Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man behöfde icke der genom revolutionära medel undertrycka någon ännu bestående talrik och mäktig ssmhällsklass, hvars tillvarelse icke blott utgjorde en ursprunglig beståndsdel af statens lif, utan ock hade, sedan en lång rad af århundraden, på flerfaldiga sätt genomgripit detta lif med kraftig verksamhet och esomoftast utöfvat en herrskande funktion vid dess utbildningar.
Man kunde alltså der med desto mera skäl komma till det beslut, att icke söka tillskapa genom konst något, som i sakernas natur (sådan den i Norrige var blifven) icke fanns, och som icke kunde synas manifesteradt i ett litet från den föregående
Danska tiden ärfdt antal af enstaka adliga familjer.
Från en stat af så beskaffadt upphof bör man visserligen snarare än från något annat håll kunna motse utvecklingen af en ny historisk verklighet, som afgjordt bevisar möjligheten af undantag från Montesquieus regel.
Der är nemligen det öppnaste tillfälle gifvet att ådagalägga, huru mycket det renaste demokratiska tänkesätt kan tillika vara det renaste royalistiska, och huru mycket en personlig Förtjenst- (och Bildnings-) Aristokrati kan ensam motsvara hvad man i andra riken genom en förening af Förtjenst-Aristokrati och Börds-Aristokrati velat uppnå.
Har Norriges historia det uppdrag af Försynen, att förvandla detta demonstrandum till demonstratum: så är dermed henne gifvet ett värf, enkom märkvärdigt och ärofullt.
Slutligen må, om Adeln i och för sig sjelf betraktad, tilläggas: den är, äfven utan all utvärtes afskaffning, död i samma stund, som den icke längre inom sig uppbäres af ett (i sann mening) adeligt tänkesätt.
Men är man väl om Sveriges Adel berättigad till det antagande, att denna stund redan inträffat?
Gustaf III.
(D. V. sidd. 58, 59.)
Öfver begynnelsen af Gustaf III:s
Finska krig och de stämplingar, som ändtligen midt på stridsfältet koncentrerade sig i Anjala-förbundet, har nu ett nytt och förökadt ljus blifvit spridt genom den i Palmblads Biographiska Lexikon meddelade och högst intressanta uppsatsen om Toll. Dennes förhållande, först såsom rådgifvare vid krigets företagande, och sedan såsom medhjelpare vid dess verkställning, finnes här med utförlighet framställdt; och på ett sätt, som länder honom till ära, samt tillika (i förra afseendet) visar, att sjelfve Ruuth ingalunda var ovilkorligt medgörlig.
Denna berättelse leder till de resultater: att Konungen, i brådstörtande ifver, började sitt fälttåg – för tidigt; att häraf, sjelfnödvändigt, i krigsanstalterna uppkommo flerahanda olägenheter; att ändock den utbasunade dåligheten af dessa anstalter, för hvilka man öfverenskom att kasta skulden på Toll, var dels diktad, dels med yttersta öfverdrift målad; att det sanna deraf var i hufvudsaklig måtto ett verk af ”vissa befälhafvare, hos hvilka ovilja mot kriget och håg att skapa hinder gingo så långt, att de till och med anmälte behof och brister, hvilka stodo i rak strid mot de rapporter och förslag, som förut blifvit af dem ingifne, och enligt hvilka man ej haft anledning tro annat, än att allt fanns complett”; att upprors-andan inom Finska arméens officerare var i full verksamhet redan före Konungens ankomst, vid hvilken genast dess första symptomer blefvo märkbara; att Konungen, emot Tolls råd, behandlade dessa första symptomer för mycket lenfälligt; samt att Toll, som kort derefter genom rivalen Armfelts bedrifvande skickades såsom öfverbefälhafvare till Skåne, således urståndsattes att mot den strax efter afresan utbristande Anjala-sammansvärjningen göra Konungen något bistånd.
Armfelt tyckes hafva förespeglat Konungen (och troligen sig sjelf), att de missnöjde skulle blidkas, ja vinnas, om han aflägsnade Toll från sin person.
Då således Toll vid denna tidpunkt, och alltsedan, ej längre var invigd i Konungens närmaste förtroende, synes det påstående175 desto mera grundlöst, att
Konungen skulle på hans inrådan låtit det rykte utgå bland de sammansvurne, ”att han ej ogerna såge förbundets fredsproposition hos Kejsarinnan, hvarför det borde bli talrikt”.
Gafs och följdes verkligen ett sådant råd, så kom det väl snarare från Armfelt; och var då en nödutväg, att för ögonblicket rädda sig ur deras klor och insöfva dem i säkerhet.
En bland de många Gustaf III:s planer, af hvilka Toll dessförinnan hade förtroende, var ock den, att göra Prinsessan Sophia Albertina till Drottning i Pohlen, genom förmälning med Stanislaus Poniatowsky.
Härifrån faller ett ljus på de af mig i fjerde delen (sid. 354, noten) anförda hemlighetsfulla orden ur ett bref till Armfelt; der Konungen, efter en sidoblick på ”les affaires de Pologne”, tillägger:
”le temps n’est pas encore arrivé ou l’on se battra pour cette nouvelle Hélène, qui apporte une couronne (d. v. s. betryggandet af Pohlens krona genom svågern Gustaf) en dote à son époux”.
Ganska riktigt säger författaren till Tolls biographi: ”Det hade nästan varit ett underverk, om den såkallade Arronderings-politiken, eller att utan vidare afseende på folkrätt och rättvisa taga ifrån sina grannar hvad som låg väl och beqvämt till, att införlifvas med hvad man redan egde, ej slagit rötter i ett sinne, så känsligt för allt som syntes stort och lysande, som Gustaf III:s.
Och hvad har väl längre synts stort och lysande, än segrar och landvinningar!
Fredrik, Joseph och Catharina hade i Pohlen och Turkiet visat Europa, att de i Politiken icke erkände några rättsgrundsatser 176; och de svagare staternes öde hängde hädanefter på de mäktigares värjspets.”
Hvilken frestelse kunde alltså närmare påtränga sig, än att försöka göra sig sjelf mäktig – på grannens bekostnad, genom att följa dess eget föredöme.
”Man måste medge, att en Svensk Konung ej utan stora farhågor för landets framtid kunde se, huru jätten i öster alltmera stärkte sig med rof från sina grannar.
Dertill kommo de stämplingar, både i Finnland och det öfriga Sverige, som från detta håll underblåstes.
– Först hade Gustaf länge påtänkt att eröfra Norrige och Seeland.
Toll och Ehrensvärd voro mycket för denna tanke.
”Den snillrike Ehrensvärds favorit-idée var, att Sverige borde genom Seelands besittning vara herre öfver Sundet och derigenom stänga Ryssland från de andra europeiska farvattnen”.
Sedermera riktade
Konungen sina planer åt de förlorade Östersjölandskapen, och uppmanade (ehuru fåfängt) Danmark till ett skandinaviskt förbund emot Ryssland.
– Må man för öfrigt nu, då man bör kunna det opartiskt, återläsa Gustaf III:s
Tal på rikssalen den 3 Febr. 1789.177 Det förtjenar i alla afseenden att läsas, och de uppgifter, hvilka der förekomma om det gynnsamma ögonblicket för krigsföretaget, finnas nu till fullo bekräftade i skriften ”Anjalaförbundet af Maunu Malmanen” (sidd. 11, 12), genom de anföranden, som derstädes meddelas ur Grefve de Ségurs memoirer och Baron v.
Nolckens depecher.
Huru snillrik Toll sjelf var, visar sig nogsamt i den profetiska blick, hvarmed han redan 1782 betraktade den då allbeundrade Fredriks militär-system178.
Lidners Enka har berättat, att han under sina ungdomsår jemväl studerade någon tid i Upsala.
Men hans namn finnes, så vidt jag vet, ingenstädes i Göteborgska Nationens matrikel inskrifvet.
I annat fall hade vi knuten om hans rätta födelseår upplöst.
Ljus i saken skall troligen spridas från samme vänlige granskare, som (för ungefär ett år sedan) från Lund179, ur dervarande Göteborgska Nations urkunder, frambar flerahanda intressanta upplysningar om både Lidner och Thorild.
Vid behandlandet af de flesta bland hittills tecknade Siare och Skalder, har jag måst vandra dels rentaf ouppbrutna, dels ganska obanade vägar.
Då jag kom till Lidner, förändrades plötsligt förhållandet.
Hos sådane föregångare, som Franzén, skulle man fåfängt söka undvika, att göra lån och stanna i förbindelser; åtminstone så framt man ej, af en småaktig originalitets-sjuka, ville uppoffra just sjelfva hufvud-syftemålet: den skildrade bildens möjligast objektiva – och derföre äfven möjligast fullständiga – sanning.
P. D. A. Atterbom.
En Morgenlandets Genius i Nord
Har løftet sig fra Upsals Oldtidshøie;
Hans Blik var Straaler fra et Dybsinds-Øie,
Omslørt af Skjønhedsrigets Billedflor.
Han stod med Seierstegn ved glemte Rester
Af faldne Afgudstempler; – om hans Kind
Den gule Lok var blegnet; men hans Sind
Var opad vendt mod Livets høie Mester.
Og for de dybe, havblaae Øines Blik
Forklared sig det Grundnaturens Rige,
Han havde kæmpet for i Tankekrige,
Da vort Aarhundreds Sangfuglvaar opgik.
Han med de Helte deelte Kaar og Lykke,
Som forrest kæmpe for en stor Idee,
Men – naar i Glands de Seiersbanret see –
Staae ved de Faldnes stille Grav i Skygge.
Han havde svunget Aandens Flammesværd
Mod Skrankerne, som hæmmed Liv og Tanke;
Han dristig svang sig över knuste Skranke,
Men elsked Dæmringstidens Stjerneskjær.
Til Lilliens Hvisken i den dybe Dal;
Han foer paa Eventyr med
Ørn og Hval
Paa høie Skyer og paa Bølger svale.
Dog Tankedybden i hans Drømmeblik
Og Billedpragten i hans Sang var fremmed,
Og, som en fremmed Genius i Hjemmet,
Han ud til Folkets Skjalde-Grave gik.
Han vilde minde Slægterne i Norden
Om hvad der dybt i Folkesjælen laae,
Men hvad kun drømmende Naturer saae,
Naar Aandelyn i Sky fløi over Jorden.
Han vilde drage frem af Glemsels Flod
De Skatte, Sveas Seere og Skjalde
Opdrog af Folkesindet, – men lod falde,
Hvor blinde Tidsaand ei sig selv forstod.
Sin egen Tidsaand voved han at møde
Med de henfarne Tiders Speil i Haand,
Naar Jordgiganter rysted Stjerners Baand
Og vilde Himmelborgens Grund omstøde.
For Tankens Frihed havde djærv han stridt
Med ungdomsild; men stormed Tidsdæmonen
I Livets Flammestrøm mod Sandhedsthronen,
Den stille Skjald «holdt ei med Tiden Skridt».
Den vilde Verdensfærd sig om ham rørte,
Som fjerne Brusen af en fredløs strøm,
Og Aanden fra hans største Ungdomsdrøm
Ham til Lyksalighedens Ø henførte.
Han fandt hin favre Ø. – Der Fuglen blaa
I Aftenrøden sang med Toner klare;
Der Blomsterne ham kunde aabenbare
Hvad dybt i Evighedsnaturen laae.
Nu Drømmefuglen fra hans Barndomsdage
Sig til en yndig Jomfru folded ud:
Lyksalig favned han sin Ungdomsbrud,
Og Skjaldens høie Skytsaand blef hans Mage.
Nu Trylleblomsterne, som lønlig sang
Om drømte Fremtidsliv med Savn og Længsel,
Sig løsned fra de bundne Sjæles Fængsel –
Og glade Børn sig ved hans Hjerte hang.
Til Sandhed blev ham Eventyrets Lykke;
Paa Tidens Strøm dog svømmed Lykkens Ø;
Til landet, hvor ei Blomst og Fugl kan døe,
Den lyse Skytsaand peged gjennem Skygge.
To Vinterfugle kom med hvide Flor;
De flagred over Nordens kolde Fjelde,
Og Skjalden saae med Suk den Favre hælde
Sit Hoved dybere mod isnet Jord.
En Sommermorgen ved hans Bryst hun blunded –
Som «Fuglen blaa» den skjønne Sjæl bortfløi.
Dens Flugt var stille, skjøn og himmelhøi;
Med hende var dog Lykkens Ø forsvundet.
I dybest Smerte har ei Skjalden glemt
At prise Magten, som os ei bedrager,
Naar Kjærligheden giver her og tager
Hvad evigt kun i Aandens Dyb er gjemt.
Han havde grebet Traaden, som skal holde,
Om ogsaa alle Stjerners Kjæde brast,
Og ved en evig
Haand han holdt sig fast,
Da hedest Læben hang ved Læber kolde180
Og det blev Vinter, det blev Vaar paany;
Et Vemodsslør omflagred Skjaldens Øie –
Da saae han atter Fuglen i det Høie –
Dens Vinger blaaned skjønt i gyldne Sky.
Hans Aand fik Vinger; –for hans Blik forklared
Sig paradisisk Salighedens Ø:
I Landet, som har gjemt hvert evigt Frø,
Er Herlighedens Liv ham aabenbaret!
B. S. Ingemann.
Delen III, sidd. 664–685.
Den i Stockholms-Posten för 1795 (N:o 114) tryckta och förmodligen af Lenngren författade Nekrologen säger, att han ”i Åbo fullföljde sina studier i 13 år, och vann lagerkransen”.
Detta siffertal är förmodligen ett tryckfel: ty hela hans Åbo-vistelse, äfven om man inberäknar tiden af hans Docentur, upptog endast nio år.
Man finner dem i tredje delen af ”Vitterhets-Nöjen, utgifna af Sällskapet Utile Dulci” (Stockholm, 1769–81).
Memoir-författaren Ehrensvärd.
”Johann Heinrich Kellgrens Leben und Charakter.
Aus einer schwedischen Handschrift”.
Införd i Allgemeiner Litterarischer Anzeiger (d. 14 Okt.) 1796.
Denna anonyma uppsats, som härrör från C. F.
Nordenskjöld, är ett slags
Nekrolog, som till det mesta består af misstecknande personliga tillmälen i afseende på Kellgrens karakter, seder o. s. v.
Hvad den innehåller om honom såsom skald, tänkare och granskare, är icke till alla delar osannt; men röjer, i sitt hela, ett lika oklart begrepp om hans brister, som om hans förtjenster.
Se, i samlingen af hans skrifter, det elegiska skaldebrefvet ”till Christina”.
Huru det ifrågavarande kunnat införas Kellgren oåtspordt, synes gåtolikt.
Månne vännen Lenngren ville begagna ett tillfälle, då Kellgren tilläfventyrs under några dagar var borta från staden att genom meddelandet af denna ode nedslå de ej sällan förnumna anklagelserna för bristande religiositet och moralitet?
Se, af Stockholms-Posten f. 1779, N:a 69 och 73: den förra innehåller det fromma poemet; den sednare, ursäkten.
Nämligen i sitt första skick, eller såsom den läses i N:o 98 af årgången 1779.
Den innehåller ett långt försvar för skaldens djerfhet att kalla en slik nymf ”dygdig”, ja uppmana Dygden sjelf att sucka öfver hennes bortgång; och polemiserar, med detsamma, mot det inskränkta begrepp, som sätter qvinnans dygd endast i ”kyskhet”.
Följande utlåtelser måla tidslynnet.
”Det är en grym orimlighet, att tillräkna det svaga och alltid anfallna könet såsom det gröfsta och ett oförlåtligt brott, hvad vi hos oss sjelfve ej engång behaga räkna för en svaghet, utan snarare för en förtjenst.
Antingen gifves ingen dygd, eller ock är den gemensam för båda könen” (detta kan visst äga sin rigtighet).
”En hederlig flicka bör betyda detsamma, som en hederlig karl.
Man sätter fruntimrens dygd nog lågt, och inspärrar den inom en ganska trång krets.
Kan då ej ett fruntimmer falla annorlunda, än baklänges? frågar den vise Young.
Och hvarifrån härröra så många olyckliga äktenskap, om icke deraf, att kyskheten är den enda dygd, hvartill en flicka uppfostras; och då hon med mycken möda” (hvilket här antages såsom ett axiom) ”kan bevara den, tror hon sig derigenom vara frikänd från alla öfriga skyldigheter: såsom ädelmod, godhet, välgörande, vettighet, vänskap, sedighet (!) etc.
Det är likväl dessa dygder, hvilkas utöfning gjort den namnkunniga Ninon l’Enclos förtjent till följande teckning af St.
Evremont:Det är i denna sanna bemärkelse, som den vackra Ninon Dubois förtjent att kallas dygdig.
Fördomar och skrymtan skola ropa häremot: men de öfverröstas af flere hennes landsmän, som rönt hennes hjelpsamhet; de” (och nu kommer hufvudbeviset) ”öfverröstas af tvenne hennes lefvande älskare, af hvilka hon frälsat den ena från gäldstugan och till den andra testamenterat all sin egendom”.
– Blott detta sista bevis på hennes catoniska dygd, jemte de tillämpade fyra raderne af St.
Evremont, har Kellgren, i samlingen af sina skrifter, bibehållit af den långa noten; hvars innehåll, med all sin utmärkande blandning af sannt och falskt, dock är anstötligast genom sjelfva tonen.
L’indulgente et sage Nature
A formé l’ame de Ninon
De la volupté d’ Epicure,
Et de la verta de Caton (!)
Det är i denna sanna bemärkelse, som den vackra Ninon Dubois förtjent att kallas dygdig.
Jfr ”Siare och Skalder”, Del. IV, sid. 161.
Ur luften gripna äro alltså dessa Nordenskjölds ord: ”sobald Kellgren bei dem Könige Einfluss erlangt hatte, entriss er dem Holmberg dies Journal, und verfolgte sogar diesen armen Mann, der Frau und
Kinder hatte, aufs grausamste.
Er wirkte das Verbot gegen ihn aus, überhaupt keine periodischen Schriften verlegen zu dürfen” (!!!).
– Det enda jag sett, som kunde andragas till bestyrkande att Kellgren icke var den ursprunglige utgifvarn, är, att förklaringen om hans Christus-ode har denna öfverskrift: ”till Utgifvaren af Stockholms-Posten”.
Men förmodligen ville han då ännu ej vara såsom sådan offentligen känd.
Efter Kellgrens frånfälle, antog äfven han en med-redaktör: och först Skaldens systerson, Notarien i Kommers-Kollegium (sedermera Advokat-Fiskalen) Lengblom; derefter Med.
Doktorn (sedermera Medicinal-Rådet) Rutström.
1813 skiljde han sig från Stockholms-Posten helt och hållet.
Dess redaktion öfvergick då till Magistern och Bokhandlaren Wiborg; som år 1821 afträdde den till Kapten Lindeberg.
Enligt en (sannolikt) af denne sjelf författad artikel i Palmblads Biographiska Lexikon, måste han låta den upphöra, emedan ”dess aftagande debit icke betalte tryckningskostnaden”.
Han gaf dock – berättar han – ”prenumeranterne ersättning i brochyrer” Lyckliga prenumeranter!
Af hvad derom i en föregående del blifvit yttradt, tillåter jag mig här påminna om dessa ord: ”Gifves ännu någon älskare af vett, som drager i tvifvel nödvändigheten och nyttan af Gustaf III:s revolution: då råda vi honom till det – visserligen heroiska – botemedel, att göra sig bekant med 1760-talets tidningar och flygskrifter; för att rätt lära känna den anda, hvars oupphörliga stigande i förhetsning och förgrofning ändtligen under åren 1771 och 1772 uppnådde sin yttersta gräns”.
(Del. IV, sid. 163).
Se oden ”på Konungens födelsedag 1780”.
Så Wieselgren, i sitt bekanta verk, flerstädes: t. ex. i D. IV: 2, sidd. 699–700.
Discours sur l’origine de l’ Inégalité parmi les hommes.
(Se derom ”Sv.
Siare och Skalder”, Del. V, sidd.175–176).
T. ex. från Publicola
Siare och Skalder, Del.
IV. sid. 165).
Denne var dock deri olik de andra, att han ärligt menade Konungen väl.
Del. IV, sid. 167.
Se oden ”på Konungens födelsedag 1782”.
”De la Gardieska Archivet”, D. XVIII.
Schröderheims ”Anteckningar” m. m. sid. 182; i ”berättelsen om Konung Gustaf III:s sista sjukdom och död”.
Det var nämligen ett bland ”Patrioternes” bidrag till hans historia, att Hjortsberg hade, ur ofvannämnda poem, läst för Konungen under den sista natten han lefde.
Schröderheim säger, att detta är honom alldeles okändt; att han om aftonen, nyss innan han (”uppgifven af sorg och fatig”) hemreste till några timmars hvila, hörde ordineras ”någon lectur för att befrämja sömn”; att dervid, under Konungens dåvarande belägenhet, ”endast var fråga om ljudet, men ej om innehållet”; att således, i händelse Hjortsberg verkligen skulle råkat tillgripa denna bok, det var alldeles ”indifferent hvilken pjes som togs”; och ”dessutom” (bifogar han nu med de ofvan anförda uttrycken) är ”nog bekant”, huru litet Konungen af all dylik lectur var road.
– Föröfrigt se vi, af artikeln ”Wallqvist” i ”Biographiskt Lexikon”, att äfven en annan (och förbättrad) upplaga af denna sägen gick i svang.
En Baron Funck visste, att ”Wallqvist hade läst för Konungen la Pucelle d’Orleans, – och just under den stund, då han skulle bereda honom till döden” (!!!)
De funnos dock, för hvilka, oaktadt den största beredvillighet att svälja hvarenda om denne monark uppdukad smädelögn, likväl denna var nog magstark.
Skjöldebrand ansåg den för otänkbar: men ”antog” (sic!), att besagda föreläsning ”hade inträffat strax efter skottet, då ingen fara för lifvet anades”.
(Att den måhända aldrig hade inträffat under Konungens hela sjukdom, – det kunde, naturligtvis, icke ”antagas”!) – Artikelns författare (den bekanta signaturen –N) anmärker mellertid här sjelf, hvad han vid månget föregående tillfälle synes glömt: att ”Adels-oppositionens anekdoter” från denna tid ”äro ej tillförlitliga”.
Bergmans ”Minnen” m. m.
I, sid. 258.
Detta begrepp medgifves honom äfven af Wallqvist-artikelns författare; då det yttras i dennes berättelse om Svenska Akademiens (enligt honom, såsom det tyckes, föröfrigt onyttiga) stiftelse: ”Men ett vanns: kanske det, som främst söktes.
Gustaf ville tvinga börden, att finna en ära i beröring med Guds adel, Snillena; och han ville tvinga denna natur-adel, att i beröring med den väl- och högvälborna konstprodukten tillegna sig tidehvarfvets finare umgängston”. (”Sveriges sköna Litteratur”, IV: 2, sid. 697) – Detta vanns alltså.
Det var ändå något! helst när man besinnar, att bemälta umgängston, genom slik inympning, ändtligen tog de jättesteg i sann förfining, hvarom t ex.
Kellgrens ”Ljusets Fiender” och Leopolds ”Eglé och Annett” bära vittne.
Se ”Upfostrings-Sälskapets Tidningar”, 1781 den 5 Febr. och 1785 den 10 Febr.
Den till Kommers-Kollegium afgångna befallningen derom lyder, som följer:
”GUSTAF med Guds Nåde m. m.
Vår ynnest och nådiga benägenhet m. m.
Som vår Bibliothekarius Johan Henrik Kellgren åtagit sig att fortsätta det Handels-Lexikon, Notarien, numera Borgmästaren i Halmstad Erik Säfström af trycket utgifvit: så hafve Vi i Nåder godtfunnit såsom en pension tillägga honom, Kellgren, ifrån den i sistledne September och framgent årligen, af Manufakturfonden Etthundrade Sextiosex Riksdaler Trettiotvå Skillingar.
Befallandes Eder o. s. v.
Gripsholms Slott den 10 December 1782.
GUSTAF.
Schröderheim”.
I ”Nye Granskaren”.
Wieselgren, ”Sveriges Sköna Litteratur”, Del. IV: 2, sid. 507.
Såsom yngling hörde jag förtäljas af en min morbroder (Prosten Kernell), som var Leopolds ungdomsvän, att Kellgrens understöd af Konungen varit mindre än Leopolds, men större än Bellmans.
Antager man – såsom man, till följd af det ofvananförda, tvifvelsutan måste göra – att han från detta håll ägde åtminstone dubbelt så mycket, som Bellman (jfr VI: 1, sid. 21); ihågkommer man, att en dylik summas real-värde var betydligt större då, än det vore nu; och lägger man dertill hans intägter såsom utgifvare af en allmänt gynnad tidning: så framstår klart, att han i afseende på sin timliga bergning kunde lefva fullkomligen sorglöst.
Se förordet till detta skådespel, i första delen af Kellgrens samlade skrifter.
I sitt ”Tal vid Statssekreteraren m. m. af Leopolds graf”, 1829.
Med undantag af de stundom påkommande och föga båtande ”hetsigheterna” (se Ehrensvärd!)
Se det första af brefven i Notice Biographique sur M:r de Leopold, par Marianne d’Ehrenström, née de Pollett.
Stockholm 1830.
Tegnér har begagnat den i sin idyll ”Kronbruden”.
And certainly Aurora had renew’d
In him some feelings he had lately lost
Or harden’d; feelings, which, perhaps ideal,
Are so divine, that
I must deem them real:
The love of higher things and better days;
The unbounded hope, and heavenly ignorance
Of what is call’d the world and the the world’s ways;
The moments when we gather from a glance
More joy than from all future pride or praise,
Which kindle manhood, but can ne’er entrance
The heart in an existence of its own,
Of which another’s bosom is the zone.
Byron, Don Juan C. XVI.
Se, i samlingen af Kellgrens Skrifter, Del.
III sidd. 262, 263.
Skaldestycket ”Våra Villor”, i Kellgrens Skrifter Del.
Den vittre Öfverste-Löjtnanten, sedermera Landshöfdingen, Schmiterlöw.
Hedborn, som år 1806 vistades på Olstorp såsom informator åt nyssbemälte ägares söner.
(Då jag här kommit att nämna Hedborn, må jag begagna tillfället, att i hans nyligen utgifna Skrifter rätta ett oanmärkt och vigtigt tryckfel: i Del.
II på sid. 262 rad. 24 står Upsala; läs Linköping).
Del. IV.
Brefvet finnes i ”Biographie af (öfver) Kraus, med bilagor af femtio bref ifrån honom”.
Stockholm, 1830.
”Sv.
Siare och Skalder”, Del. IV, sidd. 198–201.
”Fransmännens skrifter”, heter det, ”utgöra nästan hela vår läsning och vitterhet”.
Vid prisandet af ”Voltaire, Europas älskling och Kothurnens heder”, som ”i sin förträffliga Henriad likasom insupit Virgils anda”, kan dock Biskopen ej undertrycka denna suck: ”O, att han ägt så snyggt hjerta, som hans penna var förträfflig!
Men i menskligheten måste alltid något saknas”.
Äfven Rosenstein klagade, i ett tal på Svenska Akademiens högtidsdag samma år, öfver ”den delen af menniskor i den högre kretsen, som hafva anspråk att gifva ton: men äro för veklige, att känna; för tankspridde, att öfverväga innan de dömma; för mycket tärde af ledsnad, att kunna blifva roade; eller, i fall de blifva det, snart åter afkunna den korta, men i deras sinne betydliga domen: ledsamt”.
– Beskrifningen är träffande.
Men fanns (och finnes) ”den delen af menniskor” endast inom ”den högre kretsen”?
Nekrologens ord.
Sannolikt Bastillens eröfring.
Rosensteins ordalag äro här något insvepta.
Siare och Skalder”, Del. V, sidd. 11–13.
Skriften sades vara ”egen till förtjenst som till fel, samt full af värma och kraft”; tillika ”mera ljus, än Auktorns förra skrifter”, äfvensom ”stiga någongång till Sublimt” och äga ställen af ”verklig skönhet”.
Prof derpå anfördes äfven.
Här bifogas till bevis:
”i en af hans mest bekanta strider var det aldrig nyheten, aldrig versslaget eller skaldeslaget han angrep”.
Men dervid har Rosenstein förgätit, utom åtskilligt annat, sjelfva det ursprungliga corpus delicti: