Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har icke kunnat undgå ali förut vid denna riksdag erlära, att det finnes en ganska stor del af Riddarhuset, som betraktar slika frågor ur en sentimental synpunkt.
När fråga nu är om straff å den medborgareclass, lill hvilken vi, Gud vare lof, icke höra, emedan den bildning, som finues inom denna dass, bar lyckligtvis i detta tidehvarf för det mesta emancipera! sig ifrån en strafflag (strafflagen och straffen drabba nu en annan lägre dass), dä är det egentligen alt tillse huruvida en strafflag kan passa för den classen, icke egentligen för oss.
Men huru argumentera nu de, hvilka, lika med den värde talaren, betrakta frågan ur en sentimental synpunkt?
De länka troligen mindre på menniskan än på Staten.
Genom ett mystiskt begrepp om stat- och statsrätt och de sinnebilder, hvarunder man föreställer sig slaten med svärdet i den Den 2G April f. m. 143 ena handen och vågskålen i den andra, föreställande rättvisan nr sådana synpunkter, säger jag, vill man afgöra hurudan en strafflag skall vara för del lägre folket.
Det är ieke möjligt, mine Hrr, då man ställer sig på en sådan ståndpunkt, alt kunna intränga i en sådan frågas innersta väsende; det är icke möjligt annat, än att man ifrån en sådan synpunkt skall fä se idel vådor att ändra det gamla, idel farhågor alt ruhba hvad som varit, och slutligen, på sätt den värde ledamoten förklarade, mera yttra sitt lycke, än någonting som lärer kunna inverka på andras tycke, sorn nh. icke ställt sig på samma ståndpunkt.
Han har sagt, alt det är samhället, som straffar den brottslige; men denne, dä han 1. ex. straffas med spö, tänker väl han, alt det är samhället, sorn straffar, dä han har profossen vid sin sida?
Hans begrepp om samhället, de kunna icke vara sädane, som vi här kunna desamma afhandla.
Jag vill derföre fästa uppmärksamheten derpå, alt om vi här pä delta rum ingå i slatsrättslheorier, sä höra vi tillse, att dessa theorier äro af beskaffenhet att icke utesluta sådana bevekelsegrunder, som mäste bernias från betraktelse af det lägre folket.
Gör man så, lärer man icke underlåta att finna, alt det just är det läg re folket, som nu lider af den gamla, på oriktiga grunder bygdå, och i många fall förvirrade brottmålslagstiftning, som vi nu äga.
Man måste finna, att, om det kan sägas om det nya systemet att det pinar själen, så kan man ock med lika mycket skäl säga, att del nuvarande straffsystemet äfven pinar själen hos den brottslige, ty det mätte vara en moralisk tortyr att blifva behandlad på ett sådant sätt ali kroppen onödigtvis äfven lider.
Det är således ali alldeles förbise den moraliska tortyr och pina, som hvarje brottsling under nuvarande system lider, om man vill säga, att blott genom det nya förslaget kan pina för själen komma i fråga.
Det skulle vara mycket mer att säga i denna sak, men jag har icke rättighet att va ra vidlyftig.
Jag vill nu söka alt upptaga de egentliga skäl, som Hr von Hartmansdorff framställt; och dä jag sagt, att jäg anser frågan egentligen här vara af politisk natur, så har jag grundal delta omdöme, dels på att inkasten i främsta rummet framställdes af llr von lia rins dor ff, och dels derå, alt han baserat sitt slutliga tillstyrkande pä PreslcSlts redan fattade beslut.
Den talaren, som hade ordet näst före mig, har redan yttrat sig om berörde beslut på ett sätt, sorn nära nog beke lemnar något att derom säga. flan har visat det vara oformligt och endast hafva för ändamål att undanskjuta frågan.
En annan har visat, att detsamma i de partiella tillstyrkandena är overkställbar!, nemi. att göra försök med det nya straffsystemet, då det icke är in totum et tanlum i n förd t.
Jag för min del får förklara, att jag ifrån PresleSt. förväntat mig ett helt annat yttrande än det vi fått emottaga; man ser, alt det Högv.
Ståndet skyndat sig att vara de förste, för att gifva ledning åt omdömet.
Att de så gjort, borde icke förtänkas, så framt nämnde 144 Den 26 April f. m.'
Stånd uppfattat frågan på det enda sätt, hvarpå jag tror all den borde uppfattas, ty den är helt enkelt, om man vill erkänna de principer, lill hvilka nian måste komma, om man, med betraktande af menniskonaturen, och philosophiskt med afseende å hvad nu vid denna tideräkning de mest bildade män kunnat utransaka och upplyst om denna natur, kommit i erfarenhet af del resultat en sådan betraktelse gifver, i fråga om rättigheten att bestraffa nienniskor oell sältet att tillvägabringa dessas förbättring.
Hade PresleSt. så gjort, ett Stånd, inom hvilket man bör förvänta att finna den mest utbildade philosophiska kunskap, den innerligaste kännedom 0111 menniskos jälen, efter prestcrne kallas själasörjare, vi hade dä ovillkorligen mäst komma till det resultat, alt grundsatsen för det olika systemet är mera hemtad ur en riklig kännedom om menniskans medfödda natur, än att man skulle behöfva att göra några experimenler för att förvissa sig om förslagets riktighet oell duglighet.
Jag ber att få upptaga den frågan om experimenterande och experimentets nytta i en fråga sådan sorn denna, och huruvida det kan vara skiiligt ali åberopa erfarenheten mera än ur en enda synpunkt, nemi. det rent mekaniska eller teckniska af den stora principens tillämpning.
Frågan 0111 fängelser är ingalunda ny; de hafva funnits före all civilisation d. v. s. före 2000 år tillbaka.
Det har icke behöfls att experimentera, huruvida fängelser kunna äga nylla med sig eller icke, ty man vet, ali de kunna innebära egenskapen af straff, eller af skolor för brott, oell del beror icke på principen af fängelse, utan af sältet huru fängelsestraffet användes.
Då denna ide' försl väcktes i America, så vet en hvar, alt den icke kom i följd af någonting annat än en llieoreliskt, djupt philosopliisk undersökning om menniskonaturen.
Sjelfva principen är i sin enkelhet hell och hållet så psychisk, ali det är fåfängt alt vilja åberopa exempel huru fängelsestraff liär eller der kunna utföras, huru det eller det systemet t, ex. visat sig i Frankrike, England eller annorstädes.
Vore det fråga om detaljer, så skulle jag gilla att Herrarne framdrogo sina skäl och åberopade hvad de erfarit; men när fråga endast är alt godkänna principer, så nekar jag helt och hållet all annan erfarenhet än sådan, som gifvit lagstiflarena menniskokännedom.
Den lagstiftare, som har menniskokännedom i allmänhet, han har nog erfarenhet för alt kunna godkänna några principer, och jag går så långt, alt det icke behöfves ens alt vara domare för att erkänna principen.
Domarens erfarenhet är af stort värde, när det är fråga 0111 att bedomina det olämpliga i det straffsystem, som finnes, och derom tror jag också att våra domare med ganska få undantag inhemtat tillräcklig erfarenhet; men om jag skulle fråga våra domare i allmänhet, de nemi., hvilka icke vinnlagt sig om allmän menniskokännedom, örn jag skulle begära att fä del af deras erfarenhet, så skulle jag sjelf icke begripa hurudan frågan är, ty derom kunna de icke hafva annan erfarenhet än hvar och en annan län kan - Den 26 April f. m. 145 kande menniska kan förvärfva sig.
— Nu till IIr von Hartmansdorffs anmärkningar.
Den värde ledamoten har sagt, att här endast äro nakna grundsatser i fråga.
Ar det sant, alt det blott är nakna grundsatser, i deri mening laladt, som kunde eli sådant yttrande förtjena att anses sorn argument?
Veten J då icke. mine Hrr, ali. det finnes, jemte della priucipbetäuk. ett utförligt utarbetadt project till ny criminallag, hvaraf man kan se huruvida dessa grundsatser kunna utföras consequent eller icke?
Vill man förneka nu, att ett sådant förslag varit utarbetad!, tryckt, omarbetadt ånyo och framlagt för allmänheten?
Endast i sådant fall, att händelsen varit, att ingen detaljutarbetning hade ägt runi, genom hvilken man kunde tillse hvart man korinne med dessa grundsatser, endast i sådant fall hade hans argumentation varit riktig; ty då hade man kunnat svara: vi kunna icke lätta dem förrän vi få se desamma i tillämpningen.
Meri nu har det stätt hvar och en öppet; och på den ståndpunkt Hr von Hartmansdorff står, såsom hög embetsman, länge biträdande nied icke allenast lagfrågor, utan statsmanuasaker i allmänhet, tillstår jag, att orri han låtsar ignorera att ett sådant förslag är utarbetadt, eller säger att han icke läst det, så har lian icke rätt att här uppstå såsom vår ledare; ty dä finnas män ibland oss andra, som, utan att hafva haft samma pligt sorn Hr von Hartmansdorff, att undersöka huruvida principerne kunna utföras i detalj eller icke, äga en sådan kunskap.
Samme värde ledamot har, mot hvad Frih.
Stael von Holstein yttrade och mot den uppmaning, som han till Ståndet gjorde, att påminna sig sina fordna beslut, d. v. s. att vara cocseqvent, frågat hvart man skulle komma om Ståndet vore conseqvenl?
Hr von Hartmansdorff sjelf har icke en, utan minst 7 å 8 gånger vid denna riksdag vädjat till Ståndets conseqvens, när han velat fä en fråga afgjord eller sitt tycke.
Nu fäller del honom in att vilja, det Ståndet icke skall handla conseqvent, och som skäl derför åberopar han den händelsen när
Ständerne vid förra riksdagen först mottogo ett principhetänk. i representationsfrågan och sedan skulle hafva ansett sig derigenom hafva begått ett stort fel, för hvilket de nu skulle befara alt vidtaga ett motstycke.
Man ser således, alt det argumentet att vara conseqvenl, det kan man nyttja precist för och emot.
Jag vill fästa uppmärksamheten ä, att hela detta argument att vara conseqvent är i sig sjelf af intet värde, ty frågan är hvaruti man skall vara conseqvent, om det är i det rälla eller det orätta.
Jag har aldrig hört annat än att man skall vara conseqvent i allt, nb. när det är fråga att hålla med Hr von Hartmansdorff.
Den värde ledamoten har också sagt, att frågan ännu icke är utredd för allmänheten.
Hvad menas då med allmänheten?
Menas dermed den stora, mindre bildade delen af Svenska folket, sä har Hr von Hartmansdorff rätt; men är det så, att den tid icke allenast icke är kommen, utan aldrig skall komma, när de lägsta folkclasserne, åtminstone icke utan all 10 H. 19 146 Den 26 April f. m. taga till flere sekler, skola kunna bedomina dessa principfrågor, ty dertill fordras alt hvar och en skall hafva ställt sig på den philosophiska ståndpunkt, på hvilken jag fordrar att Hr von Hartmansdorff ställt sig vid bedömmande häraf, då har han orätt.
Det är derföre som man bör sätta värde på att bildning finnes inom ett samhälle, för att, i frågor som denna, de bildade skola träda fram och säga de obildade hvad de böra göra.
Det är då i sådane frågor, som denna, sorn man icke behöfver inskränka sig till deu bildning, som finnes inom ens eget land, utan lagstiftaren är skyldig att tillse hvad andra länders erfarenhet gifver vid banden; det är i sådane frågor som denna, om någonsin, sorn analogien från grundsatser, dem andra civiliserade folkslag antagit, bör gälla.
Att nu icke vilja införa, icke ens antaga sjelfva principerne förrän dessa principer kunnat blifva genomskådade af den stora massan af folket i allmänhet, det är detsamma som att förklara, det vi aldrig kunna eller vilja antaga en annan strafflag än den vi hafva.
Det är delta, mine Hrr, som bevisar för mig, att frågan har, af Hr von Hartmansdorff åtminstone, icke betraktats ur dess intrinseca värde, utan ur en ren politisk synpunkt, af motstånd mot det håll, hvarifrån den kommit, — motstånd mot reformer, motstånd mot dc bemödanden, som en ny Regering gjort, att fä sådane ändringar, som äro af högsta vigt, som af föregående Ständer varit erkända som sådane, som aldrig blifvit motsagda af andra än dem, som icke vårdat att deråt lemna uppmärksamhet, emedan man då ansåg det omöjligt att kunna fä fram sådane reformer.
När nu äter sådane reformer äro i fråga, då ger man evasiva svar, då stiger det Stånd fram, som icke besitter någon lagfarenhetskunskap, som icke borde tala om att experimentera, pä ett sätt, sorn man skulle vänta af rädda jurister, som vilja se prejudieater för sig innan de våga handla efter sitt eget sunda förnuft, sitt eget omdöme, då säger jag, träder detta
Stånd fram för att gifva ledning.
Men, miue Hrr! i samma stund, som PresteSt. stiger fram på detta sätt, för att bli vår politiske ledare, så förklarar jag, hvad mig angår, att jag känner en ytterligare kraft inom mig att bestrida en sådan ledning från detta Stånd, ty det kunde gerna aflägsna sig ifrån riksdagarue.
För att med några ord gifva R. o. Ad. närmare tillkänna hvarför jag anser denna frågas princip vara af natur, att hvarje menniska kan sjelf intränga i densamma, om man gör allmän menniskokännedom till föremål för sill studium, får jag såsom en anledning dertill framställa, att den kan närmast liknas med sjelfva Christendomens princip, den rörer äfven menniskans inre, icke blott dess yttre, så, som Christendomen först på jordklotet framträdde.
I dess enkla framställning, så var den icke annat än ett förkunnande, att menniskorne voro Guds barn, att vi alle voro bröder, alt vi skulle göra oss andeligen fria, att vi icke skulle anse det riktigt att vedergälla ondt med ännu värre.
Denna liknelse, vill jag icke vidare här utföra ty jag har märkt, att jag vållat discussion i ett ämne, som icke är för Den 20 April f. ra. 147 Hrr:ne behagligt, och då är det tecken för mig att sluta.
Men jag vill blott tillägga, för att mitt yttrande icke måtte stå halft, att man äfven kunde pä de ställen, der Christna religionens hufvudgrunder icke äro kände, argumentera så som Hr von Hartmansdorff och PresteSt. gjort i fråga om denna grundsats, och säga: vi vilja först experimentera, vi vildar, sorn icke känna Christendomen, vi vilja experimentera.
Men innan vi börja dermed, sä få vi fråga ett Christligt folk, huru har Chrislendomen och Christna religionens princip kunnat leda till så monstruösa händelser, som tjenat under påfveväldet, och under prestvälde i allmänhet; och jag skulle då svara, om jag dertill hade tillfälle: principerne, mine vänner! de äro ovansklige och riktige, men sätten att utföra dem, kunna vara mångfaldiga.
Vore nu fråga om detaljerne i detta förslag, så skulle jag också hysa mina betänkligheter, jag skulle i många fall skärskåda deni; men nu är det fråga om principerna, och just för det att det endast är fråga om dem, just derföre att jag anser dem lika ovillkorligen och evigt sanna som Christna religionens, såsom de framlrädt, fastän de blifvit missvärdade af prester och andra syndare, derföre är det, som jag är färdig att sjelf antaga och äfven tillstyrker R. o. Ad. att lemna sitt bifall till dessa principer.
Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. att fortsättningen af denna öfverläggning finge uppskjutas lill eftermiddagens plenum. II. R. o. Ad. åtskildes kl. ^ lill 3 f. m.
Sjördalen de» 26 April 1845.
Justerades ett prot.utdrag för denna dag f. m.
Med tillkännagifvande, alt öfverläggningen om LagUlsk:s betänk.
M:s nåd. propos:r, ang:de antagande af dels ny strafflag, dels ock lag om verkställighet af fängelsestraff, nu komme alt fortsättas, lät H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, uppläsa ett från Hederv.
BondeSt. ankommet prot.- uldr. af denna dag, innehållande inbjudning till R. o. Ad. alt instämma i BondeSt:s beslut ali bifalla LagUlsk:s berörde betänk. 148 Den 26 April e. m.
Det nyss upplasta, ifrån BondeSt. ankomna prot.utdr. torde anses af särdeles vigt för denna frågas afgörande.
Det snart sagdt enda skäl, som af en värd ledamot, Hr von Hartmansdorff, på f. m. anfördes emot det föredragna nya straffsystemet var, alt det allmänna tänkesättet ieke kunde anses tillräckligt mognadt i ämnet.
Jag frågar då, mine Hrr, hvad man menar med del allmänna tänkesättet.
Att detta tänkesätt är mognadt hos många Europas och Americas ansedda jurister och philosopher, det veta alla, som tagit något närmare kännedom om litteraturen i denna fråga.
Att samma tänkesätt är mognadt hos Europas största folk, de Franska och Engelska, äfvensom hos de NordAmericanska fristaterne, är också bekant.
Återstår då att tillse, huruvida opinionen härom äfven i Sverige må kunna anses så stadgad, att man kan våga antagandet af förslaget.
Svaret på denna fråga har nu blifvit leuinadt på ett temligen ojäfaktigt sätt.
Representanterne för Sveriges näringsidkare, BorgarSt.
, och representanterne för Sveriges allmoge och arbetande dass, BondeSt., hafva nemi. gifvit detta utslag, enär en större pluralitet inom nämnde
Stånd förklarat sig inse det tvingande behofvet af den utaf K.
M. föreslagna ifrågavarande förändring.
Detta utslag är af desto större vigt, som det blifvit gifvet emot de mångfaldiga bearbetningar, hvilka ifrån flera håll ägt runi, för att bortblanda det sunda förståndet inom BondeSt., i en fråga, som visserligen, i dess högsta principer, beror af rättsphilosopliens forskningar och domslut, men som i sina resultaler dock närmast rörer den arbetande classen, hvaraf BondeSt. utgör den största delen inom Svenska folket.
Jag förmodar således, att man hädanefter fruktlöst skall begagna invändningen om en bristande mognad i det allmänna tänkesättet, såsom skäl emot LagUtsk:s förslag, sä framt man nemi. icke fordrar, att det allmänna tänkesättet skall representeras ensamt af det conservativt-reactionära parti, hvilket föreställes af Hr von Hartmansdorff och Högv.
Den andra invändningen, som vanligen framställes emot förslaget är, att det skulle innefatta alltför stora nyheter.
Dessa äro likväl långt mindre vidsträckta och ingripande, än de nyheter, som med 1734 års lag infördes, dä straffsystemets förändring var mycket mera väsendtligt, än hvarom här är fråga.
Både R.
St. och Konungen hafva, såsom man vet, redan till stor del borttagit det straff, som lag lill grund för 1734 års strafflag, nemi. spöstraffet, äfvensom de flesta s. k. skamstraffen; och för sin del hafva jemväl R.
St. beslutat alt upphäfva kyrkoplikten.
Uti ett absolut afskaffandc af spöstraffen äfvensom af vatten- och brödstraffet, samt de ofvanberörde skamstraffen beslå också de hufvudsakliga nyheter, som skulle blifva en följd af det nu framlagda straffsystemets antagande.
Det är således egentligen blott ett fortskridande pä en redan öppnad bana.
Och det straff, som skulle sättas i stället, d. v. s. fängelsestraffet, finnes ju redan i våra lagar?
Frågan är således i sin enkelhet här icke någon annan, än om en utsträckt och förändrad
Den 26 April e. m.
149 tillämpning af frihetsstraffen, genom en ändamålsenlig reform af fängelsernas byggnadssätt och disciplinen inom dem.
Detta är åtminstone hufvud punkten.
O Aterstar att undersöka, huruvida den organisation af fangelserna och fängelsestraffen, som för närvarande äger rum, verkligen må anses mera ändamålsenlig än den förändring deraf, sorn enligt nyare tiders rön här föreslås.
Jag tror, att i delta fall icke mången kan motsäga den bestämda erfarenheten, alt ingen plantskola för brottslingar finnes mera fruktbar än våra nuvarande fängelser och straffiurättningar.
Det är ock i anseende lill denna bedröfliga visshet om de nuvarande stralflagarnes totala Vanmakt och oduglighet, som man kan förklara, att hehofvet af en ny brottmålslag bilfvit sä länge och allmänt af nationen insedd.
Under debatlerne om delta ämne vid de sednaste riksdagarne höjde sig ganska få röster — jag minnes knappast någon — till försvar för de nuvarande fängelserna, eller lill best ridande af den uppgift, alt de äro högst illa inrättade ochstridaude emot sitt ändamål.
Också yttrade R.
St. i den skrifvelse, som i Juni månad är 1841 afläts till K. M., angtde anslag till fängelsebyggnader, att R.
St. fästade den högsta vigt vid frågan om ett förbättradt lagverk i afseende på brottmålslagstiftningen, deraf hehofvet blef med hvarje dag allt mera trängande.
I samma riktning hafva R.
St. äfven vid flere föregtde riksdagar yttrat sig; och den vid innevarande riksmöte aflåtna ifrågavar.
K. propos. hör således rätteligen betraktas endast såsom en följd af R.
Sits egna, i enahanda syftning ända frän 30 är tillhaka framburna önskningar om ett förbättradt straffsystem, för hvars utarbetande särskilda comitéer varit af R.
St. äskade och af Regeringen förordnade.
Regeringen har nu sent omsider framlagt frukterna af dessa comitéers arbeten; skola vi tacka henne derför?
Eller skola vi tillintetgöra hvad vi förut önskat oell beslutat?
Eller hade väl Lagberedningen och Regeringen, då ett förändradt straffsystem skulle föreslås, valet emellan någonting annat, än att återgå till de i hufvudsaklig mån redan afskaffade spö- och ris- samt skamstraffen eller också föreslå ändamålséniigare frihetsstraff.
I länder, som hafva atlägsnare eolonier, har man väl försökt deportationsstraff; men för det första äger icke Sverige några eolonier, och för det andra är ändamålsenligheten af delta straff mycket tvifvel underkastadt.
Hvad man med säkerhet vet, är, alt det är utomordentligt dyrt, och skulle troligen i verkställigheten för värt land möta oöfvcrviunerliga svårigheter.
Det återstår således intet annat, än alt föreslå en ändamålsenligare organisation af frihetsstraffen och i sammanhang dermed af fängelserna.
Under det sista decenniet har knappt någon discussion i det allmänna förekommit om fängelseväsendet, der man icke varit ense om att gifva företrädet ät, antingen det s. k.
Auburnska eller det Ph i la del ph iska cellsystemet, under det man helt och hållet förkastat det gamla systemet af 150 Den 26 April e. m.
Läde gemensamt arbete med tillåtna samtal fångarne emellan och gemensamma sofrum.
Det system, som nu af K.
M. blifvit framstäldt för R.
St., och hvilket ligger till grund för LagUtsk:s förevar, betänk., är ett slags blaudning af det Philadelphiska systemet, eller ensamhets cellfängelse, förenadt med arbete, för kortare strafftider af högst 2 år, med det
Auburnska eller cellfängelse för natten med gemensamma arbetslocaler för dagen, med dervid ålagd sträng tystnad.
Jag har ännu icke hört framställas något skäl till förkastande af dessa modificationer, åtminstone såsom försök betraktade.
Väl har man, såsom jag i början af discussionen nämnde, påstått, alt det allmänna tänkesättet icke vore i denna sak mognadt och att företaget vore en alltför stor ”nyhet”; men hvaruti förändringens skadlighet eller overkställbarhet skulle bestå, har man icke bekymrat sig om att uppgifva.
Bland invändningarne emot det nya straffsystemet äro tvenne, som betydligt motsäga, ja nästan upphäfva hvarandra.
En af systemets motståndare har t. ex. påstått, att det vore alltför strängt, under det han hållit en mycket vacker predikan om billigheten alt straffet försonade brottslingen med samhället; och hau har, såsom mig tycktes, föreställt sig, att det gamla straffsystemet vore ett sådant försoningsmedel.
Det må vara honom tillåtet att göra denna slutsats; men för min del tillåter jag mig att göra en fullkomligen motsatt.
Jag tror visserligen, att i vår gamla lag ligger äfven det vackra syftemålet, att förbättra brottslingen och straffa honom på det sätt, att han må kunna återföras till samhället; men efter det sätt, hvarpå straffen nu verkställas och anses i det allmänna, blir beklagligen resultatet alldeles motsatt; —och säkert äro exemplen fä derpå, alt den som en gång blifvit straffad för ett gröfre brott och derför varit straffad med spö, ris och k yr köp ligt, inkastad i våra nuvarande straffanstalter, kan sägas hafva blifvit verkligen återförd till samhället.
Det nya systemet åsyftar deremot just ett sådant återförande, och jag tror mig icke säga mer än hvad erfarenheten i andra länder bestyrkt, då jag påstår, att utsiglerua att deri lyckas äro ojemförligt större efter det nya systemet, än efter det gamla.
Andra af det nya systemets antagonister lia förmenat, att straffen äro alltför milda, samt att de icke passa för Sveriges allmoge, som är van vid att straffas med stryk och svält och ej täler vid att må väl i fängelset.
De nu föreslagna straffen skulle således icke utöfva någon hämnd öfver samhällets kränkta rält och icke eller afskräcka från brott, emedan en fattig syndare, som eljest är utsatt för hunger och köld, icke önskade bättre, än att för intet få njuta både mat, dryck, värme och hvila i ett fängelse.
Detta låter visserligen säga sig, mea då all erfarenhet vitsordar, att fångar, om de än må aldrig så väl i fängelserna, dock passa på hvarje tillfälle att befria sig, så lärer man icke kunna bestrida, att en sådan kärlek till friheten, eu sådan önskan att återkomma ut ibland menniskor, Den 2G April e. m. 151 mäste blifva mycket starkare, då arrestanterne under loppet af månader och år måste lefva skilda ifrån gemenskapen med sina likar, ån dä de dagligen umgås med dessa.