Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af nämnda protokoll inhämtades, att, på angifvelse af Fjäderhandlanden Jonas Andersson i Dollebo, Länsmannen i orten vid Bollebygds Häradsrätt tilltalat Gästgifvaren Anders Andersson i Fläskjum, för det denne utan lagligt skäl häktat Jonas Andersson samt under häktningen slagit honom och fråntagit honom ett guldur och en knif.
Vid första rättegångstillfället den 26 Februari 1861 förekom icke sådan bevisning att åklagarens yrkande om Anders Anderssons inmanande i häkte kunde bifallas, men det upplystes, att Anders Andersson förut varit straffad för hemgång och vägafridsbrott.
Vid andra rättegångstillfället deremot, den 3 påföljande
Maj, hördes flera vittnen, genom hvilkas utsagor styrktes, bland annat, att Anders Andersson, efter att hafva sammanträffat med målsägaren uti Johannes Anderssons i Fläskjum stuga, en stund vänskapligt samtalat med honom och derunder framstält förslag om klockbyte samt, då de ej blifvit ense om mellangiften, med målsägaren börjat ordvexling, hvilken slutat dermed, att Anders Andersson frågat målsägaren efter pass och, sedan denne genmält, det han, såsom en i orten känd person, icke dermed vore försedd, under yttrande, att målsägaren borde häktas, fattat honom i kragen och med våld fört honom, som icke varit af starka drycker öfverlastad och ej heller på något sätt förgått sig emot Anders Andersson eller någon annan, från nämnda stuga på väg till det vid Fläskjum befintliga häradshäkte; att Anders Andersson derefter, oaktadt han under vägen till häktet blifvit varnad för följderna af sitt förehafvande, med stolthet tillbakavisande varningarne. insatt målsägaren i häradshäktet och tillstängt dörren, på ett sätt, som beröfvat målsägaren möjligheten att sjelf taga sig ut, och förbjudit tillstädes varande personer att förhjelpa målsägaren i frihet, och att denne sistnämnde i fängelset varit qvarhållen omkring en och en half timma.
Anders Andersson, hörd öfver nyss anförda vittnesmål, påstod att målsägaren vid det i fråga komna tillfället varit drucken, men erkände i öfrigt sanningen af vittnenas berättelser
På åklagarens yrkande förklarade nu Häradsrätten Anders Andersson skyldig att träda i häkte och uppsköt målet till den 21 i samma månad.
Då målet sistnämnda dag åter förekom, inlemnade åklagaren en skrift, innefattande nya beskyllningar emot Anders Andersson, såsom att han olofligen utskänkt bränvin, i egenskap af gästgifvare prejat resande på skjutspenningar m. m., hvarjemte företeddes nästförutgångna Mars månads Dagbok vid Fläskjums gästgifveri, deruti oriktiga förändringar af hästarnes antal m. m. synbarligen voro gjorda.
Åtskilliga vittnen hördes, deribland flera af Anders Andersson åberopade, men desse hade icke några väsentliga upplysningar i målet att meddela.
Åklagaren yrkade målets ytterligare uppskjutande för flera vittnens hörande; men Anders Andersson 47 deremot begärde utslag i saken och ingaf till
Rätten en med tolf namn undertecknad skrift af det innehåll, att för den händelse målet vid då påstående ting icke blefve afgjordt och om Häradsrätten funne borgens antagande möjligt, undertecknarne af skriften erbjödo sig, en för alla och alla för en, att ansvara för Anders Anderssons person intill målets slut, så att han icke blott skulle iakttaga inställelse vid alla tillfällen, som honom lagligen förelädes, utan ock finnas tillstädes i Fläskjum,_ så snart fråga uppstode att emot honom åstadkomma domens verkställighet.»
Åklagaren yttrade åter i denna fråga, att han måste påyrka Anders Anderssons fortsatta qvarhållande i häkte, enär denne vore en för allmänna säkerheten vådlig person.
Häradsrätten tog derefter denna fråga i särskildt öfvervägande och Ordföranden yttrade, att han för sin del funne sådana omständigheter vid dagens förhör icke hafva förekommit, som kunde föranleda till ändring i Häradsrättens den 3 i samma månad meddelade beslut, så vidt det rörde frågan om tilltalade Anders Anderssons förvarande i häkte, hvarföre Ordföranden förklarade sin mening vara, att med målets utsättande till fortsatt handläggning å sista rättegångsdagen af tinget, den 14 påföljande Juni, återförpassa Anders Andersson till Kronohäktet i Alingsås.
Nämnden deremot var enhälligt af en från Ordförandens nyssberörda mening skiljaktig åsigt, i enlighet hvarmed Häradsrättens utslag afsades sålunda: att, med anledning af den för tilltalade Anders Anderssons personliga inställelse ingifna borgen, Häradsrätten funne skäligt, med upphäfvande af beslutet om hans häktning, tills vidare försätta honom på fri fot; och uppskjöts målet, såsom ofvan sagdt är, till den 14 påföljande Juni, då Anders Andersson, vid hämtningsäfventyr, skulle för domstolen sig inställa.
Vid sistberörda rättegångstillfälle, då någon vidare bevisning, i afseende på Anders Anderssons åtalade häktningsåtgärd icke förekom, meddelade Häradsrätten slutligt utslag och, under åberopande af 20 Kap. 7 § Missgernings-balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, samt Kongl. Förordningarne den 16 November 1841. den 7 September 1858 och den 7 December 1860, dömde Anders Andersson, bland annat, för nu i fråga varande häktningsåtgärd, att böta Etthundra Daler Silfvermynt med Femtio Riksdaler Riksmynt och dertill undergå
Ett års fängelse med arbete samt utgifva stadgad ersättning till målsägare och vittnen, hvarjemte Anders Andersson förklarades skyldig att genast träda i häkte.
Efter inhämtad kännedom af Häradsrättens nyssberörda protokoller, har jag, i skrifvelse den 27 Augusti 1861, anmärkt att, då 1 Kap. 2 § StrafF-balken uttryckligen stadgade, att grofva missgerningsmän skola i häkte sättas och att borgen ej må tagas, der saken går å lif eller kropp, då man med penningar ej böta må, Häradsrättens ofvanomförmälda den 21 Maj 1861, med upphäfvande af Häradsrättens eget förut fattade beslut, meddelade utslag, syntes mig vara emot lag stridande, och af sådan anledning infordrat utlåtande af de Nämndemän, som i Häradsrättens sagda 48 beslut deltagit, äfvensom yttrande i ämnet af den t. f. Domhafvande, som vid tillfället fört ordet i Häradsrätten.
Nämndens, i anledning häraf, inkomna utlåtande innehöll hufvudsakligen, att
Nämnden så väl den 3 sorn den 21 Maj 1861, då beslut skolat fattas, huruvida tilltalade Anders Andersson borde genast inmanas i häkte, eller få tills vidare under ransakningen på fri fot vistas, varit ense om den mening, att han borde under ransakningen få vara fri, ehuru denna mening vid förstnämnda tillfälle icke blef gällande, emedan »få af Nämnden slutligen instämde i Ordförandens åsigt»; att skälen för beslutet den 21 Maj 1861 varit, dessa, nemligen alt saken icke ansågs vara någon lifssak; att Nämnden ej kunde bedöma, hvad utgång målet slutligen skulle taga, så länge den tilltalade begärde uppskof för att få afhöra försvarsvittnen; att den tilltalade vore hemmansägare och bosatt person med hustru och barn; att han för sin personliga inställelse, så väl den 26 Februari som den 21 Maj företett borgen, m. m.; och begärde förklaranderne slutligen att de, som, då de ej bättre förstått lagen, i denna sak handlat efter sitt bästa förstånd och samvete, måtte, om de ock utan uppsåt felat, befrias från allt ansvar, synnerligast som ingen skada genom deras handling skett; hvarjemte tre af förklaranderne invände, att de vittnat i målet och att de förthy varit jäfvige att i beslutet deltaga, hvarföre de ansåge sig »ej hafva något med denna sak att göra».
Vid detta Nämndens utlåtande erinrade tillförordnade Ordföranden i Häradsrätten, uti sitt i ämnet likaledes afgifna yttrande, dels att det visserligen vore sannt, att Nämnden äfven den 3 Maj. vid fördragning af frågan om Anders Anderssons in manande i häkte, till en början visat sig obenägen att i beslut om dylik åtgärd deltaga, men att uppgiften, det endast »få af Nämnden slutligen instämde med Ordförandens åsigt», deremot icke vore med verkliga förhållandet öfverensstämmande, ty, sedan Domhafvanden för Nämnden kungjort hvad lag i slikt fall stadgade, samt, med tillkännagifvande, det
Domhafvanden, för sin del, ansåge det vara mot lag stridande att låta Anders Andersson, såsom dåmera öfvertygad att hafva föröfvat urbota brott, längre vistas på fri fot, underrättat Nämnden, att den vore ansvarig för beslut, hvilka ej biträddes af Domhafvanden, öfvergaf Nämnden sin först yttrade me ning och förenade sig enhälligt om den åsigt Domhafvanden uttryckt, dels ock vidare, hvad beträffade de tre Nämndemännens ofvanberörda invändning — att de, såsom vittnen i målet, varit jäfvige, att i besluten deltaga, och förthy icke borde för samma beslut ansvara — att desse tre män, oaktadt de, enligt hvad numera sig visat, vetat med sig dylikt jäf, likväl derom icke gjort anmälan, hvilket varit deras skyldighet, så mycket mera som
Domhafvanden, hvilken med folket der i orten var obekant, omöjligen kunde hafva i minnet, hvilka personer i ena eller andra målet vittnat och af sådan orsak varit jäfviga att i besluten deltaga, samt att af den sålunda underlåtna anmälan följden nu verkligen varit den, att berörda jäfsförhållande undgått 49 undgått
Domhafvandens uppmärksamhet och merbemälde tre Nämndemän fått i Rätten qvarsitta och i omröstningen rörande nu i fråga komna beslut deltaga.
Vid granskningen af de skäl, Nämnden till sitt urskuldande i ofvanberörda utlåtande andragit, fann jag att anmärka, bland annat, att första skälet, eller att »saken ej vore lifssak» föga betydde, då det lagrum, jag vid utlåtandets infordrande åberopat, eller 1 Kap 2 § Straff-balken, stadgade samma påföljd af häktning för andra »grofva missgerningsman» som för dråpare ock förbjöde borgens tagande, der saken ginge å lif eller kropp, då man med penningar ej böta finge, det vill säga, då brottet vore urbota.
Vid det andra skälet åter, att »Nämnden ej kunde på förhand bedöma hvad utgång målet slutligen skulle taga, så länge den tilltalade begärde uppskof för att få höra försvarsvittnen», erinrade jag, att Nämnden likväl visste, att hvad sorn redan emot den tilltalade i målet förekommit, vore af den svåra beskaffenhet, att Häradsrätten genom ett föregående beslut pröfvat skäligt att honom i häkte inmana, och att delta beslut icke rimligtvis kunde upphäfvas eller förändras förr, än den tilltalade verkligen förebragt, ej endast åberopat, försvarsvittnen, samt genom deras vittnesmål antingen trovärdigheten af den redan åstadkomna bevisningen eller ock det åtalade brottets urbota beskaffenhet eller bägge delarne blifvit undanröjda, men att något sådant icke inträffat då beslutet om Anders Anderssons frigifvande ur häktet fattades, utan att tvärtom emot honom angifvelser för än flera lagbrott inlupit.
Vid det tredje skälet, eller att »den tilltalade vore hemmansägare och bosatt» återkallade jag i minnet, att det af mig åberopade lagens rum, 1 Kap. 2 § Straff-balken, icke antydde någon skillnad emellan bosatt och icke bosatt, såsom jag förmodade af den orsak, att det vore brottets grofhet och urbota beskaffenhet, icke ovisshet om den tilltalades vederhäftighet för större eller mindre bötessumma, som utgjorde grunden för häktningens påbjudande, likasom för förbudet emot borgens tagande, hvarföre den tilltalades bofasthet lika litet som den borgen, han företett, utgjorde laglig grund till hans befrielse ur häktet.
I afseende på det skäl till befrielse från ansvar, hvilket uti i fråga varande utlåtande till slut framhålles, nemligen, att Nämnden icke bättre förstått lagen och handlat efter bästa förstånd och samvete, fästade jag uppmärksamheten derpå, att Nämnden aldrig förnekat och Domhafvanden uttryckligen intygat, att i den fråga, hvarom beslut skulle fattas, nemligen rörande Anders Anderssons inmanande i häkte, Domhafvanden, på sätt 23 Kap. 2 § Rättegångs-balken föreskrifver, underrättat Nämnden om saken och de skäl deri voro så ock hvad lag i thy fall stadgade samt att Nämnden blefve ansvarig för beslut, hvilka af Domhafvanden icke biträddes, vid hvilket förhållnnde jag antoge, att Nämnden före beslutets fattande haft anledning att tvifla på tillförlitligheten af deras egen lagkunskap, och då Nämnden icke destomindre, utan afseende på de upplysningar, som meddelades, i strid deremot beslutade, yttrade jag, att det efteråt framkomna föregifvandet om bristande insigt i lagen, och om samvetsgrann tillämpning deraf, efter bästa förstånd, ej fiDge, som ursäkt Ii. St. Just.-Ombudsmans Embets-Beråttelse till 1862 års Riksdag. 7 50 gälla.
Det sist åberopade skälet, till ansvarsfrihet för Nämnden, eller det, att »ingen skada genom dess handling skett», förklarade jag mig finna till sin grund mycket tvifvelaktigt.
Det voro visserligen sannt, att Anders Andersson efter frigifningen, enligt föreläggande instälde sig vid Rätten, men tillika vore det allmänt bekant, alt ej mindre vid det rätlegångstillfälle, då Anders Andersson först i häkte inmanades, än ock vid det, då han frigafs, betänkliga oordningar och våldsamheter förölvades af tingsmenigheten, i nog tydlig afsigt att medelst hot och våld förekomma Anders Anderssons insättande i häktet eller ock frambringa hans frigifvande.
Då under sådana omständigheter Anders Andersson, som vid nästföregående ransakningstillfälle häktades, sedermera, utan någon mellankommen laglig anledning, försattes på fri fot, kunde ju ett sådant förfarande, med eller utan grund, förmodas hafva varit en följd af räddhåga hos Domstolen.
En sådan föreställning vore tillräcklig att hos de illasinnade fridstörarne grundlägga förhoppningar att framdeles genom lika beskaffade hotelser och våldsbragder åstadkomma likartad verkan, hvarigenom lagskipningens trygghet och anseende, der i orten, i icke ringa mån äfventyrades.
Denna skada funne jag nog betydlig för alt väsentligen böra inverka på bedömandet af det olagliga beslut, som till dess uppkomst gifvit anledning, och det vore endast genom att underkastas laglig pröfning och ansvar som Nämndens i fråga varande »handling» möjligen kunde göras oskadlig.
Beträffande sist de tre Nämndemännens invändning, att de, som i saken vittnat, skulle varit jäfvige att taga del i det klandrade beslutet, på grund hvaraf de velat undandraga sig att för beslutet ansvara, anmärkte jag, att 43 Kap. 4 § Rättegångs-balken ålägger domare, som vet att jäf emot honom är, att sjelfmant ifrån Rätten träda, och att, i följd häraf, då bemälde Rättsledamöter icke stält sig denna lagens föreskrift till efterrättelse, utan, enligt hvad Domhafvanden härofvan intygat, qvarsuttit i Rätten och i omröstningen deltagit, samt sålunda genom fördöljande af sin jäfaktighet beredt sig tillfälle att till beslutet bidraga, att ett sådant förfarande måste läggas dem till last, äfven om det sålunda tillkomna beslutet varit lagenligt; hvaraf blefve en naturlig följd, alt om beslutet var olagligt, deras fel och ansvar icke minskas utan ökas, då de på lagstridigt sätt banat sig väg till deltagande i ett olagligt beslut.
Som jag, på nu i korthet anförda grunder, icke kunde för goda antaga de skäl, som till urskuldande af det klandrade beslutet blifvit andragna, och, i betraktande af den särskilda vigt saken erhållit genom de omständigheter, under hvilka ifrågavarande beslut tillkommit, så ansåg jag samma beslut utgöra föremål för laga åtal.
I skrifvelse till Advokat-fiskals embetet i Kongl. Göta Hofrätt framstälde jag derföre, i enlighet med hvad här ofvan är anfördt, sakens beskaffenhet och mina åsigter derom samt tilläde att, enär Bollebygds Häradsrätt, i öfverensstämmelse med det här ofvan åberopade och anförda stadgandet i 4 Kap. 2 § Straff-balken, genom beslut den 3
Maj 4 864 rätteligen förklarat Anders Andersson i Fläskjum, såsom med full bevisning förvunnen om det urbota brott, 20 Kap. 7 § Missgernings-baiken 51 omförmäler, skyldig att träda i häkte, men samma Häradsrätt vid följande ransakningstilifälle den 21 i sistnämnda månad, ehuru några omständigheter hvarken då eller dessförinnan tillkommit, hvilka upphäfvit eller förändrat, vare sig verkan af Rättens vid nästföregående rättegångstilifälle fattade, ofvan omförmälda, beslut, den redan förebragta bevisningens fullständighet och tillförlitlighet, eller brottets grofva och urbota beskaffenhet, eller som i öfrigt förtjenade afseende, utan fastmera nya förbrytelser blifvit emot den tilltalade angifna, icke destomindre beslutat, att bemälde Anders Andersson skulle ur häkte frigifvas, måste jag anse Häradsrättens vid sistberörda tillfälle fattade beslut, som tillkommit genom Nämndens, i strid med
Domhafvandens yttrade åsigt, enhälligt uttalade mening, vara uppenbart olagligt; i följd hvaraf jag uppdroge ät bemälda Advokat-fiskals-embete att inför Kongl.
Hofrätten lagligen tilltala de uppgifne Nämndemän, som den 21 meranämnda Maj suto i Rätten och förenade sig om Rättens då fattade beslut rörande Anders Anderssons frigifning, samt å bemälde Nämndemän, som, vid det förhållande att de varit från domaren skiljaktige och fallit på den mening, som blef Rättens utslag, borde för dom sin svara, yrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Sedan i anledning såväl häraf, som af Kongl. Hofrättens, den 30 Juli 1861, vid pröfning och fastställande af Häradsrättens den 14 Juni samma år i sjelfva saken gifna slutliga utslag, meddelade förordnande, att handlingarne i målet skulle till Advokat-fiskals-embetets åtgärd öfverlemnas, skriftvexling hos Kongl. Hofrätten försiggått, så har Kongl. Hofrätten i utslag den 25 April innevarande år sig utlåtit och, emedan, efter det Gästgifvaren Anders Andersson, på grund af lörekommen bevisning om brott af urbota beskaffenhet, blifvit den 3 Maj 1861 i häkte inmanad, tillåtelse för honom att emot borgen vistas på fri fot, emot 1 Kap 2 § Straff-balken, desto mindre bordt meddelas, som någon omständighet till förringande af förutnämnda bevisning eller brottets grofva beskaffenhet icke mellankommit, funnit Häradsrättens beslut den 21 Maj sistnämnda år, hvarigenom Anders Andersson blifvit ur häktet emot borgen lösgifven, vara emot lag stridande, hvadan och då samtlige uti förevarande mål tilltalade Nämndemän, genom hvilkas enhälliga, från Häradsrättens Ordförandes åsigt skiljaktiga, mening det lagstridiga beslutet tillkommit, enligt 23 Kap. 2 § Rättegångs-balken, vore för detsamma ansvarige, samt tre bland Nämndemännen oriktigt förfarit äfven i så måtto, att de, sedan de, efter hvad handlingarne i brottmålet ådagalägga, deri vittnat och således, jemlikt 13 Kap. 1 § sistnämnda Balk, varit jäfvige att såsom domare med målet taga vidare befattning, det oaktadt deltagit uti ifrågavarande beslut, pröfvat rättvist att för ofvanberörda felaktigheter, hvilka kunde antagas vara af oförstånd begångna, döma tilltalade Nämndemännen att, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, böta, hvar för sig, Tjugu Riksdaler till treskiftes emellan Kronan, Bollebygds härad och Advokat-fiskals-embetet, dock så att de sakfäldes lott af häradets andel i berörda böter, enligt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790, skulle tillfalla Elfsborgs läns Lazarett. 52 Uti en till Justitie-Ombudsmannen ingifven skrift har förre Nämndemannen Jonas Nilsson i Bråten påkallat Justitie-Ombudsmannens embetsålgärd, i anledning af det sätt. hvarpå Kihls Häradsrätt, der en tillförordnad
Domhafvande då fört ordet, handlagt ett skuldfordringsmål, i hvilket klaganden vore part.
Af de vid klagoskriften fogade utdrag af bemälde Häradsrätt
Dombok inhämtades, att en handlande i Carlstad låtit till 1858 års lagtima hösteting instämma klaganden och hans dotter, under yrkande att utbekomma, förutom ränta och ersättning för lagsöknings- och rättegångskostnader, 470 Riksdaler 47 skillingar Riksgäldsmynt, på grund af dels särskilda skuldsedlar, dem klagandens dotter till bemälde Handlande uthändigat dels ock en med Jonas Nilssons namn undertecknad förbindelse att till Handlanden betala de skulder, i hvilka dottren häftade eller komme att häfta.
Efter det Jonas Nilsson, hvilken förut vid lagsökning hos Konungens Befallningshafvande i länet förklarat, alt han icke kunde erinra sig, att han utgifvit den åberopade förbindelsen för dottren, hvarföre ock fordririgsanspråket ansetts icke kunna exsecutive afgöras, inför Häradsrätten jemväl nekat, att han samma förbindelse utfardat, hade, sedan målet å flera ting förevarit och vittnen blifvit hörda, Häradsrätten å lagtima vintertinget år 1860 genom utslag, afkunnadt den 30 Juni samma år, på anförda skäl, förpligtat Jonas Nilsson, att med ed sig värja och betyga, att han icke sjelf eller genom annan man å sina vägnar underskrifva meranämnda borgensförbindelse, med hvilken edgång honom lernnades anstånd och betänketid till andra rättegångsdagen å nästföljande lagtima ting; hvarjemte föreskrefs, bland annat, att, om Jonas Nilsson ville edgången fullgöra, honom ålåge att, försedd med Häradsrättens'utslag, sist två månader löre nämnda Ting och sedermera så ofta han påkallades, infinna sig hos sin själasörjare alt i kristendomskunskap noga undervisas samt för vådan och följderna af mened varnas, äfvensom alt, »allt viel honom förelagdi vile aj Tjugu Riksdaler Riksmynt», ej mindre öfver fullgörandet häraf än ock öfver sin frejd samt insigt i salighetsläran begära själasörjarens bevis och sådant förete, då han till edens afläggande blefve framropad.
A den för edgången bestämda dag, den 13 November 1860, hade Jonas Nilsson instält sig, beredd att eden aflägga samt inlemnat ett af vice Komministern i församlingen, der han bodde, afgifvet bevis, att Jonas Nilsson, som för värjemålseds afläggande borde inställa sig vid det instundande Tinget, ägde försvarlig kristendomskunskap, begagnade salighetsmedlen ordentligt, vore af oklandrad frejd och hade blifvit för mened alfvariigen varnad; men, efter det vederparten yrkat att, enär beviset icke innehölle, det Jonas Nilsson besökt sin själasörjare vid den tid, Häradsrätten honom förelagt, Jonas Nilsson ej borde tillåtas alt eden gå, utan förvisas åter till presterskapet och fällas till det förelagda vitet, bade Häradsrätten ge nom utslag, afsagdt vid Tingets slut, den 30 Januari 1861, sig utlåtit, att som Jonas Nilsson icke styrkt, att han efterlefvat Häradsrättens edgångsbeslut, i hvad det stadgar om tiden för bans besök hos presterskapet, i det ändamål, nämnda beslut närmare innehölle, eller ens uppgifvit än mindre visat, att han, på sätt honom jemväl 53 förelagdt varit, afTordrat själasörjaren intyg i prestbeviset om de tider, på hvilka lian själasörjaren besökt; alltså och med tillämpning af nämnda beslut fäldes Jonas Nilsson att böta försuttna vilen, Fyratio Riksdaler Riksmynt, oell förpligtades, vid förhöjd t vite, Femtio Riksdaler samma mynt, att, sist en månad före nästföljande lagtima Ting, dertill målet uppskjuts, och sedermera, så ofta han påkallades, ånyo besöka presterskapet för att i kristendomskunskap samt särskildt om edens vigt undervisas och förhöras.
Emot detta Häradsrättens förfarande erinrade Jonas Nilsson, uti sin till Justitie-Oinbudsmannen ingifna här ofvan omförmälda, klagoskrift, att han, på sätt jemväl ett af förrbemälde vice Komminister i den församling, der Jonas Nilsson bodde, den 4 Juni 1861 utfärdadt och vid klagoskriften fogadt bevis vitsordade, i alla delar stält sig till efterrättelse de föreskrifter, Häradsrättens utslag den 30 Juni 1860 innehölle; att det icke af Jonas Nilsson berott att föreskrifva själasörjaren huru dennes betyg borde allat t as; samt att Häradsrätten, ehuru det vite, som varit Jonas Nilsson förelagdt, endast utgjort Tjugu Riksdaler, likväl fält honom att, såsom försuttna vitén, gälda Fyratio Riksdaler Riksmynt; på hvilka skäl Johan Nilsson begärde åtal emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande, på det att Jonas Nilsson måtte återbekomma de, enligt hans förmenande, oriktigt ådömda Fyratio Riksdaler, samt bemälde Ordförande befordras till det ansvar, hans förfa rande påkallade.
Klagoskriften meddelades den tillförordnade Domhafvande, som målet handlagt, hvilken i sitt deröfver afgifna yttrande förklarade sig anse Häradsrättens öfverklagade förfarande riktigt och öfverensstämmande med en inom domsagan förut genom praxis vunnen häfd, samt vidhöll den mening, att det herotL af Jonas Nilsson alt erinra själasörjaren om dennes skyldighet att i sitt betyg meddela de upplysningar, Häradsrätten ansett erforderliga.