Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von Hartmansdorff har med siffror visat, alt då tullen å smör var 32 sk.'Z,ft, nedgick införseln deraf successivt under 5 år.
Detta måtte tydligt ådagalägga, att ladugårdarnes bestånd beror icke af tullsatsen allena utan på den större omtanka och kunskap i landthushållningen, som på den sednare tiden gjort sig gällande hos våra landtbrukare.
Enahanda är förhållandet med artikeln Hudar.
Jag tror, att den skilnad sora upstår i priset pä en hild genom nedsättning i tullen af 4 eller 6 rst. per fl är så ringa, att den för Hrr landtbrukare är af föga eller ingen betydenhet i jemförelse med det pris, som erhålles genom väl skötta ladugårdar, och genom anskaffande af goda kreatur.
Ett bevis härpå kan erhållas, om man vill taga kännedom om hvad som betalas för hudar från slagtarhuset härstädes.
Emedan der afses att erhålla stora kreatur, betalas hudarne efter deras värde utan afseende å den prisskillnad för torra och saltade hudar från llio Grande, som kan förorsakas af en skilling mer eller mindre i tull.
I afseende på tullen å
Ost har den värde talaren undfägnat
Ståndet med en anekdot till stöd för bibehållande af den närvande tullen, nemi. att en hans slägtinge haft en sändning ost i Götheborg och Stockholm, som fått ligga och ruttna.
Detta måtte likväl icke bevisa annat, än att osten hållits för dyr eller ock att hans anförvandt varit stor vän af mycket gammal ost.
En annan talare har klagat deröfver, att äfven med nuvande tullsats han icke erhållit mera än 4 R:dr för sin ost.
Jag kan dä icke förstå annat än att ostens beskaffenhet måtte varit derefter med detta låga pris, ty jag känner landtbrukare i närheten af Norrköping, hvilka emot 24 sk. rgds per S kunna afyttra i Stockholm all den ost de kunna tillverka, och deras ost är vanligen borttingad flere! månader förut.
Jag skulle således tro, att priset på ost beror mycket af den omsorg, hvarmed den tillverkas, likasom af det materiel, sorn dertill användes.
Detta allt sammanlagdt tyckes mig bevisa, att ladugårdarnes bestånd är något när oberoende af tullsatsen å ladugårdsprodukterna äfvensom, om; det tillåtes mig att återkomma till artikeln kött, den omständigheten, att införseln af kött varit mindre under den lägre tullen, ådagalägger, att köttet betalat sig lika bra på andra orter, så att det vid de flesta tillfällen icke varit någon synnerlig fördel att införa det hit.
Afsigten med mitt förslag, att få tullen nedsatt å viktualievaror har varit, att, då priset här stiger betydligt, den mindre bemedlade icke må få betala siu vara alltför mycket, i följd af dess fördyrande genom tullen.
I normala år behöfver man icke befara, att införseln skall blifva allt för stor.
Raab har dessutom erinrat, att det kan upstå en vinst deraf, om man å ena sidan kan införa smör från Finland och å andra orter utföra af vår egen tillverkning till utlandet.
Vinsten af en sådan handel bör alltid stanna inom landet.
Det torde också ej böra fästas allt för mycket afseende å det argument, som blib
Den 11 Januari. 117 vit hemtadt från Regeringens Propos. vid denna Riksdag ang:de bränvinsbränningens inskränkning.
De talare, som uptagit eller begagnat detta argument hafva inlåtit sig i en controvers, som kunde möjligen föranleda en ganska vidlyftig discussion, om man skulle inlåta sig i frågan, i hvad mån det är nödvändigt eller icke för ladugårdsskötsel!! alt bränna bränvin.
Vi veta att ganska många hysa den förra åsigten; men jag vill icke inlåta mig deruti.
Jag har blott velat erinra derom, att bland
Hrr landtbrukare den nyssnämnde frågan ännu icke är fullkomligt afgjord, att det är en verklig vinst för jordbruket att bränna bränvin.
I afseende på arlikeln Sparrar hafva många anmärkn:r blifvit gjorda.
Jag liar icke så stor sakkännedom _ som de Hrr, hvilka i ämnet förut sig yttrat, men jag ber att få tillägga, det jag tror, alt om den K.
Proposm skulle antagas, sådant skulle väsendtligen bidraga lill försämrande eller förstörande af den närvande fördelaktiga trädvaru-konjunkturen inom landet.
Dessutom om det tillätes mig att göra en allmän anmärkn., så, ehuru det icke kan bestridas, alt våra skogar i sednare tider blifvit mycket medtagne, och att man bör söka alt vidtaga alla åtgärder, omtankan kan gifva vid handen för att åstadkomma besparing, tror jag likväl, att de välmenande afsigterne äro benägne att öfvergå till all den enthusiasm, om det tillätes begagna detta uttryck, som börjat visa sig för skogshushållningen, begynt att hos några öfvergå något litet till fanatism och till inbillade farhågor, och under sådana förhållanden, ser man sakerne alltid värre än de äro.
Jag utber mig att få nämna något som jag haft tillfälle observera under de några och 30 år, som jag vistats här i hufvudstaden, nemi. att jag ganska väl erinrar mig att, vid början af denna lid, hördes i alla sällskapskretsar stora farhågor yttras för blifvande vedbrist och omåttliga vedpriser i anledning deraf, att ett ångfartyg då hade kommit i gång, och man försporde då nästan lika mycken ängslan som nu, för skogens utödande.
Likväl har inträffat, att, oaktadt tillförseln af ved från Finland blifvit nära omintetgjord, vedpriserna under året 1852 voro lägre än under något af de föfeg:de 30 åren äfvensom de öfverhufvud varit ungefär desamma hela tiden, naturligtvis med sådana fluctuationer från ena äret till det andra, som alltid måste inträffa, och de possessionater, som bo omkring hufvudstaden men ej hafva sjöväg, veta väl, att det med nuvar:de vedpriser icke lönar sig att föra ved till hufvudstaden från egendomar, belägne på 3 mils afstånd landvägen.
En annan omständighet synes ock utvisa alt farhågorna i fråga om skogarna äro öfyerdrifna, nemi. att så långt tillbaka jag kan minnas, hufvudstadens behof af sparrar och bjelkar blifvit fyldt hufvudsakligen från ett par på 4 å 5 mils afstånd härifrån belägne socknar, Sorunda och Grödinge i Södertörn.
Möjligen kunna skogarne derinom vara mycket medtagne, det kan jag icke bedöma, men säkert är, att
Stockholms behof af timmer och sparrar blifvit fyldt egentligen derifrån, oaktadt den ökade åtgång för byggnadsföretag, som under sednare tider egt rum.
Detta virke säljes också ännu till 118 Den 11 Januari. sä lågt pris, att det icke lönar sig all lili konkurrens dermed skeppa sparrar och bjelkar från Norrland, Slutligen anhåller jag att i fråga om den uti K. Propus:» förekommande artikeln Tackjern uttala den önskan, att Utsk. måtte föreslå nedsättning i tullen derå till 24 sk., äfvensom att tillstyrka att dess begagnande måtte medgifvas ieke uteslutande för maschinfabriker, emedan jag föreställer mig såsom ganska möjligt att på vestra kusten med begagnande af dervar:de vattenfall skall kunna såsom i England anläggas stora smidesverkstäder, hvarifrån jern sedermera kan skeppas.
Jag fruktar, att den K.
Propos:n kunde tydas så, att tackjernsinförseln i och för stängjernstillVerkning skulle vara förbjuden och just detta önskar jag undanröjdt.
Jag anhåller, att dessa anmärkn:r mätte få åtfölja remissen till Utsk. Gr. Sparre, Erik:
I det väsendtligaste af hvad jag ämnade säga förekommen, anhåller jag att endast få uptaga en talares yttrande, ang:de Regeringens i den K. Propos:n visade ringa vårdnad om jordbruksintresset.
Afven jag är jordegare; men ehuru temligen varm för mitt eget intresse, och icke precist fri— hundelsvän, kan jag likväl icke tillsluta mina ögon för den tendens till en friare handelslagstiftning, som inom hela Europa gör sig allt mera och mera gällande.
Vid sådant förhållande och då prohibitivsysteölet således går sin undergång till mötes, samt lifsmedlen och råämnena äro just de första före,mål för frihandlarens upmärksamhet, skulle ett envist bibehållande af de höga luilsatserue å dessa ämnen i längden skada jordbruket, ty genom en inträffad hastig nedsättning deri, åstadkommes den rubbning i bestående förhållanden: som är den svåraste följd af frihandelssystemets införande. K. M. har således i Sin Propos. icke kunnat undgå, att till en väsendtlig del föreslå nedsättning i tullen ä viktualievarorna.
Ropet derpå är för starkt, att man skall kunna sätta sig deremot och då, på sätt jag redan nämnt, denna nedsättning förr eller sednare måste inträffa, måtte det icke kunna tadlas att man småningom börjar nedsättningen.
Emot den siste talarens yttrande i fråga om befogenheten af de farhågor för skogsbrist man hyser, anhåller jag få göra en anmärkn.
Han har nemi. sagt, att det icke kan löna mödan att med nuvar:de låga vedpriser föra ved landvägen till Stockholm, samt att vedpriserna förlidet år voro ovanligt låga.
Han lärer hafva förglömt att under sisth års vinter barrveden här i hufvudstaden betalades efter 20 R:dr famnen och att den i år redan gäller emellan 11 och 12 R:dr.
Huruvida vid sådana priser det må löna mödan att landvägen föra ved lill Stockholm pä tre mils distans, vill jag nu icke bedöma, men skulle tro det serdeles med afseende på de högst betydliga qvantiteter ved som jag ser landvägen införas.
Vid sådant förhållande tror jag icke att omtanken om skogarnes vård är obefogad och att, såvidt han med sitt yttrande åsyftade, att motverka det R.
St:r må taga denna fråga i öfvervägande, sådant är mindre lämpligt.
Den 11 Januari. 11» Hr von Hartmansdorff:
Om jag förbrutit »nig eniot frihandeln genom min fägnad öfver de i den K.
Proposm uttalade grundsatser, skyddande för rikets näringar, så torde denna förseelse möjligen kunna qvittas emot Gr.
Sparres glädje deröfver att kunna, enl. det allmänna ropet, bereda frihandelns gynnande; men månne detta rop bör tjena till ledning för vår lagstiftning eller Regering.
Sådant beror på hvem som ropar och huru mycket förstånd han har.
Jag anhåller, att få till besvarande uptaga de mot mig gjorda anmärkmr, i den ordning de förekommit, om än denna icke är så god som vederbör.
En talare har sagt, att våra landtbrukare hitta vägen till England för sina varors afsättning.
Jag befarar, att våra landtman i allmänhet anse denna väg nog lång och att de icke äro säkre att finna köpare för varorna, när de en gång framkomma.
Mycket lättare är det, att träffa bränvinsbrännare, hvilka bo inom samma socken eller härad.
Just detta gör bränvinsbränningens fortfarande så kärt för dera, och fruktansvärd! för riket.
Tror man verkligen på utförseln till England och skall den väl blifva mera lönande än försäljningen inom landet.
Det är ganska säkert, att såsom en talare nyss yttrade, den arbetande klassen i städerne gynnas genom nedsättning i priset på lifsmedel, men hvem är det, som föder den arbetande klassen på landet, om icke jordbrukaren.
Aro städernas arbetare mera värda för riket än landels?
Hvar och en sorn känner begge slagen må göra sitt val.
Städerna gynnas i dubbelt hänseende genom antagande af de K
Proposmerna om bränvinsbränningens inskränkning och om tullens nedsättning ä ladugårdsalster.
Beggedera skulle ske på jordbrukets bekostnad.
Hvarföre skall städernas befolkning pä detta sätt gynnas företrädesvis för landtmännen?
Jag kan icke inse det.
En af Konungens Rådgifvare, med hvilken en annan sig förenat, har till Stats-Råds-Prot. anmärkt den ensidighet som råder i detta förslag.
Det kan således icke vara förmätet af mig att anmärka detsamma.
Ronde tullen på spanar vågar jag likväl icke inlåta mig i ett närmare yttrande än det, hvartill en blick på ställningen i Norrland och i andra orter föranleder.
Den som rest i Westerbotten och Norrbotten har sett, att den bebyggda delen af landet utgör en smal kuststräcka.
Det är klart, att skogen å densamma skall blifva först och betydligt uthuggen, då priset pä trädvaror är så högt som för närvande.
Låter man således detta skogsödande oliejdadt fortgå, skola dessa trakter blifva obeboeliga, ty ymnig tillgång på trädvaror erfordras, om menniskor skola kunna der uppehålla sig.
Jag finner således icke annat än att Regeringens omtanke, att söka bevara dessa trakter från en ödesmon är god och faderlig.
Om än förhållandet inom Norrland är olika med det inom Sveriges södra landskap såsom Hr af Harmens och Fribarn Raab samt Hermelin yttrat, bör väl sådant icke kunna föranleda annat än olika städganden för särskilda delar af riket, hvarigenom den ene icke upoffras för den andres skull.
Häremot väntar jag mig det inkast, att det icke är lämpligt att 120 Den II Januari. inom samma land hafva olika föreskrifter för olika orter, men jag påstår motsatsen, emedan just i ett land, der förhållandena: äro sä skiljaktiga som i Norrbotten och Skäne, måste olika föreskrifter finnas, derest man icke skall skada det ena eller andra landskapet.
Här är sagdt, att hög tulls bibehållande på linnegarn skalf föranleda anläggning af masehinspånad i landet.
Kunna vi icke slippa det utländska linnegarnet till förfång för vår norrländske allmoge, anser jag det vida bättre att linnet spinnes inom riket, ty derigenom behålla vi arbefsvinsten.
I annat fall lemnär man den åt de Belgiska och Engelska fabriksspinnarne utan att man skonar linnespånaden i Norrland.
En talare bar sagt, att goda lindar bär köpas efter deras verkliga värde utan afseende på priset å de utländske råsaltade.
.lag undrar hvad som är hudars verkliga värde.
Månne något sådant finnes oberoende af deras pris i andra länder.
Samme talare, hvilken yttrat detta, har på sitt sätt klagat deröfver, att jag med s. k. anekdoter sökte verka pä detta Stånds öfvertygelse.
Mina anekdoter bestå dock icke i annat än verkliga händelser, hvilka när som helst kunna bekräftas.
Just efter verkligheten och icke efter förmodade förhållanden eller någons enskilda mening bör lagstiftaren rätta sig.
Man har sagt, att det vore bättre för ladugårdarne, om man icke brände bränvin.
Det är äfven min tro, men ty värr icke de flestes.
Min önskan är, att man i st. f. bränvinsbränning ville sysselsätta sig med boskapsskötseln, oeh derföre önskar jag, att man icke genom tullnedsältningar vidtager åtgärder, som göra den sednare näringen mindre lönande.
Minskas tullen å ladugårdsalster, så säga landtmännen med skäl: genom högre tullsatser håfven J föranledt oss att upbringä våra ladugårdar tili större höjd än förut.
Då ii ändtligen kommit derhän och påräkna alt dermed kunna fortfara, tagen J bort skyddet.
Hvad skola vi göra, sedan emellertid J tillskyndat oss förluster genom de låga tullarne?
De öfriga anmärkmne lemnar jag derhän.
Uplästes ett af Hr Lagerhjelm, Pehr, inlemnadt, sålvdande anförande: K.
M. tillkännagifver nödvändigheten af, att lämpa de grundsatser, hvarpå tull-lagstiftningen hvilar efter så väl de inom riket redan för handen varande förhållanden, som efter de handelsförbindelser, hvilka förefinnas med andra länder och efter den utveckling industrien i allmänhet vunnit i bredd med tidens fortgående nya upfinningar och uptäckter.
Alla dessa omstähdigheter böra visserligen tagas i öfvervägande vid upgörande af tull-lagstiftningen, men äro icke de enda. K. M. som redan vid 1840 och 1847 årens Riksdagar förklara! förhudens tid vara förbi, har icke haft af nöden att, för R.
Sl:r ånyo tillkännagifva denna vigtiga grundsats; men jag anhåller Vördsamt att få fästa Bevilln;sUlsk:s upmärksamhet på densamma, Den 11 Januari. 121 De af K. M. uti Du föredragna Nåd.
Propus, andragnä omständigheter äro alla gällande äfven för den händelse, att rikets handels-förhållande skulle evinnerligen förblifva desamma till andra länder; men om nu gällande prohibitiva handelspolitik förlamar vår utrikes handel, om förbuden i vår tulltaxa underhålla en obenägenhet hos andra Makter att nedsätta deras import-tullsatser och att mildra andra umgälder i deras hamnar, om våra mest naturliga näringar såsom skeppsbyggeriet, frakthandeln, åkerbruket, kreaturs-afveln och bergs-handteringen lida mer af detta föråldrade prohibitivsystems reaktionära inflytelser på fremmande Makters handelspolitik emot oss; om våra exportartiklar blifva qvarliggande i våra hamnar öfver vintern af brist på fartyg att utföra dem; då hoppas jag att Högh Utsk. skall finna tiden vara inne att borttaga förbuden utur tulltaxan, på del att R.
St. måtte gå K.
M. till mötes i afseende på antagande af en friare handelspolitik, hvarigenom K.
M. skall sättas i stånd att med nationens bifall, begynna ett nytt tidehvarf i afseende på handelsförbindelser med fremmande folk.
Sverige som eger spannmår, kreatur, jern, trädvaror m. m. att föra på verldsmarkiiaden, har starka skäl att närma sig den handelspolitik, som England redan antagit.
Man ser verkningarna af allmänna tänkesättets makt i denna del af det menskliga vetandet.
Englands föresyn börjar verka.
Frankrike har nyligen mildrat ett proliibitiv-system, som för detta lands jern- och stål-beredning egt rum under nära 40 år; likväl äro, tullsatserna ännu ytterligt höga och detta lands egen industri har starka intressen att göra sin tulltaxa ännu mera liberal än den är, hvadan förnyade underhandlingar med della land, grundade på antagandet af en uplyst handelspolitik å Sveriges sida, visserligen erbjuda goda förhoppningar.
I Nord-Amerikanska Fristaterna ser man Regeringen framkomma till Kongressen med liberala förslag.
Tyska Tullföreningen förhåller sig ännu prohibitivt i afseende på Sveriges förnämsta exportartikel; men en mera uplyst handelspolitik å vår sida, torde väl kunna erbjuda fördelar af vigt och skall säkert förr eller sednare utöfva ett välgörande inflytande på handelsgemenskapen med Tyskland.
På sådant sätt kunna de handelsförbindelser, som förefinnas med andra länder, komma att undergå väsendtliga och för Sverigs utrikes handel och sjöfart högst vigtiga förändringar.
På dem är det som jag nu uther mig få fästa Högh Utsk:s upmärksamhet.
Rörande sjelfva lullsatserna åberopar jag min motion, i synnerhet hvad angår skepps-inventarier, på det Svenska rederierna måtte njuta skälig upmuntran.
I anleda, af de anmärkmr här blifvit gjorde emot K.
M:s ifrågavande Nåd. skrifvelse, anhåller jag alt få yttra några ord, hufvudsakligen med afseende på den framställda åsigten, att K.
M. med förbiseende af landtmanna-intresset skulle gynnat städerne.
I denna rigtning har Hr von Hartmansdorff anfört åtskilligt, som, enl. min åsigt, här - Den 11 Januari. flutit af missförstånd, såväl utaf syftet med den K. skrifvelsen som ock af sakförhållauderne.
Hr von Hartmansdorff yttrade först, att nedsättning af tullen på linnegarn frän 24 sk. till 12 sk. på U, skulle menligt inverka på husslöjden.
Den K. skrifvelsen innehåller likväl, att sådan nedsättning i tullen endast skulle ifrågakomma å maschinspunnet linnegarn af vissa finare slag.
De fabriker inom landet, hvilka begagna finare linnegarn, kunna icke erhålla deras behof fyldt inom landet.
Linnespånaden bedrifves hufvudsakligast inom Norrland och inom rikets öfriga provinser tillverkas icke mera än som åtgår inom hvar och en ort.
Men äfven inom
Norrland spinnes icke det finare linnegarnet till någon större mängd, åtminstone icke så, att fabrikernas behof deraf kan fyllas.
Dessutom är JVs 50 af linnegarn efter den i den stora handeln antagna nummerordning, så •fint, alt deraf i allmänhet icke tillverkas något inom landet med den jemnhet och hållighet som erfordras för fabrikerne.
Den föreslagna tullnedsättningen verkar således icke det ringaste på vår husslöjd.
Hvad åter angår artikeln hudar, så afser den föreslagna tullnedsättningen icke torra utan våtsaltade hudar, hvilkas tyngd är dubbel mot de förres.
Jemföres således den föreslagne tullsatsen med den, som nu finues å torra hudar, så finner man alt nedsättningen är ganska ringa.
Dessa vålsaltade hudar användas’ hufvudskakligast till sulläder och äro dertill tjenligast framför alla andra.
Inom riket är tillgången på hudar till sulläder så godt som ingen.
Möjligen kunna de erhållas ä en eller annan ort men icke i den mängd, att landels behof deraf är fyldt.
Efter denna uplvsning torde man lätteligen kunna inse, att den föreslagne förändringen i tullsatsen har för ändamål att undanrödja det oegentliga i nuvar:de tullstadga i fråga om hudars införsel och alt man velat bringa tullen å dessa våtsaltade hudar i ungefärligt lika förhållande med hudar af alla andra slag sorn nu få införas.
I fråga om salt kött, så är det allmänt bekant, att införseln häraf ifrågakommer hufvudsakligast i Stockholm, men det är äfven kändt, att frän Sverige utföres saltadt kött, så att den nedsättning i tullen ä några fä tusen LU, som här är föreslaget, icke kan i någon män inverka på landtmannens intresse.
Nedsättningen i tullen å lin, afser icke lin i allmänhet, utan endast sådant som användes vid fabriker, vare sig för tillverkning af segelduk eller linnegarn.
Jag tror, att endast en af sistnämnde slag finnes här i landet, och att nedsättning i tullen å detta lin icke har någon inverkan på priserne eller afsättniugen af den inhemska varan.
En fabrik, hvars sysselsättning är tillverkning af linnegarn på maschin, kan icke utan stora svårigheter begagna det Svenska linet i någon större mängd.
För1 de finare sorterna har lin införskrifvits från Belgien, hvilket lin kostat 2 till och med 3 gånger sä mycket som det Svenska, hvaraf hufvudsakligast blott del bättre
Norrländska är användbart för mascliintillverkning af garn, och detta likväl endast till de gröfre sorterne.
Riga har lin äfven för inascliinspånad blifvit införskrifva, hvilket lin äfvenledes kostat mera än det
Den 11 Januari. i 23 Svenska.
Dä nu tullen ä utländskt lin i allmänhet är 1 R:dr 8 sk. och K.
M. föreslagit nedsättning i tullen endast för det som till mekaniska liuspinneriernas behof införes, och som äfven nied denna tullnedsättning är dyrare än det Svenska, synes mig tydligt, att den möjligen förökade införseln af lin icke inverkar på afsättningen af Svenska linet, som användes för tillverkning af de gröfre garnsorterne, enär priset å detta lin lika fullt är långt billigare än ä det utländska.
M. föreslagne nedsättning i tullen å smör från 1 R:dr 16 sk. till 1 R:dr per
Lii har för ändamål att förekomma den insmuggling af smör, som hittintills egt rum i de norra orterne.
Man har nemi. beräknat, att tullsatsen 1 R:dr b:ko skall ungefärligen motsvara kostnaden för insmugglingens verkställande och att således genom den föreslagna nedsättningen i tullen denna insmuggling skulle afstanna och någon inkomst deremot beredas Statsverket.
Likaledes har ansetts att den qvantitet smör, som i följd af den nedsatta tullen möjligen kommer att införas, icke skall öfverstiga den, som nu årligen insmugglas, då smugglingen, hvilken, som man vet, alltid är förenad med kostnader, blir föga eller intet lönande.
När smöret införes i riket på loflig väg, så besparar man sig detta slags kostnad och ger deremot Staten någon behållning deraf.
Qvantiteten af det insmugglade smöret förmodas motsvara nära nog den af det förtullade, under den tid Finska handeln var helt annorlunda än nu eller före år 1845.
Den föreslagna tullen kan enl. min åsigt på intet sätt menligt inverka på landlmanna-intresset.
Qvantiteten af smör blir inom landet troligtvis fullkomligt enahanda, antingen tullen bibehålles vid 1 R:dr 16 sk. eller nedsättes till 1 R:dr.
Man har likaledes klandrat K.
M:s förslag, att tullen på ost skall nedsättas från 1 R:dr 12 sk. lill 1 R:dr, men det torde väl få anses klart, att om tullen på smör nedsättes lill 1 R:dr, hvilket på denna vara är ändå en ganska hög tull, tullen på ost icke rimligen bör vara högre.
En talare har visserligen meddelat oss en berättelse, hurusom en hans vän i Småland haft ringa afsättning å ost efter det tullen derå blifvit nedsatt; men man torde väl få antaga, att denne bränvinsbrännares osltillverkning för sin egen beskaffenhets skuld icke kunnat betinga sig det pris, som önskligt varit.
Hvar och en, som känner det sätt, hvarpå den ifrågavande sorten ost synes hafva blifvit tillverkad, känner äfven nogsamt, att sådan ost har ganska trög afsättning och priset å densamma är helt och hållet oberoende af de tullsatser R.
St:r kunna å ost i allmänhet bestämma.
Ättika är visserligen en ganska ringa sak; men det är bekant, att den inom landet tillverkade ättikan är serdeles eländig, till och med ohelsosam, och just detta har föranledt den föreslagne nedsättningen i tullen härå.
Den bättre sorten ättika är dessutom nödig för vissa behof inom riket, och vid sådant förhållande bör väl tullen å en vara, som icke kan undvaras och icke i riket tillverkas sä god som den behöfves, vara låg.
Åtskilliga anmärkn:r hafva blifvit gjorde emot nedsältningen af tullen å sparrar.