Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den göres till bestånd af ett stort, helt Väl. – Om detta, mera härnäst.
Det är en grundartikel; och så stor, som tvistig.
Der äro ljungeldar af snille, i M. N. Herres kritiker.
”Skrifva geni, är som tänka bläck”.
Admirabelt!
Likväl: får man ej skrifva sanning? eller sjunga kärlek? o. s. v.
– Om jag ”älskar Stilens melodi”!
Synes jag ej häftigt söka den?
– ”Med dessa verser har Ni ju uppfyllt ert kall här i verlden”.
Ack, M. N. Herre, det är att säga mycket! och låt mig svara i samma mening: hvad min kallelse då är stor här i verlden!
Likväl: hvad jag är kär i dessa manligt lifliga infall, af lika eld och ljus! äfvensom i dessa språk-forskningar, dem jag erkänner. M. N.
Herres bref äro gjorda att bevaras.
Herre är född att göra Thamiana; så af geni, som de fordna ana af lärdom.
Gif mig, och verlden, urvalet af sina tankar; i någon form af egen smak!
Herre läst Grefve Ehrensvärds märkvärdiga böcker?
– I hvilken form afslog M. N. Herre Bränvinet121?
Kungen var här, och lade grundstenen till ett nytt Orangeri; donation af honom.
Det är ”trän”, M. N.
Herre! fastän små!
– Badinaget af det Stora; som Kungar alltid ha.
Man såg ceremoni, af intet; adulation; prål; Konunga-opera.
Vid ett föregående ställe, då man påmint sig med hvilken god smak Thorild redan hade vid en akademisk disputation opponerat alldeles oombedd, torde man hafva märkt med någon undran, huru plötsligt han, såsnart hans Konung önskade vid ett sådant tillfälle se och höra honom, insåg dylika akter vara ”bouffonerier, som af allt allvarsamt folk föraktas”.
Än besynnerligare måste väl dock synas den hånblick, hvarmed här nedses på Konungens grundläggande af den vackra Orangeri-byggnad122, som uppfördes på hans bekostnad och förärades, jemte dåvarande Slottsträdgården, till vårt Universitet.
Men för de tankar, med hvilka nu Thorild umgicks, de ”grundläggningar”, som han bar i sinnet, hvad kunde att verldens Universitets-inrättningar, Orangeri-byggnader och Konungar vara?
– Svaret, innehållande den utlofvade framställningen af ”problemet för hans lif”, följer i nästa bref. Det begynner utan datum; men är skrifvet vid sommarens slut.
Min Nådige Herre!
– Nådig är ett ord utan mening, som så många tusen andra i våra samhällen.
Det är som krumeluren på en bokstaf: man gör så – och det är grannt.
Jag erkänner i allt Menskligt icke mer än ett Rätt; och inom detta kan man vara God, eller Stor.
Men det är icke i sottiser af detalj, man reformerar; utan i principen.
Likaså är jag mera glad än någon annan dödlig jag ännu känt eller träffat.
Det är nödvändigt: då jag sätter hela det stora profvet af förstånd i – att vara lycklig.
En vis, en man af värde, som icke är lycklig i allt öde, det är, i lifvet – ljuger sin vishet och sitt värde.
Men det är i grunderna för all Glädje, som jag är allvarsam; oböjlig; häftig.
Detta, att vilja åt Principen och Grunderna – detta är det stora och decisiva.
Jag hatar Philosophernes detaljplock.
Menskligheten kunde hafva allt fundamentalt förstånd på tio år; och detta utdraga de (med det eviga lilla som de spetsa och pryda) på sex gånger tio sekler.
Ännu har ej sjelfva Europa menniskovett! – M. N. H. häpnar.
Förlåt! men det är verkligen sannt.
Aga mig med sitt snilles ljungeldar.
Slå det colossala missformliga.
Men skona det heliga Sanna, det verkliga Stora, – som tillhör oss; ty det ligger inom vår krets.
Göra något för sin person, för sin slägt, för sitt land – är ett förgängligt strunt.
Göra något för Menniskoslägtet, för Jorden – är icke stort mer.
(Se der den ”påstådda betydelsen af min varelse”!)
Men detta sednare är det enda jag finner mig rörd af, och tycker vara i lifvet värdigt.
”För högt är – en evig köld”.
Men ”le trop” är relatift, till alla varelser; och svårt att bestämma.
M. N. H. tycker om Helvetius.
Tänk sig en Helvetius bland matkar!
Mensklighetens första okunnighet, är dess första osälla feghet: att icke känna hvad den kan eller icke kan.
Derföre låter den tänka och göra för sig, – äfven när de, som åtaga sig det, äro dårar och skälmar; och ser en omöjlighet i hvar ny grad af Menniskovärde.
Exempel: i det Politiska, vår Nation; och sista Riksdag (denna högtid af feghet och skam!) – Hvad vore det som vi icke kunde göra, om vi nog kände vår styrka? det är, såge rent?
Den 24 Sept.
En liten resa på landet afbröt mitt bref.
Jag återtager nu det höga och lärorika nöje, att samtala med M. N. Herre: hvars öfverlägsna vett, hvars snilles än blixtar, än strålningar jag beundrar; hvars själs lifliga determinationer jag älskar; och hos hvilken jag var så långt ifrån att neka hvarken friheten eller hjeltemodet af en allmän kärlek för sitt land eller sitt slägte, att jag anmärkte vår lilla skillnad i borgerligt läge, endast för att blotta mig sjelf, visa mig sådan jag verkligen är – ett slags Vandrande Riddare för den Menskliga Lycksaligheten, som är min Gudomliga; min Skönhet; och derigenom kasta en ursäkt, en mera naturlig dag på mina (jag medger det) ”höga fantasier”.
”För Stort! för Högt”! är ett inkast, så många gånger gjordt af menniskor och tider, som varit för små, – att deruti är numera ingen visshet.
Stort, hvad
Högt har verlden icke exempel af?
Och den lagen står: det som varit Gjordt, det kan Göras.
– Låt oss icke fråga: huru stor, huru hög en sak är (ty här gifvas ju ock stora och höga dårskaper)? utan: huru rätt? det är: huru grundad i tingens natur och ägande det slags sannolikhet, som ett upplyst
Mod fordrar?
Nu, då jag ej förr känt en man, som med mognaden af femtio år förenar denna eld för Allt: så förföres jag, att för M. N. H:s förstånd, som jag vördar, förklara planen af mitt lif; det är, min själs djupaste hemlighet.
Då jag skyr alla små tillfällen att kännas af Kungen: så är det derföre, att jag ej älskar en villkorlig, vacklande Nåd, en behaglig Herr-tjenst; der verkan till något Stort alltid är oviss, bekymmersam och liten.
Jag trycker derför hellre en liten bok till Honom: ”om det Stora”; och med den – som innehåller hela ömheten och styrkan af min själ – presenterar mig på ett sätt, som ej skämmer sakens vigt; emedan det är lika stort med saken.
Detta allt är genast gjordt; och min person är lika fri! det är: ligger icke qvar i den blida Herr-tjensten.
Men äfven detta är, hvad Medici säga, ett heroiskt försök; ett slags stort skämt.
Så liten är deraf utsigten: ehuru visst det är, att den, åt hvilken Äran, väl presenterad (liksom Skönheten), ej ger eld – duger ej.
Allt annat af välgörande och medborgerligt fusk med en svindlande Konung och ett förståndlöst Folk, anstår ej den, som ej har mer än ett lif.
Det kunna andre göra, om de behaga! ...
Ty det är en bedröflig och stor betraktelse, att allt hvad man gör för en Konung, för ett enda Folk, med råd och dåd, med lif och död, är, inom några ögnablick, så godt som intet.
Det första svaghufvud på en thron, den första yrsel af oförstånd i en nation, tillintetgör både Guds och Menniskors lagar.
Eller månne ej Sully, Richelieu och Colbert lemnat
Fransoserne efter sig som de voro förut: samma behagliga, halffattiga, oroliga dårhop?
Af Greklands och Roms hjeltar hafve vi, i Häfderna, skuggan!
Gud! alle desse jordens Beundrade! alle desse Store Män – i Litet (i en enda artikel, hos ett enda folk)!
Hvad hafva de gjort för Menskligheten?
Genomsök alla folks häfder.
Ha vi genom de Stora Männen vunnit annat, än några tomma prydnader för våra haranguer? och var effecten af ett stort lif någonsin annat, än effecten af intet?
– Dertillmed oupphörligt förskämma folken hvarandra: genom våld; genom härmning, tycke och sed; och ingenting Stort, på ett ställe gjordt, är säkert.
Nu då – är detta min Plan:
Mensklighetens Principer, första, stora krafter, äro:
Förstå och Göra.
De, som öfverträffa i det förra, heta Genier, Snillen; de, som öfverträffa i det sednare, heta Hjeltar.
Bäggedera äro store; och sammanträffas i ett Verka: de förre i ett mera gudomligt och osynligt; de sednare i en mera uppenbar menniskokraft.
– Men nu skedde aldrig på jorden något Stort, utan genom ett Geni eller en Hjelte; ja, icke ens något Litet; ty detta lilla började med att vara stort.– Således:
Mensklighetens eviga Makt, är Genier och Hjeltar; och förena dem, – är göra Allt.
Men just sjelfva Snillet och Hjeltemodet, genom bandet af krafter som föra till Stort, förena dem: när denna Plan en gång är gifven; och när ett interesse, en belöning, stora nog, föresättas.
Nu, detta interesse, denna belöning är
Herraväldet öfver Jorden;
och detta genom de stora själars hemkänslor, naturliga motiver: på ena sidan Ära; på andra sidan Harm.
– Men detta ger första ideen af en
Verldens Republik.
Dennas osynliga Regering (en Verlds-Styrelse), äro Genierna; det är: det allmänna fria och Stora Förståndet.
– Dess synliga Armée, äro Hjeltarne; det är: det allmänna fria och Stora Modet, eller Mensklighetens väpnade Makt.
(Således: pouvoir legislatif och executif).
”Genom Ära, och Harm”: ty dessa hafva gjort allt af värde på jorden.
Ära: som finner intet annat Stort, än det som göres för Verlden, för Menskligheten (emedan resten är plotter, eller ”stort i ett litet”).
Harm: att se denna omätliga Vidskepelse af dåraktigt och falskt, namn, flärd, yppighet ligga öfver jorden; att se detta Konungarnes Påfvedöme, der allt är vanvett, gyckleri och spel, – ett stort afguderi, hvars prelater och munkar äro vinglare och krypare; der man säljer, väl icke syndernas förlåtelse, men just – Äran, och alla heliga ämbeten!
Harm: att se denna gudlösa, vansinniga Höghet man sjelf tillägger sig; se stöld och rån på land och folk heta Finans-plan; se dessa förryckta, onödiga Krig, för en dåres eller en skälms nyck; se (med ett ord) att Jorden är en kastboll, ett rof i uslingars händer, ehuru hon af Gud ämnades åt den sanna Menskligheten, genom de stora förstånd och de stora hjertan.
Men dessa? de bestå?
Såsom i uräldsta verlden Gudarne och Heroerne, eller i Medeltiden Riddarne – än uppenbart, än hemligen; än kändt, än i förklädningar; men alltid i en tyst, inbördes, helig förening (såsom vanligt för stora menniskor).
Deras heliga mål, är:
störta dårar, och slå skälmar.
Nämligen sådana dårar och skälmar, som kunna jemnföras med uräldsta verldens Monstra; d. v. s. som äro för mäktige att kunna dömmas efter vanlig mennisko-ordning.
– Tänk på Aevum Heroicum! tänk på Medeltidens Riddare!
De äro häraf en skuggbild.
Återställa Gudarnes och Riddarnes tidehvarf – väpna Menskligheten mot sina Förtryckare – befria Jorden – gifva den tillbaka åt Förståndet och Dygden: ..... se, detta är (i korthet sagdt) mina ”fantasier”.
Nu, att ropa till de Store i Snille (de sanne Lärde): gån ut ur träldomen af er låga Herrtjenst, för att blifva Verldens Styrare, Skyddsgudar, Dämoner, Genii!
Och till de Store i Hjerta och Mod (de sanne Soldater): gån ut ur träldomen af Feghetens usla sold, för att blifva Ärans Folk, Verldens Semidei och Heroes!
Och att förklara början, första Colonien, af denna Hjelte-sekt, denna Verlds-stat – –
– – det vill jag effectuera i England (der allt Stort kan tänkas och göras).
För de förre, i en bok på Latin och collateral-språk:
Monarchia Mentium (Förståndens Monarki).
För de sednare, likaledes i en latinsk bok:
Ira, sive de Sceleratis feriendis; ad animos heroes (Vreden, eller om Skälmars skjutande; till alla Hjeltesinnen).
Lagarne för bägge, bli evig Sanning och Natur.
En Scelerat, en Skälm, – enligt Guds och Förnuftets dom, enligt allmänna Ärans lag, – är endast
Den, som fräckt och uppenbart hindrar menskliga lycksaligheten; skyddar, upphöjer dårar och bofvar; visar i offentlig klar handling, att ingenting för honom är rätt och heligt.
Dit höra alle insigne krypare och smickrare; alle träldomens fege fäder (de, som icke hellre gå ur sina sysslor, än att vara vanans, formalitetens och det blida förräderiets skälmar).
Är det ej tid, att de störtas?
Det är nödvändigt!
Menskligheten kan ej längre trampas.
Ursinnigheten är för stor.
Jorden kan ej längre af dem styras!
Denna Mensklighetens Osynliga, Styrande och Väpnade Makt håller en offentlig
Verldens Dom-bok,
en Europas Journal: der den citerar och tillsäger Dårarne, att stiga ned; de fege och Smickrarne, att evigt dölja sig; Skälmarne, att deras stund är slagen.
Konungar och Ministrar, för hvilka bryta lag är intet; som ideligen förfräckas på thronen, göra stämpel-akter, ohelga folkrätt, trampa förnuftet, taga allt:
Prester, som, krypande, jakande, förråda Gud, Folket, sin Ed; Lärde och Snillen, som vid en vink uppoffra värdighet, sin ära, natur och sanning: alle desse lysande bofvar, som, emot sin öfvertygelse, först göra Mensklighetens olyckor .... dem tillsäger denna Domens Bok, att skottet är laddadt, att det hämnande svärdet är osynligen öfver deras hufvud.
– Efter denna Citation, andra graden:
Varning.
Så Domen:
Feriendus! il est à frapper!
Det ger en stor styrka, att Mensklighetens Fiender äro uppenbare; men dess Vänner osynlige.
Och moraliteten af saken är dock klar.
Ty då en man vågat sätta sig öfver ansvarighet, – möjlighet att dömmas, – d. ä. öfver Mensklighet och Lagar: så är han just dermed en gudlös narr, en bof à frapper!
– Jag kallar ingen annan ”bof”, än den Menskligheten samgrannt, den alla Religioners Gudar så dömma, den alla nationer förbanna uppenbart.
De små, våre vanlige ”missdådare”, äro endast en låg okynnes-fänad; några lumpna vargar och räfvar, dem man slår när som helst.
Men desse store Systemets skälmar, under hvilkas skygd dårskapen, eländet och brottet grönska, – dessa monstra primaeva, drakar, Sphinx, Hydra Lernaca – mot dessa, mot Högvilldjuren: säg! hvad är Ärlighetens lag?
om ej, att dömma och slå?
Sammandrag allt i ideen af hämnande Gudar, som nedstigit på jorden; af Hercules med sin klubba, utgången att frälsa Menskligheten!
– Hittills hafva
Nationerna sins emellan mördat och krigat (på sina Styresmäns bud): bäggesides lika dårar och oskyldige.
Nu är tid, att Mensklighetens krig utbrister: icke mot sig sjelf och sitt egna sköte, utan mot sina styrande (andlige och verldslige) Skälmar.
Detta är Stort och Decisift!
Och tillika ärligt och rättfärdigt: som förkunnadt af Jehovah.
När första skräcken af denna Osynliga Makt är gifven: då låter man de ”stormäktige”
Dårarne accordera af med sina komedier af högfärd och vansinnigt öfvermod.
Man låter dem nedstiga till den rena Menskligheten; till det simpla Majestätet – af Förstånd och Ära.
Vilja de gå in derpå: väl! de vinna då sjelfve, med oss alla.
Derefter – men småningom – brännas Städerne: dessa nästen för galenskapen och tyranniet, dessa yppighetens och eländets skolor; der man efter system förvandlar all jordens herrlighet och välsignelse till – en stenhop!
Fria samhällen af enskilda hushåll, – rörde dödlige, som ur det yppiga eländets och förtryckets Babel gå ut i Naturen, – upplifvas efterhand; enligt Gyllne Åldrens (den primitiva verldens) förebild, på öar, i bergstrakter, hos vildar, på köpta öde-ställen, och så vidare; under skygd af en allmän Tolerance, och milda Sekters frihet.
Egentligen dock
Ny Religion! inga Pöbel-gudar! ingen oändliggjord Menniskodåre på Himmelens thron! utan helt enkelt, Gud (den Gud, som Är); alla väsenders Väsende, det all-lefvande och all-lifvande; Gud, välgörande i den evigt uppenbara Naturen; dyrkad i bilder af Solen, Menniskokärleken, Barmhertigheten – genom hans sanna Helige:
Genier och Hjeltar.
Nya Lagar – Naturens Rätt!
Nya Seder, nytt Lefnadssätt – Frihetens och Glädjens!
Gemensamma Arbets- och Skörd-Fester, hvar och en ständigt i form af en Naturens högtid o. s. v.
Med ett ord:
Gyllne Åldren – den rena Menskligheten – realiserad.
Af allt detta vill jag, med offret af mitt lif, gifva – lära och exempel.
Ack! om min själ har någon eld, någon ädel häftighet, någon klar besinning, någon evig sanning: så bör den här synas.
I tvenne andra böcker:
Antiqua Religio, och Historia Libertatis; hvilken skall vara en tafla af Mensklighetens hela omätliga lidande.
Är det sannt, att aldrig något Utomordentligt varit sagdt på jorden, som ej födt en Sekt; att menniskohoparne ständigt yrslat för allt, som lofvat en stor sällhet; att min lära har uti sig en evig sanning, hvilken (se Historien) behöfver endast vara en gång rent nämnd, för att trotsa sekler, dårar och tyranner; att aldrig en sekt på jorden var mera grundad i Mensklighetens högsta krafter, – hvilka evärdeligt verka, hvilka gjort allt, fastän deras fureur aldrig haft ett rätt mål: ack! så skall denna elden aldrig dö! ....
Gnistan af en enda menniskas själ gjorde ständigt alla lågor på jorden.
Säg icke, att man, i detta, skall ”sky för farorna”!
När menniskohoparne äro en gång väckte: så är döden för dem ett spel.
Martyrerne – Theologiska Blod-Scenerna –
Upproren – Krigen!
Men i detta system är den kunglige blods-dåre, som ”förklarar ett krig”, framför alla feriendus.
(Tänk på Vilhelm i Holland nu!)
Denna stora mödan är således – kort och liten.
Konunga-kältringarne må slåss med hvarandra, personligen, om de vilja.
– – Se här, Nådige Herre! min Plan.
– Både Lifvet och Jorden är ett litet spel.
Men detta
Lilla är vår Storhet.
Tham skakade hufvudet.
Kanske händer det flera än mig, att ej kunna första gången läsa detta vidunderliga sändebref utan en blandning af löje och tårar: löje öfver all den sociala, politiska och religiösa befängdhet, som här tvifvelsutan har uppnått sitt zenith; tårar öfver all den vackra mening af menniskobefrielse och menniskoväl, som aldrig med redligare nit framglindrat ur någon verldsförbättrande student-dröm.
I allmänhet är Thorild – vid denna sin lefnadsålder – den fullkomligaste typen af slika drömmars omstörtnings-begär; och enkom af det slägte, ur hvars ynglinga-yra Franska
Revolutionens första rigtningar och skepnader framgingo.
Hvem ser icke, att han såsom Fransman skulle blifvit åtminstone en af Girondisternes hufvudmän, om icke till och med en af Terroristernes123, – ehuru detta sednare visserligen blott för en kort tid?
Ingen dertill behöflig egenskap saknas; och framförallt icke den, att uppgöra planer, som aldrig kunna utföras, men som leda, i den mån deras utförande ändock på allvar försökes, till de gräsligaste användningar af den bekanta jesuit-läran om medlens helgande genom ändamålet.
Terroristernes höfdingar voro icke tyranner af vanliga motiver.
Dem föresväfvade just en så beskaffad plan, som Thorilds; och den ville de bringa till verkställighet, utan att sky för någon enda af de conseqvenser, som till målets vinnande befunnos oundvikliga.
Gironde-partiet var en sammansättning af lysande, fåfänga, half-moraliska vältalare, som inbillade sig kunna begagna Jacobinerne till redskap, men af blödighet studsade och stannade halfvägs på en bana, den de (i grunden) hade med lika barbariska steg påbegynt.
Ett bref af Upsala den 28 Dec. 1787, hvars utanskrift ej finnes, men som troligen är rigtadt till Heurlin, omtalar likaledes, att han ämnade utgifva en bok ”Om det Stora, till H. M.
Konungen”; men tillägger, att den skulle beledsagas af en annan, kallad ”Sanning och Natur, till Folket”.
Om den förra säger han: ”der äro ljungeldarne af min varelses lilla Gudomliga”; om den sednare:
”den är det bästa af min själs kraft och mognad.
”Men”, – fortfar han, – ”hvem trycker dem? utan pengar”?
I ett postscript bifogar han: ”Jag vill bli Doctor i Lagar och Medicin.
Men – utan pengar”!
Vid samma bref var ock ”Forsmark, ett poem i form, till Ugglas”, bilagdt i afskrift.
”Du skall finna det godt.
Det borde bli tryckt.
Men här är allt i jul-yrslan; och omöjligt”!
Med detta poem förknippade sig likväl en liten prosaisk bakhålls-tanke: nämligen just en financiell speculation, genom hvilken, möjligtvis, den flerfaldiga förlägenheten skulle afhjelpas.
Förmodligen hade han kort förut besökt Forsmark, under en sommarresa, och blifvit af dess ägare bevåget emottagen.
Antingen bevågenheten var verklig eller skenbar, erhöll Vännen, med poemet, en så lydande föreskrift: ”Jag vill med detta stycke behaga.
Gif det ton.
Nämn skönheten.
Allt dock redligt, och efter din själs känsla.
Nämn något i rätt stund om karakteren af Ädelt och Stort hos Skalden, hos din Vän; och hvad store Medborgare borde göra i att ära, att beskydda, att vara Konungar, för att hafva omkring sig Snillets glans.
Nämn om det odödliga af en sådan sång för ämnet och den besungne etc.
Nämn på afstånd äfven min dubbla Doctors-plan, och hvad jag kunde vara i ett land af frihet etc. etc. för att ge åt hans själ all den utsigt en dödelig behöfver”.
Tydligen läsa vi här receptet till en enskild anbefallning eller recension, att hos Ugglas anbringa: vare sig genom Heurlin sjelf, eller måhända genom den inflytelserike, mot både Heurlin och Thorild gynnsamme Låstbom; till hvilken ock ett par bref, och flera småverser (hvaribland ett qväde på hans brölloppsdag), förekomma i de Thorildska papperen.
Troligtvis sammanhänger härmed, i en sednare skrifvelse till Heurlin, daterad Upsala den 19 Febr. 1788, följande ställe:
”Om du familjert träffar Rev.- Secret.
Låstbom, så tala om mig; om mina lärda speculationer här; om min eld – men hindren af depenser (dock modest, och i distance).
Sök precist ett tillfälle; ty jag har en plan lagd hos honom.
Detta genast, och väl, och vist”!
– – – I allmänhet var det icke utan, att ju Thorild gerna ville betrakta landets Magnater, Capitalister och högre Ämbetsmän såsom sina kassaförvaltare.
Att understödja Snillet, ansåg han för deras egentligaste pligt.
Och huru kunde de då använda sitt mynt till något bättre, än att understödja honom?
– Hvad särskildt beträffar lofsången öfver Forsmark: så är den sannerligen, bland hans större skaldestycken, det artistiskt bästa; eller det, som är mest ”poem i form”.
Vi antaga, att Ugglas läste det med tacknämlighet.
Hvad valuta det eljest inbragte, är mig obekant.
I slikt afseende förblef, bland alla Thorilds Gynnare, Tham den säkraste att anlita.
Han var, om än icke en fullständig hjelpare, dock af dem samtligen den både frikostigaste och längst uthållige.
Hvad han tänkte om ”problemet för Thorilds lif”, eller om den verldsomskapande revolutionsplanen, skall snart visa sig.
Mellertid var Thorild sjelf så belåten med sin epistel, att han ännu ett år derefter, eller i Augusti 1788, skref derom från Upsala till Heurlin: ”Det brefvet du tycker så om, för sitt Utomordentliga, är – det är sannt – det märkvärdigaste papper nu i Europa.
Det var till Pehr Tham; och jag begärde sjelf det åter.
Det är dock – blott ett bref; och jag skickade det som ett exempel af hvad jag gör, när jag (såsom man påstår) gör intet”.
– Så mycket större blef hans missnöje, då Tham behandlade det ”märkvärdigaste papperet i Europa” såsom ett document lagdt ad acta, hvaröfver det vore bäst att yttra – ungefär ingenting.
Upsala den 22 Oktober 1787.
Jag fick M. N.
Herres bref; det är: jag hade ett lifligt nöje.
Men – så litet, i ett så stort ämne! M. N.
Herres spartanism i styl och tankeart är mera för en redan fullbordad storhet, än för en till sitt mål sträfvande.
Den har en köld, en hvila – en mognad af visdom; – men den lemnar mig liksom ensam på jorden, och gör min eld till en yrsla.
”Dubium Sapientis initium!” det är allt!
– Ack! gifves ett lif, en lycksalighet, utan i visshet?
Denna är i min själ.
Men jag ville hafva dess verkan på M. N. Herres hjerta, och ljuset af dess förstånd.
Gif mig dem, i ett helt omdöme!
Lemna ett ögonblick storskiften och klyfningar; componera, är mera gudomligt.
Lemna en stund de gulnande, förgängliga träden; mensklighetens lif är mera skönt och mera evigt.
Om edra lundars skugga skall blifva Er helig – döm, råd mig, meddela er visdom!
Och låt mig engång tänka mig den heligt ljufva synen af en gråhårig Nordens Vis, i denna skuggan vandrande, sittande, välsignande!
Helt visst skall jag der se M. N. Herre!
Hyperboreerne, Nordens uräldste Lycksalige, Helige, Rättrådige (som de af fornverlden kallades), skola återupplefva i en sekt af stora sinnen; skola ännu engång hafva ett namn, och stå högst på jorden.
Jag vet icke, hvarför Norden är mig så helig!
Men Rudbecks Atland, denna gudomliga tafla, och de
Gamles Hyperboreer, – det högsta och förunderligaste de nämna, – ligga på djupet af min inbildning.
– – ”Sensus Communis”124 består af Kellgren, Rosenstein, Leopold, det Vettigaste i landet etc.
Det är styrkan af Fransyskt; ”stort i smått”; ett excellent lappri.
Svärmar- sekterna – deras Anti – är något långt mera värdt!
Men bägge förfela, de förre neråt, de sednare uppåt, Naturens klara Verklighet, det sanna Stora.
Åt detta vilja Svärmarne; från detta skyr Sensus Communis.
Jag skrifver derom några ark.