Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riddarb.Sekret, bade härefter äran tillkännagifva att, rörande de i anledn. af ifrågav:de Betänk, fattade beslut, prot.utdr. ankommit endast från Preste- och BorgareStm och innehöllo, att PresteSt. afslagit det sid. 8 och 9 framställda författnings-förslag och godkänt hvad Utsk. i öfrigt i detta Betänk, hemställt och tillstyrkt, samt att BorgareSt. bifallit de 3 första punkterne af Betänlct, nemi. l:o om Statens öfvertagande af vä ghå 1 In i ngs-sk yldighet; 2:o om väghållnings-skyldigbetens skiljande från jordbruket, med åläggande för häradets eller tingslagets samtlige innevånare att i samma onus deltaga, och 3o om dels väghållnings-skyldigbetens fortfarande hvilande på jorden, dels bruks, vattenverks, fabrikers, städers och köpingars ifrågasatta bidrag till denna skyldighets fullgörande; men i afseende på 4:de punkten, om väg-underbållets bestridande genom upbärande af väg-afgifter, fattat ett. så lydande beslut: »Förslaget till författning, pag. 8 och 9 afslogs i hvad det angår vägpenningars upbärande; men återremitterades i öfrigt, på det att Hrr von Seths och Thomées motioner om väg-underhåll genom entreprenad må komma under förnyad pröfning: och af de fem yttranden, som följa näst efter författnings-förslaget godkändes det första, andra och femte, hvaremot det tredje och fjerde återremitterades. » D b ii 2 M aj.
Härefter föredrogos och bi fö 11 os de 3 första punkterna af Utskis Betänk., nemi. l:o om Statens öfvertagande af vägunderhåilnings-skyldigheten; 2:o om vägliållnings-skyldlghetens skiljande från jordbruket med åläggande för häradets eller tingslagets samtlige innevånare att i samma onus deltaga; och 3:o i fråga derom att väghållnings-skvldigheten skulle fortfarande hvila på jorden, men att till denna skyldighets fullgörande skulle bidraga: bruk, vattenverk och fabriker, samt att städer och köpingar, så långt deras ägor räcka, skulle underhålla deröfver gående vägar.
Beträffande sedermera Utsk:s i 4:de punkten afgifna förslag till grunder för en ny förordning om vägunderhållets bestridande genom upbärande af vägafgifter, yttrade sig Gr.
Om jag än, lika med en föreg:do talare skulle medgifva, att jag vore hugad att åtminstone till någon del gilla de grunder, hvarpå de sammansatta Utsk:n byggt sitt ifrågav.-de förslag, samt således, lika med samma värde talare, antoge, att tidor kunna komma, då det blifver nödigt att bestämma en afgift för färdandet å vissa allmänna vägar; kan jag likväl ej godkänna det af Utsk:n i nu föredragne punkt afgifna förslag till stadgande i ämnet.
Uti detta förslag har jag icke lyckats utleta någon enda bestämmelse, som, i min tanke, är praktiskt tillämplig.
Sjelfva utgångspunkten för hela förslaget är den, att alla till ett härad, tingslag eller stad ej hörande vägfarande skulle vid ankomsten till dessa kommuners område erlägga vägpenningar för den derigenom löpande allmänna vägens hela längd eller, der flere sådana vägar genomlöpa, för de tvänne längsta hvarandra korsande vagarnes medellängd.
Detta stadgande förefaller mig särdeles obilligt ooh synes hafva tillkommit endast derföre, att Utsk:n, vid genomförandet af principen om vägpenningars erläggande, icke kunnat utfinna, hvad icke heller är lätt, ett rättvist men derjemte ej allt för kostbart sätt för upbördens verkställande.
— För att tydligare ådagalägga stadgandets olämplighet, må det tillåtas mig ätt anföra ett exempel.
Genom det härad af Stockholms län som på norra sidan gränsar till Stockholm, löpa Irenne stora vägar, af hvilka en är 2|-, den andra 3 och den tredje 3j mil lång.
Medellängden af de tvänne längsta vägarne tillsammans utgörande 6| mil, är således 3^ mil, och för netta mil-antal skulle följaktligen vägpenningar erläggas.
Häraf följer att Stockholms innevånare, som i stadens granskap på en omkrets af kanske högst mil äga landsställen, dem många tilläfventyrs dageligen besöka, skulle ock dageligen erlägga vägpenningar efter 3£ mil, så framt icke, hvad som är troligast, de vid färden från Stockholm till sina landsställen, visade sig vara boende inom häradet och tverlom, vid återfärden till Stockholm.^ sanningsenligt påstodo att de i staden egentligen voro bosatte
A en annan sida kan ej förbises att den afgift som af dem hvilka till Stockholm föra varor, skulle erläggas, mindre obilligt blefve fördelad.
Så skulle t. ex. den som från Södertörns aflägsnare orter på ett afstånd af 5 ä 6 mil och derutöfver anländer med sina varor till Den 2 Maj. 437 Stockholm, ej erlägga högre afgift än de som på ganska korta afstånd från Stockholm, dageligen hitföra mjölk.
Det väsendtligaste hindret för förslagets verkställande, torde likväl ligga i upbördssättet, och svårigheterne att afgöra då afgift skall utgå eller ej.
Om upbördens verkställande skulle, enl. förslagets 5:te punkt, K.
Bef:h:de förordna, och dermed skulle förmodligen komma att tillgå sålunda, att rättigheten att upbära vägpenningarne utbjödes på offentlig auktion.
Den spekulant, som stannade för högsta anbudet, nödsakades naturligtvis att för anbudssumman ställa borgen, upgående på de flesta ställen till ganska betydligt belopp, enär summan af vägafgifterne måste antagas blifva betydlig.
Upbördsmannen skulle vidare hafva till åliggande att endast fordra vägpenningar af de vägfarande, som ej voro bosatta inom häradet.
För att kunna fullgöra detta åliggande, måste alla häradsboerne presenteras för upbördsmannen, så att han blefve bekant med utseendet på dem, som ägde rättighet att afgiftsfritt passera bommen.
En sådan presentation torde i många fall blifva förenad med besydliga svårigheter.
Åtminstone skulle en bomvaktare vid en till Stockholm ledande väg få temligen svårt att taga reda på alla dess 100,000 innevånare, och utan en sådan kännedom kumle tjensten så mycket mindre behöi igen skötas som det kan anses vara utan tvifvel, att till undvikande af den tidsutdrägt och det besvär som erläggandet af vägafgifterne medföra, skulle mången resande som ämnade sig till Stockholm, föregifva, att han vore derstädes bosatt, och då gällde det för bomvaklaren att bevisa motsatsen.
Uti första punkten säges, att tillsynen öfver vägarne i ett härad, tingslag eller stad skulle utöfvas af visse, utaf de väghållningsskyldige sjelfve utsedde personer.
I afseende på lämpligheten af att stadga att de personer, som skulle hafva tillsynen öfver vägarnes skick, äfven skulle vara vägbållnings-skyldige, kunde jag visserligen åberopa ett gammalt, allmänt bekant ordspråk, men, utan att göra detta, tilltror jag mig att ådagalägga stadgandets otjenlighet genom ett exempel, hämtadl från min egen erfarenhet.
Inom det län, hvaröfver jag är styresman, fanns söder ut en väg, soto var särdeles illa underhållen, och orsaken dertill var den, att en dålig
Länsman som sjelf hade en större del af denna väg att underhålla, fullgjorde sitt eget åliggande så illa, att han naturligtvis ej fann möjligt att, sin pligt likmätigt, tillhålla andra vägbyggnadsskyldige att upfylla hvad dem tillhörde.
Kunde alltså denne tjensteman, till hvilkens åliggande det hörde att vaka öfver vägarnes goda skick, af egennytta upoffra hvad pligten bjöd, huru mycket snarare kan man ej befara detta af de personer som utan laglig förbindelse ikläda sig ett bestyr som i allt fall ådrager dem andra jordägares ovilja och missbelåtenhet.
Häraf torde man nogsamt finna, att tillsynen öfver vägars underhåll bör updragas åt andra personer än dem, som skola underhålla vägarne, och alltså mäste hädanefter såsom hitintills, åt Statens tjenstemän öfver IS las nu ifrågavrde bavaknings-åtgärder.
Då nu dessutom blifvit ifrågasatt att Landshrn skulle godkänna de personer, som blifvit utsedde 438 I)en 2 Maj. till vägupsyn ingamän, måste han naturligtsvis vara berättigad att välja sådana, till hvilka han hyste förtroende, men då skulle det också allt för lätt på flere orter kunna hända, att derinom det ej fanns en enda person, åt hvilken det vore lämpligt att updraga ett så grannlaga bestyr.
Det är, åtminstone för mitt begrepp, tydligt, att öfvervakandet af ett onus, sådant som väghållningsskyldigheten, bör updragas åt deri ointresserade personer, eller åt Statens tjenstemän, och ej åt enskildte.
Det sätt, hvaruppå beslut angrde vägpenningarnes bestämmande skall fattas, synes mig icke heller vara lyckligt valdt.
Det heter nemi. i punkten 3, att vägpenningar skola bestämmas till det belopp, som K.
Bef:h:de, efter förslag af de väghållnings-skyldige och med fästadt afseende å de med vägunderhållet förenade besvär och kostnader, äger att fastställa.
Landsh:n skall således, efter förslag af de väghå 11 nings-sky 1 dige, bestämma väg-afgifterne.
Om då Landshm derutinnan har en åsigt, som strider emot intresset hos de vägunderbållnings-skyldige, hvilka naturligtvis söka att få afgifterne så höga som möjligt, upkomma skriftvexlingar och processer utan all ända, och det hufvudsakliga ändamålet torde i de flesta fall ej vinnas.
Så vida ej vederbörande iakttaga den största försigtighet, mäste på detta sätt en mängd tvisteämnen emellan menigheterna och länsstyrelserna upkomma, och som sådana stötestenar redan i tillräcklig mängd torde förefinnas, vore det rådligt att ej skapa nya.
Af hela detta förslag finner jag endast en enda fördel kunna upstå, men denna fördel tillfaller visserligen ej landet, men väl städerne.
Man skulle nästan kunna tro, att Utslcn blifvit af den betryckta gatuläggnings-kommissionen här i Stockholm anmodad att komma densamma till hjelp, ty ingen kommun skulle komma att få så stor fördel af den nya författningen som just Stockholms stad.
Denna stad har utanför dess tullar egentligen icke några vägar att underhålla.
At norr slutar dess område ungefär 500 alnar utom tullen; utanför Roslagstullen vid Albano, utanför Hornstull med Liljeholmsbron och åt Danviks-sidan straxt ej långt från tullen.
Detta oaktadt skulle staden äga att upbära vägpenningar för hela längden från den ena tullen till den andra af alla till staden landvägen ankommande resande.
Detta blefve en ganska betydlig inkomst för stadskassan, som visserligen särdeles väl behöfdes för de dåliga gatornas förbättrande, men jag kan ej finna, att hela landets innebyggare böra bidraga till underhållet af Stockholms gator, utan torde detta böra, hädanefter såsom hittills, vara stadens ensak.
Samma förhållande inträffar i större eller mindre mån med alla städer, som icke hafva några större vägsträckor att underhålla, och då de städer, som hafva mera betydlig stadsjord, derför icke erlägga någon skatt, tyckes det äfven vara billigt att de sjelfva få vidkännas kostnaden för underhållet af de vägar, som genomlöpa deras i allmänhet nästan skattfria jord. lag vill icke uppehålla mig vid att framställa bristerna i förförslagets redaktion, hvilka likväl icke äro så ringa, ty jag förmodar att de anmärkntr jag gjort emot sjelfva innehållet torde be - T>«n 2 Maj.
43» finnas vara tillräckliga motiv till ett afslag § punkten:
I min tanka är det n. v. sättet för de allmänna vägarnes underhåll det aldra bästa, likasom detsamma under lång tid torde blifva det enda möjliga.
Visserligen mäste det medgifvas, att detta onus är för jordbruket ganska betungande, men tyngden deraf beror hufvudsakligen derpå, huruvida tillgång på väglagningsämnen finnes på någorlunda skäligt afstånd från det vägstycke, som skall underhållas.
Ar detta förhållandet, så blifver vägstyckets underhåll icke särdeles svårt för den väghållningsskyldige, som är betänkt uppå att med klokhet detta sitt åliggande fullgöra.
Om sten och grus utföras under vintren, en tid då de flesta jordägarne, med mindre upoffring, dertill kunna använda folk och dragare, kommer vägunderhållet att aflöpa med temligen ringa kostnad, och det säkra är, att om
Staten skulle öfvertaga bestyret med vägarnes underhåll, skulle det erfordras en mångdubblad kostnad för fullgörandet af detta bestyr på ett sätt, som motsvarar det, hvarpå detsamma af de4 väghållningsskyldige för det närvar:de kan fullgöras.
Det finnes väl ganska få län, der väghållningsbesväret är så betungande som i Stockholms län, men detta oaktadt tror jag att dess vägar äro ganska hjelplig! underhållna, och jag har dock ej annorstädes än der, hvarest brist på grustägt förefinnes, förnummit några allvarligare klagomål öfver den tunga, underhållet förorsakar.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, och då jag anser att det torde blifva ganska svårt att utfinna något bättre sätt för vägarnes underhållande, än det n. v., anhåller jag om afslag å denna del af Betänk.
Den siste värde talaren har utan tvifvel framhållit många skäl till ogillande af det ifrågav:de förslaget, men han bar, synes mig, icke upfattat en idé, som, derest den kunde verkliggöras, skulle medföra den goda verkan, att vi sluppe att vid hvarje Riksdag återfå denna fråga, hvilken, liksom mångå andra, beständigt, såsom en anka, simmar in i riksdagsdammen.
Orsaken till detta förhållande bör, i min tanke, sökas deruti, att R.
St:r bemöda sig att åstadkomma en allmän, öfver hela Riket gällande lag för något, som, efter milt begrepp, borde vara öfverlemnadt till kommunerna att bestämma, allt eftersom särskildta lokala förhållanden och omständigheter fordra.
Om man utgår från den allmänna grundsatsen, att det är jorden som skall bekosta och underhålla vägarne, så bör man äfven, efter mitt omdöme, komma till den slutsatsen, att hela bestyret med väghållningen bör öfverlemnas till kommunerna, under förutsättning likväl, att vårt kommunalväsen. de vore behörigen utveckladt, samt derjemte, att öfverinseendet öfver denna väghållning alltid vore updraget åt Länsstyrelserna.
Innan man kommer derhän blifver det aldrig slut med frågorna om förändring i föreskrifterna rörande väghållningsskyldigheten, det är hvad jag med säkerhet tror mig kunna förutsäga.
Såsom under flera år fordom landtbrukare, har jag länge haft mina tankar riktade på detta ämne, men jag har icke kunnat
Den 2 M a,j finna någon annan nöjaktig lösning af frågan än den, att man bör öfverlåta hela saken åt de förståndigaste inom hvarje ort eller kommun, med hvilka menigheterna vanligen följa.
För det närv:de hafva de hemmansägare, som förmena att en vägdelning år oriktigt upgjord och länder till deras alltför stora betungande, den utvägen sig öppen, att anmäla saken hos HäradsR:n och begära en ny vägdelning.
En sådan förrättning är merändels ganska kostsam, och hela denna kostnad vore på många ställen alldeles bortkastad, om man inför det af Utsk:n föreslagna väg-underbållningssättet.
Det vöre äfven något besynnerligt, om vi här i Sverige, och just i det ögonblick, då vi äro betänkta på storartade jernvägs-anläggningar, skulle införa ett system, som man i England redan frångått, ty der finnes numera, om jag undantager förhållandet vid några smärre vägar, icke några väg-afgifter.
Det följer äfven af sig sjelft, att så snart en jernväg kommit att genomstryka ett distrikt, blifva alla dess förra trafikförhållanden helt och hållet kastade öfver ända.
Om man deremot tilläte detta distrikt att ordna denna angelägenhet huru det behagar, blott med det förbehåll, att distriktet skall bekosta och underhålla de derigenom löpande allmänna vägarne, så skulle det aldrig slå felt, att en tjenlig öfverenskommelse derom fattades, och på detta sätt blefve E.
St:r befriade ifrån att ständigt och jemnt tvista om saken och göra underd. framställning deri till K. M.
Vi hafva nyligen hört att K.
M. anbefallt vederbörande Colhr att inkomma med underd.
Betänk, i frågan, och om jag hade något hopp att göra min mening gällande, skulle jag önska, att K. M. anmodade dessa Colhr att upgöra förslag till en författning, som öfverlemnade åt kommunerna sjelfva att besluta om bästa sättet för deras vägars underhåll.
Detta är hvad jag anser Utsk:n böra taga i öfvervägande, derest frågan till dem blifver återremitterad.
Jag skulle instämma uti det yttrande Gr.
Liljencrantz här afgifvit, så vida han ej slutat med att ingenting i saken kunde göras, och att man således borde afslå Betänk, och vidblifva det n. v. förhållandet.
Det förundrar mig att ingen bland motionärerna föreslagit återgång till den gamla ordningen, att bibehålla väghållningsskyldigheten för en hvar öfver sine ägor.
Så väl en motionär, som Utsk., nämna väl något, syftande deråt, i början af Betänk., men af ByggningaBms 4 kap:s 1 § hade de kunnat finna, att denna grundsats varit så utsträckt, att jordägarne ålåge att hålla väg från by till by.
Allmogen har visserligen ständigt, och icke utan skäl, klagat öfver tyngden af detta åliggande, men om berörde grundsats allvarligen fullföljdes och in 1 ades i väghållningsväsendet, så skulle en ingalunda obetydlig fördel vinnas för de väghållningsskyldige.
Det är nemi. en högst betydlig lättnad i allmänhet att hafva det vägstycke, man skall underhålla, förlagdt inom sina egna ägor.
Man fick så i fordna dagar, då man lät väg-underhållningsskyldigheten ligga på byemännen från by till by; men derjemte inträffade att vissa hemmansägare, som hade långsträckta ägor, med genomlöpande väg längs efter Den 2 Maj. dem, blifvit allt för mycket betungade, och derföre började man att jemka och rätta på grundsatsen och ålägga andre jordägare att också underhålla vägen, till dess man nära kommit alldeles ifrån sjelfva grundsatsen.
Om man i stället fasthållit den och följt dess naturliga utveckling, med ändamål att rättvist fördela tungan af besväret, så skulle utan tvifvel en jordägare, om än han fått ett dubbelt så stort vägstycke att underhålla, än som efter delningsgrund rätteligen honom tillkom, ändock fått behålla det nära sin gård, och mot ersättning för öfverskottet af den, som t. ex. fått ingen lott af den allmänna vägen på sina ägor.
Fördelen af grundsatsen skulle sålunda tillflutit båda och det nu så allmänt rådande missnöjet ej hafva upkommit.
För att ännu mera förtydliga min mening, må det tillåtas mig alt upställa ett konkret exempel.
Om jag antager att underhållet af en famn väg kostar 2
Rdr för den, som har sitt vägstycke aflägset, men endast 1 Rdr för den, som har sin väglott på egna ägor, och att den sednare åtoge sig att för l-J- Rdr famnen underhålla den del af de genom hans ägor löpande vägar, som ej å hans andel i väghållningsskyldigheten sig belöpte, så gjorde denne sig en vinst af £
Rdr per famn, under det att den aflägset boende, som gaf denna ersättning af Rdr, äfvenledes erböll en vinst af ^
Rdr, enär väg-underhållet skulle hafva kostat honom 2 Rdr famnen, om han nödgats sjelf bestrida detsamma.
Med den som funne sig och sitt arbetsfolk allt för mycket besvärade af ett om än vinstgifvande underhållsbestyr af andras väg, kunde angränsande grannar dela detsamma.
Att fördelen af att hafva sitt vägstycke på egna ägor eller nära intill desamma är ganska stor, har hvar och en som äger jordbruk nogsamt insett.
Många dagsverken blifva derigenom bespnrda; man behöfver ej hafva sitt folk och sina dragare ute i svårt väder eller väglag, utan uphör med och återtager arbetet när man behagar, man framför väglagningsämnen under passande årstid, man uptäcker genast en å vägen upkommen skada, förekommer eller botar den derföre med mindre kostnad, m. m. d. Jag för min del anser, att den väg jag nu anvisat, är den enda hvarpå man kan bomma till det åsyftade målet, eller lindring i tyngden af jordbrukarnes vägunderbållningsskyldighet.
Jag påstår, att denna tyngd skulle på detta sätt blifva till nära hälften förminskad med det att man återginge till våra gamla lagar, på en sann praktisk princip byggda stadganden.
Det Betänk., hvarom vi nu öfverlägga, är deremot till den grad opraktiskt, att det väcker förundran huru det kunnat afgifvas från de män som deltagit i ärendets behandling, och från hvilkas antal jag med nöje undantager Gr.
Sparre samt de öfrige som deremot sig uttryckligen reserverat.
Ibland annat bär stadgandet, att vägpenningar skola erläggas vid ankomsten till hvarje härad, vittne om en temligen stor okunnighet, enär man, tvärt emot verkliga förhållandet, tyckes hafva föreställt sig, att öfver hela Riket vägunderhållningsskyldigheten vore fastställd endast häradsvis.
Det finnes ju orter der denna skyldighet är fördelad länsvis, och på sådana orter komma de svårigheter Gr.
Liljencrantz i afseende på upbörden af vägpenningar 442 Den 2 Maj. redan omtalat, att i ännu högre grad inträffa.
Ekon.Utsk. har vid denna Riksdag varit sysselsatt med det nyttiga ärendet att söka befria oss från skyldigheten att vid inrikes resor vara försedda med pass, men om dess nu afgifna förslag antoges, så klefve det alldels nödvändigt att hafva sådana eller något dylikt, för att dermed styrka sin bostadsort.
För att bevisa förslagets fullkomliga oanvändbarhet inom vårt land, behöfver jag ej öka antalet af de redan gjorda anmärkn:ne, utan inskränker mig till den begäran, att Betänk, måtte blifva i dess helhet återremitteradt, och vågar jag tillika uttala den förhoppning, 8tt Utsk:n vid sakens förnyade pröfning måtte åt hvad jag nu anfört skänka något afseende.
Det är egentligen frågan om vägpenningar erläggande som nu är föremål för vår öfverläggning.
Hvad nu denna fråga beträffar, så vill jag för min del icke så hardt som en föregtde talare lägga Utsk:n till last, att de afgifvit det i den nu föredragna punkten intagna förslag.
Utslcn hafva otvifvelaktig! dermed menat väl, men då ingen af dess ledamöter synes vilja taga förslaget i försvar, torde vi få antaga att de sjelfva från början betraktat det såsom ett »enfant perdu.» Förslagets olämplighet är redan till fullo ådagalagd genom de svåra anmärkmr som emot detsamma blifvit framställda, och hvartill jag endast vill lägga några få.
Det heter i 2:dra punkten af förslaget: »Beslut om en sådan förändring i väghållningsskyldighetens utgörande skall anses fattadt, der af tillstädeskomna v äg hS 11 n i n gsskv 1 - dige två tredjedelar, som derjemte till enahanda andel i nämnda skyldighet deltaga, sig derom förenat.»
Detta mom. förutsätter således, att så många väghållningsskyldige skulle tillstädeskomma, att |-:delar af dem representerade |:delar af ali väghållningsskyldigheten inom häradet; men den sorn något känner huru det plägar tillgå vid allmänna sammankomster, skall nogsamt inse, att det är nästan otänkbart att så många väghållningsskyldige skulle vid sammanträdet inställa sig att de utgjorde |-:delar af hela väghållningslaget, och än mera otänkbart är det, att af de tillstädeskomne få en majoritet som svarade för |:delar af detsamma.
I en annan punkt heter det, att bland dem som skulle vara befriade från vägafgifters erläggande, vore militäre och civile embets- och tjenstemän då de i tjensteärenden färdas.
Jag frågar nu: huru vill man begära att en grindvaktare skall taga reda på, om en resande tjensteman är stadd i tjensteärende eller icke?
Derjemte får jag anmärka, att det synes mig vara obilligt att ej tillåta presten utan afgift resa lill kyrkan eller i något annat tjensteärende.
Om jag än vill medgifva, att det låter ganska rationelt, att den som sliter vägen eller den vägfarande äfven skall underhålla densamma, så anser jag dock det icke vara rådligt att beträda den väg Utsk:n oss anvisat.
I Tyskland glädjer man sig allmänt deröfver, att man blifvit befriad från vägpenningar erläggande, och jag kan ej finna att vi böra belasta oss med något, som i andra Don 2 Maj. 443 länder redan blifvit såsom otjenligt utdömdt.
Då dessutom allmogen utgör den öfvervägande mängden af trafikerande, skalle Sfven största delen af afgiftsbeloppet komma alt drabba allmogen, som således ej finge någon betydligare lättnad genom inrättningen.
Dertill kommer, att för densammas uprätthållande erfordrades måhända ett par tusen personer såsom bomvaktare, hvilka ganska väl behöfde tagas i anspråk för våra jernvägs-anläggningar.
Ehuru jag således ej kan antaga det nu afgifna förslaget, vill jag dock ej ingå på den åsigten, att förslaget helt enkelt skall afslås, utan att något annat sättes i dess ställe.
Jag vill dock upriktigt tillstå, att jag icke tilltror mig att kunna utfinna något fullt lämpligt förslag, och jag måste äfven, lika med andra talare, förklara, att jag anser att delta onus svårligen lärer kunna skiljas från jordbruket samt att väghållningens uplåtande på entreprenad i allmänhet skulle komma att kosta mera än dess bestridande genom natura prsestationer.