Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Fjorton dagar,” sade fru von Horst och lade betänksamt fingret på näsan, ”det bör ej kunna slå felt; och är Klein icke återkommen innandess, så önskar jag han aldrig kom; ty då lärer ingenting bli utaf, och jag måste i så fall handla som mor.
Flickan är ett barn, och ju mindre tid till öfverläggning för ett sådant, desto bättre.
Hon skulle, om jag nu bad henne öfverväga saken, uppröra himmel och jord.
Nej, jag tiger så länge jag kan, och dermed punkt.”
Återkomsten och dermed förenade följder.
O, qvinna! du är stark; ditt sinne
Är känslors hem, ditt hjerta är
En vagga för hvart ömt begär;
Men hjeltemod bor dock derinne.
Omkring tio dagar efter den omnämnda händelsen, arbetade sig ett par uttröttade skjutshästar med en trilla den djupa vägen i snöslasket fram till staden.
Det var redan sent på aftonen, och den resande, i hvilken vi återfinna vår doktor, hann, utan att mötas af någon enda bekant, fram till sin ensliga boning.
Uttröttad och upprörd af hvad som händt och skulle hända, hastade han att njuta några timmars orolig hvila.
Ryktet om hans ankomst hade snart spridt sig i staden, och knappt var han följande morgon uppe, förrän vänner och bekanta strömmade in, för att helsa honom välkommen och beklaga hans sorg.
Det var ej förrän på eftermiddagen han kunde förskaffa sig en ledig stund, en stund att besöka den, som nu med innerlig längtan väntade honom, och hvilken han för alltid skulle bjuda farväl.
Detta besök var så svårt och af så grannlaga beskaffenhet, att vår hjelte befann sig alldeles obesluten, huru han borde handla.
Emellertid måste det ske, och med tunga steg och ännu tyngre hjerta begaf han sig till den fordom efterlängtade boningen.
Fru von Horst var denna eftermiddag på besök hos en vän, och Maria var ensam, då Klein inträdde.
Med ett utrop af glädje sprang hon upp från sitt arbete, men tog förlägen och bestört några steg tillbaka, då hon varseblef den märkbara förändringen i hans anletsdrag, hans väsende, kort sagdt, i hela hans person.
Klein gjorde en stum bugning, och medan han bemödade sig att vinna nog sjelfbeherrskning öfver sina häftiga sinnesrörelser, hemtade sig Maria, bjöd honom en stol, och sade med innerligt deltagande: ”Jag ser på er drägt den förlust ni gjort, och på ert utseende huru djupt ni sörjer; men lugna er, bäste herr doktor, och låt hopp och frid återvända till er själ!”
”O, Maria! tala ej med mig om frid och hopp; det senare finnes ej mera för mig, och den förra vinner jag ej förrän detta hjertas oroliga slag för alltid upphöra.”
”Gud! huru kan ni tala så?
Har då någon annan olycka träffat er, än er fars död?”
”Ja, en ännu större olycka har min fars död dragit med sig, än sjelfva hans bortgång, så högt jag ock älskade honom.
O, Maria!” tillade han och tryckte krampaktigt hennes hand i sin, ”detta är en förfärlig stund.”
– Han var härvid så blek, så upprörd, så hemsk, att den arma flickan började darra i hvarje led.
”I Guds namn, kära Klein,” hviskade hon bedjande, ”kan jag lindra edra qval, så tala; denna ångest är alldeles olidlig.”
”Ja, Maria, jag skall tala, emedan jag måste det.
Minns du – ursäkta denna förtroliga benämning; minst nu är jag i stånd att hörsamma antagna bruk – minns du mina afskedsord på Halleberg?
Jag bad dig då tänka på mig, som jag alltid ville tänka på dig.”
– Maria böjde på hufvudet, till tecken att hon erinrade sig det.
”Nå väl, vi hafva länge utan ord förstått hvarandra, och du visste således, att jag ej menade detta lätta utbyte af tankar, som bekanta egna hvarandra under en kort frånvaro, utan denna själens och känslans harmoni, hvilken beslägtade väsenden, förenade genom ett och samma hopp, frånvarande eller närvarande, dela lika.
– Han höll upp och såg på henne med en blick, så vemodsfull och dyster, att hon var nära att utbrista i tårar. – ”Goda Maria, var det ej så?” frågade han.
”Jo,” svarade hon knappt hörbart, med en qväfd suck.
”Hvad säger du, om det nu vore ett brott för mig att tänka på dig?”
Då Klein yttrade dessa ord, var hans rörelse så stor, att han knappt kunde tala.
En brännhet tår föll på den hand han höll i sin.
I ett ögonblick, då känslan och pligten strida en tvekamp på lif och död, och den senare segrande går ur striden, i en sådan försakelsens stund ursäktas äfven en tår i det manliga ögat; ty om äfven det ämne, hvaraf han danades, antagit en hårdare form, behöfver han ej blygas att ega känsla för smärta och uppoffringar.
Maria såg upp, deras blickar möttes, och uttrycket uti hans isade hennes blod.
”Jag förstår ej; hvilket brott kunde det vara?
Men i detsamma föll hennes öga på ringen; hon pekade stum på den; han gjorde en jakande rörelse med hufvudet.
”Förlofvad!” hviskade hon så sakta, att man trodde sig blott höra susningen af en anderöst.
Ett enkelt ja framsmög sig från de sammanpressade läpparne.
Marias hufvud nedsjönk mot handen, liljans färg öfvergöt de drag, som nyligen blomstrat med rosens fägring; kalla blefvo de läppar, som för ännu en stund sedan logo emot lifvets fröjder; hennes öga tillslöt sig, och hon hade fallit sanslös ned, om ej
Klein understödt henne och genom ifriga bemödanden, hvaruti älskaren gaf vika för läkaren, återkallat henne till den bedröfliga verkligheten.
Men då hon åter uppslog ögonen och såg på honom med ett uttryck af den djupaste smärta, blefvo hans qval outhärdliga.
”Du föraktar mig, Maria, och Gud vet dock, huru oskyldig jag är!”
”Jag! skulle jag förakta dig!” svarade hon, och hennes röst blef allt stadigare.
”Utan ett ord till förklaring tror jag dig oskyldig.
Nej, Klein! du står för högt i min aktning, att kunna sjunka.
Jag ville hellre dö, än förlora tron på din redlighet.
Derföre är jag öfvertygad, att du nödgats böja dig under någon oundviklig ödets skickelse.”
”O, dyra Maria! dina ord lyfta mig i detta ögonblick till himlen; jag ser nu en af dess heligaste englar.
Din oskuldsfulla tro och din fasta öfvertygelse är mig en borgen, att du skall förlåta mig och skänka mig ditt medlidande, framför allt då du får höra de omständigheter, som förstört mitt lifs sällhet, dessa klippor, mot hvilka mina käraste förhoppningar strandat.”
Klein meddelade nu alla närmare omständigheter, och försökte så lugnt som möjligt göra dem åskådliga för Maria.
Då han slutat, förblef Maria ett par ögonblick tyst; derefter steg hon upp, räckte honom handen, och sade: ”Du har ej kunnat handla annorlunda, jag inser det, och vi måste åtskiljas för detta lifvet; men våra tankar mötas i bönen för hvarandras lugn, till honom vid hvars beslut vi sjunka i stoftet tillbedjande, äfven då de ej öfverensstämma med våra.
Han skall gifva oss kraft att bära den börda han oss pålagt, och säkert en gång tillåta vår förening, der ingen skiljsmessa mera finnes.”
”Ack, du engel!” yttrade Klein, ”du hvarken känner eller fattar smärtan sådan den stormar i mitt bröst; men väl dig, att ej så är!”
”Säg icke så!” svarade hon mildt.
”Men denna stund får ej förlängas; vi måste skiljas.
Lef väl, Klein!
Gud välsigne dig och göre dig och henne lyckliga!”
”O, far väl, far väl, du den enda jag någonsin älskat!
Mitt lifs goda engel, bed för mig!” stammade han och tryckte en lätt kyss på hennes panna.
Hon flydde till sin ensliga kammare, der hon, badande i tårar och i stilla bön, nedföll på sina knän, för att anropa den, till hvilken hon förtröstansfullt upplyfte sitt hjerta i denna första pröfningsstund, som mötte henne under hennes unga, oerfarna lif.
Ännu stod Waldemar med blicken riktad mot dörren, der hon försvunnit, alldeles omedveten om allt, utom det att han förlorat henne, som var honom så outsägligt dyrbar, då fru von Horst hemkom från sin visit, och fann honom i ett tillstånd, som föreföll henne obegripligt.
”I Guds namn, herr doktor, hur står det till?
– Välkommen hem! skulle jag först sagt.
Men bevara mig, så ni ser ut!
Hvarför är ni ensam här, och hvar är Maria?
– Alla dessa frågor föllo likt en störtsjö öfver honom.
En sådan examen blef rågan på all olycka.
”Så godt jag förmår, vill jag svara er, bästa fru von Horst!
Jag är verkligen sjuk, och Maria har gått, emedan vi nyss tagit afsked af hvarandra och ...”
”Hvad,” afbröt hon tvärt, ”nu åter tagit afsked!
Haf den godheten, herr doktor, och förklara er litet tydligare.”
”Jag skulle redan hafva efterkommit er önskan, min fru, om ni ej afbrutit mig,” svarade Klein, sårad af fru von Horsts ton.
Han måste nu åter genomgå alla omständigheterna af den bedröfliga historien, och det var ingen lätt sak att välja ord och framställning så, att de höllo den grannlaga medelvägen mellan förnuftet och den sårade modersfåfängan.
Klein verkligen egde nog skicklighet dertill, eller om fru von Horst fann sin fördel vid hans missräkning, är icke bekant; men nog, att hon åhörde honom med deltagande, och svarade då han slutat:
”Ni har gifvit ett alltför vackert prof af barnslig lydnad, ett exempel som jag skall framställa till efterföljd.”
– I de sista orden låg en anstrykning af ironi, som Klein missförstod.
”Edra ord låta ganska tvetydigt,” sade han kallt, ”och mina voro förmodligen icke egnade att väcka ert deltagande; eller kanhända ni ej fattade dem rätt?”
”Alltför möjligt, herr doktor, att jag icke kan uppfatta andemeningen af edra ord.
Sjelfva handlingen har likväl mitt fullkomliga bifall.
Men hvad det beträffar, att mina enkla yttranden ljödo tvetydigt för er, så tillåt mig att göra er närmare bekant dermed.
Billing har redan för ett par veckor sedan anhållit om Marias hand; ni torde således befria mig från att underrätta er, hvarföre jag ej hittills oroat min dotter med detta förslag.
Nog af, jag vill nu göra det; ty om tre dagar kommer han för att erhålla svar.”
”Hvad!” ropade Klein häftigt, lif och rörelse återvände hastigt i bildstoden, ”är det mitt exempel ni då vill förehålla henne?
Inser ni då icke den väsendtliga skilnaden i min ställning, hvilken icke medgaf något val, och hennes?
O, var ej så grym, såra ej så djupt hennes och mina känslor!” bad han bevekligt.
”Bäste herr doktor,” svarade fru von Horst mycket fogligt, ”jag vill ju Marias lycka.
Jag hade gerna önskat den på annat sätt; men ni vet bäst sjelf, att sådant numera ej kan ske.
Derföre tycker jag, att hon, i uppfyllandet af sin mors önskningar och förenad med en man af så allmänt erkänd redlighet, ej kan blifva olycklig.
Tiden skall dessutom försona henne med sitt öde.”
Klein skakade misstroget på hufvudet, alldeles förvirrad af den oförutsedda nyheten.
”Jag vågar ej yttra ett ord,” sade han tyst och bittert.
”Ni skall väl icke öfvertala henne mot sin vilja?”
”Jag skall göra hvad min pligt bjuder, och hemställer åt Gud och hennes eget hjerta att afgöra,” svarade hon upprörd.
Klein tryckte tacksamt hennes hand och skyndade bort.
För första gången visade sig modern ej fremmande för dotterns känslor.
Med innerlig och djup rörelse slöt hon det älskade barnet i sin famn, och Maria fann sig till och med lycklig genom denna ljufva och ovana tröst.
Hon aftorkade sina tårar och försäkrade sin moderliga vän, att hon ville vara stark och göra sig värd hennes kärlek och godhet.
Hade fru von Horst nu varit nog klok att lemna flickan en tid åt sina egna tysta, allvarliga betraktelser, jemte den nya njutningen af moderns ökade varma deltagande i dess öde, skulle allt hafva gått bra; men hon, den kloka modern, ville göra som många andra mödrar före henne, hon ville smida medan jernet var varmt, utan att beräkna, huruvida hon ej genom sin ifver skadade den sak hon ville befrämja, framför allt emedan fru von Horst vanligen ansåg sin egen öfvertygelse ofelbar; och då hon tyckte sig kunna inverka på Maria i hennes nuvarande sinnesstämning, begagnade hon sig af tillfället att framställa Billings tillbud, jemte fördelarne deraf.
Hon beskref dem med lefvande färger, nämnde löftet att redan om tre dagar lemna honom svar, och slutligen den glädje hon genom sitt bifall skulle förorsaka sin gamla mor, hvars värnlösa ålderdom, liksom dotterns ungdom, behöfde en beskyddare.
Alla dessa framställningar gjorde på Maria samma intryck, som om hon skådat de skiftande bilderna i en laterna magica.
Hon svarade litet eller intet, hvarken ja eller nej, utan bad blott, att hon måtte få gå till hvila, emedan hennes hufvud värkte, så att hon knappast kunde hålla det uppe.
Fru von Horst var nöjd; hon begärde ej mera; det öfversteg hvad hon vågat hoppas, att Maria ej gjort någon invändning, och hon tyckte sig redan kunna anse saken såsom i det närmaste afgjord.
Flickans verkliga tillstånd, hennes dolda smärta, att betvifla renheten af moderns deltagande, i förening med det slag som träffat henne, huru allt detta skulle verka på henne, det kunde modern icke fatta.
Dennas hopp hvilade på följande dagen; men med den kom ingen förbättring.
Maria var för matt och verkligt illamående, att kunna ingå i något redigt samtal, och dagen derpå steg fru von Horsts oro till sin höjd.
Den afgörande tiden var inne, och den blef det äfven, men ej såsom hon beräknat det.
Klockan var omkring nio på förmiddagen, då båda doktorerna Faxe och Klein gingo arm i arm uppåt Storgatan, inbegripna i ett allvarsamt samtal.
Vid ett häftigt springande bakom dem och ett: ”Vänta, herr doktor! vänta för all del!” vände de sig begge, osäkra hvilken af dem det brådskande budet gällde.
Der stod fru von Horsts lilla Stina. – ”Hennes nåd ber helsa herr doktor Faxe, och anhåller att han vill vara god och genast komma hem.”
”Nå, hur så, jungfru lilla?” frågade denne; ”är hennes nåd sjuk?”
”Nej, inte hon, men fröken mycket illa; stark feber, och nu på morgonen har hon börjat yra.”
Kleins belägenhet var ej afundsvärd. – ”Huru snart kan jag träffa dig?” frågade han Faxen med konstladt lugn.
”Vid middagstiden, hemma hos mig sjelf,” svarade denne och försvann med flickan.
De timmar som återstodo till middagen blefvo sekler för Waldemar.
Aldrig hade hans patienter funnit den vänlige, medlidsamme doktorn så tvär och dyster som i dag.
Ändtligen slog klockan ett, och straxt derefter stod han vid dörren till Faxens studerkammare.
”Nå?” var hans enda korta fråga.
”Hvarföre nå?” frågade denne leende.
”Ursäkta, min bror,” återtog Klein, ”jag är förvirrad; min mening var att få veta, huru fröken von Horst befinner sig.”
”Ah, det glömde jag!
Hon ligger i nervfeber.
Det är förfärligt,” tillade han, troligen för att ej synas bemärka sin gästs inre rörelse, ”hvad den sjukdomen griper omkring sig uti den delen af staden.”
”Det är väl ingen fara?” frågade Klein, med en ton som han förgäfves bjöd till att gifva fasthet.
Den förrådde dock vida mera, än ett vanligt deltagande, hvarföre Faxen, som nu slöt till det verkliga förhållandet, svarade med lätt ironi:
”Bror lärer sjelf känna, att man, i en sjukdom af sådan beskaffenhet, andra dagen icke kan ansvara för följderna.
Tacka Gud, så länge din unga fästmö ej skrifver en sådan olyckspost till dig!
Med den kännedom jag i allmänhet eger om fruntimren, är jag säker, att hon rynkat sin stolta panna, om hon sett din uppsyn vid detta tillfälle.”
”Tror du det?” genmälte Waldemar, som, i det ögonblick hans fästmö nämndes, åter var på jorden och i fullkomlig fattning.
”Det skulle ej kläda henne i mina ögon; ty jag fordrar hvad jag lemnar, förtroende och min heder oantastad.”
De senare orden beledsagades af en höjning i rösten, den hans värd mycket väl förstod; men långtifrån att finna sig stött, sade han skämtande: ”Du förifrar dig onödigt, min hederspascha!
Jag hade ej annan utväg att återställa dig, då du, såsom jag tyckte, höll på att få en släng af den fruktade jernfebern.
Tro mig,” tillade han hjertligt, ”jag menade väl och handlade som en vän borde göra.”
De förstodo hvarandra fullkomligt, skakade hvarandras händer, och ledde samtalet på andra ämnen.
Vid samma tid erhöll herr Billing från fru von Horst följande billjett.
”Min högtärade vän!”
”Med största smärta underrättar jag er, att denna dag, som jag hoppades, ja, verkligen hade all anledning att tro, det den skulle slutas till allas vår tillfredsställelse, tvärtom blifvit förvandlad till en sorgedag.
Maria har insjuknat i nervfeber, och doktor Faxe, som varit här, kunde ännu ej gifva något utlåtande deröfver.
Vi vilja emellertid hoppas det bästa, och hvad som blir uppskjutet är ej glömdt.
Med största högaktning, herr kusins
ödmjuka tjenarinna,
Sophie von Horst.”
Den redlige gubben Billing, hvilken i sitt hjerta fröjdat sig åt aftonen af denna dag, och alldeles lefvat upp på nytt, vid föreställningen om det sköna, angenäma lif han skulle bereda sin unga maka, till ersättning för det hon ville skänka honom sin hand och sin innerliga, omhuldande välvilja – ty längre sträckte sig icke hans anspråk – han blef så modfälld öfver denna vink af ödet, att han nära jagat hela förslaget ur hågen.
Han blåste röken i stora hvirflar ur sin pipa, tilldess han var alldeles omhöljd af moln.
Detta var hans älsklingsvana, då han begrundade något.
Allting syntes honom då blifva klarare och mera fattligt från de luftiga bilder, som han blåst upp, och på alla håll tyckte han sig höra små tröstegrunder framhviskas.
Slutföljden af hans grubblerier blef således, i följd af de små goda andarnes medverkan, att för denna gång afvakta tiden och hoppas.
En klen tröst, vill det synas för den som känner, huru väl hoppet förstår att gäcka de dödliga, samt, då det flyr, qvarlemnar blott minnet af sina löften och såret af det under blomman dolda törnet.
Men dessa obehagliga erinringar väckte icke någon farhåga hos Billing.
Efter en stund ringde han ”Hör, kära madam Walberg, jag spisar ensam här i mitt rum i dag.
– Ett par förlägna hostningar följde härpå.
– ”Af vår lilla högtidlighet till i afton blir ingenting; hm, hm, hm, – med ett ord, det blir ej af – åtminstone tills vidare.”
Detta anordnande kostade synbarligen på herr Billing.
Madam Walberg aflägsnade sig tigande.
På eftermiddagen, då hon bar upp kaffet till herrarne på kontoret, tog hon dock sin skada igen, med ett så häftigt utfall mot fru von Horst och hennes dotter, att hon dervid stötte till sin lilla guldgosse med den hastighet, att han föll omkull och till hämd öfversköljde både henne och herrarne med dess varma innehåll, hvilket naturligtvis var bestämdt att försvinna på ett helt annat sätt.
Julie, Ödet, förskräckelse och Villervalla.
Det ges stunder, då smärtans pil dar-
rar inom oss, då all rymd synes oss
för inskränkt.
Vi känna en dunkel,
obestämd önskan att undkomma, en
nästan vansinnig längtan att slippa
oss sjelfva.
En herrlig och klar morgon i Maj, då den leende, uppblomstrande naturen i yppig prakt tycktes inbjuda hela menskligheten till frid och njutning af dess stilla fröjder, stod vid ett af de höga fönstren på Knapergården dess herrskarinna, den sköna Julie, och blickade ut i den vida rymden.
Det hörde icke till denna unga dams lefnadsvanor, att lemna sin sängkammare så tidigt, som den timma vid hvilken hon nu var uppe.
Men hvad betyder vanans alldagliga enahanda emot denna obekanta oro, detta trängtande, detta känslans rastlösa drifhjul, hvilket ödets dunkla, hemlighetsfulla makter drifva i omlopp, för att bereda det menskliga sinnet på något ännu okändt, men anadt intryck?
Något sådant, någon högst egen oro hade hållit Julie vaken nästan hela natten, och tidigt fört henne upp.
Denna ängslan och besynnerliga sinnesförfattning var numera icke så ovanlig hos henne, sedan hon blifvit förlofvad med Waldemar, som under fordna dagar, då hennes lif blott hade tvenne syftemål, att behaga och herrska.
Småningom hade bättre och ädlare känslor blandat sig med de förra.
Dessa nyfödda knoppar, alstrade af förändrad jordmån, sorgfälligt vårdade, skulle kanske hafva ulvecklat sig till blomma och sedermera till herrlig frukt; men det saknades en skicklig hand att uppdraga dem, och de förblefvo tyvärr endast knoppar, hvilka öfvervextes af det flitigt uppskjutande ogräset.
Julie St–hal, tidigt genom döden beröfvad en huld mors ledande vård, blef vid 12 års ålder skickad till en af de förnämsta pensioner, der unga fruntimmers bildning besörjes.
Den yttre fulländades i hög grad, den inre blef betydligt förbisedd.
Grunddragen i hennes lynne voro stolthet och fåfänga, hvilka icke mildrades af några bättre böjelser.
Väl kände hon det bättre, och egde en rikedom af varmare känslor på botten af sitt hjerta; men de råkade ständigt i strid med hennes begge hufvudfel, och fingo vanligen vika för dem.
Då hon, efter tre års bortovaro, återkom till fädernehemmet, förtjuste hon alla genom sin skönhet, sina talanger, sitt lifliga och behagliga väsende, ja, äfven genom sin stolthet och den lysande ton hon visste antaga; fy hon gjorde allt med behag.
När man härtill lägger den stora förmögenhet hon hade att vänta, var det naturligt, att hon skulle blifva i hög grad beundrad.
Lycksökare från alla håll infunno sig till lottdragning om hennes ynnest.
Hon skämtade med alla, utan att visa någon företräde.
Det var ett vidsträckt fält för hennes stolthet och fåfänga, på hvilket hon gerna jagade, men aktade sig noga att såra sitt vildbråd och sålunda bortskrämma det.
Brukspatron St–hals hus hade alltid varit ansedt såsom gästfritt; men sedan Julie emottagit vården om sin fars hushåll – så vida rättigheten att utföra alla de befallningar, ett nyckfullt sinne kan påhitta, förtjenar denna benämning – hade detta till den grad tilltagit, att gubben St–hal många gånger suckade i tysthet, och önskade att Julie snart måtte göra ett val, hvarigenom detta larm och bråk skulle upphöra.
Sommaren före de händelser vi nu berätta, hade Waldemar, då han besökte sina slägtingar på Brunkenäs, förnyat bekantskapen med Julie.
Såsom barn hade de ofta lekt tillsamman, då han, Gustaf, Carolina och Julie alltid träffades hos någon af de båda familjerna.
Han hade icke på många år sett henne förrän nu, då hon redan länge varit hemma från pensionen.
Det gick med honom, som med de flesta andra, han blef alldeles bländad af hennes yttre behag, och visade henne mycken artighet; men hans känslor voro likväl ej till den grad fängslade, att de kunde segra öfver eller ens beherrska hans bättre öfvertygelse.
Han insåg snart, att hon var lättsinnig, stolt och nyckfull, hvilka egenskaper för ingen del fingo ingå i hans tillkommande makas meritförteckning.
Han lade Julies fel på ena vågskålen, hennes skönhet, rikedom och förtjenster på den andra.
Nu jemkade han hit och dit; men det ville ej lyckas att erhålla jemnvigt.
Vågskålen, hvaruti det bättre låg, flög i luften, den andra sjönk, och dermed var Waldemars beslut fattadt.
Han kunde så mycket lättare utföra det, som han aldrig yttrat ett ord om kärlek.
Vid denna tid sökte han och erhöll stadsläkaretjensten i W–, lärde der känna Maria, och glömde att Julie fanns, hvarom han dock genom senare händelser blef lifligt påmint.
Med henne förhöll det sig alldeles motsatt.
Hon kände och blef fullkomligt öfvertygad, att hon älskade Waldemar varmt och innerligt.
Han egde i hög grad hennes aktning; och hon var öfvertygad, att hon icke med någon annan man på jorden skulle finna den lycka, som en förbindelse med honom kunde skänka henne.
Med dessa känslor borde man af henne vänta ett mera sansadt handlingssätt än hittills; men den gamla lusten att förvissa sig om sitt välde, innan det ännu blifvit stadgadt, skadade henne.
Detta insåg hon sjelf, och tillgrep derföre ett ännu sämre medel, det att göra honom svartsjuk, då hon röjde för honom sina många eröfringar, och det sätt hvarpå hon lekte med dem.
När äfven denna utväg slog felt, beslöt hon att dölja sitt hjertas verkliga känslor, låtsade föredraga alla andra framför honom, och visade den största köld och likgiltighet.
Men då han nu, ledsen vid alla hennes nycker, reste utan att hafva förklarat sig, ångrade hon bittert sitt förhållande, fördömde sin lättsinnighet, förafskedade sina tillbedjare, och beslöt en fullständig förändring med sitt hufvud och hjerta.
Under dessa förbättringsplaner, af hvilka en del redan voro verkställda, anhöll gubben Klein, på Waldemars vägnar, om hennes hand.
Så oförmodadt vid målet af sina önskningar, uppsköt hon förbättringarne tills vidare.
Waldemars förändrade, nästan kalla sätt gaf nu en ny riktning för hennes tankar och drömmar.
Sådan borde icke den synas, som åtnjutit den höga utmärkelsen af hennes frivilliga ja.
Hon kunde ej förklara detta, och hans bref talade för ingen del om längtan och smärtsam saknad, hvilket hon så gerna önskat höra; ty de buro alla stämpeln af lugn, af allmänt ädla tänkesätt, finhet i känslan och ett nästan för mycket allvar i ämne och behandling.
Kort sagdt, Julie fann, att det ej var kärlekens språk, och kände en oro deröfver.