Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Läroverkens och lärarnes antal förökades oell undervisningen hlef vida mera omfattande än tillförene. il. St:r visade dervid större frikostighet än som kommit något annat samhällsintresse till del, och jag tror, att denna frikostighet hufvudsakligen grundat sig på en allmän åsigt om be - 436 Den 17 Mars e. ra. hofvet af att göra läroverken öfver allt i landet af beskaffenhet att de kunde meddela bildning icke blott, såsom förut, i en rigtning, utan i alla rigtningar, som voro nödiga både för samhällets högre intressens befrämjande genom danande af skicklige och kunnige vetenskapsmän, prester, skollärare oell embetsman, och för den materiella utvecklingen genom bibringande af, för dem alltmera nödiga, ökade förberedande kunskaper till blifvande praktiske ledare af det industriella arbetet.
Hvar och en hoppades då, att med den omfattande organisation, som gafs åt läroverken, icke någon större inskränkning skulle behöfva göras i friheten att inom skolan kunna förskaffa sig den bildning, som för olika lefnadsrigtningar kunde vara gagnelig.
Jag tror äfven, att till R.
St:rs beredvillighet att lemna anslag, bidrog verksamt den frihet, som kort förut blifvit införd i läroverksstadgan och hvarigenom mera öppet tillfälle hade lemnats för hvarje yngling att kunna förvärfva den kunskap, som passade för hans anlag eller blifvande framtida verksamhet.
Emellertid dröjde det icke länge förr än en förändring vidtogs, hvarigenom större tvång åter infördes, och det är derefter som man ständigt och jemt hört de yrkanden på större frihet i undervisningssättet, hvaröfver man här från andra sidan i dag har beklagat sig.
Sedan de båda bildningslinierna blifvit sammanslagna, i ändamål att göra elementerna inom alla kunskapsgrenar lätt tillgängliga för alla lärjungar, har det förhållande inträdt, att ett ganska stort antal ämnen vid läroverken framdrifves längre än kanske först afsedt varit, ty en täflan förefinnes mellan lärarne, hvilken som längst kan framdrifva sitt undervisningsämne.
Detta kan naturligtvis icke ske annat än på bekostnad af lärjungarnes krafter, och ehuru det icke kan skada de mera begåfvade ynglingarne, är det min öfvertygelse, att det sätt, hvarpå undervisningen nu bedrifves, med en mångfald af ämnen, som till samma mått skola af alla genomgås, har till påföljd, att de medelmåttigtbegåfvadeynglingarne öfver höfvan ansträngas; och fastän det ser ut som om undervisningen i de särskilda ämnena sträckte sig ganska långt, är det icke möjligt att de flesta lärjungarne, såsom önskligt vore, erhålla den lefvande kunskap deri, hvaraf ensamt något verkligt gagn för dem kan inhemtas, utan stadnar deras insigt vanligen vid en genom inethodisk läsning efter viss regel inhemtad kännedom om vissa kurser, derbredvid eller derutöfver denna blick aldrig får tillfälle eller tillåtelse att sträcka sig.
En annan skadlig påföljd af mångläseriet är den, att tiden, då ynglingen kari lemna läroverket, framflyttats till sednare än förut varit händelsen, samt att således ynglingen, hvilken under sin skolgång vanligen ända till tjugu års ålder är bunden under en bestämd uppsigt och till studium af vissa ämnen på föreskrifven tid, icke så tidigt som nyttigt vore sättes i tillfälle att genom sjellärbete utveckla sina själsanlag och egna sig åt de ämnen, för hvilka han kan hafva en särskild kallelse, men som för honom lätt kan gå förlorad, då den ej får fullföljas när den angilves.
Och för att förebygga detta för ynglingarnes både physiska och intellektuella utveck - Dea 17 Mars e. 111.
437 ling skadliga studium af för mångå ämnen, och gifva dem möjligheten att under de sednare åren af skolåldern kunna egna sig åt något särskildt ämne, för hvilket de hafva mera fallenhet, måste ett och annat af de skolämnen, som skolordningen omfattar, icke göras obligatoriskt, oell det som härtill bäst passar sig, anser jag och många med mig vara grekiskan, deri det vida största antalet lärjungar dock säkerligen aldrig hinner förvärfva mera än en högst ytlig kunskap.
Man har sagt, att någon förändring icke borde vidtagas, emedan sådan nyligen skett till följd af Rikets sednast församlade Ständers skrifvelse till Kongl. Maj:t.
Om något bör förändras, är det emellertid den sist utkomna kungörelsen i ämnet, ty föreskriften, att målsman, på det ynglingen må åtnjuta befrielse från grekiska språket, skall förklara honom vara ur stånd att fortsätta sina studier med klasskamraterna, och säl. offentligen stämpla sin son såsom underlägsen sina kamrater, är så hård, alt fadren, hellre än att tillgripa denna utväg, måste uppmana sin son att, kosta hvad det kosta vill och gällde det äfven hans helsa, anstränga sig till det yttersta.
Mig synes, att om målsman hos rektor eller eforus framställer sin anhållan om befrielse för ynglingen och rektor eller eforus, med kännedom om ynglingens fallenhet, afgör i frågan, hade dermed tillräcklig inskränkning i friheten egt rum, men att fordra förödmjukande intyg, är något som på det högsta måste ogillas.
Hvad beträffar svårigheten att ordna undervisningen för de ynglingar, som icke läsa grekiska, vill jag anmärka, att denna i förmenta svårighet icke fanns på den tid, då grekiska icke var föreskrifvet såsom
Ivångsämne för dem som läste latin, samt att både skolman och ynglingar förklarat för mig att undervisningen i andra ämnen för dem, som icke läste grekiska, då ganska ledigt ombesörjdes, och med något praktiskt förstånd och god vilja vid utförandet bör den saken äfven för framtiden lätt nog kunna ordnas.
Jag kan icke annat än på det högsta förorda bifall till Utsk:ts hemställan.
Då jag icke har den lyckan hvarken att vara filosofie magister eller att eljest hafva någon pedagogisk erfarenhet, kan det synas vågadt af mig att uppträda i denna fråga; men som den är af en mera allmän beskaffenhet, tror jag att- den kan bedömas utan speciella insigter.
För min del vill jag ingalunda undantränga den s. k. klassiska bildningen.
Tvertom anser jag den vara af stor betydelse äfven för den allmänna bildningen, men, sådant oaktadt, föreställer jag mig, att studiet af grekiska språket kari umbäras vid elementarskolorna.
Grekiska har jag icke studerat, hvaremot latin varit ett af mina älsklingsstudier.
Det utgör ett stamspråk för de vesterländska idiomerna; dess grammatik ligger till grund för hvarje annan modern grammatik; ja det innefat - 438 Den 17 Mars e. m. tar, oni jag så må säga, ett slags gymnastik både lör att lära sig skrifva och tänka klart och bestämdt.
Grekiskan deremot torde vara af föga nytta vid språkundervisningen i allmänhet.
Det är hufvudsakligen af gagn i afseende å derivationen af åtskilliga tekniska och vetenskapliga termer, hvilka dock vida beqvämare synas kunna inhemtas af ordböcker än genom att derpå öda tid i skolan, men hufvudsakligen är det af intresse för dem, som vilja egna sig åt poesi och skönlitteratur.
Jag frågar likväl, om våra skolor hafva till uppgift att i främsta rummet utveckla de esthetiska anlagen, eller om de icke fasthelldre äro till för att bilda män, som genom praktisk verksamhet kunna gagna fäderneslandet.
Jag frågar då, om det är skäl att tvinga lärlingarne till uppoffring af tid och krafter endast för att derigenom väcka kärlek för est hetik eller kanske allenast för grekiska.
Jag kan icke förstå annat, än att då grekiska icke fordras för någon annan examen än ilen presterliga och då man till och nied kan blifva filosofie doktor och lärare i en skola utan betyg eller ens förhör i detta språk, det ej heller bör föreskrifvas som ett tvångsämne i skolan.
Man har sagt, alt insigt i grekiskan vore oundgänglig för den, som vill göra anspråk på allmän bildning.
1 sådant fall befarar jag att, med få undantag, vi inom detta lius måste bekänna oss sakna allmän bildning.
Man bar äfven sagt, att grekiskan vöre högst nödig för studiet af latinet; men af samma skäl borde man för studiet af Svenska språket anbefalla Jäsning af Isländskan eller Sanskrit.
Enligt föregående skolordningar kunde äfven på den lärda linien godkänd studentexamen afläggas utan behof af förhör i grekiskan; och det är först efter 1859, som det ovilkorliga tvånget att i skolorna läsa både latin och grekiska blifvit infördt.
Den erfarenhet man kan åberopa för nyttan af ett sådant tvång, är således åtminstone icke långvarig, och huruvida den klassiska bildningen kati hafva under dessa 6 år i något hänsende höjt sig, lärer med största skäl kunna betviflas.
England som exempel på ett land, der den klassiska bildningen uträttar så ofantligt mycket godt.
Jag bar sjelf besökt Oxford och jag bekänner, att det var med en sorglig känsla jag erfor undervisningssätt^ i de der befintliga s k. colleges, ett slags med galler försedda klosterbyggnader, som snarare likna fängelser än de öppna Akademier, der Greklands filosofer bildade sina lärjungar.
Undervisningen är här inskränkt till latin, grekiska, hebreiska, malhematik samt theologi efter gammal testamentisk eller puritansk mening.
Om den moderna vetenskapligheten meddelas ingen kännedom.
Och månne det icke är hufvudsakligen genom en sådan uppfostran åt Englands statsmän, jurister och prester, som man allt hitintills kunnat i England bibehålla dessa gamla apparater och sedvänjor från medeltiden, hvilka i det öfriga Europa anses löjliga och hvilka i en så väsendtlig mån tillbakahålla hvarje reform i både lagstiftning och lagskipning jemte denna stela formalism i hvad Den 57 Mars e, m. 43» som rörer rättegångar och afhandlingar man och man emellan, som ännu utgöra en så tryckande börda för Engelska folket.
Men den förevarande frågan rörer sig icke derom, huruvida för den högre bildningen det må vara af mer eller mindre vigt att förvärfva kännedom om grekiska språket, utan derom, huruvida det för
Staten är mera angeläget att genom skolundervisningen bildas skicklige embetsman och medborgare med användbara insigter, eller att ynglingar i skolan läsa Xenophon om »de 10,000 grekernas återtåg» eller några rapsodier i Homer, hvarmed de sedermera under sin återstående lifstid aldrig ämna sysselsätta sig.
Man invänder, att det skulle blifva svårt att i skolan ordna undervisningen för de ynglingar, som icke läs^ grekiska, men jag kan destomindre fatta vigten af denna invändning, som ju löre 1859 den nu begärda dispensen från grekiskan kunnat utan olägenhet erhållas och varit ganska vanlig samt Kongl. Maj:t genom 1865 års cirkulär medgifvit en slik dispens, ehuru vilkoret) derför eget nog äro sådana, att man deraf icke kan draga någon annan slutsats, än att kontrasignanten af det Kongl. Beslutet önskat, att tillämpningen deraf aldrig skulle komma i fråga.
Grefve Hamilton har anmärkt, att det numera vore särdeles svårt att finna tillräckligt antal lärare för skolorna, men detta kommer sig dels deraf att både skolornas och lärjnngarnes antal dagligen ökas, dels deraf att undervisningsämnena mångfaldigas, dels i väsendtlig mån deraf, att lärarnes löner äro alltför ringa.
Men icke kan jag begripa, att dessa hinder för erhållande af duglige lärare undanrödjas derigenom, att grekiskan bibehålies som ett tvångsäinne.
Jag tillstyrker bifall å Utsk:ts hemställan.
Icke utan en viss tve kan uppträder jag här, sedan redan så många lärda, talangfulla och klassiskt bildade talare yttrat sig emot Utsk:ts förslag, talare, bland hvilka en förklarat sin bildning helt och hållet baserad på studium af grekiskan.
Men om ock min bildning tyvärr står i samma förhållande till den värde talarens som mina f. d. grekiska kunskaper stå till hans, har jag likväl icke ansett mig förhindrad ait äfven för min ringa del uttala mina åsigter i detta för den svenska elementar-undervisningen så vigtiga ämne.
Jag vill icke ingå i frågan om grekiskans högre värde såsom läroämne eller dess omedelbara sammanhang med latinet.
Detta är nemligen frågor, som icke synas mig stå i något nödvändigt samband med den nu föredragna punkten, hvilken, om jag rätt lörstår texten, icke handlar om annat än vilkoren för en redan medgifven dispens från grekiska språket vid elementarläroverken.
Jag vill derföre endast sysselsätta mig med frågan om utbytet af de, i min och fleras tanke, olämpliga bestämmelser, som nu gälla, emot andra, mera lämpliga. 440 Ben 17 Mars e. tn.
Tillser man hvilka fordringar, som för närvarande äro uppställda för åtnjutande af dispens, finner man, att i första rummet erfordras ett, jag vågar säga, testimonium imbecillitatis.
Vidare, ett intyg af läkare om svag helsa.
Jag hemställer, om detta icke bevisar en ganska ringa aktning för latinska språket och andra vigtiga läroämnen, att en så klent utrustad person anses duglig för allt annat utom för grekiska språkets inhemtande.
Men sedan man erhållit dessa tvenne testimonia, tyckes det som man borde kunna blifva dispenserad.
Ytterligare mötes man af ett lärarekollegium, 1 hvars flertal måste, för dispensens erhållande, gifva sitt bifal; och slutligen kan man j sista hand råka ut för ett biskopligt: non possumus.
Åtskilliga talare hafva förklarat det vara alt införa sjelfsvåld, om målsmannen skulle få taga initiativ i frågan.
Jag hemställer dock till dessa Hrr, huruvida, om man vill drifva denna sats till sin fulla konseqvens, det icke äfvenledes är ett sjelfsvåld att målsmännen ega att bestämma om ynglingarne skola välja den reala eller den klassiska linien, och huruvida man icke äfven härvid skulle vilja gå ända. derhän, att fordra vissa betyg om förståndssvaghet m. m.
Jag värderar högt den klassiska bildningen och jag anser grekiskan vara denna bildnings blomma; men jag kan icke i likhet med en föregående värd talare finna att latinet och grekiskan stå i ett oskiljaktigt samband med hvarandra.
Man får nemligen icke glömma, att då grekiskan företrädesvis utmärker sig genom sin skönlitteratur, var deremot romarnes litterära kultur en utveckling af det rättas idé, och denna bör väl för alla tider vara af högsta värde.
Det är emedlertid icke fråga om att undantränga, ännu mindre att med rötterna upprycka, de klassiska språken, utan allenast att försätta rötterna i en passande jordmån, der de kunna spira upp och gifva frukt.
St:r vid 1859 års riksdag i afseende å beviljandet af dispens, omfattat andra åsigter äri vid 1856 års riksdag, kan icke tjena till stöd för ett vidhållande af 1859 års åsigter, ty det gäller en kulturfråga och med afseende å sådana går tiden ständigt framåt, aldrig tillbaka; och om den synes gå tillbaka, företer den bilden af en spiral, som vrider sig uppåt, äfven då deri skenbart tyckes gå tillbaka.
Omisskänneligen är det nationens önskan, visst icke att de gamla språken skola uridan rödjas, men att de skola ställas på sin rätta plats och att man icke skall börja med dem i de första klasserna.
Så har jag uppfattat nationens önskan, och jag gifver derföre min röst för l!tsk:ts Retänk. Gr. Mörner, Carl Göran:
Det har af en föregående värd talare blifvit anmärkt att Hr von Hartmansdorff' skulle i den skola, öfver hvilken han haft ledningen, icke hafva visat någon förkärlek för de döda språken, men likväl låtit ärnnes tvånget qvarstå.
Jag lår i detta afseende åberopa Hr von Hart mandorffs anförande vid 1845 års riksdag, ett anförande, som Den 17 Mars e. m. 441 är alltför vidlyftigt att nu uppläsa, men som iir här tillgängligt.
Hr von Hartmansdorff säger deri, att det vid nya elementarskolan står lärjungen fritt att läsa 1, 2, 3 eller intet af de döda språken, och uttrycker den önskan, att efter denna grund alla skolor skulle organiseras.
Detta torde vara bevis nog för hans åsigt i denna fråga, och han var icke känd för att vexla åsigter.
Man säger, att det skulle blifva så svårt att ordna undervisningen för de lärjungar, som erhölle dispens från grekiska språkets läsande.
Men denna förmenta svårighet är redan för handen, ty dispens medgifves redan nu, och fråga är allenast derom, huruvida man skall bibehålla den olämpliga formen för dess medgifvande.
Afven om de
Hrr, som yrka afslag, vinna sin önskan, qvarstår sålunda enligt gällande lag både denna olägenhet och det s. k. sjelfsvåldet.
Jag är å ena sidan icke någon anhängare af sjelfsvåld, men å andra sidan icke heller af förtryck, minst från ett skolkollegium, men för ett sådant lemnar nuvarande stadganden ett ganska stort fält.
En värd talare ansåg, att jag icke rätt återgifvit hans yttrande, då jag efter honom sagt, att en lärare skulle kunna anse sig ursäktad, om han försummade de lärjungar, som icke läste grekiska.
Jag var sjelf icke närvarande då han yttrade sig, men jag hörde det omlörmälas af flera ledamöter, och sedan den värde talaren numera förklarat, att han uttryckt sig så, att läraren hade rätt att fästa ett underordnadt intresse vid de lärjungar, som icke läste grekiska, hemställer jag till honom sjelf att afgöra hvad skilnad är emellan detta uttryck och den uppfattning jag återgifvit.
»Ett underordnadt intresse» tror jag icke att en lärare bör egna någon af sina disciplar.
En annan talare trodde sig finna att jag med missaktning yttrat mig om, — såsom han uttryckte sig — skolkarlarne.
Det har jag icke gjort, så vida fråga varit om skollärarne såsom sådane, men deremot har jag mindre vördnadsfullt yttrat mig om det lärda pedanteriet och detta har långt löre min tid varit utsatt för att gisslas både på vers och prosa, och en nu mera afliden, ganska högt aktad ledamot af detta
Hus citerade vid en föregående riksdag från en af våra gamla skalder några rader i denna syftning, om hvilka jag ber att få erinra.
De lyda sålunda: »De gamla grekers skor han nogsamt känner, Men sina egna jemt han bakfram spänner.»
För min _del tror jag, att den fråga, som nu är under öfverläggning, är af icke ringa betydelse.
Den gäller huruvida landets ungdom skall få undervisningen inrättad på det sätt, som för dess framtid kan vara mest tjenligt, eller om man skall i detta hänseende göra eftergifter för att böja sig efter, hvad som är mest öfverensstämmande med Hrr Skolföreståndares beqvämlighet och besparar dem besväret att uppgöra de serskilda läsplaner, som kunna behöfvas för de lärjungar, som ej läsa grekiska.
För mig är valet lätt gjordt, ty jag kan icke tro annat än att skolan är till för lärjungarnes bästa och icke Den 17 Mai* e. ra. tvertom.
Derföre måste skolan lämpa sig efter lärjurigarnes olika behof af undervisning, äfven om detta skulle föranleda ökadt besvär för Hrr Kektorer.
Jag har begärt ordet med anledning af några yttranden af en ledamot, för hvilken jag hyser så mycken aktning, att jag icke kan annat än beklaga, att jag i denna fråga är med honom af olika åsigt.
Hamilton har särdeles framhållit, att då det är Staten, som inrättar och underhåller skolorna, bör Staten äfven ega bestämma hvad lärjungarne der skola läsa.
Ja väll
Men hvad förstås då med »Staten»?
Jo, så vidt jag vet, Konung och Ständer; just derföre hålla vi nu här på att bestämma hvad i våra skolor skall läsas.
Frågan är den: bör Staten fordra af ynglingarne, att de skola sysselsätta sig 6 timmar i veckan med ett ämne, i hvilket, enligt de af Staten sjelf gjorda bestämmelser, ynglingen, när han kommit till universitetet, icke vidare behöfver aflägga något prof, så vida han icke vill blifva filosof eller theolog, — jag tror att denna fråga endast kan med nej besvaras.— Jag får här upplysa Frih.
Alströmer, att min uppgift i förmiddags, att blifvande läkare icke numera behöfva läsa grekiska, är fullkomligt rigtig, hvilket äfven af härvarande universitetslärare torde vitsordas.
Alströmer har ytterligare sagt, att lika gerna som grekiskan, kunde latinet borttagas från skolundervisningen.
I detta afseende är jag af olika tanke.
Latinet står nemi. i annat förhållande till vår civilisation; det utgör grunden för alla vesteuropeiska språk, hvilkas inhemtande derföre i hög grad underlättas genom latinläsandet, så man kan ännu säga att en viss bekantskap med romarespråket är nödig för hvarje bildad person; med grekiskan deremot torde detta icke vara händelsen.
Visserligen har man i dag framhållit, att det skulle vara så vigtigt att känna derivationen till en mängd termer; men att använda 6 timmar i veckan endast för att få veta hvad en diameter eller ett telegram betyder, synes mig deremot vara en illa använd tid, då man för samma ändamåls vinnande endast behöfver köpa sig ett lexikon.
Han har sagt, att grekiskan vore så tilldragande, att redan den ringa insigt deri, som inhemtas i skolan, icke blott ingal kärlek till republikanska former, utan äfven kommer ynglingen att så älska detta språk, att han sedan aldrig lägger bort det.
Jag hemställer då till de Hrr, som, utan att blifva vetenskapsmän, läst grekiska i skolan, huru många af dem hafva, sedan de afslutat sin akademiska kurs, tagit i en grekisk bok?
Gr. Hamilton har ansett att med elementar-läroverkens begränsade antal lärare vöre det en omöjlighet att på lämpligt sätt ordna undervisningen lör de ynglingar, som icke läste grekiska.
Det är visserligen vågadt af mig att hysa en olika tanke med en f. d. ecclesiastik-minister, meri i likhet med Gr.
Dea 17 Mars e. m. 443 måste jag dock
Iro, att egentliga svårigheten är att söka i lärarekollegierna, hvilka icke vilja göra sig besväret att upprätta två schemata.
Grekiska och mathematik upptaga t. ex. i 6:te klassen tillsammans 10 timmar på klassiska linien.
Mathematik och engelska lika många på den reala.
Kan det då verkligen vara så svårt att låta de ynglingar, på klassiska linien, hvilka önska befrias från grekiskan, ingå i ett rum och der läsa mathematik och engelska med realisterna, under det att grekiska och en mindre rriathematisk kurs genomgås i ett annat rum?
Jag hemställer nu till en och hvar, om det icke är mera gagneligt för det praktiska lifvet, för embetsmannen liksom för vrkes-idkaren, att kunna engelska och ega god insigt i mathematik, är att inhemta de lörsta grunderna af grekiska språket.
Ja månne icke så är förhållandet t. o. m. för läkaren.
Med all aktning för Hipokrates, tror jag dock att den Engelska litteraturen lör denna vetenskap har rikare idrotter att erbjuda än den grekiska.
~ Slutligen får jag bedja Ilr von Schéele om ursäkt för det jag lärer hafva origtigt återgifvit hans uttryck, att »om klassiciteten på det af Utsk:t föreslagna sätt undantränges, ryckes spiran ur handen på den nu regerande drottningen inom bildningens verld.»
Jag frågar dock, om man kan sägas vrida spiran ur vetenskapens hand för det en del ynglingar befrias från alt läsa grekiska; vore meningen den att minska de grekiska lektions-timmarne, då kunde saken vara betänklig, men derom är ju icke ringaste (råga, blott att borttaga det obligatoriska i detta studium.
För min del kan jag icke finna att klassiciteten derigenom skulle rubbas, och nödgas således ännu anse nämnde uttryck egentligen vara blott en vacker fras.
Jag- fortfar att yrka bifall.
Hr F ålirnus:
Gr Mörner bär, genom åberopandet al K. o.
Ad:ns protokoll vid en föreg:de riksdag, velat visa, att Hr von Hartmansdorff lemnat upplyningar om förhållandet vid nya elementarskolan, hvilka icke öfverensstämde med dem, som blifvit af mig meddelade.
Jag får derföre återkalla i Hr Gr:ns minne, att jag redan i förmiddags nämnt, att vid nya elementarskolan kari man läsa antingen ensamt latin, eller i förening med grekiska, eller med både grekiska och hebreiska.
Men dervid är att besinna, att lärarnes antal vid denna skola, i förhållande till lärjungarnes antal. är icke obetygligt större än vid något annat läroverk, samt att då studiet af de gamla språken först börjar vid ett högre stadium af skolan, antalet af lärjungar på lalin-linien är jemförelsevis ringa; än mindre deras antal som läsa latin, men äro dispenserade från grekiska.
Onder den tid jag- var lärare vid denna skola, voro de från grekiska dispenserade, som läste latin, 444 Den 17 Mars e, m. endast vid pass 3 eller 4 samtidigt.
Deri fria llyttriingen, som är egen lör denna skola, gör dessutom, att man med mera skäl kan säga, att ynglingarne äro indelade i lexlag, än i olika linier.
•Jag tror icke att IIr Grin skall kunna framdraga något yttrande af Hr von Hartmansdorff, som visar, att Hr von Hartmansdorff skulle velat inom de gamla läroverken sönderspränga den klassiska bildningen.
Hr Grin har äfven förklarat, att han icke med förakt anser skolmannen, ulan endast pedanterna och han har citerat en vers, som kan synas förlöjligande för dessa.
Då den dessutom tyckes förlöjliga äfven det grekiska språket, vill jag endast bemöta den genom att påminna derom att på detta språk, och om detta språk, finnes så mycket vackert skrifvet, att grekiskan sjelf utgör sitt försvar.