Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid pröfning af åtskilliga hos Rikets Ständer gjorda framställningar i afseende å förbättrad lagstiftning, rörande landets kommunal-förhållandeo, har under öfvervägande kommit, hurusom, allt sedan det nya Slats-skickels införande, ombildning i vissa delar utaf de kommunala rättigheterna och skyldigheterna utgjort föremål för Regeringens och Ständernas omsorger, men först i sednare (ider behofvetjaf kommunal-slyrelsens ordnande efter en fullständig och omfattande plan börjat uppfattas.
Vid ofvannämnda pröfning hafva Rikets Ständer icke underlåtit att i betraktande taga åtskilliga fremmande länders gällande kommunal-förfatlningar, såsom brödrariket Norriges, hvilket land erbjuder så många anledningar lill jemförelse med vårt eget samt konungarikena Belgiens och Nederländernas, der den kommunala sjelfverksamh.eton i alla lider visat sig mer lefvande än annorstädes och utgjort den källa, hvarur de konstitutionella begreppen städse erhållit förnyad näring, oaktadt de stora politiska skakningar och omhvälfningar, för hvilka sistnämnde länder så ofta varit blottställde.
Hvad vårt eget land angar, hafva Rikets Ständer funnit kommunen der, likasom allestädes, hafva utgått från familjen.
Dess trängsta krets var den tillsammans boende slägten, med husfadren till öfverhufvud.
Derutanföre vidgade sig sambälls-föreningarne till by, härad, lagsaga.
Socknen är en yngre, ur den kristna kyrko-författningen utgången skapelse. 220 E.rp c di t io n s - fits holte ts Förslag till underd.
S/iriJve/se N:o 21 1.
Att byalaget i äldre tider utgjort en sjelfständig kommunal-förening, är så mycket mindre att betvifla, som detta förhållande än i dag forllefver i bvstämman och vissa funktioner, såsom by-fogde, by-sexman o. s. v. Deremot har häradet allt mer förlorat af denna sin ursprungliga karakten Häradstingen, som i äldre tider voro samlingar icke blott för lagskipning, utan äfven lör lagstiftning uti och förvaltning af häradet rörande ekonomiska angelägenheter, hafva af dessa sysselsättningar nu mera intet annat i behåll, än rättskipningen.
Den lilla återstod af administrativa göromål, som Byggninga-balken i 1734 års lag ännu hänskjuter till häradshöfdingen och tinget, kan nu anses hafva i det aldranärmaste bortfallit.
Med lagmansdöme! försiggick långt tidigare denna aflyning af dess kommunalt-administraliva egenskap, till dess ali hela institutionen, äfven såsom rättskipnings-anslalt, i våra dagar försvunnit.
Men den menighets-ätyrelse, som på landet efter hand bortföll från häradet, uppträdde i stället uti socknen och blef der vidare utbildad.
Att sockenstämman är gammal lider intet tvifvel, men då, såsom förut är anmärkt, socknen ursprungligen var en förening för rent kyrkliga ändamål, så blef deraf en naturlig följd, att sockenstämman skulle i början omfatta endast kyrkliga ärenden, såsom kyrkans och dermed sammanhängande anstalters ekonomi jemte kyrkodisciplin, och att prosten skulle der vara sjelfskrifven ordförande.
Men i samma mån häradstinget upphörde alt utgöra fältet för allmogens rådplägning uti henne rörande hushållsangelägenheter, var det också lika naturligt, att dessa rådplägningar skulle söka och finna en samlingspunkt uti sockenstämman.
Uti 1650 och 1675 årens presterliga privilegier, hvilka innehålla föreskrifter angående sockenstämmans maktbefogenhet och formen för öfverläggningarne derstädes, omtalas väl ej andra ärenden såsom föremål för sockenstämmans behandling, än den kyrkliga ekonomien och kyrkotukten, men del är dock veterlig!, att äfven andra, rent verldsligä saker, långt före denna tid derstädes handlagts.
I städerna har den kommunala sjellstyrelsen erhållit en långt mångsidigare ut veckling och en långt vidsträcktare tillämpning, än pä landet, hvartill orsaken förnämligast torde igenfinnas uti den olika grunden för tillsättningen af de myndigheter, åt hvilka kommunens domstols- och förvaltnings-göromål anlörtrotts.
När på landet häradshöfdingen och länsmannen förordnades af Konungen och Dess Befallningshafvande, förvaltades i städerna rättskipningen och administrationen af borgmästare och råd, hvilka sjelfva tillhörde borgerskapet och af de afträdande utsågos.
Då det ligger i sakens natur, att en offentlig person söker stöd för sin myndighet hos den som tillsatt honom, så måste af del olika förfaringssättet härutinnan på landet och i städerne den följd utveckla sig, ali på det förra stället menighetens hörande öfver förvaltnings-ärenderne allt mer kom ur bruk, då deremot i städerne borgmästare och råd ej kunde företaga något af vigt, utan all rådfråga borgerskapet.
På landet var styrelse-verktyget en person, i städerna utgjordes det af eli mångtaligt Kollegium, som genom val tidt och otta förnyades, hvilka omständigheter jemväl mäste bidraga till förstärkande af menighetens inflytande på förvaltningen.
Under Drottning
Christinas minderårighet ingrep väl
Bi ‘geringen i detta prerogativ medelst omedelbar utnämning af borgmästare, men det missnöje, som derefter alstrades i städerna, och som under hela den sednare hälften af 17:de århundradet gaf sig luft uti ständigt återkommande riksdags-besvär, blef är 1723 slutligen bilagdt genom ett slags förlikning af de stridande anspråken, på det sätt, alt borgerskapen erhöllo rättighet att på förslag till borgmästare uppsätta tre personer, af hvilka Konungen egde utnämna en.
Städerna undfingo tidigt tili Konunga-balken af Magnus Erikssons stadslag en organisk stadga för sin domstols-inrätluing och förvaltning, hvilken lag i vissa delar Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 211.
221 ändrades och tillöktes genom Stadgan om städernas administration af den 26 December 1619 samt de särskilda privilegier, som påföljande året blelvo några städer för länade.
Elnira det numera antages vara utredt, att nämnda stadga icke blifvit lill efterlefnad kungjord, är det likafullt upplyst, att densamma åtminstone frän 1670 talet tillämpats och sålunda läkliskt blifvit lag.
Tillvaron af dessa för städerna gällande förvaltningsformer, hvilka lemnade stadsmenigheterna tillfälle, att på rådhuset rådpläga örn kommunens angelägenheter, gjorde derstädes sockenstämman öfverflödig, utom för sådana ärenden, som ursprungligen hörde dit, eller de rent kyrkliga.
Stadgan angående sockenstämmor och kyrkoråd af den 26 Februari '1817, hvilken gällde ända lill 1843, innehåller också derföre det förklarande, alt i de städer, der sockenstämmor förut varit, brukliga, finge de ack pä lika satt derefter hällas.
Ofvannämnda lagar, hvilka ordnade förvaltningen i städerna, voro, enligt bokstafven, gällande endast för borgerskapel; men kunde det oaktadt tillfredsställa dessa samhällens behof i äldre tider, då städernas innevånare med få undantag voro borgare.
Detta förhållande började dock redan under förra hälften af 17:de århundradet förändra sig genom vissa industriela yrkens efter hand skedda befrielse från burskaps-lvånget samt den gradvis skeende tillväxten af en utom de borgerliga yrkena stående befolkning.
Uppkomsten i städerna af en sådan oberättigad samhällsklass kunde ej undgå att der alstra förvecklingar, hvilka ådagalade otillräckligheten i de former, uti hvilka del kommunala lifvet rörde sig, särdeles som någon grund för omröstning på allmän rådstuga icke var och ännu icke är fastställd.
Till sockenslämmo-förurdningen, hvilken dessutom icke var, annorlunda ari undantagsvis, gällande för städerna, kunde man icke heller taga sin tillflykt, enär någon för städerna tillämplig röstgrund ej heller deruti fanns stadgad.
, Till afhjelpande af dessa missförhållanden väcktes, vid 1834—1835 årens riksdag fråga om ändring och tillägg i 1817 års sockenstämmo-förordning, i anledning hvaraf Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 9 Februari 1835 anhöllo, det Kongl.
Majit mätte, efter stadslÖrsamlingäfnes hörande, åt kommitterade för kyrkolagens öfverseende, eller andra sakkunnige män, uppdraga utarbetandet af förslag till en fullständig författning angående sockenstämmor och kyrkoråd, såväl i städerna, med undanlag af Stockholm, som på landet, samt berörde förslag till Rikets Ständers bedömande vid nästinträflande riksdag öfverlemna.
Ett sådant förslag blef också utarbetadt och vid 1840—1841 årens riksdag öfverlemnadt till Rikets Ständer, hvilka behandlade detsamma i sammanhang med åtskilliga gjorda framställningar om inrättande al Häradsoeh Läns-nämnder, samt antogo och till Kongl. Majit öfverlemnade särskilda förslag till författningar om sockenstämmor i riket, utom Stockholm, äfvensom om sockennämnder på landet; på grund hvaraf också, efter samtlige Landshöfdingars och Konsistoriers hörande, den 29 Augusti 1843 utfärdades de särskilda nådiga förordningarne om Sockenstämmor, om Kyrkoråd och om Sockennämnder å landet.
Sedan en kommitté, bestående af deputerade
Irån samtlige församlingar i Slockholm. jemte af Kongl. Majit förordnade ledamöter, utarbetat förslag till sockenstämmoförordning för hulvudstaden, utfärdades den 16
Maj 1847 nådig författning härom, hvilken hufvudsakligen är byggd på samma grundsatser, sorn 1843 års sockenstämmoförordning, men dels upptager en från bestämmelserna deruti skiljaktig grund lör rösternas beräkning, dels innehåller föreskrift om sättet för afgörande! af sådana hulvudstaden i allmänhet rörande frågor, om hvilka de särskilda lörsamlingarnes sockenstämmor stadnat i olika beslut, nemligen genom en af deputerade frän de olika församlingarne sammansatt s. k. sockenstämmo-nämnd.
222 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:0 21 1.
Den gällande sockenstämmo-lorordningens lämplighet för landsbygden har i allmänhet icke blifvit ifrågasatt.
De hufvudsakliga anmärkningar, som deremot gjorts, angå dels lämpligheten af pastors sjelfskrifvenhet lill ordförande-platsen, dels jemförelsen mellan rösträtt efter hemmantalet och efter bevillning, deruti rubbning jemväl egt rum genom bevillningens nedsättning.
Vida ogynsammare har i städerna omdömet utfallit angående ifrågavarande förordning, hvilket är förklarligt deraf, att densamma, så vida den blefve strängt efter ordalydelsen tillämpad, skulle innebära en fullkomlig omhvälfning af den traditionela formen för städernas urgamla municipal-styrelse, ty om, enligt 9 § 1 mom. i förordningen, alla de mål, '"som röra stadens hushållning och allmänna angelägenheter,’’ skulle dragas ifrån rådhuset till socken-stämman, så komme nästan inga kommunal-ärenden att qvarblifva under den civila myndighetens handläggning.
Att på landet ett sådant förhållande uppkommit, har sin naturliga förklaringsgrund deri, att någon civil kommunal-styrelse ej finnes i socknen, hvaremot i städerne ifrån uråldriga tider funnits en sådan, hvilken otvifvelaktig! kunnat efter tidens behof än vidare utbildas, och hvarigenom den omflyttning af formen för stads-samhällenas hushållsmål, som kan anses ligga i åberopade ställe af sockenstämmo-förordningen undvikits.
Hvad som i sjelfva verket var behöfligt, eller inrymmande åt de utom borgerskapet stående stads-innevånarne af en billigt alvägd inflytelse på handhafvandet af kommunens angelägenheter samt en för slads-menigheternas sammankomster fastställd röstgrund, har i allt fall icke lill fullo uppnåtts genom bestämmelserna i sockenstämmo-förordningen, enär förvaltningen och dispositionen af städernas ordinarie inkomster lika fullt fortfara alt tillhöra borgerskapet, med öfriga samhällsklassers uteslutande.
Likväl torde uti ingen stad det anförda stadgandet i sockenstämmo-förordningen hafva vunnit den vidsträckta tillämpning, hvartill sjelfva ordalagen kunna gifva anledning.
Frågor om byggnad och underhåll af stadens hus och lägenheter, öfverenskommelse!- om väg- och gatu-hållning samt brobyggnad, utväljande af fullmäktig för staden och mera dylikt hafva på de flesta ställen fortfarande föredragits på rådstugan, men de tvifvelsmål, som kunna uppstå om giltigheten af sålunda tillkomna beslut och den rätts-osäkerhet, som deraf måste alstras, innefatta tvifvelsutan betänkliga följder af den bristande öfverensstämmelsen mellan författningens ordalydelse och det i trots deraf öfverallt vidhållna bruket.
Socken-nämnden är en helt ny stiftelse, som har ett slags motsvarighet uti det Norrska förmanskapet.
Den väsendlliga skillnaden mellan dessa institutioner ligger dock deruti, att förmanskapet utgör en verklig kommunal-styrelse, med åliggande att handhafva kommunens kassor och egendom samt verkställa de af socken-representanterna fattade beslut, hvaremot socken-nämnden icke får något att skaffa med dessa förvaltnings och verkslällighets-åtgärder, såvida ej socknemännen derom meddela särskildt uppdrag.
De genom författningen åt socken-nämnden anvisade göromål inskränka sig lill inseende öfver allmänna hälso-vården, anställande af undersökning om mödrar, som af våda förqväft sina barn, om Ijensle-folks olydnad mot husbönder samt handhafvande af överenskommelser lill befordrande af allmän sedlighet, hvartill, i följd af 1847 års faltigvårds-förordning, kommer del på en gång vigligasle och besvärligaste, som är att utgöra faltigvårds-styrelse.
När sålunda socken-nämnden i främsta rummet gjorts lill ett slags verktyg ät den offentliga och kyrko-poiisen, ulan någon egentlig makt inom den krets, der densamma är satt all verka, må det icke väcka förundran, ali denna anstalt ännu icke tillvunnit sig det förtroende hos allmogen, eller burit de frukter, man deraf väntat.
Vid fråga om ett allmännare öfverseende af kommunal-författningarne, påkallas uppmärksamheten i främsta rummet på en vigtig grundsats, som i flera andra länder, Expedilions-Utskottels Förslag lil/ underd.
223 men icke i Sverige, vunnit tillämpning i kommunen, nemligen det representativa systemet.
Elter Rikets Ständers tanke är det nödvändigheten, som bör afgöra, om och när delta skall tillämpas.
Der hela den maktegande menigheten icke kan, i anseende till sin myckenhet, samlas pä ett rum för att rådslå och besluta, der är det nödvändigt, att denna menighet åt utsedda ombud anförtror ifrågavarande rättighet, men der nämnde hinder ej möler, synes något skäl ej förefinnas, att förbjuda hela menigheten alt denna rättighet utöfva.
Med den inskränkning, rösträtten i sockenstämma för närvarande har, och äfven med den utsträckning, densamma kan i framtiden fä, synes i de flesta församlingar någon olägenhet ej böra uppkomma al' hela den röstegande menighetens sammankallande på ett rum.
Erfarenheten har derom ej framburit något vittnesbörd, och det allmänna tänkesättet påkallar ej heller i detta alseende någon förändring.
Endast i kommuner med större folkmängd kan en representation blifva behöflig, och lagen synes derföre, med hänsigt lill nämnde orsak, böra innehålla tillåtelse för kommunen, att öfvergå till det representativa systemet jemte reglor för organisationen af en sådan representation för församlingen.
Genom 1847 års författning är systemet redan infördt i Stockholm, och flera al rikets andra städer hafva uppnått den folkmängd, att alla som ega eller med rätta böra fä rösträtt i stadens angelägenheter, svårligen kunna samlas på ett rum, vare sig lill sockenstämma elier allmän rådstuga.
Efter Rikets Ständers tanke finnes således för närvarande intet skäl, att göra någon väsendtlig ändring i den nu gällande formen för landsbygdens menighets-styrelse eller sockenstämman.
Sockennämnden är också en behöflig oell passande länk i denna styrelse, dock under förutsättning, alt det göromål, som författningen endast vilkorligt anförtror åt nämnden, eller bandhafvandel al ”sådana gemensamma ekonomiska angelägenheter, hvilka icke tillhöra embets- och tjenstemäns handläggning”, i stället ovilkorligen och i främsta rummet upptages bland socken-nämndens åligganden.
Men om på landet kommunal-väsendels ordnande blilver företrädesvis lättare, i anseende till den torftighet pä grundämnen, som dervid slå lagstiftaren till buds, så blir frågans lösning desto mer invecklad i städerna, just i löljd af det öfverflöd pä materialier, som der är för handen.
Lagstiftarens omsorg måste här mindre gå ut på att tillskapa något nytt, än att af det gamla utsofra hvad som är öfverflödigt, samt att uti hela organismen bringa enhet och sammanhang, hvilka nu alltför mycket saknas.
Den högsta rnunicipala myndigheten i städerna är Magistraten eller Borgmästare och Råd, valde af en klass bland stadens innevånare, borgerskapet.
Magistraten — för att ej tala otti dess sysselsättning såsom domare i stadens domstol — har det högsta inseendet öfver stadens ekonomi och politi, och de tjenstemän eller verk, som med dessa saker ega det omedelbara bestyret, lyda, eller böra åtminstone lyda under Magistraten.
1 fråga om disposition af stadens medel och egendom kan dock Magistraten ej besluta, ulan att höra sin principal borgerskapet, hvilket i dylika frågor representeras af ett utskott eller råd, borgerskapets äldste, till antalet vanligen 24, eller eljest i förhållande till folkmängden.
1 flera större städer är de äldstes rätt att representera borgerskapet sä fullständig, alt sammanträden af menige borgerskapet der aldrig förekomma, men i de flesta städer är vanligt, att vissa årligen återkommande allmänna rådstugor ega rum, dervid frågor af större allmän vigt, i synnerhet sådana, som angå beskattning eller betydliga utgifter, föredragas.
Det nu anförda torde lemna en antydning om städernas urgamla municipal-inrältning, tillräcklig på de tider, dä borgerskap och stadsmenighet voro i det närmaste liktydiga begrepp; men sedan den utanför borgerskapet befintliga stadsbefolkningen tillvexl i antal och betydelse, har anspråk å dess sida framställts om deltagande i kom.
224 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
N:o 2ff. munen» angelägenheter, hvilket anspråk man sökt tillfredsställa genom att göra sockenstämino-förordningen gällande äfven för städerna.
Härigenom har dock en olägenhet uppkommit, nemligen kompetens-tvister emellan den riva kommunal-myndigheten och de gamla.
Det kunde visserligen försökas, alt afhjelpa denna olägenhet på det sätt, att de äldste och samtlige borgerskapets tnunicipala funktioner öfverflytlades.på sockenstämman, men icke en gång genom en sådan i sjelfva verket föga lämplig åtgärd skulle del lyckas att häfva missbelåtenheten, enär den förnämsta anledningen dertill, borgerskapets uteslutande inflytande på förvaltningen af städernas kassor och fonder samt tillsättningen af flera offentliga funktioner, derigenom icke underginge någon förändring.
Sä länge borgerskapet var den enda samhällsklass, som i staten representerade staden, qvarstod uti detta förhållande ett vigtigt skäl för borgerskapets prerogativ inom kommunen, men om E. K.
M:t finner i nåder för godt att sanktionera den af Rikets Ständer beslutade förändring af 14 § Riksdagsordningen, så förlorar också detta skäl all giltighet.
Rikets Ständer hafva derföre hos sig stadgat den öfvertygelse, att den reform af städernas municipal-väsende, som länge varit påyrkad och är af verkligt behof påkallad, bör fotas på grundsatsen al alia stadsinnevänares likställighet i kommunala rättigheter och skyldigheter.
Men för utförande af denna grundsats är det ej nog, att förändra en och annan bestämmelse i sockenslämmo-förordningen, icke en gång att till allmän rådstuga öfverflytta sockenstämmans göromål.
De författningar som angå val till magistrats-personer, tillsättning af hvarjehanda andra tjenster o. s. v. anse Rikets Ständer böra ändras och bringas till öfverensstämmelse med anförda grundsats.
Om en sådan förändring kan genomföras, är det blott ett slag af menighelsförsamling i städerna af nöden; och den kommunala magten utölvas då af två korpser, menigheten såsom beslutande och penninge-beviljande, Magistraten såsom, sjelf, eller genom förordnade verk och tjenstemän, utöfvande och förvaltande.
De kommunal-angelägenheter, hvilka före 18411 behandlades i sockenstämma, eller sådana, som angå kyrkan, fattigvården och folkskolan, kunna fortfarande der föredragas under pastors presidium, hvilken grundsats äfven är uti den Norrska Förmanskaps-lagen iakttagen.
Borgerskapets eller Stadens Äldste är en institution, som, efter Rikets Ständers tanke, icke kan undvaras, men hvars förhållande till sin principal, stadsmenigheten, och till Magistraten, tarfvar noggrannare bestämning.
På sätt förut anmärkts, utgöra De Äldste i vissa städer en representation af borgerskapet, utrustad med principalens bela makt, men i andra äro vissa mera maktpåliggande frågor förbehållna samtliga borgerskapets omedelbara afgörande.
Äldste föreställa i dessa städer mindre en representation af borgerskapet, än ett utskott, hvars uppdrag snarare går ut på att bevaka, än att utöfva borgerskapets rätt.
Denna skiljaktighet i de Äldstes maktbefogenhet i olika släder är helt och hållet tillfällig och stöder sig icke pä någon lag, såvida man ej, i följd af 1619 års Administratiöns-Stadga och några derpå grundade kungliga bref, vill anse sammankomster med samtliga borgerskapet olagliga.
Om reformen af städernes municipal-väsende uppfattas från den al Rikets Ständer nu antydda synpunkt, sä inses, att stadsmenigheteruas sammanträdande icke kan upphöra, utan så är, alt myckenheten gör represenlalivsystemets antagande nödvändigt.
De Äldste kunde visserligen i sådana städer utgöra dessa representanter och deras antal bättre rättas efter folkmängden, än nu är fallet, men den som eger närmare erfarenhet om styrelseverket i städerna, inser beholvet af en myndighet emellan den beslutande och verkställande.
Magistraten behöfver i så många fall böra stads-menigbeten eller Exp edilia ns- lils kottets Förslag till underd.
Skrifvelse N;o 211.
225 eller dess ombud, alt represenlanl-kallet blefve eli högst besvärlig! åliggande, derest ej vissa mindre vigliga ärenden kunde åt eli fåtaligare utskott anförtros.
Men om detta blefve förhållandet i städer, der sfadsmenighetens kommunala myndighet utöfvades genom ombud, så blefve behofvet af ett medlande utskott än mer påfallande i städer, der bela menigheten egde att sammankomma.
S bvilketdera faljet som helst synes nödigt att bibehålla inrättningen af Stadens Äldste, eller en fåtaligare delegation af stadsmenigheten, med åliggande att bevaka stadens rätt och å dess vägnar afgifva af högre myndighet infordrade yttranden, att med magistraten samråda i ekonomi- och polili-mål, som angå anslag af medel under visst belopp, beviljande och upptagande af lån, med mera dylikt, hvilka ärenden må till den större församlingen hänskjutas, på sätt jemväl finnes föreskrifvet uti åtskilliga främmande länders kommunal-lagär. [ afseende på grunden för rösträtt råda nu för tiden uti stadssamhällena väsendtliga skiljaktigbeter.
I sockenstämman röstas efter fastighetsvärde och bevillning; till Riksdagsmän och Magistralspersoner röstas efter öre, fyrk, skott eller annan antagen måttstock för uttaxering af vissa borgerliga ulskvldgr till staden, och i somliga släder äro för dylika val helt egna röstgrunder, till och med bevillning efter 2:a artikeln, antagna.
Uti del på E. K.
M:ls nådiga sanktion beroende förslaget till ändring i 14 § R.
O. förklaras grunden för valrätt till riksdagsman för stad hädanefter blifva "hvad hvar och en af de väljande lill staden och dess allmänna behof skattar”.
Men då denna röstgrund knappt i någon stad finnes förut antagen, så skulle, i händelse förslaget varder grundlag, hädanefter tre serskilda röstgrunder komma att finnas i hvarje stad. nemligen för omröstning i sockenstämma: fastighetsvärde och bevillning; för val lill magistratsperson: öre, fyrk, skott eller något dylikt, samt för val till riksdagsman, summan af samtliga stadsskalter, oberäknad! att den medlersta röstgrunden är i nästan hvarje stad olika.
Då denna mångfald af röstgrunder saknar allt giltigt skäl, då totalsumman af hvarje röstegandes stadsskalter sannolikt blifver en af grundlagen påbjuden röstgrund i ett af de fall, då rösträtt begagnas, så alt särskild röstlängd för delta ändamål i allt fall måste upprättas, och dä kommunal-bidragens belopp otvifvelaktig! är en ganska lämplig måttstock för individens talan i kommunen, så synes denna omröslningsgrund böra i allmänhet antagas för de inom kommunen förekommande omröstningar och val.
Rikets Ständer hafva nu i korthet angifvit de grunder, som, enligt Rikets Ständers tanke, böra följas vid reorganisationen af städernas och socknarnes kommunalväsende, och öfvergå vidare till den del af de gjorda framställningarne, som innefattar förslag till inrättande af en helt ny samhälls-instilution, eller en länen omfattande kommunal-represenlalion.