Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det fins ingenting som skrämmer mig; jag är inte som andra qvinnor: dämpad och afskuggad.
Och ändå — — — ändå kan det, som i dag syns så groft och knaggligt, i morgon vara mjukt och lent.
Det är en njutning att slippa vara comme-il-faut.
Jag har varit comme-il-faut.
Men det var före krisen, d. v. s. sjukdomen.
— — — — Hvarför beklagar ni hvarje dag och natt som går?
Är det öfver ogjordt arbete, ni klagar med de orden?
Eller menar ni dermed något annat?
Säger ni som Jæger, att samhället skamligt »snydt» er på »Nydelser»?
I så fall skulle jag hvilken dag som helst vara färdig att träda inom skrankorna med er och slåss för detta förkättrade samhälle, som skall bära skulden för alla våra fel och olyckor.
Jag afskyr den feghet, som aldrig har mod eller kraft att sjelf bära sitt utan alltid skall kasta det öfver på samhällets skuldror.
Jag hatar alla omåttliga, konstlade begär efter njutning, jag hatar den lifsåskådning, som anser arbetet vara en förbannelse.
Åh, om jag vore stark och stor, med snille som jag har tro, åh hvad jag skulle fara ned som en stormvind och rifva omkull alla njutningssjukans ömkliga små afgudar!
Hvad jag skulle ruska om både frökenmoralen och den lumpna lilla »immoraliteten», som går omkring och koketterar med, att den vill »njuta», och som blifvit så tillkonstlad och förvriden, att den inte längre vet, hvad njutning är.
Kan ni inte se, hur stort och sundt lifvet är, om än ni och jag — — — ja, om än ni och jag skola dö ifrån det.
Hvad gör det?
Endast man uträttat något, endast man lemnat ett – om än så ringa – spår efter sig, gifvit sin insats till det stora framåtskridandet.
Åh, om ni visste hur jag älskar allt som andas, växer och lefver!
Om jag hade förmåga att ett enda ögonblick låna er mina ögon och mina lungor!
Jag tror att det skulle ge er igen ert goda lynne, åtminstone för en stund.
Nu ler ni – inte sant?
Och så vill jag anförtro er något fastän ni skrattat åt mig.
(Ty så stark är min tro, att jag icke känner blygsel, när jag ser den beledd):
Jag är inte fri från njutningshunger sjelf.
Jag är tokig med allt, som är vackert, jag tycker om konst och lyx.
När jag har pengar, måste jag kämpa mot glödande frestelser, som svida och bränna; jag kan strida mot dem så, att jag är andlös och utmattad; det gäller brysselmattor och mjuka plyschdukar, på hvilka händerna hvila så varmt, så varmt; det gäller vackra band på mina böcker, kuddar för mitt trötta hufvud och svarta, medeltidsaktiga drägter för min spöklika figur.
Och jag måste skrika i mina egna öron: »lef som du lär».
Jag kan ha feber ibland så, att hufvudet går rundt.
Jag är två menniskor, och den ena strider emot den andra.
Det är mig så förhatligt att knussla och så förhatligt att slösa.
Jag är född af en girig mor och en slösande far.
Derför slits jag alltid, alltid – väger än åt den ena, än åt den andra.
Men det skall bli jemnvigt, jag säger er att det skall bli det, ty jag vet hvad jag vill.
Jag vill inskränka mina behof så, att mina inkomster kunna räcka till för dem utan alltför många bekymmer, ty bekymmer göra en ofri, bunden och oförmögen till arbete.
Och att kunna arbeta det är en sådan välsignelse.
Är det inte så för er?
Älskar ni inte arbetet för dess egen skull?
För mig är det kärt öfver allt annat, näst tillvaron sjelf, Gud eller det goda, eller hvad namn ni nu vill ha för det; det der som alltid skall vara qvar sedan vi äro borta och som gör att man kan känna ett slags lycka midt i olyckan.
Arbetet är för mig som en kär mor, som först småningom lyckats vinna mitt hjerta, men nu eger det helt och hållet.
Om ni visste hvad allt denna mor varit för mig!
Och ändå kan jag ibland vara otacksam och känna mig böjd att klaga öfver, att hon ej skänkt mig leksaker nog – leksaker som jag ser andra ega och mista, få och förstöra.
När det någon gång käns alltför tungt att lefva – och det gör det ju ibland – så har arbetet stora, mjuka händer att tröstande stryka med öfver ens trötta hufvud; och när det käns ensamt ibland, då har det ett par djupa, allvarliga ögon, som kunna le i hjertevinnande vänlighet, liksom ville de säga: »har du inte mig?» – och när det ser mörkt ut med utkomsten, då nickar arbetet uppmuntrande: »vänd dig till mig!» — — Hå, ja, och när lifvet ibland solar upp och ger en nöjen och goda dagar, då är det arbetet som gör, att man kan njuta allt detta utan leda.
Bref till utgifvaren.
(1886.)
Hörby d. 9 Febr. 86.
(Efter hemkomsten från Stockholm.)
— — Det käns som om jag sjunkit ner ända till halsen i någon bindande massa, som långsamt stelnade omkring mig, så att äfven alla lifsfunktioner stannade af hos mig, obevekligt, qväfvande och så alldeles emot naturen.
I min lojhet fins icke någon känsla af tålamod eller resignation, endast känslan af vanmakt; det är som en andlig stelkramp, hvilken bemägtigat sig alla ens själsförmögenheter och endast lemnat ångesten qvar, fullt lifskraftig den.
Jag är icke pessimist.
Jag tror aldrig att jag kan bli det.
Jag kan bli så trött och förplågad, att jag griper till det, mot hvilket hela min natur uppreser sig: – sjelfmord.
Men äfven då skall jag icke ha förlorat min tro på lifvet, jag menar på menskligheten och på framåtskridandet.
Att jag nu ser allting i svart, det kommer endast af sjelfviskhet: derför att jag är utestängd från alla lifvets härligheter.
Eller med andra ord, derför att jag är fattig och bunden.
Jag pinas af dessa småförhållanden.
Ja, du har rätt, den som vore född i ett annat, större land!
Här qväfs man.
— — — Eller också att kunna gnida ihop så mycket pengar, att man kunde skaka banden af sig och resa ut, ja, gerna vara fattig der, lefva tarfligt och gå dåligt klädd, men slippa se sina landsmäns kälkborgarfysionomier, och så – framför allt – känna sig fri, fri!
Men det är ju vanvett att fantisera om det.
Det enda som är lönt, som är klokt att tänka på, det är att förtjena pengar.
Att skrifva böcker är det sämsta, man gerna kan välja, men för mig står ingenting annat öppet; jag har hvarken kunskaper eller praktisk skicklighet.
Det värsta är, att jag icke kan skrifva böcker heller; arbetsförmågan är alldeles förtorkad, gnagd i sjelfva sin rot af en dof, tärande förtviflan.
Jag har just nu ett af mina allra värsta anfall af spleen.
Kanske det kan gå öfver igen.
Allt detder är mer fysiskt än man vet om.
Hela veckan ha mina tankar vridit sig kring en enda fix idé: att jag kunde komma ifrån allt detta genom att skjuta mig.
Men jag kan inte låta bli att tänka mig alla möjligheter, om jag icke skulle lyckas att döda mig ögonblickligt.
Jag har en rent estetisk afsky för att skjuta sönder hufvudet.
Och om jag skulle skjuta efter hjertat, är jag alltid rädd, att kulan kunde skrådda mot ett refben och icke gå så långt, den skulle.
I så fall kom jag otvifvelaktigt under kirurgens knif, och det fruktar jag mer än allt annat.
Jag tror för resten nog, att jag törs göra det; min revolver är af ovanligt god kaliber och skjuter godt.
För resten har jag ett annat sätt, hvilket det är troligare att jag tillgriper, ty det är icke så plågsamt och det är numera lätt för mig att utföra.
Men ännu vill jag icke.
Det är dumt att göra det bara för det man går och leds.
— — Jag önskar, att jag hade ett arbete för dagligt bröd, ett arbete som jag kunde hålla i med från morgon till qväll, så att jag hvarje afton kunde lägga mig riktigt trött och hvarje morgon stiga upp för att hugga fast igen.
Om jag blott kunde spara så, att jag fick tjugofem, öre till öfvers på dagen, skulle det alltid vara så mycket, att jag icke kände mig trampa jorden som en odåga.
Jag har förlorat lusten att skrifva.
Men jag måste tvinga den att komma igen; jag har ju intet annat arbete att gripa till, och på ett eller annat sätt måste man ju söka att slå sig igenom, ty så länge man lefver har man utgifter.
D. 12 Febr.
Jag har dröjt att afsända brefvet, ty jag hoppades kunna få bugt med min egen sinnesstämning först.
Men det går icke så fort, om det går.
Jag använder mitt universalmedel: går och drifver ensam ute i fria luften; jag kan gå timma efter timma utan att känna tröttheten.
Få se hvad det kan åstadkomma!
Tro för all del icke, att det är sällskapslifvet deruppe i Stockholm, som jag saknar; det kan nog ha sina angenäma sidor en och annan gång, men det gräfver ur en vida mer, än det ger; man känner sig tom, fattig, eländig – efteråt.
Nej, hvad jag saknar, är den ensamhet och den frihet, jag kände på mellantiderna, då jag icke hade besök och icke var borta.
Detta, att ingen kände en, ingen brydde sig om en, af alla dessa, som icke hörde till den literära klicken, detta var så skönt.
Och så ligger det hos den germaniska racen ett behof af eget hem, hvilket är den romanska alldeles okändt.
Man kan se det bara på det, tycker jag, att vissa nationer – som t. ex. fransmännen – i sitt språk icke ega detta ord.
I franskan fins ingen motsvarighet till engelskans »home».
– Ja, och nu hade jag ett hem, sådant det nu var.
Men det var mitt, mitt att vara ensam i, mitt att taga emot hvem jag ville i.
Det var jag som betalde och jag som ordnade.
Du kan icke tänka dig hvad jag njöt af denna ensamhet — — —
— — Nåja, det fins ett ord, som jag darrar för värre än för alla andra, och det är: sentimental.
Jag är så rädd för det, att jag aldrig vågar vara mig sjelf, utan bara en automat, med hjertat i halsgropen.
Åh, du, jag är den fegaste usling som fins på jorden, feg i smått som i stort.
Men jag skulle inte våga erkänna det för någon annan.
Och jag är så förbittrad öfver denna feghet, att jag skulle vilja bita i den med mina tänder och rycka ut den — —
— — Det värsta är, att denna feghet icke är min riktiga natur, ty då kunde jag förlika mig med den och ge mig till tåls, men nu är den inprentad i mig utifrån, och jag afskyr den.
Hörby d. 18 Febr. 86.
Jo – tjo hej! – krisen är verkligen öfver för denhär gången.
Men den har varat i fjorton dagar och jag har lidit, åh!
Bara gått fram och tillbaka som ett fångadt rofdjur och bara slagits med den enda tanken.
Hå, mot min vilja arbetade hufvudet hela planen färdig, hur allt skulle gå till.
Men jag ville inte, fast jag egentligen icke skulle varit rädd.
Och nu tänker jag inte mer på det förr än härnäst.
Ge tappt i förtid?
Jag arbetar verkligen nu, skrifver på lappar och rifver sönder; behållningen blir väl en tre rader om dagen.
Men det skall gå; jag ämnar hålla i.
För mig fins ingen annan råd.
Nej, jag vill inte flytta till Stockholm ...
— — Jag afskyr fina middagar och viner, det smakar mig som galla, jag hatar lyxen och förfiningen, ty det är den som binder händerna på oss fattiglappar, den gör att vi ingenting mäkta, den gör oss fega.
Ja, tänk om vi icke längre skulle kunna räknas till öfverklass!
Hellre låta vi trampa på oss.
Nu tar jag min skada igen för all lögnen deruppe, och jag njuter deraf.
Jag slipper nu att skyla något af min egen fulhet.
Luggen uppstruken från pannan, min kasserade gråa klädning, ingen turnyr, mina magra, rödfrusna armar nakna stickande fram ur koftärmarne, utan en spets, utan ett armband.
Kan du tänka dig en qvinna, som njuter af att se ut som en gammal hexa?
Jag ser med sjelfförnöjelse i spegeln hur många rynkor jag har i pannan och jag grinar så att det syns, att jag mist en stor tand.
Och allt det öfriga i stil med detta.
Jag ser det, och jag tycker det är som om hela min varelse ville upplösa sig i ett enda stort hångrin öfver att man vill pådyfla mig en skymt af erotik.
Mig!
– Det fins tider, då jag knappt tänker på, hvad kön jag sjelf har.
Det är visst bara gamla mamseller som äro besvärade af en sådan der »recediverande ungdom», derför att de aldrig ha varit ordentligt unga, när de skulle.
— — — Jag trifs i min lilla röfvarekula.
Jag är ensam på ett alldeles förtjusande sätt.
Den dubbla dörren motsvarar fullkomligt sitt ändamål, och två timmar om dagen går jag i trädgården, försänkt i angenäma samtal med mig sjelf.
Jag kan vara lika befängdt lycklig öfver ingenting, som jag kan vara vildt förtviflad till andra tider.
Bara jag kan arbeta tycker jag att allt annat kan gå an.
Men äfven nu, sedan jag fått mitt bättre jag igen, längtar jag bort härifrån till kringstrykarlif och omvexling.
Det är tanken på det, som gör att jag kan uthärda att lefva.
Hörby d. 21 Febr. 86.
— — Du känner min svaghet för att då och då skrifva ett par rader i mitt bref, just när lusten faller på mig.
Det är nästan som om man en trappa upp hade en god vän, som man kunde titta in till närheldst man kunde få lust att stödja armbågarne emot en annans bord än sitt eget.
Eller rättare: detta är mycket bättre, ty brefpapperet, har alltid en så snäll och inbjudande min, som lockar en till förtrolighet och tar bort all skygghet; man känner sig så glad och meddelsam, att man tycker taket borde lyfta sig bara derför, att det fins så mycket glädje inunder det.
Hvad jag är i glad i qväll!
Och det fastän jag vet, att jag i morgon kan vara lika tungsint igen.
Men inte som strax, jag kom från Stockholm!
Nu skrifver jag regelbundet mina tre rader om dagen, och det är alltid tillräckligt att hålla själen nöjd.
— — I bref har man hvarken kön eller ålder, man kan lika gerna bli till en slyn-slarfva, som till en gammal gubbe, allt beror af stämningen.
Och jag vet egentligen ingenting skönare än att utan både dissektionsknif och romanattiralj få ge sig hän i stundens stämning, viss att ej bli missförstådd.
Det rätar ut ens andliga lemmar så skönt, det hvilar upp en, gör en ung och ger en möjligheterna igen.
En sådan störtsjö af prat sköljer af en den hyperfilosofiska medvetenheten, som vår tid fått för sina synders skull, och när man blifvit så der rentvättad, duger man bättre att taga i hop med arbetet igen; ty då är man icke så förbaskadt förtorkad invärtes, utan kan hålla af sitt folk.
Och det är just knuten.
Fy – att pinna upp dem på knappnålar som grodor och så rycka i dem!
Nej, lefva ska’ de!
Men jag får väl tala om hvad jag är så glad för.
Ty nog kan jag bli glad för litet och ledsen för litet, men något måste det ju alltid vara.
Nu skall jag räkna upp mina glädjeämnen.
Först och främst är jag alldeles ensam i hela våningen.
Vi reste – hela familjen – till Hör i går, på kalas.
Trots alla böner for jag hem med sista tåget, för nöjet att få vakna i min egen säng, hvilket jag värderar ofantligt högt, samt dessutom derför, att jag inte ansåg mig ha råd att försumma hela dagen i dag.
De andre stanna i Hör tills i morgon.
Tjohej!
Jag är alldeles ensam, min kära lilla lampa står hos mig på bordet och lyser så rart.
Och jag har fått splitt-nya mattor – hemväfda lappmattor – på golfvet i mitt rum.
Om du kunde veta, hur kärt det ser ut i qväll; jag har gjort så fint och festligt.
Hå, jag kunde ha lust att kyssa mattorna och rummet, och alltihop.
Jag har ätit min qvällsmat ensam, nätt och prydligt — —
Men, ser du, det är ännu mer.
Jag har händerna fulla af arbete.
Jag skall skrifva en liten biografi öfver Harriet Martineau, och den skall inbringa mig 50 kr.
Ser du, det är det förnämsta glädjeämnet, ty jag skall ha dender uppsatsen till mellanarbete på lediga stunder bara, och så får jag litet handpengar.
Det var jag alldeles utan, och då blir man så rasande tung till sinnes. — — — —
Fredag d. 4 Mars.
— — — Hela den sista tiden har jag gått hängsjuk och nu skrifver jag icke ens deder tre raderna dagligen.
Antingen sitter jag i en länstol och gapar efter andan, eller sysselsätter jag mig med något litet handarbete.
Ett par timmar om dagen går jag och drifver i den höga frostluften derute.
Det är snö och blå himmel.
Det är en lycka, att jag – när jag känner mig riktigt sjuk – aldrig har några bekymmer.
Förresten blir jag snart frisk igen; när våren är förbi. — — — —
Hörby 15 Mars 86.
Här har jag tre barn, komna till verlden sedan min hemkomst.
Skynda dig att sitta till doms öfver dem, och gif mig deras meritförteckning.
Jag har gjort dem efter bästa förmåga, duga de inte så – i skrinet med dem!
Jag kan inte förbättra dem.
På mellanstunder skrifver jag sådant, dels för mitt höga nöjes skull, dels derför, att jag lofvat bidrag till en mängd julkrafs.
Jag går visst inte in på, att jorden är usel, ty det är den icke, så länge den har så mycket lifsvärme, som den ännu har.
Det är vi menniskor, som göra den eländig, genom alla våra dumheter, hvilka äro legio.
Gör menniskorna enkla, sanna och rättskaffens goda, då ansvarar jag för, att jorden skall bli som ett paradis.
Det är besynnerligt hvad åsigter äro maktlösa när det gäller huruvida en personlighet skall verka frånstötande eller tilldragande på den andre.
Derför tror jag, man gör dumt i att sälla och sålla folk efter deras »åsigter».
Om folk bara ville begripa, att det är handlingarne som göra mannen, icke åsigterna.
Men der ha vi sjelfva skrymteriets kärna!
En menniska kan handla rakt i strid med sina åsigter, men det är efter åsigterna han vill dömas, och det är också efter dem han i de allra fleste fall blir dömd – i vår klass.
Hörby d. 22 Mars 86.
— — ; der inte formen svarar mot innehållet, der blir detta också utan verkan.
Det är en galenskap att tro sig kunna inverka med sin känsla eller sin inspiration – omedelbart – allt som rycker en annan med gör detta just genom sin form.
Jag är derför så glad att du gör dig mån om ditt föredrag, ty ju bättre det blir i formelt hänseende, dess hyggligare blir ovettet.
Och ovett måste ju komma.
Du kommer naturligtvis att säga mycket, som jag på det bestämdaste skulle opponera mig emot, om jag vore så olycklig att nödgas bekänna min egen mening.
Men det hindrar mig inte från att rätt kraftigt skaka tass med dig i andanom och önska, att föredraget måtte gå af stapeln riktigt glänsande bra.
— — Ser du, om det fins en sak, som jag med all makt vill söka skaffa mig en alldeles egen och bestämd mening om, innan jag dör, så är det just sedlighetsfrågan eller könens förhållande till hvarandra.
Du vet, att jag i sådana ting inte aktar katederteorier eller kammarfilosofi mer än en pris snus.
Det är genom att lära känna menniskorna i deras verkliga lif och i deras doldaste handlingar, som man måste söka komma sanningen på spåren.
Derför tröttnar jag aldrig att fråga.
Jag har i den punkten föga barlast af förutfattade meningar, men jag vill genom sammanställningar och iakttagelser söka komma till visshet i mitt eget sinne.
I det ämnet har man något att lära af hvarenda menniska, som kan tala lugnt och uppriktigt derom.
Hur kan du vara så säker på din sak?
Tviflar du aldrig?
Och jag undrar så mycket, om du tror, att dina teorier skulle kunna tillämpas den dag som i dag är, utan att göra de individer, som försökte det, mera skada än gagn?
Det faller sig så naturligt för mig att tala om detta nu, då du just håller på med en afhandling i ämnet.
Och jag ber dig tro, att det verkligen är jag som sträfvar efter klarhet, och att det är derför, jag frågar dig.
Jag går här ännu och väger för och emot, fast jag icke talat med dig derom på länge af fruktan att trötta dig, till ingen nytta för mig.
Jag känner, att det skall komma en tid, då äfven jag griper till ordet – när jag är riktigt säker på min egen öfvertygelse.
Nåja, jag förstår.
Du anser dig som pionier för en tid, som ännu icke kommit.
Jag deremot, som ej vill veta af andra lärosatser än dem mina barn kunna tilllämpa redan i morgon, jag måste naturligtvis ha en helt annan ståndpunkt.
Jag ser icke närmast på teorien utan på dess tillämpning; på handlingen med alla dess följder.
För mig gäller det derför att se till, hvad som är praktiskt utförbart i vår egen tid.
Säg, något sådant menar du väl icke med ditt föredrag?
Det är endast stäldt på att väcka, att bereda för en annan tid än vår, är det så du menar?
Du inlägger en protest emot unga flickors asketiska lefnadssätt.
Men skulle du på allvar, öga mot öga, vid lugnt eftersinnande och utan att sjelf vara part i saken, vilja tillråda en af dem, som med förtroende vände sig till dig – skulle du vilja tillråda henne att kasta denna askes öfver bord och blott för tillfredsställandet af sin sinlighet låta bryta ut sig ur samhället?
Och skulle det icke smärta dig, om någon, som du höll af, ville tilllämpa dina teorier?
Du får inte föreställa dig det så löst, utan du skall tänka dig det riktigt lefvande.
Du skall tänka dig hånet öfver henne, hela familjens skam, du skall också tänka dig ditt eget hemliga förakt öfver att hon haft så ringa viljekraft.
Och låt så inte oppositionslustan emot mig vara starkare än din sanningskärlek.
— — Du förbiser allt bra mycket den egna viljans makt, jag menar icke endast dess makt öfver våra handlingar; den kan äfven ha stort inflytande öfver våra begär.
Jag tror, att det endast är när åtrån i någon mån lössläppes, som den blir så förhärjande.
Jag tror, att när qvinnorna äro medvetna nog att känna sin egen natur, kunna de motverka asketismens skadliga inverkan genom oförtrutet arbete, qväfvande af sinliga föreställningar, rörelse, frisk luft och kalla bad.
Jag har till och med nyligen hört en ung man på 26 år använda samma metod, och med ganska mycken framgång.
Han är en riktig jätte och den vackraste karl, man kan tänka sig.
Alla fruntimmer bli kära i honom.
Han är icke något pelarhelgon, men har fått en faslig afsky för ett visst slags damer och har ännu inte känt lust att binda sig för hela lifvet.
Nå, nå, jag måste skynda mig att göra vissa inskränkningar för att ej förekomma rent af naiv: jag vet alltför väl, att det som kan duga för en natur icke duger för en annan; jag vet att fast vi qvinnor äro utsatta för färre frestelser än ni, utifrån, ha vi dock inom oss samma naturdrift, och jag medger gerna, att det fins qvinnor som lida till sin helsa genom att förqväfva den.
Men alla kunna ju icke bli gifta.
Ock alla som bli gifta ha heller inte patent på att vara friska.
En gammal mö har åtminstone den fördelen att icke behöfva dö i barnsäng.
Den fria kärleken har man kämpat för ända sedan Platons tid (hvar har man fått ordet »platonisk» ifrån?) och troligtvis kämpade man för den långt innan, men aldrig har den haft en fast plats i något samhälle, den har alltid fått stjäla sig tillrätta.
Men en sak, som jag är säker på och som jag är beredd att slå ett slag för när som heldst, det är att vi böra slå ihjäl sippheten och pryderiet hvarhelst de anträffas.
Må det komma i fart ett menskligt umgänge mellan män och qvinnor!
Må de tala och lefva och arbeta tillhopa och inte ljuga och hyckla för hvarandra, eller visa sig som hvitmenade grafvar.
Och skulle så någon gå »over Stregen», så låt det bli hennes sak, hon bör väl få lof att vara menniska ändå.
Man kan också mycket väl anse sinligheten som någonting berättigadt, ja, som någonting sundt, friskt och naturligt – således vackert – utan att derför, glömsk af all klokhetshänsyn, hänge sig åt den.
Det var blott detta jag ville säga.
Jag afskyr den förkrympta fruntimmersaktighet, som i en måttfull sinlighet ser något rent af skamligt.
Hå, hvad är allt det skalderna besjunga?
Men att qvinnorna skulle vara likadana som ni, det kan jag aldrig tro, att det vore något godt med.
Ju mer jag samlar exempel och ju mer jag tänker öfver dem, dess lifligare blir min öfvertygelse att detta skulle vara att göra ondt värre.
Ni – Strindbergianer – skylla alla laster på återhållsamhet.
Och jag har nyligen riktat min exempelsamling med en bevisad tilldragelse, som nyligen tvingat en svensk officer att taga afsked och gå i utländsk tjenst.
Karlen var känd för sitt utsväfvande lefnadssätt, men hade nu hamnat i äktenskapet.
Hustrun var ung och vacker, och då han måste resa, hade deras första barn ännu ej hunnit komma till verlden.
Der kunde man åtminstone inte skylla på återhållsamheten.
Nu missförstår du mig bestämdt; du tror att det är samfundsmoralen (jag menar det yttre tvånget) som jag strider för eller håller på.
Jag ville ha bort hela vaktarsystemet öfver qvinnorna.
Men det fins någonting inom dem – de bästa af dem – som jag icke vill ha bort, något som jag tror vara en sund och god motvigt, och som jag önskar att skapelsens herrar hade litet mer af.
Skulle likställigheten mellan könen gå derpå ut, att båda skulle bli lika lastbara, så tror jag det är bättre som det är.
Nej, jag önskar att qvinnorna måtte lära sig förstå er, lära sig att se nyktert på det, som rör »kärlekens» område.
Men bli eder lika?
Jag vet inte hur du, med din naturliga finhet i uppfattningen, skall kunna ha det till ögonmärke.
Tag icke detta som ett klumpigt försök att omvända dig.
Jag är icke så dum, att jag skulle spilla ett ord på den saken.