Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man derjemte tager i betraktande, alt dessa elementer kunna under den vecka, då den Norska Statsministern är ordförande afgöra våra svenska angelägenheter på ett sätt, som icke öfverensstämmer med de svenska ledamöternas enhälla åsigter, sä kan man icke annat, än anse elt sådant styrelsesätt vara konstitutionel! vidrigt, hvilket också hurde helt och hållet tillintetgöras.
Men om så icke kan ske, eller om denna Interims-regeringsform icke ens kan förändras, så bör dock dess trädande i verksamhet borlflyttas så långt som möjligt, och det är denna grundtanke, som förefinnes i lista gin af den Kongl.
Propos-n, der det stadgas alt. i händelse
Konungen genom tillfälliga orsaker är förhindrad att Sjelf föra regeringen, skall denna öfvertagas af Kronprinsen eller annan arfberättigad Prins af det Kongl, huset Det är denna princip, som ligger till grund för det monarkiska samhället, och det är efter min öfvertygelse den, som under de skiftande vexlingar, som vårt fädernesland undergått, bevarat vår frihet, linder det att man i andra länder esomoftast öfvergått från det största sjelfsvåld till den hårdaste despotism, hafva vi varit befriade från sådana omkastningar, och sett vår frihet bevarad.
Detta bar icke kunnat ske annorlunda än derigenom, att icke allenast folkets frihet blifvit noga utstakad, utan äfven de gränsor, som blifvit updragna för regeringens verksamhet varit sådana, att de tillåtit henne verka med full kraft och frihet, och för att så må kunna ske måste det finnas enhet i styrelsen.
Det är också denna enhetstanke, som ligger till grund för lista §:n i den Kongl. Propos. och som utgör det vackra, det Den 18 Februari f. m.
429 framstående och fosterländska i förslaget.
Härvid måste man framför allt fästa sig.
Om nu detta är till sin princip riktigt under rent Svenska förhållanden, sä måste det vara af så mycket större vigt, då landet är förenadt med Norge; ty så vigtig denna förer ning är, så väl i afseende pä den Skandinaviska hallons yttre förhållanden, som de inre förbindelserna mellan brödrafolken, så vigtigl är det också, att icke några politiska förargelseklippor dem emellan upstå.
Sådana förargelseklippor äro just dessa lnterimsregeringar.
Det må vara att den Inlerims-regering, som nyligen var samlad, på ett fullt tillfredsställande sätt upfyllde sitt vigtiga kall ; men jag tror, det man knappast kan räkna på, att sådana omständigheter, som då voro för handen skola återkomma.
Emellertid har man gjort mångfaldiga anmärktur emot införandet af ett så beskaffad! regentskap, som i den Kongl. Proposm föreslås.
Man har kallat den sålunda bildade regeringen en »prinsregeringn, och blott detta namn har halt det med sig, att den allmänna opinionen blifvit stämd emot förslaget.
Den stora allmänheten intränger icke i frågorna, utan känner dem blott på deras namn, och en aprins-regeringa har man derföre trott vara något helt annat än den regering vi nu hafva lyckan ega.
Jag tror således, att del hade varit bättre om man i st. f. att genom ett namn göra förslaget misstänkt, hade visat, att denne prinsregering just är en utveckling af den monarkiskt-konslitutionella principen, och en motsats till sjelfva Interims-regeringen, som snarare är en repuhlikanskt-oligarkisk styrelseform.
Man har vidare sagt, alt vår frihet skulle genom en dylik regering komma i våda.
Om frihetens bestånd hvilade på en så svag grund, hvad vore hon då värd?
livad vore tryckfriheten, hvad vore lagarnes helgd värd. om man skulle anse någon våda ligga deruti, alt en Kongl. Prins förde regeringen under några månader med ansvarige rådgifvare?
Skulle icke friheten vara fastare, tror jag, att hon icke kan bevaras, huru man än lagstiftar.
Med dessa åsigter om nödvändigheten att åstadkomma en förändring i den lyftning, som l:sla §:n förutsätter, mäste jag dock erkänna alt jag mot densamma har en betänklighet, nemi. att i afseende på valet af den Arfprins, som i Konungens ställe skulle föra regeringen, den ordning icke blifvit följd, som i Suecessionsordn:n löreskrifves.
Jag anser likväl detta ej vara så farligt, att man icke derföre skulle kunna antaga förslaget, under förutsättning att en grundlagsförändring, åsyftande rättelse härutinnan, nu vid denna riksdag göres hvilaude, enär under nuvande förhållanden man icke behöfver befara, att någon riktning i nämnde ordning kan komma i fråga, då, om Konungen sjuknar, tronföljaren skall öfvertaga regentskapet.
Det är af dessa skäl som jag anhåller om bifall till l:sta §:n, hvilken just är den väsendtliga i förslaget; och skulle man äfven anse att någon rättelse i nyssnämnde hänseende borde ega rum.-har jag destomindre någonting deremot, som en sådan rättelse är ganska lätt verkställd. 430 Den 18 Februari f. ni.
Dä undanskjutandet af en möjlig
Interims-regering utgör det mål, hvartill jag för min del önskar förflytta frågan, synes det visserligen, som det kunde vara af mindre vigt, huruvida de i 2:dra §in förekommande bestämmelserna äro mer eller mindre felaktiga.
Men jag ser saken ur den synpunkt, att när en Interims-regering icke kan undvikas, mäste också stadganderna rörande densamma vara så fullständiga och noggranna, att man undviker alla de vådor, som genom tvister kunna upkomma i en sä beskaffad debatterande. församling som den nu föreslagna.
Jag nekar icke att genom antagande af K.
M:s förslag mänga fördelar skulle vinnas, och bland deni räknar för det första, att när Svenska ärenden skola föredragas, en Svensk är ordförande, hvarigenom, i vota förekomma, han kan hafva afgörande röst, samt för det andra förminskningen af ledamöternas antal frän 20 till 8.
Men en sådan förminskning af regerings-ledamölernas antal har likväl en våda med sig, som gör, alt stadganderne i afseende på sjelfva regeringssättet måste vara af vida större vigt, än om ledamöterna vöre talrikare.
De re ger i ugs-1 edarnö ter, som finnas må vara så skickliga, så utmärkta som helst; mcnniskorna äro likväl så beskaffade, att bland tio alltid linnas några, som hafva mera kraft, iber bestämd karakter och mera gifven politisk färg.
Det är desse ledamöter, som framför de andra sätta den politiska färgen på regeringen och gifva riktningen åt dess behandlingssätt i sin helhet.
Nu är det gifvet, alt då det finnes dylika mera bestämdt politiska karakterer, ligger just i sjelfva regeringens talrikhet ett förmedlande element, sorn gör att när det är fråga om några mera grannlaga ärenden, dessa blifva underkastade en lögnare behandling. som ej med samma säkerhet kan påräknas, derest regeringen består af blott fyra ledamöter från hvarje land.
Det torde dessutom kunna antagas att Konungen, dä en Interims-regering skall tillsättas,- utväljer just de Statsroder från båda rikena, som ega den mest framstående politiska karakleren; så vida lian icke så hastigt insjuknar, att han är urståndsatt att bestämma hvilka som skola i regeringen ingå.
Om man nu tänker sig, att vi skulle lemna frågan om föredragningssättet oafgjord, sä skulle följden deraf lätteligen kunna blifva, att de svenska ledamöterna skulle komma i tvist om hvem som skulle föredraga; och ali en sådan tvist verkligen kunde upkomma är tydligen ådagalagdt genom hvad Gr.
Lagerbjelke anfört angille de olika tankar, som af reservatlterne i denna punkt delades.
En reservant af PresteSt. har trott, att föredragande skulle vara de Stals-råder, som icke sulle i Regeringen, enär då föredragningen af de diplomatiska och unionella ärendena alltid tillhörde utrikes Stals-Minislern, de öfriga sex departementernas ärender vore jemt tillräckliga för de sex Statsråder, som ej vore medlemmar af Interims-regeringen.
En annan reservant, Frih. Paykull, har yttrat, att de skulle vara åt de Statsråder, hvilken tillhörde Interims-regeringen, som föredragningen skulle updragas på det sätt, att hvar och ert fmge två portföljer.
Om en sådan tvist upkom, hvem skulle afgöra den?
Jo, den Nor - lteh 18 Februari f. tt, 131 ska aftlelt»:n i regeringen.
Och deraf kunde följa, alt, om genom Norrmännens mellankomst en föredragande blefve tillsatt, skulle en fråga, som vore af politisk, af nnionell beskaffenhet, kunna blifva afgjord pä det sätt, att hon finge en höjning åt de Norska förhållanderna, och dä blefve ju följden den, att här i Sverige ett väsen skall upstå emot ett sådant styrelsesätt, och att man skulle förklara, det vi hade en regering, som icke vöre Svensk, utan sorti skötte ärenderna sä att vi kommc under Norrmännens styrelse, med mera dylikt.
När man nu, såsom jag, är en varm vän af att föreningen skall kunna fortgå på den lyckliga väg den hittills följt, så mäste man också ifra för alt borttaga allt, som i sjelfva lagstiftningen kan lägga hinder i vägen för denna fortgång.
Det är ur denna synpunkt, som jag tror, att det är nödvändigt för dem, som önska framgång ål förslaget, att ett tillägg i den af Kongl.
Majit föreslagna Riksakten göres, sorn rtphäfver a(1 otydlighet.
Mot sjelfva formen har man anmärkt, att sättet, på hvilket den ifrågavartde lagförändringen skulle ingå i vår Svenska lag vore Norskt, och icke det i Sverige brukligå.
Denna anmärkn. anser jag vara af mindre vigt, och jag vill knappast erkänna att Konst.- Ulsk. i detta fall har rätt, emedan Riksakten är en civil lag, och våra civila lagar ändras icke på det sätt, att texten ändras, utan så att särskilda författmr, innehållande förändringame, hifogas desamma.
.lag tror således, alt Konst.-Utsk. varit obefogadt att framställa denna anmärkn.
Deremot kan icke nekas, att ordet »hitintills», såsom en hänvisning lill våra grundlagar sådana de nu äro, icke är fullt lämpligt, emedan det vid framlida tillämpning af lagen möjligen kan möta svårigheter att upsöka de §§, på hvilka detta ord syftar.
En oformlighet ligger således häruti, ehuru ej af den vigt alt förslagets framgång derpå hör bero.
Om förslaget vore godt i andra hänseenden, kunde dessa brister i och för sig sjelfva lätt blifva afhulpne, under förutsättning alt frågan, såsom jag önskar, blifvcr lill Konst.Utsk. återremitterad; en återremiss, enligt min tanka så mycket nödvändigare, som det ej är fråga endast om form, utan om felaktigheten i sak.
Visserligen skulle man kunna anmärka, alt Konst.-Utsk. icke afhjelpt de felaktigheter, sorn Utsk. sjelf påpekat: men jag erkänner i detta fall giltigheten af det yttrande, som af UtSk:s Ordföhdé blifvit afgifvet i det hänseende, att då frågan står i det närmaste sammanhang med icke allenast vårt eget lands grundlagar ulan äfven med hvad i det andra med oss förenade landet utgör grundlag, hvarföre den också blifvit remitterad till Konst.-Utsk., den ej kunnat såsom en vanlig fråga behandlas.
Och det är för att åt frågan gifva all den utredning bon förtjenar, och för att bringa sjelfva lnifvudfrågan till den lösning, sorn är af behofvet påkallad, som jag hos Hr Gr. o.
Landtm, vördsamt anhåller om propos. på återremiss.
Om Konst.-Utsk. då gör det behöfliga tillägget, kan saken redan vid denna riksdag i afseende på bestämmelserna i Riksakten äfven af den mest ömtåliga och noggranna granskare antagas, och representationen kan då 432 Den 18 Febrnari f. m. också komma i tillfälle att uttala sina åsigter om stadganderne i l:sta §:n af förslaget, som utgöra en bland de vigtigaste frågor för vår frihet och vår union.
Ilr Fähraeus, Olof Immanuel: 1 likhet med tvenne fö reg:de talare är äfven jag otillfredsställd med Coust.-Utsk:s förevar:de betänk.
Af ämnets vigt upfordrad att ingå i närmare undersökning af frågan, ber jag alt i korthet fä redogöra för mina tankar derom, under tillförsigt, att de åtminstone hos dem, som fördomsfritt
Och ulan alla yttre intryck betrakta saken, skola finnas förtjenta af någon upmärksamhet.
Vid hvarje ändring af en slatsförfattn. bör man väl, likasom vid all annan förnuftig handling, i första rummet se på ändamålet.
Ar detta af stor vigt och således angeläget att snart upnå, vore det, efter min tanka, illa beräknadt att låta det stå tillbaka för möjligen befintliga formella eller partiela brister, så framt nemi. icke dessa gjorde ändamålets upnående omöjligt.
Är saken mera likgiltig, så kan tilläfventyrs afgörandet utan skada anstå, tills äfven formen blifvit nöjaktig.
Huru förhåller det sig nu i dessa hänseenden med förevar-.de fråga?
Afser den något ändamål af större vigt?
Äro de deremot anmärkta bristerna verkligen för handen?
Och om de finnas, äro de af beskaffenhet, alt sjelfva saken derför bör undanskjutas?
Jag anhåller att efter min upfattning få i korthet besvara dessa frågor.
Ingen nekar väl, att den monarkiska principen utgör en af grundpelarne för vårt samhällsskick.
Då eventuella undantagssladganden finnas nödiga, mäste det derföre vara vigtigt, att tillse det styrelsesättet i dessa undantagsfall ldifver så litet afvikande som möjligt från denna princip.
Det bar redan blifvit anmärkt, att vår nu gällande R.
F. tillkommit under en tid. då det icke fanns någon annan af Kongl, huset på manliga sidan, än Konungan sjelf.
Den form, som då gafs åt Interimsstyrelsen, eller StatsRådets kollektiva regering, var således naturligen närmast för band.
Vid föreningen med Norge var för den uuionella Inlerims-styrelsen icke någon annan anslutningspunkt till Svenska Statsförfattmn, än hvad sålunda om StalsRåds-regeringen var stadgadt.
Det var följaktligen icke annat val än att äfven å Norska sidan stöpa organisationen i samma form.
Alt likväl denna form allt ifrån början befunnits mindre ändamålsenlig, bevisas af de förut åberopade updragen, som 1812 lemnades åt dåvande Kronprins och 1818 åt dåvande Arfprins, att med Kongl, makt och myndighet föra regeringen, då Konungen, och i sednare fallet, jemväl Kronprinsen hade sjukdoms förfall.
Gerna må det medgifvas att besluten härom, af hvilka det sednare äfven hiträdes af Norges Storthing, tillkommo på den sidan ora grundlagen: men om dessa, till mera öfverensstämmelse med den monarkiska grundsatsen syftande, beslut ansetts så vigtiga, att de normala grundlags-stadganderne i ämnet suspenderades äfven med åsidosättande af konstitutionella former, icke kan väl frågan hafva mindre vigt derföre, Den 18 Februari f. m. 438 derföre, att den blifvit väckt på grundlagsenlig väg.
Det kan icke synas oegentligt att härvid äfven påminna om en annan grundlags g, som under nuvartde statsskick blifvit förändrad i den monarkiska principens syftning, nemi. stadgandet om Konungens myndighetsålder.
I 1809 års Reg.-F. var gränsen för Konungens myndighetstid bestämd till 21 år; men vid 1815 års Riksdag inskränktes den till 18 år.
Bland grunderna för denna förändring åberopades, att nationens lynne vore emot en längre fortfarande embetsmanna-regering stridande, — att under thronföljarnes längre omyndighetstid, såsom af fordna tiders varnande exempel erfarits, ett vidsträck fält öppnades för yttre vådor och inhemska faktioner o. s. v. Ingen lärer neka, att dessa grunder äro i förevartdc fråga fullt lika giltiga.
Men det är icke allenast oformligheten af en tjugumanna-regering, icke allenast dess förlamande verkningar på ärendenas behandling, som fordra upmärksamhet; organisationen innebär ock en skärande kontrast mot ett af hufvudmomenterna i den Svensea Statsförfattntn.
I Reg.-F:n stadgas nemi., att civila embetsman i allmänhet skola vara infödde Svenske män; Tio Norrmän kunna emedlertid deltaga i den Svenska Riksstyrelsen likasom 10 Svenskar i den Norska, med öfvervägande röstmajoritet under de veckor, som hvartdera Rikets främste ledamot förer ordet, och sådant under det att icke någon Norrman kan anställas ens som kanslist i något af de Svenska Stats-Departrn, likasom ej eller någon Svensk i de Norska.
Finnes det väl något förnuftigt sammanhang emellan de konstitutionella lagbuden härom?
Det under öfverläggning varande förslaget afser, bland annat, äfven att bereda rättelse i detta missförhållande såmedelst, att då ärenden förekomma, som röra det ena Riket serskildt, dettas främste Regeringsledamot skulle i Interims-regeringen vara Ordfrde.
Mig synes, att denna lagförbättring ensam skulle kunna upväga åtskilliga betänkligheter.
Man har nyligen haft den första erfarenheten af en Svensk-Norsk Interims-regering.
Oaktadt företeelser af detta sällsamma vikariat för Konungastyrelse väckt den vidrigaste känsla hos den stora mängden, som, med någon traditionell fruktan måhända för ett återkommande Hrrarnes välde icke kunde bilda sig ett begrepp om möjligheten af en sådan vidunderlighets lagliga tillvaro, må det medgifvas, att organisationen bestått det första profvet så till vida, att man icke sett i spåren deraf några egentliga vådor eller några större olägenheter för det allmänna.
Men vi må ihågkomma, att Interims-regeringen inträffade under en period, då inom vår verldsdels politiska sfer rådde det makligaste lugn.
Tänkom oss en annan konjunktur, då äfven den Skandinaviska unionen kan blifva insnärjd i politiska förvecklingar, tänkom oss nödvändigheten af ett krig, eller att vi redan befunne oss i krigstillstånd, då Interims-regeringen måste öfvertaga de förenade Rikenas styrelse.
Hvad anspråk kunde man väl göra sig hos denna Styrelse på de nöd» III H. 28 434 Den 18 Februari f. m. vändigaste vilkoren för en lycklig utgång: kraft och beslutsamhet?
Kunde man väl vänta att denna månghöfdade Styrelse, som knappast torde hafva någon motsvarighet i den kända verlden, om icke i det Schweiiziska Förbundsrådet, skulle i diplomatiska förhandlingar med andra länders
Regeringar kunna röra sig med samma ledighet, eller af de utländska makterna tillvinna sig samma undseende och tillit som en Regent af Konungahuset.
Tänkom oss vidare, att den talrika styrelsepersonalen delade sig i två eller flere politiska partier; att vi finge uplefva en ny akt af det sorgespel, som häfderna uptecknat från ett tidehvarf, som visserligen prunkar med namnet frihetstid, men då i sjelfva verket faktionerna brottades om makten att förtrycka; hvad skulle väl deraf följa?
Se vi icke deruti vådor nog af den lag, som är i fråga att ändra, så är ingen lagförändring vigtig.
Jag öfvergår nu till granskning af de hufvudsakliga motiver, som Const.-Utsk. anfört till afstyrkande af förslaget.
Den första anmärkn:n gäller den omständigheten, att lagförslaget icke innefattar någon föreskrift om hvilken det skall tillkomma att föredraga de Svenska Regerings-ärendena.
Det har redan af föregående talare blifvit häremot erinradt, att denna föreskrift, om den är af nöden, icke har sin rätta plats i RiksAkten utan i den Svenska Reg.-F:n; om lagförslaget i sin helhet skulle vinna framgång, komme denna anmärkn. i hvarje fall att förlora nära all sin betydelse derigenom att, med afseende å antalet af den nuvar:de Konungaättens manliga medlemmar, det icke gerna kan antagas att en Interims-regering skulle, åtminstone icke inom den närvande generationens synkrets, vara att emotse; men jag har ännu ett inkast, som, åtminstone för min öfvertygelse, är fullkomligt bindande.
Ad:s minne få återkalla 1840 års grundlags-förslag, ang:de StatsRådets förändrade organisation eller den s. k.
Såsom vi erinra oss, fästade R.
St. stor vigt vid denna grundlags förändring, kanhända större än den i sjelfva verket förtjenade.
Konungen tvekade att antaga förslaget; men Han gjorde omsider Ständerna till viljes.
Förslaget sanktionerades, oaktadt det var behäftadt med just samma bristfällighet som Const.-Utsk. nu användl som vapen emot delta förslag.
Vi påminna oss att före denna tid voro Stats-Sekret:ne föredragande så väl i StatsRådet, som i Interims-regeringarne;. men genom den åberopade grundlagsförändringen försvunno Stats-Sekret.-embetena, utan att ett enda ord i den nya grundlagen förekom till bestämmande af föredragningsskyldigheten i Interims-regeringarne.
Ar 1844, då Konungen anträdde en inrikes resa, förekom första gången behofvet att tillämpa den nya lagen på en Svensk Interims-regering.
Det gjorde naturligtvis bekymmer då, likasom åtta år sednare, när en Svensk-Norsk Interims-regering trädde i verksamhet, att kunna om föredragningen så reglementera, att det på samma gång blifver ändamålsenligt och med grundlagarnes allmänna stadganden förenligt.
Tillämpningsgrunder blefvo dock för båda fallen Den 18 Februari f. m. 435 bestämda, och vid sedermera förflutna Riksdagar hafva Const.- Utsk. och R.
St. leinnat dem utan anmärkn.
Mig synes som om den tillämpningsgrund, hvilken redan gäller för den Svenska tillförordnade Regeringen, rätt väl kunde gälla jemväl för den Svenska hälften af den unionella Interims-regeringen, enär med den Norska hälften af regeringen, icke något annat föreningsband eger rum, än i afseende å de unionella ärendena och förhållandet till utrikes makter.
En talare har visserligen anmärkt, att det är en betydlig skillnad mellan den Svenska t. f. Regeringen och Svensk-Norska Interims-regeringen, i så måtto, som den Svenska tillförordnade Regeringen nemi. har blott obetydligare och mindre vigtiga ärenders behandling sig anförtrodd.
Jag ber dock att få erinra, att, enl. grundlagen, något hinder för Konungen icke möter att åt den Svenska Regeringen gifva lika vidsträckt fullmakt som den unionella Regeringen enl.
RiksAkten eger.
Jag har jemväl hört det inkast göras, att de fyra Norska medlemmarne af Interims-regeringen skulle, jemte en Svensk, kunna komma att bestämma de Svenska Regerings-besluten.
Men då, ifall ifrågavande förslag skulle vinna framgång, enl. detsamma intet Svenskt ärende skulle komma att föredragas i Interims-regeringen utan att en Svensk vore Ordf:de med vanligt votum decisivum, måste jag betrakta det antagande, som Gr.
Lagerbjelke antydt, vara så oantagligt, att jag för min del måste stryka detta argument helt och hållet ur räkningen.
Jag frågar emellertid om icke 1840 års Regering hade långt, mera befogenhet att vägra sauktion på det då afgifna grundlagsförslaget, deruti ingenting var stadgadt ang:de föredragningen och då icke eller någon tillämpningsgrund i praxis fanns derför, och för det andra om det skulle höfvas R.
St. att till svar på Konungens Propos., säga: vi förkasta förslaget ianseende till en bristfällighet, hvartill vi sjelfve iiro skulden?
Den andra af de anmärkn:r, som af Ulsk. blifvit emöt förslaget framställda, afsef den omständigheten, att de föreslagna förändringarne skulle bilda en egen förfatln., och icke, såsom Utsk. anser vara det rätta, komma att ingå som en ingredierande del af.
RiksAkten.
Jag får häremot erinra hvad som också blifvit förut påpekadt, att i Norge är den praxis vidtagen i afseende på grundlagsförändringar, att hvarje sådan kommer att utgöra en additionell artikel till den ursprungliga författmn.
Då nu RiksAkten är att anse såsom ett internationellt kontrakt, så följer deraf, att det ändringsförslag, som nu är i fråga, måste erhålla samma form som i Norge; någon olägenhet, kan så mycket mindre deraf härledas, som RiksAkten i Sverige är af civil-lags natur.
I England är, såsom vi veta, hela lagstiftningen en samling af speciella lagar och författn:r, och man har icke förnummit att man hvarken i lagskipningen eller den allmänna Statsförvaltningen deraf haft någon olägenhet.
Den tredje och sista anmärkn:n rörer ordet »hitintills».
Denna anmärkn. vore behörig, derest det vore fråga om att in - 436 Den 18 Febrnari f. m. föra den speciella författn:n i RiksAkten; men dä så icke är förhållandet, och den additionela lagen skulle erhålla sil t serskilda datum, kan jag till denna anmärkn. icke inse någon giltig grund.
Jag har nu sökt visa, att saken är af stor vigt, men att anmärkmne deremot icke äro af något värde; om jag i någon mån lyckats i denna bevisning, gör slulföljden sig sjelf, att lagförslaget hör antagas och Utsk:s Betänk, ogillas.
Vid behandlin gen af K. M:s Propos. angille ändring och tillägg i RiksAkten af år 1815, har Const.-Utsk., hvad lista och 3:dje §§ angår, i afseende å saken hänvisat till det Utlåt., sorn af förra Riksdagens Const.-Utsk. afgafs under Nio 47.
Utsk. har derföre såsom föremål för sitt nu föredragna Utlåt., icke ansett sig höra uptaga innehållet af berörde §§ annat än i så målto, att Utsk. endast hade att tillse, huruvida emot upställningen och ordalydelsen af de föreslagna stadganderna något kunde vara alt erinra.
I fcrevaride Betänk, har Utsk. derjemte tdl pröfning uptagit 2idra § i det K. förslaget, och det tyckes som om Utsk. efter denna behandling af frågan kommit till det resultat, att Utsk., äfven om det på en gång hade tagit alla §§ under fullständig pröfning, hade ansett sig kunna i allo afstyrka K. M:s Propos.