Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ännu möter ett svårt hinder för skogarnas trefnad och fortkomst här i landet, på jord af sådan natur, att en disponerar betet och en annan skogen.
Här ligga interessena i strid med hvarandra och skogen skall nödvändigt duka under, såframt icke någon inskränkning får äga ruin i den obegränsade be - 126 Den t Mars e. m. tesrätten.
Det är icke rain afsigt att vilja bannlysa betningen utur skogarna (långt derifrån, jag känner äfven dess oundgänglighet), men att fa den inskränkt tili 395 af skogsvidden, så att någon skog kunde få fredad uppväxa på af mai ken.
Fallet med flera recognitions- och utarenderade Kungsgårds- och boställsskogar är sådant, att der hugges väl skog, men der uppväxer ingen ny skog för alt i framtiden ersätta den, sorn huggits.
Jag kan framlägga exempel derpå, att huggningarna fortgått 60 å 70 år, ulan att någon skog uppvuxit på de afhuggna trakterna.
De plantor, som uppkommit, hafva genast blifvit af kreaturen afbetade.
Man möter mig med den frågan: huru kunna vi då hafva någon skog qvar? och jag skall genast besvara den.
Förr voro skoggsvidderna större och kreaturens antal mindre; nu är skogarnas areal förminskad och kreaturens antal förökadt; ängsodlingen har icke bedrifvils i samma proportion som ladugårdarna blifvit utvidgade; en myckenhet backstugusittare hafva innästlat sig i skogarna, hvilka för sitt uppehälle måste hafva kreatur; fodertillgången är knapp, kreaturen utsläppas tidigt om våren, innan något gräs uppvuxit, icke i de till skogens fredande i fordna tider inrättade beteshagarna, utan i sjelfva skogen, hvarest de icke hafva annan föda än späda skogsplantör; och hvilken mängd af plantor åtgår icke att framföda ett kreaturen enda dag?
Huru mycket skall då icke fordras för en myckenhet kreatur från början af Maj, då de ofta af foderbrist utsläppas, till Juni, då gräset först kan gifva dem tillräcklig föda?
Det är af detta skäl, som det numera äfven är sällsynt att finna unga skogsplantör uppväxta.
De som synas unga, kunna vara 5o å 60 år gamla; men, beständigt afbitna, hafva de blifvit dvärgartade, och blifva aldrig rätt stora och nyttiga träd.
Jag talar af erfarenhet och skall gifva ett ögonskenligt bevis för mitt påstående.
Vid stora landsvägen emellan Björsäters och Enebackens gästgifvaregårdar i Skaraborgs
Län ligger en Kronopark, som inhägnades år 1826.
Inom gärdesgården uppväxer nu den vackraste och tätaste ungskog, som man kan önska sig se; men strax utanför densamma är marken naken eller beströdd med marbuskar, som aldrig blifva större.
Båda voro lika beskaffade år 1825.
I hvilken svår belägenhet är icke den recognitionsskogs innehafvare, som, inseende sin skogs snara slut, icke äger rättighet att inhägna den minsta fläck, för att derpå få uppfreda ny skog åt sina efterkommande, utan att derifrån blifva hindrad af betesrättsägarna?
Aldrig måtte meningen hafva varit, att han endast skulle få skörda den skog, som fanns vid öfverlåtelsen.
Detta hade varit detsamma som att säga:
Er bruksrörelse får fortsättas i 80 å 90 år, men skall derefter upphöra, emedan ingen ny skog får här uppväxa.
Jag anhåller derföre, att sedan detta förslag af vederbörligt Den t Mars c. m. 127 Utsk. blifvit pröfvadt, bos K.
M. måtte i und. framställas den önskan, att en författning blefve utfärdad, innehållande, att den som disponerar skog, men ej betet på densamma, mätte äga rättighet och till och med skyldighet att, till ny skogs uppfredande, inhägna åtminstone jTs af skogsmarkens arealvidd i sönder.
Då R. o. Ad. år 180g afsade sig sitt privilegium att ensamt äga och besitta säteri- och frälse-egendomar, ingick i motivet dertill förhoppningen på det motsvarande begifvande af de andra Stånden, att en fullkomlig näringsfrihet skulle allmänheten meddelas; hvarom också ett uttryckligt vilkor förbehölls.
Uppfyllandet deraf bar likväl ända hittills uleblifvit; och som utan allt afseende på den motsvariga rätt, som bort vara att vänta, näringsfriheten är en för Nationens allmänna förkofran nödvändig sak, föreslår jag, alt den må vid denna Riksdag varda Nationen förunnad, utan binder af de partiella och endast för skråinteresset talande författningar, sorn ännu linnas, men hvilkas upphäfvande det är hög tid att verkställa.
Hr von Wahrendorff, Martin, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Bland den mängd lagbrott, som de 170,000 brännvinspannorna fört med sig, har man ännu icke offentligen anmärkt de otaliga skogsåverkningar, hvilka på landet blifva föröfvade, för att anskaffa bränsle till de mindre husbehofsbrännerierna, som ofta bedrifvas utan beräkning på lagligt vedfång.
Allmogen i allmänhet respecterar föga äganderätten, då fråga är om skogseffecter, och då enskilda motionärer vid liera föregående
Riksdagar förgäfves sökt att få skogsegendom fredad genom skärpning i närvarande skogsförfattningar, som belägga med allsingen vanära och med högst ringa böter den skada, som föröfvas å så beskaffad egendom, så bestämmes också, för det närvarande, gränsen för dessa tillgrepp endast genom ett större eller mindre behof af varan.
Jägeribetjeningen är otillräcklig för att binna tillse och försvara allmänningarna under det beskydd, som skogsljufveriet åtnjuter, och ägare till privata skogsparker tillsätta och använda förgäfves skogvaktare, då djerfheten i åverkningarnas utförande ofta går ända derhän, åtminstone i den trakt af Nyköpings
Län, som jag bebor, att i5 till 20 personer slå sig tillsammans och med våld, om så behöfves, möta de hinder, sora kunna förefinnas.
Af dessa anledningar får jag äran ödmjukast föreslå, att, vid den nya regleringen för brännvinstillverkningen, den 1-28 Den i Mars e. ra. s. k. husbehofsbränningen på Jandet, der ingen bränntorf eller stenkol finnas, mätte tillåtas endast åt sådana jordbrukare, som hafva egen skog eller få så tillräcklig vedutsyning å närgränsande allmänningar, att det, på sednare sättet, erhållna bränslet kan, med någon sannolikhet, räcka till för brännvinstillverkningen.
I annat fall kommer troligen framdeles, såsom hittills, den plägseden att äga bestånd, det bela bylag å hemman utan skog, som å allmänningarna få en högst nödtorftig vedutsyning till värme och kokved af 6 å 8 lass p:r matlag, likväl ställa så till, att den knappa veden räcker till äfven under brännvinspannorna, som särskildt af hvarje hushall i byn begagnas.
Då ädlare industrier, särdeles i jernhandteringen, äro underkastade inskränkningar på grund af åtkomst till bränsle, synes det mindre lämpligt, att äganderätten skall obehindradt ofredas och våra redan klena allmänningar utplundras för brännvinets skull.
Slutligen får jag äran fästa H.
Ståndets uppmärksamsamhet derpå, att enligt gjorda beräkningar, som af trycket utkommo förlidna år, åtgå till brännvinsbränningen i Riket omkring 2,5oo,ooo famnar ved årligen, hvaraf de små lyftpannorna proportionsvis consumera mest.
Om remiss af detta anförande till vederbörligt Utsk., tillsammans med redan afgifna motioner i brännvinsfrågan, får jag ödmjukast anhålla.
Hr Strussenfelt, Adolph Ludv., hade inlemnat följande 2tne anföranden: i:o
Ändamålet med detta yttrande är att fästa R.
St:s uppmärksamhet på den olikhet, som äger ruin vid behandlingen af de hos underdomstolarna anhängiga mål, hvilka, i anseende till svarande parters uteblifvande, ulställas till företagande å annan tid.
Större delen af underdomare bruka nemligen att i sjelfva uppskofsbeslutet ålägga käranden att derom lemna svaranden tidigt och bevisligen del före den tid, målet åter till handläggning förekommer; hvaremot några få underdomare (som jag tror) ganska riktigt anse käranden, då han ordentligen stämt, böra fritagas från allt communicationsbesvär, och att det är svarandens skyldighet sjelf efterhöra till hvad tid målet kan varda utsatt och det ansvar, hvartill han, i händelse af ytterligare uteblifvande, gör sig skyldig.
En sådan olikformighet i behandlingen är redan i sig ett ondt; men af ännu betänkligare följder torde det blifva, om, såsom jag tror, den mest vedertagna praxis, hvilken genom sin allmänhet hotar att blifva lag, hvarken är öfverensstämmande med vår nu gällande lag eller förenlig med en enkel och skyndsam rättegångsordning.
t Då i Rätteg.-B:n, mig veterligen, ej finnes något lagrum - Den i Mars c. m. 1:29 liim, sorn kan gifva anledning till denna allmänt antagna godtyckliga praxis, förmodar jag densamma vara tillkom- i men i följd af en jemnförelse med 2 J. 2 Cap. Utsökn.-B:n, ■ enligt hvilket stadgande, sådant det oförändradt finnes i 1734 års lag, sökanden borde låta den, som söktes, men ej mötte å föreskrifven tid, få kunskap om det uppskofsbeslut, 1 hvilket i sådant fall meddelades.
Ålen jag får härvid anmärka, att det torde vara betänkligt analogisera sig till former, som äro strictissimi juris, och att dessutom samma §, genom K.
Föroidn. d. 29 Nov. 1823, blifvit sålunda ^ förändrad, att i fall den, som sökes, ej möter inom förelagd tid, njuter sökanden rätt efter de skäl, han uppter.
Genom ofvannämda allmänna praxis försvåras rättegången betydligt för käranden.
Han måste ofta resa långt och vidt omkring för att träffa svaranden; och skulle det icke 1 lyckas honom, beredes derigenom ytterligare uppskof, utan att saken derföre kommer närmare afgörandet.
En tredskande part understödjes genom denna praxis betydligen i bemödandet att uppehålla rättegången.
Jag befarar, att LagUtsk., till hvilket denna motion lärer komma att remitteras, möjligen skulle kunna yttra, att som lagen med afseende å förevarande fråga vore tydlig och klar, larfvades icke någon förklaring deraf.
Sjelfva olikheten, som, enligt hvad jag ofvan anfört, äger rum vid tillämpningen, tyckes visa, att, 0111 ock lagen är tydlig och klar i sig, bestämd förklaring deraf i berörde afseende dock vore af nöden för underdomare.
Dessutom lärer fråga om lagens rätta tillämpning i detta fall icke kunna på annan väg väckas eller afgöras, enär beslut derom ej kunna annorlunda än med hufvudsaken öfverklagas, och någon l ättelse deraf då ej kan meddelas.
Öfvertygad derom, att rättegångsärender böra icke allenast, så vidt förhållandet medgifves, likformigt, utan äfven skyndsamt behandlas, vågar jag vördsamt föreslå en lagförklaring, innehållande, att derest ett mål, af hvad anledning som helst, utsattes till företagande å annan tid, bör svaranden, utan särskild underrättelse, då tillstädeskomma.
Jag anhåller, att motionen blifver till vederbörande Utsk. remitterad. 2:0 Förutsättande såsom obestridt, att en närmare kännedom af de tré allmännaste bland de s. k. moderna språ->: ken, Fransyskan, Tyskan och Engelskan, numera är ovilkorligt nödvändig, ej blott för utöfvandet af en mängd särskilda befattningar och yrken (t. ex. d plomatens och köpmannens), utan för att vinna en tillräcklig bekantskap med sitt tidehvarfs lynne och bildning och kunna följa de phenomener, som derinom utveckla sig och afvexla, behöfver jag ej erinra, huru vigtigt det är, att vid våra allmänna 3 H. 17 undervisningsanstalter tillfälle gifves för ungdomen att rätt och tillräckligt lära dessa språk.
Emellertid kan man, öfverhufvud taget, säga, att ett sådant tillfälle ännu icke finnes.
Visserligen har man i sednare tider varit betänkt på att inrymma mera plats åt dessa ämnen på lectionscatalogerna.
Man har genom inrättandet af s. k.
Apologislskolor sökt motsvara en af lidens högljuddaste fordringar, och mången enskild lärare har med ett ovärderligt nit bemödat sig att upphjelpa denna del af undervisningen; men i de flesta fall höres ännu samma klagan: ”att i skolorna de moderna språken dels alltför mycket försummas, dels bibringas sä förvändt, att den, som söker fullkomna sig i dem med biträde af infödda, finner sig hafva mera hinder än gagn af hvad han i skolan lärt; att man lärer sig förstå, då man läser i hok, men ej fatta ett ord, då en utländning talar; att man i allmänhet vid behandlingen af moderna språk vant sig vid en ytlighet, som gör, att vi dagligen se öfversättningar derifrån hvimla af fel,” o. s. v. Dessa klagomål må innehålla öfverdrift; men så mycket är visst, att vanligen vid undervisningen i de lefvande språken uttalet alldeles försummas, då likväl kännedomen af pronunciationen ej allenast sätter i tillfälle att förstå utländningen, när han talar, utan äfven är nödvändig för att rätt fatta språkets karakter; att i Franska och Tyska språken en alltför ringa kunskap bibringas och det Engelska oftast icke kommer i fråga; att färdigheten att tala åtminstone ett främmande språk icke på något sätt förberedes; med ett ord, alt skolundervisningen i meranämnde språk är dels felaktig, dels ofullständig.
Men huru skulle den också kunna vara annorlunda?
Oberäknadt, att vid Trivialskolor och Gymnasier nog liten tid är medgifven åt moderna språk i allmänhet, och att vid Apologistskolan Engelska språket ej ännu vunnit riktigt burskap, möter oss först och sist dea omständigheten, att lärarna sjelfva utgångna ur samma skolor på en tid, då undervisningen i Fransyskan och Tyskan var nästan ingen och då Engelskan ännu icke var påtänkt såsom läroämne, hafva saknat allt tillfälle att utbilda sig till skicklighet i denna undervisningsgren; ty genom blott läsning på egen hand kommer man ej till förtrolighet med ett lefvande språk, — att förtiga, det en sådan trägnare'läsning af tre främmande språk, i hvilka man saknade nödig underbyggnad, skulle borttagit alltför mycken tid för andra högre aktade studier; och de, som genom utrikes resor, sammanvaro med utländningar eller leetioners tagande förvärfvat sig erforderlig språkkunskap, höra naturligtvis endast lill undantagen.
Den sistnämnda utvägen (leetioners tagande af infödda) har visserligen blifvit begagnad af flera, och dessa skolmans nit att på äldre dagar med ospard möda och pecuniär uppoffring söka ersätta hvad de i ungdomen beqvämligare kunnat
Den i Mars e. m. i3i inhemta, om tillfälle dertill gifvits, är utan tvifvel i hög grad berömligt; men deras exempel lian omöjligen framställas till en allmännare efterföljd, emedan dertill fordras peeuniära medel, som ej äro hvar mans lott, och dessutom icke alltid tillgång på skicklig undervisare torde finnas.
Det förblifver således en sanning, att saknad af tillfälle för lärarna, att sjelfva förvärfva sig den kunskap, de skulle meddela, är ett af de väsendlligaste hindren för den moderna språkundervisningens fullkomnande i vårt land.
Hvar och en, som nitälskar för denna undervisning, finner derföre, att detta är en brist, på hvars afhjelpande man måste vara betänkt.
Sådant kan nu endast skepa ett sätt, nemligen genom inrättande, på Statens bekostnad, af en Norin a 1 a n s t a 11 för undervisningen i moderna språk, der de, som önska göra sig skickliga till lärare i dessa språk, på en gång finge sjelfva inhemta tillräcklig kännedom af desamma och tillika practiskt inöfvas i deras utlärande åt andra.
En sådan bildningsanstalt fordrade ej nödvändigt ett eget etablissement, utan kunde på följande sätt apteras till något redan bestående.
Vid en skola, der moderna språk utgöra ett hufvudsakligt läroämne, t. ex. en högre Apologistskola, bringas undervisningen i dessa språk till den möjligaste fullkomlighet genom antagande af de tjenligaste läromethoder, utarbetande af väl afpassade läscurser och isynnerhet användande af lärare, som i de särskilda språken äro fullkomligt hemmastadda.
Sedan undervisningen blifvit bragt i det skick, att den kan framställas som normal, upplåtes åt sådana studerande, som vilja utbilda sig till lärare, att dels densamma öfvervara, dels i mån af vunnen skicklighet deri deltaga, och sålunda practiskt följa dess gång från början intill det högsta stadium, den erbjuder.
Under samma tid erhålla dessa studerande, mellan skolstunderna, egna språklectionef och anvisningar efter behof; och böra dessa alternerande öfningar för hvar och en af dem fortfara, tilldess han kan dimitleras med intyg om skicklighet att i de förekomna språken undervisa.
Ett sådant testimonium skulle sedermera antingen ovilkorligen fordras af sökande till skolsysslor, der undervisning i moderna språk lomme i fråga, eller ock vid competens gifva företräde.
Ehuruväl här ofvan talas om normallärare såsom flera, borde likväl icke för hvart språk en särskild mästare antagas, utan helst, till vinnande af enhet och system i det helas behandling samt för att ej onödigtvis öka kostnaden, ' en enda hufvudsaklig lärare för de tre ifrågavarande språken antagas; dock så, att denne efter behofvet ägde begagna medhjelpare och, isynnerhet i början, vid cursernas utarbetande finge med sig adjungera skickliga infödda för de särskilda språken.
De anslag, som för en sådan inrättning komme i fråga, synas kunna inskränkas till ungefärligen följande:
På en gång utgående:
För utarbetandet af lärocurser med nugot biträde af infödda, beräknadt till 5oo R:dr B:co för hvardera språket B:co R:dr i5oo.
Någon materiel, högst „ 200.
— - Summa på en gång utgående B:co R:dr 1700.
Årligen utgående:
Ökad hyra för utvidgande af skolans local, till större lärosal, i händelse så erfordras, samt boningsrum åt normal-läraren B:co R:dr 40°* Lön åt den sistnämnde l4oo.
Arfvoden lill möjligen behöfliga biträden . „ 5oo. Tillsammans B:co R:dr 2200.
Härifrån afgår den inkomst, läraren har såsom Collega vid Apologistskolan . . . 200.
Årligen utgående B:co R:dr 2000.
På grund af denna framställning får jag vördsamt föreslå R. St., att förenämnde belopp, 1700 R:dr B:co, att på en gång utgå, och 2000 R:dr B:co, att årligen utgå, eller hvad summor deromkring, som vid en närmare beräkning finnas för ändamålet behöfliga, må till en så beskaffad stiftelse beviljas.
Anhålles, att denna motion må blifva tili vederbörligt Utsk. remitterad.
Hr Rosenblad, Bernh., uppläste följande 5 motioner: 1:0
Få män hafva för Sverige gjort större uppoffringar än framlidne Kammarrådet Joel Gripensljerna, eller dyrare fått derför plikta.
Carl XI:s krig med Danmark försträckte han, i Kammarens då blottade ställning, omkring 2 millioner daler.
Denna betydliga fordran blef dock efter freden, lika med alla, ställd under liqvidation, d. v. s. man inställde all betalning af både capital och ränta , tilldess man efter 100 år kunde få tid att undersöka beskaffenheten.
Tvenne sonsöner af Joel Gripenst jerna, då unga, öfvertalades på iy5o-talet att afstå deras lott | mot löfte om Friherrlig värdighet och anständiga tjenster (de öfriga lotterna hafva sedan blifvit betalda i nedsatt myntvärde).
Detta löfte uppfylldes dock först efter mer än ett tiotal af år på sfi sätt, att
RikSgäldsDirectionen betaide introduetionskostnaderna och den ena brodern fick CommissionsSecreterare- och den andra Hofjägmästare-fullmagter med lön på Riksgäldsstaten, den sistnämnde efter 1696 års Stat med i66 j R:dr Specie, som 1800 förhöjdes till 333y R:dr.
Hans son, Majoren Baron C W. Gripensljerna, lefver nu, 7 4 år gammal, den enda af namnet, 1 stor fattigdom.
Det är honom, Den i Mars e. m. i33 jag vagar föreslå till en årlig pension å Riksg.Cont.‘s stat af 333|- R:dr B:co från detta års början, att utgå qvartaliter, för öfrigt hänvisande till de fullständigare upplysningar, 1769 års Riksdagstidningar och 1800 års R. o. Ad:s protocoll innehålla. 2:0
Jag får vördsamt anhålla, att BancoUtsk. måtte under pröfning taga befordringslagarna inom Banken, samt dervid afgöra, huruvida ej med ordet tjenstegrader, inom Banken såsom i Statens Verk, bör förstås grader af tjenst, hvarje med sin tur, ehuru inom dem, för olika anciennitet, vigligare uppdrag m. m., lönerna kunna vara olika.
Jag anser äfven, att sättet för extraordinariernas användande i Banken i hög grad påkallar Utsk:s uppmärksamhet, till förekommande deraf, att de kunskaper och den bildning, man i sednare tider hos dem fordrat, ej må förqväfvas af själslöst renskrifveri. 3:o Jag får vördsamt föreslå, att närvarande BancoUtsk, måtte uppfylla den lucka, tiden ej medgaf det nästföregående (efter de så sent fattade vigtiga besluten ronde Banken), i afseende på uppgörandet af Bankens bokslut.
I detta böra synas (ehuru de ej få, emot bancolagen, inberäknas i dess grundfond eller minska behållningen) Bankens fastigheter och inventarier.
Jag anser sålunda, att väl å en sida Lånebankens fordran för förskott t. o. ra. 1829 för Tumba bör afskrifvas, men å en annan sida såväl denna egendom med inventarier som fastigheterna och inventarierna i staden värderas samt, jemte sedelpappersbehållningen, påföras ett särskilt conto i hufvudboken, då, sedan Bankens saldo vore gifvet, detta fördelades i grundfonden, reservfonden (när sådan finnes) samt fastigheter och inventarier.
Likaledes anser jag, att bestämda föreskrifter böra stadgas för uppgörandet af vinst- och förlust-conto, samt hvad andelar af dess behållning må kunna för Riksg.Cont. disponeras; och får jag för öfrigt hänvisa till de vidlyftiga anföranden, jag i dessa ämnen till Fullmägtiges protocoll afgifvit. 4:o Såsom ett supplement till den förändrade organisation af göromålen m. m. inom Banken, Fullmägtige underställa BancoUtsk., får jag föreslå en förändring i fördelningen af sjelfva styrelseåtgärderna, äfvensom i sammansättningen af Understyrelsen.
Jag tillstyrker således en Öfverstyrelse (Bancofullmägtige), en Under styrelse (Directionen) och Departement a
I s t y r e
I s e r (Afdelningarna för de särskilda detaillerna af förvaltningen). 1:0 Öfvers tyre Isen.
Bancofullmägtige tillkommer i denna egenskap (oberäknad! de särskilda uppdrag grundlagarna Jemna dem): att noggrannt vaka öfver den Dircct. och de särskilda 134 Den i Mars e. m.
Afdelningarna tillkommande specialförvaltningen, samt att till den ändan låta minst en gång i månaden till sig aflemna rapport öfver hvad sig tilldragit jemte öfversigt öfver Verkets ställning, med rättighet för hvarje ledamot att, när som helst, öfvervara öfverläggningarna inom hvilken gren sorn helst af Understyrelsen eiler Departementalstyrelserna, äfvensom de dagliga göromålen i Bankens alla departementer och conto!'; att från vederbörande infordra förklaring i allt, som kunnat finnas påkalla anmärkning; att ulan förslag utnämna tjenstemännen vid sin expedition, samt interimistiskt tillsätta emellan Riksdagarna uppkommande ledigheter inom Directionen; att stadfästa de af
Directionen gjorda utnämningar till tjenster samt, om dessa icke vinna Fullmägtiges bifall, återförvisa dem till ny behandling af Directionen; ägande Fullmägtige, då målet andra gången till dem inkommer, utnämningen antingen stadfästa eller annan besluta; dock erfordras för sednare fallet, alt minst § af närvarande Fullmägtige i beslutet instämma.
I den händelse förslaget att uppdraga K.
KammarRätten granskningen af Bankens och dess Disconters räkenskaper icke skulle godkännas, bör Revisionsdepartementet omedelbart lyda under Öfverstyrelsen, samt dess tjenstemän af densamma tillsättas. 2:0 Understyrelsen eller Directionen.
Består af en Ordförande samt 3 eller 4 Direclörer, som, utan afseende på om de tillhöra något RiksSt. eller innehafva tjenster inom Banken eller ej, väljas af BancoUtsk.
, förstärkt till Nämnd.
Ordföranden kan tillika vara Bancofullmägtig.
Vid hvarje Riksdag äger BancoUtsk. rätt att kunna, på uppgifna skäl, föreslå en eller flera ledamöter af Directionen till entledigande, hvaröfver Stånden efter pluralitet besluta.
De äro berättigade att vid viss ålder eller tjenstetid (hvarvid den vid andra Statens verk får tillgodoräknas) erhålla pension, när de lemna tjensten annorlunda, än genom dom.
Directionen tillkommer den allmänna och inre förvaltningen af Banken, samt i vissa afseenden af dess Disconter, sålunda; att i första rummet afse bibehållandet af Bankens credit och dess orubbade förmåga att noggrannt uppfylla ingångna förbindelser; att vid såyäl upp- som utlåningen Bankens fördel iaktta ges samt dess säkerhet aldrig lemnäs åsido, äfvensom att, så vidt sig härmed låter förena, näringarnas billiga anspråk med omsorg afses; börande förslag hvarje vecka upprättas öfver de förändringar, upp- och utlåningen i alla dess grenar, sedelrörelsen och reella fonden (cassan) undergått, hvilka förslag sedermera underställas Fullmägtige; Den i Mars c. m. i3S alt tillse göromålens orubbade och ordentliga gång inom alla Bankens departementet' och contor, lill hvilken ända inspectionen fördelas emellan
Directörerna; att utnämna (med vissa förut omförmälda undantag) Bankens tjenstemän, samt att tillsätta vaktbetjeningen. 3:o Departementsstyrelserna.