Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den folkfrihet, som jag älskar, det är den med ordning förenade, som då den uppkallar alla samhällsmedlemmar till fri medborgerlig verksamhet i samhällets tjenst, väl dervid ställer det allmänna bästas fordringar i främsta rummet, men dock skyddar alla lika och icke förtrycker någon; och denna ädla, enda sanna folkfrihet, den har i Sverige alltid varit varm, och befunnit sig val af att hafva en stark Svensk konungamakt vid sin sida, och då jag tror denna gamla sedvänja äfven framgent böra hållas i helgd, vill jag för min del ej beröfva konungamakten de prerogativer, som den nu eger.
Och då, såsom jag uppfattat grundlagens innehåll och syltning, den ej kan tydas på annat sätt, än att
Konungen verkligen eger den nu omtvistade rätten att göra tullnedsättningar — och mångårig tillämpning kan anföras såsom stöd för en dylik tolkning, som dessutom innefattar ett skydd för i minoriteten komna klassers eller individers möjligen förnärmade rätt — anser jag detta prerogativ böra åt Konungen bibehållas.
Men då likväl tankarne om grundlagsbudens rätta uppfattning i förev:de afseende visar sig vara ganska delade, anser jag i hög grad önskligt att frågan derom nu bli Iver afgjord, antingen i ena eller andra rigtningen, och det här föreslagna och af många talare förordade amendementet, hvarigenom afgörandet undanskjutes, derföre icke böra af R. o. Ad. godkännas.
Då jag och många med mig, med godt mod och fast tillförsigt, att den skall befrämja vårt lands lycka, hafva röstat för den nyss omnämnda större reformen, hafva vi likväl icke kunnat för oss dölja, att ölvergången till ett nytt samhällsskick ej kan ske, utan att vid början deraf många faror skola möta, och en af de största deribland måste visserligen erkännas vara den, som man nu här har sökt uppväcka, att emellan konungamakt och folkmakt skall finnas en tvist oafgjord, om gränsen för deras ömsesidiga rättigheter.
520 Den 9 Februari.
Mätte en livar af R. o. Ad:ns ledamötar, sorn nu skall afgifva sin röstsedel, väl besinna angelägenheten för vårt lands framtida lugn att få denna fara undanröjd.
För min del röstar jag för ett obetingadt antagande af den med Fransmännens Kejsare afslutade handelstraktat.
Många bifallsyttringar samt talrika och ihållande rop på propos. följde på detta anförande.
Jag lofvar på förhand fatta mig så kort som möjligt, men jag anser mig dock icke kunna underlåta, att till besvarande upptaga några af de anmärkningar, som här blifvit gjorda.
Detta lår likväl icke så anses, som skulle jag dermed vilja underkasta mig något slags förhör af Frill.
Klinckowström, ty hvar och en finnér lätt, att hans s. k. frågor icke äro något annat än maskerade ansvarspåståenden, och den värde talaren bör veta att delta icke är, hvarken rätta vägen eller rätta stället, der dylika skola framställas.
Men, som sagdt, några anmärkningar vill jag besvara.
Mörner har mycket omständligt sökt visa, att en stor del af de i förra tider af K.
M:t vidtagna tullnedsättningarne icke kunna betraktas som bevis, att K.
M:t i allmänhet egde rätt att nedsätta tullar, emedan K.
M:t vid dessa tillfällen varit af R.
St:r särskildt bemyndigad, att, »till underlättande af traktaters ingående med främmande makter», medgifva tullnedsättningar.
Utan att nu ingå i en närmare utredning af hela denna fråga, vill jag endast påminna derom, att alla dessa af Gr.
Mörner omnämnda tullnedsättningar emellertid alldeles icke skedde i sammanhang med några »traktaters ingående», och att således grunden för dessa beslut ovilkorligen måste sökas i det generella stadgandet i 60:de §:n R. F., som blott bestämmer, alt (med ett undantag) tullafgilter icke må af K. M:t »förhöjas.» Samme värde talare har äfven velat framhålla, att den grundslagsförändring, som föreslogs 1853, skulle vara ett bevis på att någon tullnedsättning icke skulle kunna ske för längre tid än en statsregleringsperiod; men jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att det då var fråga om att förhindra någon tullnedsättning under 10 år, eller att fastläsa beskattningen för längre tid, och således just motsatsen af hvad som innefattas i den nu ifrågav;de betämmelsen.
Mörner har slutligen anmärkt såsom en ojemnhet mellan traktatsbestämmelserna för Sverige och för Norge, att då Sverige förbundit sig, att icke införa exporttullar, har likväl bibehållandet af dylika tullar blifvit Norge medgifvet.
Härvid får jag likväl eninra, att Norge å sin sida iklädt sig förbindelsen att icke höja de närv:de export-lullarne, hvilka, utgående förnämligast för fisk och trävaror, utgöra en väsendtlig inkomstkälla lör Norska statskassan och derföre af rent financiella skäl ej kunnat eftergifvas, ehuru dessa afgifter otvifvelaktigt kännas tryckande för rörelsen, heldst vid konkurrens med andra länder, som derifrån äro befriade.
Traktatsvilkoren äro således äfven
521 i detta hänseende verkligen lika för begge länderna, derigenom att det för begge är bibehållandet af stalus quo, som utgör grunden för den ifrågav:de bestämmelsen.
Såsom bevis på den radikalism, som skulle vana rådande i vår tull-lagstiftning, har Frih.
Sprengtporten anfört, att alla landtmannaprodukter äro tullfria, och att således icke något skydd eger rum för jordbruket.
Denna omständighet fordrar särskildt några ögonblicks uppmärksamhet.
Jag har redan förut visat, att vår tulltaxa, i allmänhet, långt ifrån att vara radikal eller ens liberal, tvertom är ganska protektionistisk, och af andra länder betraktas såsom en af de mest ofrisinnade i Europa, ehuru densamma, ifråga orri jordbruksalsler och lifslörnöderiheter i allmänhet, onekligen är liberal.
Meri äfven detta har sin grund i den stora omsorg, man haft att skydda och gynna industrien.
Ty då, för omkring 10 år sedan, ett i någon mån liberalare tullsystem tillämpades, sökte man, för att göra öfvergången så litet känbar sorn möjligt för våra näringar, i sammanhang med förbudens borttagande och tullsatsernas förminskning, bereda industrien den väsendlliga, och till sin grundsats ganska riktiga, förmånen, att göra vilkorcn för produktionen så gynnsamma som möjligt.
För detta ändamål afskafiädes nästan allmänt tullafgifterna, ej blott för de vigtigaste lefnadsbehofven, utan ock för råvaror, machinerier, redskap, färger, m. m.; och man ansåg sig så mycket hellre kunna göra detta för jordbruksprodukterna, som något tullskydd i delta hänseende, enligt de förhållanden, sorn numera inträdt, och enligt upplysta och erfarna landtbrukares egen åsigt — hvilken äfven vid detta tillfälle blifvit kraftigt uttalad — icke vidare kunde vara jordbruket till något gagn.
Jag bör likväl tillkännagifva, att äran af initiativet till denna, enligt min tanka, fullkomligt riktiga åtgärd, icke tillhör mig, utan min företrädare i embetet, Frih.
Palmstierna.
På hans föredragning beslöts nemi., först den 26 Sept. 1855, att tullfrihet skulle ega rum under viss tid för alla landtmannaprodukter och åskilliga andra vigtiga lifsförnödenheter, och dessa stadganden förnyades sedermera den 11 April 1856, likaledes på Frih.
Palmstiernas föredragning, och den 12 December 1856, med min kontrasignation, intill dess samma bestämmelser blefvo af R.
St:r 1857 godkända och stadlästade.
Och slutligen kan det måhända icke vara utan intresse för R. o. Ad. alt veta, och jemväl tjena såsom ett slags bevis på, att denna åtgärd icke måste vara så vådlig för jordbruket, att en man, som icke är känd för något hejdlöst framåtskyndande i detta eller andra afseenden, nemi.
Hr Gr. C. G. Mörner, såsom Konungens rådgifvare, biträdt alla de nyss omnämnda besluten.
Klinckowström har börjat sin sednaste serie af anmärkningar med det påståendet, att jag, likgiltig för näringarnes öde, skulle framgå öfver grusade fabriker och grundlagens spillror.
Jag får emellertid lugna mig dermed, att jag verkligen icke känner några grusade fabriker eller ödelagda näringar, och intill dess Hr Frihm upplyst mig om hvar dessa äro till finnan - 522 Den 0 Februari. des, kan jag icke göra mig några förebråelser för de förfärliga olyckor, som lians fantasi utmålat.
Samme värde talare liar äfven, på sitt egendomliga språk, yttrat att han skulle träffa en »liktorn», då han ånyo framdrog frågan om det Franska bränvinet, och han liar ytterligare påstått, att hela bränvinsrörelsen här i landet skulle gå under, till följd af den förevide traktaten.
Jag har redan förut, med obestridliga siffror, visat den fullkomliga grundlösheten af en sådan farhåga; men jag vill nu ytterligare fråga den värde Frihm, huru det då låter förklara sig — ifall det finnes någon sanning i hans påståenden — att allt ifrån den 15 sisth April, då traktaten började att tillämpas, eller just under det år, då, enligt hvad Hr von Koch fullständigt upplyst och utvecklat, det omtalade Franska drufbränvinet, eller såkallade trois-six, stått uti ett alldeles exempellöst lågt pris, icke en enda kanna af detta bränvin hit inkommit från Frankrike.
Det enda fastage, som deraf inlörskrifvits för att tjena till agitationsmedel, intogs öfver Lubeck, och fick således ej heller åtnjuta den lägre tullbehandling traktaten bestämmer, hvilket bäst lärer bevisa hurupass verkligt allvar härmed varit.
Och oaktadt allt detta, talar man nu, sedan lörhållandena återtagit sitt normala skick, om en »öfversvämning» af sådant bränvin, och om den Svenska brävinsbränningens derigenom förestående undergång!
I sanning, jag förstår knappast huru man kan vilja framkomma med sådant tal, så framt nian sätter något värde på att åtnjuta förtroende.
Vidare har den värde talaren hemställt, huruvida frågans hänskjutande till K.
Sfr endast skulle betraktas såsom en formalitet.
Jag trodde mig icke hafva uttryckt mig så otydligt, att en sådan uppfattning skulle kunna befaras af någon, som ville förstå hvad jag yttrade.
Jag har sagt, att frågan om traktatens godkännande blifvit till R.
Sfr öfverlemnad af »konstitutionel grannlagenhet», emedan K. \l:t icke dertill var af grundlagen förbunden; men sedan detta skett, är det naturligt, att R.
Sfrs beslutande rätt i detta, som i andra fall, också är fullkomligt sjelfständig.
Och att en så vigtig fråga, som denna, blifvit till R.
Sfr öfverlemnad, äfven då detta ej varit i lag föreskrilvet, anser jag för min del icke allenast vara fullt öfverensstämmande med en riktig uppfattning af konstitutionella förhållanden, utan det öfverensstämmer också med den praxis, som månsa gånger varit följd, enär Ii. M:t, vid flera föreg:de tillfällen, till R.
Sfrs pröfning öfverlemnat mera ingripande samhällsfrågor, såsom t. ex. rörande kommunalförfattningarne, bränvinslagstiftningen m. 11., hvilka tillhöra den ekonomiska lagstiftningen och således kunnat af K. M:t allena afgöras.
Samme värde talare har också anmärkt såsom en inkonseqvens, att vid detta tillfälle den afslutna traktaten blifvit tilllämpad innan R.
Sfr derom hunnit yttra sig, då deremot sådant icke skett med andra traktater, t. ex. i fråssa om Oresundska tullen.
Denna skillnad är emellertid lätt förklarlig, då man ihogkommer, att vid traktaten ang:de Sundska tullen, äfven förekom Den 9 Februari.
523 åtagandet af ganska betydliga utgifter för en längre tid, hvarom frågan först måste underställas R.
St:r, så framt ej regeringen ville taga medlen ur sin egen ficka.
För att visa hvilken enorm »förlust,» som genom den Franska traktaten skulle uppkomma för landet, har Frih. Klinckowström iifven företagit sig att uträkna huru mycket, efter hans uppskattning, den minskning i tullafgifter, som enligt den nya taxan blifvit medgifven, skulle utgöra under en tid af (såsom jag tror) tio år.
Det förundrar mig blott, att den värde talaren, för att ytterligare förhöja effekten af sin framställning, icke äfven gjort sig besväret att utsträcka sin beräkning till en tidrymd af t. ex. 25 eller 100 år, och att jemväl lägga ränta på ränta.
Den s. k. förlusten hade då blifvit ännu fruktansvärdare.
Men huru man rimligtvis kan betrakta en förminskad beskattning, eller med andra ord, de medel, som tillfölje häraf ej utkräfvas af befolkningen, såsom en »förlust» för landet, detta öfverlernnar jag åt den värde Frihms egen statsmannavishet att förklara.
Det säkra är, att om eftergifvandet af skatter, hvilka befinnas obilliga eller hinderliga, och som kunna undvaras, skall anses som en /örlusl, så bör det å andra sidan också anses såsom en vinst, att pålägga och uttaga dryga afgifter af de skattdragande, och detta borde väl då, för ett så nyttigt ändamål, också ske till den högsta möjliga utsträckning.
Man kan åtminstone säga, att detta icke vore någon särdeles svår statskonst.
Den ofta nämnde värde talaren har skarpt klandrat, att, genom den nu vide tulltaxans uppställning, afgifterna för varor af samma art, men af olika beskaffenhet, blifva ytterst ojemna, och han har lagt mig detta särskildt till last, då jag vid sisth riksdag yttrat, att sådant var en olägenhet, sorn borde afhjelpas.
I detta afseende behölver jag endast hänvisa till den, efter min tanka, fullkomligt tillfredsställande förklaring, som komitterade härom afgifvit.
Så snart man, såsom jag tror, på goda grunder öfvergifvit systemet af tullar efter värde och antagit bestämda afgifter för hvarje artikel, så måste man underkasta sig den ofullständigheten, att när varornas värde är olika, den fixa tullafgiften ej uppgår till samma procent för alla.
Såvidt lämpligen kan ske, bör detta visserligen motverkas genom underafdelning af rubrikerna, men då man tager i betraktande alla de undersökningar, all den omgång, skada och tidsutdrägt, som vid tillämpningen blir en följd af en alltför invecklad indelning, så finner man lätt, att man här framför allt måste handla praktiskt, och jag har på dessa grunder icke kunnat undgå att erkänna riktigheten af komitlerades, i öfverensstämmelse med flera näringsidkares egna önskningar, afgifna yttrande, att den nuvide, enklare indelningen egde företräde.
På de frågor, eller rättare sagdt anklagelsepunkter, hvilka Frih. Klinckowström direkte till mig framställt, anser jag mig ingalunda, hvarken moraliskt eller politiskt, förbunden att lemna honom svar; men då härvid likväl förekomma vissa särskildta omständigheter, som jag gerna önskade att något närmare få 524 Den 9 Februari. vidröra, så vill jag icke låla tillfället gå obegagnadt förbi, att derom lemna några upplysningar.
Så har den värde talaren bland annat frågat, hvarföre icke, i öfverensstämmelse med I0:de §:n R. F., vid detta ärendes beredning, några upplysningar blifvit inhemtade från vederbörande embetsverk, eller från Kommers-Coll.
Först och främst ber jag då att få fästa uppmärksamheten derpå, att i det omförmäldla stadgandet står blott, att »nödiga» upplysningar böra inhemtas m. m.; och man ser således, att en pröfningsrätt, ganska välbetänkt, blifvit Regeringen förbehållen, huruvida, och till hvad omfång, upplysningar böra infordras, äfvensom på hvad sätt detta lämpligast kan ske.
Derföre händer också ganska ofta, att till vissa ärenders utredning utlåtanden inhemtas, icke af de ordinarie embetsverken, utan af akademier och komittéer, hvilka i ämnet ega en närmare sakkunskap.
Och hvad nu särskildt beträffar den utredning, som i fråga om Franska handelstraktaten kunde vara nödig, så synes det mig fordra endast ganska måttlig eftertanka för att finna, att denna icke rimligen kunde af Kommers-Coll. afgifvas.
Det vore nästan förnärmande för Frih. Klinckowströms omdöme, om jag antoge alt han skulle hafva åsyftat en så bakvänd ordning vid ärendets behandling, som att Kornmers-Colhii utlåtande skulle hafva infordrats sedan underhandlingarne, i öfverensstämmelse med lemnade instruktioner, blifvit afslutade; men icke stort bättre utfaller det andra, enda återstående alternativet, eller att Collegium, enligt Frihtns åsigt, hade bort förut yttra sig öfver de instruktioner, hvilka, i anledning af hvad som vid underhandlingarne förekom, tid efter annan måste utlärdas för våra ombud i Paris.
Hvar och en vet, att emhetsverkens utlåtanden och expeditioner äro handlingar, som, enligt tryckfrihetsförordningen, af hvem som heldst kunna utfordras och offentliggöras; och jag hemställer då, huruvida det varit förståndigt, att sålunda låta på förhand blifva kunnigt, hvad som vid underhandlingarne lörelupit, och hvad den rådgifvande myndigheten yttrat och föreslagit.
Åtminstone hade delta varit ett ovanligt sätt att föra underhandlingar.
Meri emedan Regeringen naturligtvis icke ansåg en sådan metod lämplig, var också en särskild komitté af sakkunniga män tillsatt, hvars utlåtande i ämnet kunde, så länge sådant var nödigt, undandragas offentligheten, och hvars fullständiga utredningar lemnade Regeringen all den upplysning, som för dess beslut i frågan var af behofvet påkallad.
Vidare har den värde Frilen förmenat, att genom bestämmandet af en lägre tull för franskt drufbränvin, än för annat bränvin, skulle ett monopol vara medgifvet, som är förbjudet.
Det ser ut som skulle Frilen ej rätt förstå skillnaden mellan ett monopol och en differential-tull, ehuru dylika tullar — hvilka jag för min del principiell icke gillar — så länge de s. k. tulllind ringa rne bibehöllos, eller intill år 1851, voro för transatlantiska varor hos oss allmänna och ännu i denna stund existera i förhållande till Norge.
Men det mest besynnerliga och ovän - Den 9 Februari.
525 tade är dock, att den värde Frihin framställer denna anmärkning, nästan i samma andetag, som han häftigt klandrar, att Franska traktatens bestämmelser blifvit upptagna i den allmänna tulltaxan och att icke en särskild differential-tulltaxa blifvit gällande för handeln med Frankrike.
Konseqvensen häraf är åtminstone svår att tälta.
Bland de frågor, som den värde Frihin framkastat, förekom äfven den, huruvida det skulle vara tillåtet för Regeringen att också höja tullar, eftersom detta skett för papper med tryckta linier.
Jag torde val ej behöfva yttra min mening i en sak, som är alldeles klar, då grundlagen uttryckligen säger att K.
M:t (med ett undantag) icke eger förhöja tullafgifter; men angående det mycket omtalade papperet med tryckta linier, anhåller jag alt fä lemna några upplysningar, hvilka, enligt hvad jag hoppas, skola visa att någon tullförhöjning för detta slags papper alldeles icke åsyftats, utan att endast ett fei blifvit rättadt, som förekom i den gamla taxan.
Såsom ett förtydligande i fråga om förtullningen af det omförmäldta papperet, haile vederbörande embetsverk vid sistlidne riksdag föreslagit, att en anvisning i detta afseende skulle införas i tulltaxan, men genom något misstag, som ej upptäcktes, utan bibehölls, fick denna anvisning följande lydelse: »papper med tryckta linier tullbehandlas som tryckpapper», då det emellertid, i stället för »tryckpapper», bort heta tryckt papper.
Att delta var meningen är icke allenast klart genom rnotiverna till framställningen, utan äfven alldeles uppenbart, till följd af sakens egen beskaffenhet, ty ingen rimlig eller förnuftig anledning kunde väl finnas, att papper — hvilket nödvändigt måste vara skrifpapper, för att kunna begagnas till sitt ändamål, såsom formulärer eller dylikt — blott derföre att linier blifvit påtryckta, och således étt nytt arbete, som måste öka dess värde, tillkommit, skulle nedflyttas till en lägre tullklass än sjelfva skrifpapperet, eller till likhet med tryckpapper; utan åsyftades tvärtom att den sålunda förädlade varan skulle uppflyttas och behandlas lika med tryckt papper.
Då nu, i sammanhang med den franska traktaten, en ny, enklare och, som jag tror, utan gensägelse, bättre rubricering antogs för artikeln papper, och fråga uppstod hvart detta papper med tryckta linier skulle hänföras, har jag för min del icke ett ögonblick tvekat att biträda komitterades i detta hänseende afgifna förslag, hvarigenom den i förra taxan genom misstag inkomna oegentligheten blifvit rättad, och detta så mycket hellre, som denna förändring saknar all praktisk betydelse för rörelsen, då, så vidt jag vet, icke ett enda ark dylikt papper från utlandet inkommit.
Men att denna, så att säga, endast formella rättelse skulle betraktas som ett grundlagsbrott, det kunde jag verkligen icke föreställa mig; och bäst synes mig i alla händelser vara, att Frih.
Klinckowström, likasom förut en annan värd ledamot af detta Stånd, skickar sitt linierade papper i en rulle till Konst.-Utskit, för att se om 526 Den 9 Februari. detta Utskott delar hans åsigt att grundlagen derigenom blifvit krossad i spillror.
Klinckowström har vidare hemställt med hvad rätt Regeringen, till vinnande af franska traktaten, användt medel, som annars skulle hafva ingått lill Riksgälds-kontoret, och har sagt alt hvarje åtgärd, hvarigenom statens inkomster förminskades, vore olaglig.
Första följden af en sådan gruridlagstolkning skulle vara den, att K.
M:t derigenom förhindrades.att utöfva den dyrbaraste af sina rättigheter, nemi. alt gifva nåd, der ömmande omständigheter kräfva en mildring i lagens bokstaf.
Ty om Konungen sålunda i nådeväg efterskänkte böter, hvilket ganska ofta händer, så är ju detta också en eftergift af statsmedel, hvilka eljest, i form af öfverskott, slutligen skulle hafva stadnat i huset der borta på Riddarholmen.
Den samme värde talaren har inledt sitt första anförande med en poetisk betraktelse hurusom personerna endast väga fjäderlätt i händelsernas vågskål; ty, säger han, äfven då Sveriges slörste Konung föll på Liitzens blodbesköljda valplats och, omhvärfd af fiender, blott ett barn satt på thronen, har det Svenska statsskeppet likväl segrande genomgått stormen.
Detta är utan tvifvel ganska sannt och äfven, vackert sagdt, ehuru det onekligen varit ännu vackrare, om den ädle Frifnn, istället för att omskrifva meningen på prosa efter sin fason, begagnat den store skaldens ursprungliga ord, sådana de förekomma i hans sköna sång till Svenska Riddarhuset 1840.
De lyda: »När hjeltekungen föll i segrens famn, Och låg och blödde i sin vunna slagtning, Ha’n
I väl hört, att deras hjertan sjönko, Fast än en verld i vapen stod emot dem, Och blott ett barn på Wasa-thronen satt.»
Men fastän, som sagdt, detta är ganska vackert, kan jag likväl icke precist inse, hvad denna poetiska ulflygt egentligen har att göra med den nu ifrågavarande franska traktaten.
Man söker visserligen här gifva en sådan tolkning åt det beslut, vi gå att fatta, att ett förkastande af traktaten icke skulle kompromettera konungamakten, utan endast vara ett nederlag för Konungens rådgifvare, eller egentligen för några vissa ibland dem.
Men det torde dock böra ihågkommas, att denna fråga, der K.
M:t å landets vägnar uppträder gent emot en främmande makt, icke är ett vanligt regeringsmål, utan ett ärende af ministeriel natur, och att grundlagen, för dessa ärenders behandling, stadgat en särskildt form, till följd hvaraf också ett afslag eller klandrande beslut i en sådan fråga måste anses mera än vanligt blottställa Konungen.
Hufvudsaken härvid är dock i alla fall den syftning, som här uppenbarar sig, att söka inkräkta på konungamaktens rättigheter.
På min fråga i går, huruvida Mine H:rr motståndare ansåge att K.
M:t äfven vöre förhindrad, att, om så pröfvades Den 9 Februari. 527 nödigt, förbjuda införsel af en tull pligtig vara, emedan tullinkomsten då skulle försvinna, liar Frih, Sprengtporten, såsom väl kunde förväntas, svarat att han icke ansåg K.
Mits höga rätt i sådant fall kunna bestridas, men att detta likväl måste betraktas såsom ett undantag, hvilket sällan förekommer.
Ganska riktigt!
Och likaledes hoppas jag, att det alltid måtte blifva undantag, — men ingalunda regel, att K.
M:t skulle behöfva afvika från representationens mening, och vägra sin sanktion på dess beslut, utan att likväl derföre K.
Mits rätt, alt i händelse af behof så handla, må anses vara onödig eller oriktig.
Jag är således i delta fall fullkomligt ense med Frih. Sprenetporten; men Frih. Klinckowström har deremot tagit steget fullt ut.
Han påstår att K.
Mit icke får förbjuda införsel af en tullbelagd vara — således icke heller i händelse af pest, krig eller dylikt.
Enligt hans åsigter att K.
Mit icke får nedsätta någon afgift eller företaga någon åtgärd, hvarigenom statsinkomsterna blifva förminskade, skulle
Konungen alltså icke vidare kunna ingå traktater med främmande makter, så framt någon den ringaste nedsättning i afgifter derigenom medgåfves; ej kunna förhindra införseln af någon vara, som vore belagd med tull, äfven om sådant vore af högsta nödvändighet på kalladt; och icke i nådeväg kunna efterskänka några böter.