Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon kände att hans bref gripit henne som inga andras och därför hade han blott behöft säga ett ord, för att hon skulle lofva honom det personliga sammanträffande som andra ej genom långa vältalighetsprof kunnat uppnå.
Men hon väntade medvetet ingen annan följd af hans besök än glädjen af en förtroligare vänskap, genom hvilken hon ännu mera skulle kunna få del af hans andliga rikedomar hvilka – i synnerhet vid hans unga år – syntes henne allt mer förundransvärda.
Hon fann att han icke blott hade en ofantlig erfarenhet af det yttre så väl som af det inre lifvet – af böcker, konst, musik, människor och världen – men att han, jämte sin omfattande allmänbildning, äfven hade djup insikt i flera ovanliga kunskapsområden.
Och oaktadt allt detta fann hon att »han ej spred sig öfver en yta utan arbetade ur djupet af sin egen själ».
Under ömsesidiga förväntningar gick tiden till den 20 maj 1845 – den dag, Browning sedan kallade sin verkliga födelsedag.
Ett par veckor förut hade han fyllt trettiotre år, och Elisabeth Barrett två månader tidigare trettiosex.
Men tärd af sjukdomen föreföll hon äldre, ifall man öfverhufvud tänkte på ålder inför denna okroppsliga varelse, om hvilken Browning sedan sade att hon, då och alltid, fyllde honom med undran öfver att hon alls värdigades andas på jorden och ej helt ägde sin tillvaro i luften!
Det lilla, bleka anletet, som i halfdunklet mötte honom från soffan där hon låg, fick ljus af den själfulla pannan och en än hvitare färg genom det mörka locksvallet, som tycktes böja hufvudet och hängde långt ned på bröstet.
När de svarta ögonhåren lyftes förklarades ansiktet genom den underbara blicken ur de stora, blågrå ögonen.
Det enda jordiskt kraftiga intrycket gaf den hvitglänsande tandraden, när ett leende någon gång bröt fram och förvandlade det rörande uttryck af behärskad smärta och vemodig mildhet, som munnens fina linier vanligen ägde.
Motsatsen var stor mellan denna – som hon själf och hennes närmaste trodde – för hela lifvet innestängda sjukling och den man med hvilken, henne ovetande, lifvet och lyckan denna majdag trädde inom hennes dörr.
Robert Browning stod nu i sin mannaålders fulla skönhet.
Hyns varma blekhet, det tjocka, svarta hårets skulpturala vågor, de finskurna dragen, det rörliga uttrycket, det soliga leendet gjorde att han ofta togs för italienare.
Den ytterst finkänsliga öfverläppen och ögonbrynen röjde, genom snabba höjningar och sänkningar, hvarje själsrörelse; de härliga ögonen, skiftande mellan mörkgrått och grönt hade ett uttryck som Elisabeth Barrett strax fann vara the most serene spiritual hon någonsin sett.
Öfver rörelser som anlete låg ett spelande lif och den oemotståndliga tjusning, som en med försynthet buren lycka utstrålar.
Hans väsen hade »en vindthundslik snabbhet» hvilken, i förening med ett sällsynt behag, kom den medelhöga gestalten att synas längre än den var; därtill bidrog äfven en egendomlig lyssnande höjning på hufvudet.
Fulla af söderns plastik voro de talande handrörelserna, full af söderns musik den inträngande, mjukt klara stämman, i hvilken samma intensitet vibrerade, som i den ytterst liffulla handen, hvars tryckning förnams som en elektrisk stöt.
Denna strålande unge man – dessutom Englands störste samtida diktare – var det som så ifrigt bedt att få besöka henne – Elisabeth Barrett – och nu tiggde om lyckan att få återkomma till hennes mörka sjukrum!
Det var ej underligt att hon svarade honom att tacksamheten blef hennes, hvar gång han, från sin soliga, lysande höjd, ville nedstiga i hennes skuggvärld – ett bref, som, redan efter det första besöket, framkallade ett svar, i hvilket han sade henne: att hans kärlek och hans lif voro hennes, om hon ville mottaga dem.
Men huru skulle hon strax kunnat tro på denna lifvets sång utanför den grafkammare, där hon känt sig lika färdig med sin personliga tillvaro som vore hon redan död?
Hon såg i hans ord endast diktarfantasiens egenart att »gripa ett nytt intresse med båda händerna» för att lika snart lämna det – och hon ville hindra honom att uttala flera obetänksamma ord, hvilka han redan om en vecka skulle ångra!
Hon bad honom därför aldrig mer vidröra detta ämne, ifall han ej ville tvinga henne att – för hans egen skull – afbryta det vänskapsfulla utbyte af hvilket hon hoppats en lifslång glädje.
Detta bref besvarade Robert Browning med – som han sedan sade – det enda bedrägeri, han någonsin begått mot henne.
Han lät henne nämligen tillsvidare tro att han verkligen brukat för starka ord för sin beundran, emedan han fruktade att hon annars skulle neka honom att förnya sina besök.
Som hon grundat sitt svar endast på hänsyn för honom, insåg han ädelmodet i hennes motiv och var nöjd att nu tillhöra henne endast i den egenskap hon tillät, viss att framdeles kunna öfvertyga henne om allvaret i sin känsla.
Brownings biografer hafva antydt att hans lidelsefulla och djupt erotiska natur ledt honom in i åtskilliga förhållanden, innan han lärt känna Elisabeth Barrett.
Själf däremot upprepar han lika energiskt som opåkalladt att hon var hans första, enda och sista kärlek; att han redan anat henne i de tidigare tycken, hvilka gått lika fort som de kommit och att, innan han såg henne, aldrig någon mänsklig varelse fyllt eller tillfredsställt hans själ.
Unga damer hade han ej funnit tilldragande, och öfverhufvud hade kvinnorna ej förefallit honom bättre än han själf, hvilket just hindrat honom att älska dem, »ty endast uppöfver sig själf kan man älska».
Men nu stod han – forskaren i själens djup – ändtligen inför en stor kvinnonatur, och, hänryckt som en törstande jord regnet, drack han detta väsen, som för honom gjorde the masterpassion of life till en upplefvelse, fullkomligare än alla hans drömmar om densamma.
Och han stod där såsom en hvilken icke förslöat sitt eget själiska medvetandes finhet, icke upphäft integriteten mellan sina ideal och sina handlingar.
Med vaken medvetenhet hade han, i stora och små ting, aktat på sina impulser och valt sina upplefvelser, så att de ena som de andra förstorat hans själ och skärpt hans instinkter.
Därför undgick han nu det öde, hvilket blifvit så många andra diktar- och tänkarnaturers: att ha talat stora ord om de stora känslorna och de stora människorna, men att sedan ha gått blinda förbi undantagsmänniskan och undantagsödet, när de i verkligheten mött dem.
Eller också att, om de sett dem, själfva ha saknat ett innehåll att i det lefvande lifvet utfylla sina stora ord med.
Inga af de berättigade farhågor eller de små bihänsyn, hvilka i ett fall som detta skulle gjort flertalet män tveksamma, hindrade Browning att med hela sitt väsens fullhet och kraft hängifva sig åt sin ögonblickliga kärlek till den bräckliga varelse, hvilken han – då han första gången uttalade sin känsla för henne – trodde dömd till en så ohjälplig sjuklighet, att han aldrig ens skulle få se henne stående utan för alltid bunden vid sitt hviloläger!
Och inga af hennes otaliga betänkligheter och tvifvel kunde någonsin förvilla hans syn på hennes natur, i hvilken han genast såg själfva grunden: den barnaklara, från all världslighet rena, enfalden, den hafsdjupa och spjuträta intensiteten – ett medeltidshelgons intensitet – drag, hvilka just ensamheten bevarat och fördjupat.
Han såg huru hennes känslas rikedom som en daggfrisk, ehuru ej fullrundad drufva gömdes under afskildhetens bladskugga och huru spänstigheten i hennes lyckomöjligheter endast af förhållandena, ej af hennes lynne voro nedtryckta.
Själf hade hon aldrig egenvilligt slutit handen för en lifvets gåfva och inga bittra erfarenheter hindrade henne att alltjämt förtroendefullt hålla den utsträckt mot människorna.
Sjukdomen, som brutit kroppen, hade endast fastare sammanslutat den högresta, rakvuxna själen.
Strålande ren från svek och flärd, med stålfast vilja i hvarje beslut, med blixtsnabb ovilja då hon djupt ogillade, hade hon i hvardagslifvet en fin humor, en jämn mjukhet, en fördragsam mildhet, en ärlig fordringslöshet, som rörd mottog den minsta vänlighet.
Hennes naturliga häftighet fanns endast kvar som het ifver för ett intresse, som snabb fart i en impuls, som naiv hejdlöshet i sådana fall, där andra visa världsklokhet.
Af konstnärslynnet hade hon förnimmelsens eld och styrka, men ej dess vanliga svaghet att omvandla tillvarons – framför allt människornas – värden efter sina egna stämningar.
Hon var äfven alldeles fri från sjuklingens – och skaldens – håg att låta tillvaron rotera omkring sina tillfredställa eller otillfredställda anspråk på densamma.
Tvärtom ägde hon en sällsynt rättvisa, äfven i sin dom öfver handlingar, som sårat henne själf.
Den försynta ärlighet och fasthet, med hvilka hon värnade sin individuella frihet, gåfvo henne dessutom en ädelmodig syn på yttringarna af andras, från hennes egen afvikande naturer.
Den höstlikt klara och stilla luft, som omgaf henne, var renad från alla personliga önskningar, från all lifvets heta oro.
Men Robert Browning såg det oaktadt att denna kvinnosjäl ännu skulle kunna hvitglödgas.
Och i väntan därpå stannade han i ordlös hänryckning inför de underbart fullkomliga linierna hos denna psyche, hvars skönheter just voro de, han hos hvarje själ skattade högst och hvilka nu fyllde honom med samma outsläckliga lidelse som den sinnesberusande skönheten väcker hos andra män.
Men äfven hvarje drag i den yttre företeelsen tjusade honom och blef oupplösligt ett med kärleken till hennes andliga gestalt.
Han berättade henne sedan, att han under denna tid stundom gick tidigare från henne, endast af längtan efter det ögonblick då han skulle få taga hennes lilla, genomskinliga hand i sin.
Hon åter bekände senare att, sedan han en gång kommit, lämnade han henne aldrig, ty hon behöll alltjämt en förnimmelse af hans närvaro; hon kände att han ägde en makt öfver henne, som han ämnade bruka, och att hon hvarken skulle kunna andas eller tala annorlunda än han ville, ja, att han läste alla hennes tankar som han läste sin tidning!
Andra män hade visserligen i hennes ungdom talat till henne om kärlek, och sådana ord hade äfven trängt in i hennes nuvarande ensamhet, men de hade aldrig ens krusat ytan af hennes själ, hvars djup nu däremot rördes.
Browning visade i sitt väsen en sträng själfbehärskning, ty han ville icke »vinna» hvad som för honom endast som en fri gåfva ägde sitt fulla värde.
Han hatade själfva ordet eröfring, liksom den af detta begrepp födda kvinnliga instinkten att dölja sina känslor och egga mannen genom låtsad köld; »detta,» säger han, »som männen ännu kalla äkta kvinnlighet men jag helt enkelt kallar djuriskhet».
I hvarje bref och vid hvarje besök gaf han henne däremot den tigande ömhetens hyllning, hvilken, alltid rörande för en äkta kvinna, blef dubbelt betagande från denne lifsberusade lyckoprins.
När han åter varsamt nalkas framtidsfrågan blir han väl icke tystad, men ej heller genast trodd.
Öfvergången ur svarta natten till det hvita solflödet var ännu för plötslig.
Hon sluter, bländad, ögonen och plågar sig själf och honom genom att ej kunna se verkligheten.
Hennes naturliga anspråkslöshet var sjukligt stegrad genom hennes långa isolering, under hvilken hon kunnat vara så föga för andra och därför vant sig att af dem vänta intet.
Men framförallt blef den stora ödmjukhet, hvilken alltid följer den stora kärleken, hos henne så stark att den skulle tyckas onaturlig, ifall den icke blefve förståelig genom känslan af den ytterliga motsatsen mellan en hjälplös sjukling som hon och en ung gud som han.
På hans ljusa väg kunde hon ej låta sin skugga falla.
Ingendera uttalar ännu sin känsla men den talar ur allt.
Hon läser manuskripten till hans dikter och han ber henne lära sig hemligheten af den utsökta musiken i hennes egen lyrik, ty han – som fordom njutit af att trotsa andras smak – kunde nu ej tycka om sina egna dikter, ifall hon ej gjorde det!
Hon svarar att hon är född hero-worshipper och ämnar förbli det; därför ber hon att få slippa lära honom något, endast få lära af honom, se upp till honom och tjäna honom på alla andra sätt.
Det enda hon kunde lära honom vore smärtan – eller just det hon allra minst ville bibringa honom!
Han försäkrar henne att hennes poesi är honom så mycket mer värd än hans egen, att han oroar sig för den tid hon tar från sitt arbete för att ge honom, medan hon däremot gärna skulle få tända eld på hans manuskript, om hon behöfde det för att hålla sina fingerspetsar varma!
Han påminner henne om hennes löfte: att bruka hvar solig stund för att stärka sina krafter, men han ber henne däremot att icke – som hon äfven lofvat – en dag plötsligt gå honom till mötes, ty då kan han ej svara för hvad han i sin glädje tar sig till!
Robert Browning säger om sig själf att han ej blott noga pröfvade hvarje sin känsla, innan han gaf den namn, utan att han äfven var mycket väljande i uttrycken för sina känslor, så att orden ej skulle bli större än känslorna.
Också är motsatsen påfallande mellan hans invecklade diktarspråk och hans brefstil: den trovärdiga, knappa enkelheten i denna ger ett djupare intryck af äkta känsla än de största vältalighetsutbrott skulle förmå.
Som diktare liknar han sig med fullt skäl vid blänkfyren, som ömsom lyser fram, ömsom försvinner i mörker.
Som älskare gaf han däremot ett solflöde, hvilket aldrig skymdes af ett enda stämningens moln.
Då ingen omskrifning kan göra rättvisa åt den känsla, som talar ur bådas bref, kommer jag nu att – i starkt sammandrag och fri gruppering – meddela en del af deras skriftliga utbyte.
När Browning vid slutet af sommaren 1845 beslutsamt och öppet återupptog det en gång förbjudna ämnet skref han:
Jag tror på er absolut och helt.
Men jag tror också att, när ni första gången bad mig vara tyst i detta ämne – och jag tystnade – ni dock kunde veta hvilken själfbehärskning, jag måste utöfva för att sedan sitta och tala och lyssna så som jag gjort.
Låt mig nu säga – denna enda gång – att jag älskade er redan då af hela min själ och gaf er mitt lif, så mycket af det, som ni ville taga.
Detta har redan skett och kan icke ändras; det var då och är alltjämt alldeles oberoende af om ni besvarar min känsla.
Den vänskap, den förtrolighet ni redan nu tillåter mig äro mitt lifs djupaste, största glädje, och jag är viss om att den skall vara lifvet ut, efter som jag vet att jag aldrig afsiktligt kan misshaga er och hvad jag oafsiktligt felar skall ni med godhet rätta . . .
Vore ni lik andra kvinnor, jag känt, skulle jag säga mera.
Men mitt första och sista ord är att jag tror på er och vet att hvad ni kan och vill ge mig, det skall ni ge mig enkelt och ädelt – och, hur aflägsen den möjligheten än må vara, ser jag dock i den min högsta lycka . . .
Hon svarar att hon skyndat sig att tysta honom för att han ej sedan skulle känna sig bunden af några förhastade ord.
Hon måste både för honom och sig själf fasthålla möjligheten af en ändring i hans känsla.
Liksom ingen varelse nu stod högre och renare i hennes ögon än han, kunde han vara viss att han äfven den dag, då han sade henne att hans kärlek upphört, skulle stå lika högt och lika helt förbli hennes vän.
Era handlingar ha varit bestämda af de mest generösa impulser, men ni har dock haft den lättare delen, ty för en generös natur är all slags ädelhet lätt.
Men min uppgift har varit svårare och jag har åter och åter dignat under den, hvilket har måst gifva er ett intryck af vankelmod, som varit er – eller oss båda – ovärdigt.
Dock har det varit endast rättvist att ni trott på mig . . .
Om ni har rätten att taga ett för er lycka vågadt steg, har jag ej rätten att tillåta er förspilla ert lif . . .
Jag trodde att er ädelmodiga impuls snart skulle gå öfver.
Det rör mig djupt att den fortfarit . . .
Men ni är en man och ni kan därför, omedvetet, misstaga er om er känslas styrka och det vore lyckligare för er om ni funne att ni så gjort . . .
Inga ovärdiga kvinnliga motiv skulle – däri har ni rätt – kunna hindra mig att säga er hvad ni har rätt att höra – men allt jag kunde säga skulle göra er orätt!
Ert lif – om ni gaf mig det – skulle genom mig fyllas af en oro och sorg, ni icke är född till, och hvad skulle jag kunna ge er, som icke vore oädelt att gifva?
I det bref, hvarmed han besvarar detta, säger han bland annat:
Det var icke i går, ej för tio, ej ens för tjugu år sedan jag började tänka öfver mitt eget lif, dess mål och dess kraf . . .
Och jag vet, så visst någon kan veta något, att om ni låter mig göra mitt lif till ert, låter mig förstora mitt lif genom ert, skulle ni göra mig outsägligt lycklig . . .
Jag slutar nu.
Ty äfven om jag kunde öfvertala, ville jag det icke.
Jag litar helt på er . . .
Hvad ni än har att säga mig, förblir er vänskap min lycka och min stolthet.
Äfven om ni säger mig att ni älskar en annan, skall det förbli min lycka och stolthet att äfven i detta afseende tjäna er – så vidt jag kan . . .
På detta svarade hon att hon ej förstår huru han i samma andedrag kan tala om sin lit till henne och hennes möjliga känsla för en annan?
Ty hade hon hyst en sådan, då skulle han med skäl kunnat förebrå henne bristande ärlighet.
Låt mig nu en gång för alla säga er, att ingen man någonsin för mig varit hvad ni är.
Och vore jag själf en annan, då skulle jag med glädje, stolthet, tacksamhet låta er lägga ert lifs lycka i mina händer.
Nu kan jag blott främja den genom att hindra er att skada er själf.
Jag skulle kunna glömma min egen ovärdighet, i hoppet att min kärlek skulle göra mig något mindre värdelös.
Men min obotliga ohälsa är nu det oöfverstigliga hindret . . .
Han svarar att, ehuru han ej erkänt för sig själf att han hoppats vinna hennes kärlek, han dock – drifven af en oemotståndlig känsla, hvilken stått öfver både hopp och fruktan – stannat hos henne.
Han böjde sig för hennes visshet att hindren nu voro oöfvervinneliga, men han litade på att hon skulle säga honom när de ej mer voro det.
Jag befinner mig, fortsätter han, ej längre i min tidiga ungdom och det är redan många år sedan jag var viss att aldrig kunna älska någon kvinna – hvilket jag först undrade öfver och kämpade emot icke så litet, men fann mig slutligen i omöjligheten och var snarare stolt än sorgsen öfver den.
Men när den äkta kärleken, – hvilken genast lät förnimma sig som sådan – slutligen uppenbarade sig, då öppnade jag strax mitt hjärta för den med ett jubelrop!
Jag brydde mig icke om att den kullkastade alla mina teorier eller störde den sinnesro, jag trodde mig ha vunnit för mitt återstående lif.
Ej heller fruktade jag att det nya elementet skulle skada något af det, som redan förut utan dess hjälp, organiserat sig inom mig.
Icke heller har jag gjort mig skyldig till den mer förlåtliga dårskapen att behandla min nya känsla, på människors vanliga sätt.
Jag har hvarken bedt eller öfvertalat eller försäkrat . . .
Ty jag tror att ni tror på mig . . .
Er tillgifvenhet för mig är redan mycket – och hvad det andra angår så skall ni – då ni vill säga mig att hindren ej längre finnas – om tio år, ifall jag lefver, finna mig väntande alldeles som nu . . .
Hvad de världsliga angelägenheterna angår, så finnes det ett enda litet offer, jag gladt kunde göra för er: offret af mitt ljufligt sorglösa lefnadssätt, mitt absoluta oberoende, som mitt hjärta skulle hungra efter och som jag kämpat mången god kamp för att bevara.
Det lättsinnigt visa lif, jag fört – och fört med afsikt – skulle jag icke kunna lämna för något mindre än er!
Men nog med ord för det närvarande!
Jag kysser era händer nu.
Och vill ni mottaga min ännu outtryckta känsla, då skall mer och mer af den bli uttalad – eller förstådd – det vill säga om vi båda lefva.
– Ni skall då bättre veta hvad det var, som gafs er i ett enda litet ord . . .
Och i ett senare bref:
Min önskan i lifvet är att lefva och att skrifva ut något af det som är i mig och att sålunda »frälsa min själ».
Jag skulle försöka göra detta äfven om jag lefde bland lejon – men jag skall göra det bäst om jag lefver lugnt tillsammans med mig själf och er . . .
Och utom den oaflåtliga tröst, styrka och eggelse, ni därunder skulle vara mig, blefve det äfven en särskild och oväntad lycka att kunna bruka den tid, jag icke arbetade, för att omhulda er.
När brefväxlingen nått denna punkt – i slutet af september 1845 – inträffade en händelse som blef afgörande.
På grund af Elisabeth Barretts redan förbättrade hälsa hade hennes läkare och några vänner föreslagit henne att tillbringa vintern i södern, ett förslag hvilket hon för egen del – men i synnerhet för Robert Brownings – med ifver omfattat.
Men förslaget väckte hos fadern samma järnhårda motstånd som hvarje annat barnens försök till personlig rörelsefrihet.
Ekonomiskt oberoende som Elisabeth Barrett genom farbrodern var – hon ägde mellan 4-500 £ i räntor – kunde fadern ej hindra henne att resa, men han förklarade, utan att ge skäl, att det i allra högsta grad skedde mot hans vilja.
Hon vidhöll dock sin plan, men svårigheterna med fadern hade fördröjt de nödiga anordningarna och, då hon således ej i rätt tid kunde komma åstad, måste hon stanna vintern öfver i England.
Med anledning af hennes fars beteende tillskref henne Robert Browning ett bref, hvilket innehöll samma individualistiska trosbekännelse, som han tidigare sammanfattat i raden
no man is strong before he stands alone.
Han sade henne att, enligt hans mening, hvarje människa som böjer sig under någon som helst yttre auktoritet – en individs som en kyrkas – förfelar sin mänskliga uppgift, som är att handla efter sin egen bästa öfvertygelse.
Barrett hade således ej blott rätten utan plikten att, oberoende af fadern, besluta för sitt eget bästa.
Han säger henne att, då han första gången bad henne dela sitt lif, trodde han henne vara obotligt sjuk och därtill ekonomiskt beroende af fadern, så att han strax förebrått sig sin egen själfviskhet, som ville låta henne med honom löpa risken af en oviss framtid.
Men efter som han nu genom henne själf visste att hon alltid skulle äga nog för sina personliga behof, medan han var viss att kunna sörja för sina egna och han dessutom fått en inblick i det tyranni under hvilket hon lefde – då bad han henne förlåta att han ännu en gång återkom till det ämne, hon ej ville lyssna till!
Genom att stanna kvar under faderns myndighet blef hon ju hindrad att bruka sina möjligheter att återvinna hälsan, men genom sitt giftermål skulle hon kunna förverkliga dessa möjligheter . . .
Nu, när jag drömmer, låt mig fortsätta för en gångs skull!
Jag ville få gifta mig med er redan nu och sålunda kunna komma när ni tillät och gå när ni ville; jag skulle icke begära att vara mer för er än en af era bröder . . . men när ert hufvud värkte kunde jag ju få sitta hos er!
Jag väljer, med klart medvetande, förverkligandet af denna dröm – att få vara en timme om dagen hos er – hellre än hvarje annan lycka, som jag skulle kunna finna i denna eller någon annan tillvaro.
Och dock blir också detta kanske blott en dröm!
Detta bref – och hur skulle det varit möjligt annat?
– öfvervann ändtligen hennes tvekan och blef för henne »en öfverflödande ersättning för hennes lifs lidanden, hvilka alla smälte bort i lyckotårar».
Och – fortsätter hon – så måste hvarje kvinna hafva känt – som alls kunde känna – vid att höra sådana ord af en sådan man . . .
Ni har rört mig djupare än jag ens trodde att ni kunde!
Och hädanefter är jag er i hvarje afseende, utom de, som kunde skada er . . .
Huru än framtiden gestaltar sig: tag nu mitt löfte, som endast Guds och er egen vilja kan upphäfva.
Om Han, inom en rimlig tid, löser mig ur ohälsans boja, då skall jag för er bli hvad ni vid den tiden själf önskar – vän eller mer än vän – i alla händelser en vän till det sista . . .
Men under tiden är ni fullkomligt fri – obunden, som det kallas; icke ens skuggan af en tråd håller er!
Och om jag icke visste att ni ansåg er så, ville jag nu aldrig se er mer, hur mycket detta än skulle kosta mig.
Ni kan tvinga mig att känna – men inte att tänka annorlunda än jag först tänkte: att det vore bäst för er att glömma mig i hvarje annat afseende än som en vän.
Och det, som vore bättre för er – kunde väl detta vara illa för mig?
Han svarar bland annat:
Min egen – ändtligen!
Frukta icke att jag känner mig »bunden»!
Jag vet att mitt lifs krona sitter löst på mitt hufvud – den är ej fastspikad där – min pärla ligger i min hand – och jag kan återgifva den åt hafvet om jag vill! . . .
Förstå då att mitt lif är bundet vid dig – du min första och sista kärlek . . .