Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvärtom och i samma män landtbruket utvecklats och ett tidsenligt bedrifvande deraf kräfver allt större insigter och omtanka, men stigande jordvärden och bristande knpitalstyrka utgöra hinder för mången skicklig landtbrukare att genom köp förvärfva sig jordegendom, har fördelen af arrenden på längre tid blifvit allt mera erkänd.
Genom sådana arrenden tillgodoses i lika mån arrendatorens och jordegarens intressen.
Den förre kan å jorden nedlägga arbete och kostnad med full förtröstan att derför inom arrendets slut erhålla full godtgörelse; och jordegaren behöfver ej befara, att arrcndatoren begagnar arrendet endast för att af jorden draga den största möjliga vinst för ögonblicket och derefter återlemnar den till egaren i utmattadt skick.
Helt annat är förhållandet med arrenden på kort tid.
I sådant fall kan icke arrendatorer utan att blottställa sig för förluster, å egendomen verkställa någon väsendtligare förbättring, utan blir det merendels hans enda ögonmärke att taga af jorden allt hvad den i befintligt skick möjligen kan lemna under de få år arrendet varar; och gäller detta äfven om arrende om arfvejord, hvilket, om än afslutadt för längre tid och behörigen intecknadt, likväl, i följd af det anförda stadgandet i 1800 års förordning, icke medför någon visshet om arrendets bestånd utöfver den korta tiden af fem år.
På grund häraf och i enlighet med hvad uti en inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 83) Herr Friherre Wrede föreslagit, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville, för sin del, besluta en författning af följande lydelse: »Med upphäfvande af 2:dra punkten i Kongl. Förordningen angående städsel och lego af jord på landet den 13 Juni 1800, stadgas, att hvad samma förordning innehåller om tiden för beståndet af arrende- och landbokontrakter om allingejord äfven skall gälla i fråga om dylika kontrakter om arfvejord.» Stockholm den 21 September 1863.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 61, 3 W:o 61.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 21 Sept. 1 St>3, ki. 6 e. tu.
Betänkande, i anledning af motion om ändring i nu gällande föreskrifter angående anmä''an af missnöje emot sådana domstols i invändningsfrågor meddelade beslut, hvaremot klagan icke får annorledes än i sammanhang med hufvudsaken fullföljas.
Sedan i 1, 2 oell 3 <§§ af 16 Kap.
Rättegångs-Balken blifvit stadgadt: i 1 §, att, om svaranden kommer inför Rätta, men säger, att saken till den domstol ej hörer, och endera parten ej nöjes åt det utslag, domaren meddelar öfver samma invändning, parten åligger att genast, eller sist innan nästa dagen tilländagått, gifva Rätten sitt missnöje tillkänna; i 2 <§, att, om någon gör sådan invändning emot Hofrätten i de saker, som der strax instämmas och upptagas, den, som tappat, skall kungöra sitt missnöje inom klockan tolf å tredje dagen derefter; och i 3 §, att, om någon vänder in, att (lere hafva i saken del och böra instämmas att tillika med honom svara, dermed skall gå på samma sätt, som nu blifvit föreskrifvet; så bestämmes i 4 § af samma Kap., att om någon gör annan invändning, än sålunda är sagdt, domaren skall, om målet det fordrar, gifva sitt utslag deröfver särskildt och, antingen det i hufvudsaken binder elier ej, fortfara genast derpå med hufvudsaken, ändå att någondera parten förklarat sitt missnöje inom den i 1 och 2 §§ stadgade tid, samt att öfverdomaren ej må besvär öfver fel i rättegången emottaga, innan underdomaren i hufvudsaken dömt, men att, derest den, som tappat, söker högre Rätt i hufvudsaken, det står honom fritt att sina besvär i nvssberörda fall tillika framföra; och har vidare genom Kongl. Brefvet den 2 November 17S9 blifvit förordnadt, att sedan domaren gifvit sitt utslag öfver någon sådan invändning i rättegången, som icke emot 16
Kap 4 <§ Rättegångs-Balken får genom besvärs anförande från hufvudmålet skiljas, honom väl åligger att med saken vidare fortfara, men tillika genast underrätta den part, som i samma utslag tappat, att missnöje deröfver bör innan den i 1 och 2 §§ Rättegångs-Balken utsatta tid anmälas, så framt han sin talan deremot, i fall hufvudsaken under högre
Rätts bepröfvande kommer, förvara vill.
Nu har uti en inom Vällolliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 271) Herr Lundberg, enär anmälan af missnöje i anledning af ett under rättegången meddeladt beslut, som icke finge öfverklagas annorledes än i 4 Lag-Utskottets Betänkande IS:o Bl. sammanhang med sökande af ändring i hufvudsaken, syntes vara utan egentligt ändamål eller icke böra erfordras såsom vilkor för rättigheten att samma beslut öfverklaga, föreslagit, att Rikets Ständer, för sin del, måtte, under meddelande af dermed Öfverensstämmande förklaring eller ändring af 16 Kap 4 § Rättegångs-Balken, besluta upphäfvande af omförmälda Kongl.
Bref den 2 November 1759.
Utskottet kan ej annat än dela den af motionären, på sätt nyssberördt är, uttalade åsigt.
Det torde också i sjelfva verket vara svårt att inse, det anmälan af missnöje emot ett sådant Rättens beslut, som ej får annorledes än i sammanhang med hufvudsaken fullföljas, kan lända till gagn för någondera parten.
Deremot skulle föreskriften derom i 1759 års bref lätteligen kunna leda till synnerlig skada för den part, som beslutet gått emot.
Det lärer väl nemligen icke kunna förutsättas, att i allmänhet en part besitter förmåga att i alla händelser genast eller ens före rättegångens slut bedöma det inflytande, ett sådant beslut må ega på hufvudsaken; och parten kunde följaktligen genom underlåten missnöjes-anmälan förlora rättigheten att i sammanhang med hufvudsaken få Ofverrätts pröfning underställa ett i en invändmugsfråga meddeladt beslut, hvaraf sakens utgång helt och hållet eller i väsendtlig mån berodde.
Utskottet anser således en dylik anmälan icke böra föreskrifvas såsom vilkor för rättigheten att öfverklaga ett sådant Rättens beslut, som afses i 16 Kap. 4 § Rättegångs-Balken.
Beträffande åter sättet för verkställande af en lagförändring i öfverensstämmelse härmed, synes väl vid det förhållande, att nyssnämnda lagrum icke innefattar någon bestämd föreskrift om anmälan af missnöje, förändringen låta sig verkställas endast genom upphäfvande af 1759 års bref.
Men då af innehållet af samma bref visar sig, att stadgandet deri grundar sig på det antagande af lagstiftaren, att part, som icke gifvit domaren tillkänna missnöje öfver Rättens beslut i anledning af en sådan invändning, som i 16 Kap. 4 § Rättegångs-Balken sägs, icke eller före tillkomsten af 1759 års bref varit berättigad att deremot föra någon talan, då han hufvudsaken hos högre Rätt fullföljer, torde jemväl en förklaring af samma lagrum i den af motionären angifna rigtriing fä anses vara af behofvet påkallad.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, för sin del, måtte, med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 2 November 1759 besluta den förklaring af 16 Kap. 4 § Rätte gångs-Balken, att part, som underlåtit att för domaren gifva tillkänna missnöje öfver dess beslut i anledning af någon sådan invändning, som i samma § sägs, icke derigenom är betaget att detta beslut hos högre rätt öfverklaga, då hufvudsaken der fullföljes.
Log-Utskottets Betänkande N:o 62 5 mo 63.
Ank. lill Exp.-lJtsk. deli 21 .Sept. 1863, kl. 6 in.
Betänkande, i anledning af motioner om ändring i Kongl. Förordningen angående inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818.
Berörda motioner aro väckta dels inom Höglolliga Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Cederström, R.
(N:o 85), dels ock inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmäktige!! Carl Anders Larsson från Östergötlands län (N:o 519), af hvilka motionärer den förre yrkat den ändring af '23 § af 1818 års förordning, att hvad i samma § är stadgadt om förnyelse af inteckning äfven komme att gälla, då inteckningar skola i afseende å förmånsrätten omflyttas.
Riksdagsfullmägtigen Anders Larsson åter har hemställt om antagande af de af honom vid sistförflutna riksdag framlagda förslag till tillägg: a) till 19 § i Inteeknings-förordningen, af följande lydelse: — — — — — »Då fast egendom eller afsöndrad lägenhet, som graveras af gemensam inteckning och eges af särskilda personer, säljes å exekutiv- eller konkurs-auktion; åligger det försäljningsman att först utropa hvardera egarens lott särskildt i uppslag och, om dervid erbjudna summan finnes tillräcklig för betäckande af intecknade skulderna, fastställa högsta anbudet, så vida inroparen presterar nöjaktig säkerhet; men om vid första utropet brist uppkommer till gäldande af inteckningsbeloppen, sammanslås hela fastigheten och ånyo utropas i ett sammanhang.
Det härvid uppkommande högre belopp repartiseras mellan de särskilda delarne i proportion mot de vid första utropet stipulerade värden och anses utgöra priset å hvarje särskild del»; och b) till 29 § i Intecknings-lagen af detta innehåll: »Vid exekutiv auktion å fastighet, hvartill någon förvärfvat arrende- eller panträtt vare sig till hela eller viss del af samma fastighet, äfvensom då gravationsbeviset eller åtkomsthandlingarne upplysa, att inteckning är sökt eiler fastställd för undantagsaftal eller andra förbehåll från hemmanet; då skall det åligga den, som öfver utropet satter är, att först verkställa utropet under förbehåll, att de inskränkningar i egande- eller dispositionsrätten, hvarom i gravationsbevis eller andra tillgängliga handlingar vinnes upplysning, skola lända inroparen till efterrättelse; men om hemmanet dervid icke uppgår till så hög köpeskilling, att alla inteckningar med äldre eller lika rätt kunna fullt betäckas, och icke de, hvilkas rätt är i fråga, förmå fylla den brist, som uppstår, må hemmanet vid 6 Lag-Utskottet* Betänkande N:o 62. förnyadt utrop säljas utan förbehåll och alla inteckningshafvare ur köpeskillingen njuta hvar sin tillbörliga rätt, så långt den förslår, börande i ty fall de förmåner, som icke äro till bestämd summa utsatta, värderas af tre gode män, deraf hvardera rätts— egaren utser hvar sin och de sålunda utsedde tillkalla den tredje, med rätt för vederbörande exekutor att i den tredskaudes ställe god man tillkalla.»
Enligt hvad nämndt är, har öfver Riksdagsfullmägtigen Carl Anders Larssons omförmälda förslag redan vid sistförflutna riksmöte Rikets Ständers pröfning varit påkallad.
Men vid samma riksmöte framkom jemväl ett förslag i alldeles enahanda syftning som det, hvilket nu blifvit väckt af Herr Friherre Cederström.
I anledning af de sålunda gjorda framställningar afgaf dåvarande Lag-Utskott ett Betänkande N:o 43, deri Utskottet, under erkännande af vigten af de genom samma framställningar föreslagna tillägg och förändringar i intecknings-lagen, förklarade sig dock icke hafva funnit lämpligt att då föreslå någon förändrad lagstiftning derutinnan. »Rikets Ständer hafva nemligen nyligen», fortsätter Utskottet, »genom sitt bifall till hvad Utskottet i dess Betänkande N:o 31 tillstyrkt, beslutat ingå till Kongl. Majit med en underdånig skrifvelse, innefattande begäran om utarbetande af förslag till införande hos oss af så kallade grund- och hypotheksböclcer, hvilken institution åter, såsom Utskottet i nämnda betänkande jemväl antydt, förutsätter en revision af alla nu gällande stadganden om inteckning.
Vid en sådan revision, omfattande inteckningslagen i dess helhet, synas äfven nu väckta frågor böra komma under pröfning; — och att de dervid icke skola förbises, kan med så mycket större säkerhet antagas, som de äro upptagna i det af Lagberedningen utarbetade förslag, hvilket vid omförmälda revision otvifvelaktigt kommer att tagas i betraktande.»
Detta Utskottets yttrande vann äfven Rikets Ständers^bifall; och ehuru något sådant förslag, som det i den antydda underdåniga skrifvelse!) omförmälda, icke, på sätt Rikets Stander tillika i samma skrifvelse, för den händelse så ske kunde, begärt, blifvit för Rikets nu församlade Ständer framlagdt; dock som, enligt hvad kändt är, förberedande åtgärder för utarbetande af ett dylikt förslag redan blifvit vidtagna och följaktligen kan antagas, att den af Rikets Ständer, på sätt berördt är, yttrade önskan snarligen varder uppfylld, får Utskottet på enahanda grunder, som af Lag-Utskottet vid sednaste riksmöte blifvit anförda, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner icke må till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda.
Herr Henschen har anmält att han i beslutet ej deltagit.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 63. 7 M:o 63.
Arik. till Exp.-Ut;,k. den 21 Sept. 1863, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af motion om ändring i 4 Kap. 2 § Jorda-Ballcen.
Berörda lagrum, sådant det blifvit förändradt genom Kongl.
Förordningen den 10 September 1823, lyder sålunda: »Jord, hus och tomt i staden, som säljes, skall ock offentligen vid öppna dörrar å Rådstufva tre måndagar uppbjudas, fyra veckor emellan hvart uppbud; faller helgedag in å uppbudsdag, då fullföljes uppbud nästa måndag derefter.
Kommer ej klander å det köp inom tolf veckor från tredje uppbudet, vare det då lagståndet, och sedan friskilling gifven är, skall det med Rättens fastebref bekräftas.
1 fastebrefvet skall nämnas huru många alnar den gård eller tomt är bred och lång, så ock i hvilket qvarter och fjerding och emellan hvilka gator och gränder den belägen är.
Om skifte och gåfva vare lag samma.» Stadgandet, att, om klander ej kommer å köpet inom tolf veckor från tredje uppbudet, det då skall vara lagståndet, är uppenbarligen föranledt af bestämmelsen i 5 Kap. 1 § samma Balk, att bördeman eger rätt att lösa såld stadsfastighet inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet.
Förordningen den 21 December 1857 är emellertid all rätt till börd af sådan fastighet upphäfd och föreskriften om uppbud vid köp derom har följaktigen numera betydelse endast i och för den rätt, som, jemlikt 7 Kap. 1 § Jorda-Balken och nyssnämnda förordning, tillkommer viderboende eller nabo att inom fjorton dagar ifrån den, då tredje uppbudet meddelas, i laga ordning instämma sin talan om inlösen af egendomen; och torde i öfverensstämmelse härmed ock laga ståndstiden för köp om fast egendom i stad böra inskränkas till sistberörda tid af fjorton dagar från tredje uppbudet.
Yrkande härom har äfven uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 78) blifvit framstäldt af Herr Bovin, hvilken, med åberopande hufvudsakligen af ofvan anförda förhållande, tillika fäst uppmärksamheten å den olika praxis, som i ifrågavarande hänseende skulle ega rum vid olika Rådstufvurätter, i det åtskilliga med tillämpning af 1857 års förordning anse köpet, så vida klander derå icke anhängiggöres, vara lagståndet inom fjorton dagar från tredje uppbudets medde - 8 Lag-Utskottets Memorial N:o 64. lande, men andra af den oförändrade lydelsen i 4 Kap. 2 § Jorda-Balken och Kongl.
Förordningen den 10 September 1823 finna anledning att fortfarande utsträcka laga ståndstiden till tolf veckor från tredje uppbudet.
På grund häraf och då erläggande af friskilling så mycket mindre synes Utskottet böra, på sätt i 4 Kap. 2 § Jorda-Balken för närvarande är föreskrifvet, utgöra ett vilkor för fastebrefs meddelande, som det icke torde möta större svårighet att af köparen utfå denna i allmänhet obetydliga afgift, än öfriga med lagfarten förenade kostnader, samt i allt fall bestämmelse om erläggande af en sådan afgift icke lärer lämpligen hafva sin plats i allmänna lagen, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville för sin del besluta en författning af detta innehåll: »Med ändring af 4 Kap. 2 § Jorda-Balken, sådant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl. Förordningen den 10 September 1823, stadgas, att samma § skall erhålla följande lydelse:
Jord, hus och tomt i staden, som säljes, skall ock offentligen vid öppna dörrar å Rådstufva tre måndagar uppbjudas, fyra veckor emellan hvart uppbud; faller helgedag in å uppbudsdag; då fullföljes uppbud nästa måndag derefter.
Kommer ej klander å det köp inom fjorton dagar ifrån tredje uppbudet; varde det då, såsom lagståndet, med Rättens fastebref bekräftadt.
I fastebrefvet skall nämnas, huru många alnar den gård elier tomt är bred och lång, så ock i hvilket qvarter och fjerding och emellan hvilka gator och gränder den belägen är.
Om skifte och gåfva vare lag samma.» Stockholm den 21 September 1863.
M:o 64.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Sept. 1863, kl. 6 e. rn.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Utlåtande N:o 38 öfver motioner om ändring af 12 Kap. 2 § Rältegångs-Ballcen.
Nämnda utlåtande har blifvit af Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de tre öfriga Riks-Stånden bifallet samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut Lag-Utskottets Memorial N:is 65 och 66. 9 beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen ej erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Hedervärda Bonde-Ståndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 24 September 4863. X:o 65.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Sept. 1863, kl. 6 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Utlåtande N:o 44 öfver motion, angående tillåtelse för enskilde att anställa särskild prestman för gudstjenstens upprätthållande i orter, aflägsna från församlingens kyrka.
Vällofliga Borgare-Ståndet har, enligt protokolls-utdrag, som till Utskottet ankommit, återremitterat ifrågavarande utlåtande; men som de tre öfriga Riks-Stånden detsamma bifallit samt tre
Stånds mening i ämnen af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning] £af återremissen ej erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Vällofliga Borgare-Ståndet anmäla.
Stockholm den 21 September 1863. j%T:o 66.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Sept. 1863, kl. 6 e. ra.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Utlåtande N:o 41 öfver motioner, angående dels inrättande af en Hofrätt i Hernösand, dels ock Svea och Göta Hofrätters fördelning i flera mindre Hofrätter.
Enligt Utskottet tillhandakomna protokolls-utdrag har Vällofligaf Borgare-Ståndet återremitterat berörda utlåtande, hvaremot de tre öfriga Riks-Stånden bifallit detliih. till li St.
Prof. 1862 Ä 1863. 7 Samt. 1 Afd. 26 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Memorial N:o 66. samma; och emedan tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen ej erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Vällofliga Borgare-Ståndet vördsamt anmäla.
Lag-V t skuttet i Utlåtande N:u 67. 1 !¥:» 62.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Okl. 1863, kl. 12 tnidd.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring i Kongl. Förordningen, angående handelsböcker och handelsräkningar, den 4 Maj 1855.
Berörda Kongl. Förordning stadgar, bland annat, att räkning å varor, af köpman utborgade till annan än köpman, skall tillställas gäldenär inom tre månader efter utgången af det år, hvarunder det utborgade i handeisboken inskrefs, der ej annorlunda blifvit uttryckligen aftaladt, vid äfventyr, om det försummas eller köpman underlåter att inom nämnda tid hos Rätten eller Konungens Befallningshafvande söka gäldenären, att vitsord för sådan fordran ej tillkommer handelsbok.
Godkänner gäldenären räkningen, genom påskrift derå, blifver denna lika utmätningsgild, som förfallet skuldebref, hvilket ock är förhållandet, om han underlåter att inom tre månader, efter det han räkningen emottog, tillsäga köpmannen att räkningen icke godkännes, eller om han inom den tid ej instämmer klander derå.
Nu har uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt, tili Lag-Utskottet remitterad motion, N:o 2, Herr
Hydin fästat uppmärksamheten på de olägenheter, hvilka dessa stadganden medförde isynnerhet för minuthandlanden, den mindre fabrikanten och handtverkaren.
De fingo nemligen allt för länge vänta på liqvid för de utborgade varorna.
Deras fordringar, antecknade i handelsböckerna, voro under en allt för lång tid oåtkomliga och således ofruktbara kapital; och deras ställning vore osäker i samma mån som värdet af dessa bokfordringar vore osäkert, hvartill komme, att, då tiden, inom hvilken räkning skulle tillställas, vore så lång, hopades på en hand större skulder för borgade varor, än som skulle vara fallet, om denna tid vore kortare.
För att afhjelpa dessa olägenheter, »utan att likväl förstöra handeln mot bokfordran», bär motionären, med öfverlemnande åt Lag-Utskottet att deråt gifva lämplig form, framställt följande förslag: »Aret indelas i fyra qvartaler.
Det första qvartalet inne»håller Januari, Februari och Mars månader, det andra April, Maj och Juni, det »tredje Juli, Augusti och September; samt det fjerde och sista Oktober, November »och December.
Inom första månaden i hvarje qvartal skola räkningar å bokfor Dih. till JR.
Prat. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 27 Baft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 67. »dringar från föregående qvartal utskrifva» och tillställas gäldenärerne, hvilka före det »löpande qvartalets slut äro skyldige uppgöra liqvid med reda penningar, löpande »skuldförbindelser, accepterad räkning, eller annat värdepapper.
Har liqvid ej skett »inom sagde tid, vare fordringseguren pligtig att inom första månaden af påföljande »qvartal vid vederbörlig domstol utsöka sin fordran.
Uraktlåtes detta, vare han sin »bokfordran förlustig och gäldenären sin skuld qvitt.
Accepterad räkning, hvarå be»stämd betalningstid ej blifvit utsatt, är till betalning förfallen efter det löpande qvar»talets slut.»
Afven vid sistförflutna riksdag framställde Herr Rydin en motion, innehållande ett med det nu anförda nästan ordagrannt lika lydande förslag.
Detta behandlades af dåvarande Lag-Utskott, som dels i anledning af två andra i sammanhang dermed förehafda motioner om ändring i 1835 års förordning, fann sig hufvudsakligen på det skäl, att den bevisningskraft, handelsbok för närvarande eger, vore stridande mot andan af hela vårt bevisningssystem i öfrigt samt skadlig för den allmänna krediten, böra för Rikets Ständer framlägga ett författningsförslag, afseende en sådan ändring i nämnda förordning, att handelsboks vitsord inskränktes till tvister köpmän emellan, dels ock vid sådant förhållande och då Herr
Rydins motion åsyftade icke att bryta utan endast i viss mån inskränka eller reglera det i följd af handelsboks vitsord rådande utborgningssystem, förklarade sig icke kunna godkänna samma motion till sitt syfte.
Dessa Utskottets åsigter vunno äfven bifall hos Rikets Ständer, som i underdånig skrifvelse den 30 Juni 1860 anmälde sig hafva, för sin del, antagit det af Lag-Utskottet framlagda författningsförslaget.
Detta förslag har väl Kongl. Maj:t i nådig Skrifvelse den 21 Oktober 1862 tillkännagifva sig icke kunna antaga.
Men då Utskottet delar de af nästlidna riksdags Lag-Utskott, på sätt nämndt är, uttalade åsigter, får Utskottet på enahanda grunder, som de af bemälda Lag-Utskott anförda, och enär dessutom Herr
Rydins förslag i tillämpningen torde möta åtskilliga praktiska svårigheter, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Herr Friherre Armfelt och Herr Henschen hafva tillkännagifva, att de icke deltagit i detta ärendes handläggning inom Utskottet.
Lag-Utskottet* Betänkande N:o 6‘S. Wo Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Okt. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af motion om närmare bestämmelse af sältet för inteckning om nyttjanderätt till fast egendom. 1 § af Kongl. Förordningen den 9 November 1844 innehåller, att, på sätt angående arrende-afbandlingar, ingångna för viss tid, föreskrifvet är, annan handling, hvarigenom besittnings- eller nyttjande-rätt till hus eller jord å landet blifvit på viss tid eller lifstid upplåten, ock skall hos Häradsrätten intecknas och inteckningen behörigen förnyas, för att mot egande- eller inteckningsrält, hvilken tillkommer annan än den, som upplåtit, eller lika med honom är förbunden, hafva bestånd; och 2 <§ i samma förordning föreskrifver, att, om den, som å amian öfverlåtit eganderätt till fast egendom å landet, dervid förbehållit sig nyttjanderätt till större eller mindre del af egendomen eller afkomst deraf, han skall hafva säkerhet derför i den öfverlåtr.a egendomen med den förmånsrätt, allmänna lagen i 11 Kap. 2 § Jorda-Balken tillägger, men att, om han försummar att inom den i samma lagrum utsatta tid afhandlingen, hvari förmånerna äro betingade, för Häradsrätten uppvisa och i inteckningsprotokollet låta intaga eller att inteckningen derefter behörigen förnya, han sedan ej må njuta bättre rätt än för annat fordringsanspråk.