Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om deremot vederlaget försvinner och den som sålt sin arfvejord äger alt fritt borttestamentera (lerlör erhållna penningar, för dessa penningar inköpt annan jord. möjligen lill och med just denna samma, en gäng loryttrade, men återköpta arfvejord, så äro de bibehållna hinderna för arlvejordens fria hortgifvande utan allt värde, och väl må, i fall Ulsk:s förslag blefve gällande, arfvejords-systemets vänner instämma i det bekanta uttrycket: avi äro llerrar till huset så när som på dörrar och feiistern ty desse äro åt fienden försvarslöst öfverlemnade.
Slutligen har Utsk. icke bragi lagstiftningen om gåfva af arfvejord i öfverensstämmelse med föreskrifterne om testamente utan bibehållit förbudet att bortgifva arfvejord oförändradi.
Det är dock aldeles gifvet, på sätt en reservant ock yttrar, att det vore rimligare att medgifva ett friare förfogande öfver egendom genom gäfva än genom testamente, är att, såsom Utsk. gjort, stadga motsatsen.
Då jag af alla dessa skäl är förhindrad att biträda Utskrs Betänktde, anhåller jag tillika alt få tillkännagifva det jag för mili del gerna skulle biträda den utvidgning af testamenls-rätten att arfvejord finge bortgifvas om slägtingar inom vissa led, i.
ex. de närvartde bördslederne, ej funnos.
Jag vill dock icke i detta afseende framställe något yrkande, då jag ej vet hvad sympalhier min åsigt kan hafva inom detta eller de öfriga Stånden, utan inskränker mig med att begära det Betänk, måtte blifva till Utsk. återremitterad! för erhållande af ett lagförslag i öfverensstämmelse med Hr Adlercreutz reservation eller att lestamentsrätten i stad må blifva fri och makar lä lill hvarandra på lifstid förläna hälften af sin arfvejord.
Hr von Oelreich, Sten Alarik, anförde skriftligen:
Det slut hvari Ulskis pluralitet stannat genom ifrågavar:de Betänlcde, i anledning af serskilde motioner ang:de dels testamentsrätten dels ock gåfva af fast egendom, kan jag icke eller med min röst biträda.
Enligt mitt förmenande, lider Betänk, af brister, som gör det oantagligt så .väl från synpunkten af rationel lagstiftning, som äfven lör dem, hvilka lika med mig, skilja emellan rättigheten att genom testamente förordna om eller bortgifva ärfd egendom, d. v. s. hvad angår fastighet och den egendom man sig förvärfvat.
Betänk, synes mig lida af principlöshet, af, så att säga, halflardigt 564 Den 26 Februari e. jn. i fråga om rättsgrund, ofelbart härrörande från stiäfvandel att bereda lika testamentsrätt för å landet och i stad boende personer.
Lika med hvad llr Wetterberg i sin reservation yttrat, vill mig synas klart, att förslaget i § 1 och 1 inom. i § 2, om det bifölies och blefve lag, i st. f. att leda till befordrande af en friare testamentsrätt, deremot skulle komma att medföra inskränkning af testamentsfrihcten efter landsrätt, då man, enl. nu gällande lag, är berättigad att borttestamentera all sin förvärfvade egendom, äfven om bröslarfvingar efterlemnas, emedan det torde vara upenbart all i närvande och kommande tider, antalet af allinge fastigheter skall blifva större än antalet af ärfda.
Ej eller kan jag finna förändring i lagstiftningen om testamentsrätten vara af behof.
Tverlom och såvidt antagas får att en lag, för att vara på sin tid tjenlig, bör godkännas af allmänna tanken, allmänna meningen, tror jag mig vara förvissad alt stadganderne emot bortgifvande af ärfd fastighet, sådane de lyda i 17 kap. 1 § Ä.
B. samt 8 kap, 1 § J. B., fortfarande hos mängden ega öfvervägande sympathier och att lagbud i motsatt syftning ännu icke äro förenliga med det allmänna begreppet om rätt.
För öfrigt förenar jag mig med den siste talaren och åberopar hvad han har anfört samt yrkar vördsamt återremiss å Betänk.
Det ämne som i detta Betänk:de afhandlas, är af stor vigt, enär det vidrörer sjelfva grunderne för vår lagstiftning om arf och testamente, att det ingalunda förundrar mig, om flera röster bär höja sig emot ett förslag till förändring i hvad syftning som heldst.
Då jag, som alltid med en vördnad, gränsande till beundran, omfattat våra gamla lagar, det oaktadt med min röst inom Utsk. bilrädt ifrågavar:de förslag, må det tillåtas mig att inför R. o. Ad. framlägga motiverne för mitt handlingssätt i detta fall.
Man har här vidrört arfvejordssystemet, denna vigtiga grundpelare, på hvilken vår lagstiftning till en väsentlig del kan anses vara byggd.
Jag vill till en början taga i betraktande, huru detta system tillkommit.
Arfs- och lestamentsrätten utgöra 2:ne särskilda afdelningar af samma branche inom lagstiftningen.
Denna branche utgör en del af den positiva rätten; d. v. s. stadganderne derom kunna icke med nödvändighet härledas från förnuftet utan måste alltid bero af olika förhållanden inom olika länder eller af olika åsigter under olika tider.
1 denna lagstiftningsgren är arfvejordssystemet så gammalt alt man nästan kan säga att det är äldre än historien eller åtminstone än samhällets organisation.
Innan Staten ännu vunnit en sådan styrka att den kunde lemna skydd åt den enskilde, måste denne, i strid med dem, som ville komma åt hans person eller hans egendom, se sig om efter biträde och skydd från annat håll, och detta understöd fann han hos sin närmaste omgifning, — sin slägt.
Denna lemnade honom bistånd; den bjelpte honom att afvärja det våld som riktades mot hans person eller egendom: och om våldet gick så långt att han beröfvades sitt lif, ålåg det slägten att härn - Den 25 Februari e.Fm.
565 tias denna oförrätt, och slägten gemensamt angrep våldsverkaren eller dråparen.
Då med ett mera utbildadt samhällsskick
Statens makt ökades, upträdde den såsom medlare mellan slägterna; den bestämde den bot hvarmed den förfördelande borde försona den förfördelade eller vid dråp bans slägt, och rättegången bestod i en sådan förmedlande försoning mellan de stridande parterne eller slägtingarne.
Äfven på tinget måste således de rättssökande upträda, omgifne och skyddade af slägtingar, och vid de tern ligenofta förekommande fall, der den tilltalade skulle värja sig med ed, var denna ensam icke tillräcklig, utan måste understödjas af de s. k. edsgärdsmänneu, utgörande en, två t. o. m. tre tolfter män, hvilka med ed besannade sin öfvertygelse om den tilltalades oskuld eller hans eganderätt till ett ting hvarom tvistades.
Dessa edgärdsmän togos bland anhöriga och vänner.
— Men för att slägten skulle kunna ega detta inflytande i samhället, delta vitsord på tinget, måste den besitta jord; ty det var endast odalbonden, den besutne bonden, som der egde röst.
Det var således för slägten af alldra största intresse att jorden bibehölls oförminskad inom densamma; hvarje individ betraktades derföre icke såsom egare, utan blott såsom innehafvare af sin ärfda jord, som efter bans död öfvergick till de närmaste slägtingärne eller barnen.
Med detta system sammanhänger äfven en annan institution.
Mannen har vapen för alt värja sig och sin familj.
Vi känna att arf betyder ursprungligen pil eller vapen.
När familjefadren, bonden, dog och nedlade sina vapen, uptogos de af sonen eller sönerne. hvilka inträdde i hans förbindelser, värnade slägten eller familjen, och slutligen deltogo i samhällets försvar.
Då således endast sönerne ärfde hans vapen, och öfvertogo hans förbindelser, följde också deraf alt de ensamne inträdde i rättigheten att fä ärfva.
»Gånge hatt till och hufva ifrån» heter det i vår gamla lag; dofrén måste åtnöja sig med den hemgift som åtföljde henne då bon trädde i äktenskap; men med christeudomens införande och utvecklaudet af ett mera utbildadt samhällsskick började man äfven erkänna qvinnans värde och rättigheter, ehuru endast arf tillerkändes henne till hälften mot mannen.
Vår tid var det förbehållet att tilldela qvinnan full arfsrätt; det är icke fullt 13 år sedan detta inträffade, ålen i och med detsamma var också stafven bru len öfver arfvejordssystemet.
Det verkade för sitt ändamål så länge sönerne ensamt ärfde jorden; eller så länge de erhöllo dubbel lott mot systern äfvensom rätt alt taga hufvudlotten, då systern deremot fick taga sin lott i strögods.
Sedan deremot lotterne blifvit lika för såväl bror som syster, verkar förbudet för arfvejordsegare att i någon mån förfoga öfver sin egendom, alldeles icke till det ändamål som afses, eller jordens bibehållande inom slägten, utan det verkar i alldeles motsatt rigtning; det åstadkommer jordens klyfning eller dess försäljning.
Det är nemi. klart att arfvingar, sorn erhålla hvar sin lilla qvot af den gemensamma egendomen, icke åtnöja sig med en värdering af densamma, utan drifva den till försäljning, för att derigenom utröna dess bästa 580 Den 25 Februari e m. värde; eller ock utbyta de sina lotter, för att tilläfventyrs ytterligare söndra dem i små delar ocb försälja dem.
Jag fruktar att dessa omständigheter hafva, jag vill icke säga förorsakat, men åtminstone i sin mån bidragit till det vingleri med fast egendom, som på sednare tider i vält land egt rum, och hvars föga välgörande verkningar i andra länder, der det inträffat Statsmännen i allmänhet hafva erkänt.
Åtminstone har jag hos de fleste författare i Statsvetenskaperne funnit den mening allmänt hyllad, att en alltför stor rörlighet i jordegendomen ingalunda är för ett land nyttig.
Om man således är ense härom, bör väl någonting göras för att förekomma att arfs- och teslamentsrätten bidraga till jordens ytterliga klyfning och alltför ofta återkommande försäljning.
Hvad klyfningen angår, så är visserligen härom mycket ordadt, myrket skrifvet; men ehvad man derom ock må säga, så kan, om äfven lagstiftningen vill lemna den fri, det likväl å andra sidan icke vara nyttigt alt arfslagarne å sin sida motverka jordens sammanhållning.
Vill man lemna frihet å ena sidan genom medgifvande af jordens klyfning, hör man å andra sidan ställa så till att möjlighet gifves att sammanhålla jorden, — ty frihet, medgifven blott i en riktning, men tvång i en annan riktning, det kallar jag ej frihet!
Jag anser det således såsom en lycka för ett land, om en sådan opinion kunde göra sig gällande att jordegendom bör bevaras inom sliigten och derigenom de tidt och ofia förekommande försäljningarne undvikas.
Delta kan efter min tanke icke åsiadkommas på annat sätt än om jordegaren får rätt att förfoga öfver sin egendom efler sin död och fritt bestämma om arfsfiiljden mellan sina barn.
Jag har inom min egen korta erfarenhet sett tydliga exempel på olika tendenser i della afseende inom 2 olika provinser, den ena min födelsebygd Helsingland, den andra Dalarne en tid föremål för min verksamhet, såsom domare.
I dessa båda provinser, belägna under samma latitud oeh beroende af samma klimatiska förhållanden, hafva olika seder haft det inflytande alt i Dalarne klyfningen fortgått i så stor seala att
Stalén för mer än 50 år tillbaka mäste träda emellan för att söka reglera jordlotterna och förekomma ytterligare klyfning, och delta nakladt hafva vid innevartde
Riksdag flere motioner blifvit väckte om uphäfvande af allt sorn i detta afseende blifvit vidgjort, enär klyfningen redan gått så långt att Statens åtgärder icke medföri något gagn.
Medan förhållandet är sådant i Dalarne, hvars tåliga och härdade befolkning sitter på sina små tarfvor, Utan möjlighet att vinna någon förkofran. finnes deremot i Helsingland en välmående befolkning, enär seden der ul bi Idat sig i en motsatt syftning.
Der tillåter icke familjefadren att hemmanet klyfves mellan barnen, utan han uplåter hemmanet genom försäljning till ett af dem, hvaremot de öfriga få på utmarker anlägga torp, der med framtiden hemman upodlas och derifrån . nya anläggningar vidare upstå.
Detta har gjort att man inom sistnämnde provins aldrig hört omtålas den nöd, som är rådande i Dalarne, och jag har sjelf Den 25 Februari e. m. 567 under resor, öfvertygat mig om hvilken trefnad och välmåga bland befolkningen upstått.
Denna fadrens försäljning af hemmanet till ett af barnen, är endast ett sätt att kringgå lagen, ty hade denna tillåtit honom att genom testamente förfoga öfver sin egendom, hade han ej behöft denna omväg.
En sådan försäljning leder likväl ofta till förvecklingar inom familjen; fadren som säljer hemmanet till sonen, gör ett undantag för sig sjelf och hustrun.
Men erfarenheten har visat att tacksamhet tyvärr icke alltid varit den rådande känslan hos sonen; afl denne, med erfarenhet af den olägenhet som tillskyndas honom af fadren, som skall hafva ett visst underhåll, del i huset och del i jorden, mindre grannlaga behandlar denne.
Den mängd af tvister, som häraf upstått, framkallade i medlet af 18:de århundradet en särskild förordning mot dessa s. k. undantagsaffal eller försäljningar, hvilken likväl ingen hindrat sedan att fortgå, och oaktadt dessa tid efter annan återkommande tvister, har den på det hela burit välsignelserika följder för provinsen.
Denna sed, ehuru stundom följd äfven af allmogen i andra provinser, har likväl icke blifvit allmän, och minst inom andra samhällsklasser.
I allmänhet hyser man inom dessa klasser den åsigten att man icke bör kläda af sig innan man lägger sig, och inom vårt eget Stånd är det utan exempel att sådana försäljningar ske.
Då nu så är, hvad återstår väl annat än att medgifva en testamentsrätt, hvarigenom det blir en möjlighet för cn fader att genom sitt testamentariska förfogande åstadkomma detsamma som nu vinnes genom cn försäljningsåtgärd mellan de lefvande.
Mot en sådan testamentsrätt reser sig arfvejordssystemet; det förbjuder mig att göra några dispositioner om min egendom.
Antag t. ex. att jag har flera söner; att en ibland dessa visar genom slöseri och oförmåga att sköta sig att han icke kan bibehålla eller förkofra sin egendom.
Om så är förhållandet, kan jag deråt ingenting göra; mina händer äro bundna genom lagen, det står ej i min makt att omöjliggöra för honom bortslösandet af hans egendom.
Visserligen kan jag sätta honom under förmyndare, men då jag är död, hvem vet, om han icke kan lyckas att återvinna dispositionen öfver sin egendom; och äfven om han förblifvcr under förmyndare, kan jag väl hoppas att denne sednare alltid med sådan omsorg sköter egendomen att deraf drages samma profit, som då en af de öfrige söncrne, hvilken är en duglig, rask och verksam man, egde den om hand?
Är det då icke bättre att för dennes räkning, hvilken jag vet icke kunna sköta sig, afsätta ett visst kapital, hvaraf han eger att lyfta räntan?
För närvar:de är det omöjligt, lagen hindrar det: den säger att egendomen skall de las mellan sönerne efter min död och lotten skall afgöra mellan dem.
Om då händer att en af dem är en slarf och lottkastning försiggår, kan lätt inträffa att just den lott, hvarpå egendomens bestånd beror, tillfaller denne son, som jag bestämdt vet icke kan vårda den.
Jag har inga 568 Den 25 Februari e, tn, barn, utan en brorson, hvilken jag omfattar med hela min karlek, hvilken jag upfostrat i mitt hus såsom eget barn.
Jag kan icke göra någonting för honom, samma lag binder mina bänder; jag kan icke vid mitt frånfälle lemna honom den jord som sett honom födas och fostras; andra slägt ingar skola fråntaga honom den.
— Ett tredje exempel.
Jag har en hustru, hvilken ingen förmögenhet inedfört i boet; jag skulle vilja tillförsäkra henne vid mitt frånfälle besittningen af samma egendom, på hvilken vi delat ljuft och ledt med hvarandra; jag kan likväl ingenting göra för henne, lagen binder ånyo mina händer och jag måste finna mig i att vid min död arfvingarne drifva henne från denna jord.
Mine Hrr! med all aktning för detta system sådant jag visat det i sitt första ursprung hafva vatif, frågar jag
Eder, kan det under nuvartde förhållanden förtjena att bibehållas?
— Att hänga fast vid former, som förlorat lif och betydelse, det är fruktlöst, ty det leder icke till ett önskadt mål; det är förderfligt ty det åstadkommer en motsatt verkan mot den man åsyftat.
I det ifrågavartdc fallet vorkar det till att söndra, splittra och förskingra jorden i stället för att hålla den tillsammans.
— Jag har hittills endast talat i jordbrukarens intresse, jag öfvergår nu till industriens.
Det är bekant att i äldre tider, då kapitalet ännu icke vext till någon makt, var det förnämligast jordegendomen, som lagstiftaren tänkte på att bibehålla inom slägten.
Nu åter har industrien så utbildat sig, att hapitalerne ega nära nog lika stor betydelse som jorden och en utvidgning af testamentsrätten är för städernas befolkning af lika stort behof som jag nyss ådagalagt vara fallet med jordbrukaren.
En industriidkare t. ex., som drifver en stor rörelse, förlorar sin hustru.
Oberäknadt det lidande, som dymedelst tillskyndas honom, måste han äfven afträda hälften af sin egendom.
För en industriidkare är den omständigheten att nödgas draga ur rörelsen hälften af sitt kapital detsamma som att tvinga honom att uphöra med densamma.
Stadsrätten kan den som efterlemnar barn eller bröstarfvingar icke göra testamente om mer än ^ af sin egendom och således kunna icke makar sorn äga barn göra testamente hvarigenom de tillförsäkra hvarandra mer än ^ af deras giftorätt.
När hustrun således dör måste mannen utbetala hälften af förmögenheten så när som på jy.
Delta förhållande inverkar så menligt och åstadkommer så många olägenheter att vid hvarje Riksdag som jag bevistat fråga inom BorgareStåndet blifvit väckt om en utvidgad testamentsrätt.
Om således både ur jordbrukets och industriens synpunkt den nuvartde lagstiftningen är olämplig, hvarföre skola vi då hålla på den?
En talare har redan omnämnt det invecklade i denna lagstiftning, den är det i sanning.
Jag får enligt landsrätt ge bort min aflingsjord men ingen arfvejord, enl. stadsrätt får jag ge bort ^ af ärfdt och förvärfdt, örn bröstarfvingar finnas; om sådana icke finnas allt det förvärfda; men af det ärf - D e n 25 Februari e. m, 568 da blott hälften om inländska arfvingar finnas; annars alltsammans.
Adelsmän hafva en särskild rätt; ledamöter af PresteStåndot en särskild.
Icke kan numera, då vi sträfva att åstadkomma en gemensam lag för hela Riket, dessa särskilda testameutsrätter för olika Stånd och yrken vara riktiga?
Icke kan det vara riktigt att jag lyder under olika testamentsrätt i dag, då jag bor i stad, mot i morgon, då jag flyttar ut på landet.
En talare har sagt att det skulle vara menligt att medgifva frihet i testamenterande af arfvejord; det skulle åstadkomma split mellan familjer och syskon.
Men vi hafva ju en alldeles oinskränkt frihet att disponera öfver aflingsjord; likväl har man aldrig hört att detta föranledt någon missämja eller att rättigheten missbrukats.
Denna frihet är likväl alltför stor, ty någon del af föräldrarnes egendom synes barnen kunna göra anspråk på; om nu likväl, den större rättigheten att disponera öfver ali aflingsjord icke förorsakat någon oenighet, hvarföre skall då den mindre rättigheten att blott förfoga öfver halfva egendomen dertill föranleda?
.Tåg tror mig hafva ådagalagt, dels att den nuvande testamentsrätten är å den ena sidan altför inskränkt, å den andra altför vidsträckt; dels att lagen är invecklad och beroende af tillfälligheter; om den sålunda bör ändras så upstår frågan, hvad har man att göra? huru stor frihet bör man medgifva?
Kan man medgifva samma obehindrade frihet att förfoga öfver all sin egendom, som för närvartde gäller i afseende på aflingejord å landet ?
Detta är yrkadt af enskilde motionärer.
Men då lagstiftningen medger en person rättighet, icke allenast att förfoga öfver sin egendom obehindradt medan han lefver, utan äfven efter sin död, bör lagstiftningen ega att bestämma en viss gräns för det senare fallet.
Från hvad synpunkt bör denna gräns tagas?
Jo, lagstiftningen må lämpligen tillåta individen göra det som han skäligen kan anses vilja göra.
Det är ingen anledning att tro det jag skulle vilja afhända mina barn ali min egendom.
Jag tror att man nästan kan påstå det sådant är utan exempel.
Men omständigheter skulle kunna inträffa, då jag tillfälligtvis mot dem hyste någon ovilja och således kunde vilja till straff för dem, till någon annan lemna hela min förmögenhet.
Tillfredsställandet af en sådan nyck behöfver lagstiftaren likväl ej medgifva.
Or sådan synpunkt hafva alla länders lagstiftning med undantag af Englands bestämt en laglott för vissa arfvingar, bestående i hälften eller tredjedelen af hvad de enl. arfslagarne äro berättigade att få.
Denna institution är så gammal att den förskrifver sig ända från Roms tider.
Från början var en oinskränkt testamentsfrihet der tnedgifven, men densamma ledde till missbruk.
En mängd författare från den tiden tala om den captatio benevolenti®, som deraf blef en följd och lagstiftningen fann sig nödsakad, att sålunda inskränka testamentsfriheten att densamma derifrån undantog en viss ligitima eller som den numera på Svenska är öfversatt »laglott» för 570 Den 25 Februari e, m, arfvingarne.
Detta system, som synes vara det naturligaste, är numera ndopteradt af alla europeiska lagstiftningar, med nyssnämnde undantag, äfvensom af några bland Norra Amerikas Fristater.
Denna laglott är på så sätt bestämd att t. ex. enl.
Franska lagen får jag bortgifva hälften af min egendom, om jag endast har ett barn, £ om jag har 2, och ^ om jag har 3 eller flera.
Den åter som icke har barn, får likväl endast bortskänka hälften om han har far och mor eller farföräldrar och morföräldrar som lefva, men £ om endast endera grenen lefver.
På nästan enahanda sätt är bestämdt i de flesta tyska stater.
En viss andel, beräknad efter barnens antal, aftages.
Ingenstädes är likväl testamentsfriheten utsträckt så lång som i detta förslag.
Ingenstädes är arfvingarnes laglott tilltagen så ringa som LagUtsk. i öfverensstämmelse med Lagberedningens åsigter föreslaget.
Vår närmaste grannstat
Norge har i den nya arfsoch testaments-lag som der blifvit införd icke gått så långt.
Der har icke medgifvits rättighet att förfoga öfver mer än af egendomen.
Då således LagUtsk. gått längre i sitt förslag, än någon annan Stat i Europa, med undantag af England, i afs. på testamentsfriheten gjort, och då hittills någon särdeles benägenhet att göra testamente till förmån för andra än närskylda icke visat sig, — skulle jag tro att den frihet, som sålunda blifvit i förslaget medgifven, är fullt tillräcklig.
Jag hyser åtminstone för min del betänklighet vid att för det närvande gå längre.
Hvad särskildt angår R. o. Ad., så om man å ena sidan kan säga att Ståndet gör någon eftergift i fråga om rättigheten att disponera öfver äflingejorden, vinner R. o. Ad. i stället en fördel i rättigheten att disponera öfver arfvejorden, och med afseende derpå att inom delta Stånd äro flere soin ärfva än förvärfva, tror jag att denna qvittning icke blifver till flertalets nackdel.
Man har sagt att det är en rättvis skillnad mellan arfoch aflingsjord, att denna grund för inskränkning i testaments rätten skulle vara bättre än den s. k. »legitima».
Om så är, förefaller det besynnerligt att arfvejordssystemet, som ursprungligen funnits i alla länder, likväl småningom utplånats och leranat rum för laglotten.
Jag kan icke eller fatta den »rättvisa» som ligger till grund för skillnaden mellan arf- och aflingejord; det låter visserligen säga sig, då man icke närmare tänker på saken, att hvad jag förvärfvat det bör jag kunna förfoga öfver, men icke öfver det jag ärft, men vi känna att det jag får r gåfva eller testamente också anses för aflinge eller förvärfvad jord; och sålunda bortfaller hela denna s. k. rättvisa såsom grund för inskränkning i testamentsrätten; ty man kan icke säga att jag har mer rätt att disponera öfver hvad jag erhåller genom gåfva eller testamente, än öfver det jag får genom arf.
När således den nuvar:de skillnaden icke låter förnufisenligt bedöma sig. skulle jag tro atl den lämpligaste grund till inskränkning i testamentsrätten är den som antagits af de flesta Europeiska
Den 25 Februari e. m. 571 lagstiftningar.
Jag tror också att LagUtsk. här gått en lämplig medelväg vid tillfredsställandet af de motsatta åsigterne; och denna tro grundar jag derpå att ingendera af de båda åsigternas förfäktare funnit sig fullt belåtna.
Såväl bland reservanterne som bland de talare, hvilka här i afton uptriidt, hafva somliga varit för arfvejordssystemet och ansett LagUtsk. hafva gått för långt i sitt förslag; andra åter hafva ogillat detta system och fuunil Utsk. icke hafva gått tillräckligt långt.
Lagstiftningen bör enligt min tanke i detta afseende som i niånga andra gå gradvis tillväga och icke göra språng.
Delta är också den åsigt som jag trott mig i allmänhet finna hyllad af R. o. Ad.