Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dertill hörer också den uti nuvar:de edsformulär intagna försäkran, att man icke tagit mer än laglig ränta för den bevakade fordringen och att man gifvit full valuta för densamma.
Uti det föreslagna nya edsformuläret förekommer icke ett ord om dessa vilkor, och eden lemnar således rum för hvad katholikerne kalla reservatio mentalis, hvilket torde vara desto mera betänklig), som beklagligtvis mången redan torde finnas, som läser mellan raderna på det edsformulär, som nu gäller.
Jag anser det vara af vigt att man icke, såsom nu är tillämnad!, förkortar detta formulär pä det säll, alt borgenären blott med några få ord skulle förklara, det bans fordran är riktig samt utan svek eller bedrägeri tillkommen.
Man kan inom sig sjelf anse en fordran vara riktig och hafva subjektiva skäl för denna åsigt, men det är nödvändigt all alla de omständigheter, som verka till alt göra en fordran laglig, finnas uti edsformuläret uttryckte.
Delta hafva fordna lagstiftare insett.
Denna lagstiftning tillkom pä en tid, då måhända lättsinnet icke var så långt drifvet som nu, och då man i handel och vandel icke såg så många vinglerier, som nu beklagligen ofta sig yppa.
Man bör då icke genom en förändring i edsformuläret än vidare lossa de band, som erfordras för att kunna upprätthålla moraliteten bos de enskildte.
För min del har jag icke funnit alt det nu brukliga edsformuläret i någon mån varit farligt att följa för den, som baft ett rent och obetläckadt samvete.
Såsom kronoombud har jag många gånger besvurit
Kronans fordringar och det äfven vid sådana tillfällen, då det varit mig omöjligt alt kunna bestämdt säga om Kronans fordran uppkommit före eller efter det 490
Den 27 September. gäldenärens obestånd blifvit mig kunnigt.
Edsformulär») äro icke gjorde för redlige personer annorlunda än på det att de må fullgöra de formaliteter, som vid bevakningen erfordras, utan det är egentligen för dem, som åsyfta att dervid begå svek och bedrägeri, sora de äro afsedde.
Alt för öfrigt stadgandet i afseende på räntan icke varit utan sin nylla, derpå känner jag ett specielt exempel.
Jag har nemi. hört en pålitlig person berätta, huruledes en af hans bekanta, som lant penningar åt en annan för 12 proc., ämnade, då låntagaren sedermera råkade på obestånd, i hans konkurs bevaka denna sin fordran.
Hans samvete var tillslutet för den goda rösten ända till dess lian kom till det ställe i edsformulär» der man försäkrar att man icke tagit mer än laglig ränta.
Då tillkännagaf han öppet att lian tagit 12 proc.
Följden blef att han icke besvor sin fordran, hvilken derföre förföll.
När man har sådana exempel för ögonen, hvarföre skall man då vara så angelägen om att förändra edsformulär»?
Jag finnér icke något skäl tala för en sådan åtgärd och tillstyrker derföre att hela delta förslag, såsom varande både onödigt och onyttigt, mätte varda af R. o. Ad. ogilladt.
Då jag sednast hade ordet, tog jag mig friheten alt emot den talare, som då haft ordet, anföra, att flere jurister ansett det föreslagna edsformulär» vara för kort.
Delta milt yttrande har numera vunnit understöd af hvad den siste värde talaren anfört.
Med honom kan jag likväl icke instämma deruti, att det nu brukliga edsformuläret oförändradt borde bibehållas och att det förtjenar företräde framför det af Ulsk. nu föreslagna.
Den värde talaren har yttrat, att han sjelf många gånger besvurit kronofordringar i konkurser, dervid lian naturligtvis följt det gällande edsformuläret.
Men han måste väl då otvifvelaktig! hafva funnit, att den ed han sålunda aflagt icke varit fullkomligt enlig med sanna förhållandet, och att det just för honom torde hafva varit svårt att aflägga en dylik ed.
Han svär nemligen pä att valuta i penningar eller dess fulla värde är för fordringen erlagd.
Huru kan han väl aflägga en sådan ed på Kronans vägnar, som bevakar skatter och statsutgifter?
Flere dylika satser förekomma uti det nu brukliga edsformuläret, hvadan detsamma måste förändras.
Behofvet deraf är allmänt »kändt och det förslag Utsk. här framställt är, efter min tanke, riktigt, då Utsk. sökt uppställa detsamma så, att det ur formulär» uteslutit sådana stadganden, som icke inpassa på alla förhållanden.
Men då jag således önskar en förändring, måste jag dock förklara att jag icke kan gå in på den åsigt, som af Gr.
Lagerbjelke och efter honom af Frih.
Alströmer uttalats.
Del påstående den sistnämnde af desse talare anfört eller att en jordägare, som vill bevaka en fordran i sin arrendators konkurs för obetaldta kronoutlagor, skulle vara hindrade från en sådan bevakning genom det nu föreslagna edsformuläret, tror jag icke håller streck.
Den fordran, som jordägaren i delta fall bevakar, är visserligen tillkommen före konkursen, och d» är derpå egentligen han allägger
491 ed, om också denna fordran vid konkursens början ännu icke är förfallen, hvilket är alldeles likgiltigt.
Denna fordran är nemi. tillkommen genom det arrendekontrakt, hvarmedelst arrendatorn förbundit sig att erlägga de af egendomen utgående kronoutskylder.
Jag tror således att detta exempel icke är passande såsom bevis emot förslaget och tviflar för öfrigt på att mina värda motståndare kunna finna något annat lämpligt exempel för alt bevisa olämpligbeten deraf.
I händelse man vill uppställa ett edsformulär, som passar in på alla de serskildta förhållanden, som för fordringsägare kunna uppstå, så torde annan utväg svårligen finnas än den af Gr.
Sparre i hans första yttrande uppgifna, nemi. alt borgenären helt kort och enkelt förklarar vid sin salighet ali hans fordran är riktig, och jag vill medgifva att man då fått eli edsformulär, som vid alla möjliga tillfällen kunde tillämpas.
LagUtsk. har likväl sjelf ansett betänkligheter möta mot införande af en så kort borgnärsed, hvadan Disk., oaktadt del förkortat det gamla edsformulåret, likväl bibehållit en del deraf.
Disk. har således i premisserna erkänt den sats jag drifver, men i förslaget har det frånträdt densamma.
Om, såsom det mig synes, grunden för det nu föreslagna edsformulåret varit den, att man i detta velat inlägga åtskilliga kriterier för alt derigenom binda fordringsägarens samvete, så är det i min öfvertygelse vida ändamåtsenligare att bibehålla det gamla formuläret, som innehåller ännu flera kriterier till förekommande af mened.
Hr Gr:n har visserligen rätt deruti, alt den ed jag ofta allagt kunnat för mig vara mindre angenäm derföre att det understundom varit mig absolut omöjligt att bestämma huruvida fordringen tillkommit före eller efter konkursens början.
Men under medvetande deraf att delta formulär måste följas vid alla bevakningar och att jag således icke ägt rätt att förändra detsamma derhän, att det precist inpassat på de fordringar jag å K. M:s och Kronans vägnar beedigat, har jag genom denna edgång ingalunda kunnat anses och icke heller ansett mig hafva begått någon mened, emedan jag dervid ställt mig lagens föreskrift lill efterrättelse.
Såsom jag förut sagt, är det icke för den redlige, sora denna ed är stadgad.
Det är för ockrare och för sådana personer, som på ett bedrägligt sätt vilja åtkomma annan mans egendom.
När så är förhållandet, synes det mig vara både nödigt och nyttigt att roan i formuläret intager de serskildta fall, som också nu deruti äro uppräknade, på det att domaren åtminstone må hafva den största möjliga visshet derom, att ingen, som har ett godt samvete, skall, fastän han tilläfventyrs låtit locka sig af vinstbegäret till att ockra på sin nästas bekostnad, våga att i den olyckliges konkurs bevaka en sådan fordran, då han vet att han då hlefve nödsakad alt svära på hvad som icke vore med sanna förhållandet öfverensstämmande.
Jag förblifver vid den öfvertygelse jag uttalat, eller att det är bättre alt bibehålla det nu gällande formuläret än att antaga Utsk:s förslag. 492 Den 27 September.
På sätt den siste värde talaren här flere gånger yttrat, liar det varit lagstiftarens mening med den gamla eden alt i sjelfva formuläret derför framställa de reglor, hvarefter man hade att bedöma en fordrans öfverensstämmelse med lag och rätt.
Men derigenom, att man sålunda i sjelfva eden intagit dylika allmänna reglor, liar också handt, att somliga af dessa omöjligen kunnat passa in på hvarje konkurs.
Sålunda händer det ganska ofta att fordringsägare icke utan mened kunna aflägga den föreskrifna eden.
Jag vill exempelvis nämna ett fall, som tämligen ofta förekommer i konkurser, nemi. att en indelningshafvare har alt besvärja sin fordran hos räntegifvaren.
Nu förekommer i konkurseden att borgenären skall afgifva en försäkran alt han gifvit full valuta för sin fordran.
Jag frågar då huruvida en indelt löntagare kan säga att han gifvit full valuta för sin fordran?
Dä del således vid edens afläggande i en konkurs kan inträffa att en del af edsformuläret alldeles icke passar in på d< n fordran man har att bevaka, utan att deri tvärtom ligger en verklig orimlighet, sä måste man ju derigenom förlora aktning folden delen af eden, som verkligen är passande, då man måste följa vissa delar af detta formulär, under full öfvertygelse, alt det icke är tillämpligt.
Den siste värde talaren har sjelf måst medgifva olägenheten af denna ed, då han uppgifvit, att han ofta gått eden under full öfvertygelse att det icke angått honom, men dock ansett sig böra eftersäga den blott derföre att den vore i lag föreskrifven.
Månne väl sådant kan bidraga till stärkande af edens helgd?
Detta har LagUtsk. äfven insett och derföre velat ur eden borttaga en mängd serskilda bestämmelser och endast deri bibehålla dess väsendlligasle beståndsdelar, nemi. förpligtelsen att fordran är ärligen tillkommen och att svek icke finnes derunder.
Då emedlertid LagUtsk. hyst denna åsigt, synes mig Uisk. hafva begått ett fel deruti, att då Utsk. borttagit alla andra reglor, har det dock bibehållit den, att fordringen skulle vara tillkommen innan gäldenärens obestånd borgenären kunnigt blef. Gr.
Sparre har sagt, att om så skulle vara, borde eden lyda så oell så.
Sparres förslag instämmer ju myckel nära med de delar af Laglltsk:s förslag hvarpå jag begärt propos. till bifall.
Det skulle då nemi. komma att lyda så här: ”Jag N. N. svär vid Gud och Hans Heliga Evangelium, att jag på god tro är innehafvare af den fordran jag nu anmält, och att den icke af svek eller bedrägeri tillkommit, utan riklig är, så sant mig Gud hjelpe till lif och själ”.
En sådan ed skulle inpassa på alla förhållanden, då den innefattar en enkel försäkran att i den bevakade fordran icke linnes något svek.
Jag får vördsamt förnya min begäran oni propos. till bifall derå.
Emot den konservative af mine motståndare anhåller jag att först få rikta mitt yttrande.
Han har sjelf sagt, ali han ofta varit i förlägenhet då lian skolat aflägga borgenärsed, men att han ändå aflagt den derföre, att lian afvetat att icke något annat formulär funnits, samt att lian varit bunden af det Den 27 September.
493 stadgade formuläret.
Nu frågar jag om det är rätt utaf lagstiftaren alt bibehålla ett edsformulär, som tvingar den redlige fordringsägaren att svärja falskt, ty det är ju en falsk ed jag aflägger, om jag svär att jag erlagt penningar, då jag icke lemnat dem.
Det ifrägavar:de förslaget afser just att borttaga dessa olägenheter, och ull det verkligen så gör, derom torde väl meniugarne icke böra vara delade.
I motsats mot den åsigt den värde ledamoten för sin del uttalat, känner jag personligen fordringsägare, som af detta edsformulär funnit sig hindrade att bestyrka en laglig fordran, hvarigenom de ock gått miste om densamma.
Hr Printzensköld har sagt, att man icke kan skrifva ett edsformulär, så alt det passar in pä alla förhållanden.
Jo, det måste vara så skrifvet, att det icke utesluter något enda fall.
Derföre är det alldeles icke nödvändigt alt deruti precist skola uppräknas alla de fall, som möjligen kunna förekomma.
Nu vänder jag mig till den radikala af mina motståndare, den, som velat gä längre än jag, nemi. Gr.
Ilan har velat borttaga ur förslaget den deri förekommande strofen: ”innan ansökningen om N. N:s egendoms afträdande mig kunnig biet”, lian bar sagt, all hvad man här velat förekomma, är fullkomligt förebygdt genom den sednare delen af eden.
Men del är icke så.
Lagerbjelke t. ex. öfverenskommer med en gäldenär att öfvertaga åtskilliga fordringar i hans gäldbundna bo, i ändamål alt kunna genom öfvervägande röstetal bestämma om boels förvaltning efter eget godtfinnande; om Gr.
Lagerbjelke gör detta, så är lian visserligen ”på god tro innehafvare” af dessa fordringar, hvilka icke tillkommit genom något svek eller bedrägeri.
Men det fall har inträffat, som första momentet af edsformuläret afser, eller alt Gr:n icke var gäldenärens fordringsägare före konkursens början, och det är af denna anledning som ifrågavande stadgande bör qvarstå.
Hr von Hartmansdorff, Aug,:
Lagerbjelke anser jag den mening, hvilken Gr.
Sparre försvarat, böra förändras, om icke hell och hållet borttagas.
Den ordalydelse nemi., der det heter: ”att jag innan ansökningen om N. N:s egen doms afträdande mig kunnig blef, på god tro varit innehafvare af den fordran jag nu anmält”, är, efter min tanka, felagtig.
Det har ju kunnat
Ilända att min fader varit innehafvare af en fordran oell alt den, genom hans död, kommit i min hand efter det gäldenärens obestånd mig kunnigt blef.
Skall jag då, af sådan orsak, icke få bevaka min fordran ä inställelsedagen?
Ordalagen i förslaget äro likväl sådane alt jag ej skulle kunna besvärja en dylik fordran.
Rättelse måste följaktligen härutinnan ske, derest man vill göra eden sådan att hvar och en kan ulan betänklighet aflägga honom.
Så långt instämmer jag med Gr.
Meu för öfrigt är jag hufvudsakligen af den mening, som Gr.
Sparre uttalat och Hr Printzensköld vidare utvecklat, eller att eden icke må vara sä kort, som Gr.
Sådan den nu är, innehåller den en varning för mened i många hänseenden, 494 Den 27 September. om hvilka den svärjande bör erinras.
Denna påminnelse var fordom hos oss till den grad vidtomfattande, att eden för embetsman var att anse såsom ett slags instruktion.
Dylika påminnelser bör man i borgenärseden destomindre utesluta, då de, på sätt Hr Printzensköld genom exempel redan visat, ofelbart medföra nyttig verkan.
Om den mindre kunnige och eftertänksamme får aflägga borgenärsed, utan att dervid tillika erinras om alla de serskildta omständigheter hvarutinnan han kan fela, så händer det möjligtvis att han besvärjer hvad han eljest ingalunda velat beediga.
Jag anser det äfven vara en felaktighet i Utsk:s förslag, då det heter: ”och att den icke af svek eller bedrägeri tillkommit, ulan riktig är, efter ty som den af mig uppgifven blifvit”.
Om borgenären låtit förskrifva sig 12 procent och svär på alt han har dem, jemte kapitalet att fordra, så är det ganska riktigt, ehuru det ej är lagligt.
Icke heller ligger något svek eller bedrägeri uti en sådan afhandling eller i hennes besvärjande.
Jag kan under sådana förhållanden ej finna annat än att R. o. Ad. antingen måste ogilla hela förslaget eller ock förändra det.
Att genast göra det sednare, har sina svårigheter, men eftersom man ännu kan begagna den tid af riksdagen, som återstår, så bör man icke underlåta att göra det för att få en lämplig rättelse i nu gällande formulär.
Jag hemställer alltså att R. o.
Ad. måtte återremittera betänk, till Utsk. med de anmärkn:r, som här emot detsamma förekommit, på det att Utsk. må kunna pröfva dem och sedan afgifva det förnyade utlåt, hvartill saken kan föranleda.
Jag hör icke till dem, som skänka sitt förakt åt menskliga ting derföre, att de på sig bära pregeln af ofullkomlighet.
Jag har erkänt att det formulär för borgenärsedens afläggande, som nu gäller, är i viss mån ofullkomligt.
Jag har äfven anfört skälet, hvarföre en sådan ofullkomlighet deruti måste förefinnas, nemi. alt en borgenärsed afser förhållanden af så mångfalldig art, att — pä sätt jag redan förut erinrat — det för lagstiftaren blir en ren omöjlighet att göra en enda ed til lämplig på alla dessa förhållanden, med mindre man förkortar den så, som Gr.
Sparre i sitt första anförande uppgifvit.
Således kan det icke falla mig in förakta den ed jag svurit, derföre att densamma innefattar flere serskilda stadganden, som på det serskilda fall, der jag nödgas aflägga ed, icke äro tilläraplige.
Jag förnyar min anmärkn. att denna edgång är stadgad icke för de redlige medborgarne, utan för de elake, för att om möjligt hindra desse sednare från alt begå bedrägerier.
Det är af detta skäl, sora jag också anser mig kunna, utan att begå mened, aflägga den i lagen fastställda ed.
Vill man gå derhän att göra eden tillämplig på alla möjliga förhållanden, så bör man ock göra den så kort och allmän som möjligt.
Men LagUtsk. sjelf har icke velat beträda denna väg.
Den andra återstår således endast att välja.
Och ville man dervid vara synnerligen skrupulös, så borde man uppsätta edsformulärer för hvarje serskildt fall, som Den 27 September.
495 lagstiftningen möjligen kan upptänka.
På det sättet tror jag man skulle komina målet närmare än med både det af LagUtsk. föreslagne och det nu brukliga formuläret.
Man finner imedlertid af ordalagen i det senare alt syftemålet dermed egentligen varit alt söka förekomma ocker, så alt den som t. ex. lemnat valuta blott för hälften af det reverserade beloppet må af eden vara förhindrad att i gäldenärens konkurs bevaka en på så olag ligt sätt tillkommen fordran.
Och man bör ej förbise vigten häraf, om äfven så finkänsliga personer skulle finnas, alt de anse sig häldre böra afstå från en fordran, som de äga, än att be ediga den efter eli formulär, som de icke kunna gilla, .lag förblifver således vid den åsigt jag yttrat, att man antingen bör bibehålla formuläret sådant det är (hvilket jag anser vore det bästa) eller ock uppställa det i så allmänna ordalag att på alla möjliga fordringsanspråk, af hvad natur de än må vara.
Men svårigheten vid begagnandet af dessa allmänna ordalag ligger just, på sätt Hr v. Hartmansdorff anmärkt, deruti att en procentare skulle efter ett dylikt formulär kunna utan att begå mened svärja på, all bans fordran så väl till kapital som ränta är riktig, fastän den löper med 12 procents ränta och således är olaglig.
Detta förebygges genom det nu gällande formuläret, der borge nären är skyldig alt svära på att han icke under hvad sken som helst tagit högre ränta än den vanliga.
Sparre om nämnda exempel ber jag att endast fä anmärka att om också den af honom supponerade fordran icke tillkommit genom svek eller bedrägeri, så bar den dock tillkommit i och för svek och bedrägeri, hvilket torde vara ungefär detsamma.
Hvad åter an går Hr von Hartmansdorffs påstående att uti eden bör finnas en anvisning eller varning för de felaktigheter, som deremot kunna begås, så anhåller jag att jemte åberopande af hvad jag förut i det afseendet yttrat, få tillägga att utom det att jag anser följden deraf kunna blifva att man vid många tillfällen icke kan utan fara för mened besvärja en rättmätig fordran, så måste den olägenheten ovilkorligen inträffa att det blir omöjligt att i edsformuläret införa reglor för alla de fall, dervid bedrägeri kan begås.
Men vid sådant förhållande minskar man edens helgd och verkan för alla de fall, som icke äro i formuläret omnämnde, emedan det kan synas såsom om lagstiftaren, då han omnämnt vissa men uteslutit andra fall, icke velat att eden skulle afse dessa sednare.
Jag kan således icke annat än vidhålla min begäran om förändring i Ulsk:s förslag.
Emot den siste värde talaren får jag anmärka att det är en högst vigtig fråga om fordringars bevakande, som innefattas i den mening han vill utesluta, och det är derföre som det är af vigt att den qvarstår.
Första vilkoret för att en uti konkursmassan anmäld fordran skall kunna af domaren pröfvas är nemi. det, att fordran är tillkommen före konkursens början.
Detta är hufvudvilkoret, hvarförutan sjelfva fordringsansprå - 496
Den 27 September. ket icke upptages till pröfning.
Det är således nödigt och nyttigt att detta vilkor varder i eden omnämndt.
För öfrigt instämmer jag med Hr v. Hartmansdorff deruti, att det icke är lämpligt att eden är allt för kort; ty, på sätt jag förut anlydt, det torde vara nödigt att väcka det isynnerhet i vår kalla nord tröga sinnets uppmärksamhet på de fall, hvarvid mened kan begås, och i detta fall är det så mycket lämpligare, som det nu omnämnda är vilkoret för att en fordran skall kunna i konkursen upptagas.
Hvad Hr Printzenskölds anförande beträffar så känner R. o. Ad. nu, alt den värde ledamoten icke anser sig i allo bunden af ifrågavar. edsformulär; men alla se icke saken från denna högre synpunkt.
De finnes dock, som anse sig så pass bundne afbokstafven, att de icke tilltro sig kunna aflägga den föreskrifna eden ehuru deras fordran är lagenlig.
Det är derföre som, efter min öfvertygelse, en förändring bör äga rum.
Jag kommer nu till de af Hr v.
Hartmansdorff framställda anmärkntr.
Den första innefattande alt följande mening borde uteslutas eller förändras, nemi. ”att jag innan ansökningen etc jag nu anmält.”
Den värde talaren har nemi. anmärkt att den icke passar in på det fall då jag såsom arfvinge bevakar en fordran.
Derföre är likväl sörjdt i nästa mom. af denne §, som enligt förslaget skulle lyda sä: ”Bevakas fprdran af arfvinge, af ombud för kronan, allmänt verk eller af förmyndare eller målsman för omyudig eller den under målmanskap står; varder eden derefter lämpad.”
Dervid har Hr von Hartmansdorff ansett att formeln för dessa kategorier bordt vara i sjelfva eden intagen till lättnad för domaren.
Utsk. ansåg dock detta öfverflödigt, emedan domaren sjelf torde kunna hitta på att i st. f. ordet ”jag” använda uttrycket ”min fars eller mors sterbhus” i ett fall och i det andra K. M. o. Kronan särdeles då lagen härtill ger anvisning.
Jag tror således för min del, alt någon återremiss af denna orsak icke är nödvändig; öfverlemnande jag dock åt R. o.
Ad:n att derom besluta.
Hvad nu angår den sista af Hr v. Hartmansdorff; anmärkmr eller att det efter den föreslagna redaktionen skulle kunna inträffa att en bevakad och besvuren fordran vore riklig, fastän ej lagenligt, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att det efter skedd bevakning tillkommer domaren att pröfva huruvida sjelfva fordran är laglig eller icke, och detta ulan afseende på den aflagda eden.
Icke eller i detta afseende torde således återremiss vara behöflig.
Sparre har erkänt — och det visar sig äfven af förslaget, — att LagUtsk. ansett eden böra rättas efter de olika förhål la uden, hvari borgenärerne kunna befinna sig såsom arfvingar, kronoombud, förmyndare o. s. v., men Gr:n vilt ät domaren öfverlemna att lämpa formuläret efter hvarje särskildt fall.
Detta befarar jag dock vara en allt för vidsträckt rättighet.
Jag vill icke förmoda att domaren skulle uppsåtligen missbruka en sådan rättighet; men af brist på insigt och Den 27 S e p t e m b er.
497 oell domarevana skulle han måhända vid många lillfällen illa begagna den.
Derför har också lagstiftaren, vid alla dylika fall uppställt alternativa formler, såsom förhållandet är med den nu gällande borgenärs-eden der det heter ”på K. M. och Kronans vägnar” ”i egenskap af syssloman, förmyndare” etc.
Dessa alternativer, böra efter min lanke äfven hädanefter upptagas i sjelfva edsformuläret, på det att eden icke i ringaste mån må vara beroende af domarens godtycke.
Hvad nu ordet ”riktigt” beträffar, var det ingalunda min mening, att detta ord skulle borttagas eller stå der allena, ulan ali andra föreskrifter borde dertill läggas, ty såsom jag redan sökt visa, så kan den uppgifna fordran vara riklig ehuru olaglig till sin beskaffenhet och sin form, ty jag kan hafva gjort en olaglig öfverenskommelse med gäldenären.
För all bevisa Gr.
Sparre, det jag i milt embete skulle, för alt nyttja hans egna ord, vara nödsakad att svära falskt, vid begagnandet af det edsformulär LagUtsk. föreslagit, anser jag mig böra fästa Hr Gr:ns uppmärksamhet derpå, att del är min oeflergifliga pligt vid äfventyr af ansvarstalan emot mig från Juslitiekanslerens sida — att reservationsvis bevaka fordringar i uppbördsmäns konkurser.
Det händer då att desse uppbördsmäns räkenskaper icke ens äro afslutade, långt mindre inkomne lill Ofver-revisions-deparlemenlet och derstädes granskade, när proclamadagen inträffar så att man icke ens vet 0111 kronan verkligen har någon fordran eller ej.