Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bastanta festmiddagar och supéer hafva aflöst hvarandra, så att öfverstepresten Modi, innan han lemnade oss, i sitt stilla sinne bör kunna gladt sig åt att hafva framstält en ärlig önskan om att våra boskapshjordar måtte forökas.
Och för att motivera vår goda aptit visade vi i Upsala orientalisterna prof på » hur man åt som man äter i ungdomens vår *.
Inför alla dessa förkrossande fakta, vittnande om, att vi ärligt sträfvat att häfda vår ära, våra bruk och sedvänjor m. m. inför österlandets barn, måste talet om * hum-bug » från vår sida förstummas.
Skulle kritiken öfverflyttas på orientalisterna sjelfva, deras generalsekreterare eller kongressens betydelse som ett öfverläggningscentrum för den österländska forskningen, så äro vi nog blygsamma att icke inlåta oss i resonnemang om saken.Yttre glans och inre halt.
Några iakttagelser från orientalistkongressen
Gunnar Hfflgerstolpe.
M: t konung Oskar II: s allbekanta tur i vädret hade ej heller förnekat sig, då de fräjdade orientalister från öster-och Vesterland under H.
M: ts höga protektorat sammanträdde till sin åttonde allmänna kongress.
Indiansommaren hade skänkt oss en af sina vackraste dagar med högblå himmel, klar luft och värmande sol.
På Riddarhustorget myllrade det af folk, som af pickelhufvade poliskordonger trängdes undan och packades ihop, för att vägen skulle vara öppen och bred för de vise.
Ty dagen var vetenskapens, den vetenskap, som ur Mosuls solbrända kullar, ur Nilens ruinbe-sådda dal och de sju flodernas tempelland, dragit fram de äldsta spåren af mänsklig odling, visat upp våra religioners gemensamma ursprung, huru de tagit form och gestalt allt efter folkens stigande eller fallande kultur, samt låtit ur årtusendens grafvar en gången verld stiga upp, som i otaliga slägten efter slägten beherskat jorden, skapat och förintat riken och dynastier och lefvat ett rikt utveckladt kulturlif på en tid, då vår gudalära täljer, att jorden var öde och tom med mörker på djupet.
Denna vetenskap, som icke böjer sig för någon annan makt än sanningens, icke erkänner annan förtjenst än arbetets, bildningens och hederns, den skulle nu hedras af Europas mest bildade monark, af hans råd och hof, hans härsmakt och hela hans folk, enkannerligen de glada och nyfikna stockholmarne.
Och i strålande solsken färdades nu de lärde fram i mjukkarmade landauer till Riddarhusets portal, der de i grönt inbäddade sfinxerna logo sitt outgrundliga leende, stego mellan bjömskinsmössadegrenadierer uppfor de breda trapporna till svears och göters riddarsal, der, dagen till ära, de höga fönstren slagits upp för de friska vindar och damborstar fejat bort hvaije spår af väggschäktans ensliga gång öfver de anfrätna sköldarna.
Hvilken lysande samling!
Ex oriente lux, sade redan de gamle och efter dem både Dagbladet och Allehanda och Ny Illustrerad Tidning.
Och i vesterlandet har man icke satt ljuset under enom skäppa.
Se blott hvilket glitter från guldsmidda uniformer och stjemprydda bröst, hur det blänker från Mohsin Khans » Solens stjerna » till hr Cronhamns Badensiska husorden, från hr v. Ehrenheims » Serafim » till cartouchema på den armeniske » ingeniören », somliga säga profryttaren för Nobels fotogén.
I sanning, ex oriente lux!
Och hur strålar det icke der till höger i salen, der skönheten och behagen tagit plats, söderns mörka varmhyade döttrar bredvid nordens blonda .. se der, följ blott Névrouz Khans blixtrande ögonkast.
ah, la belle secrétairel
Men nu dånar musiken i vestibulens hvalfgångar.
Konungen kommer.
Med det behag och den älskvärdhet, som äro honom säregna, helsar han församlingen och intager ordförandeplatsen.
Förhandlingarna skola börja.
Det råder en viss spänning i salen, en lätt oro.
Man undrar huru skall H.
M: t, hvars fromma sinne och nitälskan för den rena, fdlena saliggörande läran äro allom välbekanta, förhålla sig inför denna ärevördiga samling, der all verldens religioner äro representerade hela skalan utefter?
Skall han öppna förhandlingarna i den treenige Gudens namn, och i så fall efter hvilken bekännelseformel, eller skall han gifva Orientens gudar äran?
M: t löser den gordiska knuten genom att negligera dem allesammans och på Voltaires språk böija med ett enkelt: mine herrar!
och därefter böljar den sonora stämmans tonfall ut till hvarje vrå af salen med försäkran om den kunglige, men upplyste talarens stolthet och glädje öfver den imponerande församling, som på hans bud nu stämt möte i hans hufvudstad, men annars, då den icke tittar ned på seklerna, drager i fejd för det ljus, som bländande skiner öfver vår tid.
Han är ledsen, som en öfver sina söners framtid bekymrad fader, att de tider äro förbi, då furstame kunde med pretiosa täppa skaldens mun (hvilket utmärkt medel annars att hindra Filip Tammelin att kväda för nionde gången), men han ber i stället att få betyga dem sitt djupa intresse, sin uppriktiga högaktning etc. etc., vän-liga ord, hvilkas konungsliga höghet icke minskas af deras omisskänliga slägtskap med de ordalag, med hvilka man brukar afslå en begärd borgen eller större » vigg *.
Efter konungen hans hängifne tjenare, grefve Carlo Landberg, talande en charmant franska.
(Den franska H.
M: t i nåder behagade tala, var såsom det höfves Bernadottes sonson, betydligt mera korrekt än Gustaf Gullbergs, hvar-emot man skulle kunna säga att H.
M: ts prononciation hafva fransmännen själfva ännu icke lyckats förvärfva sig.
) Grefve Carlo är rörd, hans hjerta är för fullt för att han skall kunna tala i längre än en timmes tid, han står inför förverkligandet af många års i tysthet närda önskningar: grefve, italiensk till och med, är han, Nordstjernans kommendörs-plaque är honom lofvad och Italienska ministerposten hägrar i fjärran (unge Bildt fick den).
Han älskar österlandet allt sedan han i Faraonernas land tjenstgjorde som dragoman åt grefvame Wachtmeister.
Fördragsamheten är der större än i vesterlandet, hvarest man ännu faster sig vid en hedersdomstols utslag, österländingen är indolent, och en energisk vilja kan bland dem snart komma till makten.
Låtom oss eröfra Orienten, utropar han.
Och så gif-ver han i stora drag tillkänna kongressens stora mål och djupa betydelse.
Orientalisterna skola förena öster- och vesterland och bereda båda folkens välfärd.
Årtusendens rashat och fiendskap skola utplånas och med upplysta furstars hjelp skola försoning och samhällsfrid utbreda sig från östgöta-bygdens leriga jord till Libyens sandiga mark.
Medlet härtill äro orientalistkongresserna, hvilka med sina fester och banketter så lätt förmedla den första personliga bekantskapen mellan österns och vestems söner och gifva rika tillfallen till brorskålars drickande, för hvilket ändamål H.
M: t konung Oskar II med öppen blick för dess civilisatori-ska betydelse behagat i nåder till kongressen förära det ryktbara cisilerade hornet.
För att få tillträde till orientalistkongresserna måste man dock vara orientalist och orientalist är man icke utan att känna det arabiska gatsprå-ket, hvilket i sin simplaste användning innehåller mera poesi än v. Heidenstams underskönaste stanzer.
Lärom det altså och vi skola under H.
M: t konung Oskar II: s höga protektorat öppna en ny æra för civilisationen i Orienten.
Varen helsade: » Du feingebildeter Mann!
Verebrtester!
Wir haben heute unsern Festlag.
Guck ’ her und geniesse: du wirst Wunderliches finden von allen Arten.
Wir haben Schnaps und Zuspeisen, die den Gedanken aus dem Kerker lösen. »
Kongressens skeden därefter behöfva vi endast antyda: den kungliga festen å Drottningholm med den sagolika hemfärden utefter Mälarens stränder, banketterna å Grand och Hasselbacken, färden till den urgamla visdomsstaden vid Fyris å, där svenska kyrkans primas med de heligaste eder lär betygat kongressen sin ofbrstälda aktning, samt afresan öfver Wärmlands skogiga bergshöjder till Norges norska hufvudstad, där fest efter fest åter vidtog tills farden gick förbi Trollhättans fradgande vattenmassor till krämarstaden vid Göta elf och kongressen där värdigt slöts med ett tal utaf Moje Rubenson för grefve Landberg.
Mellan festerna höllos sektionssammanträden, där hvaije talare hade tio minuter för att framlägga resultaten af sina vetenskapliga forskningar, en tid, som för de flesta kongressmedlemmarna räckte mycket godt till.
En i Tyskland for 304 kronor inköpt mumie, » 2000 år garanteras *, förevisades äfven (numera som ett försoningsoffer skänkt till universitetet i Kristiania).
Se där i korthet kongressens yttre drag.
De visa från samhällets högste en hyllning för vetenskapen och dess for-tjente målsmän så storartad och signifikativ, att dess like hos oss icke förekommit sedan H. M.t med friherrlig värdighet belönade Nordenskiölds vetenskapliga storbragd.
Hvadan detta, fråga vi, och svaret är lätt funnet: det var den ofarliga, gagnlösa vetenskapen, som hyllades.
Icke så att vi skulle underkänna betydelsen af den vetenskap, hvilken mer än mången öppnat nya, omätliga vidder för mänsklig forskning och vetande, eiler vara blinda för den mäktiga inverkan på människornas tankar och tro, för den omgestaltning af deras andliga uppfattning och åskådning, som denna vetenskaps rön utöfvat och än mera genomgripande skall ut-öfva, när dessa rön och konsekvenserna af dem hunnit tränga ut till de stora massorna.
Men härmed äro vi ockinne på den sak, som dikterat och berättigar vårt omdöme.
Den orientalistiska vetenskapens storhetstid är förbi; då Åkerblad, Champollion d. y. och Thomas Young tydde Faraonernas heliga skrift, då Grotefend och Rask löste kiltecknens gåta, då Oppert skref sitt historiska verk och Max Muller grundade den jämförande religionsvetenskapen, utförde de vetenskapliga storbragder af den mest betydelsefulla innebörd och man har icke rätt af dem begära något mera.
Men om deras efterföljare skola i någon mån vinna rätt till samma berömmelse, måste de gå vidare framåt och icke nöja sig med att å den en gång lagda grunden rada upp materiel, af mer eller mindre värderik halt.
Det tillhör dem att draga ut konsekvenserna af sin vetenskap, att låta hvad de inhemtat om de gångna tiderna komma vårt nutida samfundslif till godo eller med andra ord att gifva oss resultaten af sin forskning tillhanda i sådan form att de kunna inverka på vår verldsåskådning.
Men härför hafva de visligen aktat sig och därmed är ock den orientalistiska vetenskapen i deras händer ofarlig och gagnlös.
Icke ens Max Müller, hvilkens vetenskap dock af sig själf synes rent af tvinga därtill, har vågat eller kunnat gifva tillkänna den djupaste innebörden af sin forskning.
Hade han så gjort, borde han blifvit vår konungs gäst, icke å Grand utan kanske snarare å en viss holme i Mälaren.
Nu må man brösta upp sig och säga, att vetenskapen är sig själf nog, men der med frånkänner man den ock sin förnämsta uppgift: att verka ombildande på människoanden, utan hvilket dess ära är ringa och gagnet ytligt.
Särskildt inom den egentliga orientalistiska vetenskapen synes oss den enbart samlande vetenskapen vara af ganska underordnadt värde; ofta nog erfordras för att, sedan chiffren en gång är gifven, tyda en mer eller mindre svårläst inskrift eller variant icke större vetenskaplighet än den hvarje typ utvecklar, då han har att i vinkelhaken återgifva d: r A. F. Åkerbergs eller professor Angelo de Gubernatis moderna hieroglyfer.
Skall för öfrigt orientens visdom gräfvas upp endast för att be-grafvas i några få lärdes damgömmor, hade den så gerna kunnat tå ligga kvar, där den låg.
Grefve Landberg hade därför ock fullt fog för sin maning till orientalisterna, att de skulle sätta sitt mål högre än hittills, att deras uppgift borde vara att förbrödra österns och vesterns folk och ned-rifva den skiljemur, som medeltidens fanatism upprest dememellan.
Men huru tror man väl att detta skall blifva möjligt utan att en fullständig revolution i uppfattningen af allt hvad religion heter först eger hos båda folken rum.
Och denna kan i sin ordning icke ske blott genom komparativ religionsforskning, utan därtill fordras att man drager och uttalar konsekvensen af denna vetenskap.
Men härtill hafva de ärade orientalistherrame ingen håg; insvepande sig i sin vetenskapliga värdighet, öfverlåta de detta åt de olärde, lekmännen och literatörerna, för hvilka grefve Landberg hade ett så öfverlägset leende.
Vi hafva en orientalist, som dragit en slutsats utaf hvad han lärt af Orienten och som uttalat den, predikande lifsglädjens religion.
Det är, som vi veta, Verner von Heidenstam.
Han vägrades helt enkelt tillträde till kongressen, väl mest utaf personlig hämdlystnad, men måhända hade vederbörande äfven en aning om att Orientens visdom icke var ofarlig i hans händer.
Väck lifsgläd-jen hos vesterns modstulna folk, låt den tränga till samhällets nedersta lager, och du har lössläppt den kraft, som snabbare och fullständigare än någon annan skall revoltera vårt andliga lif och spränga våra sociala former.
Något sådant har man icke afsett vid någon orientalistkongress och aldra minst vid den, som åtnjöt äran af vår upplyste konungs höga protektorat.
Nej, man har gjort smått till stort och till vetenskaplig storhet upphöjt det betydelselösa, låtit skalet få rangen och hedern och innebörden stäld i skymundan.
Man har icke velat hedra vetenskapens resultat utan endast namnet vetenskap, och äfven detta blott i den mån det tillfört arrangörerna nytta eller berömmelse.
Däraf hela formen för denna orientalistkongress med sin oändliga rad af fester, där man orerade stort och bredt om sin höga vetenskapliga uppgift och betydelse, men gaf de få verklige vetenskapsmännen, som infunnit sig, så ringa tillfälle att draga något vetenskapligt utbyte af sin härvaro.
Däraf graderin-gen utaf kongressmedlemmame, icke efter deras vetenskapliga värde utan efter deras egenskap att vara konungens gäster eller icke, däraf de många taktlösheterna och däraf möjligheten för en person att outplånligt trycka sin prägel på kongressen.
Kongressen var icke vetenskapens, den var konung Oskars och grefve Landbergs.Konung Karl XV® unionsförslag.1
I det föregående har jag — såsom jag vågar tro — ådagalagt, att svensk-norska regeringen utvecklade åren 1861 — 63 en positivt skandinavisk politik.
Jag skall nu tillåta mig visa, att orsaken, hvarför denna politik icke ledde till afsedt resultat, träffas hos det Hallska, icke det De Geer-Manderströmska kabinettet.
Man har allmänt berättat följande:
När konseljpresidenten Hall d.
23 aug 1863 tillstälde svensk-norska sändebudet i Köpenhamn, grefve Hamilton,
1 E. Elberling, medarbetare i Faedrelandet 1863, har gjort en gensaga mot min framställning om sammanhanget med det ryktbara telegrammet: 22^000 mand kommer og Han se / v.
Elberling var d.
15 dec.
närvarande på Faedrelandets redaktionsbyrå.
Han säger, att dit då ankommo från Stockholm två telegram, det ena afsändt af Aftonbladets redaktör Sohlman, det andra, såsom jag berättat, af Georg Rosenmtiller.
Så till vida synes det mig, att ju Elberling oberättigadt betecknar min framställning såsom » alldeles oriktig ».
Vidare konstaterar han, att Sohlmans telegram var det förstutkastet till den förbundstraktat, hvilken skulle utgöra första praktiska steget till de tre skandinaviska folkens uniont spred sig genast kunskapen derom i de svenska regerings-kretsarne och framkallade betänkligheter hos en man, som der, vid sidan af frih.
De Geer och grefve Manderström, intog en ledares plats.
Denne man var frih.
Gripenstedt, finansministern.
Den i sept.
sammanträffade Gripenstedt med sina kamrater i statsrådsberedningen och begärde upplysningar om innehållet af förbundsförslaget.
Kort derpå, den 8 sept., enligt andra uppgifter d.
2 eller 3, hölls hos
anlända och lydde på svenska såsom det samma dag återgafs i F&lt;edrelan-det på danska: » 22,000 mand kommer o g Han selv ».
Men innan ännu korrekturet var slutläst, » inlemnades » på byrån i » afskrift » Rosenmullers telegram, hvilket var aflfattadt i förtäckta ordalag: » Far kommer med drän-garne » m. m.
Sjelfva innehållet öfverensstärade emellertid med Sohlmans.
Således egde redaktionen till sitt förfogande samtidigt två telegram om saken, Sohlmans och Rosenmullers, men endast det förra, icke det senare, offentliggjordes.
Detta är en faktisk rättelse i mina uppgifter.
Återstlr mitt påstående, att Rosenmiillers telegram ålade emottagaren att icke offentliggöra innehållet.
Elberling säger, att i intetdera telegrammet fans ett dylikt förbehåll, och jag medger att hans vittnesmål är af vigt for Kari Ploug.
Hvad beträffar det Sohlmanska telegrammet, kan jag ej betvifla hans utsago.
Annorlunda ställer det sig såsom mig synes, med det Ro * en-mlillerska.
Elberling intygar sjelf, att det inlemnades i afskrift på byrån.
Är han då alldeles säker på, att afskriften ock var fullständig?
Den omständigheten, att, såsom Elberling säger, det numera torde bli svårt utreda hvem inlemnaren var, är betydelselös, eftersom han anser sig veta, att telegrammet var adresseradt till en af de tre ifriga skandinaver — Carlsen, Blixen-Finecke och A.
Hage — hvilka hade sändt Rosenmiiller till Stockholm.
En af dem, A.
Hage, var, om jag ej misstager mig, Plougs egen svärfar.
Elberling betonar, att Ploug icke var en bland Rosenmtillers sän-demän.
Någonting sådant har jag ju ej heller sagt.
Deremot antager jag, att Ploug hade på förhand god reda på Rosenmiillers beskickning, och i sjelfva verket var förberedd på att så snart som möjligt emottaga meddelanden om resultatet.
Min underrättelse om det af mig omnämda förbehållet har jag från en af de två personer, som måst ega den mest autentiska kännedom derom.
Jemför hvad som berättas om denna sak af Posthumus, Ur minnet och dagboken om mina samtida, elfte delen, Sthlm 1874, sid. 138, 139, der äfven telegrammet om de 22,000 uppgifves vara af Rosenmtiller, hvarvid Posthumus särskildt tillägger: » mången inbillade sig: af Sohlman ».
Ännu en anmärkning.
Elberling meddelar, att Ro-senmtillers telegram innehöll tillägget, att kung Karl aflcmnat ett » bindande skriftligt löfte ».
Detta tyckes mig redan i och för sig bort intyga för redaktionen af Faedrelandet, att löftet var » privat förtroligt » och icke ämnadt till offentliggörande.
Det synes mig derför äfven mindre exakt, då Fasdre-landet i sin förklaring dagen derpå, den 16, yttrar, att tidens korthet, innan bladet skulle läggas i pressen, icke tillät redaktionen skaffa sig » någon närmare upplysning » om depeschen.
Rosenmiillers telegram var ju en kom-konungen på Ulriksdals slott en hemlighetsfull sammankomst, i hvilken deltogo: frih.
De Geer, grefve Manderström, frih.
Gripenstedt, norske statsministern Sibbem och den från Köpenhamn anlände grefve Hamilton.
Allmänt har antagits, att Ulriksdalssammankomsten betecknar en vändpunkt i Sveriges danska politik.
I Köpenhamn trodde man sig inom kort pålitligt veta, att » i denna sammankomst bröts oåterkalleligen stafven öfver den skandinaviska alliansen. » 1 Detta skulle ha varit frih.
Gripenstedts
mentar till Sohlmans.
Antyder icke motsägelsen mellan denna förklaring och det verkliga sakläget, att man önskade genom det tryckta ordet binda det skriftliga löftet?
Sedan ofvanstående redan var skrifvet och uppsatt, erhöll jag kännedom om en till Ostgöta Correspondenten för den 21 sept.
af G.
Rosen m iil ler insänd uppsats benämd: Några upplysningar i anledning af Emil von Qvantens af handling i Dagens Krönika under rubriken: Konung Karl XV: s unionsföi slag.
I denna uppsats yttrar Rosenmtlller angående telegrammet om de 22,000: » Saken förhåller sig som följer.
Både Sohl-man och jag, som båda visste huru man väntade oeh längtade efter någon underrättelse om hjelp från Sveriges sida vore att förvänta kommo, efter att hafva talat med konung Karl, öfverens om att sända Carl Ploug ett förtroligt telegram, som skulle affattas så, att man kunde för stå t att det ej borde offentliggöras.
Det lydde: &gt;22,000 kronor bjudas, köparen kommer sjelf for att afsluta affären », och skulle både mitt och Sohlmans namn stå der-under.
Så var öfverenskommelsen mellan mig och Sohlman, då jag om aftonen gick från byrån.
Men nu ser jag att Elberling i Danska Dagbladet upplyser, att det omtalade telegrammet blott var underskrifvet af Sohlman och lydde: » 22,000 man kommma og han selv ».
Denna upplysning har smärtsamt berört mig, ty jag kunde aldrig tro, att Sohlman bakom min rygg handlat utan mitt vetande och tillika brutit öfverenskommelsen oss emellan.
Nu förstår jag mycket väl, att Ploug kunde frestas att sätta detta telegram främst i sin tidning, men jag tror ej, som von Q vanten, att Carl Ploug gjorde detta för att lägga något band på konung Karl, ty dertill är Ploug för ädelsinnad ».
Kursiveringen i citatet är af mig.
Som Sohlman är död, kan man nu icke erhålla hans förklaring, som måhända skulle gifvit ytterligare upplysningar i denna, som det visar sig, ytterst invecklade sak.
Ganska besynnerligt förefaller det mig, att Rosenmiiller först nu, genom Elberlings inlägg, uppmärksammat att telegrammet i Faedrelandet icke egde den lydelse, hvarom han öfverenskom med Sohlman.
Tillika är det en anmärkningsvärd underlåtenhet af Rosenmiiller, att han ingenting nämner om det telegram, som — enligt Elberlings utsago — han själf aflät samtidigt med det Sohlmanska.
I hvaije fall kommer det sätt, hvarpå man genast begagnade sig af kung Karls till Rosenmiiller afgifna &gt;bindande skriftliga löfte » att stå för Fadrelandets egen räkning.
Och detta sätt var ej ädelt.
Hufvudomdömet i denna sak kan väl anses stadgadt.
' Vidar, Fremtiden, Politiske Betragtninger, Kbhvn 1866, sid. 42.verk.
Gripenstedt — berättas det vidare — förutsåg att Frankrike, England och Ryssland komme att lemna Danmark i sticket.
Han ansåg, att Sverige icke hade andra intressea gent emot Danmark, än öfriga undertecknare af London protokollet, som garanterade danska monarkiens integn tet.
Han framhöll, att man borde noga öfverväga om Sverige-Norge egde förmåga att utrusta och underhålla cn armé på krigsfot, ty man kunde ju icke begära att den skulle underhållas af Danmark.1 Gripenstedts framställningar afgingo med seger.
Efter Ulriksdalssammankomster.
fortsattes allinsunderhandlingarna med Danmark endast for syns skull, tills de alldeles afbrötos i dec.
Men så kan det omöjligt förhålla sig.
För det första fortsätter grefve Manderström i sina skrifvelser samma språk, som han förut fört under flera års tid.
Den 28 sept.
inrapporterar danska sändebudet i Wien att hans svenska kollega erhållit från grefve Manderström ea depesch, i hvilken tillkännagifves: » Så länge en förbunds exekution inskränker sig till Holstein, kommer svenska regeringen att deri se endast en rent tysk tvistefråga; men skulle detta område öfverskridas, och Slesvig beröras dera£ bör det icke fördöljas, att hon i sådant fall måste erkänna hela Norden vara hotad och då se sig nödsakad att öfver gifva sin passiva hållning. » 2 Samtidigt, den 29 sept, fe-berättar danska sändebudet i Petersburg, att svenska mife stern derstädes emottagit från grefve Manderström en pesch, i hvilken yttrades: » I öfverensstämmelse med sina föregående tillkännagifvanden, kommer Sverige att förbli
1 Se Johan August Gripenstedt, en minnesteckning, IX, Göteboigs-Po-sten den 6 nov.
Minnestecknarens yttranden om de eventuella svensk-norska hjelptruppernas underhåll i falt utvisar, att han ej egde kannedocn om det danska allianstraktatsförslaget, i hvars 4: e paragraf sages: » H.
M, Konungen af Danmark förbinder sig att transportera de svensk-norska trop per, som ställas till hans förfogande, från Kristiania, Göteborg, eller Mal » 0 till Danmark samt senare, efter slutadt användande, tillbaka.
Likaledes bar den danska statskassan utgifterna för de svensk-norska truppernas underbiD sjukvård, foder åt hästarne, ammunition af krut och kulor samt lalttilligg till manskapets och officerarnes fredslöner. » Då det är otänkbart, att iåx frih.
Gripenstedt förskaffade sig fullständig kännedom om traktatföfsU^ innehåll, framgår häraf tydligt opålitligheten i hela den Ulliga skildn°S minnestecknaren (Paul Fritz Mengel) i Göteborgs-Posten lemnat af Gripenstedts uppträdande i Ulriksdalssammankomsten.
a Danska riksrådets folketingsutskotts betänkande, aug 1864, II,
IV.neutralt så länge det endast är fråga om Holstein och Lauenburg; men det kommer att öfverge sin passiva hållning, i fall de tyska truppeme rycka in i Slesvig. » 1 Samma språk, som grefve Manderström förde kort efter Ulriks-dalssammankomsten, fortsatte han äfven senare.