Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På kort afstånd från staden syntes ett nyss anlagdt retranchement, hvilket redan egt 4 kanoner, som likväl icke längre funnos der.
På förhand hade det varit bestämdt att Uddevallas borgerskap skulle försvara ingången till sin stad, men efter Qvistrums-affären hade de afstått från detta beslut, och alltså låg vägen fri för de ovälkomna gästerna.
Vid tullporten emottogos prinsarne af magistraten, och efter några humant vexlade ord ålades borgmästaren af danske befälhafvaren att öfverallt i staden låta anslå hans manifest.
Men borgmästare Åberg vägrade envist att verkställa detta, förklarande att såväl hans tillgifvenhet som pligt mot sin konung gjorde det för honom omöjligt att lyda den erhållna befallningen.
Detta så hedrande drag af mod och patriotism, då fienden stod hotande vid tröskeln, slog särdeles an på prinsens egna känslor.
Och långt ifrån att väcka harm, blef det en källa till välvilja.
Borgmästaren berömdes för sina rättskaffens tänkesätt; och i stället att tvinga honom till en under dylika omständigheter vanlig underdånighet, lät prinsen af Hessen några personer vid armén uppspika manifestet.
Med afseende å denna tilldragelse säger han:
”Uddevalla har att tacka denne borgmästares kloka förhållande derför att staden endast haft liten känning af de från krig oskiljaktiga vedervärdigheter.”
Prinsens vidare marsch med trupperna och det derpå följande tvänne månader långa diplomatiska pennkriget afstå vi ifrån att här skildra, inskränkande oss endast till några få meddelanden.....
Det var på det minnesrika Bohus’ ödelagda slott som danske generalbefälhafvaren sammanträffade med engelske ministern herr Elliot, fredsunderhandlaren mellan alla de intresserade makterna; och detta första möte hade till följd ett åtta dagars stillestånd.
Under detta stillestånd inföll emellertid en händelse, hvilken, besynnerligt nog, sedan tycktes blifva den brännpunkt, hvaromkring kriget eller freden skulle vända sig.
Svenskarne hade genom något eget missförstånd om tiden och timman bemäktigat sig diverse danskarne tillhörande båtar, på hvilka bland andra märkliga ting befunnos de vid Qvistrum tagna kanonerna.
Om denna affär gällde nu striden, förstås utan svärdsslag, och öfver den skrefvos dussintals noter mellan diverse makter.
Gustaf III ville på inga vilkor återlemna eller ersätta priserna, och prinsen ville icke afstå från sin armés rättfångna egendom.
Engelske ministern arbetade sig trött så att han ordentligt sjuknade.
Han skref till konungen ömsom de mest bevekande och ömsom de allvarsammaste bref för att fästa hans maj:ts uppmärksamhet på att det var den brittiska äran som stod i pant för prisernas återlemnande.
Men hans maj:t insvepte sig behagligt i det rökelsemoln, som göteborgarne upptände för honom, och hade, utom alla sina artigheter för herr Elliot, ingenting annat än undvikanden och logogrifer.
Följden blef – sådan den ofta blir – att, medan de store strida, de små få sitta emellan.
Då prinsen med sin uttröttade och utsvultna här sent på hösten återkom till Uddevalla, lät han denna stads borgerskap – förstås, efter många svårigheter å deras sida – utfärda en obligation på 50,000 riksdaler specie, hvari Wenersborg till någon del skulle deltaga och hvilken han vänligast lofvade att återställa, så snart tvisten om båtarne kommit till ett lyckligt slut.
Emellertid måste några af stadens borgare såsom gisslan göra den fiendtliga armén sällskap; men dessa herrar hade icke att beklaga sig öfver sin tur till Norge, hvarifrån de välbehållna återvände, då den långdragna dramen ändtligen blifvit utagerad, slutande på det sättet att konungen, som här naturligtvis var den störste skådespelaren, fick behålla kanonerna (som present) och priserna ersattes ....
Ett helt eget litet krig, hvilket gick i jemnbredd med det s. k. verkliga, utgjordes af en mängd smädande anfall mot danskarne och deras öfverbefälhafvare.
En kista med kirurgiska instrumenter, funnen på en af de tagna båtarne, hade i Göteborg blifvit undersökt af ett slags dertill inkallad komité, och innehållet uppgafs vara tortyr-redskap, hvarmed danskarne försett sig till bruk mot de påräknade svenska fångarne.
Härom skref man nu de nesligaste saker, äreröriga såväl för prinsen af Hessen som för Danmark.
Utländska tidningar reproducerade och frossade på de löjligheter och outransakliga vidunderligheter, som den tiden tilldrogo sig i Sverge.
I frågan om tortyr-affären och prinsen fästes uppmärksamheten isynnerhet af tvänne i ett af Göteborgs-bladen införda bref, i hvilka uppenbarade sig en sådan hätskhet och råhet att svenska språket knappt någonsin blifvit användt till en dylik skandal.
Men allt det trassel, som mötte prinsen af Hessen under detta så besynnerliga och gåtlika krigståg, vare sig att detta trassel utgick från Gustaf III, kabinetterna eller folkets illvilja, bar han med samma enkla värdighet som från början utmärkte honom.
Också öfvervann hans lugna, men bestämda väsen sjelfva hr Elliots smidiga och mångsidiga politik.
De skildes i Uddevalla – dit
Elliot på konungens vägnar kommit, allt för prisernas skull – såsom verkliga vänner; och i det ögonblicket, då prinsen med sin armé började återmarschen och ministern steg i vagnen för att återvända till Göteborg, saluterades Storbrittaniens representant af danskarne med en tredubbel gevärssalva.....
Den 11 november befanns högqvarteret åter förlagdt nära Strömstad.
Staden reflekterar och följer artigt fienden å väg.
– Staden sopar sina hus och gator, gör bal på rådhuset och känner sig helt behagligt hemmastadd i sin återtagna ringhet,
Klockan var mellan 11 och 12 på förmiddagen.
Danske generalbefälhafvaren hade med sina trupper nyligen ankommit till Blomsholm, der han på återvägen tagit högqvarteret och der han jemte kronprinsen inväntade sista underskrifterna från hans svenska maj:t.
Men icke väntade prinsen af Hessen med större otålighet göteborgskuriren, än borgerskapet afvaktade göteborgsavisornas ankomst.
Avisorna hade lyckligt anländt aftonen förut, och apotekssessionen hade nu hållit ut visst tvänne timmar, medan den ene medlemmen kom och den andre gick, medförande och utspridande dussintals nyheter.
Det rådde en aktningsvärd jäsning bland ledamöterna, ty posten hade just medfört de tvänne famösa brefven, jemte allt annat stortal om krigets bråk och slut och om hans maj:ts nåd, vishet, huldrikhet och faderliga omvårdnad.
”Jaså, borgmästarn gick sin väg!” sade apotekaren, småskrattande och slängande tidningsbladet åt en nykommen.
”Nånå, mina herrar, en borgmästare har aldrig den frihet som en annan att sjunga ut sina tankar.
Ni inser väl, att då han på sätt och vis representerar solen, så är det hans oeftergifliga pligt att skina efter högstdensammas sken och gå i moln, då den anlägger sorgflor.
Ta mig sju granater, bomber, dunder, blixt och hagel, om jag ville vara borgmästare, mina herrar, för tre gånger den lön, som vår hedersman har – hellre vatten och bröd än bunden tunga!”
”Jag”, yttrade en af herrar handlande, upptagande ämnet, ”jag for i går ut till Blomsholm för ett litet klagomål, helt obetydligt – jag ville se prinsen af Hessen, och jag har aldrig sett en man, som på ett enklare och värdigare sätt betett sig.
Jag håller derföre fullkomligt med Boman och Strömsten, att hvar förnuftig menniska kan sätta sin själ i pant på, att den der fördömda olyckskistan endast innehöll doktorsverktyg.
Har icke kära bror” – den talande vände sig åt inre rummet, der doktorn satt och skref ett recept – ”både tänger, lansetter, knifvar och sågar i stort parti ... hvad behöfs icke då i denna väg för en hel armé!”
”Visligen taladt, nye Salomo, och jag beklagar att jag icke har tid att resa till Göteborg för att dräpa dessa åsnor till doktorssjälar, som varit med i konseljen!
Men, för alla böflar, jag tror att den var tillsatt utan några läkare och kan betraktas som en filialafdelning af stora Moguls egen konselj ...
Seså, nu har jag skrifvit receptet för den norske oberstlöjtnanten – det gör mig ondt att mista honom, och för att visa det tar jag icke ett runstycke i läkarearfvode ...”
”... om du icke blir obligerad och trugad!” mumlade apotekaren.
Högt tillade han: ”Det blir väl således krigsrätt för herrarne vid Qvistrum?
Tranefeldt hade icke bort vara så ömhjertad mot den vackra gästgifverskan!”
”Prat!” inföll en annan.
”Om hon än varit så vacker som vår stammoder Eva, så tror jag ändå icke att hon haft någon andel i öfverstens söl.
Den hemligheten ligger djupare begrafven än i en vacker qvinnas ögon.”
”Rätt så, och Funcken se’n, Funcken – att låta danske befälhafvaren i all maklighet rida öfver bron och dertill spela värd åt dem på köpet!”
”Tyst, tyst, mina herrar”, uppmanade apotekaren, ”här stryka våra norska inqvarteringar utanföre – vi ha allaredan blifvit väl högljudda.
Det är först om ett par dagar de lemna staden, och den som då förklarar sin mening, det är jag ...
Nå, de gå förbi ...
Ni vet, go herrar, jag är en så loyal undersåte som någon, men jag tycker att kungen ändå är bra mycket menniska för att bli dyrkad som en gud.
Han kunde gerna klämt efter general Hjerta.
Var det icke just han som lät den lilla truppen vid Qvistrum få sköta sig efter lägenhet?”
”Ja, skam för den, som begriper hvarken kriget eller politiken på den här fason!
Apotekarn har rätt: general Hjerta, som med 8,000 man ligger i Venersborg och ...”
”Mina herrar”, afbröt stadsfiskalen, som nu kom inflygande genom apoteksdörren, ”här har kommit uppbrottsorder, så att redan i afton kunna alla våra gäster ha packat ihop sitt pick och pack.
De börja redan springa härs och tvärs.
Skynda er derföre hem, gode borgare, till era bodar, ifall ni väntar liqvid.”
”För min del”, utlät sig en dryg köpman, ”väntar jag ej mycket på sådant lappri, men väl på att få hamn och farvatten rena.
Mina fartyg komma icke hem förr, och vintern hänger öfver oss!”
”Nånå”, menade tullinspektoren, ”här äro flera som icke kommit in än.
Rutger Smith har gått på sådana långfrakter från Lisabon, att han väl icke kommer hem förrän fram i december, och då står det än hårdare.”
”Misstag!” ropade apotekaren.
”Svägerskan hade bref i går – han är snart hemma i dörrarna.
Vi ha stillestånd nu och lära nog få det förlängdt till nästa sommar, d. v. s. att kriget är slut ...”
”... och att det i stället blir riksdag, då vi väl som vanligt få våra motioner afslagna.
Det är då åtminstone så mycket att vår klubb icke dör af brist på lifnärande ämnen ...
Ni reser väl ut, mina herrar, och se truppernas afmarsch?”
”Förstås – kriget skall väl icke gå tillbaka öfver gränsen”, menade apotekaren skrattande, ”utan att vi följa det ett stycke på väg och sedan dricka några glas för återkommen trefnad.”
”Och sedan”, proponerade stadskassören, ”göra vi bal för våra fruntimmer, att trösta dem öfver förlusten af alla de uppvaktningar och artigheter, de under tiden haft af de norska officerarne.”
Propositionen gick igenom med högsta bifall, och tiden för balen utsattes till fyra dagar efter truppernas afmarsch.
Vid samma timma som herrarne uppbröto från apotekssessionen, möttes i ett gathörn den nye apotekarelärlingen Lasse Krabbe och unga herr Korp, svenske befälhafvaren från ”lilla ofreden”, hvilken senare efter sin beskickning till Vettlanda bro, der han sett så många vigtiga saker, knappt erkände Lasse som en passande bekantskap.
”Nå, se är det du!” yttrade Lasse med en viss modstulen förkänsla af att hela vintern få lida för sin feghet.
”Jaså, det är du, plåsterlapp!
Hur lefver nu verlden med dej ...
Men det kan inte anstå en sådan person som jag att lägga ord med en mortelstöt, och jag hade inte känt igen dej, om det inte varit för den orsaks skull att du inte behöfver anmäla dej att komma i min kongesvit till julen.
Jag har redan lofvat en annan pilt den platsen, som du hade näst intill min person, då jag sitter som den morilandske konungen på min kongastol.”
”Nej, käre du, tag tebaks de orden – annars sörjer jag själen ur mej.
Låt mej åtminstone få bära stjernan för dej.”
”Aldrig skall du bära stjernan för de tre vise män från Österlandet och för mitt eget majestät, du, som likt en feg stackare flydde för fienden.
Vet du inte att storherrarna vid Qvistrum bli afsatta för det de inte gjorde sina skyldigheter – då kan det inte vara tal om för dej att tänka på skoning.
Derföre många tack som tackar.
Vi ä’ fulltaliga, och nu adjöss ...
Om du träffar mej på gatan efter detta, så må du akta dej att helsa, för då kunde det lätt hända dej att du finge näsan till tredje benet!”
”Och jag, som af en norsk underofficer, den jag passat opp ibland, fått så många ting, som kunde passa till en Morilands konung: plymfjädrar, skärp, toffsar och mycket mer!”
”Har du – jaså, du har det?
Men stor sak ... den, som är kong, får tänka på att hans ord är kongsord.
För resten vill jag låta dej veta att jag är för hög i bröstet att gå med norrmänsglitter.
Så svarar Korpen och jag med!”
Nedstämd, ända derhän att en tår föll öfver pulverpaketet, som han skulle bära till pastorns, sände den stackars Lasse en dröjande blick efter sin kunglige vän och herrskare.
Sedan bjöd han till att hemligt göra en grimas; och häraf något i lugnad, sade han till sig sjelf: ”Nästa år ger jag mej till sjös, och när Korpen och jag se’n träffas, är hela den här pojkpassaschan glömd.”
Det var en klar och frisk morgon, den 12 november, på hvilken staden under klingande spel utrymdes.
När garnisonen tågade genom gatorna, voro de yngre damerna i omsorgsfulla toaletter redan synliga med pannan tryckt intill fönsterrutan; och under det mången hurtig och tacksam blick sköt från de norske officerarnes skimrande ögon, i det de ärbödigst saluterade de svenska damerna med värjan, svarade dessa genom sänkning af ögonlocken och en rodnad, som förrådde mången hjertklappning, hvaraf minnet togs i flygten och bevarades i de krigiska memoarerna från inqvarteringen i den ”lille By”, der man blifvit så väl ”pleied”.
Men så snart trupperna voro utom staden, packade sig familjerna i vagnar och schäskärror.
Allt hvad gå och åka kunde af stadens själar flydde nu hemmen för att komma till Blomsholm och der i tid skaffa sig platser, så att man riktigt kunde få se afmarschen.
Lyckligtvis kom ingen för sent.
Och nu följde ett ordnande i sjelfva åkdonen af barn, knyten, buteljer och matsäckar och sedan ett ajusterande af lockar, hattar, plymer, florshufvor, fräs och annat smått, öppet och hemligt, allt medan herrarne diskuterade i grupper och hela allmogen, män, qvinnor, småtöser och småpiltar, staplade på hvarandra, intogo alla sidor, kullar och tufvor, som förmodades blifva lediga.
Men nog hade man på alla håll hunnit både svettas och frysa, nog hade damernas lockar skäligen raknat och herrarnes längtan efter aptitsupen skäligen tilltagit, då ändtligen de första trumhvirflarne gåfvo tillkänna att fienden – efter det nära två månader länga besöket – bröt upp.
Nu fick man se förtrupperna med stolt och säker hållning defilera förbi, och på hvarje ansigte uttalade sig en omisskänlig tillfredsställelse öfver att denna ändamålslösa kampanj tagit slut.
Derefter följde Strömstads garnison, leende och åter saluterande, vidare generalbefälhafvaren prinsen af Hessen med danske kronprinsen till höger, omgifna af staben, och till sist ett detaschement jägare, som behöll posteringarne på svenska sidan, tills hela denna rest af den återvändande armén gått öfver Svinesund och begifvit sig till Fredrikshall.
Såväl bland herrar och damer som allmogen af båda könen rådde under den långa svängningen och marschen en den mest hedrande sinnesstämning.
Icke ett missnöjdt utrop, icke någon enfaldig qvickhet, ingen öfverdrifven eller hånande glädje; och då prinsarne syntes, kronprinsen i ungdomens morgon och prinsen af Hessen i mannaålderns allvarliga mognad, båda helsande med värdighet, mildhet och behag, böjde sig alla åskådarne till en besvarande helsning, och från mun till mun hördes att så välsinnad fiende aldrig förut gästat Bohuslän.
Hvarenda menniska, som haft något att fordra, hade erhållit betalning i penningar eller reverser.
De, som utan all fråga syntes minst till sin fördel, och deröfver må heller ingen undra, voro de af Uddevallas borgare, hvilka såsom gislan för den staden pålagda skatten följde tåget.
Men efter hvad redan blifvit nämdt, foro dessa herrar icke det ringaste illa under denna sin ofrivilliga lusttur, och då Gustaf III i mars följande året låtit betala 42,443 ecus, hvartill de tagna priserna blifvit värderade, fick Uddevalla tillbaka sina obligationer och herrar borgare sin frihet.
Först när hela den rörliga taflan försvunnit, utbrast den glädje och förtjusning, som höjde hvarje bröst.
Med kraft trampade man den egna marken, talande högt och suckande djupt en varm tacksamhetssuck till honom, som håller krig och fred i sin hand.
Alla stadens pojkar, utgörande trossen, jublade, hurrade, ”kastade hjul” midtpå landsvägen och voro liksom yra i hänryckningen öfver både att ha sett och nu att slippa se norrbaggarnes regementen.
Det var nära afton, då man ankom till staden, och medan herrarne samlades på stadens stora klubb att vid bålarne fira högtiden, började fruarne vända upp och ned på huset för morgondagens vidlyftiga renings- och återställningsprocess; och sedan vändes upp och ned på alla byrålådor och garderobsskrymslen att undersöka hvad som kunde passa för balen, och det enda som återstod att önska, var att man haft några uniformer och regementsmusik vid festen.
Men när festen i verkligheten kom, voro dessa äregiriga önskningar försvunna, och man dansade lifvad och lycklig vid amatörsfiolerna och med kavaljerer, hvilka hade åtminstone den förmånen framför de bortresta att de kunde förvandlas till äkta män, om allt ville sig väl och de notabene icke hade alltför godt minne af de nederlag, de lidit, medan uniformerna glittrade på gatorna.
Intills balen passerat, hade fruarne sins emellan icke haft tid att göra påhelsningar hos hvarandra, men när den första neutrala mötesplatsen i rådhussalen gifvit dem tillfälle att smaka meddelandets intresse och behag, började en lång serie af kaffebjudningar, hvilka icke ändades förr än de räckt handen åt julkalasen.
Medan allt detta fläng varade och herrskaperna diskuterade och sqvallrade i förmaket, stodo jungfrurna med landtärnan i ena handen och kära matmors muff och salopp i den andra ute i kökskammaren, der de utgöto sig i icke mindre rika floder.
Bland dessa damer påträffa vi åter ett par bekantskaper från strandbugten, nemligen de båda rivaliserande jungfrurna, och man kan vara förvissad att pikar då haglade lika qvickt som bland den stora societetens damer.
”Kors, kära Stina, att du inte är förstörd efter spanskgrönan, som du skulle gnida dej med till florshufva öfver din stora skönhet!
Eller bar det så illa till att du inte blef frestad?”
”Säkert tie gånger mer än borgmästarns dörrvakterska!
Jag kunde ha fått en öfverjägare, om jag inte hållit mej för god att gå ur landet.
Både pastorns Britta och aptekarns
Sara vet att han friade tre gånger till mej.”
”Stackare – har du inte haft mer än en friare?
Nå, det var då inte mödan värdt att nämna!
Jag har då så visst som en haft sexton friare.”
”...ja, till borgmästarinnans fyllda köksfat – sådant känner en.
Min var i tur till underofficer och kommer igen nästa år.
Kanske dina sexton gör detsamma, om det blir hungersnöd i Norge.”
”Nej, du, jag gifter mej på ärligt sätt, jag, med sjelfva stadstjenarn, och det lyser redan om söndag – gör mej det efter, du!”
Medan lifvet så gick friskt undan i den lilla staden och man glädtigt kollationerade alla de tokiga uppträden, som blifvit en följd både af inqvarteringarne och de många nedpackningarne och upptagningarne, funnos dock några hus, der alltför bittra minnen qvarlefde att kunna lifvas af sällskapsglädjen, ehuru den patriotiska känslan derföre icke var mindre varm än andras.
Bland dessa hus stod ett, öfver hvilket töcknen på dubbelt sätt hvilade.
Först hade en rosenknopp fallit af från den friska stammen, sedan hade den gamla urstammen sjelf fallit till hvila, och nu sofvo den lilla Julia Konstantia och den käre gamle farfadern vid hvarandras sida, medan den unga modern, blek af lidande, nattvak och ansträngningar, både med fruktan och längtan väntade sin af motiga vindar uppehållne make.
Slutligen signalerades en morgon kapten Rutger Smiths fartyg, briggen ”Tre bröder”.
Huru slog ej nu den på en gång så lyckliga och olyckliga hustruns hjerta!
Fötterna buro henne knappt uppför trapporna till vinden, der man från dess ena glugg hade den fullständigaste utsigt öfver Strömstads-fjorden.
Och nu såg hon först genom kikaren och sedan med blotta ögonen hur den fladdrande vimpeln, förd af blåsten, sände henne en för-budshelsning.
Det är blott en sjömans hustru som kan erfara de känslor, min mor nu erfor, det är blott en sådan som kan fatta de intryck, rysande och brinnande, hvilka upptaga själen och fylla den med otålighet, då tullbevakarens båt sticker ut för att lägga till det ankomna fartyget.
Nu är det först att vänta ankringen, derunder hvarje sekund blir en timma – slutligen har ankaret nått bottnen, seglen firas ned, matroserna springa af och an, medan kaptenen efter god resa förnöjd står på däcket, än utdelande en order, än svängande hatten mot alla på stranden stående vänner.
Men den osaliga tullbåten låter icke pruta med sig: han lägger till, tullbesökaren springer omkring i hvar vrå, och när han sent omsider rest och kaptenen i sin tur står på land, vill hvarenda menniska skaka hand med honom och han får rent af arbeta sig fram till sitt eget hus.
Min mor hade gått ned för trapporna och väl hundra gånger satt sig och stigit upp igen.
Hon ville icke gå ut för att icke låta de nyfikna se sig.
Ändtligen tager det i dörren.
Under okuflig sinnesrörelse störtar der en man fram, och hvad nu de trogna hjertan hade att förtälja hvarandra må icke här finna rum.
Endast det kan sägas, att då hon återstod honom, förmådde han bära allt annat.
Vadkonungen och hans gemål.
Skizz från sillfiskets tid.
Om gamla sillfisket.
De svårigheter och den oro, som min far haft att utstå under sin senaste resa, i förening med den osäkerhet till fred och krig, som ännu fanns för hand i landet, bestämde honom att följa sin hustrus råd att tills vidare afstå från sjömansyrket för att uteslutande egna sig åt handeln, hvilken nödvändigt måste lida genom denna årliga frånvaro.
Dessutom var det just nu storartade konjunkturer i afseende på sillfisket, och efter den kloka rådgifverskans vink beslöt kapten Rutger Smith att allvarsamt slå sig på denna näringsgren.
Att tidtals vistas i skärgården var icke detsamma som att vistas i främmande länder, och då hans lynne icke gerna tillät honom att lefva med full lifskraft utan att hafva stark sysselsättning, blef det bestämdt att trankokerierna skulle uppbyggas i stor skala och skärgårdshandeln drifvas i stort.
Sillfisket har från ålder utgjort Bohusläns guldgrufva, liksom det utgjort dess straffdom.
Under 1500-talet var det i ett utomordentligt flor.
Flera tusen fartyg af alla slag kommo dit, dels för att köpa, dels att fiska gratis.
Bohuslänska kusten var ett första Kalifornien i alla hänseenden.
Stora menniskohopar från närmare och fjermare håll flyttade dit med hustru och barn och byggde sig hus kring vikar och fjärdar, så att kring alla trakter, dit sillen gick, fanns en oräknelig massa bodar och hus, från den lilla hyddan till trevåningsbyggnaden.
Skepp från Danmark, Tyskland, Friesland, Holland, England, Skottland och Frankrike infunno sig för att inskeppa och utskeppa; men denna epok var dock icke den fördelaktigaste, emedan man ännu ej kände rätta sättet att handtera sillen.
Till och med de stora husen begagnade då icke saltning, utan endast torkning.
Omkring 1587 tog sillen likväl ett tvärt slut, hvaraf följde att en mängd handlande, som ställt sina saker i ordning för lång-affärer, helt och hållet blefvo ruinerade, ett förhållande, hvilket sedan i tur följde hela vägen utåt bland de nedsatta främlingarne.
Man hade lefvat ursinnigt friskt, medan man hade tillgång att lefva, men vid orgiernas ända fann man icke ens medel att komma hem till sin ort igen.
Dit ville man ej heller återvända fattig, och så befolkades för kommande tider Bohusläns klippor med en mångfaldig ras.
Sjukdomar, fattigdom och alla följder af ett osedligt lif utrotade likväl en stor mängd.
Det var naturligt att man i denna tid, liksom i alla tider, ville veta hvarföre den gode guden ändrar sina beslut och hvarför han icke ville låta manna dagligen regna.