Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rdr 31 sk. 7 ^ rst., som åtgått till bekostande af Rosenschölds inställelse inför Rådstufvurätten under Februari månad 1854, än ock den ytterligare kostnad, hvilken med räkning kunde visas vara gjord föro Rosenschölds hämtande till Rätten under nästförutgångna December månad, dels ock tili Åklagaren för hans kostnader i målet 29 Rdr 16 sk., samt slutligen ej allenast till Skantz 33 Rdr 16 sk., allt Ranko, hvilka han måst förskjuta till vittnet Lagerholm, lör dennes återfärd till Stockholm, utan ock till bemälde Lagerholm för hvad han komme att efter räkning återgälda till Kongl. Maj:t och Kronan, för hämtningen och inställandet vid Rådstufvurätten den 23 December 1854.
Rosenschöld skulle i häkte inmanas, och Rådstufvurättens utslag understäldes Kongl.
Hofrättens pröfning.
Rosenschöld anförde tillika besvär i målet, och framstälde dervid åtskillige ansvarspåståenden emot Rådstufvurätten, hvarefter Kongl. Hofrätten, som den 4 April 1855 meddelade utslag och dels ogillade åtskillige af anklagelsepunkterne, dels ock öfverlemnade till Advokatfiskals-Embetets vidare handläggning, särskilda angifvelser, samt i hufvudsaken, yttrade: att emedan Skantz, vid åtalets början och innan Munck af Rosenschöld å stämningen afgifvit hufvudsakligt genmäle inför Rådstufvurätten, anmält sig vara författare till den åtalade skriften; ty och ehuru Skantz sedermera återkallat denna anmälan såsom sanningslös och dervid uppgifvit, att densamma ägt rum endast i följd af derom med Munck af Rosenschöld träffadt afta! och emot af denne utläst betalning; likväl och som Skantz, fastän tillfälle honom dertill lemnats, icke förmått styrka, att något aftal af omförmälde beskaffenhet blifvit emellan honom och Munck af Rosenschöld ingånget, samt, genom hvad i målet förekommit, icke heller blifvit lagligen utredt, att Skantz icke författat den åtalade skriften; alltså och då vid sådant förhållande afseende ej kunde fästas å Skantz’s återkallelse af sin lörenämnda uppgift, hvarigenom, i motsatt fall, annan person skulle komma att af författareansvaret drabbas, Kongl.
Hofrätten, jemlikt 1 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen den 16 Juli 1812, funne skäligt, med upphäfvande af Rådstufvurättens derutinnan den 23 December 1854 meddelade beslut, förklara Skantz icke kunna undgå att såsom författare tili åtalade skriften anses, och deremot, med Munck af Rosenschölds skiljande från målet, befria honom från skyldighet att för samma skrift stånda förlättare-ansvar, under förbindelse likväl för Rosenschöld att godtgöra Kongl. Majit och Kronan kostnaderne för hans inställande vid Rådstufvurätten den 8 Februari 1854, med lil Rdr 3! sk. 7\ rst.
Banco jemte enahanda utgifter under påföljande
December månad efter framdeles företeende räkningar; till följd hvaraf Kongl. Hofrätten, med undanrödjande af Rådstufvurättens öfrige, efter det sistnämnda, dels under den 23 December 1854, och dels sedermera fattade beslut jemte Juryns utlåtande och det understälda utslaget, visade målet åter till Rådstufvurätten, som hade att detsamma ånyo företaga, och, sedan vederbörande deruti blifvit hörde och fått lagliga rättegångsförmoner tillgodonjuta, nytt laglikmätigt utlåtande meddela utan hinder af de undanröjda besluten.
Detta utslag fattades dock icke enhälligt, utan en af Kongl. Hofrättens ledamöter var i hufvudfrågan skiljaktig och yttrade, att han funnit Skantz, hvilken återkallat sin uppgift, att vara författare till ifrågavarande skrift, under förklarande, att han endast till följd af Munck af Rosenschölds löfte om belöning författare-ansvaret sig åtagit, icke kunna, då, af hvad i målet förekommit, uppenbart vore, att Skantz’s omförmälda uppgift varit falsk, emot sitt bestridande såsom förlattare anses; vid hvilket förhållande och då Munck af Rosenschöld icke haft antaglig namnsedel att förete, och följaktligen sjelf måste stå författareansvar för den åtalade skriften, som från hans tryckeri utkommit, reservanten för sin del aktade skäligt att, med godkännande af Rådstufvurättens beslut den 23 December 1854, 23 hvarigenom Skantz blifvit från målet skild och berörde ansvar ålagts Munck af Rosenschöld, fastställa det understälda utslaget, samt ogilla den sistnämndes yrkande att varda å fri fot sotäld.
Utslaget öfverklagades äfven i underdånighet hos Kongl. Majit så väl af allmänna Åklagaren som af Rosenschöld; men Kongl. Majit förklarade, i utslag af den 25 Augusti 1856, att klaganderne icke å någondera sidan anfört skäl, sorn i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring.
Ifrån detta beslut voro likväl två af Högsta Domstolens ledamöter skiljaktige sålunda, att den ene väl instämde i det slut, Domstolens flesta Ledamöter lättat, men för sin del grundade Munck af Rosenschölds befrielse från skyldigheten att i egenskap af boktryckare stånda författare-ansvar på den omständighet att, sedan Munck af Rosenschöld vid rättegångens början ingifvit en förseglad sedel, som enligt bevittnad påskrift skulle innehålla författarens namn, men denna sedel icke blifvit öppnad, det fall icke kunde anses hafva i detta mål inträffat, då förenämnde skyldighet åligger boktryckare; hvaremot den andra reservanten yttrade: ehuru, jemlikt 1 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen den 16 Juli 1812, boktryckare skall för åtalad tryckt skrifts innehål! stå författare-ansvar endast i det fall, att han icke vid rättegångens början till domstolen ingifver författarens namnsedel eller författaren ej hos Domaren sig sjelfmant angifver; samt, efter det, vid företagande till handläggning inför Rådstufvurätten af detta emot boktryckaren Magister Munck af Rosenschöld anstälda åtal för innehållet af ifrågavarande skrift, en af Munck af Rosenschöld angående författaren till samma skrift företedd förseglad namnsedel blifvit, på grund af anmärkning, att den ej vore i öfverensstämmelse med nämnda förordnings föreskrift inrättad, af Rådstufvurätten förklarad icke kunna i sådan egenskap godkännas, förre Marinsoldaten Skantz anmält sig såsom författare; likväl och emedan Skantz sedermera återkallat denna anmälan, under bestridande att hafva författat skriften, för hvilken han skulle i Maj eller Juni månad 1853 hafva utaf Munck af Rosenschöld blifvit genom löfte om godtgörelse förmådd att författareansvar sig åtaga, och detta bestridande, som af förekomna omständigheter ej är vordet vederlagd!, deremot vunne stöd af det förhållande, att Munck af Rosenschöld, sedan under rättegången Rådstufvurätten pröfvat
Skantz icke kunna såsom författare antagas, till Rådstufvurätten inlemnat en i nnan förseglad handling, hvilken försedd med två personers intyg, att den innehöll namnsedel af skriftens författare, befunnits, vid öppnande, upptaga annan persons namn än Skantz; ty och då af hvad sålunda, medelst Munck af Rosenschölds egen åtgärd blifvit upplyst, efter reservantens omdöme måste följa, att all verkan af Marinsoldaten Skantz’s ofvananmärkta anmälan förfölie, utan afseende derå, huruvida Rådstufvurätten lagligen ägt att, på sätt som skett, under målets fortsatta behandling förordna om denna sednare namnsedels öppnande; alltså, enär hvarken Munck af Rosenschöld vid rättegångens början ingifvit behörigen inrättad namnsedel, eller författare sig anmält, den der för ifrågavarande af Juryn såsom brottslig förklarade skrift kunde till ansvar bindas, i följd hvaraf Rosenschöld sjelf borde vara ett sådant ansvar underkastad, pröfvade Reservanten rättvist, att, med upphäfvande af Hofrättens utslag, förvisa målet åter till nämnde Rätt, som hade att, uppå anmälan, detsamma å nyo upptaga och dermed vidare lagiikmätigt förfara.
Efter denna framställning af sjelfva tryckfrihetsmålets behandling och utgång, så vidt det rört Munck af Rosenschöld, öfvergår jag nu till redogörelse för angifvelserna och åtalet mot Rådstufvurätten i Lund.
Redan den 28 November 1853 inkom Munck af Rosenschöld till dåvarande Justitieombudsmannen med en skrift, innefattande anklagelse emot bemälde Rådstufvurätt »för det Ro»senschöld icke blifvit från tryckfrihetsmålet skild, sedan författaren till den åtalade skrif»ten sjelfmant sig för Domaren tillkännagifvit,» — »för det Domstolen vidare icke låtit Ro»senschöld åtnjuta rättegångslörmånen att lä lemna namnsedel, eller att få svara inför Hof»rätt, samt för det Rådstufvurätten velat förmena Rosenschöld att resa till Riksdagen, ge»nom att vägra honom pass,» till bestyrkande af hvilken sistnämnda klagopunkt Rosenschöld, 24 viii en don 13 December nämnde år ingifven ytterligare skrift, foeat ett utdrag af Lunds Magistrats Protokoll den 10 förutgångne November, hvaraf inhämtades, att Magistraten afslagit Rosenschölds begäran om pass för resa till Riksdagen, på den grund att Rosenschöld enligt
Rådstufvurättens beslut af samma dag skulle näst derefter följande Onsdag inför Rådstugurätten iakttaga personlig inställelse.
I anledning af hvad Rosenschöld sålunda angifvit emot Rådstugurätten, anmodade Justitie-Ombudsmannen, uti skrifvelse den 23 i sistnämnda månad, bemälda Rätt att lemna närmare besked om grunden dertill, att Rådstugurätten icke fästat afseende å den af Rosenschöld senast hos Rätten företedda namnsedel eller derå, att annan person anmält sig såsom författare till den åtalade skriften; hvarpå Rådstufvurätten den 20 Februari meddelade det svar, att, efter Rådstufvurättens uppfattning, skälen, på hvilka de anmärkta besluten sig stödde, blifvit deruti så fullständigt upptagna, att ingenting väsendtligt kunde vara att tillägga; att det vore sS uppenbart, det förre Marinsoldaten Skantz ej ägde deri skrif kunnighet och de insigter, som erfordrades till författande af den tidning, hvari den åtalade artikeln förekomme, att ingen tvekan kunde äga rum derom, att han ju blifvit legd att till den verklige förbrytarens befriande åtaga sig lörfattareskapet, och att denna Rådstufvurättens åsigt vunnit bekräftelse af en till Rätten sedermera ingifven skrift, uti hvilken Skantz återkallat sin förut gjorda anmälan rörande författareskapet till den åtalade skriften och förklarat sig dertill hafva varit af Rosenschöld legd; hvarjemte Rådstufvurätten vidare anfört, att äfven om ej, såsom nu vore fallet, Rådstufvurätten, genom beslut, som skulle tillämpas, ålagt Munck af Rosenschöld att sjelf stå författare-ansvar, i följd hvaraf något dess ölverflyttaride på annor person icke kunde medgifvas, afseende ändock icke kunnat fästas å den sednast inlemnade namnsedeln, enär för dess inlemnande den i tryckfrihetslagen föreskrifna tid, rättegångens början, icke blifvit iakttagen.
Efter granskning af handlingarne, aflat Justitie-Oinbudsmannen den 27 April 1854 till Advokatfiskals-Embetet i Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge ett memorial, deruti Justitie-Ombudsmannen förklarade, att hvad som först förekommit honom anmärkningsvärd!, vore det af Rådstufvurätten fattade begrepp, alt dess båda utslag af den 23 Maj och den 18 Augusti kunde hos högre Rätt undergå pröfning, innan hufvudsaken blifvit af Rådstufvurätten afgjord, af hvilket origtiga begrepp uppkommit den följd, att under hela tiden från Maj till November månad ingen hufvudsaklig pröfning af ärendet ägt rum.
Ett sådant mot allmän rättegångsordning stridande förfarande kunde, efter Justitie-Ombudsmannens tanka, ej undgå alt föras Rådstugurätten till last, såsom i synnerhet oförenligt med den skyndsamhet, hvilken i tryckfrihetsmåls behandling borde användas.
Dernäst anmärkte Justitie-Ombudsmannen Rådstufvurättens företag att pröfva, huruvida den person, förre Marinsoldaten Skantz, hvilken inför
Rätten förklarat sig vara författare till den åtalade skriften, kunde i denna egenskap antagas, då likväl någon sådan pröfning icke uti Tryckfrihetsförordningen vore åt
Domstolen uppdragen, eller några grunder stadgade, som i denna pröfning borde följas.
Man hade kunnat vänta hos RR. något eftersinnande af grunden, hvarföre ingen sådan undersökning om en författares större eller mindre skicklighet för det arbete, han uppgifvit sig hafva verkstält, funnes af denna lag ifrågastäld.
Då nemligen den verkliga egenskapen af författare ej läte utröna sig, och ifrågavarande undersökning således ej heller skulle kunnat hafva till ändamål att med straffet träffa den egentligen brottslige, hade för detta ändamål också ingenting' varit uträttadt med ett lagstadgande om utrönande af en uppgifven författares skicklighet eller oskicklighet för det åtalade arbetet.
Deremot hade boktryckaren haft att befara, det han icke varit fredad från ansvar genom anmälan inför Rätten om den persons författareskap-, hvilken såsom sådan hos boktryckaren sig uppgifvit och på hvars sannfärdighet denne saknat anledning att tvifla, enär det kunde hända, att samma person vid pröfning hos
Rätten icke befunnes äga sådana egenskaper, att han för författare borde antagas.
Men gagnlösheten af ett sådant sätt att på boktryckaren hvälfva författare-ansvaret 25 vöre ej blott; i sig sjelf klar, dä boktryckaren icke behöfde vara mera skicklig till författa reskapet än någon annan, som derför uppgåfve sig, utan den skulle än ytterligare framlysa deraf, att, i händelse vid brytning af en namnsedel ej något namn eller ock ett falskt befunnes i densamma inneslutet, ansvaret drabbade de personer, hvilka utanpå omslaget tecknat sin försäkran, att författare-namnet vore deruti uppgifvet och det nemligen icke kunde fordras, att någondera af dessa personer vore försedd med de egenskaper, som domstolen kunde finna erforderliga för att honom till författare antaga; af hvilket allt syntes oemotsägligen följa, det en sådan profning, som Rådstugurätten här företagit sig om en viss persons antaglighet i egenskap af författare, lika litet öfverensstämde med tryckfrihetslagens grund och mening, som den uti dess ord vore på något sätt föreskrifven.
Justitie-Ombudsmannen kunde således icke undgå att lägga Rådstugurätten till last, det meranämnde Skantz, hvilken såsom författare till den åtalade skriften sig uppgifvit, icke blifvit såsom sådan hörd och lagligen behandlad.
Hvad åter beträffade det förhållande, som i förklaringen blifvit till ursäkt anfördt, att Skantz dåmera återkallat omförmälde sin uppgift, så hade detta skett först den 5 Januari 1854, och Rådstufvurättens mening kunde icke vara, att dess beslut den 18 Augusti skulle varit derpå grundadt.
Justitie-Ombudsmannen ville lemna derhän, huruvida återkallandet, i fall det kommit under pröfning, skulle blifvit af Rådstugurätten åberopadt till skäl för den tilltalades befriande från påföljden af det en gång gjorda erkännandet; men om ock Rådstugurätten skulle tro, det ett sådant domskäl varit användbart; var det dock icke för handen, när beslutet gafs, och kunde följaktligen till dettas urskuldande icke i något fall anföras.
Slutligen ansåg Justitie-Ombudsmannen Rådstugurätten hafva olagligen förfarit, då den vägrat att emottaga och öppna den namnsedel, hvilken den 3 November blifvit af Rosenschöld afiemnad.
Om än de åtgärder, som dittills föregått, och hvaraf följden blifvit, att
Rosenschöld var förpligtad stånda författare-ansvar, icke innehölle någonting oriktigt, och detta beslut så edes ägde sin goda grund; vore det väl ändock ostridigt, att boktryckaren ej kunnat förvägras, under rättegångens lopp och så länge laga kraft vunnet utslag emot honom icke tillkommit, leda ifrån sig ansvaret genom begagnandet af en namnsedel, den han väl bordt i rättegångens början förete, men hvars senare framlemnande dock ej vore förbudet genom någon pålöljd, som skulle drabba försummelsen af dess fullgörande i rättegångens början.
De fel Justitie-Ombudsmannen sålunda fört Rådstugurätten till last, kunde desto mindre af honom lemnäs opåtalta, som de iuneburo förnärmelser af tryckfriheten, öfver hvilken Justitie-Ombudsmannen vore ålagdt att företrädesvis vaka i allt hvad på honom ankomme.
Handlingarne i målet öfverlemnades derföre till Advokatfiskals-Embetet, med anmodan och bemyndigade att inför Kongl. Hofrätten emot
Rådstugurätten anställa och utföra laga åtal för ofvanberörde i Domare-embetet begångna fel, samt derå yrka det ansvar, som lagligen ägde rum; och borde dervid Målsegaren, Boktryckaren Munck af Rosenschölds hörande påfordras.
Efter det målet sålunda redan blifvit remitteradt till åtal, har dels AdvokatfiskalsEmbetet den 3 Juli 1854 aflätit anmärkningsmemorial emot de Ledamöter af Rådstugurätten i Lund, hvilka i de ofvannämnda klandrade åtgärderna och besluten deltagit; dels ock Rosenschöld å olika tider till Justitie-Ombudsmannen inkommit med icke mindre än sju särskilda klagoskrifter, i hvilka väsendtligen samma anmärkningar, som under rättegången af honom hos Rådstugurätten Iramstälts, och varit föremål lör högre Rätts pröfning, blifvit upprepade, såsom i fråga om
Rådstufvurättens befogenhet att handlägga målet och för honom välja Jurymän, samt att låta häkta en adelsman, innan utslaget om honom vunnit laga kraft, eller till och med förrän utslag fallit, och insätta honom i ett fängelse, hvilket ingalunda kunde anses sådant som han i egenskap af adelsman trodde sig vara lagligen berättigad att fordra; hvarjemte Rosenschöld i dessa klagoskrifter angifvit, dels att 26 Öfverståtliållare-Embetet låtit, på grund af Rosenschöld då ännu icke meddelad, än mindre laga kraft vunnen, af obehörig myndighet (äld dom häkta Rosenschöld, fastän han vore adelsman, och afsända honom till Långholmens fängelse, då, örn någon häktning ens hade varit laglig, den bordt verkställas genom hans afsändande till fängelset i det län, inom hvars område det förmenta brottet varit begånget; dels att Kongl. Hofrätten icke skulle hafva nog skyndsamt afgjort frågan om Rosenschölds försättande på fri fot; dels ock att åtalet icke tillkommit i följd af utländsk
Makts yrkande, utan endast förordnats af Hans ExrelJence Justitie Statsministern, som dertill veterligen icke haft något uppdrag af Kejserliga Österrikiska Regerande Huset, m. m.
Alven hos Kongl. Hofrätten hade
Rosenschöld samtidigt anfört åtskilliga klagomål emot Rådstugurätten, hvilka af Kongl. Hofrätten öfverlemnats till Advokatfiskals-Embetet, för den åtgärd hvartill fog kunde (örefinnas; men emedan handlingarne i sjelfva tryckfrihetsmålet icke kommo sistbemälda Embete tillhanda förrän Kongl. Maj:ts nådiga utslag i nämnda mål den 25 Augusti 1856 fallit, har samma Embete först i Memorial den 12 Februari 1857 kunnat vidare utveckla aktionsmålet samt dervid redogjort för samteliga angifvelserna, på det att åtalet om dem alla skulle kunna i ett sammanhang behandlas.
Uti nämnda memorial anfördes bland annat: att åtskilliga af de frågor, hvilkas behandling Munck af Rosenschöld förmenat innefatta felaktighet å Rådstufvurättens sida, redan blifvit genom Kongl. Hofrättens den 11 Augusti 1854 och den 4 April 1855 meddelade återförvisnings-utslag pröfvade.
Sålunda hade Kongl. Hofrätten faststält Rådstufvurättens beslut, dels den 23 Maj 1853, hvarigenom den utaf Munck af Rosenschöld samma dag, med tillkännagifvande, att författarens namnsedel deruti skulle vara innesluten, ingifna handling förklarats icke kunna godkännas; dels den 10 November 1853, angående Rådstufvurättens behörighet att handlägga tryckfrihetsmålet, dels ock den 27 Juni 1854, i afseende på Munck af Rosenschölds emot en tillförordnad
Rådman gjorda jäfsanmärkning, samt slutligen förklarat hvad Munck af Rosenschöld andragit rörande skedd verkställighet af Rådstufvurättens den 9 Juni 1854 gifna beslut om hans inmanande i häkte ej föranleda lill någon åtgärd; att en af Munck af Rosenschöld först i besvären öfver Rådstufvurättens utslag den 31 Januari 1855 framstäld invändning derom, att Rådstufvurättens vid nämnda tid tillförordnade Ordförande samt de honom biträdande ledamöter skulle varit jälvige att med tryckfrihetsmålet taga domarebefattning, jemväl blifvit ogillad af Kongl. Hofrätten, som äfvenledes, utan afseende på Munck af Rosenschölds klagan deröfver, att Rådstugurätten, medelst särskilda beslut den 22 December 1853 och den 2 December 1854 förordnat om hans inställande vid Rådstugurätten genom tjenliga medel, ålagt Munck af Rosenschöld att godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden vid dessa inställelser under Februari och December månader sistnämnda år; att Rosenschöld mot Rådstufvurätten vidare anfört såsom förmenta lagstridiga tillgöranden: att sedan Rådstufvurätten i beslut den 8 Februari 1854 förklarat dess då varande Ordförande (sedermera under rättegången afliden) samt en tilllörordnad Rådman jäfvige att handlägga tryckfrihetsåtalet, och att, då Rätten utom dem ej vore domför, anmälan i Kongl.
Hofrätten skulle göras om förordnande för ojäfvig Ordförande, samt Rosenschöld, hvilken med tjenliga medel blifvit till Rådstufvurätten hämtad, efter beslutets afkunnande hemstält, huruvida han, med afseende derå, att föreskriften om hans hämtande blifvit fullgjord, finge vistas på fri fot, Rådstufvurätten meddelat det besked, att den, enligt afsagda jäfsbeslutet, icke ägde med målet vidare sig befatta; att, vid förebafd fråga om val af Jury den 26 Maj 1854, Rådstufvurätten, enär Munck af Rosenschöld för sin del vägrat välja jurymän, sjelf utsett på hans vägnar fyra sådane, hvilka alla skulle vara Rosenschölds vederdeloman och uppenbara ovänner; att Rådstufvurätten, sedan Munck af Rosenschöld den 27 Juni 1854 begärt få teckna sitt namn under hvad han till dagens protokoll muntligen anfört, honom 27 sådant lörvägrat; att, af de vid Rådstufvurättens sammanträde den 23 Oktober 1854 utaf Åklagaren valde Jurymän, tre skulle vara Rosenscbölds uppenbara fiender; samt att den efter Rådstufvurättens utslag den 31 Januari 1855 tecknade besvärshänvisning, i hvad densamma innehölle, att klagande part borde hos Kongl. Hofrätten uttaga besvären och fullgöra de uti blifvande resolution meddelade föreskrifter, vore oförenlig med Munck afRosenschölds skyldighet, emedan Rådstugurätten genom sistnämnde utslag dömt honom att träda i häkte.
Men då det af Rådstugurätten den 8 Februari 1854, i anledning af Munck af Rosenscbölds hemställan meddelade besked, derest något sådant kunde anses hafva varit erforderligt, lämpligen icke bordt utfalla annorlunda än som skett; Rådstufvurättens förfogande vid sammanträdet den i'6 påföljande
Maj att välja Jurymän i Munck af Rosenscbölds ställe, var i och för Juryns bringande till det i Tryckfrihetsförordningen bestämda antal ledamöter påkalladt af beholvet; de uppgifna förhållanden, att samina Jurymän likasom tre utaf de af Åklagaren vid rättegårigstillfället den 23 December 1854 utsedde, skulle vara Munck af Rosenscbölds dels vederdeloman och dels uppenbara ovänner, ingalunda blifvit styrkta; Rådstufvurättens protokoll för den 27 Juni 1854 innehölle, att detsamma blifvit uppläst och af parterne erkändt; men någon rättighet för part att medelst tecknande af sitt namn besegla hvad han till en Domstols Protokoll muntligen anfört icke vore honom i lag meddelad; samt slutligen den efter utslaget den 31 Januari 1855 tecknade besvärshänvisning, ehuru i så måtto ofullständig, att den ej innefattade föreskrift om hvad Munck af Rosenschöld hade att iakttaga, derest han, innan besvärstidens utgång, blefve i häkte inmanad, likväl blifvit meddelad å tid, då Munck af Rosenschöld ännu vistades på fri fot, samt okändt var, när han kunde ertappas; ansåg Advokatfiskals-Embetet skäl icke vara för handen att ofvanberörde anmärkningar till åtal emot Rådstugurätten upptaga.
Munck af Rosenschöld hade jemväl framstält yrkande om åtal emot
Rådstufvurätten i och för dess genom beslutet den 2 December 1854 gifna föreskrift, angående Munck af Rosenscbölds inställelse med tjenliga medel till den 9 Januari 1855, enär något föregående beslut, som stadgade hämtnings påföljd för Rosenschöld, ej blifvit honom kungjordt; hvarjemte Rosenschöld förmenat, stt
Rådstufvurätten påfordrat hans hämtning för tidigt, så att Rosenschöld redan den 9
December 1854 blifvit i och för inställelse vid Domstolen fängslad; meri, emedan, hvad hämtningsåtgärden beträffade, Kongl.
Hofrätten, på sätt ofvan blifvit nämndt, ålagt Rosenschöld att för hans forslande under December månad 1854 hålla Kongl.