Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att så väl äldre som nyare Författningar innebära den gemensamma syftning, att inkvarteringen är en allmän skyldighet , hvars utgörande af Städ erne ansetts motsvara landets besvär af Indelta Armeens och tågande Truppers herber ger ande , helst värfvade Corpser egenteligen kunna underhållas i Städer och Fästningar, der både husrum och öfrige förnödenheter för dem lättast äro att tillgå och deras tjenstbarhet under fredstid kan användas, samt Städerne jemväl indirecte , af det allmänna , för kostnaderna njuta ersättning genom de medel Trupperne kosta Staten, och hvilka åstadkomma ökad rörelse i handeln och andra Stadsmanna-näringar; att den, till understöd för dessa utgifter, bestämda Inqvarterings- eller TillökningsTolag, såsom, lika med Tull-umgälderne , utgörande en consumtionsafgift å varor, följaktligen, sä vidt Städerne begagna rättigheten till deras uppbärande, äfven är ett bidrag, som utgår af andre än Städernes invånare; att, genom de, under den 6 Julii 1720, dels serskildt för Stockholms Stad, dels för ständige Garnizoner, och dem som ligga i Ståndqvarter, utfärdade InqvarteringsOrdningar, ifrågavarande skyldighet först närmare och hufvudsakligen blifvit bestämd; att, på sätt Kongl.
Brefvet den 13 November iy66 till KrigsCollegium och StaisContoiret innehåller, Rikets Ständer, vid samma Riksdag, efter skärskådande af grunderne för ingvar*» a
Den i5 Januarii e. m. 227 teringen; junnit: ”att orden i Förordnin”garne och sjelfva sakens natur tydligen ”medgåfvo, att detta besvär för en Stadens ”tunga i gemen vore att anse, samt attupp”hofvet till Inkvarteringsskyldigheten ofel”bart vore det, att ehvar något manskap ”varder förlagdt i Borgläger eller Garni”zon , bör det inrymmas i de hus, sorn fin”nas på den platsen eller i den staden att uti den, samma dag eller den i3 November 1/66, af Kongl. Maj:t utfärdade Nådiga Förordning härom, Städernes åliggande alt vidkännas de till inkvarteringens besörjande erforderlige kostnader för Casernbyggnader m. m. finnes vidare uttryckt; att, ehuruväl, under tidens lopp, en mängd speciella frågor uppkommit., angående tillämpningen af ryao års Inc/varteringsOrdning, hvilka till ätskillige föreskrif ter, förklaringar och tillägg, rörande serskilte Corpsens eller Staters rättigheter och förmåner i detta afseende, gifvit anledning , sådant dock icke verkat till förändring i Städernas Inkvarteringsskyldighet i allmänhet, hvilken alltså qvarstår i sitt primitiva skick, samt att, på sätt Konungens Befallningshafvande och Städernes Styrelser nu uppgifvit, hvarje Stad för sig, på olika sätt, bestridt och ännu bestrider inavarleringen, med undantag blott för Christianstad, der iyzo års InqvarteringsOrdning ända hittills blifvit följd. 5?
H. i5* 228 Den i5 Januari i e. m.
Hvad sorn ytterligare bekräftar, att 1809 och 1810 årens Beslut endast afser lindring och jämkning uti, men icke total befrielse ifrån Inqvarteringsskyldigheten, är, att då motion väcktes vid 1818 års Riksdag, om ett allmännare deltagande uti Städernas Inqvarteringstunga, så icke allenast afstyrktes detta af Ekonomiutskottet, och gillades af Stånden, utan afslogs äfven, att Staten skulle uppbygga Caserner.
Jag anhåller att få styrka detta med uppläsande af Utdrag af Protocollet för den 27 Februarii samma år, så lydande: ”Upplästes ånyo Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 27 Februarii på bordet lagde ProtocollsUtdrag, rörande Inqvarterings- och Service-afgift af Städerne och landet, med undantag för Roterade Hemman, till ersättning åt invånarne i de Fästningar och Städer, der Truppar äro förlagde.
Grefve Gyllenborg, Johan Henning, hade inlemnat ettDictamen, som upplästes, så lydande: / Den af Herr AdvocatFiscalen Falkman i Välloflige BorgareStåndet väckte fråga om ett allmännare deltagande i ersättning för de Städers invånare, der Regementen äro i Garnizon förlagde, har väl Högloflige Ekonomi- och BesvärsUtskottet hufvudsakeligen af slagit, men då Utskottet, under medgifvande af rättvisan af ett allmänt deltagande i allmänna förbindelser, egenteligen hämtat Den i5 Januari'! e. 111.
229 skäl för dess afslag i allmän brist att uppfylla de behof och bestrida de utgifter, som nödige äro, får jag dervid göra den anmärkning, att Utskottet synes mig böra hafva lemnat uppmärksamhet åt skillnaden emellan allmänna förbindelser och sådane lokala skyldigheter, sorn äro fästade vid vissa stånd och näringar; till hvilken senare egenskap, den ifrågavarande synes mig böra hänföras; men att Utskottets tanka icke är sådan, upplyses af dess tillstyrkande, ej allenast att Caserner böra af allmänna medel uppbyggas, der de tarfvas, utan äfven att Stall och Foderrum, utan afseende på den i allmänna tillgångar medgifne brist, genast böra på allmän bekostnad byggas, der Garnizon af Cavallen nödig anses.
Om ej förmånen af en lifligare rörelse och vidsträcktare afsättning till fullo svarar emot olägenheter ne af en inqvartering, och densamma således bör till någon del som en tunga anses, lärer den väl blifva att beräkna ibland dem, som åtfölja Städer och Stadsmannanäringar, likasom andre, utan motsvarighet, åligga Landet och Landtmanna-yrket, hvilka efter nu gällande
Författningar icke böra falla det allmänna till last eller af dess medel bestridas; och jag får fördenskull, och i afseende på hvad anfördt är, vördsammeligen föreslå, att Högloflige Ridderskapet och Adeln, utan att gilla EkonomiUlskottets bedömmande af ifrågavarande förbindelser, så mycket heldre afslår hvad Utskottet, i afse - Den i5 Januari i e. tn. ende på Casein- och Stallbyggnader, föreslagit, som, i alla fall och i afseende på flere angelägnare behof, synes för en längre tid påkalla användandet af Statens medel. J. H.
Herr Grefven och LandtMarskalken proponerade bifall till Utskottets yttrande i hvad frågan om särskild afgift anginge, samt afslag derå i hvad de föreslagne Casernbyggnader rörde.
Ropades Ja."
Om jag icke bedrager mig, så var Friherre Cederström äfven då närvarande, och lärer sålunda då varit af en annan mening än nu.
Samme värda ledamot afRidderskapet och Adeln, som då ensamt yttrade sig i saken, och säkerligen följt
Riksdagsärenderna med lika noggrann uppmärksamhet, sorn någon annan, yttrar sig vid denna Riksdag, i följd af den Kongl.
Propositionen: att, enligt flere af Herr Grefven åberopade äldre och senare Författningar och Kongl. Resolutioner, Inkvarteringsskyldigheten varit ansedd såsom Städernes enskilda åliggande, hvadan Herr Grefven föreslår, att i händelse denna skyldighet nu skulle anses mera betungande än fordom, lindring deri måtte blifva beredd genom förhöjning af Tolagsafgiften, likasom genom en jemnare fördelning af denna skyldighet Städerne emellan.
Rikets Ständers medgifvande vid 1823 års Riksdag till Caserners uppförande Den i5 Ja n u a r i i e. ni. på Statens bekostnadj hvilket Herr Grefven jörmodar hafva föranledt till det omdöme i StatsRådets Protocoll , att Incjvarteringsbesväret ej borde falla Städerne allena till last, anser Herr Grefven vara af så evasiv och obestämd beskaffenhet j till tid och biträdej att derifrån skäligen icke bör kunna ledas en tillämpning i närvarande tid, då tillgångarne icke synas kunna, uppfylla nödvändigare behof, och att i alla fall ett vilkorligt medgifvande af lindring i en mindre del af Inqvarteringsbesväret ej bör föranleda till en allmän ef ter gift af samma besvär för Städerne, derigenom allmänna Bevillningen skulle än ytterligare blifva ökad.
"Vid 1823 års
Riksdag lyckades det de i frågan interesserade personer, att utverka en Ständernas underdåniga skrifvelse, hvaruti Ständerna anhöllo, att Kongl. Maj:t ville låta öfverse InqvarteringsOrdningen och hos Rikets Ständer föreslå de förändringar, dem Kongl.
Maj:t funne med omständigheterna förenlige, samt låta uppbygga Casernbyggnader, så fort ske kunde, hvarförutan Ständerna anhöllo om utredning af Inqvarteringsbesväret, och förslag till dess jemnare fördelning; men då varande Statsutskott yttrade sig mycket varsamt, och ansåg Städerna icke böra frånkännas Inqvarteringsskyldigheten, fast det tillstyrkte lindring och jämkning.
23a D c n iS J u n tt a i i i e. m.
Häraf mäste otvifvelaktigt livar och en, som icke anser sig hunden af förut fa liad mening, finna, att Rikets Ständer aldrig hittills förklarat Städernas Inqvarteringsskyklighet böra upphöra; och att j8a3 års Beslut icke innehöll mycket allvar med den då åsyflade lindringen, bevisar sig deraf, att
Ständerna icke anslogo några medel till uppbyggande af Caserner och Stall.
Äfven nu yttra Utskotten pag. 6, att det vore oför-r enligt med deras, pligt och öfvertygelse, att tillstyrka anslag för detta ändamålx men likväl vilja de förnya samma anhållan om Caserners och Stallars uppbyggande, och dertill fritaga Städerna ifrån, Inr/varteringsskyldigheten.
Elt bifall härtill skulle binda nästkommande Ständer, att icke få anse det oförenligt med deras pligt och öfvertyg geise att härtill anslå medel..
Det återstår nu, att äfven visa olämp-. ligheten utaf att nu fatta något beslut om denna Inqvarteringsskyldighets upphörande.
Den visar sig bäst genom jemförelsen af de tillstyrkte tvänne underdåniga skrifvelserna pag. 3o och 34 i första Betänkandet.
Då den senare in begär till nästa Riksdag en mängd uppgifter och utredningar för frågans definitiva afgörande, innefattar den förra ett i förhand fattadt beslut, och förnyar hvad i8a3 års Ständer beslutat, angående uppbyggande af Caserner och Stall, utan att mera nu, än då, dertill anslå några medel.
Det stridiga i delta förhållande ligger hvar och en för ögonen.
Hvad angår den af mig yrkade inhjud-. ningen till MedStånden, som Friherre Cederström bestridt, så var den föranledd deraf, att jag ansedt de öfrige Stånden hafva fattat sina heslnt på grond af de af Utskotten meddelade ofullständige och felaktige uppgifter; men då jag förutser svårigheten, om icke omöjligheten att förmå dem ändra sina beslut, och jag deremot gör mig förvissad, att Kongl. Maj:t aldrig sanetionerar ett beslut, stridande emot 1720 års Riksdagsbeslut, och ledande till en högst betydelig kostnad, afstår jag härifrån, och inskränker mig till yrkande af afslag på den, pag. 3o i första Betänkandet föreslagne, underdåniga skrifvelsen.
Jag vill ej trötta Ridderskapet och Adeln med att upptaga och vederlägga Herr af Billbergbs yttrande.
Personer, sorn fattat en fix. idee, har man ingenting att tala vid, ty de ändra icke af några skäl sin tanka.
Men i afseende på sjelfva saken vill jag yttra några ord, i synnerhet i anledning af Herr Munck af Rosenschölds begäran örn instämmande med BorgareStåndet deruti, alt inskränka undersökningen om städernas donerade jord blott till den, som för inqvarteringsbesväret tillkommit.
Som det icke är möjligt alt göra en sådan undersökning partielt, utan att den Den i5 J a n u a r i i e. m. blifver ofullständig, mäste den ske i allmänhet och upptaga vilkoren för allt, som blifvit städerne i och för ett eller annat ändamål tillagdt.
Derigenom kommer Rikets Ständer i tillfälle, att rätteligen bedöma inqvarteringsbesväret.
Det hav blifvit yttradt af Herr af Billbergh, att någon ändring i närvarande förhållande icke kan ske utan Ständers och Konungs sammanstämmande beslut, Detta är den enda fråga, hvari jag vill svara den värde Ledamoten, att ett sådant beslut redan inbegripes uti Konungens lemnade sanction till Rikets Ständers beslut åren 1809 och 1810, Om genom den undersökning Utskotten föreslagit, det utrönes, att några andra anslag icke behöfvas än en lämplig distribution af de medel, som tillhöra städerna, och på sina ställen komma dessa tillgodo, äfven der inqvartering icke finnes, kan hela det sökta ändamålet vinnas genom en enkel reglering.
Jag anhåller således om bifall till Utlåtandet, och bestrider den inskränkning
BorgareStåiidet beslutat.
Jag instämmer i det förslag den siste värde Talaren afgifvit, och anser mig derjemte skyldig, att, i anledning af Herr af Billbergns anförande rörande 1823 års StatsUtskotts Betänkande, yttra, det 1812 års beslut helt och hållet var ett missförstånd, eller en glömska af 1809 års concession.
Då framkom en af Skånska Städernes Representanter och begärde, att, till Den i5 Jan ti ari i e. m. 235 lättnad af Skånska inqvarteringsbesväret, städerne i Skåne skulle få Bancolån emot låg ränta.
Detta begagnades då för att helt och hållet glömma 1809 års concession.
Betänkandet angående inqvarteringen i Malmö innehåller, såsom ett tillägg, den declaration, att något annat sätt icke insågs till inqvarteringsbesvärets lindrande.
Nu kan jag icke finna något rättare, än de hufvudgrunder Utskotten uppställt, hvaruti erkänues den princip, att städerna icke kunna befrias från inqvartering, dock emot den rättighet, att sjelfve slippa bygga Casserner och Stallar.
Jag har granskat äldre författningar i detta ämne, och har funnit, det en sådan byggnadsskyldighet icke tillhör städerna.
Då nu Utskotten föreslagit, att allt må blifva i sitt gamla skick, till dess undersökningen är fuländad om de villkor, på hvilka denna inqvarlerings-skyldighet hvilar, skulle jag tro, att ingen ting dervid är att klandra.
Jag tror. dessutom detta skall hafva goda följder med sig i ekonomiskt afseende, då Styrelsen, af omtanka för hushållning och sparsamhet, skall mera förlägga trupperne till fastningsorterne, hvarest Staten redan äger tillräckliga byggnader.
Herr Tham .Wollrath:
Ridderskapets och Adelns tid skall icke af mig upptagas, hvarken med någon analys af 1720 eller 1809 års Författning i detta mål.
Jag är ense med Utskotten om den undersökning de tillstyrkt; men i den del, som begynner pag. 3a, kan JL) e n 15 Januari! e. m. jag icke i allo nied Utskotten öfverensstämma.
Jag bestrider att antaga såsom en gifven princip, att Staten skalle ingå i dessa byggnadsskyldigheter, hvilka skulle kosta öfver en half million R:dr.
Jag ber härvid få erindra, huru det tillgått med andra publika byggnader på Statens bekostnad: det nya Bancohuset, hvilket med sina ofantliga ln stil ader är på vägen att ramla; det dyrbara Posthuset, samt det nya Hospitalet på Kungsholmen.
Jag frågar oro, med denna erfarenhet, det väl är försigtigt att försäkra städerna , det Staten skall belasta sig med uppbyggande af sådane hus.
Derföre anhåller jag, att dessa puncter må utgå, och intet afseende derå göras.
Det vore bättre att förskaffa sig Cassern- och Stallbyggnader genom accorder med EsquadronsCheferne, då man sannolikt kunde erhålla dessa byggnader för ungefärliga räntan af hvad de skulle kosta,, uppförde efter räkning på Statens bekostnad.
Man har vid denna Riksdag med skäl fruktat för en ökad Bevillning; man har klandrat Ständerna , och i synnerhet detta Stånd för allt för mycken gifmildhet.
Det är då fråga, om det icke vore klandervardt att fatta ett beslut, som komrne att betunga Staten med utgifter för ett ändamål, hvilket kqnde bestridas med räntan af de Capital, Som eljest skulle åtgå.
Jag anhåller derföre, lika med Herr af Billbergh, alt Ståndet täcktes förkasta första delen, och bifalla den andra delen af Betänkandet, Den 15 J a n u a r i i e. ra. 23y Herr Ribbing, Arwid:
I detta ämne förenar jag mig hufvudsakligen med Herr af Billbergh.
Hvar och en torde finna olämpligt att, på samma gång man tillstyrker en vidlyftig undersökning, fatta ett på förhand bindande beslut, särdeles i en sak af den vidd, som denna, der kostnaderne för byggnaders uppförande skulle blifva alltför dryga.
Man borde besinna, att då landtmannen icke allenast underhåller Arméens uppsättning, utan äfven dess proviantering, vore det icke för mycket, om staden, der soldalen vistas, bestod dess inqvartering.
Jag skulle derföre tillstyrka den del af Utlåtandet, som föreslår en undersökning, särdeles som åtskilliga administrativa åtgärder ännu fordras för målets utredning, samt för öfrigt att samma städer, som hittills åtnjutit någon lindring i sin inqvarterings-skyldighet genom publika lån, äfven må njuta sådant intill nästa Piiksdag; å hvilket allt jag får anhålla om proposition.
Man har sökt skrämma oss till bifall å Utlåtandet, i synnerhet på den grund, att KrigsCollegium uppgjort kostnadsförslaget för nödige Casserners uppförande till en half million.
Härvid får jag erinra: först, att då nu icke mer är fråga om Casserner i Stockholm, utan i de mindre städerne, blir förmodligen kostnaden helt olika och mindre, då byggnaderne der icke komma alt uppföras af Stock - 1 Den i5 Januarii c. m. holms Byggmästare.
För det andra, att här alldeles icke är fråga om dessa byggnaders uppförande innan nästa Riksdag, Hufvudfrågan är om en förberedande undersökning, som Utskotten föreslagit.
Denna undersökning hafva väl Utskotten velat sträcka vidare an BorgareStåndet, och vidare än hvad, enligt min tanka, kan anses vara behöfligt, då Utskotten tillstyrkt att den skall sträcka sig till den donerade Stadsjörden i allmänhet; men för att icke åstadkomma delade meningar af den sidan, som jag idelina fråga tillhör, skall jag äfven anhålla om bifall på Utlåtandet i sin helhet, utan afseende på de erinringar, som blifvit gjorda mot Utskottens premisser, i öfverensstämmelse med flere förut vidtagna beslut och författningar.
Om jag velat upptaga tiden med upprepande af en del sådana författningar, som alldeles motsäga den åsigt Herr af Billbergh framställt, uti de anföranden han gjort sig besvär att uppläsa, och oss att afhöra, så skulle Ståndet öfvertygas, att, om man går tillbaka till äldre tider, inqvarteringsskykligheten ömsom tillhört städerna, ömsom riket i det hela, och ömsom ingendera utom krigstid.
Det är derföre säkrast, att lägga 1809 års Riksdagsbeslut till grund, och bifalla Utskottens Utlåtande.
Jag har begärt ordet i anledning af Herr Thams yttrande, hvaruti han, så§qm eli bevis för den kost - Den i5 Januarii e. m. 23g nåd Staten uti ifrågavarande sak kunde åbringas, citerat åtskilliga exempel på byggnader bär i hufvudstaden.
Men Utskotten hafva icke föreslagit några byggnaders uppförande, utan helt enkelt begärt Rikets Ständers beslut om en undersökning af allt hvad städerne äga i jord och förläningar, på det att Rikets Ständer må komma i tillfälle att kunna med sakkännedom besluta, huru inqvarteringsbesväret bör jemkas.
Hvad Utskotten nämnt om 1809 och 1810 årens Riksdagsbeslut, innefattar icke annat än upprepande af då tagne beslut såsom motiver till bifall af den föreslagne regleringen, emedan Utskotten icke ansågo sig kunna tillstyrka andra anslag på Stat, innan utredt vore, huruvida de anslag, som redan linnas af tolag, m. m. kunna vara fullt motsvarande behofvet.
Att Rikets Ständer vid i83o års Riksdag skulle omintetgöra, hvad Ständerne vid 1809 och 181 o årens Riksdag beslutit, derom har alldeles ingen fråga blifvit väckt, utan vi hafva endast att svara på den väckta motionen, örn lindring i inqvarteringsbesväret för vissa städer.
Man har dervid nödgats upprepa hvad föregående Ständer beslutat, och då ärendets outredda skick hindrar dess afgörande vid denna Riksdag, nu inskränka åtgärden till att föreslå hvad som fordras för att sätta nästkommande Ständer i tillfälle att öfver frågan definitift besluta.
Med Gefle stad är t. ex. det förhållande, att den uppbär inqvarteringstolag, utan att egentli - Den 15 J a n u g r i i e. in. gen hafva någon inqvartering.
Utskotten hafva således alldeles icke tillstyrkt några Statsutgifter till allmänna byggnaders inköp, emedan man ej känner, om Staten är i behof att lösa in dem.
Jag hemställer på dessa skäl, om detta Stånd, som 1809 och 181 o Arens Riksdagar gaf ett efterdöme af medliorglighet genom sine concessioncr, medförande efterföljd af de öfrige Stånden, och så till sågandes förenade nationernes särskildta intressen till ett gemensamt; lifvande hoppet, att hvad sorn återstode stridigt, i den mån föregående utredningar hunne verkställas, jemväl skulle undanrödjas; om, säger jag, samma Stånd nu bör återgå till det småsinnet att hindra en undersökning rörande medlen till inqvarteringsbesvärets lindrande.
Farhågan för Bevillningens ökande är helt och hållet ett spöke, och kommer icke att äga rum.
En fördelning af städernes inkomster för detta ändamål synes väl icke så afskräckande, att ju verket må kunna fullbordas.
Orsaken, hvarföre jag ej inser de vådor Herr Tham här förespeglat oss, är alt jag trodde de värsta onera, sora kunna uttagas ur folkets fickor, vara sådane, som ej synas.
Jag liar derföre sökt att, allt hvad görligt varit, få bort sådana onera.
Jag tror, att om Ridderskapet och Adeln bifaller Utskottens Utlåtande, skulle följden bli alldeles - Den i5 Januarii e. m. deles motsatt, ty, som det nu är, läggas Garnizonerna än i den ena, än i den andra staden, hvilken då tvingas att uppbygga Stall och Caserner.
Första följden af ett bifall till Utlåtandet skulle blifva, att man höll Garnizonerne på samma ställe, och der de behöfvas, samt ett erkännande af Rikets Ständers skyldighet att hålla Garnizoner, der de behöfvas.
Jag är öfvertygad, att kostnaden derföre icke skulle uppgå till den oerhörda summa Herr Tham trott, ja, icke ens till hälften eller tredjedelen deraf.
Hvad sjelfva saken för öfrigt angår, är det gifvet, att 1809 års
Ständers beslut återfinnes i de begge första puncterne.
Hvad 3:dje puncten beträffar, att ingen stad är skyldig underhålla Stallar, så erkänner jag att detta ej var intaget i 1809 års beslut; och den undersökning derom Utskotten föreslagit, anser jag vara af nytta.
Jag förenar mig alltså med dem, som önska bifall till Utlåtandet, oaktadt ordställningen i 3:dje puncten ej är den aldra lämpligaste; men det är en småsak.
Om tre Stånds beslut vore en ofelbar lag, skulle jag visserligen icke sagt något i detta afseende, men då frågan är af ekonomisk natur, anser jag Ridderskapet och Adeln böra yttra sin tanka i ämnet.
Då jag hörde en talare, som vid alla tillfällen söker visa vådan af ökade skaller, 57 11. iG
I Den i å J a n u a r i i e. m. tala för en utgift, förmodade jag att någon annan afsigt lag derunder, och jag är nu upplyst derom, att Herr Hjertås afsigt var att söka hindra Regeringen få lägga trupper hvar den önskade.
Jag har icke bestridt senare delen, eller nämt ett ord om den föreslagne undersökningen, men jag har trott det vara onödigt att nu besluta sättet, huru lijelpen skall ske, hälst genom byggnader, då man känner att dessa, uppförde utaf Byggmästare för Kronans räkning, äro vida dyrare, än då det sker för enskild räkning.
Jag tror städerna vara mera belåtna, om de årligen få en viss summa till underhåll af dylika byggnader.
Det skulle fägna mig, om Staten, genom Friherre Cederstroms förslag, ej fick större tunga af inqvarteringen än här uppgifves, men jag delar icke den öfvertygelsen.
Utan att återgå till småsinnet, och söka undandraga Ständerna de förbindelser de åtagit sig, måste jag dock vara försigtig och söka hindra åtgärder, som belasta StatsCassan med kostnader.
I fall kostnadsförslagen gå till stora summor, så vore visserligen räntan bättre använd, om den lemnades till städerna, för att underhålla deras i och för ändamålet behöflige byggnader.
Jag bestrider sålunda antagandet af första delen af Utlåtandet, såsom nu icke behöflig, men tillstyrker deremot senare delen deraf.
Jag vill icke ingå i någon discussion med Friherre Cederström, Den i5
Ja nu ari i e. fri. ulan förbigår sålunda hvad han yttrat.
Jag vill ej heller fästa mig vid Herr Munck af Rosenschölds yttrande, utan får endast citera 1720 års Riksdagsbeslut i detta ämne, der orden lyda sålunda: ”.De under denna nu ”öfverståndne Riksdagen och tillförene författa de samt af Kongl. Ma j:t stadfästade ordningar, instructioner, stadgar och påbud, ”blifva med étt allmänt samtycke och vedervågande gillade och godkände, så att de af "allmän och stadig lag äga kraft och verchau, nemligen:
InqvarteringsOrdning för ”städerna af den 6 Julii.”
Detta stadgande måste ännu äga gällande kraft, då någon senare författning icke upphäfver detsamma.
För öfrigt talar man om det oskyldiga i Utlåtandet, och att det endast åsyftar verkställighet af 1809 års Ständers beslut.
Om så vore, vore vi snart förlikta, men den föreslagne första Skrifvelsen i Utlåtandet innehåller just motsatsen.
Denna Skrifvelse säger, att inqvarteringen skall upphöra; men detta innefattas icke i 1810 års Riksdagsbeslut, ty det innehåller blott att lindring i inqvarteringen skall äga rum.
Beslutet är för öfrigt åberopadt af 1828 års
Ständer uti deras då aflåtne underdåniga skrifvelse, och jag vet icke, hvartill det nu skall tjena att åter upprepa detsamma.