Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då skulle Svenska ynglingen besitta en fullkomligt tillräcklig bildning och öfning, för att inom 2 ä 3 veckor till verklig krigstjenst införlifvas med den stående armeen och gemensamt med den gå både offensivt och defensivt tillväga.
Då en talare här synts utgå från den synpunkt, att vårt försvar hvilar på stående trupp, ber jag blott att få påminna den värde talaren, den berömde krigaren, att vår indelta arme' icke öfverstiger 25,000 man; och jag hemställer till honom, huruvida han tror, att Sverige kan bygga sitt försvar på en sådan styrka, vore den ock bildad som Romarne.
Derföre behöfva vi icke taga vår tillflykt till några obildade massor.
Vi hafva nemi.
5o,ooo man beväring.
Behofvet af att flytta denna styrka från den ena ändan af landet till den andra kan icke komma i fråga; men det vigtiga är att inom en kort tid kunna på hvarje punkt uppställa en arme', och vi kunna på \[
\ dagar till hvilken punkt som helst, hvarifrån en fiende skulle kunna anfalla oss, samla åtminstone * Dea Maj. 20,000 man, då nian nemi. sluter beväringen till armeen, oell med denna styrka skola vi tryggt kunna möta fienden och med säkerhet kasta honom tillbaka i sjön, derifrån han kommit.
Jag yrkar bifall till betänk, och tror, att vi till nästa riksdag kunna från Regeringen förvänta ett förslag i detta ämne, som pa det för landet fördelaktigaste sätt kan sluta striden deröfver.
Det är för en talare af högsta vigt att lätt förstås uti ett så magtpåliggande ämne som detta.
Huru långt det är från mig att misskänna conscriptionens värde har jag ådagalagt, då jag oinskränkt förenat mig med II.
Brahes anförande.
Icke heller har jag åsyftat en jeinnförelse emellan legda och icke legda trupper, helst jag ingalunda medgifver någon moralisk skillnad vara att uppdraga dem emellan.
Val minnes jag den tjenstetid , då jag, under fullt erkännande af våra raska värfvades varde under den egentligast militära synpunkten, misströstadfe att någonsin se deras sedlighet i bredd med våra indelta soldaters.
Men detta ses nu af mig och af alla, som känna vår närvarande värfvade arme'.
Jag begagnar detta tillfälle alt offentligen hembära denna hyllning åt det General- och Reg:tsbefäl, som åstadkommit denna vackra förändring och gjort, att nu är Svenska soldatens individuella frejd densamma, antingen han är värfvad, indelt eller conseil beråd.
Hvad jag med min argumentation åsyftat, har Hr General Lefren bättre än jag uttryckt, då han sagt fullständig soldat.
Att i fält sända ofullständiga soldater är mångfaldig misscalcul.
Man ökar krigskostnaden utan motsvarande krigsnytta; man skadar krigsordningen; man försvårar armeens födande i krigsorten; man förstärker blott siffran i förslagen; man vållar farliga illusioner, öfverdrifna anspråk och bedrägliga beräkningar af alla slag; man försvagar produetionen i landet, utan nytta för dess försvar, och förringar sålunda landets förs vars k raft.
Min ide', åter upprepad med all den eoncision jag förmår, är, att vi böra och måste bereda den talrikaste försvarsstyrka, som kan behörigen bildas och regelmessigt utrustas; men att uppbud af stridsfolk utöfver denna norm sker utan nytta, ja, sker till skada.
En talare liar anfört
Frankrikes framgångar med conscriberade harar.
Utan Carnot’s då nya krigssystem hade conscriptionssystemet allena icke alstrat dessa framgångar.
Det tillopp, som 179I och 1794 bildade de talrika Franska härarna, har afven anförts till fördel för nationalbeväringssystemet på högsta scala.
Vare långt ifrån mig att misskänna epokens patriotism och Franska nationens modiga krigslust; men ändå är det icke epigram, utan historiskt factum, att den kringvandrande guillotinen utdref många, och denna värfvare vilja vi väl icke anlita.
I nutidens lynne ligger icke benägenhet att i massor löpa från hus och hem.
Då jag i mitt förra anförande mottalade detta försvarssystem och omtalade såsom dess corol - Den 24 Maj. larmm sannolikheten dervid af fiendens invasioner, glömde jag nämna, att till detta försvarssätt också hörer att, som Ryssarna, sjelf uppbränna sina byar, sina städer, ja, sin hufvudstad.
Jag hade derjemte frågat, huruvida vi äro dertill benägna och huru vårt land sedan, och under manga decennier efter segern, skulle befinna sig af ett slikt defensionssystem ?
Må jag tillägga en psychologisk betraktelse.
Svensken är ypperlig soldat, ja, utan nationalfåfanga vare sagdt, lian är bland de bästa i verlden.
God soldat blir lian under alla förhållanden, men det ligger djupt i hans natur att exclusivt i rote och led vara allt hvad han som soldat är egnad att vara.
Det tumultuariska sättet att från hus och liem löpa till strids tillhör icke hans lynne.
Jag tvekar icke att bredvid detta påstående ställa Fältmarskalken Stenbocks ärorika Skånska fältslag; ty de bevisa intet mot hvad jag om nutiden sagt.
Nationen var då electriserad af lidens krigsanda; otacksamt vore också att ej lemna Danskarna sin del i utgången.
Må jag rätt förstås!
Dålig soldat blir Svensken aldrig; men så ypperlig, som han förmår vara, blir han aldrig, örn ej använd så reguliert, sorn jag sagt.
Ilr Munck af Rosenschöld, Eberh. Zach.:
Jag hade icke ämnat yttra mig i detta för mig i visst afseende främmande ämne; men då jag hört Gr.
Löwenhjelm åberopa en 47-årig erfarenhet, får jag just till denna erfarenhet framställa den fråga: om icke, i fall ett sådant beväringssystem som det i motionen framställda, eller ännu bättre det i Gr.
Horns reservation föreslagna, varit infördt i Finland, detta landskap då ännu varit Svenskt?
Den slående arméen eller dess befälhafvare visade mera farhåga för att genom ett envist försvar utsätta allmogens kojor för fiendens härjningar än ägarne sjelfva, hvilka jag tror dessa gerna hade uppoffrat för att få förblifva Svenskar.
Jag undrar icke, om Hr Gr. Löwenhjelm icke kan finna någon stor skillnad emellan legda soldater och beväringsmanskap; ty jag är öfvertygad, att äfven den legda soldaten under en sådan befälhafvare som Hr Gr. alltid uppfyller sin skyldighet.
Jag är i öfrigt förekommen af flera värda talare och isynnerhet af Hr v. Troil, samt vill nu endast tillägga, att jag af Franska krigshistorien inhemtat, att de s. k. massorna, med den mindre öfning dessa 1792 hade, likväl i offensivt krig öfverlräffade Preussens och Österrikes m. fl. magters legda soldater samt gjorde betydliga eröfringar; och Hr v. Troil hor riktigt anmärkt, att det icke lyckades Europa att kufva Frankrike, förrän det organiserade nationalbeväring.
Jag förenar mig således med dem, som yrkat återremiss af betänk., fastän detsamma redan blifvit af 2.’ne Stånd bifallet, på det R. o. Ad. åtminstone må ådagalägga hvilken opinion inom detta
Stånd är rådande angående nationens håg och förmåga alt genom beväringen försvara Rikets sjelfständighet och frihe t.
Den a4 Maj.
Jag skall bedja att få besvara ett yttrande af Gr. Löwenhjelm.
Hr Grefven har nemi. skäligen positivt sagt, att Svenska soldaten blott är utmärkt, då han är i rote och led samt fullständigt utrustad, men att han saknar den liflighet, som fordras för att hastigt ryckas i striden.
Jag vill citera exempel; de tala. 1813 exercerades beväringen i4 eller 20 dagar och gick derefter hem.
1814 exercerades den samma tid, om icke kortare, och straxt derpå marcherade den till gränsen, organiserad såsom jägarcorps.
De fingo der en liten stam af indelta arme'en, med hvilken de förenade sig; men öfver af bataillonen voro conscriberade.
Efter en kort öfningstid täflade dock dessa så med den gamla hären från första gången till den sista och på det utmärkta sätt, att
Konungen fann dem förtjenta af dess särskilda nåd. belöning.
Då skedde striden likväl ej i led; men jag trotsar likväl, att man i Frankrike med något tiraillörsystem skulle kunna framvisa ärofullare strider.
Jag mins en bataillon af 3oo man, utaf hvilken endast 17 funnos, som icke blifvit träffade af kulor. 3o dödades, och när de stridbara öfriga icke hade mera qvar af sin ammunition, plundrade de sina fallna kamraters patronkök, och då all tillgång var uttömd, väntade de lugnt på sitt befäls befallningar.
Sådan har jag sett en Svensk beväringstrupp efter 14 dagars exercis 2:ne år å rad.
Men om man af sparsamhet icke vili medgifva en sådan utsträckning af beväringsmanskapets exercistid, blifva våra beväringsynglingar råa recruter, och mycket af det försvar, landet af dem påräknar, ginge derigenom förloradt.
Jag har trott mig vara skyldig yttra detta, då uti en så vigtig fråga, som denna, jag anser hvar och en böra frambära sin öfvertygelse på fäderneslandets altare.
Gr. lowenhjelm:
Jag tvekar icke att med ja besvara den fråga, Hr Rosenschöld till mig framställt, och jag går längre än han.
Finland hade kunnat försvara sig med hvilken conscription som helst.
Härvid torde man likväl böra anmärka, att Finnarna långt före kriget sjelfmant och på det enträgnaste begärt den vidsträcktaste conscriptions påbjudande af Regeringen och organiserande i landet; hvaremot vi nogsamt påminna oss, att det icke gick lätt att i Sverige få conscriptionslagen af Ständer samtyckt och i landet verkställd, äfven sedan den var påbjuden.
Sådant torde antyda någon skillnad mellan det Svenska och det Finska lynnet i denna punkt.
Riktigare än med oi-den rote och led uttryckes min tanka, då jag säger, att Svensken är van att se försvaret ståndsmessigt; han strider bättre, då hans stånd är krigarens, än då han tillfälligtvis blir inkallad deri.
Allraminst kan min mening med orden rote och led vara att inskränka Svenskens skicklighet till den slutna striden.
Jag har factiskt visat mig anse honom utmärkt mägtig den spridda; jag ville säga, att han bör vara inrullerad, d. v. s.sol - Den a4 Maj. 95 datyrkct bör vara bans stånd.
Flera talare hafva ställt frågan emellan frivilliga och legda soldater.
Jag anmärker, att den, som blir soldat i följd af en lag-§., är vida mindre frivillig än den, som af fri vilja tagit lega eller värfning.
Oegentliga ordval alstra ofta oriktiga begrepp, och våra benämnelser äro ofta incorrecta.
Vi minnas alla 2:ne reg:ter, som hette volontärer.
Illa för dem hade varit, om de af det vackra namnet förledts att tro sig tjena frivilligt; ty första olofliga frånvaron ur garnisonen justerade misstaget med i5 par spö.
Hr Dalman, 'Wilh.
Jag är visserligen icke behörig att yttra mig öfver den militära delen af frågan, och jag inskränker mig i afseende derå till instämmande i den reservation, en medborgare och tillika militär, Ryttmästaren Gr.
Horn uti Utsk. afgifvit.
Jag tror, att hans förslag, att halfva indelta armeen måtte successive indragas, skulle bereda tillgång till de af K.
M. begärda anslag för längre och ändamålsenligare vapenöfning»!- för beväringsmanskapet; och jag anser således detta förslag högst nyttigt och antagligt.
Hvad Hr Gr. Löwenhjelm sagt, att man nemi. icke hos alla Svenska medborgare i allmänhet skulle finna den enthusiasm för vårt lands försvar, som man kan påräkna, sedan denne medborgare valt militärväsendet till sitt yrke, tror jag icke vara med förhållandet öfverensstämmande.
Historien visar, som jag tror, att den krigsära, Svenska armeen inlagt sedan indelningsverket stiftades, är högst problematisk, då jag undantager början af Carl XII:s krig.
Gustaf Adolph den Store förde sina krig, dessa de mest ärorika, hvarom våra häfder hafva att förtälja, till större delen med conscriberade härar.
Jag tror således, att Sveriges försvar hufvudsakligast hvilar och ännu mer bör söka sitt stöd hos beväringen; och jag tviflar, att den enthusiasm, som kan förefinnas hos vår indelta arme', i händelse af ett krig, skulle för vårt försvar vara särdeles tillräcklig att påräkna, i fall denna arme' icke ägde stöd i nationalbeväringen.
Då jag första gången yttrade mig, ansåg jag discussionen här numera vara af mindre vigt, emedan 2:ne Stånd redan bifallit betänk, och jag sålunda trodde, att återremissen utan motstånd skulle beviljas.
Med den riktning, discussionen nu tagit, tror jag deremot, att den är af högsta vigt.
Det är Hr Gr. Löwenhjelm, som gifvit den denna vigt.
Hans satser, consequent utförda, leda nemi. till ganska eftertänkliga slutföljder, dem Hr Grefven måhända icke sjelf åsyftat.
Den ena är nemi. den, att Svenska folket icke skulle förmå att försvara sig; detta ligger till tydlig följd af hans yttrande.
Gr. Löwenhjelm har med vanlig dialectisk förmåga förvillat de mindre insigtsfull» på min sida.
Hr Gr. har antagit såsom axiom, att 9° Den 34 Maj. resning i massor icke duger för offensiven; och låtom oss nu, har Hr Gr. sagt, se till, huru det förhåller sig med defensiven.
Dervid har Hr Gr. sökt visa, att äfven den icke duger, med en styrka af den ifrågaställda beskaffenheten.
Den enda utvägen för möjligheten af vårt försvar har Hr Gr. altså ansett böra sökas i bibehållandet af vår indelta arme'.
Jag ber att få påminna, det vår indelta arme' är så obetydlig, att det är omöjligt att med den hvarken offendera eller defendera.
Skulle nu detta icke heller låta sig göra med nationalbeväring, så äro vi ju utan försvar.
Hafva vi uti indelta armeen en tillräcklig stam för bildandet af vår nationalbeväring, så äro vi fullkomligt i stånd att försvara oss och äfven att taga offensiven, örn sådant påfordrades.
Hr Gr. har vidare dragit i tvifvel, huruvida Svenska folket äger förmåga af enthusiasm, och Hr Gr. har i detta afseende med företräde omtalat Spaniens munkar och Ryssarna i deras vackra tider.
Jag tror, att enthusiasm finnes hos Svenska folket, och att den äfven gjort sig gällande, då man för långt misskänt den.
Hr Gr. har dock en passant erkänt, att detta folk under Stenbocks fanor visade en viss enthusiasm; men Hr Gr. har härledt denna endast från de ärofulla krig, som då lifvat den.
Kan den af sådana anledningar uppkomma, lärer den säkerligen icke heller uteblifva, i fall vår sjelfständighet skulle hotas.
Jag vill icke undersöka, huruvida det kan vara historiskt oriktigt att tillskrifva
Danskarna någon del i Stenbocks framgåtagar med den Skånska utskrifningen; men det vill synas, som framställningen i denna del icke fullkomligt qvadrerade med den allmänna höflighetsprincip mot alla, sorn tycktes framkalla citationen af Spaniens munkar .och Rysslands krigsbragder 1812.
Jag ber blott att för bestämmandet af frågan, huruvida icke Sveuska folket med enthusiastisk känsla omfattar sin sjelfständighet, få hänvisa till den medfödda ovilja, hela nationen hyser för vår östra granne; huru denna t. o. m. uttrycker sig i hätskhet emot blotta varor från detta land, emot blotta derifrån hemtade bruk, deras iakttagande må komma från Styrelsen eller från någon enskild medborgare.
Jag är således öfvertygad, att
Svenska folket med hängifvenhet skulle gå man ur hus, om fäderneslandets försvar sådant kräfde.
Löwenhjelm omnämnda voltridningen, måste jag bekänna, att en sådan verkligen äger rum; men jag tror, att sådant oftast är mindre dens skuld, sorn rider volten, än dens, som commenderar henne.
För att gifva någon application häråt, ber jag att få upplaga Gr. Löwenhjelms exempel, att han nemi. redan 1790 hörde samma strid, som ännu pågår, ang:de företrädet af den roende eller seglande flottan, och att man sålunda oupphörligt ridit volt uti denna fråga.
Jag har visat, hvad man år 180g uti Den 2/i Maj. 97 uti Konungens rådkammare tänkte i nu förevar, ämne; och vi hafva deremot nu fått höra en Konungens rådgifvare yttra helt andra åsigter.
Skada är det emedlertid, att iel;e II.
Ex. Hr Gr. af Wetterstedt i dag varit närvarande; vi hade måhända då kunnat få emottaga något beriktigande af voltridningen i detta ämne.
Jag instämmer till alla delar med Hr Lefre'n deri, att beväringens öfningstid må utsträckas, och jag yrkar, att R.
St. må begära, hvad han hoppas, nemi. att vi vid nästa riksdag må få af K.
M. emottaga en fullständigt utarbetad plan i denna vigtiga fråga; det är sålunda för att öka anledningarna till förhoppningen om ett sådant förslag, som jag yrkar återremiss af betänk.
Löwenhjelm har sagt, att det var en tid, då han misströstade, att värfvade soldatens conduit skulle kunna uppbringas derhän som den indeltas, att han nu funnit, det lian i denna förmodan misstagit sig.
Jag önskar, att lian snart må komma tili samma erfarenhet i afseende å sina åsigter ang:de nationalförsvaret, och att han sålunda snart må komma att, lika med mig, just uppå detta slags försvar bygga hoppet om bibehållandet af vår sjelfständighet.
Löwenhjelm har vidare emot Hr v. Troil anfört, att det var Carnotska, spridda krigssystemet, som hufvudsakligen bidrog till Fransosernas framgångar, men att detta stridssätt icke passade för vårt lynne.
Hr Gr. bar sedermera irånträdt detta påstående och förklarat, att han med uttrycket rote och led menade, att Svensken egentligen endast uppfyllde sin plats på stridsfältet, då han tillhörde militärståndet, då han ingått i armeens rullor; och ytterligare har Hr Gr. sagt, att i Frankrike var guillotinen den förnämste värfvaren.
Jag vill icke bestrida, att utskrifningarna någon gång skedde under detta stränga äfventyr; men guillotinen gaf dock icke model och bestämde aldrig sjelfuppoifringarna.
Dessa voro en villig följd af den värma i känslan för fosterlandet, som alltid så företrädesvis uttrycker sig hos ungdomen, och uti hvilken jag är viss, att äfven vi skola kunna påräkna ett säkert försvar.
Det är redan anmärkt, huru Frankrike oaflåtligen segrade, så länge det endast möttes af stående härar; och den tankan, att Svensken är fullständig soldat endast då han tillhör krigsståndet, upprycker hela ideen af ett beväringssystem och vore för vår sjelfständighet den mest olyckliga tanka, som kunde finnas, om den lyckades att vinna insteg hos allmänheten.
Jag tror, att Hr Gr. hyser något förvilladt begrepp om hvad som menas med en frivillig krigare, om han sätter denne i samma kategori som en värfvad soldat.
Jag tror nemi., att man harvid bör gå något längre tillbaka än till det ögonblick, då muskötten tages på ryggen, och jag går till det, då Svenska folket åtog sig skyldigheten att låta sina söner under vissa år stå färdiga att lyda krigskallelsen; jag skulle 7 H. i3 t ()8 Dea 24 M a j. tro, att hvarje yngling, sorn utgår enligt 18(2 års beväringslagar, äger rättighet att kallas frivillig, och jag hoppas, att lian äfven på det sättet af befälet ma anses.
Jag önskar, att återreraiss icke må vägras, och jag skulle så mycket hellre se, att bifall till betänk, numera icke komrae att beslutas.
, sorn detta blifvit påyrkad t under utveckling afsådana satser, som förr torde förtjena att härledas från skråandans fördomar, än från den esprit, som jag förmodar äga rum inom detta Stånd.
Jag fruktar, att voltridningen inom ideerna och kretsgången af discussionen härrör förnämligast deraf, att man icke strängt uppfattar sjelfva tvistämnet.
Dertill hörer nemi. icke, om de frivilliga soldaterna eller de tvungna bättre eller sämre uppfyllt sin skyldighet.
Jag tror, att historien innehåller så många exempel af utmärkthet för båda, att dessa gerna kunna qvitta om företrädet sinsemellan.
Åtskilligt af hvad man här anfört, grundar sig dessutom på fullkomliga misstag.
Manbar sagt, att i Gustaf II Adolphs tid utgingo Svenska ynglingarna oöfvade i striden.
Jag tror motsatsen.
Det är visserligen sannt, att landets söner utgingo utur fädernehuset till oförgängliga segrar; men de voro öfvade under många års strider, och de leddes steg för steg från pröfvande motgång till omtvistad framgång och slutligen till oförgängliga segrar af den beundransvärda Konung, hvilken utgjorde föresyn i allt det, som utmärker en stor man.
Sådant verkade mer till de oförgätliga segrarna, än att soldaten utskrefs directe utur nationens sköte.
Hvad den Franska soldaten angår, vill jag minnas, alt under första fälttåget var framgången icke på de conscriberades sida, utan först sedan armeen erfarit många motgångar började äfven den conscriberade soldaten att visa sig såsom den vinnande.
Man har här äfven omnämnt Preussiska arme'en.
Jag tror, att den värde talaren, som omnämnt densamma, äfven bort erinra sig tiden något längre tillbaka och ända till iy56.
Då bestod Preussiska armeen ej af conscriberade, utan af trupper, anvärfda mot alla de grundsatser, som af theorierna gillas, och man kunde säga, att den var sammanrafsad; men jag trotsar dock hvar och en nation att uppvisa mera ärofulla bragder, än denna arme'då utförde.
Sådant torde ådagalägga, att striden om den ena eller andra truppens företräde är helt och hållet ändamålslös.
Om soldaten har förmåga att känna sig lifvad genom äran af fosterlandets försvar, går han sin bana lyckligt framåt, han må för öfrigt benämnas så eller så.
Detta allt hör ej till ämnet.
Här är blott fråga, huruvida man anser för vårt sjellförsvar nödigt att äga ett visst antal mera öfvade trupper, jemnförelsevis till det större antalet mindre öfvade.
Detta är icke genom betänk, utredt, och jag tror icke, att begreppen i denna del ännu hunnit nog mogna för att man nu skulle kunna komma till någon visshet derom.
Jag ville gerna, Den v!\
M a j t)9 att saken skulle betraktas från samma synpunkt snmllr Lefren sett deri; men jag tror icke, att man kan komma lill någon grundad öfverläggning, utan att man får en fullkomlig öfversigt af det hela, och en sådan tror jag, att vi endast kunna tillförlitligt påräkna lios Regeringen.
Jag skulle således anse, att frågan rätteligen bör hvila, tilldess Regeringen finner för godt att framställa ett utförligt förslag deri.
TJr en sådan synpunkt yrkar jag bifall lill betänk.
Jag tror, att en opinionsyttring i detta fall tjenar till ingenting oell är af intet behof påkallad; ty jag gillar i allmänhet icke sådana opinionsyttringar, som ej leda till något resultat.
Jag bar tagit mig frihet begära ordet, icke för att ingå i en historisk undersökning, ang:de skillnaden emellan legda eller icke legda soldater, utan endast för att fästa uppmärksamheten på, hvartill väl den begärda återrernissen skulle tjena.
Jag och flera med mig hafva trott, att beväringens införlifvande med armeen skulle vara ganska nyttigt.
Men så länge närvarande beväringslagar existera, tror jag icke, att något ändamålsenligt förslag i denna del kan åstadkommas.
Jag yrkar altså bifall till betänkandet.
I början af denna discussion yrkade jag bifall till betänk., och jag bar icke sedermera, af de til! åstadkommande af ett annat beslut framställda skäl, ändrat denna min mening.
Yi utgå alla från principen att erkänna conscriptionens nödvändighet; men det torde tillåtas mig att fästa uppmärksamheten på faran utaf att förändra det gamla systemet, som har erfarenheten för sig, innan man vet, huruvida det är möjligt att utföra och verkställa det nya, man vill sätta i stället.
De talare, hvilka röstat för återremiss af betänk., hafva erkänt, att frågan icke kunnat antagas i enlighet med det förslag, den väckta motionen innehåller.
Vi veta alla, att principen hyllas på det lifligaste af Regeringen; men så länge bruk, vanor eller behof äro nog mägtiga för att göra lagens bibehållande nödvändigt, lär det icke vara skäl att till Regeringen framställa en önskan, som ej kan gå i fullbordan.
Man har yttrat, att det vore riktigt att utsträcka beväringsexercisen till en längre tid.
Ingen kan dela denna öfvertygelse Ulligare än jag, hvarföre den äfven af mig uti mitt till Konungen afgifna und. förslag rör:de armeens samt försvarsverkets behof blifvit framställd; men Regeringen ansåg, ehuru fullkomligen gillande åsigten, den likväl för närvarande betänklig att utföra, emedan den fruktade ett menligt inflytande på åkerbruket genom att fråntaga det någon betydligare del af en påräknad arbetsstyrka.
Sjelfva hufvudåsigten är emedlertid af alla delad.
Utslc. bar äfven erkänt den, fastän det icke ansett sig kunna tillämpa den på det
Sätt, motionären föreslagit.
Må det tillåtas mig att fråga, hvartill i sådant fall en återremiss skulle tjena.
Min önskan är, som jag redan 100 Den a/j Maj. haft äran nämna, att heväringssystemet matie vinna den största möjliga utvidgning; men jag tror icke, att det bör ske på indelta armeens bekostnad, ty jag hemställer, om 20,000 man öfvad trupp kan vara för mycket att tjena till stain för minst 60,000 man beväring.
Cronhjelm har trott, att mina framställda calculer icke äro tillförlitliga och att andra skulle kunna uppställas, sorn visade de betydliga besparingar, hvilka jag betviflat komma att äga rum, i fall det föreslagna systemet antoges.
Han har dock icke framlagt dessa mot-calculer, och han torde således ursägta, att jag icke finner skäl att endast på lösa oell intet bevisande ord frångå mina.