Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter några ögonblick fattade han med båda händer hennes hufvud, smekte hennes hår och vände det nedböjda hufvudet upp mot sig och blickade in i ett par ögon, hvilkas uttryck kom honom att tvärt draga sina händer tillbaka.
»Det var ej svaret på min fråga, som jag läste i din blick.
Ja, du har blifvit en annan, sedan jag sist såg dig i klostrets trädgård förskrämd flykta för mig.
Hvad har händt!
Svara mig» -- upprepade han häftigt -- »hvad döljer sig bakom detta besynnerliga uttryck i dina ögon?»
»Din bild» hviskade hon med glödande blickar.
Inca skakade på hufvudet.
»Jag förstår dig icke», sade han.
»Det var min tankes dröm», svarade hon.
»I alla dessa nätter och dagar har jag bedt och längtat efter det ögonblick, då min bön skulle blifva hörd af mitt hemlands gud ...»
De sista orden förlorade sig i en sakta hviskning.
»Du har längtat efter mig, barn.
Således var det längtan efter mig, som gaf dina ögon detta uttryck, lika egendomligt som du sjelf. --»
Han drog henne närmare intill sig och fortfor: »säg det ännu en gång, att du längtat efter mig!»
»Jag har längtat efter dig, Inca, längtat -- längtat.»
Inca hade slutit ögonen; han såg ej det obeskrifliga uttrycket i den unga kvinnans ögon, i detsamma hennes ena hand med en krampaktig rörelse grep kring hufvudet på den stora nål, som sammanhöll hennes klädning vid skuldran -- det enda vapen hon egde.
Inca gjorde en rörelse, hennes hand sjönk ned och ansigtet fick igen sitt uttryck af återhållen lidelse.
»Och hvari bestod då denna din längtan efter mig, Yelva?»
»Jag önskade få säga dig de tankar, som jag förgäfves sökt tolka, men först i dag erfarit hela smärtan af.
Det är ett svalg mellan oss, Inca, djupare än det bottenlösa djupet i våra floder, bredare än det afstånd som skiljer mig från mitt hem -- ett svalg, som du ej kan fylla, trots din storhet och makt.
Jag är dig så nära och ändå så oändligt långt borta från dig.
Min kropp har ödet lemnat i dina händer, men det finnes i min själ icke en enda känsla, som icke är främmande för dig.
Med våld har du slitit mig från de mina och stängt mig inne bland menniskor, som talat och sjungit ditt lof i mina öron.
Du har tvingat din bild in i mitt hjerta, du har förtrollat mig, bringat mig att glömma allt -- utom din bild.
Ja, jag har älskat dig -- en qvinnas förtviflade kärlek till sitt hemlands förtryckare.
Jag har hatat och fruktat dig liksom den gud, hvars son du är.
Jag har tviflat, och ur mina tvifvel föddes en längtan efter dig, -- den ende som egde makten att hjelpa och trösta.
Men förtrollningen är borta, mitt hemlands sånger ha i dag ljudit för mina öron och med dem har min längtan efter friheten fått nytt lif.
För friheten vill jag offra allt, till och med mig sjelf.
Friheten, friheten -- gif oss den tillbaka, Inca, och ditt namn skall varda välsignadt af oss alla.»
Yelva tystnade; hon stod framför honom med böljande barm och blixtrande ögon, medan månskenet spelade på den färgrika klädningen.
Incas ansigte hade i början förmörkats, men, efter hand som hon talade, fick det ett mildt och beundrande uttryck.
»Hvad du är vacker, Yelva», bröt han omsider tystnaden.
»Så, just så tycker jag om dig!
Dina känslor äro äkta, liksom din längtan till ditt hemland.
Det är musik i din röst; den påminner mig om dessa oförklarliga toner, som jag en gång hört i urskogens mörker, dämpade, vemodsfulla, lockande toner ...»
Han grep hennes hand och drog henne intill sig.
»Sjung för mig ditt hemlands sånger, Yelva, och för mig in i den verld, i hvilken du lefvat.
Låt mig få följa dig; jag skall bygga en bro öfver det svalg, som du anser finnas mellan oss -- jag bygger den af alla de känslor jag eger för dig och jag skall nå öfver till dig!
Sjung, älskade, sjung ditt hemlands sånger ... sjung om din förlorade frihet och låt mig få följa dig på din flykt långt bort från mitt gyllene fängelse!»
Inca gled tillbaka mot hvilobänkens hyende -- han tillslöt ögonen, medan han behöll hennes hand i sin.
»Börja, Yelva, sjung ...»
Han log. -- »Hvad din hand darrar, barn» -- han förde hennes hand smekande upp till sitt ansigte och lade den öfver sina ögon.
Yelva började sjunga, sakta, dämpadt och med melodisk röst: det var samma sång som hon hört på vägen.
Hennes andra hand var åter fast pressad kring nålens hufvud, medan hennes ögon voro fästa på Incas breda bröst, som skarpt belystes af månskenet.
Handen knöt sig fastare och fastare kring solgudens bild.
Men hennes röst darrade icke; lugnt och i vaggande toner sjöng hon hemlandets enkla sång, prisande skogen och dess skönhet.
Derute sorlade trädgårdens små bäckar mellan tufvor och gräs sakta och med dämpad hviskning, ackompagnerade af springbrunnens enformiga plaskande.
Nattens höfding -- hennes stams namn på månen -- kastade sitt glittrande silfverstänk in mellan löfverket vid ingången till den halföppna bersån, medan fosforskimrande insekter glänste likt eldgnistor i trädens och blommornas skugga.
Yelvas blick gled från Inca ut i trädgården.
Lustgården var försvunnen med sin för henne främmande och obegripliga lyx, hon kände sig flyttad till hemmets trakter under urskogens träd, sjungande sina visor vid hemmets härd.
Naturens stämning mildrade stormen i hennes inre; hon kände hur Inca ömt smekte den hand, som hvilade i hans.
Han låg i månljuset med slutna ögon, med ett lugnt och fridfullt uttryck i det mörka anletet.
Hur lätt och fort kunde hon ej nu fullfölja sin hämd, hennes säkra hand skulle utan att darra borra nålen i hans bröst!
Så, som han satt der i skuggan, skulle han ej i tid ana hennes afsigter.
Men hennes hand gled åter tillbaka från nålen och sjönk ned i skötet.
Det var Incas känslor för henne, som efter hand öfvervann hennes eget hämdbegär.
Hon hade förut tvingat sig att tänka detta möte med honom helt annorlunda -- en triumferande kung som begärde henne med den starkares rätt -- en strid med honom, hvari hela hennes styrka skulle ställas på prof och i hvilken hon skulle försöka att hämnas; och i stället möter hon en man, nedstigen från sin upphöjda ställning, hvilken lugnt och förtroendefullt lemnar sig sjelf och sitt öde på några ögonblick i hennes händer i en löfklädd berså. -- -- -- Och återigen gledo tankarne, -- medan hon alltjemt sjöng -- tillbaka till klostret, der hon knäfallit för solens bild, tänkande och drömmande om solens son.
Och minnet af den lära, de sökt inpränta hos henne derinne, dök fram ... »Genom det goda skall det onda besegras ...»
Så stannade hon plötsligt midt i en strof.
En skugga bredde sig öfver Incas månbelysta kropp.
Knarrande steg hördes utifrån vid ingången till bersån; Inca for häftigt upp och gick ett par steg mot utgången, men stannade plötsligt med ett öfverraskadt utseende: det var en af Coyas (drottningens) chaquis, som stod framför honom med flämtande andedrägt.
I den upplyfta handen höll han en liten af guld arbetad barnfigur, som månskenet skarpt belyste; figuren hade en röd trådfrans virad kring pannan.
Kungen utbrast i ett jubelrop; signalen var gifven; inom ett ögonblick var trädgården uppfylld af slottets personal, som från slottsdörrarne endast väntat på detta tecken.
Den nyss så tysta parken genljöd nu af röster, medan gångarnas sand knarrade af ifrigt om hvarandra springande menniskor, som alla talade om den stora händelsen:
Coya, kungens syster, hade skänkt riket en tronarfvinge.
Solen hade fått en ny ställföreträdare på jorden.
Inca stod en stund vid ingången till bersån; hans högsta och innerligaste önskan hade gått i fullbordan; han kände en oändlig tacksamhet mot guden, som skänkt honom barnet, och mot henne, som efter flera års barnlöst äktenskap gifvit honom den förste och ende rättmätige arfvingen till riket.
Han slog ut med handen och helsade en högrest, i lång kappa insvept åldring, som stod i hans närhet.
Den gamle närmade sig; det var öfverstepresten för Cuzco, som kommit för att lyckönska Inca till den nyfödde.
Bakom honom stod ett flertal prester, som vid första bud genast ilat till kungens bostad för att framföra sina lyckönskningar.
Öfverstepresten bugade sig för Inca: »Prisad vare solen för den lycka, hon skänkt dig, konung, en välsignelse för landet och dess framtid.
Jag har kommit till dig för att framföra min och presterskapets lyckönskan och på samma gång enligt lagen fråga dig, hvad du vill offra på Raymisdagen till den, som skänkt dig denna lycka?
Ett moln gled öfver Incas ansigte.
»Hvad begär du?»
»Det du har kärast, näst efter Coya och hennes barn ...»
»Hvad jag har kärast ...!»
Han vände sig om mot bersån och pekade dit in.
Öfverstepresten bugade sig, och med en undertryckt suck ilade konungen förbi de vördnadsfullt helsande presterna hän mot slottet, för att så fort som möjligt låta föra sig till Cuzco och der taga sin nyfödde son i beskådande.
Raymisfesten.
Peru fastade.
Hela det vidsträckta riket späkte sig till den förestående högtidsfesten, som skulle vara i tre dagar och nätter och börja den morgonstund, då solen nått södra ändpunkten af sin bana och åter skulle vända tillbaka samma väg, till glädje för sitt utvalda folk, för hvars skull den utstrålade sitt ljus och sin värme.
Dagar och nätter före den stora dagen voro Cuzcos omgifningar fyllda med menniskor, som från när och fjerran vandrat till den stora festen; denna fick i hufvudstaden sin högtidliga prägel genom incas och hela den stora kungliga familjens närvaro.
Likt ett oändligt brokigt band slingrade sig landsvägen till Cuzco mellan bergen, fylld som den var af en oräknelig folkmassa i prålande, färgrika dräkter.
Alla hade samma mål för sin vandring.
Ett förvirradt sorl af musik, sång och skratt steg upp i den klara, molnfria luften.
Det glödande solljuset kastade sina strålar på dyrbara baldakiner, under hvilkas tak guvernörer, högtstående embetsmän och officerare, alla med incablod i sina ådror, bekvämt hvilade, burna af raska tjenare.
Dyrbara fjäderbuskar på fantastiskt formade hufvudbonader vajade för den lätta, svalkande brisen från bergen.
Men de lägre folkklasserna hade smyckat sig med condorens eller andra roffoglars fjädrar; deras drägters olika färger betecknade de olika distrikt, till hvilka de hörde.
Kvinnornas sällsamma hufvudbonad bestod vanligen af ett trästycke, ett snöre eller en träring, lagd kring hufvudet och utpyntad med yllefransar, metallplattor och perlor, eller ett parasolliknande hufvudtyg, bildadt af fjädrar, som satts på stjelkar och fastgjorts vid bandet, som omgaf hufvudet.
Folkmassorna äro mycket sparsamt försedda med matvaror -- under fastetiden före Raymisfesten får endast rötter, majs och potatis ätas -- och drycken är källornas vatten.
Men trots dessa tarfliga födoämnen äro alla uppfyllda af den lifsfröjd och glädje, som känneteckna hela nationen.
Man äter denna magra kost på Incas befallning, glädes och fröjdas enligt hans önskan och lefver i hoppet om rikligt undfägnande med härligt majsbränvin, som skall gratis utdelas på festdagarne, och saftigt kött från hundratals får, som presterna under festen bestå den annars på vegetabilier lefvande befolkningen.
Ju närmare man kommer staden, desto större blir trängseln.
Folket, fritt från allt arbete, lägrar sig dels på höjderna kring Cuzco, dels i dess omedelbara närhet, på gator och torg eller hos vänner och fränder i staden.
På Cuzcos flere tusen kvadratmeter stora torg är trängseln störst.
Ehuru en stor del af torget är afspärrad af soldater, hvilka bevaka platsen framför templen och de till dessa förande gatorna samt det reserverade området för de olika processioner, som skola der ordnas, äro ändock fyrtio till femtio tusen stads- och landtbor församlade på torget och angränsande gator, lägrade under bar himmel och längtansfullt afvaktande nästa morgon, då Inca jemte hela sin familj, bestående af hustrur och öfriga slägtingar, uppgående till flere tusen personer, samt prester och alla honoratiores skola begifva sig i högtidlig procession från det i närheten af solgudens tempel belägna stället till den plats på torget, der solens uppgång skall inväntas.
Men lika starkt som skrattet och pratet hörts från landsvägen, lika tyst och stilla är det i Cuzco.
Staden med sina dystra tempel och officiella byggnader manar till allvar -- ett allvar som ej ens solens ljus och värme kan förtaga.
Byggnadernas karaktär lägger sin mörka stämning öfver de intågande landtborna och påminner dem om Incas närhet och om det mystiska och öfvernaturligt hemlighetsfulla, som hvilar öfver staden med dess festklädda murar.
En väntansfull tystnad råder, och med djup vördnad helsar folket på dem, som på grund af börd och makt ega rättighet att närma sig Incas person.
Raymisfestens högtidlighet förökas ytterligare genom det för Incas slägt och folket så kärkomna budskap, hvilket talrika sändebud rundt omkring mångfaldiga gånger under dygnet med hög röst utropa, nämligen nyheten om den nyfödde Inca, landets blifvande herskare.
Öfver torg och gator, längs gränder och kanaler fortplantar sig underrättelsen, öfver bergen och ner i dalarne, långt ut öfver det ofantliga riket bringas af tusentals chaquis det välsignade budskapet:
Incan har födts en son genom solens nåd, som ett tecken till den högstes välsignelse öfver land och rike.
Medan tätare och tätare skaror strömma in i den stora staden och uppfylla den med sitt dämpade, dofva sorl, hvilar öfver drottningens slott och de detsamma omgifvande trädgårdarne ett fridfullt lugn.
Genom de stora lummiga löfträden, som delvis skugga öfver den låga men temligen vidsträckta byggnaden och delvis hindra nyfiknas blickar att tränga in, kastar dagsljuset ett mildt skimmer ned öfver den kringbyggda gården med sina fontäner, träd, växter och blommor, hvilkas fina aromatiska doft tränger in mellan de smala fönsternischerna och de dyrbara väfnader i olika färger, som framför ingången bilda portièrer.
De höga rummen ligga intill hvarandra och bilda, inneslutande trädgården, en rektangel.
De äro rikt dekorerade med guld och silfver; möblerna äro dyrbart juvelsmyckade men tunga och sällsamt utskurna ur stora trästycken i form af fantastiska djurimitationer.
Uppför väggarnas fina polerade granitytor slingra sig egendomliga, i ädla metaller imiterade blommor och växter.
Golfven bestå af stenflisor, belagda med mattor, och taken täckas med dyrbara väfnader, som i hörnen uppbäras af smäckra förgyllda trästänger och gifva hvarje rum likhet med en stor dyrbar baldakin.
Inne i ett af de stora svala rummen, der matt guldglans och purpur glida samman i lugn färgverkan, ligger Incas äldsta syster, drottningen, moder till hans förstfödde son.
Bredvid den slumrande modren, som hvilar i en med dyrbara lätta täcken och draperier klädd säng, står vaggan med den nyfödde; i en halfcirkel omkring den sitta Incas systrar orörliga, fyra till antalet, alla enligt lagen hans medhustrur, men utan den äldsta systems drottningsvärdighet.
Inca sjelf står bredvid vaggan och betraktar med glada och ömma blickar sin sofvande son.
I rummen intill äro på ena sidan, bakom den tjocka portièren, tjenare och de för modrens och barnets vård nödvändiga personerna samlade, tillika med läkarne, som äro ifrigt sysselsatta att tillreda örter och drycker åt den höga patienten; i rummet åt andra sidan, som för tillfället är omdanadt till en löfsal, med solgudens beläte i drifvet guld, resande sig ur dess ena ända, omgifvet af ljus och rökelseskyar, står öfverstepresten jemte några af sina underlydande.
Den gamle presten med sin trots åldern höga och imponerande figur och sitt väldiga hufvud, hvars yfviga gråhvita hår ger honom ett patriarkaliskt utseende, står framåtlutad framför altaret och betraktar med spändt intresse inelfvorna af ett slaktadt kid af vicunaracen; det är helt svart utan någon fläck och räknas sålunda som ett heligt djur.
Öfverstepresten har öppnat lammets sida och uttagit tunga och hjerta; han läser i dem den unge konungasonens framtid; han har lyckats uttaga dem hela och detta är ett godt varsel.
Lungorna har han uppblåst och sammanbundit öppningen.
Öfver den darrande muskelmassan står han nu försjunken i djupa funderingar.
De första glada förväntningarna vid påbörjandet af arbetet ha farit sin kos, och det hvilar ett tungsint uttryck öfver hans ansigte.
Länge står han försjunken i sina betraktelser, glömmande allt omkring sig, medan en del af Incas talrika slägt i det angränsande rummet med nyfikenhet och otålighet vänta på signalen att få komma och taga del af resultatet utaf hans undersökningar och få tillåtelse att framföra sina lyckönskningar till konungaparet och taga den nyfödde prinsen i skärskådande.
Omsider reser sig presten från sin lutande ställning; han går ett par steg fram mot den stora gudabilden, som föreställer solen och dess strålar, blickar upp mot den gyllene bilden, som emellanåt förmörkas af den uppstigande rökelsen, hviskar några ord och lägger djurets inelfvor framför stoden.
Efter att i ett angränsande rum hafva gjort toilett och förberedt sig på det välkomsttal, hvarmed han skall bjuda incasonen välkommen till hans blifvande rike, begifver han sig in till den väntande församlingen.
Här ordnas tåget af ceremonimästarne, hvarefter öfverstepresten och hans medhjelpare jemte tjugo till trettio män af incastammen, iförda präktiga kläder, som bjert sticka af mot presternas enkla mörka dräkt, tåga genom offersalen till drottningens rum.
De ställa sig i en halfcirkel bakom drottningens systrar.
Öfverstepresten och hans närmaste medhjelpare ha närmat sig
Inca, som tagit sin son i sina armar och ställt sig bredvid drottningens bädd.
Öfverstepresten tager en guldvigg -- enligt traditionen den, som solen gaf den första
Inca och hans hustru -- berör dermed barnets panna och nakna bröst och säger med djup och klangfull röst följande, allt under det han har sina ögon fästa på ett korsliknande födelsemärke på barnets bröst.
»Barn af jord, som genom solgudens allmakt fått lif, välkommet till ditt nya hemland!
Du har kommit till oss som ett nytt och kärkommet tecken på, att solen ännu allt jemt älskar sitt utvalda folk och allt jemt vill låta sina rika nådestrålar lysa öfver det rike, som han skänkt sina ställföreträdare på jorden, hvilka alltid skola förblifva hans närmaste barn, så länge de uppfylla de löften, de gifvit honom.
Måtte du alltid kunna vandra i deras fotspår på den långa vandring här nere, som vi önska dig!
Måtte det goda, det kraftiga och mäktiga i naturen förläna dig förmågan att lära dig skilja mellan godt och ondt och visa dig vägen till rättvisans enkla, men af dina förfäder solidt och starkt uppbyggda tempel!
Der, under solgudens skyddande tak önska vi, att du alltid skall vara på din plats när du en gång skall döma!
Då skall ock folkets tacksamma och beundrande blickar följa dig.
Dess böner och välgångsönskningar skola omgifva dig som ett skyddande pansar.
De tappraste krigare skola skydda dig och de dinas härd.
Måtte du aldrig glömma, trots den upphöjda ställning du är kallad att intaga, den lära, på hvilken ditt rikes framgång är bygd: ödmjukhet och tacksamhet; aldrig glömma den allsmäktiga kraft, som gömmes i naturens sköte, som tolkas af bäckens sorl, löfvets hviskning, foglarnes qvitter och skogens djupa suck -- allt ljud från naturens stora verkstad.
Det är solen, som sjunger sina tankar in i våra hjertan och som spåras i allt.
Det faller ej minsta snöflinga mellan bergen, det kommer ej den svagaste suck från hafvet långt i fjärran utan att solens stämma höres deri, mild, varnande, kallande och uppmuntrande.
Således finnes den gud, hvilken du tillhör, öfver dig, omkring dig, mäktig och hemlighetsfull, osynlig och dock allt upplysande, och du sjelf är en bild af hans strålar.
Lycklig den, som höga makter gifvit förmågan att kunna tolka solens röst i naturen, lycklig den, som får kalla sig hans son!
Måtte du alltid blifva värdig denna lycka, det är den innerliga önskan de alla hafva, hvilkas hjertan klappa för dig från haf till haf, mellan bergens snöiga toppar och dalens doftande blommor och som genom mig önska dig välkommen till ditt rike!
Välkommen, barn, välkommen i solen namn!»
Öfverstepresten träder tillbaka.
Ceremonien är slut och Incas närmaste samla sig kring den nyfödde, beundra honom och lyckönska föräldrarne.
Den gamle presten, följd af sina medhjelpare, går genom salarne ut i trädgården, förbi nyfikna och intresserade släktingar till Inca, hvilkas lägre rang ej tillåter dem att ännu vinna tillträde till honom.
Med stor uppmärksamhet beskåda de den förbivandrande presten, i hvars ansigte de förgäfves söka någon upplysning om offerdjurets spådom.
Prestens anletsdrag förbli orörliga, han helsar till höger och venster åt Incaättlingarna, som gifvit plats för honom.
Endast en ledsagar honom, det är öfverste Tiracca, som han upptäckt i trädgården och gifvit ett tecken att följa sig.
De gå ut genom en bakdörr, som leder från slottet, och genom en öfverbyggd gång står i förbindelse med en flygel af soltemplets vidsträckta byggnadskomplex.
De vandra genom salar förbi tjenare, prester och chaquis, till dess de stanna i ett hörnrum, der smala fönsternischer sitta högt upp under taket och endast tillåta ett sparsamt ljus tränga in.
Rummet är enkelt möbleradt; ett par tarfliga hvilobänkar beklädda med gamla öfverdrag, tvenne stora bord, det ena stående midt i rummet, samt några stolar utgöra hela bohaget.
På väggarne hänga i rader quipus af olika längd och färg.
I den matta belysningen bilda de med sina olika knutar och färger fantastiska figurer, som göra ett egendomligt hemlighetsfullt intryck.
Öfverstepresten drager omsorgsfullt igen efter sig de tunga portièrerna och sjunker ned på hvilobädden med ett trött uttryck, medan han lutar det mäktiga hufvudet mot handen.
Med en gest bjuder han Tiracca att taga plats vid bordet midt emot sig.
Den gamle prestens nyss så lugna, obevekliga ansigte har fått ett bekymmersamt, lidande uttryck; han suckar flere gånger djupt och för de magra händerna, som han knäppt ihop öfver pannan, fram och tillbaka.
Omsider bryter han tystnaden.
»Jag har från min systerdotter, d. v. s. din hustru, mottagit ett meddelande, som mycket bedröfvat mig.
Er dotter har haft otur med sin fästman -- förbindelsen har gått om intet, och hon nekar nu att välja någon annan, men vill underkasta sig öfverhetens val och taga den, som bestämmes till henne vid Raymisfesten.
Din hustru ber mig hjelpa er.
Hvarmed skall jag vara er behjelplig?
Ha ni tänkt på någon annan i stället, som möjligen behagar flickan?»
»Ja, svarade Tiracca efter någon tvekan, det finnes nog en, som jag tror min hustru skulle tycka om ...»
»Din hustru», afbröt öfverstepresten.
»Ja, jag menar, fortsatte Tiracca i något förvirrad ton, den unge höfdingesonen från sista kriget, som jag för närvarande undervisar ...»
»Itos» frågade presten.
»Jag skall se, hvad jag kan göra åt saken i morgon ... hur långt har du hunnit med honom?»
»Hans utbildning är färdig.
Under den tid, jag haft honom om hand, har han gjort stora framsteg; han förstår nu quipus, har blifvit van vid sin omgifning, och genom mildhet och finkänslighet hafva vi lugnat hans upprörda sinne.
Inom kort skall han vända tillbaka till sin stam.»
»I morgon skola hans känslor ställas på ett svårt prof», svarade öfverstepresten; »bäst vore att ej låta honom få tillträde till templet.
Åsynen af den unga qvinnan af hans stam, som i morgon skall invigas till solens brud ...»
»Yelva!» utbrast Tiracca, i det han reste sig upp med en häftig åtbörd.
»Ja, Inca har så bestämt», fortsatte presten, och efter det samtal, jag haft med henne, kunde icke något bättre val träffas.
»Och jag som trodde, som i det längsta hoppades att ännu en enda gång få råka henne ...!»
Tiracca fullföljde ej hvad han börjat säga -- de sista orden dogo bort i en sakta hviskning.
Han bugade sig djupt för den gamle patriarken, hvars ansigte för ett ögonblick lifvades af en satirisk blick, och lemnade honom ensam.
Öfverstepresten reste sig och gick bort mot den portièrförsedda väggen, drog det tunga draperiet åt sidan och blickade ut.
Han såg ut öfver en till tempelbyggnaderna hörande mindre gårdsplan.
Från gårdens motsatta sida, der ett högt galler reste sig, hördes en dämpad qvinnoröst.
Öfverstepresten gick långsamt öfver den solbelysta planen och stannade framför gallret, som begränsade en i rektangulär form anlagd trädgård.
På en bänk under skuggan af ett träd satt en ung kvinna.
Hon var klädd i en hvit tunica, öfversållad med små förgyllda solar.
Hennes mörka hår hängde fritt nedåt ryggen.
Hon lutade hufvudet tillbaka mot trädets stam och stirrade upp genom löftaket med drömmande blick, under det hon sjöng.