Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade ej hans salig far otaliga gånger sagt honom, att det Hallska contoiret var det största, solidaste och ansenligaste handelshus i Sverige, och att John Hall aldrig kunde bli fattig?
Och hade ej gamle far haft rätt i allt, hvad han gjort och sagt?
Lugn mellan stormbyarne.
Constance hade varit till ypperlig tröst för John.
När hon första gången efter sitt tillfrisknande satt inne i sitt kabinett med den förgyllda korgvaggan bredvid soffan, ty Constance ammade själf sitt barn, såsom alla förnäma damer brukade, hade John kommit in för att hälsa på henne.
Han var mycket blek, och hade märkbart åldrats.
Också sade
Constance genast:
– Hvad har du tagit dig för, medan jag legat i barnsäng?
John kysste sin hustrus hand och lutade sig ner öfver barnets vagga.
– Du vet, min älskade Constance, att jag varit sjuk, stammade han.
Ingen hade ännu för Constance omtalat hvad som händt.
– Ja, man har sagt mig, att du sjuknat af inquietude för mig.
Men du ser ej blott sjuk ut.
Jag har också varit sjuk, men det har ej lämnat samma spår hos mig som hos dig.
Jag ser icke maläten ut.
Eller gör jag det måhända?
John Hall kunde, oaktadt sin bedröfvelse, ej afhålla sig från ett leende.
– Maläten!
Nej, sannerligen du det gör!
Du är om möjligt ännu skönare än tillförne.
– Ja, jag tycker det.
Constance tog upp en handspegel, som låg till reds på vaggtäcket, och skärskådade sig noga.
Hon rätade på den lilla morgonhufvan, som kommit på sned öfver det lockiga håret, och smålog åt sin bild.
– Du tycker således, att jag ser maläten ut? frågade John oroligt.
Hvad kan du mena därmed?
Jo, jag vet hvad du menar, och det är bäst, att du också får veta det.
Ser du, min ömma Constance, jag har haft stor oro och är allt fortfarande kvald af många bekymmer.
Medan du varit sjuk, har mycket händt.
John böjde hufvudet djupt ner.
Han sträckte ut handen och vaggade barnet, medan han talade, men han bragte ej meningen till slut.
Rösten stockade sig.
– Jag är van vid dina öfverdrifter och ditt lugubra sätt att se världen an, så mig förskräcker du icke med din likbjudarmin, stackars John.
Men har du lust att säga mig, hvad som ligger dig på hjärtat, så hör jag på.
– Förlåt mig, Constance, att jag ej under stormen kunnat hindra skeppet från att stöta på grund!
Constance höjde på axlarne och väntade på hvad som vidare skulle komma.
– Ack, min älskade Constance!
Jag fruktar, att jag fallit offer för tillställningar
– Jag har måst göra cession.
– Käre John, du är sannerligen som småbarnen, hvilka man skrämmer för busen.
Det har ingen fara!
Cession!
Säkerligen någon manöver, som hvarken du eller jag förstå och som går ut på att tvinga dig att taga Carnegie till kompanjon.
Han har alltid arbetat därpå, liksom din mor och svåger Wachtmeister.
Jag borde vara med i komplotten, men mitt ömma hjärta bevekes, när jag ser din ömkliga min och hör din vånda.
Inte kan du eller någon annan på allvar söka inbilla mig, att huset John Hall & compani är i fara.
Man skall ej onödigtvis tourmentera sig.
Tag du Carnegie till din kompanjon, och du skall få se, att allt blir med lätthet arrangeradt.
– Det vill jag inte, det gör jag inte.
– Kan du neka till att din mor och din svåger visa sig hårdare mot dig än andra fordringsägare?
John strök håret ur pannan:
– Nej, det kan jag icke.
Min mors ombud, Indebetou, och min svågers, commercerådet Björnberg, utgöra alltid tillika med Carnegie själf de hårdaste hindren för hvarje vänlig öfverenskommelse med de öfriga kreditorerna.
– Ser du, att jag har rätt!
Familjen är orolig, det har jag länge vetat, och du måtte väl också nu själf inse, att du ej duger till handelsman.
Hur många gånger har jag ej hört dig säga, att du kommit in på orätt bana och att dina anlag peka åt andra håll!
Jag undrar ej på att dina fordringsägare oroa sig och vilja ha en förfaren handelsman till styret.
Låt dem få sin vilja fram!
Tag Carnegie till din kompanjon!
John bet ihop tänderna och mumlade:
– Det gör jag aldrig, det gör jag aldrig.
– För öfrigt har man i dessa dagar funderat ut något splitter nytt.
Nu yrkar man på att jag till Carnegie skall öfverlåta husets affärer och låta honom likvidera dess borgenärer.
Jag kommer aldrig att ge tappt.
Jag har ännu mäktiga vänner, som jag hoppas skola bistå mig, så att egendomarne ej förskingras.
Men jag tackar dig, min älskade Constance, för det mod och den förhoppning du ingifver mig, därigenom att du liksom jag är förvissad om, att det
Hallska huset med sina stora resurser ej så lättvindigt kan bringas på fall.
Sammaledes säger Pehr Backman.
Han påstår som du, att detta blott är tillställningar för att få Carnegie till makten.
Skulle jag taga någon kompanjon, blefve det säkerligen inte Carnegie utan Backman.
Det är en man med vidsträckta perspektiver och som är i besittning af stor kapacitet och därjämte har lysande inbillningsgåfva.
Hade jag följt hans råd och tagit mig i akt för den, han varnade mig mot, hade ej detta händt!
Men från barndomen vand vid den allra största redlighet i handel och vandel, har jag fallit offer för min blinda tilltro till Carnegies ärliga uppsåt.
Lyckligtvis är han ej den ende kapable handelsman i denna stad.
– Tusen gånger hellre Carnegie än Backman, utropade Constance.
Backman är den farligaste karlen af de båda.
Jag känner honom icke själf, men jag har hört sägas, att han kan förmå folk, som tro på honom, till hvilka dårskaper som helst.
– Inte mig, sade John.
Mig får ingen ur fläcken, om jag ej vill själfmant gå.
Lilla Marianne började gråta.
– Räck mig barnet, John! sade Constance.
John lyfte ytterst varsamt och mycket tafatt barnet ur vaggan och gaf det åt Constance, som lade det till sitt bröst.
John betraktade med rörda blickar modern och barnet, hvilka bildade en hänförande tafla.
– Låt mig teckna af dig, såsom du nu sitter, min älskade Constance, med vår dotter i famnen!
När så oro och bekymmer gnaga mina hjärterötter, skall jag vid betraktandet af denna bild alltid erinra mig att, så länge jag äger den största lyckan af alla, nämligen den att vara make och fader, kan intet ondt nå mig.
Sitt orubbad, tills jag kommer åter!
Jag går blott och hämtar ett ritstift och papper.
När John efter en kort stund återkom, satt Fredrik Damm på den plats han nyss lämnat.
Constance gaf fortfarande barnet di.
– Fredrik är nog aimabel att komma upp och lyckönska mig till min öfverståndna barnsäng, sade Constance.
Du stör mig alldeles inte, Fredrik, utan kan stanna kvar och berätta litet nyheter från staden.
Lämna blott den där platsen till min man, som tänker rita af mig och lilla Marianne i likhet med madonnan och barnet.
– Jag stör kanske herr Hall, sade Fredrik vårdslöst.
– Nej, var så god.
Dammen kan gärna sitta kvar och underhålla min hustru, så att hon ej leds.
John började rita och var snart så fördjupad i sitt arbete, att han totalt glömde af alla sorger och bekymmer.
Fredrik och Constance samspråkade lifligt, men lågmäldt, för att ej väcka lilla Marianne, som inslumrat vid moderns bröst.
Constance ignorerade cessionen tout simplement och lefde alldeles som tillförne.
Visserligen flyttade hon ej under sommaren ut till Gunnebo, men detta i anseende till svärmodrens elaka lynne och skarpa och hånfulla uttalanden, från hvilka ej ens den goda Constance gick fri.
Men Constance uthärdade ganska bra i staden, och när i oktober underrättelsen anlände, att »grefven af Lille» jämte hertigarne af Angoulême och Berry skulle vistas i Götheborg några dagar, och landshöfding
Carpelan ej kunde i sitt hus härbergera alla dessa höga herrar och deras svit, fann Constance det fullkomligt i sin ordning, då myndigheterna beslöto att de förnäma gästerna skulle taga in i det Hallska huset.
För första gången visade John Hall någon tillfredsställelse öfver att hos sig se kungliga gäster.
– Det gläder mig att kunna visa min mor och min svåger, att huset John Hall ännu existerar, sade han.
John rätade en liten smula på sin framåtböjda gestalt.
Constance var strålande af glädje och ifver, när hon för John omtalade allt, hvad öfverstinnan Ehrenström anförtrott henne.
– Kungen har gifvit order om att »grefven af Lille» skall mottagas med alla de hedersbetygelser, som tillkomma Ludvig XVIII af Frankrike, sade hon.
Hela garnisonen skall paradera vid ankomsten.
Hans Majestät skall mottagas med kanonsalut, och myndigheterna skola harangera honom.
Och jag skall blifva en förträfflig värdinna.
Jag skall åtminstone göra mitt bästa, tillade Constance i samma andedrag.
– Detta skulle min far tyckt om, sade John eftertänksamt.
Det bekräftar mig i min tilltro och mina förhoppningar.
Stadens myndigheter skulle ej önska, att franske konungen och hans nevöer toge in hos John Hall, om de ej voro öfvertygade, att John Hall skall göra hvar man rätt, om han blott själf får råda.
Du vet ju, min ömma Constance, att Denison & comp. så godt som lofvat att träda emellan, och blott detta sker, skall mitt hus återfå dess gamla prestige.
Constance hörde ej ett ord af Johns långa tal.
– Ja, jag är mycket nöjd att få göra les honneurs för kungen och prinsarne, sade hon till svar.
Min far och öfverstinnan Ehrenström skola hjälpa mig.
Du, min stackars John, skall ej ha annat bestyr än att göra anständig toilett.
Jag undanber mig halfstöflar, hvarmed du hedrade grefven af Artois.
Och ditt skägg måste du klippa.
– Jag klipper inte mitt skägg hvarken för kungar eller prinsar.
Det vill jag inte, och det gör jag inte.
Constance höjde på axlarne.
– Då får jag i dubbel mån lägga an på att ingen observerar dig, och att de höga herrarne blott ha öga för mig, sade hon.
– Det lära de nog ha, min söta Constance, antingen jag klipper mitt skägg eller ej.
Och jag klipper inte mitt skägg.
”Oh Richard, oh mon Roi!”
Commendanten Ehrenström hade föreställt husets sköna värdinna för hennes höga gäster.
Constance tog emot vid foten af trappan och gjorde den djupa hofnigningen så oändligen graciöst, att »grefven af Lille» på det allra älskvärdaste komplimenterade henne och visade sig så nådig att själf presentera henne för sina båda brorssöner, hertigarne af Angoulême och Berry.
Vid Ludvig den adertondes arm sväfvade den hvitklädda Constance upp för trappan.
Hennes hjärta klappade af sällhet, när hon lyssnade till den höge herrns graciösa galanterier.
Han sade henne, att hans broder, grefven af Artois, ej nog kunnat prisa de götheborgska damernas skönhet och älskvärdhet, då han för trenne år sedan, hösten 1804, gästat staden; men att kungen, som då reprocherat honom för öfverdrift, nu fann, att hans broder icke på långt när förberedt honom på hvad han hade att vänta i detta afseende.
Medan konungen från Constance vände sig till öfverstinnan Ehrenström för att med henne tala om hennes fader och farfader, som han känt, tog den vackre hertigen af Berry sin farbroders plats bredvid Constance och förklarade för henne, att han specielt erinrade sig, att hans fader bland de sköna damer han här sett, såsom den skönaste bland alla omtalat sin gudomliga götheborgska värdinna, la baronne de Hall, ty icke sant, det var ju här, som grefven af Artois logerade vid sitt besök i Götheborg?
Constance sade sig vara djupt rörd öfver prinsens goda hågkomst af hennes ringa person, och aktade sig väl att erinra därom, att John Halls hus för trenne år sedan, när grefven af Artois gästade det, ej hade någon annan värdinna än enkefru Hall, som ju omöjligen kunde menas med den skönaste af alla de sköna damer, för hvilka Götheborg var så ryktbart.
Constance höll det i hvarje fall ej för osannolikt, att grefven af Artois med sin son talat om den gudomliga Constance Koskull, mot hvilken han visat sig oändlingen aimabel, när hon hos commendanten Ehrenström blifvit honom föreställd.
Att grefvens af Artois beundran för den sköna Constance gått i arf till hans yngste son, märkte denna granneligen.
Hertigen af Berry var känd som en stor dyrkare af det andra könet, och det Hallska husets vackra borgfru förfelade ej att göra ett häftigt intryck på hans sensibla hjärta.
Då Constance liksom af en händelse kom att nämna, att hennes man var älskare och samlare af medaljer, gaf sig hertigen ingen ro, innan Constance, så snart det lät sig göra, nämligen då grefven af Lille för en stund drog sig tillbaka i sina rum, förde honom ner i John Halls museum.
Krigsrådet
Koskull hade tagit reda på att hertigen af Berry var en stor kännare af medaljer, och följaktligen hade man bakom Johns rygg ordnat allt nere i museet för ett eventuelt furstligt besök.
Den mest skrupulösa ordning mötte också hertigens blickar, när han med Constance stannade framför medaljskåpet.
Hertigen anhöll, att Constance själf skulle förevisa honom medaljerna.
Hon gjorde så, och hvarje gång prinsen mottog en medalj ur Constances hand, kysste han eldigt den vackra handen, som framräckte den, och glömde aldrig att bifoga en förtjusande och väl tournerad komplimang.
På detta sätt dröjde det ganska länge, innan medaljsamlingen var genomgången.
Ändtligen kom krigsrådet
Koskull och afbröt tête à têten genom att anmäla det »grefven af Lille» inom kort skulle infinna sig i salongen för att gifva cour för de utvalda gäster, som blifvit befallda därtill.
Hertigen af Berry bjöd Constance sin arm och återförde henne till salongen.
Under tiden sade han till henne, att han hoppades det hon godhetsfullt följande dag ville visa honom den återstående delen af de intressanta samlingarna.
Hertigen hade sett en kopia af Venus de Medecis därnere, hvilken ännu mer styrkt honom i hans första intryck vid åsynen af den gudomliga damen vid hans sida, nämligen att hon till anletsdrag och skapnad mest af allt påminte om detta konstens mästerverk.
Bredvid denna Venus ville han snarast möjligt skåda la charmante baronne.
Constance var flatterad af den artiga liknelsen, men undrade inom sig, att den franske prinsen hade så litet jugement, att han icke såg det hennes, Constances, charme var af en totalt annan genre än den klassiskt formade Venus de Medecis!
De församlade gästerna reste sig djupt bugande och nigande, när samtidigt med hertigens och Constances inträde i salongen deuxbattangerna uppslogos, och Ludvig XVIII gjorde sin entrée.
Han hälsade vid sitt inträde i gula salongen på det nådigaste åt alla sidor och gaf sedan från sin upphöjda plats i rummets fond cour för de närvarande, hvarvid Constance presenterade damerna och commendanten Ehrenström herrarne.
Till damerna yttrade »grefven af Lille» en mängd artigheter på engelska och franska.
Knappt var couren slutad, förr än kungens blickar föllo på kung Davidsharpan, som denna afton ej stod i sitt vanliga hörn, utan var placerad på en ganska skönjbar plats i salongen.
Genast anhöll Hans Majestät, att Constance skulle låta höra sig på detta vackra instrument, som han förklarade sig föredraga framför hvarje annat.
Helt säkert besatt den charmanta baronne de Hall jämte andra talanger också sångens gåfva.
Ville hon ännu mer glädja sina gästers hjärtan genom att sjunga för dem?
Denna anhållan hade Constance väntat och förberedt sig på.
Men hon lät sig intet märka utan sade med låg röst och liksom i förtroende till de trenne herrarne, att hennes röst var obetydlig och ingalunda värd att höras af dessa höga konnässörer.
Dessutom var hon lindrigt hes och visste ej, om »grefven af Lille» föredrog sombra eller tendra airer.
Kungen föredrog det, hans charmanta värdinna ville bjuda honom, men hertigen af Berry hviskade, medan han konvojerade Constance fram till harpan, som nu blifvit buren till midten af rummet, att han för sin del önskade »quelque chose de bien tendre».
Uppe på estraden sutto Ludvig XVIII och hans båda nevöer i de rikt skulpterade förgyllda fåtöljer, som endast kommo till användning vid kungliga besök i det Hallska palatset.
De uppvaktande herrarne af sviten stodo bakom fåtöljerna, under det att de ungefär till ett trettiotal uppgående inbjudna damerna och herrarne hade plats längs väggen.
Midt under den största ljuskronan satt Constance vid harpan.
Hon var bedårande skön i sin helhvita dräkt.
Den mattgula schalen hade glidit ner från skuldran och lämnat de bara, skönt formade armarne fullständigt fria; händerna hvilade stilla på harpans strängar.
Så satt hon några sekunder med sänkta blickar, liksom eftersinnande hvad hon skulle sjunga.
Plötsligen slog hon upp de härliga ögonen, lät blicken glida förbi hertigen af Berry, som försökte fånga den, och fäste den fullt och klart på Ludvig den adertondes imposanta drag.
Constances hvita fingrar med de blixtrande juvelringarne foro lätt öfver strängarne.
Hon preludierade några ögonblick och började så, med passionerad och af rörelse vibrerande röst och med tårfyllda ögon sjunga Blondels aria:
»Oh Richard, oh mon Roi!
L’univers t’abandonne!»
Denna sång inför de emigrerade furstarne och ädlingarne kunde ej underlåta att göra det intryck, som baron Koskull beräknat, när han rådde sin dotter att välja denna aria, ifall det blefve tal om att hon skulle låta höra sig.
Kungen for med spetsnäsduken öfver sina ögon, hertigen af Angoulême ryckte och vred på sig, som han hade för vana, när han kände, att man observerade honom, och hertigen af Berry såg ut, som om han med största möda afhölle sig från att rusa fram och sluta den sköna sångerskan i sina armar.
Också kunde han knappt afvakta den stund, då »grefven af Lille» högtidligen gått ner för estraden och fram till Constance, hvars båda händer han tryckte, och han i sin ordning fick fatta hennes hand och föra den till sina läppar och hålla den kvar så länge, att det väckte uppseende.
Kungen sade till Constance, att så ifrig han än var att få höra ännu flera prof på den charmanta näktergalens förmåga, ville han efter den sång han nyss hört, och som Constances hjärta helt visst ingifvit henne att sjunga, ej höra något annat.
Med denna sång ännu genljudande i sina öron som i sitt hjärta, ville han inslumra under hennes tak.
Hvarpå han bjöd henne och gästerna godnatt.
Ännu några komplimanger, och de höga herrarne drogo sig tillbaka till sina rum för att där intaga en lätt supé.
– Jag drar mig tillbaka till en sömnlös natt, hviskade hertigen af Berry betagen, när han för sista gången denna afton kysste Constances hand.
Constance gick omkring som i ett rus bland sina öfriga gäster, hvilka snarast möjligt bröto upp och åkte hem, hvar och en af dem djupt gripen af de höga gästernas älskvärdhet och deras graciösa sätt att säga till enhvar just det, som denne helst ville höra.
John Hall var den ende, som ej fått någon komplimang, ej ens för sin sköna Constance, men han hade också envist hållit sig undan bakom en af fönstergardinerna, hvarifrån han ostörd kunde betrakta Constance vid harpan och tänka på att han var lycklig och glad denna afton, och att detta var ackurat som i salig fars tid, att detta var något, som salig far skulle tyckt om.
John Hall hade bitterligen känt, att det var ingenting, som gamle far skulle tyckt om af det, som passerat under senaste halfåret, och han hade försökt att icke tänka på honom för att icke blifva till rof för den våldsammaste förtviflan, men i afton kom den gamles älskade och saknade bild själfmant fram för honom.
Han såg honom i den blå högtidsdräkten med spetskråset och de stora guldspännena på knäbyxor och skor och det pudrade och ombundna håret, görande les honneurs för de bourbonska prinsarne.
Högtidlig, sirlig och korrekt och stolt öfver att vara kungars och prinsars värd, men tillika med denna gammaldags enkla värdighet af att veta sig vara herren i sitt eget hus, som aldrig förfelade att imponera på äfven de mest högtuppsatte.
Ju mera John Hall själf gömde sig undan bakom den gula fönstergardinen, desto tydligare såg han sin gamle far framför sig, lika tydligt som han såg Constance.
Och John Hall var lycklig, där han stod, ensam och obemärkt af alla.
John Hall & compani.
Det var på dagen en månad efter kungabesöket.
John Hall satt nere i sitt museum och lade in en mängd nyköpta gravyrer i olika portföljer, medan Backman stod framför honom och talade ifrigt och med lifliga åtbörder.
Den tungsinte, allvarligt blickande John Hall och den gnistrande liflige Pehr Backman utgjorde ett par stora kontraster.
Pehr Backman höll sig ej ett ögonblick stilla, och han talade ofta så fort, att det ena ordet snubblade öfver det andra.
Så gjorde han också nu.
Men Backmans röst var spröd och ömtålig, och när han talat länge, svek den honom, och han blef plötsligen hes och måste framhväsa orden alldeles in i örat på den person, med hvilken han talade.
Detta lyte var särdeles irriterande för den liflige mannen.
Men ännu kunde han tala som vanligt folk, ty samtalet var nyss påbörjadt.
– Har herr Hall reda på att David Carnegie går omkring och visar bref från Denison & compani, i hvilka dessa herrar på det skarpaste klandra herr Hall och påstå, att intet bistånd är att af dem förvänta, om ej herr Hall upphör att yrka på att få deltaga i husets ledning?
De lära också tadla herr Halls obegripliga förblindelse, som ej under detta sista betryck antager den skicklige mans bistånd, hvilken ensam förmår säkra det stora förtroende, huset under gamle herr Halls tid åtnjutit af alla sina in- och utländska korrespondenter.
– Nej, det vet jag inte, sade John och såg upp från gravyren, som han höll i handen.
Jag vet blott, att jag bemödat mig om att upplysa detta respektabla hus om oriktigheten i de af Carnegie lämnade underrättelserna rörande tillståndet af mitt bo, och jag trodde mig ha lyckats häri.
– Detta är en villfarelse.
Herr Hall lyckas aldrig, om ej herr Hall, alldeles oberoende af sina så kallade vänner, själf söker rädda sig ur sin förlägenhet, som – jag svär därpå – endast är tillfällig.
Hvad hafva dessa vänner gjort för herr Hall?
De hafva förledt till det olycksdigra steg, som tagits, men som ännu kan repareras, ifall herr Hall placerar sitt förtroende på annat håll.
John Hall letade oroligt i portföljen efter ett förlagdt stycke.
– Kan Backman säga mig, hvad jag skulle kunna göra för att förskaffa mig rätt, ifall jag, som Backman menar, lidit orätt? sade han.
– Processa, processa! utbröt Backman, och hans liffulla ansikte sken, när han uttalade det älskade ordet.
Och gör mig till sitt ombud eller, snarare, gör mig till sin kompanjon, och jag svär på heder och tro, att herr Hall skall kunna klara sig!
– Huru skulle detta kunna ske? frågade John Hall med darrande röst.
– Det skall jag säga herr Hall.
Om ett ackord kunde tillvägabringas, vore herr Hall räddad.
Och detta ackord kan realiseras genom pantförskrifning af egendomen.
– Men denna egendom är ju redan afträdd?
– Har herr Hall ej blifvit förledd till detta steg?
Hall ej göra allt för att få sin rätt?
Det finns ett medel härtill, och det heter processa, processa!
John Hall försökte komma till ordet, men Backman afbröt honom.
Han stod nu alldeles lutad öfver John Hall, och hans röst hade blifvit hes och hväsande.
– Gör mig till sin kompanjon och gif mig oinskränkt fullmakt att låta anställa de processer, som måste anställas, för att herr Hall skall få sin rätt!
Först och sist skall Carnegie anfäktas.
Första processen skall röra sig om återbärandet af det Carnegie med orätt uppburit af herr Hall.
Jag vet, att han af herr Hall tillnarrat sig större lön än den, han åtnjöt af gamle herr Hall.
– Nej, det har han inte.
Jag ökade Herpels lön, han fick samma lön som riksdrotsen, men Carnegie fick fjortonhundrade pund, som han hade under min faders sista år.
– Jag vet, att Carnegie falskligen uppgifvit detta, men att i mantalsuppgiften lönen står upptagen till långt ringare belopp.
Skillnaden häri skall jag tvinga honom att återbära, jämte annat smått och godt.
Jag råder obetingadt till process mot Carnegie.
Hvar gång Backman uttalade ordet process, tindrade hans ögon, och hans röst blef hesare och hesare.
– Vidare skall herr Hall stämma hela sin contoirspersonal, också med yrkande på återbäringsskyldighet.
Det har smusslats undan en hel del bakom herr Halls rygg, det kan herr Hall vara lika säker på som på amen i kyrkan.
Jag vet det, och jag kan leda det i bevis.
Också härvidlag skulle mycket pengar återbekommas, och jag säger därför: processa, processa!
Åter försökte John Hall afbryta honom, men det lyckades ej.
Nu var Backman i sitt esse.
Han slog ut med båda händerna, för att genom gesternas kraft underhjälpa den hesa stämman.
– Vidare skall herr Hall låta mig inför domstol undersöka hur det kom sig, att gamle herr Halls testamente försvann i så läglig tid, och se till, hvem som stod bakom förslaget om arfföreningen?
– Det kan jag säga Backman.
Det gjorde jag själf.
Jag proponerade en arfförening, då testamentet ej vid arfskiftet återfanns.