Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så var det så härligt att stå här mitt i furuhavet med sin flicka — om hon så var den grova Karin — eller den fina Karin.
Kyssa henne ville han, kyssa!
Som magnet till järn drogs hans arm till hennes liv.
Men Karin ryckte sig häftigt loss, drog klädet över huvudet och ilade tillbaka uppöver branten — och försvann in i huset.
Sten blev så sårad och så häpen, att han inte kom sig för att följa henne — något, som han ju inte heller kunde.
Stens första »hyvlingsförsök» hade varit att lära sig röka cigarrett, nu var han mästare i konsten.
Han blossade flera å rad, medan han funderade.
Visst skulle han fria ordentligt —?
Det var ingen annan råd!
En hederlig karl lät inte en flicka vänta i åratal och sedan ..?
Men han kände sig mycket ädel efter det beslutet.
Mycket ädel.
Hela dagen var krönet tomt.
Sten tyckte, att om han bara fått se Karin stå där, skulle hans »offer» varit mindre kännbart.
Söka upp henne var han för stött till.
Så släppte han in ett helt knippe sol i föräldrarnas liv genom att börja berätta om staden.
Under tiden låg Karin instängd och bara grät och grät.
Till sist hade också hon fattat ett beslut.
Klockan var inte mycket, när Karin påföljande morgon kom ner till Sten — »stora vägen omkring» den här gången.
Hon var en helt annan i dag än i går.
Glad, hurtig, utan skymt eller spår av tårar.
»Jag ju rent glömde av i går att be dig vara välkommen hem», sa’ hon och räckte fram den stora handen.
»Ja, välkommen hem då, du Sten!
Men jag blev så perplex ... jag hade just tänkt skriva ...»
»Om vad?»
Karin såg ned — och drog litet häftigt in andan.
»Ah jo — det blev — allt — för långt — ändå att vänta — för mig.»
»Har du svikit mig!»
Karin såg hastigt, nästan tiggande upp.
Hade hon nu bara funnit en enda droppe kärlek i tonen, funnit något, som skvallrat om, att den gamla Sten bodde i den nya, så ...
Men hon fann intet, bara förvåning och en fåfänga, som skrek.
»Vi behöva väl inte bli osams för det?» sa’ hon litet osäkert.
»Vad heter han?»
Karin rodnade häftigt upp lik en ertappad.
»Det är väl Sten det, tänker jag», sa’ hon till sist och sparkade med tån mot golvet.
»Jag måste visst ha som smak för det namnet.»
»Känner jag honom?»
»Det gör du väl inte!
Men nu måste jag hem till mitt.
— Du kommer väl uppöver något?
»Nej tack.»
Sten alldeles högg henne med svaret.
Föga tyckte han om att bli avskedad, hur gärna han än ville bli fri.
Karin stod ett par ögonblick stilla framför honom och väntade.
Var verkligen den gamla Sten så helt fördriven, att han kunde ..?
Då hade hon ju handlat väl, fast — fast ...
Ännu på tröskeln väntade hon, på sätt som många kvinnor före henne väntat ..
Men så föll dörren igen mellan dem.
Sten var frestad springa efter henne — ja, starkt frestad, men — men ...
Ja, du vet hur tankarna flyga ...
Hur skulle den här Karin taga sig ut i sta n, i hatt, snörliv och handskar?
Och han, som jämt var så rädd att själv inte vara fin nog!
— Och vad skulle de tala om nu, när de inte längre tänkte tillsammans — — ?
Och så — — !
Ja, staden drog också på ett så alldeles nytt vis nu — när han var fri ..
Där fanns så mycket oprövat ...
Och — och — — han hade ju ändå blivit sviken?
Men han skulle ta’ reda på vem den där nye Sten var — — .
Det var hans plikt att ta’ reda på det, ty — nog var det ändå underligt att Karin — — — ?
På kvällen reste han nästan i smyg, efter att ha ökat moderns ljusa undran genom att kyssa henne också till farväl.
Tagit reda på något hade han inte gjort ...
När han kom till staden, kände han sig hjälplös och lösriven, och så skrev han ett långt, förkrossande brev till Karin.
Nog dels för att göra det mesta möjliga av sin första livs-upplevelse, men också därför att han verkligen kände sig berövad sitt livs vackraste innehåll.
Granna fraser sparade han inte på: han satte i musik all den sorg han bort känna.
Men när brevet väl var avskickat, drog han in luften med frihetens lättnad.
Krönet var tomt!
Han behövde inte höja blicken längre.
Han hade rättighet att sänka den ..
Och han sänkte den djupt, stackars Sten! — för en tid.
Nog har du ibland på stadsgatorna sett män, vars kläder aldrig tyckes passa, män med kraftiga axlar, tärda ansikten, en lärds blick och en arbetares händer?
De äro omplanterade trän, eller, om du så vill, landets och stadens lärdomsbastarder.
Sten blev en sådan lärdomsbastard.
Hans förmåga att tillgodogöra sig civilisationens småhärligheter var skarpt begränsad.
De första stegen på den nya vägen sprang han: sedan stod han still.
Skolan, där han numera arbetade, blev ett fängelse; pojkarna olika arter av tortyrmedel.
Stadens laster, som synts så lockande, innan han känt dem, kvävde honom; stadens dygder kunde han inte tillgodogöra sig.
Han kunde inte längre sammansmälta sin naturliga och sin påtvungna personlighet — och så blev det disharmoni av i var vrå.
Han började inbilla sig det var kläderna, som tryckte honom, och beställde sig säckar.
Så kom skodonens tur och så skjortkragens.
I synnerhet mot skjortkragen, detta civilisationens hundhalsband», fattade han agg.
— Till sist lade han helt av stärkskjortan.
Men ingenting hjälpte: han kvävdes ändå!
Sedan flera år gift hade han haft tur — eller borde det åtminstone ha varit tur att i hustrun få allt han en gång åtrådde:
»händer som blomblad, hår som silke och ett sinne, smidigt och mjukt som en handske».
Först var det tillbedjan och kärlek — och även nu var han alltid god mot henne.
Men den godheten kvävde honom!
Med det fina, ömtåliga, stadsaktiga hade följt så mycket, som han varken hade förståelse av eller tålamod med.
Att förakta pjunk låg för djupt i hans natur för att det skulle kunna utrotas.
Och hon var pjunkig, hon hustrun, aldrig frisk, aldrig sjuk, bara klen och i ständigt behov av ömhet.
Två små barn hade han, pjunkiga och ömtåliga, de med.
Att barn kunde vara — sådana — hade han aldrig tänkt sig.
Han bjöd till att vara en god far, men kände bondens skam över en klen avkomma.
Ett levde starkt i honom: längtan hem till dalen — och till Karin.
Ja, ibland längtade han så våldsamt, att han knappast hade bärkraft för känslan.
Sedan flera år stod i hans sinne Karin åter på krönet och vinkade i solskenet, stark, sund, full av naturlighetens ro.
Han var ihjälpinad av halvbildningen omkring och i sig.
Natur, sin egen torvas mäktiga natur, törstade han efter!
Om Karin visste han ingenting, bara att hon inte var gift.
Det var således sant det han anat, ja, nästan vetat, fast han då inte ville veta något.
Hur enkelt, hur utan scener och skrik hade inte hon offrat sig.
Han längtade efter henne, på samma sätt som han ibland längtade efter moderns grova bröd, så tjockt och hårt, att fadern ibland måste slå sönder det med yxan.
Hon var död nu, modern; hade dött lycklig och hälsat så mycket till Sten »och tackat för sig».
Fadern hade Sten inackorderat hos en bonde, där han hade det gott och slapp arbeta.
Hustrun kände aldrig längtan i honom, fast den sög ut hjärteblodet, droppe efter droppe.
Ju mer sönderriven han blev, dess mera stelt foglig som man och far uppträdde han.
Han vågade inte vara otålig, ser du, av fruktan att bli det för mycket.
Ja, han lärde sig till och med läsa högt fruntimmersromaner och att spela kort — allt för hustruns skull.
Ett år blev staden svårt hemsökt.
Difteri kom och strypsjuka.
Stens ena lilla flicka sjuknade först, så modern.
— — Två gravar bäddades inom fjorton dagar.
Sten försökte sörja, han ville sörja, men han kunde inte.
Han kände bara att han var fri — fri — — från stads-bojorna!
Han skaffade sig vikarie, och så jagade han åter genom bygden hemöver.
Av en skjutsande fick Sten höra, att han, rika Hans, mist mycket av sina pengar »i dumheter» och fått som slag i harmen.
Han ville inte veta mer — han frågade ingenting — han ville bara komma.
Nu åkte han direkt upp till krönet, »stora kröken omkring» — efter femton år!!
Var det hans ögon, som mist glans, eller var huset ett annat?
Sten såg nu mycket tydligt, att »slottet» bara var en stor, vanlig bondgård, rödmålad, fast väder och vind under åren spelat in grå strimmor i färgen.
Ett gråhårigt hus!
Sten skrattade åt tanken.
Så kom han att tänka på, att också han var gråstänkt — — »av väder och vind».
Och Karin?
Ah, om hon var så gråhårig, att varje strå var vitt, så var hon ung ändå, ty hon hade naturens eviga ungdom i sig, hon!
Med skrammel körde kärran upp till bron.
Äntligen framme!
En ståtlig kvinna i mörk herrskapsdräkt kom ut och tog emot på herrskapssätt.
Sten stirrade på henne, hon på honom.
Åter kände de inte varandra de två, som bara levat livet i hoppet att en gång till få träffas i tanke eller i verklighet.
Sten andades så djupt, att det nästan lät, som om han snyftat.
Halvbildningens spöke grinade åter emot honom — och det hos henne, Karin.
Omedelbarheten, det starka, friska — »jorddoften» — var borta!!
»Sätt» hade hon med, ty bara hon hämtat sig litet, bad hon om ursäkt, att hennes far inte själv tog emot, »men han var för klen orka tala med främlingar».
Du förstår, hur allt gått till.
Det var Stens brev, som eggat henne mest.
Hon grät nätter och dagar över fraserna, som hon inte förstod.
Men så beslöt hon att lära förstå.
Faderns stadsvurm hjälpte henne.
Hon läste litet först för mig — så for hon i pension hos en lektor i staden och var borta i tre år.
När hon kom igen, hade hon en god vän, en fin stadskvinna, i sällskap.
Förändrad var hon själv — men lugn.
Arbetet hade hjälpt henne över sorgen. »Fraserna» hade blivit hennes livs saga.
Efter hand, när modern dött, blev rika Hans hem ett stadshem — vad på Karin angick.
Hon ville känna sig andas samma luft som Sten om också på avstånd.
Hans däremot höll nu, efter sjukdomen, igen så mycket han orkade och klagade för alla, som kommo, över Karins stadsfnoskerier.
Redan morgonen efter Stens ankomst följdes Karin och han nedöver, stora kröken omkring.
De gingo hand i hand för sista gången, de två — gingo långsamt och med böjda huvuden.
Karin hade känt, att hon aldrig skulle orka arbeta sig tillbaka till denna Sten; Sten, att han aldrig skulle orka arbeta sig fram till denna Karin.
Båda hade de mist tågan i sitt liv.
Han huttrade ihop ibland, han Sten, som om han känt blåst röra vid hjärterötterna.
Ingen av dem talade.
De hade talat ut under natten, i helt förtroende givit varandra varje droppe de gömt i både hjärtan och tankar.
Vad de kunde ge, hade de givit ...
Nu kände de det bara så ömt, som om de gemensamt skrinlagt en dyrbar planta, som haft rot hos dem båda och som dött hos dem båda.
Karin grät visst, men i hennes sorg låg nu jämlikhetens förståelse och trygghet.
Vid kröken till stora landsvägen stannade Sten och såg sig om, såg på henne, Karin, som stod där och vinkade, i plan med honom själv.
Så steg han tungt i den väntande kärran ...
Men på krönet stod Karins unga syster i scharlakanskjol och log och vinkade åt gossen, som från stugan i fattigfärg käckt sprang upp över branten i solljuset.
Kärleken är sådan: den bjuder det bästa i livet, men den bjuder aldrig två gånger av samma rätt!
Bryr du dig om att höra, att Karin ett år senare fick en gåva — Stens lilla flicka?
Hon var sorgklädd, flickebarnet, när hon kom.
Rotblottade trän leva inte länge!!
ENOCH FROSTMANNEN
Har du någonsin sett ett kungsträd, ett av de där höga med krona, inte bara i toppen utan också på grenarna?
Slika trän växa djupt inne i skogen och se alla andra trän över huvudet, inte därför att de äro stolta, utan därför att deras växt är sådan.
Människorna gå i följe, när det gäller fälla ett sådant träd.
Spånen flyger så tunn ur stammen, som vore den av järn, och minst tio dagsverken behövs det innan människohänder kan komma den stolta kronan där uppe i solljuset att darra till fall.
När det trädet till sist faller, sker det med ett sådant dån och brak, att de, som fällt det, springa och ropa högt i ångest och förfäran.
»Enoch frostmannen» var ett sådant träd.
Älskad var han inte, men fruktad var han, ja, hatad med, mest av de små, de där som känna sig stora genom att blint hålla fast vid vad förfäderna tänkt ut som rätt.
Det sades allmänt, att när Enoch var ung, brukade han bedja modern stänga in sig, när humöret sjöd upp för hett.
Han fruktade styrkan i sig, ser du!
Numera var Enoch en myndig man, som fattade myndiga beslut och visste genomdriva dem med kraften av sin vilja, inte med kraften av sina knytnävar, fast visst kunde det hända, att han än i dag brukade även dem, »när inte vett och kloka ord hjälpte».
Sju ståtliga söner hade Enoch, kungstelningar allesammans; så kom på slutet ett flickebarn och sammanfogade ringen.
Hon föddes en vårdag mitt i vintern, hon Lisa.
Vi ha sådana vårdagar här uppe ibland, när solen skjuter som glödheta spjut ned i snön, fåglarna noppa sina bröst, och västan blåser på fjällen, så de rodna i sommarglöd.
Bli hur kallt det vill sedan: skogen har sitt vårmärke kvar.
Liten och eländig som hon var, förde ändå flickungen jämmer och rop med sig.
De ropen tillgav modern henne aldrig.
Det är nu en gång så, att våra kvinnor anse det som en skam att jämra sig i barnsnöd, och mor Brita på Älgögården hade inte utan skäl namn att vara den stoltaste hustru i socknen.
Gossarna hade alla kommit till världen på sätt de borde, de ...
Så tog hon agg till barnet ifrån början.
Nå ja, avoghet och ovilja gjorde inte flickan något då.
Hon växte, trivdes, jollrade och var sig själv nog.
För Enoch kom det något nytt in i livet med flickan.
Första gången han såg det ljusa huvudet lik en solfläck krypa omkring på golvet — drogos ögonen dit med en slags mulen förlägenhet.
Det var sed och bruk på Älgö gård, att endast stora mörka gossar föddes ...
»var hade den där bortbytingen kommit ifrån»?
En dag tog solfläcken sig för att äntra uppför Enochs storstövlar.
Enoch satt stilla som inför ett spännande fiske.
»Pojkarna hade aldrig vågat slikt!»
Det smickrade honom, att hon inte var rädd, flickungen — och så var han så i botten trött på att ständigt inge samma känsla!
Dagen därpå balanserade solfläcken sig upp i Enochs knä, och nu måste han ju rent av »röra vid» henne — flickan?
Han, som aldrig rört vid något av sina barn annat än för att straffa.
Ja, det var nog då den stora faderskärleken kom till Enoch.
Enoch talade aldrig om sin känsla, men den låg i honom som ett skimmer.
Hans första blick gällde flickan, hans sista likaså, och en gång, när hon gick vilse i skogen, hade han inte kläderna av sig på tre dygn och höll på att jaga livet ur grannar och tjänare i sitt krav på att de skulle stå ut med att leta.
När han så till sist fann flickungen i gott förvar hos kolar-Knut, lyfte Enoch allt ögonen högre upp än vanligt för att tacka.
Det var eljest alltid Enochs tal, att den gjorde Gudstjänst nog, »som höll ögonen på prästen».
Vacker var hon ju inte — flickan — bara ljus och lätt, med små fötter och ett förunderligt hår.
Blöta, fläta, dra, begagna nålar och band hur hårdhänt modern ville, och hon ville, så fick hon inte bukt med de urriga, ljusa och lockiga länkarna ändå.
Till ungdomens förströelse i kyrkan hörde att försöka räkna ut, »när Lisas hår skulle börja lyfta sig i solskenet».
Pojkarna kristnade henne till »solhår» — och det namnet fick hon behålla.
Läsa fullt rent lärde
Lisa sig aldrig — hon glömde allt, som var besvärligt att minnas, och läsa var svårt besvärligt!
Till och med moderns hårda ord glömde hon.
Inte kunde hon dikta, inte kunde hon sjunga, men ett kunde hon — hon kunde lyssna och tro — tro intill döden.
Det fanns ingen saga så underbar, att hon inte djupnade till den genom sin tro.
Hon hörde vad man inte sa’, och den som fått den gåvan står nog på diktarens tröskel.
Modern predikade:
»en dotter på Älgö gård skulle vara värdig, stolt, arbetsam och full av goda föredömen».
Lisa bjöd till att vara alltsammans.
Men så »glömde hon sig igen» och sprang, när bannorna regnade för hett, ut till fadern och bröderna, som aldrig funno fel på varken vad hon gjorde eller inte gjorde.
Jag tror nog, att om bara Enoch funnit fel på flickan en enda gång, skulle hustrun känt sig nöjdare.
Enoch fann ofta fel på henne!
Så bannade hon än mer — bannade med avundens agg.
När Lisa väl läst för prästen, började man vänta friare till gården — men de kommo inte med hast.
Lisa slog inte an på gossarna: hon var för späd, för lätt, för kvick både i rörelser och i tal.
Hon surrade kring öronen på dem som ett vårmygg: de visste aldrig vad de skulle svara förr än dagen därpå.
Det tröttade dem!
»Och så var hon så vit i skinnet, och så var rösten så skrällig!
Det lät som om hon talat ur en vasspipa!»
Modern sa’ försmädliga ord, men Enoch kände sig nöjdare än han ville erkänna.
Hemmet utan flickan — det vore dagen utan dager.
Helst hade han velat rita över dörren: »Inga friare hit!»
Men det teg han med.
Själv tycktes
Lisa inte ha tanke på gossar.
Hon »surrade» och »glömde»; tryckte ett litet märke på arbetet här och ett litet märke där.
Stod på kvarnbacken och lät det »olovandes» lösta solhåret blåsa i vinden — och blev alldeles vild när våren kom!
I sin gröna vadmalskjol dök hon upp överallt i skogen, med händerna fulla av sippor, mossa och löv.
Modern till och med slog henne för den odygden — men den satt så djupt, som om hon haft den i blodet.
Hjärtat tycktes lika outvecklat som huvudet — och så skulle kärleken komma just till henne — så överrumplande våldsam!
Enoch låg, när det hände, hårt i tygeln — hårdare än någonsin.
Genom egna försök säker på, att frosten sög mest all sin styrka ur träsken, ville han bilda ett slags härnadståg mot pesten genom utbyte av arbetskrafter.
Varje bonde skulle förbinda sig till krigstjänst mot frostfolket i så och så många år: svära att företaga dikningar inte allenast på egen gård utan också på andras.
På så vis skulle man inom så och så lång tid ha torrlagt så och så många marker och ...
Men du vet väl, hur det går, när en människa vill betrygga andra människors välstånd, i synnerhet när det skall ske genom utbyte av arbetskrafter?
Hat, kiv, strider bli ju alltid följden.
Knappt finns det något, som människor försvara så hårdnackat som just sina lidanden!
Sammanträdena, som Enoch lyste ut, blevo endera döda gravar eller surrande — och stickande — bikupor.
En gång stängde Enoch in hela bylaget i värmestugan vid kyrkan, »för att få erfara vad verkan Guds ord haft på församlingens.
Guds ord hade ingen annan verkan haft på församlingen än att beslå den med en stumhet, som inte ens två timmars instängning kunde lösa.
Då slog till sist Enoch näven i bordet, så gubbarna hoppade, och röt: »Dika ska ni ändå, om jag så ska bruka er själva som gräv!»
Prästen, av utspädd bondesläkt, höll med bönderna av kärlek till budordet:
»du skall inga andra gudar hava för mig».
Det gjorde motståndarna trygga.
Hemma var Enoch nästan aldrig på den tiden.
Han for omkring i socknen, talade, predikade, grälade, köpte, sålde, gav löften, ja, mutade med, när sådant bar sig.
Var det då underligt att han inte såg, att Lisa numera levde sitt liv i en annan?
Det var en besinningslös kärlek, hennes, en kärlek i kvitter och jubel — utan tanke på ansvar och följd — en äkta vårkärlek!
Han var inte ung, mannen hon älskade, men tycktes vara det, inte vacker, men tycktes vara det.
Han var fäst hos prästen för en tid som rumsmålare och kunde berätta, inte om kungar och om troll, men granna historier om sig själv.
Snart tyckte
Lisa de historierna vara de underbaraste och skönaste hon hört.
Han var »greveson», må du tro, uppfostrad i smyg på ett gammalt slott, som skulle bli hans en gång, när en viss grym någon dött, och då skulle Lisa bli hans grevinna.
Vad kunde hon göra annat än tro, hon, hon, som bara fått en gåva — trons?
Nej, henne dömer jag inte — — nej, nej — — men modern!
Hon skulle kanske ha ropat som under mördarekniv, om jag sagt henne, att hon velat flickans fall!
Nå ja, kanske hon inte ville det, precis, men låta henne bli litet suddad av en »nedöverbo», så Enoch skulle få se hur den flicka var, som han i allt satte framför henne, hustrun, det ville hon.
Det finns kvinnor, som inte tåla någon bredvid sig, än mindre framom sig: mor Brita hörde till dem.
Och så hade hon aldrig fått vara annat än numro två se’n flickan kom.
Svartsjukan hade förvridit henne — och hjärtehungern, kanske?
Ty hon hade tagit Enoch av kärlek, hon, fast han — —
Väl kan ju också hända, att hon heller aldrig kunde ta upp slik tanke, att hennes dotter kunde ge allt, innan prästen sagt amen.
Fråga fåglar efter om prästen har sagt amen, när vårskyn är full av värme och eggande sol?
Han kom ofta — målaren, men alltid när Enoch var borta.
Sönerna, som i smyg voro lika fulla av beundran för solhåret som fadern, talade ibland sins emellan om de täta besöken:
»men när mor ingenting sa’, så!»...
Och modern hon sa’ ingenting, hon såg ingenting, hon, fast luften omkring henne dallrade av slik besinningslös kärlek!
Så kom upptäckten.
Det hände — på eftersommaren — i logen, där Enoch stod och tröskade, omgiven av de sju sönerna.
Det var en grann syn se dem på det sättet arbeta tillsammans.
Enochs slaga, tyngre än alla de andras, piskade säden så snabbt, att det blev ett riktigt styvt göra för sönerna hålla slagen samman.
Skjortan var uppfläkt över bröstets breda spänning, och över pannan låg hot och vrede.
Han hade dagen förut med prästen haft ett samtal, som ännu sjöng i både hjärta och öron och blod.
Genom dörren syntes det solljusa landskapet utanför; — men Enoch såg ingen sol — bara skugga — idel skugga.
Det skulle nog driva honom att ge tappt till sist ändå, kopplet, som inte dög till annat än skälla — och skälla »nej»!
Vad tjänade allting till?
Han kände att tröttheten grep honom.
Då fick han genom dörren sikte på Lisa, som kom flygande nedför kvarnbacken, och med henne såg Enoch med ens solsken både inom och utom sig.
»Det skulle nog gå — han skulle bara hålla i, ruska dem — skaka dem!»
Lisa sprang på ett underligt sätt, rakt fram, som om hon varit framdriven av en egen hård vind.
In på logen flög hon — och fram till fadern.
Blicken var stirrande, kring munnen låg stelnad fasa, färg hade hon ingen.
Alla slagorna stannade av, ja, Enoch glömde sig till och med därhän, att han försökte draga barnet intill sig.
Hade modern rent skrämt flickan från vettet?
Men Lisa ryckte sig loss — såg förvirrad på fadern, slog händerna för ansiktet och störtade åter ut, nu till skogen.
Men hon hade lämnat spår: ett brev, som fladdrat fram ur handen.
Det var väl Guds vilja — — —
Två minuter senare sprang
Enoch över gården — ryckte upp dörren, först till storstugan, där hustrun stod i sysslor, och så till kammaren innanför.
»Stäng in mig!» röt han.
Ansiktet var blått, ögonen glödde, och kring pannan låg en tjock vredessträng slingrad som en strypande orm.
Förfärad lydde hustrun.
En halv timme rasade Enoch därinne, slog sönder allt han fick fatt uti, ja, själva spisen sparkade han sönder, medan hustrun och sönerna, nästan lamslagna, stodo utanför i väntan.
»Öppna!
» ljöd det till sist därinne.
Darrande lydde hustrun.
Hos Enoch hade den tjocka vredessträngen lagt sig — men i ögonen låg blod.
»Sätt för!» befallde han kort.
Hastigt blev alltid Enoch åtlydd, men nu flög hästen i skaklarna.
Färden gick i sken nedåt prästgården.
»Jo, målaren hade brutit upp för tre timmar sedan.»
Enoch höjde piskan.
Ve hästen den dagen!
Sent på kvällen kom Enoch tillbaka med en annan häst för kärran.
Bredvid sig på sitsen hade han målaren, som satt hopsjunken och slö och hade ett brett märke kring halsen som efter ett skamjärn.
»Var är Lisa?» frågade Enoch utan att tyckas se varken hustru eller söner, som stodo samlade vid bron.
Ingen visste var Lisa var.
Sönerna hade ingenting sagt om brevet, och modern hade inte haft tanke för annat än detta fruktansvärda med Enoch.
»Passa honom!» sa’ Enoch kort och kastade målaren handlöst in i sönernas ring, som genast slöt sig samman om »godset» och förde in det.
Nu när Enoch var ensam vacklade han till.
Kungsträdet hade fått sitt första rothugg!
Men så drog han tungt in andan, drack en klunk vatten vid brunnen — och gick långsamt in i skogen.
Han behövde inte leta länge, innan han fick se något lik en ljus hög ligga hopfallet på marken.
Det var Lisa.
Hon grät inte, kved inte, jämrade sig inte, hon var bara hopfallen.
Enoch kände intet medlidande den gången, ingen kärlek, bara vild, sjudande vrede över att slikt hade kunnat ske på Älgö gård — i hans hem ..?
»Stig upp», sa’ han kort.
När inte Lisa genast lydde, tog han henne i armarna och bar in henne i storstugan, där han ställde ned henne mitt framför målaren.
»Se så», sa’ Enoch, hes i rösten, »nu tänker jag vi kan ställa till förlovningsgille, mor.