslifvet åren 1759 — 1773 — en redogörelse af synnerligen stort intresse.
Vidare bevisar doktor Warburg, att Lidner, sedan han af akademiska senaten blifvit för sitt oordentliga lefverne förvisad från Lunds universitet, med skeppet » Finland » den 9 januari 1776 som jungman verkligen anträdde resan till Kap.
Men som daggen flitigt lär ha användts ombord på f. d. studenten så beslöt Lidner att rymma vid första lägliga tillfälle.
Detta yppade sig i Kap. Och den 22 april 177G intecknades i skeppsjournalen att » jungmannen Bengt Lidner afvikit *.
» Det är likväl högst osannolikt », fortsätter doktor Warburg, » att Lidner irrade ett helt år på TaiTelbergets klippor eller i hottentotternas öknar.
Tvärtom torde han tämligen snart hafva återvändt. »
Detta har sannolikt äfven skett efter endast ett par veckors vistelse i Kap med den danska ostindiefararn Tran-quebar, hvilket skepp lemnade Kap i början af maj och anlände till Köpenhamn den 21 augusti 1776.
En intressant afdelning i doktor Warburgs » Lidner * äro äfven de sidor, som athandla skaldens vistelse i Göttingen1780, der Tysklands förste » humanist * Christian Gottlob Heyne då från sin lärostol i Georgia Augustaakademien tolkade de klassiska skaldernas verk.
Här lefver Lidner ett vildt, tygellöst lif, men mognar under allt detta som skald.
Han ryckes med af Werther-stämningen, som vid denna tid öfversvämmar Göttingen som hela det öfriga Tyskland, och hans för intryck lätt mottagliga ande uppgår helt och hållet * i » Leiden des jungen Werthers * och annan tysk känslolyrik.
Men i Göttingen lefver han äfven, som sagdt, vid sidan af de vittra studierna ett oregelbundet, utsväfvande lif, gör skuld, pantsätter sina kläder, » att han för nakenhet icke kan komma ut », och då han åter kommer på fotter, trakterar han och loverar stolt i sin gamla skrud, med hatten fullsatt af präktiga fjädrar, forbi den svenske höfpredikanten Anders Norbergs fönster.
Han lefver med ett ord ett sorglöst lif för dagen, än uppe och än nere, och det hela slutar med, alt han en vacker dag belastad med skuld reser inkognito från Göttingen.
Nu hamnar Lidner, som tagits till nåder af konungen, hos svenske ambassadören i Paris, grefve Creutz.
Men som ban icke nöjer sig med att lägga sig till med hans excellens böcker, byxor och andra tillhörigheter, utan äfven begår en literär stöld, i det han ur » Rustan och Mirza », en opera som Creutz skrifvit, tillegnar sig flera af de vackraste partierna och inflätar dem i sin opera » Medea », får man inte undra på att Creutz tröttnade och begärde, att Lidner skulle hemkallas, hvilket skedde 1782.
Nu infaller Bengt Lidners literära glansperiod.
Denna är synnerligen väl och utförligt tecknad i doktor IVarburgs monografi, till hvilken vi för öfrigt hänvisa läsaren.
Författaren anställer många verkligt intressanta jämförelser mellan de olika upplagorna af t. ex. grefvinnan Spastarat och visar, att Kellgrens uppgift, att Spastara skulle undergåt Thorilds granskning så till vida endast är riktig i hvad den gäller andra upplagan — den af år 1786.
Att Thorild hade med denna att syssla derom vittnar, säger doktor Warburg, Lidners otålighet att fa ut skaldestycket, hvilket framgår af följande rader från Lidner:
» O, Thorild, gör ditt lugn mig nöjd,
Skilj, skilj mig då ifrån Spastara — —
Lidners literära glansperiod, då hans snille brann somklarast och lättheten att arbeta skapade perlorna i hans diktning, infaller mellan åren 1782 — 84.
De återstående af skaldens lif, interfolierade af Finlands-resan och giftermålet, äro ett långsamt tillbakagående.
Då och då flammar väl geniet upp i lyckligare ögonblick, men det brinner aldrig mer med full och klar låga — för öfrigt hade det nästan ständigt varit lika oregelbundet som hans lif.
Lidner är både som skald tich menniska helt och hållet ett ögonblickets barn.
Sångens yra griper honom plötsligt, och han diktar helt och hållet omedvetet, oöfverlagdt, hvilket han också helt naivt bekänner i sin imitation efter Grécourt: » Ja, då jag dikta skall och pennan tar att skrifva,
Så börjar jag med 0!
Men hvad skall resten blifva?
Det lämnar jag åt » änglarne i skyn ».
Och » änglarne i skyn » hjelpte i så fall Lidner ofta!
Ja, skilnaden mellan vår tids herrar poeter och Lidner är kanske också den, att de förra veta mycket för väl hvad de dikta, och den senare visste det allt för litet.
Den tygellösa skaldeyran har blifvit ersatt af det energiska arbetet.
Man kastar inte extatiskt ned på papperet sådana geniala, till det sublima gränsande drömmar som förr, men också — jo, gud bevars, nog skrifver man än i dag liktx stora dumheter ...
Eve Jacquette Hastfekr!
Detta namn är så oupplösligt förenadt med Bengt Lidners att det hvarken bör eller kommer att glömmas så länge minnet af » Spastaras » diktare ännu lefver qvar i svenska hjertan.
Eve Jacquette Hastfehr vill man gerna drömma sig som en ung, oskuldsfull, vacker och svärmisk qvinna, h vilken, gripen af elden och den bländande skönheten i skaldens yppersta dikter, slutade med att, lågande af hänförelse, skänka den olycklige, men geniale diktaren hjerta och hand.
Warburgs senaste bok beröfvar oss äfven i det fallet delvis våra illusioner.
Fröken Hastfehr var icke längre ung, då Lidner lärde känna henne; hon var trettiosex år och hade väl äfven haft ett eller annat galant äfventvr.
Ålminstone måste man dra den slutsatsen, om man vill fästa sig vid uttrycken i ett breffrån von Schoultz.
Han skrifver nämligen, att hon » ägde intet mer än sin gud och lemningarna af sina af redan flydda älskare skördade behagligheter. » Men detta hindrar icke, utan tvärt om förklarar, att denna qvinna, som pröfvat lifvet, lidit och njutit, skulle känna sii?
dragen till en skald, som just var känslans, smärtans och njutningens sångare.
Hon forstod och sympatiserade med Lidners sångmö och sympatien, beundran födde kärleken.
Och den tände som en blixt bådas hjertan.
Förälskelsen tyckes å både hans och hennes sida hafva varit af starkaste slag.
Den 22 oktober 1788 vigdes Lidner och Jacquette Hast-fehr.