Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jättverldens dån!
Utanför klippdörr
Dvärgarne qvida –
Asarnes Vise! månn’ än J förstån?
Surtur från söder,
Med svajande flammors
Svärd nu fördunklar
Härgudars sol!
Fjällarna braka;
Hjeltar få Hel-sot;
Himmelen remnar, från pol till pol.
Nu griper hjertsorg
Hlina ånyo:
Odin sig väljer
Ulfven till strid; –
Strålande Frey går
Fram emot Surtur; –
Friggas gemål sjelf faller dervid.
Då kommer starke
Segerguds-sonen,
Tigande Vidar,
Att mord-djuret slå:
Svärdet han stöter
Djupt i dess hjerta;
Herrlige fadern hamnar han så.
Då kommer sonen
Af Odin och Hlodyn,
Verlds-ormen dräper
Väldig hans arm;
Fältet på kämpar
Töms dock, när, nio
Fjät ifrån ormen, han dignar med harm.
Nu svartnar solen,
Nu sjunker jorden,
Nu hvärfs från fästet
Hvarenda stjerna;
Kring alltlifs-trädet
Upphvirflar röken,
Högt leka lågor
Med himlen sjelf.
Sierskan skådar
Stiga ånyo
Jord utur hafvet,
Ständigt grön:
Forssarna falla;
Ännu dock flyger
Fjäll-örnen, spanande fisk, öfver ön.
Asar församlas
Åter på Ida,
Tala om forntids
Väldiga dåd;
Draga de runor
Nu sig till minnes,
Hvilka dem tydde Fimbul-Tyrs råd.
Se! uti gräset
Skimra de gyllne
Taflor, som bära
Skriften så klar;
Gudarnes Höfding,
Ätten af Fjolner,
Hade dem ägt i urtidens dar.
Osådda skördar
Åkrarna vagga:
Balder skall komma,
Huldrik och glad;
Bygga med Höder
Borgen tillsamman –
Då kan ock Häner
Välja sig rike:
Brödernes söner
Bo i hans stad;
Strålarne fylla
Vindhem, det vida –
Sal ser hon stånda
Fägre än solen,
Gulltäckt, på Gimles
Saliga höjd;
Der är för goda
Drottar och skaror
Tillredd evärdlig boning af fröjd.
Kommen är Gudars
Högste till verlds-dom,
Han, som står ofvan
Öde och tid;
Domar han fäller,
Tvister han sämjer;
Stiftar för evigt sin heliga frid.
Dimmig nu bortflyr
Flygande draken,
Hastar åt Mörkrets
Obygder ner;
Nidhögg, med likrof
Lyftadt på vingen,
Far genom rymden – och synes ej mer.
Kamp.
RAGNARS BJARKAMAL.
Svängde till kamp vi svärdet!
Svunno ej många tider,
Sedan vi Ormen slogo,
Sökte Götalands ungmö:
Thora till brud vi togo;
Tillnamn kämpar mig gåfvo
Lodbrok, då jag den leda
Ljung-ål dräpte med spjut-udd,
Stack i den starka draken
Stålets ljungande tunga.
Sällspordt ung, med en måltid,
Öster i Öresundet,
Ulfvens ätt gaf jag hugnad;
Gulbenta örnen gladde
God förtäring tillfyllest,
Hvar mot de höga hjelmar
Hårda klingorna sungo;
Valens vågor då svällde,
Vadade korpen i blodet.
Svingades högt våra lansar,
Tjugu år då vi täljde,
Tumlet af strid bar oss vida;
Manstarkt mötte i Dynas
Mynning oss åtta Jarlar,
Alla fälldes till furstlig
Föda åt ulfven och gamen;
Svett dröp rödlett i svullna
Sjön, af döende kämpar.
Sviksam var ej Valkyrjan,
Då vi till Härfaders hemsal
Helsingar talrikt sände:
Upp vi rodde åt If-ån,
Uddens skärpa der röntes;
Varma vågornas rodnad
Vällde längs öfver floden,
Branden gaf skall mot brynjor,
Brusto för yxan sköldar.
Såg man då ingen flykta,
Förr, än på hafvets hästar
Herröd föll uti striden!
Aldrig klyfver med Egils
Åror käckare höfding
Sedan, på slika långskepp,
Sjöfågelns mark till hamnen;
Hårdt bar hjelten det stora
Hjertat fram uti kampen.
Svenner kastade sköldar,
Bitande bågsträngs-djuret
Brösten af kämpar sökte;
Skar då på Skarpaskäret
Skärejernet i leken:
Rödfärgad vardt randmånen,
Förr’n Rafn Konung blef slagen;
Flöt der af hjeltars hjernor
Het på brynjorna blodsvett.
Sällsamt gny gåfvo spjuten,
I tinan på Ulleråker
Upsala-Konungen fälldes:
Gullprydt gick der hans hirdfolk,
Giriga falken att mätta;
Lik ljusens spetsar på sköldar
Skrefvo runor vid hjelmbrak,
Vin ur hjernklyftor vida
Vätte de styfva nackar.
Styrde åt Einderis öar:
Efter kommo då korpar,
Kraxande gällt öfver fälten;
Häxornas hästar sin gästning
Höllo snart mellan liken;
Vanskligt nog att sig vakta
Var, då vid solens uppgång
Spända bågarna sände
Strängmör till hvirflande ringdans.
Sköldar blodades många,
Borta vid Borgundarholmen:
Brynjor sprungo då sönder;
Sky af pilar, med skurar,
Slet de klingande ringar;
Vullner föll der på valen, –
Var en konung den störste!
Strödd låg kring all stranden
Stålberedd rofdjurs-qvällsvard.
Striden rasade länge,
Innan Freyer hann fällas,
Flaminga-rikets konung:
Häftigt i Högnes gyllne
Harnesk, främst uti kampen,
Bet den blåa och hårda
Blodiga sår-ingräfvarn;
Mången mö fick begråta
Morgondrabbningens utgång.
Stäfja månde vi hopar,
Hvilka på sjökonungs-skidor
Sunnan för Englanäs lågo:
Seglade dagar sex till
Slaget, der hären möttes;
Män höllo Odda-messa,
Medan solen, som upprann,
Såg, hur för våra vapen
Valthiof på platsen fälldes.
Sjudande dagg från klingor,
Brådt, uti Bardafjärden
Började ymnigt droppas;
Högar af lik fick höken,
Hamrade skjortor många
Sprängdes, när bågar smällde,
Svärdblåst hvinande framfor,
Ormen af stål bet ondsår,
Etterhvass och förgrymmad.
Skådade tälten fladdra,
Hvilka vid Hadingaviken
Hlaka för kampspel upprest:
Skönja kunde då kämpar
Klufna med brak stridsmånar,
Hjeltars hjelmar, i spjutens
Hårda dön; det var annat,
Än att på blötmjuk bolster
Brud uti famnen trycka.
Storm i Nordhumberlandet
Lade i hopar liken,
Längs öfver marken bredda –
Hopp vid drabbningens härskri
Hökens broder då gladde;
Slidans törne fick träffa
Tappraste männers hjertan;
Ljudligt blef Hamders lifråck
Lossad, och fanorna glänste.
Såg jag, att hårfager mors-pilt,
Möars kämpe, en morgon
Måste från valen vika?
Väl! ej var, som att taga
Vinets käril af tärnan,
Då Örn Konung, i Alsund,
Efter förmåga sig värjde;
Kändes ej, som att kyssa
Korad högsätes-ungmö.
Skarpt högg eggen ånyo,
Klarljudt mot Hildurs klädnad
Klungo de skinande lansar;
Alltid framgent på Anguls
Åldriga ö vet minnet,
Hvar på näset vi hjeltar
Hårdt framgingo i svärdslek;
Dagen gick upp, då sårens
Drake blef röd i flygten.
Sväfvar för kämpen väl döden
Närmre, om än han i Odins
Oväder ställs bland de främsta?
Låter än också han lifvet,
Lärt har han aldrig, att rädas!
Äckligt är det, att egga
Elända fega till stridsfröjd;
Blödiga hjertan i barmen
Båtar ej modets gamman,
Slik färd kallar jag billig,
Att under svärdens samklang
Sven går rakt emot svennen:
Karl för karl icke vika,
Kämpars lag var det länge;
Villigast väna qvinnors
Vänner till pilstorm ila.
Syns mig nu visst, att Ödets
Frejdande bud vi följa,
Falla för Nornors domar!
Ej tilltrodde jag Ella
Ämnad min död att bjuda,
När blod-falken jag fett gaf,
Förde köl öfver sjövåg,
Föda i Skottlands fjärdar
Fyllest åt ulfvar skänkte.
Svåra nu det mig gläder,
Bänkar hos Balders fader
Bredda vet jag för gäster:
Der ur de krökta djurshorn
Dricka vi ölets råga;
Ej öfver qvaldöd klagar
Kämpen i Fjolners boning,
Icke skall jag med smärt-ord
Stiga till Odins taffel.
Snart skulle Aslögs söner
Väcka med skarpa vapen
Valsälla Hildurs lekar,
Visste de blott för visso
Våra väldiga dödsqval,
Finge de bud, att en orm-flock,
Full af etter, mig sliter!
Moder jag gaf mina barn dock,
Modiga hjeltar hon födde!
Snart mot döden det lider,
Ormen våldsamt mig ängslar,
Ödlan i hjertat bygger!
Väntar jag dock, att Vidrers
Vred-skott Ella skall träffa:
Svullna af harm mina söner
Ser jag vid faderns banfall;
Ej skola käcka kämpar
Kora sig hvilans säte.
Samlat, till en och femti
Hufvudslagtningar, härar
Har jag med pilars ombud:
Minst jag trodde, bland männer
Mera stark skulle finnas
Annan konung i kampen, –
Kunnig i strid från min ungdom;
Vänliga Asars val dock
Visst ej höfves begråta.
Önskom då nu, att ända!
Enkom till hemmet mig Disor
Bjuda, från Odins borgsal
Brudar, dem han mig tillsändt;
Glad skall å gyllne högbänk
Gudarnes frände dricka!
Liden är lifvets timma;
Leende vill jag dö!
Kärlek.
HELGE OCH SIGRUN.
(Fragment.)
SIGRUN.
Gack, grymme broder!
Helges baneman!
Ditt halfva rike, all din bjudna gullskatt,
Föraktar jag, som Dig.
– Min Helge föll!
Och Segerfadern sjelf, hans stamfar sjelf,
Fann billigt, att så måste ske.
– Välan!
Hvad qväder oss den Höges sång?2 ”Allt dör,
Din hjord, och dina fränder, och du sjelf;
Ett enda dock, som aldrig dör, jag vet:
Det goda ryktets dom om den, som dog.”
Och Helge sågs bland alla furstar upphöjd,
Som asken mellan törnen, eller hjorten,
Den unga, då han öfver andra djur
Sig lyfter stolt, med daggbestänkta grenhorn.
Man sagt mig, att jag sjelf Valkyria är:
Nu slår mitt hjerta väl nog tungt dertill;
Men ej det glömt sin börd – – Upp, mina män!
Upp, att tillreda Helge Volsungs grafhög!
Ej den stund jag sitta
Skall vid Seva-fjällen,
Att mig lifvet mera
Lemnar någon fröjd;
Utom då vid grafven
Glimmar nattlig låga,
Och på luftig stridshäst
Syns min Konungs bild.
Afton.
Helges hög.
Sigruns tärna, gående förbi, ser Helge
rida in i högen, med många män.
TÄRNAN.
Är det sveksyn,
Som jag skönjer?
Eller stundar
Surturs brand?
Rida dödmän,
Sporra hästar?
Ha Einheriar
Nu fått hemlof?
HELGES VÅLNAD.
Ej det är en sveksyn,
Som du skönja tyckes,
Icke Gudars afton,
Om än oss du ser;
Och fastän vi sporra
Snabba hästar ännu,
Ej till jordisk hemfärd
Ha Einheriar lof.
TÄRNAN
till Sigrun.
Skynda, Sigrun,
Seva-drottning,
Om stridshöfdingen
Se du djerfves!
Högen öppnas,
Helge sjelf kom:
Ärren blöda;
Att du stillar
Sårens flöde,
Fursten ber.
SIGRUN
ingående i högen, till Helge.
Nu jag så gläds at
Gengångarns möte,
Likasom Lidskjalfs
Korpar åt ljus ...
Konung och Make!
Förr, än du blodiga
Brynjan klädt af!
Helge! af rimfrost
Stelt är ju håret;
Helt är i valdagg
Badad din kropp;
Kall är din hand,
Frände af Högne!
Hur skall för slikt jag
Skaffa dig bot?
Sigrun! du blott vållar,
Du från Seva-fjällen,
Att så Helge badas
I en bitter dagg.
Solklar Söders dotter,
Gullbekrönta Sköna!
När du går att sofva,
Hvar gång gråter du!
Gråter heta tårar,
Tårar, som mig bränna:
Hvarje droppe blodig
Duggar på mitt bröst;
Det infallna, kalla,
Af din grymma klagans
Qval igenomträngda –
Icke så far fort!
Sorgeqväden ingen
Sjunge öfver Helge!
Bor ej fager Drottning
I den Dödes hög?
Kom! att än tillsamman
Mjödets skum vi njuta!
Lif och land jag mistat;
Du är dock mig qvar!
efter att ha bäddat en säng i högen.
Här jag har dig, Helge,
Åter hvila tillredt;
Bädd, som fordom, brudbädd
För min Volsungs-son!
Ej jag fruktar, Konung,
I din famn att sofva;
Ljuft som förr, min Hjelte,
När du lefde här.
Nu må aldrig något
Nekas troligt vara,
Tidigt eller senspordt,
Omkring Seva-fjäll:
När uti en dödmans
Famn du dristar sofva;
O, hur hvit i högen, –
Lefvande ännu!
— — — — — — — — — —
Örnen rörs i asken ...
Drömmars ting är afblåst,
Ande-husen stängas,
Skyn jag ljusna ser.
Ej ur Mimers-brunnen
Blickar Odins öga;
Långt är än till dager,
Konung och Gemål!
Tid det är, att rida
Röda vägar åter,
Låta trafvarn bleka
Trampa luftens stig –
Sigrun! jag må hasta
Himlabryggan uppåt,
Innan Valhalls hane
Segerfolket väckt!
Så förtälja män, att Sigrun lefde ej länge sedan.
Men en gammal sägen är, att Helge och Sigrun blefvo återfödda, och upplefde ännu en gång.
SWEDENBORG.
‗‗‗‗‗‗‗‗
Vid öckenbrynet af den heta sanden
En ö, med gröna träd, min blick förnöjde;
En stund jag, trött, i palmens skugga dröjde,
Och vid den klara källan släckte branden.
Men fjerran ur de inre, helga landen
En underbar musik sin helsning höjde:
Jag gick, och snart ett skyhögt tempel röjde,
Hvars hierophant mig vinkade med handen.
Hans eldblick, ej fördunklad genom åren,
Ser det, som är, som var och blir; Naturen
Af andeverldens kraft för honom fylles.
Cheruber fästa på de hvita håren
En myrtenkrans, i englaparker skuren;
Och templets chor af Lifvets Sol förgylles.
EMANUEL SWEDENBORGS Lära om Lif, Kärlek och Skönhet.
Es ist nicht die Zeit, alte Gegensätze
wieder zu erwecken, sondern das
ausser und über allem Gegensatz
liegende zu suchen.
Schelling.
Tre svenska män hafva företrädesvis tänkt djupt, stort och skönt öfver det Sköna: Swedenborg, för hvilken Kärleken var allt; Ehrensvärd, för hvilken Konsten var allt; Thorild, för hvilken Naturen var allt; – och enhvar af dem fästade alltså med öfvervigt sin uppmärksamhet vid ett visst hufvudstycke af det Gudomligas gäng till uppenbarelse såsom Skönhet.
Klart bör nämligen vara, att det
Sköna utgår ur Kärleken, framgår ur Konsten, och, mellan dessa båda ändpunkter, genomgår Naturen; eller att det erhåller af Kärleken sin själ, af Naturen sin kropp, och af Konsten sin fulldaning.
Ty å ena sidan förhåller sig så med all gudoms-artad sjelfmedvetenhet, och således äfven med vår andel deraf (eller med allt hvad vi kalla Idee), att Kärleken är sjelfva det lif, hvarigenom den upplåter och öfverlåter sig, eller skapande fortsätter sig; å andra sidan åter innebär Naturen alla villkoren för dessa meddelningars sinnliga åskådlighet; hvadan det Sköna måste på dess grund fatta fotfäste, för att bereda sin slutliga företeelse i fullkomnad eller fullständig sinneform.
Ingenting är derföre begripligare, än att de män, hvilka vi nämnt, voro i sina synpunkter på engång olika och lika.
Swedenborgs synpunkt för allting var det af Kärleken bestämda förhållandet mellan Sanning och Godhet; Ehrensvärds, det af Konsten bestämda förhållandet mellan Snille och Ideal; Thorilds, det af Naturen bestämda förhållandet mellan Kraft och Harmoni: men äfven den andres Konst och den tredjes Natur hade, liksom den förstes Kärlek, till sitt innersta innehåll Gud, såsom all Skönhets källa och urbild.
Och detta ingalunda i någon död ontologisk skepnad, någon blek tankvålnad, någon pur abstraction med de inkräktade namnen ”Idee” eller ”Absolut”; utan såsom en verklig och himmelsk skaparkraft, som fyller både Naturens och Konstens rymd med sinnebilder, sköna i den mån de äro Guds eller återstråla honom.
Det förstås, att för enhvar, som så känner och tänker, är Naturen sjelf ett gudomligt konstverk: nämligen Guds allraförsta uppenbarelse och omedelbara poesi.
Hvadan ock för Ehrensvärd Konsten var intet annat, än Naturens egen bildande Genius, sådan, som han i menniskosnillet kommer till full sjelfbesinning och sjelfverksamhet; äfvenså för Thorild Naturen intet annat, än all-yttringen af en evigt verldslifvande alstringslust, som, i outtömligt skiftande daningar, åsyftar det rikaste möjliga mått af skönhet och af derifrån till alla varelser utströmmande sällhet.
Med liknande ord blef en tanke, lik denna, aldrig af Swedenborg utsagd; hvartill en af orsakerna var, att han aldrig betraktade det Sköna annorlunda, än i förbigående.
Hvad för Ehrensvärd var hufvudsak helt och hållet, och för Thorild hardt nära, var för honom endast bisak.
Icke dessmindre har han utsagt samma tanke, fastän med andra ord.
Det följande skall derföre visa, hvad flertalet af vara läsare visst icke förmodat: att den ryktbare Theosophen har en vigtig betydelse äfven för Konstläran och Vitterheten.
Författaren af förevarande uppsats anade denna betydelse redan i sin första ungdom, då de trenne ofvannämnde, såsom Tänkare, och Bellman, såsom Skald, voro dels oförstådda, dels åtminstone blott halft förstådda storheter.
Väl fanns om Bellman mycket vackert sagdt, i det ypperligt skrifna Kellgrenska Företalet: men intet ord om det egendomligt utmärkande, som särskiljer honom, såsom Bellman, från alla andra snillrika, musikaliska, gladlynta och populära vise-sångare; detta företal kunde passa ungefär lika väl på t. ex. Béranger.
Ehrensvärds bok, föga känd, af få läst, af ännu färre begripen, låg i bibliotheken såsom en genialisk curiositet.
Thorild var ansedd för en vild svärmare, en ömsom i tomma declamationer, ömsom i cyniska bouffonnerier utfarande fantast, – föröfrigt icke alldeles utan hufvud, men högmodsdrucken ända till sinnesrubbning.
Sämst var likväl beställdt med Swedenborg; som allmänneligen gällde för ”helt rätt och slätt – en fåne.”
Han hade dertill blifvit stämplad genom Kellgrens skaldestycke ”Man äger ej snille för det man är galen,” och de bekanta dithörande ”Anmärkningar,” hvilkas hufvud-ändamål är att rättfärdiga detta domslut.
Den derstädes förekommande demonstrationen om ”det eviga hvitas fyrkant” m. m. är qvickt uppfunnen, och skulle i en Novell taga sig dråpligt ut såsom profbit af någon till dårhushjon förvandlad philosophs sätt att docera öfver sitt system; men med Swedenborgs lära och föredrag har den jemntupp lika mycket sammanhang, som bevisningens samtliga beståndsdelar äga sins emellan.
Näppligen kunde den genom mången annan förtjenst aktningsvärde Anmärkaren förmoda, att just åtskilliga af de satser, hvilka han anfört till denna bevisnings ytterligare bestyrkande och i afsigt att rätt förvånande ådagalägga Swedenborgs galenskap3, skulle femton år derefter synas en yngre Vitterhetsidkare både så förståndiga och så förträffliga, att denne, i sin ordning förvånad öfver Anmärkarens förvåning, genom dem bragtes till en stor föreställning om den ”det eviga hvitas fyrkant” bevisande ”fånen”, och lockades till läsning af hans bannlysta skrifter.
Sådant inträffade med dessa raders författare; och alltifrån den tidpunkten önskade han, under sina samtidiga likartade bemödanden för Bellman, Ehrensvärd och Thorild, att kunna äfven till Swedenborg sträcka en åtgärd, som skulle framställa den misskände Vise i ny och rigtig dager.
En uppgift, likväl, vida svårare att lösa, än någon af de andra!
Ej under, att dess vågande förekom brydsamt.
Otvifvelaktigt var företagets uppskjutande äfven derföre en lycka, att det ej hade då kunnat verkställas utan de polemiska inblandningar, som föranleddes af svenska vitterhetens dåvarande ställning.
Sådana äro ej nu att befara; men det förekommer mig, ännu i dag, betänkligt ändå,
Årtionden hafva förflutit, sedan röster, som icke utgingo ur kretsen af Swedenborgs anhängare, först hördes nämna honom med prisande utmärkelse.
Under denna tidslängd har, temligen allmänt, sättet att anse och omtala Swedenborg ändrat sig till hans fördel.
Bland dem, som i bedömmandet af litterära ämnen äga säte och stämma, finnes numera, om någon, åtminstone icke mången, för hvars ögon han ej är ett stort och genom sin personlighet äfven vördnadsvärdt snille; behäftadt med åtskilliga sällsamheter, men ingalunda med dårhusvanvett.
Det vill till och med synas, som vore man benägen, jemväl utom de såkallade ”Swedenborgarnes” församling, att åt hans theologiska läror inrymma en större giltighet, än vi, för vår räkning, kunna dem tillerkänna.
Likafullt är han ännu, i allmänhet, föga känd från sin egentligen theosophiska sida; och allraminst såsom tänkare öfver det Sköna.
Det är derföre hufvudsakligen i sistnämnda afseende, som han kommer att här betraktas.
Ehrensvärds och Thorilds åsigter äro väl icke genast tillgängliga; men dock vida genare, än Swedenborgs.
Ty icke nog, att hans ästhetiska verldsåsigt ej förr kan rigtigt uppfattas, än man gjort sig rätt bekant med hans allmänna; dertill kommer ock, att han ingenstädes har åt den förra egnat någon särskild skrift eller afdelning.
Det dithöriga måste sammanletas ur en mängd vidlyftiga verk, författade på latin – och på en visserligen enkel, men högst mångordig.
Det träffas kringspridt i framställningarna af hans hufvudläror: särdeles i hvad han säger om Lifvet såsom Kärlek, och Gud såsom bådas urbildliga, samt i sin urbildlighet menskliga, enhet; om alla varelsers skapande till mottag (receptakler) af dessa, och om Menniskans bestämmelse att vara det företrädesvis, genom Vilja och Förstånd; om det Goda och det Sanna; om skapelsens Sphärer, Grader och Motsvarigheter; om förhållandet mellan Lifvets olika, men genom oändligen fortsatt analogi och symbolik till ett helt sammanbundna kretsar, – den Himmelska (eller Gudomliga), den Andliga och den Naturliga; – men synnerligast likväl i de utvecklingar, der han dels framställer Äktenskapet såsom sinnebild af den i Gud eviga förmälningen mellan Kärlek och Visdom, äfvensom af den deri grundade förmälningen mellan Honom och hans Församling, dels förtäljer om Englarne, om Himmelen och dervarande lefnads lycksalighet; ty behandlingen af dessa ämnen föranleder honom, att mera enkom skildra den objectiva älsklighet, som uppkommer, när Böjelser, älskvärda genom att vara från Himmelskt utgående och till Himmelskt återsyftande, afspegla sig i ett Yttre hvaraf de rent motsvaras.
Till framgifvandet af ett särskildt och ordnadt
Helt, som fullständigt innehölle hvad man rättmätigt kunde kalla Swedenborgs Ästhetik, fordras alltså, utom ansträngd uppmärksamhet, ett vida rymligare mått af tid, än för det närvarande är oss förunnadt.
– Emellertid vilja vi lemna det lilla bidrag, som vi under nuvarande omständigheter äro i stånd att åstadkomma.
De, som fortsätta hvad vi börjat, skola ej uteblifva.
Skuggsidan af den tidsanda, som herrskade under den sednare hälften af Swedenborgs lefnad, har tillräckligt ofta blifvit skildrad i sin ytliga sinnlighet, sin lättfärdighet, sin tvifvelsjuka, sitt sjelf-missförstående i det eljest lofvärda bemödandet efter sanning, klarhet och smak, sin benägenhet att så väl i Poesi och Konst, som i Tro och Vetande, försmå, ja förhåna allt djup, – ändtligen sin fullt stadgade öfvertygelse, att endast det materiellt handgripliga och njutbara vore det Vissa.
Med allt detta behöfva vi derföre nu lika litet sysselsätta oss, som med det anklagade tidehvarfvets vackrare egenskaper; dem visserligen ingen opartisk betraktare förbiser.
I en omständighet voro mellertid dess bättre egenskaper ständigt lika dess sämre: i den, att behandla menniskolifvets bestämmelse som en lek; än brottslig, än oskyldig, – men äfven i sednare fallet sjelfsvåldigt yrande på en volcan, der i afgrunden redan med hot den förstörelse gäste, som brådt skulle göra slut på vin- och älskogs-festerna.
En underbarare motsats till sådan tidsanda kunde ej företes, än den man, som, med det bland Europas Lärde då alltredan vidtfrejdade namnet Emanuel Swedenborg, omkring midten af adertonde århundradet plötsligen framstod såsom Theosoph och Andeskådare, påkallande allmän uppmärksamhet för en mystiskt religiös och speculatif lära, i hvilken han oförtäckt beropade sig på positiva uppenbarelser från Gud sjelf, från Englarne, och öfverhufvud från den bortom menniskornas jordiska sphär förborgade Andeverlden.
Han utvecklade denna lära i ett stort antal skrifter, dem han utgaf, temligen skyndsamt efter hvarandra, just under de mellersta decennierne af detta öfver sin ”upplysning” skrytande tidehvarf; till hvilken häpnad för alla de ”upplyste”, kan man lätt föreställa sig; men också till mycken oro för de qvarvarande lutheriskt- renlärige af gamla stammen.
Ingendera begrep, hvad så i hast kommit åt den skarpsinnige, mångkunnige, bedagade, och äfven såsom en hedersman allmänt vittsordade Vetenskaps-idkaren.
Är han ett djefvulens redskap till införande af nytt kätteri? frågade man å ena sidan.
Är han en svärmare? eller en bedragare? eller har han rentaf tappat vettet? frågade man å den andra.
Det sista tycktes sannolikast, och blef allmännast antaget.
Det syntes ock bäst förklara möjligheten, hur en utmärkt Mathematicus, Mechanicus, Mineralog, och så vidare, hade kunnat ett, tu, tre förvandla sig till skådare af Ande och Andar.
Likväl var det rykte, som han dittills vunnit, icke förvärfvadt blott för hans Mathematik, hans Mechanik, hans Mineralogi, och öfverhufvud hans Naturforskning.
Han hade äfven visat sig vara en speculatif Naturforskare, en Philosoph; och såsom sådan, i utförliga arbeten, framställt en verlds-åsigt, i hvilken – vid närmare påseende – den följande theosophiska ligger förberedd.
Redan der visar sig Verlden uppfattad såsom ett ur andlig sjelfnödvändighet framgånget och af densamma ordnadt Natursystem, uppkommet från en i det Oändliga gifven Centralkraft, som innerst är Intelligens, Vishet, Kärlek; och hela det i sin form till någon del mechaniska, men i sin själ afgjordt dynamiska, organiska och tillika allegoriska sätt, hvarpå han redan der ådagalägger, huru Verldslifvet, uppifrån sitt Första ända ned till sitt Yttersta, bildar sig och sammanhänger genom idel alstrande och hvarandra förklarande Analogier, Correspondenser eller
Motsvarigheter, påminner ovillkorligt om den än mera förandligade skepnad, hvari hans lära sedan ställde sig rentaf på den bibliska uppenbarelsens grund och betraktade sig såsom en rak fortsättning af denna uppenbarelse, utan att likväl afkläda sig sitt ursprungliga speculativa kynne.
Europas Lärde, som hade åt Swedenborgs äldre skrifter egnat högaktning, ja beundran, måste dock i allmänhet hafva läst dem på ett temligen ytligt vis, när de funno hans sednare – eller theosophiska – åtskilda från de förra genom ett svalg, som blott kunde fyllas medelst antagandet af en i hans inre timad fullkomlig omhvälfning.