Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skall bli roligt, att se oss contrastera.
– Huru mycket ondt kunde jag väl mena med ”Voltairismer”?
– Vår ”Politik” differerar hvad den kan; en liten oändlighet.
Men också: begära att formen af våra själar skulle vara lika, vore en gudlöshet emot Naturen, som utmärkt för båda sin plan och sin vilja.
Det väsendtliga är: kärleken för det bästa vi känna.
Det är nog.
Låt oss deri vara lika, och vänner: med eller mot hvarandra.
Nu, sedan Kellgren blifvit kastad in i ambitionen och förmaken – är ”Svenska Scenen” ren; men (som man ser) både från pack och kämpar.
Följ det bästa af sitt snilles och sin äras kallelse!
– Jag är här en Chevalier errant; och har ingen Prinsessa i landet.
Jag är född, om ej i, dock för England ......
Svenska Parnassen, som ej duger att vara Republik, vill en Konung; kallar den ende och högste.
Jag, utan afund af förmycket högmod, flyr – och välsignar hans regering.
Jag ända till lågade af admiration och nöje vid M.
H:s fria tillåtelse att skrifva emot sig.
Ack ja! låt det Vanliga ha sina dagliga charmer.
Det högre är Högre.
Jag har känt det alltid och nu.
Hypothetisk är all lögn.
Sanningen och Naturen äro absoluta.
Skulle dessa vika för den förra?
– All sinnlig och moralisk affection är relatif; sjelfva Heroismen således äfven.
Men det Stora, Rätta, Goda, är, i all tid och i allt sammanhang, stort, rätt, godt.
Om allt Ädelt vore dagens lag: hvad merit hade de Ädle?
Just derföre är all högre sanning, all större dygd heroism, att den – relatift är det.
Det lilla goda, det heroiskt stora, äro bägge af absolut sanning.
Man kan ej missvörda någotdera.
Men det ena verkar för dagen: det andra för seklet.
Det ena behagar: det andra besegrar.
Det ena är mer af en Menniska: det andra är mer af en Gud.
Jag beundrade ”brefven i Stockholms-Posten”91.
Jag först ej begrep, hvarifrån så mycket sannt och lefvande vett kunde komma i det bladet.
Men ha de verkligen, ens i Upsala, ett så imponerande pedanteri?
”Kritiken” – på det olycks-monumentet92, vid hvars åskådande man må falla i gudsfruktan och tillbe den allsmäktiga handen som ger och tager: ack! hvad visar den?
Tydeligen, en stor Criticus; men en, som vill göra samma fall.
Detta är, att drifva – dagens vishet långt.
O Gud! hvarför ej hellre heroiskt – tiga, och vörda, suckande i sin skugga, Herrans dom?
Ärligt: det är ett stort, stort monument af barndom och omognad.
Och så löst i sin första uppresning, att Criticus, som gått det så nära, står der sjelf nu alldeles öfvergrusad.
Skrifva emot det Förträffliga och för det Usla, är lika fara.
Man begrafves i det ena fallet af harm, i det andra af förakt; men i båda – begrafves.
Ack! jag tillber M.
H.s förträfflighet: men kan ej undgå att förakta dagen, när jag ser året.
– De bladkräk, som lefva af Stockholms-Posten, gapa stort af förundran.
Men jag, och femtio med mig, skämmas, att Leopold – ett så stort namn! – kunnat prisa Bältiaden.
Efter jag utan fråga är en af M.
H:s sannaste beundrare, så skall jag här, i min tour, otvunget göra en ”kritisk anmärkning”. M. H. har sjelf medgifvit: ”Löjet är min första synd”.
Om så är (och hvem bör ej hålla med derom?), så är Metaphoren M. H:s andra.
Jag skulle kunna ge en lista på utomordentliga och falska.
Tag blott den främsta på sin Kritiks första sida, och vidare, och vidare!
Jag – ej tadlar, utan bönfaller: gif sitt snille, som har så mycket annat, också denna sista sanning; detta naturens allglädjande ljus!
Tack för Verserne Melanderhjelm!
Sköna: men sista ideen har just ”löjets synd”; alldeles som ”på tån”, i Oden93.
Månge säga, att Leopold älskar att vara en – grave Kellgren.
Många hans poesier säga detsamma.
Den försmädelsen kan väl tålas.
Men vara sig sjelf, ack! det kan ingen annan dödlig, än den som kan.
Det är Natur och Makt.
– – Jag är nödig för vår Litteratur.
Men vår Litteratur för Verlden?
– Verlden står mer än detta århundradet.
Men jag? min varelse?
Jag skall förklara detta, när vi råkas i Upsala.
Lifligen erkänner jag emellertid
Hr Bibliothekariens vänskap.
Jag skall visst aldrig upphöra att finna den innerligen dyrbar.
Stockholm d. 26 Sept.
Jag admirerar M.
H:s naiva allarm.
Men det är lätt stilladt.
Vi, som här utgöra ett antal kännare, finna Hr Bibliothekarien likaså mycket karakteriseras af sina Metaphorismer, som af sitt Vett.
Vi känne dem derföre pertinent; men dock rent beundre.
Det jag nu säger, är då ej tadel: det är blott vänliga anmärkningar94.
Hundrade sådana falska eller kalla drag, ofta revolterande, alltid liksom olärda och misshagliga, – kunna vi ej undvika att se; just derföre, att vi se, af alla skönheterna, äfven de minsta.
Detta om M. H. sjelf.
Men Bältiaden!
Säg mig: med hvad öfvertygelse kunde M. H. berömma, prisa dessa dumheter, dessa vämjeliga barnsligheter?
Med hvad samvete säga: ”Homerus andra gången original”?
Är det ej tusende gånger syndigare, bedröfligare, att med vett och vilja berömma eländigheter, än att sjelf – utan vett och vilja – göra dem?
Jag, för min del, har i hela vida verlden ej sett ett uslare poem.
Ty alla andra ha antingen naivetetens behag, eller platthetens ursäkt.
Gustaviaden95 är ej tusendelen så rik på osmakligheter och vanvett.
Detta är ett rigtigt archiv af allt poetiskt elände.
Blif ej ond på mig!
Så rent, som jag yttrat det ofvanstående, beundrar jag äfven både den nu olycksalige Skalden, och hans Criticus, gjord för en gudomligare ära än att störta sig med honom.
Detta brefvet är det sista förvarade; och kanhända skrefs ej vidare något.
Ett förbund mellan tvenne personer, så skiljaktiga i lynnen och syftningar, kunde ej länge räcka.
Redan de sista af dessa skrifvelser vittna om uppstigande moln, som innan kort skulle tätare skocka sig.
Man ser, att olikheterna, ehuru ännu i vänlig form, började gå hvarandra temligen hårdt på lifvet.
Man ser dock äfven, att Leopold hade visat Thorild mycken aktning och mycket förtroende; hade för honom bittert beklagat sig öfver Kellgren, öfver sin egen vittra ställning, öfver allmänheten; hade fägnat honom med utlåtanden af bifall och ros.
Att han dervid hade tillika än stegrat, än återgäldat de mottagna loforden med både lika stora och större, blef, sedan Leopold några år efteråt offentligen yttrat helt motsatta omdömen, af Thorild ådagalagdt genom citater ur – de fordna egenhändiga brefven; hvaraf man fick veta, att Leopold hade i dem sagt hans Passioner innefatta ”resningen till Naturens tempel”, liknat honom vid Corneille och Milton, anhållit att få blifva hans commenterande Addisson o. s. v.
Citaterna föllo sig olägligt.
Leopold försökte ej neka dem.
Han urskuldade sig med sin dåvarande ”ungdom” och den då honom ännu bländande ”tvetydigheten” af Thorilds egenskaper.
Det märkvärdiga dervid är, då redan hans Inträdestal i Svenska Akademien 1786 innehåller ett ögonskenligen mot Thorild rigtadt ställe, att han till deras rigtigare uppskattning behöfde blott ett års tillväxt i ålder och förstånd.
Men just under den tid, då Leopold uppmuntrade honom med så rundliga artigheter, drogs han åt den sida och det läger, der de mot Thorild fiendtliga fälttecknen voro upphöjda.
Kellgren tog nämligen under året 1785 afgjordt sitt parti om den ton, som i afseende på Leopold borde anstämmas.
Denne utgaf nu sina Erotiska Oder, och kort derefter sina Kritiska Anmärkningar öfver Gyllenborgs
Hjeltedikt: bägge anmältes med liflig och oblandad berömmelse.
Leopold begynte nu – alltifrån Lavaters-recensionen – deltaga i Kellgrens tidning på allvar.
Onekligen var detta för Stockholms-Posten en betydlig vinst.
Utom skrifsättets förtjenst, äga Leopolds bidrag i prosa äfven den, att röja en något större litterär-historisk kunskap, och särskildt om Tysklands litteratur, än dittills (öfverhufvud) i Posten varit synlig96.
Snart – efterskickad af Gustaf III i Februari 1786 – kora han till Stockholm, blef Konungens gunstling, ett rang-snille bredvid Kellgrens sida, och en af pairerne i den vittra senat, kallad ”Svenska Akademien”, som instiftades under det årets förlopp.
På honom sjelf kunde nu, med mera orsak, lämpas Thorilds ord till honom om
Kellgren: han ”kastades in i ambitionen och förmaken”.
Naturligtvis måste förhållandet mellan honom och Thorild hädanefter, mer och mer, blifva ett ömsesidigt aflägsnande.
Den sednare fortsatte sin väg, allena.
Dervid förekom det honom, som hade de båda snille-potentaterne uppgjort sina fredsvillkor på hans bekostnad.
Denna förmodan saknade ej anledningar; och bekräftades omsider kännbart nog.
Vi få snart se, huru han betackades för den till Leopold rigtade, af hängifvenhet och förtjusning flammande ”Ode öfver Skaldekonsten”, der han, under ett förhoppningsrikt närmandes dagar, hade sammanfattat Leopold och Poesien i en gemensam lofsång.
De nyss meddelade brefven leda oss föröfrigt till en angenäm litterär-historisk upptäckt: de utvisa bestämdt den tidpunkt, när deras författare omskapade sitt namn från Thorén till Thorild.
Ty det fjerde brefvet är det första, som befinnes undertecknadt med det sednare namnet; och då der Leopolds recension öfver Lavater, införd i Stockholms-Posten den 4 Maj 1785, omtalas såsom en af de nyaste företeelserna i dagens litteratur, synes alltså, att namnförändringen blifvit verkställd nyss förut.
Nästan liktidigt (N:o 105, den 10 Maj) anspelas ock på det nya namnet, i ett från Engzell (eller å dennes vägnar) insändt genmäle på en parodi97.
Barndomsvännen
Lönberg säger sig hört af Thorild sjelf, att han ändrade namn blott för att vid post-contoren förebygga misstag i afseende på till honom rigtade bref.
Såsom säkert kan dock antagas, att namnets nydaning
äfven innebar en symbolisk betydelse.
Att det bokstafligen betecknar Thors eld, är visserligen ej skedt af en slump.
Om bladet ”Nye Granskaren”, som ville på samma gång vara tolk för ästhetiskt-fosterländska och politiskt-fosterländska interessen, underrättade Schröderheim den i Venedig vistande Konungen med dessa ord: ”Lund har slutat.
En förryckt Magister Thorén har börjat en ny skrift, som är galimathias, men har elaka ställen”98.
Den ”nya skriftens” lefnadsålder blef kort: icke fullt ett halfår.
Börjande i April 1784, upphörde den redan i Augusti; med tjugonde nummern.
Månne af otillräcklig afsättning? af hotande politiska förtretligheter? af Boktryckarens farhåga för sådana? eller af brist på tålamod hos Utgifvaren, att länge hålla ut med ett och samma företag?
– Visserligen uteblefvo ej alldeles politiska vådor.
Sedan han utgifvit de första, inledande numrorna, uppkallades han ”vid hundra daler silfvermynts vite” till Justitie-Cancelleren Grefve Wachtmeister, att mottaga varningar och förmaningar; som likväl gåfvos med mycken klokhet, och i den möjligast artiga form.
Till Konungen skref derom Schröderheim, som på Wachtmeisters begäran öfvervarit samtalet:
”jag kan ej nog admirera hans sätt, att behandla dessa politiska patienter”.
Till Heurlin skref Thorild: ”allt har handterats med donceur och persuasion” (hvarvid han tillägger:
”de vilja ej hafva Kungens ljufva slummer störd”).
Sjelfva anledningen till uppkallandet nämnes af ingendera.
Låg den öfverhufvud i den betänkliga ”medborgar”-tonen? eller i ordasätten af dess stegring på vissa särskilda ställen?
Förmodligen i båda.
De såkallade ”elaka” ställena träffa vi väl der, hvarest det talas med mycken emphas om Folkets Domstol; om Folkets Höghet; om Konungens Majestät såsom varande denna höghets högsta uttryck; om lågheten att, i uppstigandet till dygd, förtjenst, ära, låta sig hindras af Konungarnes svagheter; om Svenskarnes böjelse att ”vara tapperhets-dårar under en Konung och veklighetsdårar under en annan”; o. s. v.
Man förbisåg, att han i samma context, med samma emphas, höll för samma ”Folk” de hvassaste straffpredikningar; förklarade sig med ett högt Folk mena ”ett, som förstår Sanning och Skönhet”; sade sig ingalunda vilja äga till publicum ”den halfkunniga hopen af Missnöjda, som så högeligen älskar ett blindt rop, ett slag på deras kära larmtrumma, och finner mera beqvämligt att skrika mot de Styrande, än mot sin egen låghet, okunnighet och träldomsvana”; tillropade de politiska klandrarne: ”af en Konung fordren J alla dygder; visen mig edra egna”! samt bifogade: ”jag har, sedan Frihetens gudomliga röst började höras i detta landet, aldrig funnit en mera ren, öppen och ädel medborgerlig ton, än just hos Konungen sjelf”.
– Verkningarne af samtalet med Justitie-Cancelleren stannade vid den ömsesidiga sjelfbelåtenheten.
Bladet undergick på in tet vis förändring.
I de nästa numrorna meddelades visst några ”Förklaringar”, och ett slags redogörelse som heter: ”Naturen af mitt Fronderi”.
Men knappast uppbyggdes Vederbörande mera, än förut, af tillkännagifvelser liknande dessa: ”Jag är förtjust i Konungens snille och hjerta.
Jag vördar alla upplysta Frondörers själsstyrka och redliga mening.
Jag tillber – endast Sanningen”.
På ett annat ställe förkunnar han sig vara en ”monarkisk Republikan”.
Kanske fann man dock svårt att upptäcka den ”monarkiska” beståndsdelen hos en republikanism sådan som den, hvilken i N:o 20 – på både vers och prosa – rakt sade åt den från Södra Europa hemkomne Konungen, att han förr varit mera älskad än nu, samt att han borde ”glömma nöjet, påminna sig sitt hungrande folk, rädda det, och göra rätt”.
Nog af: denna nummer blef den sista99.
Lätt skulle man kunna frestas till den gissning, att afslutningen påkommit oväntad och plötslig.
Allt häntyder, i den allrasista dubbelnummern liksom i den nästförsista, på tillämnadt fortfarande.
En uppsats heter: ”Öfver Hr Kongl.
Kellgrens poetiska värde, första lectionen”, med uttryckligt löfte om ”fortsättning nästa gång”.
Hvilka skäl, om ej oförmodade, hade väl kunnat hindra Thorild att här hålla ord?
Och af Kellgren var han nu ånyo retad; genom ett ytterligen hetsigt tilltal, hvarmed denne, fastän dittills ej alls af Nye Granskaren vidrörd, hade i sin Stockholms-Post (N:o 117) öfverfallit dess utgifvare.
Detta förklarar, både hvarför det unga veckobladets vittra åtgärder bestodo nästan blott i polemiska utbrott mot ”Kelltringen”, och hvarför den oss i N:o 3–4 mötande uppslags-ändan till den nya stridsväfven råkat bli något grofspunnen.
De utförligaste af dessa kritiska genmälen äro ett par recensioner öfver Kellgrens Nya Handels-Bibliothek och elegi till Cynthia.
Till och med en praktfull anmälan af Lidners Medea är förenad med åt Kellgren syftande sidohugg.
Få äro de svenska författare, som i denna tidning berömmas; bland det lilla antalet träffa vi, med fägnad, den då nyss till ”Fru Lenngren” förvandlade ”Mamsell Malmstedt”.
– Det kan ej förefalla öfverraskande, att så ganska mycket här smakar yngling.
Till omognaderna hör framförallt, att ett fel, hvarifrån äfven de sednare af Thorilds vittra domar ej äro alldeles fria, här vidlåder dem i större mått: nämligen att den skarpblick och säkra smak, som vanligtvis utmärker dem så länge uppgiften är att dömma i stort, icke sällan öfvergifver dem vid dömmandet i smått, eller vid granskandet af detaljer.
Ofta nog förfaller då hans kritik till en mikrologi, så nyckfull, att dess analyser och deductioner skulle, om de hölle stånd, göra all metaphor, allt skaldespråk, ja slutligen allt språk, omöjliga.
Och så till vida motsvaras hans Konstlära af hans Statslära, att äfven här det Bästa, det verkligen Sanna och Sköna, mestadels ej sträcker sig utom framställandet af principerna, de allmänna åsigterna, de första länkarne i försöken till dessas närmare utredning; men, vid tillämpandet på särskilda omständigheter och öfverhufvud på en praktiskt genomförd verkställan, esomoftast förirrar sig, än till origtiga påståenden, än till förslag af en den mest outförbara beskaffenhet.
Om den politiska delen af Nye Granskarens verksamhet kan knappt sägas, att den befattade sig med några facta och praktiska särskildheter; så långt hann den ej.
Men de, som misstänkte den ”förryckte Magisterns” afsigt, drogo försorg, att tillämpningar ditlades honom förutan.
Sådan ändalykt fick denna med de högsta anspråk och förhoppningar började tidning: enligt sin Anmälan ämnad, att varda det vigtigaste af de fyra blad, som der förklarades oumbärliga100, – ”ett Gransknings-Blad af rätt anda och lif, som öfversåge dem alla; der Sanningen kunde hafva en röst; det, som är Skönhet, en lärande mästare; och det Allmänna en högre undervisning i ädelt och manligt Vett”.
Men orsaken till ett så tvärt afstannande?
Någon vink derom förefinnes ej.
Bestod den (såsom det vill synas) här icke i den auctorliga maklighet, som Thorild plägade kalla sin ”epikurism”: så kunna vi nu misstänka efter behag, antingen liknöjdhet hos ”Folket”, som tyckte det vara hiskligt att ett ark vett kostade lika mycket som en kopp kaffe och en skorpa101; eller lönligen tillställda hinder från Konungen; eller skrämsel och klenmodighet hos Boktryckaren, som, enligt tryckpressens då gällande författning, innehade full censur-makt.
Men alltifrån denna tidpunkt märkes hos Thorild en med både Konung och Folk obelåten sinnesstämning, som, några år framåt, går i ett oafbrutet stigande.
Dock var det beskaffenheten och utgången af Riksdagen 1786, som bragte detta missnöje till fullmognad; ända derhän, att han beslöt utvandra till England, för att der söka sig ett fädernesland.
I alla fall hade Thorild i följande stycken rätt: att han ägde verkliga, till och med nya, sanningar att meddela; att Nationen behöfde väckas till mera högsinnighet, och Konungen (hos hvilken högsinnighet ej felades) till mera rättsinnighet och öppenhet; att han sjelf var egentligen ämnad till Folktalare; och att han likväl borde hos en sådan Konung, som Gustaf, om han talade till honom såsom snille till snille, snarare kunna påräkna något gehör och någon själarnes samklang, än hos hvilken annan som helst af det dåvarande Europas monarker.
På grund af dessa förutsättningar, grep han begärligt det tillfälle, som nyssnämnda riksdag tycktes erbjuda: att ytterligare vidga sin verkningskrets, och, med en ädelt nyttjad offentlighet, omedelbart
tilltala så väl Konung som Ständer.
Trogen sitt lifs innersta dubbelsträfvan, att göra vitterheten medborgerlig och medborgerligheten vitter, beslöt han, att härvid begagna dels försvenskade röster från den Skald och den Häfdatecknare han värderade högst, dels sin egen stämma såsom tolk för det allmänna samhällsförståndets fordran på tillbörlig frihet af sin yttranderätt.
Det var af detta skäl, som han under riksdagen utfärdade en Prospectus till tvenne Öfversättningar: den ena, af Ossian; den andra, af Tacitus.
Han ville göra till medborgerlig läsning, genom den förra, hvad han ansåg för det högsta af Poesi; genom den sednare, hvad han ansåg för det lärorikaste af Historia.
Det var vidare af samma skäl, som han skref, för att gemensamt af Konungen och Rikets församlade
Ständer behjertas, de båda ryktbara Memorialerna ”Om det Allmänna Förståndets frihet”, af hvilka han ställde det ena ”till Konungen”, det andra till Folket”.
– Utgången kunna vi gissa.
Det fordrades att vara Thorild, för att ej förutse den.
Om det första af dessa företag skref han, i Juni102 1786, till diplomaten Friherre Silfverhjelm, – bekant genom sin benägenhet för Ossian, Mystik och Magnetism, samt äfven såsom författare genom sina ”Samlingar för Hjertat och Snillet”:
– – Jag är en ung auctor, som lifligen älskar allt sannt och stort, och som till denna stund aldrig sökt en förnäm.
Jag vill gifva Nationen, från Romarne och Engländarne103, ett par förträffliga verk, enligt denna Prospectus.
Det är omöjligt, att dessa arbeten icke skola gynnas, om endast ett exempel gifves: en stor mans vink!
– Jag bönfaller, att Herr Baronen behagade motivera en prenumeration bland sina vänner af Ridderskapet och Adeln.
Detta ger strax lif åt hela resten.
Ty mitt fädernesland är så svagt, att det, långt ifrån att hafva en egen själ och tanka, är redan stort då det kan följa en stor man.
Men det är omöjligt att ett folk någonsin kan förtryckas, utan genom oförstånd.
Dess essentiella styrka är för klar och physisk.
Det behöfver derför endast lära, att känna Sanningen: lära, att ej dåras af det bedrägliga skenet och af den ljufva rösten; att ej kalla den galna och barnaktiga yppigheten – välmåga, och sina Konungars prat – nåd; att ej i sin enfaldighet bäfva för deras lånta guld, deras tiggande makt, deras eländiga konst.
I denna tid af list och fina skälmstycken, är Tacitus en nästan allmännelig cur.
Det är en stor tafla, som man endast behöfver uppställa i rätt dag, och säga: sen, dårar!
– Ack! jag har intet politiskt inflytande; men jag skall uppoffra åt mitt fädernesland allt, hvad
Naturen gifvit mig af tanka och känsla!
Man ser, att hoppet om deltagande och uppmuntran, denna gång närmast fästadt vid de i hufvudstaden församlade
Riksdagsmännen, vände sig först och främst till hvarje caput på Riddarhuset.
Men ack!
Så väl de ”välborne, ädle och välbördige”, som de ”ärevördige, vördige och vällärde”, så väl de ”äreborne, förståndige och välaktade”, som de ”hedervärde och redlige”, brydde sig hvarken om Ossian eller Tacitus.
Väl prenumererade Silfverhjelm, och några få andra; men flertalet af riksfäderne (såsom Thorild sedan berättade i ett bref till Tham) ”kastade sina tanklösa ögon på Prospecten som på ett nymåladt plank, och undrade, hvar och en hos sig: hvad angår det – mig”?
I Stockholms-Posten (N:o 174) uppmuntrades han med denna helsning ”Till den store Öfversättaren”:
Hvad strålar af etheriskt ljus
Omsider snillets verld i Norden skola lifva,
Se’n Ossian och Tacitus
Af än en Ossian, af än en Tacitus,
På Svenska öfversatte blifva!
Men Du, som sjelf så öfversvinnelig
I höjd, i djup, i vidd och bredd dig visat, –
När du har öfversatt de snillen du så prisat,
Hvem skall se’n öfversätta Dig?
Äfven i landsorterna gick det trögt med prenumerationen.
Slutet blef, att af hela företaget vardt – ingenting.
Han lät både Ossian och Tacitus hvila outgifna; hvilket sedan förekastades honom ej sällan; af hans vänner med knot, af hans ovänner med begabberi.
Af den Ossianska tolkningen finnes bland de papper, som kommit i min ägo, ej en rad: men väl en begynnelse till öfversättningen af Tacitus.
Ej fullt innefattande de första nio capitlen af Annalerna, upptager den, utom titeln (”Tacitus öfversatt af Th.”), åtta glest skrifna folioblad; sträcker sig till det ställe, der, vid Augusti begrafning, de förståndigare åskådarne yttra olika omdömen; och afbrytes med orden: ”Han hade, sade man”, – – midt i sextonde sidans första rad.
Icke heller är troligt, att han någonsin fortsatte längre.
Han ville, förmodligen, dessförinnan afbida prenumerationens utslag.
Till profstycke må det första capitlet här anföras.
Rom styrdes i förstone af Konungar.
Friheten och Consulatet införde L. Brutus.
Dictaturerna togos till viss tid: och hvarken Decemvirernes myndighet bestod öfver tvenne år, eller Krigstribunernes consulariska anseende länge.
Cinnas, så litet som Sullas, herravälde var långvarigt: och Pompeji och Crassi makt gick snart öfver till Cæsar, Lepidi och Antonii vapenstyrka till Augustus; som tog allt, uttröttadt af borgerliga oroligheter, med namn af Förste, under sin styrelse.
– Men det fornåldra Romerska Folkets lyckliga eller vidriga skiften hafva berömde skriftställare upptecknat: och äfven för Augusti tider fattades icke prydliga snillen; till dess de, vid smickrets uppstigande, afskräcktes.
Tiberii, Caji och Claudii, samt Neros handlingar blefvo, så länge de regerade, af fruktan sminkade; efter deras död, af det ännu friska hatet vanställda.
Deraf har jag kommit uppå den tanken, att berätta något litet om Augustus, och hans yttersta; så Tiberii regering, och det följande; utan bitterhet och veld; hvilkas orsaker äro långt ifrån mig.
En helt annan framgång, – åtminstone hvad bifallsrop och allmänt deltagande beträffar, – skulle deremot visst hafva krönt det andra af hans båda förehafvanden: om det varit af sådan art, att den offentlighet och den riksdags-behandling, som det åsyftade, hade kunnat tillåtas.
Jag menar de bägge Memorialerna ”om det Allmänna Förståndets frihet”.
Det ena, ”till Konungen”, ville beveka denne till en ny Tryckfrihetslag; hvartill det äfven sjelft meddelar förslaget.
Detta memorial skrefs nyss före riksdagens utlysande, men utan vetskap att ett slikt möte af folkets ombud vore i antåg.
Sedan riksdagskallelsen var utfärdad, inlemnade han det (den 12 April) till Kongl.
Cancelli-Collegium: ”bönfallande i djupaste ödmjukhet, att Kongl.
Collegium behagade för H. M.
Konungen presentera den bifogade tänkskriften.
Jag väntar”, tillade han der bland annat, ”några dagar att trycka den: för att höra H. M.