Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om vi gå tillbaka till nyssnämnde institutions första inrättande, finna vi att en viss proc. af boupteckningssumman infördes, likasom det sattes en bestämd ränta, för hvilken insättningen alltid skulle ansvara, eller 0 proc. på derstädes insatte medel.
I förnyad instruktion för FörmyndareKammaren af år 1704 stadgades att för bestridande af utgifterna i och för förvaltningen af de insatta pensionerne proc. skulle utgå, äfvensom att FörmyndareKammaren icke skulle vara skyldig att svara för mer än 44- proc. för de medel, den egde att förvalta.
Detta beslut fattades sedan R.
St-.r blifvit i frågan hörd.
Då nu en institution finnes i och för de omyndigas bästa, är det visserligen billigt, att dessa omyndiga afstå en viss del af sin inkomst för bestridande af förvaltningskostnaden; och man kan äfven säga att då utgifterna nödvändigt måste utgå, är det också af nöden att inkomsterna tilltaga så, att de förslå och med säkerhet kunna antagas lemna något öfverskott.
Angående användandet af detta öfverskott föreskrefs, att 3,000
Daler kopparmynt årligen skulle ingå till FrimurareBarnhuset, och återstoden till Allmänna Barnhuset.
Men, då jag medgifver riktigheten af nyssnämnde antaganden, så kan jag likväl derigenom icke anse, att inkomsterna böra sättas högre än behofvet kräfver.
Ty det är gifvet, att om inkomsterna bestämmas högre, än hvad som behöfves för att förvaltningen skall bära sig, då upstår en beskattning på de omyndiga.
Nu har det visat sig, att
FörmyndareKammaren lemnat högst betydliga öfverskott, och det var således onödigt, att höja afgifterna på det att förvaltningen skulle kunna bära sig.
Snarare hade man bort nedsätta dessa afgifter, på det att icke öfverskottet onödigtvis skulle blifva alltför stort och sålunda utan skäl trycka de omyndige.
Jag vill nu icke ingå i någon vidlyftig bevisning derom, huruvida det är billigt eller icke, att sådana omyndige, hvilkas förmyndare sjelfva utlåna deras penningar, äfven deltaga i kostnaderna för förvaltningen; men om så är, är väl orsaken den, att förvaltningen icke alltför hardt skall tynga på öfrige omyndige, och icke för att skaffa medel till andra ändamål.
När det nu visat sig, att
FörmyndareKammaren kunnat bära sig med de för handen varande afgifterna, så är det gifvet, i fall man anser billigt att de omyndige, hvilkas förmyndare sjelfve utlåna deras penningar, skola deltaga i förvaltnings-afgifterne, att dessa afgifter borde komma äfven de andra omyndige till godo.
Nu har man visserligen sagt, att man behöfde mera penningar, för att kunna höja lönerne för 120 Den 18 Jali. verkets tjenstemän, och emedan förvaltningen småningom blifvit dyrare, så hade man väl i främsta rummet bordt använda de redan befintliga öfverskotten, och icke börjat med att lägga en ny beskattning på de omyndiga.
Denna åtgärd är således vidtagen icke derför att förvaltningen skall kunna obehindradt fortgå, — icke för att höja lönerna, — icke heller för att minska beskattningen på de öfrige omyndige; utan derföre, att Barnhuset skulle få en större inkomst.
Det lärer väl sålunda icke kunna förnekas, att de omyndige i Stockholm i sjelfva verket fått förhöjda afgifter, på det att inkomsterna för Barnhuset derstädes skulle blifva större.
Det måste dock erkännas vara ett ingripande i It.
Stms beskattningsrätt, i fall Regeringen skulle kunna i och för ett kommunalt ändamål bestämma en afgift så hög, att den icke allenast är tillräcklig för detta ändamål, utan äfven lemnar så stort öfverskott, att man dermed kan vinna andra utom det förra stående ändamål.
Jag kan fördenskull icke finna annat, än att den af Const.Utsk. i förevrde hänseende framställda anmärkmn är fullt befogad.
å 7:de punkten har jag mycket litet att tillägga.
Så vidt jag kunnat upfatta den värde talarens anmärkmr, har han icke förnekat att ju ett fel blifvit begånget.
Ty om också såväl R.
St:r, som i ämnet hörde auktoriteter gjort sig skyldige till en glömska, så hade detta förhållande icke bordt vid föredragningen förbises.
Detta förbiseende föranledde visserligen till den riktiga åtgärden att saken återtogs; men också till den skadliga, att man 10 dagar efteråt, måste ändra en förordning, derföre att man förut icke gjort sig underrättad om förhållanderne.
Åttonde punkten innefattar anmärkn. mot medgifvandet af ersättning åt en Postinspektor för förlorad sportelinkomst.
Denna ersättning var nemi. alldeles stridande emot författningarne; ty dessa föreskrifva att posttjensteman icke vid andra tillfällen eger anspråk på ersättning, än då Kronan tagit till sig sportlerna.
Nu hade denne Postinspektor så mycket mindre anspråk på ersättning, som i kungörelsen ang:de ansökningar till tjensten det uttryckligen stod utsatt, att något anspråk på dylik ersättning icke borde ega rum.
Anspråket var således obefogadt och några billighetsskäl förefunnos ej heller, enär den ifrågav:de tjenstemannen visste, då han sökte och erhöll tjensten, att detta skedde med vilkor, att någon ersättning icke skulle komma i fråga i annat fall, än om lönen vore så usel, att han deraf icke kunde lefva.
Sådan var likväl icke händelsen; ty då han sjelf beräknat de förlorade inkomsterna till omkring 2,700 Rdr
Bko, kunde hans qvarstående sportler ej vara mindre.
Jag tror således att det är temligen ovedersägligt att man i detta fall handlat i strid emot författningarne.
Beträffande 9:de punkten medgifves gerna, att Regeringen var i en ganska svår belägenhet.
Ä ena sidan hade nemligen räntetagarne fullkomlig rätt att, då deras fullmakter voro utfärdade innan ränteförenklingen, utfå sina räntor enligt den gamla författningen; och på samma gång hade äfven räntegifvarne rätt att, till följd af ränteförenklingen, ieke utgifva räntorna enligt det gamla sattet, så snart dessa räntor utgingo till sådana tjenstemän, hvilkas full - t) e n 18 Ju 11. 42?
makter grundade sig på de nya förhållandena.
Nu inträffade emellertid det invecklade förhållande att för vissa läroverk den indelta spanmålen icke är indelad för lön, utan för läroverket i sin helhet, och att den först efteråt fördelas på lönerna.
A ena sidan kunde således de lärare, hvilkas fullmakter voro äldre än ränteförenklingeu, med allt skäl säga, att de icke gingo in derpå; men å andra sidan kunde deremot räntegifvarne med lika mycket skäl säga: »bland den spanmål, hvilken vi här betala till läroverket, ingår en betydlig del till löner åt lärare, som sedermera erhållit sina löner på nya sättet; och derföre vilja vi icke betala enligt annat än detta sätt.»
Att nu medla så, att ingendera parten blef lidande, var naturligtvis omöjligt.
Oonst.Utsk. har icke heller klandrat Regeringen, derföre att hon icke medgifvit räntegifvarne något annat, än hvad de hade skäligt anspråk på; och det var således ganska billigt att de genom beslutet ej blefvo lidande; men då jemväl räntetagarne hade anspråk på att icke genom detta beslut blifva lidande, borde man väl också hafva tänkt på dem, och det föreföll dem derföre naturligt, att man skulle skaffa sig medel till ersättning åt dem.
Huru mycket riintetagarne förlorade på denna affär, kan på siffran uträknas: det kan nemi. visas, huru mycket en lärare skulle fått, derest hans lön utgått på gamla sättet, och skillnaden borde hafva blifvit honom ersatt.
En föreg:de talare har visserligen yttrat, att detta hade gått an, men att medel fattades.
Jag hemställer likväl, om icke Rådgifvarne hade bordt tillstyrka K.
M. att an mäla saken hos R.
St:r för att erhålla dessa medel, särdeles som Rådgifvarne visste att förhållandet existerade icke blott i Götheborg utan äfven på andra ställen, och för att bespara auktoriteterna onödigt besvär, hade det väl varit riktigast att på en gång utfärda en förklaring i ämnet.
Man har äfvenledes sagt, att några vidare besvär i frågan icke inkommit: naturligtvis hvarken vill eller kan jag bestrida denna upgift; men derföre att personer låta sig nöja med ett förhållande, i st. f. att underkasta sig mödan och kostnaderna för en rättegång, bör man väl icke antaga att det är rätt och bra som det är, då man vet att missförhållanden verkligen förefinnas.
å 10:de punkten har blifvit sagdt, att någon felaktighet icke blifvit begången.
K. M. skulle nemi. enl. 11 §:n Reg:sF:n ega rättighet att sjelf bestämma det sätt, hvarpå ministeriella ärenden skola handhafvas.
Denna rättighet är tydlig och klar; men deruti finnes dock den inskränkning gjord, att K. M., innan han fattar beslut, skall höra Utrikes StatsMinistern och en annan ledamot af StatsRådet.
Här kan väl nu icke nekas att ett beslut är fattadt, och ett beslut af ganska vigtiga följder, nemi. ang:de neutralitets-förklaringen.
Jag kan således för min del icke finna annat än att anmärkmn i sak är riktig; och då jag reserverat mig mot densamma, var det icke derföre, att den icke var riktig i sak, utan derföre att den kom för sent, emedan den rörde en fråga, som tillhörde en period, för hvilken decharge redan var meddelad.
Man har visserligen sagt, att Utsk. icke förr än nu kunnat lära känna detta förhållande, och således icke förr än nu anmärka detsamma; men om detta resonnement skulle kunna gälla mot Grundlagens 426 Den 18 Jall. ovilkorlig^ stadgande angående dechargen, skulle ju derigenom, att Utsk. vid en kommande Riksdag reqvirerade ett ministerielt prot., ganska väl kunna hända, att Utsk. finge reda på en sak, som passerat för 20 år tillbaka, och således på den grund, att Utsk. ieke sett den förut, åtalade densamma. R. o. Ad. torde således finna, luiru långt man skulle kunna komma i orimlighet, om man ieke holle sig till hvad Grundlagen bestämdt föreskrifver i fråga om meddelande af decharge.
Beträffande slutligen 11 :te punkten, har Utsk. bestämdt ådagalagt, att någon Konsul med lön på Stat icke behöfves i Archangel för svenska förhållanden, utan endast för Norrige; men emellertid har, till följd af besynnerliga omständigheter, inträffat, att alla ytterligare utgifter frän den fond, hvarifrån aflötiingen utgår, drabbat Sverige ensamt.
Det är således gifvet att Hr Fleischer, hvilken såsom Konsul i Archangel endast gagnar Norrige, likväl fått sin lön förbättrad på Sveriges bekostnad.
Det är likväl icke endast detta, som gifvit anledn. till Utsk:s anmärkn.; utan den har varit, att Utsk. tyckt sig finna, att redan sedan långt tillbaka i den unionella vågskålen lagts nog mycket rättigheter i den ena och väl mycket skyldigheter i den andra skålen, ett förhållande, hvilket Utsk. ansåg som en pligtförgätenhet att icke framhålla.
En talare har i afs. på Hr Ridderstnds anmärkn. yttrat, att han icke kunnat annat än högeligen ogilla, att de protir, som nämnde anmärkn. afsåg, blifvit med anledn. deraf reqvirerade; det är likväl ingen hemlighet, att dessa prot:r reqvirerades genast efter det Utsk. sammanträdt, och således utan all anledn. af Hr Ridderstads anmärkn., ehuru denna anmärkn. gällde just samma fråga, som innehölls i dessa prot., och till följd deraf uptogs i förevrde Betänk.
Samme talare har ytterligare beklagat sig deröfver, att Utsk. framställt en mängd fakta, hvaraf man kunnat draga många slutsatser.
Mig vill det dock synas som om R.
St:r blifvit bättre i tillfälle att bedöma frågan, då Utsk., genom att framlägga alla fakta, velat bereda Ständerna utväg att, icke på grund af Utsk:s auktoritet, utan på grund af egen sakkännedom fatta sitt beslut.
Att man ur samma faktiska upgifter kan, allt efter de olika åsigter man hyser, komma till olika resultater, kan väl icke förnekas; men i allt fall lärer det dock vara bättre att ernå dessa resultater till följd af egen erfarenhet, än på grund af en auktoritet.
Slutligen och i allmänhet har man påstått att Utsk:s anmärknir gälla nog obetydliga ämnen.
För mig synes det likväl, som om frågor, de der röra uraktlåten efterlefnad af Grundlagens bud vid befordringsärender; obetänkt insläppande af jordegare; huruvida beskattning blifvit i olaglig väg lagd på omyndiga; huruvida en författning blifvit så oöfverlagdt utgifven, att den måst återtagas; huruvida räntetagares och räntegifvares rättigheter blifvit tillräckligt afsedde; huruvida de unionella rättigheterna och skyldigheterna blifvit opartiskt behandlade, — dessa ämnen synas mig icke vara obetydliga.
Eli anmärkn., som jag dock vill medgifva vara riktig är den, att det hade varit önskvärdt, om Utsk; kunnat upstnlla sitt Betänk, på annat sätt, än nu skett.
Jag tror att Den 18 Juli. 429 riktigast linde varit, om denna upställning skett i vissa större grundsatser, under hvilka sakförhållandena grupperats såsom bevisande exempel.
Utsk. kan likväl såsom ursäkt för det nu iakttagna förfarandet åberopa föregide Riksdagars exempel och Grundlagens uttryckliga stadgande.
Vår Grundlag föreskrifver väl, att Konungen eger allena styra Riket; men bredvid makten har den äfven ställt ansvaret.
I andra konstitutionella stater afträda ministrarne, om de blifva i minoriteten uti nationalrepresentationen; hos oss är denna representation fördelad på 4 olika kamrar, med ofta stridiga majoriteter, och man har derföre måst utfinna ett annat sätt för ansvarighetens utkräfvande.
Detta sker genom Const.
Utskis granskning af StatsRådets prot, vid hvilken det åligger Utsk. att anmärka hvad som kan vara stridande emot Grundlagen och detsamma anmäla för Ständerna, som ega att derom besluta.
En uraktlåtenhet att framställa anmärkmr, der fog dertill förefinnes, åberopas i framtiden såsom prejudikat, såsom ett Ständernas godkännande af det iakttagna förfaringssättet, och det är derföre af vigt att Utsk. säger sin mening.
Gonst.Utsk. har icke till ändamål att vid alla tillfällen endast försvara eller endast klandra Regeringen; utan dess pligt är att opartiskt och efter bästa samvete taga Grundlagen sådan den hr och framställa förhållandena sådana de förefinnas.
Detta har varit Utsk:s åsigt, och det har således gått den väg, som i våra Grundlagar finnes utstakad; det har följt den grundsats, som i dessa lagar finnes högt uttalad och i nationens hjertan djupt rotad, om Konungens Rådgifvares ansvarighet inför svenska folket.
Den långt framskridna tiden bjuder mig att vara så kort som möjligt.
Ehuru mycket af vigt redan af de föreg:de talarne blifvit yttradt, finnes dock en eller annan punkt, deröfver jag trott att anmärkn. bordt göras, och det är derföre som jag anhåller att äfven få uptaga R. o Ad:s tid.
Instämmande i den tillfredsställelse Erih.
Raab visat deröfver, att såsom ett tecken till en alltmera vaknande konstitutionell anda hos nationen kan anses den allt större upmärksamhet, hvarmed man vid hvarje Riksdag motser den granskning, som Const.Utsk. anställer med StatsRåds-prot:n och det resultat, som deraf kan följa; kan jag dock icke undgå att såsom en kontrast mot detta stigande interesse och som en betydelsefull erinring om den ställning, hvari våra konstitutionella garantier befinna sig, anmärka det jemförelsevis med många andra mindre vigtiga tillfällen ringa antal af R. o. Ad:s ledamöter, som i dag deltagit i denna discussion.
För närv:de finnes blott en Konungens Rådgifvare tillstädes, och två af detn, öfver hvilkas deltagande i förvaltningen Const.Utsk. gjort anmärkn., och hvilka således naturligtvis borde vara interesseradc af den nu pågående discussionen, hafva nästan så att säga skyndat sin väg, sedan de gjort ifrån sig med de skriftliga anföranden, som de upläst.
Då jag häruti icke kan finna något annat, än en slags i tysthet bildad mening derom, att den akt, som vid hvarje Riksdag föregår, då lt.
St:r öfverlägga om Const.Utsk;s dechargebetänkande, 430 Den .18 Juli. blott är ett slags obetydande ceremoni, som Konungens Rådgifvare hafva att underkasta sig; anser jag dock vigtigt att några bestämda meningar uttala sig om betydelsen af den konstitutionella ansvarigheten så långt som man enligt Grundlagens bud kan sträcka den, och det är hufvudsakligen i denna syftning, som jag skall be att fä säga några ord.
Hr Dalman har efter min åsigt på ett klart sätt framställt hvad man hade skäl att önska af Const.Utsk., nemi. att det borde för Ständerna till erhållande af en fullständig kännedom om RiksStyrelsen ifrån de föreg:de åren framlägga en generell tablå öfver Regeringsåtgärdernas beskaffenhet, så att man hade skäl att i detta fall betrakta Utsk. såsom det der hade i sina händer att vårda de konstitutionella garantiernas kontinuitet.
Men äfven om den åsigten, att Const.Utsk. ej enligt Grundlagen eger att yttra sig öfver de af behofvet påkallade åtgärder, dem Regeringen uraktlåtit att iakttaga,' vore riktig, så finnas dock, redan på grund af hvad som skett, tillräckliga anledmr och tillräckligt utrymme för Utsk. att gifva sina åsigter tillkänna både i afs. å hvad som blifvit gjordt och hvad som blifvit uraktlåtet.
Upmärksamheten har redan blifvit fästad dervid, att Gr.
Sparre klandrat, att Utsk. framkommit med anmärkmr öfver Regeringens åtgöranden i särskilda mål, i st. f. att framställa en tablå öfver Styrelsen i dess helhet.
I detta afs. tror jag, att Gr.
Lagerbjelke nyss har ådagalagt hvad som varit Utsk:s skyldighet, och att om Utsk. skulle hafva handlat på det sätt som Gr.
Sparre ansett vara det rätta, skulle detta Utsk:s Betänk, uplösa sig i en fraseologi, som möjligen hade så föga stöd af de särskilda handlingarne, att man dervid icke mycket kunde fästa sig.
Men det ena goda utesluter icke det andra, plägar man säga, och det är icke heller utan prejudikat, att sedan Const.Utsk. i särskilda punkter framställt de anmärkmr, som vid granskningen af StatsRåds-prot. ansetts böra göras, det sedermera äfven gifvit ett generelt omdöme öfver Regeringens handlingssätt, om dess nit, skicklighet och drift.
Jag tror också att det finnes en väg för Utsk. att i detta afs. beträda, och det torde icke skada att framställa en önskan derom, att Utsk. måtte kunna gifva R.
St:r en föreställning, huruvida något varit efterliggande i Regeringen sedan den föreg:de perioden
Det vore icke svårt att med ledning af en föreg:de erfarenhet kunna se hvad man haft skäl att vänta, att Regeringen borde hafva uträttat under denna tid.
Const.Utsk. borde derföre framlägga ett slags berättelse härom, ungefärligen på samma sätt som de berättelser JustitieKansleren infordrar från de öfriga embetsverken.
Detta kunde blifva en lika vigtig anledn. för R.
St:r att bedöma, huruvida 1,07 §:n borde tillämpas, som de direkta anmärkningarne.
Af Utsk:s skyldigheter anser jag dock dem stå främst, att då 9 §:n Reg:sF:n stadgar: »Uti alla mål, som hos Konungen i StatsRådet förekomma, skall prot. föras.
StatsRådets tillstädesvrde ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, hvarom i 106 och 107 §§:ne vidare stadgas, ovilkorligen till prot. sina meningar yttra och förklara,» taga en allmän kännedom och uttrycka sin mening för R.
St:r om hurudana Stats - Den 18 J uli. 431 Råds-prot.-n i allmänhet äro beskaffade.
Utsk. har visserligen gjort det i afs. på ett särskildt fack af ärenden, nemi. det som antydes i i:sta punkten; men jag tror att det ieke hade skadat nu, och icke för kommande tider hade varit onyttigt, om Utsk. velat meddela sitt Utlåt, om huru det ansett den Grundlagsparagraf hafva blifvit upfvlld, som säger att prot. skall föras.
Det kan icke vara R. o. Ad. obekant, att enl. allmänt gängse berättelse (och jag an ser att, i fall det skulle vara ogrundadt, ingenting är lättare, än att gifva mig dementi) StatsRåds-prot:n föras på det siitt, att då Prot:sSekret:n inkommit i konselj-rummet för att föra prot. får han icke sätta sig, utan måste på stående fot, försedd endast med en blyertspenna och ett oktavblad på sin trekantiga hatt göra de nödiga anteckningarne.
Nu kan visserligen en trekantig hatt vara bra till många goda saker, men’ till skrifpulpet duger den icke; och om det äfven hör till etiketten, att en Prot:sSekret. skall stå i StatsRådet, så synes dock att han bör hafva ett någorlunda annat underlag för sitt arbete, än den trekantiga hatten; ty jag hemställer om icke redan deuna är ett alldeles otillräckligt materielt substrat för upfyllandet af Grundlagens fordran, att i StatsRådet skall pral. furas.
Meningen härmed kan omöjligen vara annan, än att den protokollsförande skall för tillfället upfatta hvad som säges och att om några allvarliga meningsstrider förekomma, bör han äfven anteckna dem.
Den konstitutionella meningen med och betydelsen af ett prot. kan icke vara allenast den, att StatsRåden skola få veta hvarandras meningar, utan äfven att Const.Utsk. skall få veta dem, och detta kan icke ske såsom Grundlagsstiftärne hafva åsyftat (om man vill läsa motiverna till 1809 års Const.- Utsk:s Betänk.), utan att ett verkligt prot. föres, hvilket nu icke lärer ske.
Protokollsförandens ansvar är derföre mera ett sken, för att naturligtvis, om någon ledamot af StatsRådet det fordrar, kunna af honom begagnas.
Men om det icke är annat än ett sken, så hemställer jag, om icke denna omständighet vore en sak att i främsta rummet anmärka.
Jag öfvergår nu till några få andra punkter i Betänk,, vid hvilka jag vill fästa mig; de öfriga äro tillräckligt belysta.
Första punkten i Betänk, handlar om »uraktlåtenhet af StatsRådets ledamöter att vid frågor om bortgifvande af sådana sysslor, hvartill förslag blifvit uprättade, afgifva yttrande om de sökandes skicklighet och förtjenster.»
I detta fall anser jag Const.Utsk. hafva haft orätt att inskränka sin anmärka, till sådana sysslor, hvartill förslag blifvit uprättade.
Hr Cederschiöld har redan till någon del utvecklat den åsigt jag i detta hänseende hyser; men jag ber att något mera specielt få anföra de skäl, som göra att jag tror, det vara ovedersägligt att StatsRådets skyldighet icke bör inskränkas till hvad Utsk. förmenat.
Det står nemi. i 35 § R:s F:n: »SiatsRådets Ledamöter, Presidenter och Chefer för Collegier m. fl. hafva förtroendesysslor, hvarifrån Konungen må dem endtlediga, när lian pröfvar Rikets tjenst det fordra.
Konungen kungöre dock sådana beslut StatsRådet, hvars ledamöter vare skyldige alt deremot göra underd. föreställningar, om de finna sig dertill skäl ega.»
På grund 432 Den 18 J n H. lif denna § äfvensom af den föreg:de 33:dje der det står att: »Enär sådana sysslor, hvartill förslag blifvit uprättade, skola af Konungen bortgifvas, böra StatsRådets ledamöter yttra sig öfver de sökandes skicklighet och förtjenster.
Ege de äfven rätt att, emot Konungens utnämningar till andra tjenster och embeten underd. påminnelser afgifva», har man sökt förneka rättigheter och således äfven förbindelser för Statsllåden att yttra sina tankar om förtroendesysslor innan de tillsättas.
Jag åter tror att man icke kan gifva nog mycken vigt deråt, att det alldeles icke står, att Konungen skall utnämna dessa personer, utan att någon föreg:de öfverläggning derom skall ega rum i StatsRådet, utan blott att han eger endtlediga dem, när han pröfvar rikets tjenst det fordra.
Detta anser jag också böra vara en rättighet för Regenten i afs: på förtroende-embetsmän, i motsats till andra tjenstemän, hvilka icke utan dom och ransakning kunna afsättas.
Deremot står i 7 §m: «Alla Kegerings-ärenden, med undantag af sådana, som i Jl:te ochl5:de §§ omförmälas, skola inför Konungen i StatsRådet föredragas och der afgöras.» Bland de Regerings ärenden, som äro undantagna i 11 och 15 §§ finnas alldeles icke de som angå tillsättandet af förtroende sysslor, och således måste dessa i StatsRådet föredragas och afgöras.
I 9 § står: »Uti alla mål, som hos Konungen i StatsRådet förekomma, skall prot. föras.
StatsRådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, hvarom i 106 och 17 §§ vidare stadgas, ovilkorligen till prot. sina meningar yttra och förklara.»
Jemför jag härmed stadgandet i 33 g, så är det omöjligt att deraf draga den slutsats, att Grundlagsstiftarne skulle hafva åsyftat, att StatsRådets ledamöter icke skulle hafva rätt, att afgifva påminnelser förr, än utnämningen redan försiggått.
Jag hemställer till hvar och en, som gör sig ett begrepp om den föredragning, som bör tillhöra Konungens Rådgifvare, huru det skulle vara beskaffadt med den roll, som
Rådgifvarne utförde vid dylika ärenders föredragande, om de icke egde rätt att yttra sina meningar.
Vi hafva ett ord i svenska språket, som skulle kunna uttrycka den mening jag härom hyser, nemi. ordet hällringar; på annat sätt skulle Rådgifvarne icke kunna framställa sina tankar, om de icke egde rätt att yttra sig förr än sedan Konungen redan gjort utnämningen.
Hvartill båtade då dessa påminnelser; de kunde icke hafva något värde för Konungen, och blefve endast obehagliga så väl lör honom som för hans Rådgifvare.