Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pr. 2 Band, 5 6b Den i Martil. ställes på grund af infriadt och Rätten företedt skuldebref, låta underrättelse i Allmänna Tidningarne inflyta.
Om remiss af detta Memorial till Lagutskottet anhåller jag ödmjukast.
Herr Montgommerie, Cederhjelm Josias:
Då jag1 nu för första gången höjer min röst i detta aktningsvärda Samfund, vågar jag utbedja mig Högloflige Ridderskapets och Adeln öfverseende med de möjligen förefallande bristerne i mitt framställnings-sått.
Uppmuntrad af den tanken, att det år för kamraters väl jag talar, skall jag alltid äga den tillfredsställelsen, att om jag äfven ej skulle lyckas i mina önskningar, de alltid hårflutit af goda af sigter.
Når Arméens löner sednaste gången reg. lerades och ökades, erhöll Wermlands FåltJågareRegemente äfven tillökning i sina löner, men blefvo dervid något vanlottade, så att ej allenast den reguliera Arméen, utan äfven Bevårings-Corpserne äga vida bättre lönevilkorj Ödmjukast skulle jag derföre önska, att Befälet vid Kongl. Wermlands
Fältjägare måtte komma i åtnjutande af samma löne_förmoner, sorn BevåringsCorpserne; hälst ehuru obetydlig, vi dock hafva någon tjenstgöring mellfth exercice-tiden.
Setjan en Ledamot af Vålloflige Borgare - Den i r Martil. 5?
Ståndet,* äfven behjertat FältJägarens beklagansvärda ställning i förhållande till den öfrige arméen; är det som jag utan att frukta beskyllas för ensidighet, eller att med ogrundad klagan upptaga Högloflige Ridderskapets och Adelns tid, tar mig friheten göra en kort skildring af FältJägarens belägenhet.
Anvärfd för den obétydliga summan af i5 Riksdaler på sex års tid; äger han i årlig lön 8 Riksdaler, af hvilka penningar han likväl skall föda sig på i4 dagars Regements-möte, samt marchen dit och derifrån, hvaraf följer, att öfverskottet blir litet eller intet; från äldre tider har äfven detta årliga anslag ej kallats för lön, utan för möteskost.
Frihet från Krono-utskylders erläggande är således nästan den enda förmon Fältjägaren af Staten åtnjuter.
Och mot denna lilla förmon, skall han alltid vara färdig för Fäderneslandets tjenst våga lif och lemmar, ännu lycklig om han i striden förlorar det förra; alldeles olycklig om den fiendtliga kulan endast borttager en arm eller ett ben, ty då, återkommen till sin hemort, der inga förhållanden trygga dess framtid, återstår för honom ej annat än anlita medmenniskors medlidande, ett öde, erkännom det . mine Herrar, sorn måtte vara grufligt för den, som endast ledd af äran och fosterlandskärleken med vanligt Svenskt mannamod, gatt farorna och döden till mötes.
Med hvad en värd Talare för några dagar sedan här yttrat, inser jag att tanken af ett dylikt öde, kan injaga fruktan, en känsla som alltid varit och alltid bör varu okänd för Svenska krigaren.
Den i Marlii.
Att något förbättra FältJägarens vilkor vågar jag i ödmjukhet föreslå: 1) Eri minst fördubblad, värfnings-sunima, 2) Åtnjutande af tractamente under marehen till oell från Regementsmötet, hvartill kan räknas 8 dagar, nemligen; fyra till ditmarchen och lika många till hemmarchen. 3) Antingen contant aflöning eller portion in natura under mötestiden.
Någon anledning att drista begära de nu föreslagne bättre vilkor för Fält-Jägaren , torde kunna hämtas af följande uppgift.
Af hela reguliera arméen tror jag ej något Regemente så litet betungar Staten som Wermlands Fältjägare.
För en summa af icke fulla 5o,ooo R:dr, är en Öfverste, tvänne Majorer, en RegementsQvartermästare, tvänne Adjutanter, en Regementspastor, en Auditeur, en Regementsläkare, 2 4,C'ompagnie0fficerare, en ringare Stab af 9 personer, samt 00 Underofficerare aflönade och j 2 Trumslagare jemte 600 man Corporaler och Fältjagare, aflönte, beklädde, bevärade och i fullt tjenstbar!: stånd
Om man från förenämn- * de summa afdrager circa 10,000 Riksdaler till Refälets löner, återstå 20,000 Riksdaler att fördela på boo man, hvaraf följer det resultat, att hvarje Fältjägare kostar Staten 35 Riksdaler 16 sk. vitt jag ej på runstycket uträknat alla summor, är för att ej med onödiga detailler upptaga Högloflige Ridderskapets och Adelns tid.
Den i Martil, 69 Då jag nämnt ett Memorial uppläst i Välloflige BorgareStåndet; är jag skyldig förklara, att de fleste uppgifterne deruti äro mindre grundade, någre öfverdrifne.
Att: Carlstads Borgerskap så strängt ifra mot FältJägarne förundrar mig så mycket mera, som så väl Herrar Handlande, som Handtverkare-classen betydligt förtjena på Regementet, ja flere tusende Riksdaler årligen.
Äfven vill jag återkalla i Carlstads innevånares minne, att vid den eldsvåda som förliden vår hotade att förstöra Staden, var det isynnerhet FältJägarne, som med det förakt de alltid visa för faror ne, med den oförskräckthet, hvarför de äro kände, hindrade de härjande lågorne att utbreda sin förstörelse.
Detta erkän_ des då af llere aktningsvärde bland Carlstads innevånare; men gjorda tjenster glömmas lätt, då deremot den obetydligaste oförrätt med nog grannhet i minnet förvaras.
Ehuru ännu ganska mycket återstod, att säga i detta ämne, vågar jag ej längre upptaga Högloll.
Ridderskapets och Adelns dyrbara tid; utan får endast hos Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken anhålla att denna min vördsamma motion må blifva till vederbörligt Utskott remitterad.
N;o 27.
Herr Sabelfeldt, Zacharias Johan:
Då man hört Allmänhetens röst och tonen Jo Den i Martti, hos allt tänkande hederligt Folk så länge stämd emot det nedriga och högst skadliga procenteri, som i Hufvudstaden utöfvas, och älven derifrån utbredt sig till Landsorterne, särdeles de södra, och hvarigenom så mången hederlig men behöfvande man och dess familj genom öfverdrifna räntor, deri noden för momenten tvingat honom att ingå vid omöjligheten att få låna mot lindrig ränta, bringats på obestånd och förderf, jemte det, till stagnation i all handel och rörel, se, stora penninge-capitaler derutur försvunnit och hållas i beredskap för procenteri, hvartill både Svenskar och Judar nyttjas såsom Agenter emot 2 procents provision, samt när man, allt detta oaktadt, sett flere Riksdagar framlöpa, utan att någon bom sökt sättas emot desse föraktlige och i samhället skadlige menniskors oförskämda vinningslystnad och blodsugeri, skulle man i hast kunna falla på den tankan, som vo^ re detta onda ohjelpligt och inga lagar möj lige mot en så kräftartad sjukdom.
Med förbättrade Lagar kan allt uträttas, men förutan dem intet och detta, med så stora steg till tagande onda, skall, omotadt, sluteligen förderfva hela Nationen.
Man har sett handskrifne, till sedelhafvaren eller viss man och ordres ställde invisningar, eller så kallade assignat!oner, som understiga 100 Riksdaler Banco summa, genom K:gl. Förordningen den i5 Julii 1818, förbjudas, såsom skadliga i allmänna rörelsen; ehuru denna Den i Martti; 7» skada visst ej är allmänneligen bekant, och säkert mindre förderflig än procenteriet.
Men vid denna räfst liar man öfverhalkat skuldsedlar till innehafvaren eller viss man och ordres, utan att någon allvarlig vilja låtit förmärka sig till utrotande af dem, som likväl äro mångfaldigt skadligare än små assignationer och en rot till allt ondt, emedan dessa sedlar just äro den grundval, hvarpå procentarena uppfördt sina afgudatempel och feta altaren, hvilka det nu en gång måtte vara hög tid att, liksom guldkalfyen, omkullstörta.
Jag har sagt, att en Lag emot detta onda är möjelig.
Det åligger mig också då, att underställa ett utkast dertill.
Af hvad redan nämnt är förstås af sig sjelf: 1) Att alle skuldsedlar till innehafvaren els ler viss man och ordres böra förbjudas vid förlust af den summa, hvarå de lyda, och befrielse för utgifvaren från all betalnings-skyldighet der» före. 2) Att inga andra skuld-sedlar skola vara gällande oell medföra förbindelse till betalning, än de som rakt äro ställde till viss man, och bevittnade af tvänne på en gång närvarande ojäfvige vittnen, som sjelfve räknat och tillställt full valuta åt låntagaren, samt under edsförpligtelse derom bevittnat skuldsedlen. 5) Att, till befordrande af vighet i rörelsen, desse sedlar få transporteras man och man emellan, 72 Den I Martti. nied skyldighet likväl för hvarje transporteur, att, til! förekommande af missbruk och i afseende på nödiga upplysningar vid möjligen förekommande tvister, tydligen utsätta hela sitt namn derå och på hvem transporten göres, samt tiden dertill. 4)
Att då för slike sedlar lagsökning måste anställas, primitiva långifvaren skal! vara skyldig att edeligen bekräfta , det lian icke, sedan han anmodades om lånet och innan reversen i vittnens närvaro undertecknades, i förhand emot* tagit någon discretion för sin beredvillighet att tjena, eller efter det sedeln utgafs och bevittnades, samt innan han transporterades, under någon sorts titel och förevändning i raport på lånet, emottagit någre å skuldsedlen icke afskrifne penningar eller varor i stället för högre Jänta, och hvarförinnan skuldebrefvet ej får domfastas, örn ock låntagaren, tvungen af hemliga orsaker, skulle dertill vilja sitt samtycke lemnå eller slik ed eftergifva. 5)
Att om långifvaren åt slik ed bruste, lantagaren skulle' vara fri för betalningen, samt sökanden berättigad, att vända sin talan emot första långifvaren, sorn utan ali tids utdrägt skulle vara skyldig att honom godtgöra. 6) Att handfångne penninge-försträekningar utan skuldsedlar, likaledes böra ske i vittnens närvaro, och låntagarens blotta, möjligen honom aftvungna erkännande efteråt af erhållen full penninge-valuta, till förekommande af missbruk
Den i Martn.
73 och hemligt prejeri, ej göra tillfyllest i laga väg. 7)
Att då skuldsedlar gifvas för borgade varor, sådant i sedeln bör utsättas, äfvensom å räkningen antecknas, samt af tvänne vittnen bestyrkas; och om desse ej sett gäldenären emottaga slik full varu-valuta fordringsägaren vara ovilkorligen skyldig, att, vid den Domstol der han bor och sitt hemvist äger, edeligen bekräfta räkningens riktighet, och att den, hvarken till persedlar är diktad, eller till pris högré än det, sorn var gångbart då handeln gjordes m. m.
Det vore ock i öfrigt tillönskandes, att någon sådan ändring i våra Lagar kunde äga rum, som i skuldfordrings-mål alldeles utplånade Bysättning, då NB. gäldenären ej förhållet sig bedrägligt; ty att vara fattig är ej något brott.
En skuldsedel innefattar nu liksom ett köp om personen ett salu af dess frihet i brist af betalning.
Sådant har en alltför stark smak af slafhandel för att hos oss längre böra talas; och jag tror ej att Sverige skulle vanhedras af förfiningen, att vara den förste bland Europas Stater, som afskaffa! och utplånat denna, den aldra sista qvarlefva af lif-egenskapen och slafveriet.
Det är i sanning rysvärd! att påtänka, det fordringsägare gifvas, som utan ringaste hopp att genom denna hårda medfart kunna vinna sin betalning, likviil af harm och hämnd och med egen ytterligare depence, låta sin, genom revers kopta gäldenär, ofta hela sin återstående lifstid långsamt aftyna och försmägta i fängelse, 74 Den i Martii» skilj(1 från hustru och barn, som förut blifvit afpantade allt.
Skäligen tyckes det dock böra göra tillfyllest för långifvarens harin, att vid bristande betalning äga frihet, att i Allmänna Tidningar få annoncera, att hans gäldenär vore oförmögen att betala, och att man borde akta sig att med honom ingå i penninge-nogocer,- men efter en sådan tagen hämnd skulle fordrings-ägaren också ej äga något vidare anspråk på gäldenären, utan denne befrias från ali betalnings-skyldighet, ehvad framtida förbättring han ock i sina omständigheter genom arf, testamente eller gåfva m. m. erhålla kunde.
Härigenom torde ock en civil eller militair gäldbunden hederlig man, som fordom genom bysättning äfventyrat både tjenst och timmelig välfärd oftast i sina unga och bästa år, hädanefter kunna undgå detta hårda öde, då esprit de Corps ej fordrade ett sådant o iler för en obetydlig, ej så djupt sårande annonce i Tidningarne.
Jag hör väl likasom flere inkast göras emot olägenheten af en slik författning, men detta onda försvinner genom vanan, utan att efter sig lemna skadliga följder för Samhället, och bör för ingen del afskräcka, vid betraktande af de vida öfverstigande stora fördelar, som deraf ofelbart skola blifva att förvänta, då derigenom vägen i det närmaste skall tillbommas för allt procenteri, eller åtminstone så besås med tistel
Dea i Martu, 75 och törnenj att få derpå skola vilja försöka att smyga sig fram, vid åtankan och saknaden af den förra så blomsterbeströ dd a beqväma banan.
För ett lån på 5oo R:dr i tre månader med säker borgen nöjer sig procentaren sällan utan afdrag af ."io
R:dr af summan, och ändå löper sedeln med 6 procent, hvilket, när man 4 gånger om året kan röra sig med samma capital, renderar i58 Rulr eller nära 4o procent ett ocker, som, ehuru groft det tyckes vara, likväl ändå ej är det värsta, och hvarpå man, att förtiga allt annat, äfven finner en talande talla framställd uti Anmärkaren för den 7 sistlidne December; der en utpekad ErkeprocentaT re på Norr — af en gammal i förlägenhet stadd bekant, varit i stånd, att för ett lån på 5o R:dr i åtta dagar taga 25 R:dr utom Lagsökningskostnaden, hvarigenom om manövren, med lika framgång kan fortsättas blott 2 gånger i månaden, han på året kunde vinna 290 R:dr som gör nära 1000 procent.
I sitt så grofva och samvetslösa procenteri hade likväl den föraktliga mannen aldrig kommit fort, om en sådan Lag existerat, som den ofvanberörde projecterade, ehuru ofullständig den ock må vara.
En klokare må förbättra densamma.
Jag är nöjd och min afsigt är vunnen, om jag derigenom kunnat väcka andras ljusare omtanka och verkningsförmåga.
Emellertid ansvarar jag, att en sådan Lag, innan nya oförutsedda missbruk hinna upptäukas (jty 76
Den i Martiin inventa lege investitur etjctm fraus~) skulle göra tillfyllest för att jaga bloden åt hufvudet på bela Procentareskrået.
Måtte derföre Höglofl.
Riddei’skapet och Adeln samt öfrige Rikets
Ständer vid detta ämne fästa ett uppmärksamt öga, så att vid den nu påstående Riksdagen någon ny god Lag i denna väg blifver utarbetad och utfärdad en
Lag, som hvarken hemligen eller uppenbarligen kan motverkas af någon, som vill anses för rättsinnig och god patriot.
Endast en och annan ProcentareChef kan bjuda till att höja sin hesa rost häremot.
Herr Ankarsparre, Ingemar August:
Olägenheterne af de Författningar sorn hindra Landtmannen att, i likhet med sin öfriga skog, få till sin fördel fritt begagna de på dess ägor växande Eketräd, hafva redan länge varit kände.
Till dessa olägenheters afhjelpande föreslås vördsamt, att hvarje jordägare, emot det att han på sina ägor planterar och underhåller ett visst antal Ekar, hädanefter må fritt begagna sina Eketräd så väl till eget behof som afsalu, dock med vilkor att först erbjuda dem ät Kongl. Maj;f och Kronan, på det att allt för Statens behof tjenligt Ekvirke, må med företrädesrätt kunna upphandlas; hvilken upphandling likväl hör ske pä ett sätt som icke i någon ber - Deri i Martil, 77 tydlig mon bl ifver besvärligare för säljaren än då försäljning sker till privata personer.
Den uppmuntran till Ekeplanteringar som en sådan frihet skulle ordsaka, ökades ännu mer om tjenliga premier blefvo utsatte, för planteringar af
Ek till visst antal och upphunno en viss dimension.
Att vidare befordra ändamålet, torde underdånig anhållan hos Kongl. Majit kunna göras, att sakkunnige män uppdragas författa en kort och tydlig beskrifning öfver rätta behandlingen af Ekeplanteringar, hvilken på allmän bekostnad, af trycket meddelas Allmänheten och till Allmogen gratis utdelas.
Om remiss till Allmänna Besvärs- och OeconomieUtskottet anhålles.
Herr Montgommerie, Gurtaf':
Då det nu är fråga om indragning af öfverflödiga Embeten och Tjenster, torde det i och med detsamma vara en Representants ovilkorliga pligt att fästa Konungs och Ständers uppmärksamhet på sådane Embeten, som kunna indragas.
För icke många mansåldrar sedan, var den delen af Riket, som nu utgöres af Helsingland eller Gefleborgs Län, V åsterNor r lands eller Hernosands Län, Jemtlands, bester- och Norrbottens Län, styrd af en enda Landshöfdinge, i Den I Mardi. stället att dessa Provincer nu styras af 5 Lands; höfdingar.
Man mäste medgifva att en ökad befolkning oell särskildta localförhållanden påkallade någon delning af det för mycket vidsträckta Norrland.
Åf sådane anledningar deltes Norrland uti Gefleborgs, VesterNorrlands oell Vesterbottens Höfdingedömen, hvilken delning fortfor ända till 1808 oell 1809 årens krig emot Ryssland.
Detta krig, så rikt på politiska villor och misstag i mer än ett afseende, gaf anledning till en nu mera lika öfverflödig som, snart sagdt, orimlig ytterligare delning af Vesterbottens
Driffjädrarne dertill går jag förbi, ty jag tror att all personalisering, om också öfver en redan afliden man, på detta rum icke är tillbörlig; nog af: sedan nämnde krig och derpå följande Fredsfördrag, borttog icke allenast större delen af Länets folkrikaste, vidsträcktaste och mest välmående Socken, utan äfven, mot naturen af saken, Tårneå stad, ehuru liggande inom Svenska området af den demarkationslinie, som skulle utgöra den blifvande gränsen emellan båda Rikena; så, oaktadt Länet genom kriget förloradt så mycket, blef det ändå deladt i tvenne Höjd i ngdöm en, nemligen i Vösterbotten och Norrbotten.
Län utgöra likväl icke stort mera till folkmängden, nemligen hvar och en särskildt, än ett Fögderi i Sveriges större Län, och samfält innefattas de af Vasterbottens Regemente, som icke utgöres af mer än circa 1000 man, sålunda delta på tvenne Höfdingedömen.
Jag jnedgilyer att
Landet är vidsträckt
Den 1 Martii, 79 till längden, men deremot icke till bredden.
Olämpligheten deraf att Residenset för det för. ra Vesterbottens
Län är i Umeå eller vid södra ändan af Länet, hade lätt varit lmlpit derigenom, att det blifvit flyttadt till Piteå der Residenset för Norrbottens
Län nu är, men vid södra ändan deraf, i stället att denna stad utgjort medelpunkten om Länen icke voro delade.
För att tillskynda StatsCassan en betydlig besparing, vägar jag således af åberopade skäl och orsaker, vördsamt föreslå att Riksens Högå loflige Ständer måtte hos Konungen göra un_ derdånig begäran derom att, så snart det blir verkställbart, nemligen vid någon af nu varande Landshöfdingars afgång ifrån Norrbotten eller Vesterbotten, dessa Län må åter sammanslås och LäneResidenset förläggas i Piteå, hvarigenom administration af Länets styrelse blir lika lätt för det hela, om icke lättare, än nu såsom delade, hvilket tvärtom medför både omvägar och i synnerhet i militairiskt afseende fördröjer Regementets rörlighet då alla expeditioner onödigtvis måste fördubblas.
Utom dessa talande skäl, och det sednare särdeles, talande för en gränsprovins, finnas äfven andra skäl och orsaker som högt påkalla Länens återförening; men jag hoppas, för korthetens skull, att de redan uppräknade äro tillfyllestgörande, och anhåller blott ätt denna min motion med de öfrige Respective MedStånden må communiceras och till vederbörligt Utskott remitteras.
N:o do. Herr Ribbing, Arvid:
På Riksens Ständers underdåniga begäran 8o Den i Murs, har Kongl. Maj:t i Nåder under den 7> April 1816 utfärdadt
Kungörelse angående öfverenskommelser om Prästrättigheter, jemte Förklaringen deröfver den 12 Nov. 181g, allt i den Nådiga afsigt att förekomma oenighet emellan Lärare och Åhörare.
Till vinnande af detta vigtiga ändamål, återstår likväl ännu en åtgärd.
Det händer nemligen att någon af de Präster, som äro på förslag till ett Consistorielt Pastorat före valet ingår afhandling med Församlingen, att åtnöjas med förminskade inkomster och derigenom lockar de flesta rösterne till sig, men sedan han väl fått
Pastoratet vill han ingalunda stå vid sin förbindelse.
Häraf uppkommer gräl, processer, och då Kyrkoherden dervid vinner, emedan hans olagliga loften icke äro af gällande kraft, ökas hatet och bitterheten emot den svekfulle.
Jag har nyligen i den ort jag bor erfarit en sådan händelse; missnöjet och föraktet för en lärare, som ansågs hafva brutit sin Embetsed, var der stiget till sin höjd.
Huru illa han derföre uppfyllde sin plats såsom ungdomens ledare eller såsom tröstare vid sjukbädden, vill jag icke uppiepa; ty det är ledsamt att vara vidlyftig i ett obehagligt ämne.
Till förekommande af förberörde missbruk vid Prästval, föreslår jag, att så snart ett Con. sistorielt Pastorat blir ledigt, så skall förening genast och före förslaget upprättas, på sätt förberörde Kongl. Maj.ts Nådiga Kungörelser inne - Den i Martil. neli ålla, men sorn ingen Pastor då ännu äg tillsatt, så skall det åligga Consistorium utse en Fullmägtig för den blifvande Kyrkoherden, som bevakar hans rätt; och skall vid dessa före: ingars upprättande
Församlingen uttryckligen kungöras-, att ingert annan grund kommer att gälla för rättigheterrtes utgörande, än den förening eller sämja, sorn Kongl.
Maj;t i Nåder, efter redan stadgad ordning, på 25 eller 5o år fastställandes varder.
På detta sätt tror jag, att till större delen, skall häfvas ett ondt, sorn har menliga följder för Religion och Samhälle; och då jag icke åsyftar någon minskning i Prästerskapets rättigheter och mitt förslag icke innefattar något nytt, ulan endast verkställighet af hvad sorn' redan är, hoppas jag att inga Svårigheter dervid skola möta.
N:o Si» Herr von Hartmansdorff, August:
I ett land, med så gles befolkning och så fattiga innebyggare, sorn Sverige, bör man icke lemna någon utväg obegagnad, för att bland dem sprida upplysning genom allmänna anstalter, synnerligen då det kan ske, utan Statens betungande, eller någon särdeles saknad af inkomster.
En sådan utväg anser jag vara Tidningars portofrihet, hvarigenom Landtmännen Bil. till Ridd, o.
Pr. 2 Band. 6 8» Den i Martil. och de i Landsorterna i allmänhet boende Medborgare, eller de flesta, erhålla samma Fördel, som Hufvudstadens innevånare, att, med undan, tag af Prenumerationspriset och Postbetjeningens arfvode, få läsa och inhämta hvad i allmänna angelägenheter förefaller.
Derigenom vinnes ock den fördelen att innebyggarne i Rikets aflägsnaste Landskap, hvilkas närmare förbindelse med sjelfva hjertat af samhället, ar så vigtig, icke försvåras eller hämmas genom de större kostnader, hvarmed ett långväga porto beskattar deras lofvärda bemödande att få veta hvad både inom och utom Riket tilldrager sig, samt tänka deröfver.
Konungen har varit så mon om att förskafla folket denna anledning till upplysning och eftertanka, att, ehuru Postmedlen höra till Bevillningen och derföre måhända bor« de vara af styrelsen orubbliga mellan Riksdagarne, Regeringen likväl under den i5 Dec. 1820, nedsatt Portoafgiften för alla i Riket utkommande
Dagblad till f:del af hvad för bref, efter då gällande taxa betaltes* Vissa Tidningar, som funnos före statshvälfningen 180g, såsom Post- och Inrikes, Allmänna Journalen, den fordna HandelsTidningen eller nu mera Journalen för handel, konst och slöjd, hvaraf de förstnämnda såsom officiella mäst läsas, äro alldeles portofria.
Också har Tidningsportot för hvartdera af de bägge åren 1821 och 1822, endast uppgått till den ringa summan af omkring 1400 R:dr.
För denna, som i det hela är obetydlig, och sorn genom en syfjtesenligare organisation af Postverket torde lätteligen kunna msparas, synes det icke vara skäl, att bibehålla
Den 1 Martiii 83 en Portoafgift på Tidningar, hvilken förordsakar mycket räkningsbesvär på PostContoiren,' och en icke så ringa afgift för den enskildte, som måhända allena på stället uti en aflägsen Landsort, önskar hålla utkommande Dagblad,'
Dessutom, hvarföre skola, under en Författning, der monopolier äro förbudna, vissa Tidningar belasta med porto, då andra äro derifrån befriade?
Ämnet bör ännu ur en annan synpunkt betraktas.
Kan Regeringen minska portot, så torde man äfven vilja påstå, att hon saklöst kan höja det.
I sådant fall behöfde man blott taga nitet för ökandet af Kronans inkomster till förevändning, för att genom portots för*} höjande, eller nedsättningens nekande försvåra eller hindra vissa Tidningars spridande i Lands.* orterna.
Dagbladen vore då utsatta för en dubbelt godtycklig behandling, hvilken Regeringen ej behöfver, när han genom HofCancelle-i rens rätt, att indraga dem utan ransakning och dom, kan, när som hälst, göra ända på tillva. reisen af de Tidningar, som misshaga henne, eller synas vådliga för det allmänna lugnet.
På sådana grunder yågar jag vördsamme-iligen föreslå: a) Att Riksens Höglofl.