Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tofte kom in och lade sin hand på hennes skuldra.
»Nina!
»Ingenting!» och hon försökte le.
»Jaså, man ligger så der och snyftar för ingenting.
Du kan väl säga mig det?»
»Det är bara barnsligheter», sade Nina och torkade sina ögon.
»Jag längtade efter dig, och tyckte att jag var så ensam.»
»Ja, det är verkligen barnsligheter», sade Tofte litet hårdt och satte sig.
»Jag har ju varit hemma till middagen, och nu är jag hemma igen till qvällen.»
»Det är inte det», sade Nina sakta.
»Jag längtar också efter dig, när du är hemma.»
»Ja, i så fall kan jag ju gå igen», sade han och reste sig.
Nina grep honom i armen.
Du håller inte af mig mer!»
»Jaså, börjar du nu på den visan», sade han och började vrida sina mustascher i vädret.
»Hvarmed har jag bevisat min trolöshet, om jag får lof att fråga?»
»Du håller mer af allt annat än af mig», kom det, starkt och lidelsefullt.
»Vi äro inte tjugo år, Nina», sade han.
Han hade gått ett stycke ifrån henne och stod med ryggen mot väggen.
»Jag kan inte finna det tillfredsställande i att jemt sitta och kuttra som en dufva på en pinne, och jag tycker, att vi båda äro så gamla och förståndiga, att vi skulle kunna sysselsätta oss med något annat än att vara förälskade i hvarandra.»
»Jag kan icke låta bli», snyftade Nina, som åter låg med hufvudet lutadt mot armarna.
»Nina!» sade han efter en paus, hvarunder de endast hörde regnet, som kallt och vildt piskade mot rutorna.
»Nina, skall jag säga dig något?»
Hon såg upp i hopp om att få ett ord till tröst.
»Ja», sade hon ifrigt.
»Kommer du ihåg, att jag en gång för länge sedan, då vi talade med hvarandra nere på verandan en qväll, sade dig, att du hade ett stort fel? —»
Jag mins det!» svarade hon.
»Ack säg mig hvad det är, så skall du få se, att jag kan rätta det! – – »
Han stod alltjemt och strök sina mustascher och såg på henne med sina mörka ögon, som i detta ögonblick voro så kalla.
»Du har allt för stor hängifvenhet för den du håller af. — Man skall inte så der gå upp i en annan menniska.»
Hon dolde hastigt sitt ansigte.
Hon skämdes, och på samma gång var det, som om han skulle ha sparkat henne bort ifrån sig.
Hon satt stilla och väntade.
Skulle det icke komma ett ord till tröst, något, som gjorde hans hårda ton mildare, men det kom intet.
Han stod orörlig qvar på samma ställe.
»Henrik!» bad hon och räckte handen emot honom.
Han tog den, kallt och slappt, och lät den genast glida ned igen.
»Bryr du dig inte alls om mig mer?» frågade hon ödmjukt.
»Jo, jo, det gör jag visst, men jag duger inte till att alltid sjunga kärleksduetter.»
»Och det trodde jag just, att du passade allra bäst till», sade hon och log.
Hon trodde, att hon skulle få honom att lysa upp.
»Då tog du miste», svarade han blott.
Han gick hastigt ut och lät portièren falla ned efter sig.
Utanför ref och ruskade stormen i luckorna och regnet störtade sig med vild ostyrighet mot fönstren.
Nina tyckte, att det blef så kallt i rummet.
Hon grät icke mer, hon frös endast, och satt en stund alldeles stilla, så reste hon sig och gick ned och drack te med sin man.
Tidigt om våren reste Nina ned på besök till fru Lindeman.
Hon hade flera gånger bedt
Nina och hennes man att komma, men Tofte hade ingen lust dertill, och Nina måste oupphörligt hitta på ursäkter till uppskof.
Fru Lindeman å sin sida kunde icke förmås att komma till dem.
»Göra besök hos nygifta!
— Nej, jag har väl icke blifvit galen heller.
Man kan vara tillräckligt öfverflödig ändå, utan att precis uppsöka ett ställe, der man med säkerhet skulle gå som femte hjulet under vagnen.»
Nu vid pingsttiden, Nina hade då varit gift i två år, ville fru Lindeman icke höra talas om flere ursäkter.
Nina skulle komma och det genast.
Tofte måtte väl icke vara en fullkomlig menniskoätare heller och taga sin hustru helt och hållet ifrån hennes gamla vänner.
— Och så reste Nina.
Hon var riktigt rädd för denna resa och för att ställas fram för fru Lindemans genomskådande ögon, men hon lofvade sig sjelf, att hon skulle spela sin roll väl.
Hon fick det vanliga hjertliga mottagandet, och fru Hilda hade icke förändrat sig det ringaste.
Hon var lika blomstrande och frodig med de tjocka, röda lockarna kring kinderna och det förnöjda leendet kring munnen.
Den första dagen sade hon ingenting, men Nina märkte, att hon ofta, allt för ofta, tyckte hon, betraktade henne.
Om qvällen den andra dagen sedan Nina hade kommit, gick fru Lindeman upp och satte sig vid Ninas säng, då hon hade lagt sig.
Sedan de en stund talat om alla möjliga andra saker, sade hon plötsligt:
»Hur är det med min vän?
Du är inte frisk?»
»Det fattas mig ingenting», svarade Nina och vände hufvudet litet bort på kudden.
»Du har blifvit så mager och nervös», sade fru Lindeman och lade handen på hennes panna.
»Har jag?» sade Nina och log.
»Ja, jag lider ibland af svår hufvudvärk.»
»Är du säker på, att det sitter i hufvudet?» frågade den obevekliga fru Hilda.
»Sitter det inte snarare här?» och hon lade sin stora hand på Ninas hjerta.
»Sorger och bekymmer slipper ju ingen», sade Nina, som kände det som om hon skulle qväfvas.
»Han är väl stygg emot dig», sade fru Lindeman så skarpt, som om hon genast tänkte gå till doms.
»Nej, inte alls», sade Nina, »han är mycket god emot mig.»
»Jaså», svarade fru Hilda, och hennes närsynta ögon fingo en ironisk blick.
»Han uppoffrar sig för dig, gör dig kanske både små och stora tjenster.»
»Åh, du vet nog, att herrar inte tycka så mycket om sådant», svarade Nina och höll ögonen fästade på det målade taket.
»Men du känner dig sviken», fortfor fru Hilda.
»Du har inte funnit hvad du väntade.
— Du är trött på honom, — är det inte så?»
»Jag! — Jag!»
Nina ropade det nästan och satte sig plötsligt upp i sängen.
Hennes ansigte strålade.
»Jag älskar honom!»
»Du förtjusande menniska!» sade fru Lindeman och kysste henne på pannan under det tjocka håret, som föll ned i två flätor öfver skuldrorna.
»Den afundsvärda kanaljen, som har en sådan qvinnas kärlek!»
»Åh, jag tror inte, att han finner det så särdeles afundsvärdt», sade Nina och sjönk ned på kuddarna.
»Jaså!» sade fru Lindeman.
»Då förstår jag det: du lider af olycklig kärlek.
— Nå, det sade jag dig på förhand.
Du skulle aldrig finna hvad du sökte.
En man!
Liksom en man skulle kunna älska!
Det är hvad de af allting ha minst anlag för.»
Under de följande dagarna behandlade fru Lindeman Nina med en försigtighet och ömhet, som om hon skulle ha varit ett slags patient, och med en deltagande och beklagande min gjorde hon en mängd frågor, som Nina icke hade lust att svara på.
Det var tydligt, att fru Lindeman trodde, att Tofte på ett eller annat sätt misshandlade Nina, och hon använde alla medel för att locka fram hemligheten ur sin väninna.
Till sist skrattade
Nina henne upp i ansigtet och sade: »Du tror bestämdt, att han slår mig, men jag försäkrar dig, att det enda som är på tok är, att jag är alltför förälskad i honom.»
Fru Lindeman skakade misstroget på lockarna.
Hon visste nog, hur männen, i synnerhet de äkta männen, voro!
Gud vare lofvad för ens heliga enkestånd!
Då Nina kom tillbaka till sitt hem, väntade henne en stor öfverraskning.
Tofte var lycklig öfver att få henne tillbaka.
Hon hade stannat borta något längre än hvad som var bestämdt, och det sista brefvet, som hon hade skrifvit hem, hade gått förloradt.
Då Tofte mottagit telegrammet om när hon skulle komma, gick han ned till stationen en half timme innan tåget kom.
Han mötte henne, blek af spänning, och förde henne hem i triumf.
Hela huset var upplyst, bordet dukadt som till fest; hennes lilla rum fyldt med rosor.
Hon trodde knappt sina ögon.
»Hvad betyder allt detta?» frågade hon försigtigt och lade ifrån sig hatten.
»Det betyder, att du ändtligen, ändtligen är hemma igen!» svarade han och omfamnade henne.
»När du är borta är det, som om alla ljus vore släckta.»
Var det skämt?
— Dessa ögon kände hon, — och rösten!
— Han var djupt rörd, när den ljöd så.
I åtta dagar räckte denna lycksalighet.
Nina började tro, att hans kärlek vaknat på nytt, men efter dessa åtta dagar var det förbi.
De fingo besök af en egendomsherre, som var inne i staden för att köpa en häst, och Tofte, som var med honom, blef plötsligt varmt intresserad för saken.
Der funnos ett par så vackra hästar till salu, och det roade honom att studera dem och gå och se dem manövrera.
Han hade förr tyckt mycket om att rida, och nu kom hans gamla lust tillbaka.
Efter mycket öfvervägande, och efter att omkring fjorton dagar ha diskuterat saken med Nina — hon hörde morgon, middag och afton endast talas om eleganta framben, välformade näsborrar, om engelska, arabiska och fullblodsraser — köpte sig Tofte en utsökt engelsk häst, bestälde sig en ny ridkostym och var bittida och sent med sportmän.
Nina red gerna en och annan promenad, men hon kunde icke låta en sak upptaga sig så der helt och hållet, och då Tofte hade åtskilligt arbete, och i alla fristunder var på ridhuset eller ute på långa ridturer, ensam eller med andra, blef följden den, att Nina endast såg honom föga.
Det hade varit ett återseende som i en dröm, de åtta lyckliga dagarna, då hon kom tillbaka från landet.
— Nu såg hon honom för det mesta som en mörk punkt galopperande i väg, bort från henne, beständigt längre bort.
Det hade visserligen kommit något ömmare öfver honom gent emot henne, men det var icke hans kyssar och omfamningar hon längtade efter, fastän hon hellre skulle ha velat dö än undvara dem, utan det var honom sjelf, hans deltagande, hans närvaro, ett andligt, inre samlif emellan dem.
Han var nästan alltid tankspridd, när de talade med hvarandra, och han svarade blott sällan och då i förbifarten på hvad hon kunde ha på hjertat.
Deremot talade han ibland mycket om det som han tänkte på.
Nu för tiden var det endast hästar: hästar med fina ben och med starka ben, hästar, som kunde ligga utefter marken, hästar, som kunde sätta öfver höga hinder o. s. v. o. s. v.
Tofte grämde sig mycket öfver, att man icke här liksom i England hade flere årliga kapplöpningar och sade, att han började tro, att den engelska nationen var den enda, som riktigt förstod att sköta sin helsa och sin lekamliga utveckling.
Huset vimlade af alla möjliga sporttidningar, och politiken, som en tid hade upptagit en stor del af Toftes intresse, blef nu alldeles försummad och förklarad för en ohelsosam och nervansträngande sysselsättning, som icke tjenade till det allra minsta.
Nina tänkte med en suck på alla de sköna timmar hon kunde ha haft, om Tofte förut hade tänkt så, och icke hade suttit inhöljd i uppslagna morgon- och aftontidningar, medan Nina stum och förväntansfull följde hans ögon nedför spalten och hoppades på en blick eller ett ord.
Men hvad hjelpte det, att de politiska tidningarna nu blefvo lagda på hyllan, då de fängslande sporttidningarna intogo deras plats.
Tofte läste dem till och med vid bordet och skaffade sig alla möjliga piskor, sporrar, jockeymössor o. s. v., som lågo och skräpade öfverallt.
Men just under denna tid öfverraskades de båda af tanken på något nytt och oväntadt.
Nina väntade att blifva mor innan nästa vår.
De första åren af deras giftermål hade Tofte ifrigt önskat ett barn, men då det icke kom något, tycktes han ha glömt det, i alla händelser talade han icke mera derom.
Nina deremot, som alltid haft nog af sin kärlek till honom, hade icke förut haft tid att längta efter någonting, icke ens efter att få en son eller dotter, men nu kom det som ett hopp; kanske, kanske kunde det föra dem samman!
Och dock var hennes hopp blandadt med fruktan och ängslan.
Hon hade så ofta sett, hur ankomsten af ett litet barn tar moderns hela tid och uppmärksamhet i anspråk och vänder upp och ned på hela den gamla ordningen i ett hem.
Kanske skulle Tofte, efter den första glädjen, som nog skulle vara öfverväldigande, finna det besvärligt och störande och mer än någonsin söka sina förströelser och sin uppmuntran i andra saker.
Nina tänkte sig sitta ensam vid en vagga, qväll efter qväll, och så kanske blifva ensam, alldeles ensam om att uppfostra sitt barn.
— Emellertid var det ännu ingen anledning till sådana missmodiga tankar, ty Tofte blef utom sig af glädje och tacksamhet, då Nina första gången talade med honom.
Han glömde allt annat, till och med sina kära hästar för att tänka på »sin son».
Han sade det så säkert, som om han redan höll honom i sina armar.
Han skaffade sig alla slags böcker om barnavård, som han och Nina läste tillsammans, och han var så ängslig för henne, att hon till sist knappast vågade företaga sig någonting, ty Tofte ropade då genast: »Nina, hvad tänker du på!
— Det der tycker visst inte gossen om.»
Om qvällarna, innan han somnade, kunde han ligga och hålla långa samtal om hvad hans son skulle bli, och vara riktigt allvarligt bekymrad för i hvilken skola han borde sätta honom.
— Hur de skulle leka tillsammans och rida tillsammans, ja, blifva som riktiga kamrater.
— Han talade så beständigt och uteslutande om sin gosse, att Nina nästan började bli svartsjuk på denna obekante, som så alldeles skulle uttränga henne i hennes mans gunst.
Då tiden kom, blef det verkligen en son.
Nina hade dock icke tänkt sig en sådan lycka.
Att hålla ett lefvande barn i sina armar, ett barn, som var hennes och hans!
Hon låg i den stora, vackra sängkammaren, i det dämpade ljuset, som föll in genom de till hälften nedrullade gardinerna.
All den hårda smärta, hon hade lidit, var förbi, och hon kände den hvilande trötthet, som är början till den nya lifskraften.
Hennes lille son sof på hennes arm.
Hon kände hans späda, varma andedrägt mot sitt bröst.
Hon låg stilla och beundrade det lilla ansigtet med de fint tecknade ögonbrynen, hvaraf det ena var klufvet i midten, och de långa, mörka ögonhåren.
Han sof så lyckligt, och när han vaknade och slog upp ögonen, var det Toftes ögon, eller det skulle blifva hans ögon; ännu hade de den obestämda gråbruna färg, som ofta späda barns ögon ha.
Men huden var mörk.
Hans ögon skulle nog en gång blifva svartbruna.
Han gapade med sin lilla mun efter moderns bröst, och då han hade druckit sig mätt, somnade han åter med en lätt suck.
— Det kom en frid öfver Nina, som hon aldrig hade känt förr.
Hvem kunde veta hvad för lycka denna lilla nya varelse kunde föra med sig!
Tofte var utom sig af hänryckning.
Han gick beständigt ut och in och kunde icke låta bli att röra vid gossen och vända honom, när han sof.
Han var jemt rädd för, att det skulle hända honom något.
Nina blef så fort frisk, att henne behöfde han ju icke vara ängslig för.
Men gossen växte och trifdes.
Då det hade gått ett par månader, upphörde Toftes oro för gossen, men med den också hans flitiga besök i barnkammaren.
Nina var alltid upptagen och bunden vid den lille och ofta trött om qvällarna efter nattvakan.
Så började Tofte finna det tråkigt med den ständiga barnskötseln, och han gick som oftast ut om qvällarna, när han hade druckit te och kysst Nina till god natt.
Hon förstod det ju så väl.
Han kunde icke finna någon förströelse i att sitta i den tysta sängkammaren och tala med henne, när hon var trött, men hon saknade honom, saknade honom mera för hvar dag, och han var mindre och mindre hemma.
Hon insåg, att det som hon hade fruktat skulle blifva verklighet.
Deras barn skulle icke komma att förena dem, utan blott att skilja dem åt.
När hon satt med den lille vid bröstet och Tofte åt qväll i rummet bredvid, satt hon orolig och väntade att hennes son en gång skulle blifva mätt, så att hon kunde komma in till fadern, men den lille gaf sig god tid, räckte ut tungan och skrattade, slickade sig om munnen och började åter dricka.
Ändtligen, ändtligen var han nöjd.
Nina ordnade i hast sitt hår litet och kom ut, när Tofte nästan hade slutat äta.
»Nå, hur är det med gossen?» frågade han.
»Vill du inte komma in och se honom, när han har kommit i säng?» frågade Nina.
Men Tofte hade för det mesta lofvat sig bort, och han gick så snart han hade ätit.
Plötsligt, utan att Nina kunde uppdaga någon anledning dertill, angreps hennes barn af en halssjukdom.
I två dagar och två nätter genomgick hon en kamp och en dödsångest, som hon sedan aldrig kunde glömma — och så var det slut.
Hon stred mot en öfvermäktig fiende.
Tofte kunde icke vara inne under barnets sjukdom.
— Han kunde icke stå ut att se dess plågor, och han gick dag och natt upp och ned i rummet utanför.
Då det var förbi, greps han af en sådan förtviflan, att Nina trodde, att han sjelf skulle dö.
Han hvarken åt eller drack, och han blef blek och aftärd.
Om natten grät han och jämrade sig, och till allt, som Nina ville säga honom till tröst, svarade han blott: »Han är död!
Han kommer aldrig tillbaka!»
Hon ville så gerna blanda sina tårar med hans och gråta i hans famn, men det var som om hans sorg blott var hans; han kunde icke dela den med någon.
Det var nästan, som om han kände sig fiendtlig mot alla, också mot Nina.
Han ville vara i fred med sin klagan.
»Detta slutar aldrig!» tänkte Nina.
»Han är tillintetgjord för hela lifvet!» och hon såg sig förtviflad om efter hjelp både till himlen och jorden.
Men en månad efter barnets död förekom en märkvärdig rättegång, i hvilken Tofte blef indragen, och det varade icke många dagar derefter, förrän han började få tillbaka sitt gamla utseende.
Ännu en månad, och han talade knappt om sin son längre.
Han önskade, att allt, som påminde om honom, skulle tagas bort.
Han kunde icke tåla att se det, och då han snart aldrig nämnde honom mer, var det som om blott en osynlig gäst hade besökt Ninas hem.
Men nu, då hon icke längre var ängslig för sin man, vaknade hennes sorg till lif, och för hvar dag sänkte den sig djupare i hennes hjerta.
Den förskräckliga tomhet, som ett barns död efterlemnar, kände Nina dubbelt derför att hon aldrig vågade tala derom.
Tofte bortvisade den minsta häntydning derpå.
Han flydde derför som för något förskräckligt, som han icke ville eller kunde bära.
Det skulle utplånas.
Men Nina mindes dess mer.
Hon kom ihåg den minsta rörelse, det minsta minspel hos sitt barn, under dess korta lif, då allt hos det hade varit helsa och behag, och hon tänkte på de fasansfulla timmar, då det stred med döden.
Hon drömde, att hon låg med det i famnen, och vaknade för att kyssa den tomma kudden.
Det var, som om ett stycke af hennes hjerta hade blifvit slitet bort och det ännu blödde.
Hon försökte att se glad ut, när Tofte kom in, men det lyckades icke alltid.
En afton hade hon gråtit så mycket, att han såg det.
»Hvad är det?» frågade han buttert och lyfte upp hennes haka.
»Ack, du kan väl förstå det», sade hon sakta och började gråta igen.
Han gick hastigt bort till fönstret och blef stående med ryggen mot henne.
Slutligen vände han sig om och sade häftigt:
»Jag ber dig, om du inte vill alldeles förstöra mig, så lägg band på dig!»
Från det ögonblicket behöll Nina sin sorg för sig sjelf.
Under alla de många olika nycker och infall, som omvexlande bemäktigade sig Toftes oroliga natur, var det en sak, som alltjemt förblef sig lik, och det var hans stora kärlek till musiken.
Han grep hvarje tillfälle, då han kunde få höra någon musik, och försummade aldrig någon konsert som gafs, och vid sina besök i Stockholm gick han alldeles upp i musik.
Dock var det egentligen icke det att sitta stilla i en konsertsal och höra på en lång konsert, som var efter Toftes smak.
Nej, han ville ligga på ryggen i sin soffa och röka sin cigarr och så ha någon, som sjöng och spelade i närheten, någon, som han kunde bedja om att sjunga samma stycke ännu en eller många gånger, eller som han kunde tysta ned och säga till: »Det der tycker jag inte om!
Sjung något annat!»
Under lång tid hade det icke varit något att höra, och efter den lille gossens död hade Tofte aldrig uppsökt de tillfällen, då han kunde ha fått höra någon musik.
— Men en dag, efter middagen, kom han in i Ninas kabinett, kastade sig på soffan och utbrast:
»Herre Gud, spela något för mig, Nina!
Jag törstar ihjäl efter musik!»
Nina hade icke öfvat sig på länge, och efter sitt barns död hade hon icke öppnat flygeln, men hon hörde, hur längtansfull Toftes stämma ljöd, som om han verkligen icke kunde stå ut, om han icke fick höra några toner, och hon slog upp flygeln och satte sig tyst ned vid den.
Hon satt en stund med händerna i knäet och tänkte på hvad hon skulle spela, så rörde hon ljudlöst vid tangenterna och började derpå att sakta spela en vals af Chopin.
Hon hade så ofta spelat den för sig sjelf, när hon satt och väntade på Tofte, den vår de voro förlofvade.
Då hon hade slutat den, sade Tofte:
»En gång till!
Den är förtjusande!» och hon hörde på tystnaden i rummet hur han lyssnade.
Då hon slutat spela, kom han fram till henne, tog henne om lifvet och sade:
»Du spelar ju som en engel!
Från i dag skall du aldrig få frid för mig!»
Hon måste taga fram alla gamla noter, men hon kunde icke mycket.
Tofte kände det alltsammans, han valde ett och annat och bad henne öfva sig derpå.
Nu skulle det blifva musik i huset.
Nina öfvade sig som en liten skolflicka, när hennes man var borta, och sörjde blott öfver att hon icke kunde mycket, mycket mer.
Detta var en makt, som drog honom, det märkte hon nog.
Det var för det mesta efter middagen, då Tofte låg på chaiselonguen i Ninas kabinett, med armarna bakom nacken, det ena benet nedhängande på mattan och cigarren i munnen, som Nina måste sätta sig vid pianot.
Han låg och såg upp i taket genom cigarröken med ett litet leende kring munnen och gjorde då och då sina anmärkningar.
Han hade sina favoritstycken som Nina måste spela om ett halft dussin gånger i rad, men som han sedan plötsligt icke kunde tåla att höra mer.
Han köpte hela bundtar med nya noter, som han kom hem med, och satte sig bakom Ninas stol och bläddrade deri och bad henne spela.
Han satt med stora förväntansfulla ögon och hastig andedrägt och läste i noterna och väntade att få höra det, men Nina kunde icke spela svåra saker, och de nya noterna lågo snart i en stor hög orörda bredvid flygeln.
»Men detta måste jag dock höra!» utbrast han ibland.
»Det måtte ju låta alldeles märkvärdigt!
Det är då också ena idioter här i staden.
Inte en menniska, som kan spela så att det är värdt att höra på det.»
Men det var, som om ödet just lät denna menniska komma.
Det var en ung student, som kom på besök till en familj i staden.
Tofte hörde honom spela i ett sällskap en qväll och blef alldeles hänryckt deröfver.
Han bjöd honom hem till sig och gjorde en fin middag för honom.
Den unge mannen, Per Wall, var några och tjugo år och studerade medicin, men hade blott en passion, nemligen musik.
I allt annat var han temligen ovetande, och tafatt och frånvarande i sitt sätt.
— Hans rödblonda hår stod i alla riktningar, och hans ansigte såg snarare ut, som om det tillhörde ett barn på två år än en ung man på tjugotvå.
Hans ögon, som egentligen voro ljusblå, hade så stora pupiller, att de ofta gjorde intryck af att vara svarta, och hade många vexlande uttryck.
Det var, som om hela hans själ varit koncentrerad i dem och ständigt visade nya och öfverraskande sidor.
Han talade sällan, och då alltid om musik.
Hvad man än började med, så var han efter fem minuter inne i B-dur eller C-moll och diskuterade någon gammal eller ny komponist.
Han spelade allting från bladet, hade stor färdighet och en uppfattning, som ibland kunde vara genialisk, men vid andra tillfällen mycket omogen och orolig.
Ännu medan de sutto vid kaffet, sökte hans ögon nyfiket och längtansfullt efter flygeln, och kaffekoppen var knappt utdrucken förrän Tofte kom fram med alla noterna.
Det var en hel massa, ända från Beethoven och Händel till Schumann, Chopin, Brahms och Scambati.
Han satte sig till rätta på stolen, och Tofte satte sig bredvid för att vända bladet, och så bröt det löst.
Från den vildaste passion till den mildaste tröst, det hoppade fram genom skälmaktiga scherzi och sjöng i långa, uthållande toner i andantesatserna.
Skymningen föll på, och det tändes ljus.
Timmarna flögo, och alltjemt genljöd hela huset af en ström af toner.
Qvällsmaten stod och väntade, blef buren ut och in, och Tofte svarade blott:
»Ja, strax, strax!
Bara detta stycke till.»
Den unge studenten, som satt med alla händer fulla, hvarken hörde eller såg.
Han var inne i sin egen verld och fullkomligt otillgänglig för alla yttre ting.
Tyst och varm kom han in till supén och slukade litet mat, utan att lägga märke till hvad det var, och så in till pianot igen.
Vid midnatt gick Nina i säng, men då Tofte kom in klockan tu med ett ljus i handen, såg han ut, som om det nu först var morgon och han skulle börja lefva.
Han suckade djupt ett par gånger och sade derpå: