Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att detta understöd likväl icke var tillräckligt, det kan jag intyga, ty det är mig bekant, att det knappt räckte till brödföda och att flere icke kunde erhålla så mycket bidrag af detta understöd, att de derigenom kunde skaffa sig tillräckligt säd, för att dermed beså sin jord, hvarföre också ganska mycken jord blef osådd.
M. icke uppfyllt det för handen varande behofvet genom förbud att utföra spanmål, så hade vida större olyckor inträffat, ehuru de som timade voro stora nog.
Jag anser således den här framställda anmärka! att exportförbudet varit obehöfligt, obehörig.
I Hallands län, såväl som i Skåne, har man välsignat exportförbudet, och äfven jag har gjort det och gör det ännu i denna stund.
Jakob: Af Gr.
Anckarsvärd har blifvit yttradt, att
Regeringen har varit i saknad af riktig kännedom om förhållandena inom landet, då den kunde besluta ett förbud emot export af spanmål sisth sommar.
De sista värde talarne anser jag hafva uppdragit en sådan tafla af landets nödställda belägenhet, alt Gr:s yttrande i detta fall synes vara fullkomligen vederlagdt.
Jag anser mig dock till den målning, som här blifvit gjord af nöden sisth sommar i Blekinge, Christianstads och Hallands län, böra tillägga något om det elände, som verkligen förefunnits, synnerligen i södra delen af Elfsborgs län.
Jag hemställer, om icke tiden verkligen var inne, när exportförbudet utfärdades, att rädda tusentals menniskor från hungersnöden och deraf följande död, när hafren i Elfsborgs län redan länge hade kostat 22 r:dr 22 Den 5 April. linman och, livad ännu värre var, ingen liafra fanns alt köpa; ilå skaror af liggare gingo frän hy lill by, för alt fä sitt nödtorftiga uppehälle.
De begärde del först med saktmodighet, men sedermera började de i stort antal, ända till 30 å 40 i sender, med pockande fordra den hjelp, som de ansågo sig behöfva för att undslippa hungersdöden, och våldförandet af äganderätten var ej långt borta.
Jag har sjelf varit vittne till luiru de, som icke kunde låga längre frän hemmet, utan nödgades der qvarblifva, krälade kring stugorna, för att, likasom djuren, sökande grässtrån, sorn uppsticka ur jorden, dermed stilla sill tärande hunger och befria sig från en qvalful! död.
Det är en sanning, bevisad genom upplysningar från orten, att oändligt mänga menniskor dogo af svält; och hvad som sedermera, såsom en följd deraf, inträffat, har af en föregtde talare, i hvad Småland beträffar, blifvit anfördt, nemi. att en mängd sjukdomar uppstått, såsom vattusot m. fl., sorn bortryckt hundratals menniskor i denna provins.
Det var således en välgerning, alt ifrågavar.
Regeringsåtgärd vidtogs, ty tusentals menniskor blefvo derigenom räddade.
Jag anser, alt deras välsignelser' borde gälla mycket mera, än den falska theorien, om nyttan deraf att Sverige då skulle kasta sig in på den, såsom det hette, Europeiska spanmålsmarknaden med sitt öfverskott af säd, emedan detta öfverskott icke fanns, hvilket tillräckligt visade sig, så mycket mera som nästan all befintlig spanmål hade blifvit uppköpt af vissa spanmålsockrare, som ville rikta sig på de nödställdes bekostnad.
Lyckligtvis kom Regeringens förbud i lid, och den äger många tusentals behöfvande menniskors välsignelser för denna åtgärd.
Då här för tillfället icke är fråga om annat än tillämpning af 107 § Reg.F., så anser jag att omdömet i denna sak egentligen bör omfatta Styrelsens system i sin helhet, och icke fästa sig vid något enskildt fall annorlunda, än på sin höjd såsom motiv för detta omdöme.
Hurudanl har då Regeringens system varit under den tid, som förflutit sedan föreg:de riksdag?
— Efter mitt omdöme har det otvifvelaktig! visat sig såsom eli uttryck af framåtskridandet, fastän så, att det på samma gång lemnat behörigt afseende på det beslående.
De många vigtiga författningar, som under långliga tider varit högljudt fordrade, hafva äfven blifvit utarbetade och om de också icke alla kunna fritagas från en eller annan brist, så hafva de likväl tydligen gått i den riktning, sorn tiden kräfver.
För min del anser jag att nationen borde erkänna delta, och derföre vara tacksam emot sin Regering.
Om man dessutom vill bemärka huru klandret för närvar, uttalar sig, oaktadt det som blifvit vidgjordt, blott med hänseende till hvad man anser vara underiålet; dä hemställer jag hurudan ställningen nu hade varit, och om icke den stråle, som så plötsligt genomkorsat Europas molnfyllda himmel, här skulle hafva funnit långt flera brännbara ämnen, så framt ej dessa genom Regeringens åtgärder redan varit undanröjda.
Sålunda betraktadt, anser jag det också vara en skyldighet, att tacksamt erkänna det I)en 5 April. 23 goda, sora blifvit gjordt, och må del vara långt ifrån oss att i detta ögonblick göra Regerings-bördan ännu tyngre — den är nog tung ändå.
Åtminstone vill icke jag lägga sten på bördan, och jag är viss derpå, att R. o.
Ad., utan hänsigt till någon enskilt känsla, vid delta tillfälle skall bedöma sin Regering icke blott efter billighetens grundsatser, utan äfven med högsinthet.
Jag hoppas och anhåller, att Const.Utsk:s mera. icke må till någon åtgärd föranleda, utan läggas lill handlingarne.
Const.Utsk. har, efter mitt förmenande, förbigått, på sätt en reservant också anlydt, åtskilliga af de vigtigaste ärendena.
Utsk. har deremot hållit sig vid åtskilliga andra, som jemförelsevis dermed äro småsaker.
Afven i dessa punkter har, efter hvad mig synes, något, som hört under den 106 §:n, blifvit hänfördt under den 107 § Reg.F. Men det må härmed vara huru som helst och äfven med befogenheten eller riktigheten af de anmärkmr, som blifvit gjorda.
Jag lemnar dem i sitt värde.
Jag tror blott, likasom den siste värde talaren yttrat, att omständigheterna utom oss äro i närvar, ögonblick af den beskaffenhet, att vi böre bemöda oss om, alt utlänningen icke må kunna finna något tecken till oenighet emellan Sveriges Regering och Sveriges folk, aldraminst inom detta Stånd, som har både de Hesta och de förnämsta krigarne inom sitt sköte.
Jag tillstyrker alltså, lika med Hr Gripenstedt, att detta betänk, må läggas lill handlingarne.
En ledamot, som för en stund sedan talade, berömde sig sjelf och sina vänner för det att de kommit till samma slutsats.
Mili mening är, att beröm i sådant hänseende hvarken är förtjent eller tillständig^ aldraminst på den sidan, för hvilken tilldragelserna varit mera gynnande än orden.
Anckarsvärd omtalade här en sak, som icke varit föremål för Const.UtsIcs pröfning och som icke heller kunnat vara det, men hvilken jag icke anser mig böra med tystnad förbigå.
Han har klandrat äskandet af ett hemligt Utsk. och sagt, att det dels vore en löjlighet, dels en parodi på rädgifvare-personalen samt alt detta Utsk:s ledamöter icke vore i egenskap af rådgifvare ansvarige.
J erinren eder, mine
Hrr! utan tvifvel huruledes de första representant-församlingarna inom vårt fädernesland icke voro annat än rådplägningar emellan Konung och folk, att de höilos under bar himmel och slutligen på rikssalen.
Det är först under nuvar. statsförfattning, som öfverläggningarna på rikssalen hafva blifvit förbjudna, men allt framgent kan dock Svenska representationen, i stort laget, anses för en sådan rådplägning.
Det förhållandet, alt R.
St. icke få öfverlägga i Konungens närvaro, borttager icke grunden, ty representationen åsyftar utan tvifvel i hvarje land dels rådplägning, dels ärendenas afgörande i förening med Regeringen.
Riksförsamlingen är det största af alla rådslag, och det är utan tvifvel både på grund och till minne deraf, sorn vår sammankomst ännu heter riksdag, d. ä. rådplägningsdag.
Ar 24 Ben 5 April. nu saken sä beskaffad, så är det ingalunda oriktigt, att K.
M. vid dylika tillfällen, som de förevar., kallar ett Hemligt Ulsk.
Hvad ansvarigheten beträffar, så frågas huru man af riksdagsmännen skulle kunna fordra särskild ansvarighet då de sitta i Hemliga Ulsk., när de för öfrigt äro utan sådan ansvarighet?
Huru kan man fordra, att öfverläggningar, sådana som uti Hemliga Utsk. i allmänhet äro och särdeles nu måste vara, sknlle blottställas för offentligheten?
Jag tror således att delta klander är alldeles obefogadt och förnyar min anhållan alt Const.Ulsk:s ifrågavar. mein. må läggas till handlingarne.
Af de 6 anmärkmsanledmr, dem Coust.Utsk. i sitt raein, upptagit, synes icke någon vara af den betydenhet, alt med skäl kunna framkalla den tillstyrkta åtgärden.
Den enda, som är af någon vigt, är den först förekommande, angrde K.
M:s nåd. kungörelse ronde enskilda banker, hvilka utgifva egna kreditsedlar, gifven d. 9 Jan. 1846.
Enär, på sätt Utsk. i sitt mern. åberopat, K. M:s nåd. kungörelse af d. 14 Jan. 1824, ang:de inrättande af enskilda banker eller diskonter, genom 6 och 7 §§ af lagen för R.
St:s bank, gifven d. 1 Mars 1830, erhållit egenskapen af civillag, synes mig visserligen behandlingen af detta ärende hafva bordt ställas i enlighet med föreskriften i 87 § Rcg.F.; men dä den af föredraganden i målet åberopade 89 §:ns i Reg.F. vidt omfattande lydelse å andra sidan synes hafva gifvit nugon, om än myckel otydlig anlcdn. till det förfaringssätt, som följdes, och då man tillika fäster afseende på de förhållanden, som Gr.
Hamilton i sin reservation åberopat och i hvars innehåll jag till flera, ehuru ej till alla delar instämmer, så synes mig i detta hänseende icke den skiljaktighet i meningar, som torde finnas, ang:de rätta tillämpningen af nyssnämnde §, höra föranleda lill vidtagande af den förordade åtgärden.
En annan sak hade det varit om Gonst.- Utsk. funnit lämpligt att fästa mera uppmärksamhet vid de regeringsåtgärder, hvilka Hr Tersmeden i sin reservation uppräknat, och lemnat oss en utredning af förhållandet i nämnde hänseenden; dä först hade RiksStm ock varit i tillfälle alt derpå grunda ett säkert bedömande af dessa frågor.
Nu åter anser jag för min del icke den föreställning, som man enskildt torde få göra sig om riktigheten af den karakteristik, Hr Tersmeden meddelat oss öfver förberörde regeringsåtgärder, kunna skäligen öfvergå till en sådan, på full sakkännedom grundad öfvertygelse, som skulle kunna verka till ett beslut i enlighet med hvad han synes hafva åsyftat.
Då man tillika täger i betraktande de bryderier och svårigheter, hvaruti ett ombyte af den ansvariga rådgifvare-personalen i närvar, stund skulle försätta Regering och folk, och i det man jemväl, såsom tillbörligt är, tacksamt erkänner allt det åtskilliga goda och förtjenstfulla, hvarför man hos nuvar.
Styrelse slår i förbindelse, så synes mig, att man under närvar, förhållanden bör, med undertryckande, individuellt, af allt hvad man uudcr andra omständigheter kunde finna sig äga anlcdn. att i Den 5 April. 25 motsatt hänsigt uttala, härvid stadna i det beslut, som redan blifvit här föreslaget, nemi. alt lägga Utsk:s betänk, till handlingarna.
En lids cykel liar försvunnit.
Nationens rätt att genom dess ombud fordra räkenskap af sin Regering inträder.
Mine Hrr! klockan slår; det är ett vigtigt ögonblick i de konstitutionella nationernas lif; lyssnande står folket att förnimma, huru representationen fyller sin förpligtelse.
I närvar, ögonblick vinner denna omständighet ökad betydelse, då framåtskridandets män, hänförde af segern öfver rättmätigt tillkämpade, folken länge missunnade rättigheter, möjligen kunde förgäta, alt med varsamhet begagna en fördel, sorn, om den skall leda till folkens materiela och intellecluela utveckling, icke får skeft uppfattas eller ensidigt missförstås.
Under sådana förhållanden anser jag det vara representantens pligt, att öppet och oförtäckt uttala sin tanka, ett uttryck af den opinion han representerar och derigenom lägga sin röst i den vågskål, som mäler Regeringens ställning i landel.
Jag tvekar derför icke, all uttala min enskilda åsigt: alt den politik, oni äfven i vissa detalj-bestämmelser vacklande och felaktig, som Regeringen lagt lill grund för sitt handlingssätt, hvilket synes representera framålgåendets element, ehuru med skyldigt hänseende till det bestående, i dess helhet delas och erkännes af nationen.
Af dessa skäl yrkar jag afslag på betänk.
Cederström, Jakob: Det betänk., som utgör föremål för R. o. Ad:s nuvar. öfverläggning, är af Const.Utsk. så uppsatt, att, oansedt alla de der förekommande punkter, innefattande anmärkn:r, R. o. Ad. lagligen, i min tanka, icke kan upptaga någon enda af dem till en sådan anmälan, som 107 § Reg.- F. förutsätter.
Man är således nödsakad här, att helt enkelt finna Ulsk. icke hafva salt R.
St. i tillfälle att utlåta sig öfver Konungens rådgifvares förfarande, och jag får på grund deraf, med hänseende till betänk:s innehåll, begära alt detsamma må blifva lagdt till handlingarna.
Jag hoppas visserligen, och det synes äfven så, alt den vackra tanke, sorn uttrycktes af Hr Gripenstedt, delas af Ståndets samtlige ledamöter, nemi. att, under närvar, tidpunkt, detta betänk, icke kan leda lill någon åtgärd.
Om jag således upplager 2:ne punkter, så är det icke derföre alt jag befarar, att dessa punkter skola föranleda något beslut af Ståndet, ulan det är för att upplysa misstag, som jag anser i dessa punkter hafva insmugit sig.
Den första af dessa 2:ne punkter, är Usta anmärkms-punklen.
Utsk:s resonnemang der är både i logiken och i framställning af fakta, så ofullständigt, alt jag anhåller alt fä upplaga några delar deraf.
Utsk. har börjat denna framställning med alt erkänna det svåra i att kunna bestämma skillnaden emellan den civila och ekonomiska lagstiftningen.
Under sådana förhållanden kan det icke vara något annat, 26 Den 5 April. än den förut gällande ordningen i landet, som bestämmer denna skillnad.
Derpå yttrar Ulsk. följande: ”Afven den tilltänkta nya lagen, del enskilta, borgerliga lifvets rätt, är det den civila lagstiftningen, som handlägger frågan, äfven om den innefattade allmänna, ovillkorliga föreskrifter af ekonomisk eller administrativ natur.
Afser den rent administrativa ärenden, faller den under den ekonomiska lagstiftningens befogenhet.”
Då der knappast finnes någon lag, åtminstone af den natur, som den ifrågavar., som icke omfattar begge delarne, så kan det icke vara annat än det faktiska, d. v. s. det bestående, det rätta, bestående förhållandet i landet, som bestämmer skillnaden emellan hvad sorn är civil-lag och hvad som är ekonomisk lag.
Nu kommer ett resonnemang, som i min tanka är alldeles oriktigt: ”Hvad nu vår allmänna civil-rält vidkommer, framträder detta förhållande, blanck annat, äfven uti lagarne ronde krediten.
Lagarne ang:de vexeldragning och vexlars form och innehåll, motiverade ur synpunkten af nödiga rältsgarantier, hafva, exempelvis, alltid såsom civil-lag blifvit behandlade, emedan deras verkningar yttra sig egentligen uti det enskilda, borgerliga lifvet, ehuru de (ill sitt begrepp åro af ekonomisk natur.” Jag skulle visserligen önska, att förhållandet blefve sådant, att dessa vigtiga lagar hlefve behandlade såsom civil-lagar; men om man skulle säga: ”exempelvis hafva alltid såsom civil-lag blifvit behandlade”, så är det motsatsen, och hade varit riktigt, om der hade stålt: alltid såsom civil-lag varit behandlade, med ett enda undantag.
Det är nemi. förhållandet, att, ifrån och med 1749 t. o. m. nu gällande vexelstadga och alla de förklaringar som utkommit, tillika med den nu gällande stadgan af 1816, så hafva dessa författningar rör:de vexlars form och innehåll m. m. aldrig blifvit behandlade annorlunda, än såsom ekonomisk lagstiftning.
Först vid 1834 års riksdag föreslogo R.
St. en gemensam lag för både ut- och inrikes vexlar; men detta förslag antog K.
M. icke, ulan framlade, såsom kontra-propos., ett förslag till en lag för inrikes vexlar.
Den antogs af R.
St., och delta utgör det enda undantag der lagstiftningen i detta fall har blifvit behandlad såsom civil-lagstiftning.
Utom dess har Const.Utsk. ansett att genom 6 och 7 §§ af lagen för R.
St:s bank d. 1 Mars 1830, K. kungörelsen ang:de inrättande af enskilda banker eller diskonter erhållit egenskapen af civil-lag.
Stadgandet i banklagen härom lyder som följer: ”Enskilde stände det fritt alt bolag inrätta lill bankrörelses bedrifvande, under iakttagande af hvad, genom K. kungörelsen af d. 14 Januari 1824, redan, ang:rle enskilde bankinrättningar, är stadgadt, eller framdeles af K. M. och R.
Der är således stadgadt, att vid enskilda bankers stiftande skall iakttagas innehållet af K. kungörelsen af d. 14 Jan. 1824, eller ock att K. M. och R.
St. gemensamt skola ärendet behandla.
Huru det var beskaffadt med denna K. kungörelse, finna vi, då vi läsa R.
Sl:s und. skrifvelse af d. 29 Novemi). 1823, ronde inrättande af enskilda banker här i Sverige.
Den ä April. 27 Sedan R.
St. omförmäU anlednme, hvilka gjort, att man vid 1814 —1815 årens riksdag inskränkt, rättigheten lill enskilt diskontrörelse och dervid yttrat alt: ”R.
St., sorn anse diskontrörelsen såsom egentligen grundad på personlig kredit, hvilken af långifvarens opinion bedömes, fordrar en omtänksamhet och uppmärksamhet, som endast det enskilda intresset kan åstadkomma, hafva alltså trott en sådan lånerörelse hellie böra öfverlemnas åt ensk il ta industrien, än utgöra föremål för statsförvaltningens omsorg”, en tanke, som af R.
St. sedermera 1830 yttrades; så anföra R.
St.: ”Enär, efter nu gällande lagar, enskilde äro berättigade att ingå bolag, hvilkas rättigheter och skyldigheter blifva desamma, som enskildes, erfordras icke någon särskild lag för upprättande af sådane bolag, som nu blifvit ifrågaslällde; roen för att befrämja sådana sammansättningar, mäste dermed förenas utsigten till någon större vinst, än som, genom utlåning i allmänhet, kan påräknas, och en sådan vinst kan icke annorlunda erhållas, än genom någon större förmån i afseende på räntans beräkning, än som lagen i allmänhet medgifver; och då rättigheten att begagna en sådan särskilt förmån, måste för hvarje fall bestämmas, anser R.
St. det höra af E. K. M:s nåd. pröfning bero, att bifalla eller afslå de ansökningar, som i detta afseende kunna göras”. ”R.
St. hafva för öfrigt icke ansett någre grunder för det reglemenlariska af enskilde diskontinrättningar böra i förhand bestämmas, ulan trott det kunna ät den enskilda omlankan öfverlemnas, att öfverenskomma om sådane bolagsreglor, som, å ena sidan, befordra deltagandet uti inrättningen, och, å den andra, befrämja lånetillgångarnes begagnande; hvarföre R.
St. endast få lill E. K.
M:s nåd. godtfinnande hemställa, att, genom utfärdande allmän förordning, följande stadganden måtte i nåder varda meddelade.”
Här komma nu de 4 punkter, som äro intagna i den K. förordningen af d. 14 Jan. 1824, och som blott innehålla allmänna föreskrifter.
Sl:s förslag till en lag för R.
St:s bank icke blef antaget af K.
M. och således icke efter 1830 års banklag någon förändring af K. M. och R.
St. blifvit särskilt stadgad, så låg det inom K.
M:s rätt alt bevilja åt de enskilta bolagen sådana friheter och oktrojer, som voro grundade på lag inom gränsorna af 1824 års K. kungörelse; och då de nya oktrojerna, långt 4 frän att innehålla någon utvidgning af hvad de gamla innehöllo, snarare åsyftade någon inskränkning deri, så kan således icke något öfverskridande af gränsen för den civila lagstiftningen nu hafva ägt rum.
Vill man deremot sätta i fråga huruvida rikets sannskyldiga nytta är öfverskriden derigenom, att dessa banker fått oklrojer, så torde den tanken svårligen kunna ogillas, hvad tänkesätt man eljest må äga ang:de privatbankernas nytta eller skada, att under närvar, förhållande, då det är omöjligt att äfven med bästa vilja tillvägabringa en förutseende lagstiftning i sin fullkomlighet för R.
St:s bank, så är det af nöden att äga enskilda banker.
Huru skulle det hafva sett ut i Sverige om, under 1842, 28 Den 5 April. 1843 och 1844 äis dåliga rörelse, det icke funnits privatbanker, sorn kunde supplera inskränkningarne i den stora riksbankens rörelse.
Oni de hotande konjunkturer, som nu finnas på den finaneiella himlen, skulle verkligen komma öfver oss, och en kris öfvergå Europa, kanske svårare, än någon som vi under de sednare 30 åren upplefvat, så skulle det kanske icke ens stå i K.
St:s förmåga med bästa vilja, att sätta banken i sådan ställning, att dessa banker kunde upphöra.
Ilen 2:dra punkten, som jag anser mig böra upptaga lill ogillande af Utsk:s dervid gjorda förslag, är den 6:le anmärkntspunkten ”ang:de beviljad ersättning fiir Norrska korvetten Örns deltagande med åtskilliga Svenska krigsfartyg uti en expedition till medelhafvet år i83j”.
Der vill jag först förklara, att om Const.Utsk. har anmärkt någon ofullständighet eller någon inkonseqvens uti föredragandens afgifne tillstyrkande i delta fall, hvilket icke föranledi något beslut, så har Const.Utsk. i sin föredragning för 11.
St. gjort sig skyldigt till en dylik ofullsländigliet, nemi. då de sjelfva anfört ett förhållande år 1832, att då K.
M. bestämde proportions-grunden för ersättningen ifrån Svenska konvoj-kommissariatet till Norrige för dess deltagande uti ifrägavar. kostnader, så gaf Norrska statsverket en större summa än det gaf 1838, hvilket torde komma under beräkning, och dervid har man glömt alt den summan som betaltes 1832 utgick i pappersmynt, som hade förbättrat sig till 1838, hvilket gjorde denna summa nära lika stor som den, hvilken förut var betald.
Men det är nu på det högsta förvånande, alt Utsk. har på detta sätt vidrört en så ömtålig fråga, som den, hvilken i denna punkt innehälles, innan bestämda grunder blifvit uppgjorda, (hvilket jag hoppas snart mätte komma att ske) för de unionella förhållandena de båda rikena emellan.
Alt ifrån R.
Sl:s sida ett sådant förhållande vidrördes, skulle göra en svår choque på de band af enighet, hvilka finnas emellan de begge rikena, och som äro så vigtiga för bibehållande af deras sjelfständighet emot andra makter.
Hr Tersmeden, Nils Jakob: Gr.
Anckarsvärd har börjat debatten öfver det märkliga ämne, som är föremål för dagens öfverläggning.
Han har dels uppehållit sig vid innehållet af Const.Ulsk:s mera. och dels har han i pin tanka hållit sig något utom detsamma.
Han har t. ex. ingått i en kritik af grundlagen i afseende å Hemliga Utsk.
En sådan fråga hörer icke lill dagens öfverläggnings-ämne.
Han har vidare lagt Const.Utsk. till last, aft det icke till R.
St. inberättat i hvad måtto Konungens rådgifvare visat större eller mindre statsmanna-insigler vid behandling af frågor, som icke blifvit genom någon anmärkn. af Utsk. hos R.
St. anmälda.
Då Const.Utsk. icke funnit skäl att anmärka vissa inför K.
M. behandlade regerings-ärenden, kunde Const.Utsk. med ännu mindre skäl gifva tillkänna, huruvida, och i hvad mån Utsk. ansåg Konungens rådgifvare dervid hafva ådagalagt slalsmanna-insigler eller icke.
Anckarsvärd har vid - Dun 5 April. 29 lydigt, såsom mig synes också bredvid grundlagen, upptagit förbudet af spanmåls-export, hvilket gifvit anledn. till en diskussion här på Riddarhuset, hvilken följakteligen ej heller fullt varit på sitt ställe.
Slntföljden af Gr.
Anckarsvärds märkliga anförande har blifvit den, att han, på grund af 29 §:n Riksd.Ordn., yrkat propos. derå att R.
M. med tind. önskan om endtledigande af hela rådgifvare-personalen.
Grefven tilläde dervid, att han ansåg sig, då Const.Ulsk. gifvit en ledning till att bedöma rådgifvarne efter 107 §:n, kunna, oberoende af (Jtsk:s tillstyrkande, sådant yrka.
Jag tror ali Grefven dervid gäll för långt.
Bland rådgifvarne finnas 2:ne, som icke äro af Const.Ulsk. anmälda för något förbiseende af deras pligt i denna egenskap. Hvarken mot H. Ex. Jusi.-statsministern eller chefen för civildepart:tet har någon anmärkn. blifvit af Utsk. framstäld.
Jag vill icke förlänga öfverläggningen med att vidlyftigare besvara Grefvens anförande, men Grefven torde icke kunna utsträcka sitt yrkande till andra rådgifvare, än dem, mot hvilka någon anmärkn. blifvit gjord.
Hvad särskildt emot mig, såsom reservant, är anmärkt, vill jag icke heller-upptaga tiden med all besvara, ty det är äfven utom ämnet.
Jag har ansett mig reservationsvis böra gifva tillkänna, att jag icke delat Ulsk:s beslut, hvarigenom vissa hufvudsakliga Regerings-ärenden blifvit gillande förbigångne, men icke med afsigt alt dermed föranleda någon diskussion inom RiksStm, ty den vore också bredvid grundlagen.
Jag har då icke vidare att tillägga, än att jag, ehuru på andra grunder, instämmer med Hr Gripenstedt uti hans yrkande, alt detta betänk, mätte läggas, kort och godt, till handlingarne.
En värd talare har här sagt, att han hoppades, alt Regeringen vid delta tillfälle skulle äga ett stöd hos de liberala, eller, som han yttrade sig, dess sanna vänner.