Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid behandlingen af det ärende, som nu blifvit inför R. o. Ad. föredraget, synes mig, att något missförstånd inom Utsk. ägt rum, härrörande, såsom jag tror, deraf, alt Utsk. icke tagit fullständig och tillbörlig kännedom om de författningar, som af Sveriges konungar derom blifvit utfärdade under loppet af i5o år, eller den precist lika långa tvisten emellan Svenska soldater och kyrkoherdar i afseende på de sednares rättighet att erhålla prestationer af de förra.
Den ursprungliga författningen för det existerande förhållandet är af d. 26 Oct. 1687 och är ofullständigt åberopad i Utskts första utlåt., rörtde detta ämne.
Den är endast några rader lång, och jag utbeder mig derföre R. o. Ad:s tillåtelse att få uppläsa den; den lyder sålunda:
Efter uppläsningen af berörde förordning, som finnes aftryckt uti Galims Militiae-verk, del, 2 pag, i45, fortfor Hr
Redan vid första tillämpningen af denna författning uppkommo tvister öfver hela landet emellan soldaterna och pastorerna om hvad som borde förstås med orden: ett för allt.
Från olika orter inkommo till Konungen klagomål och förfrågningar; men de inkommo under det Carl XI var Konung, och han hade icke lust att afvika från den princip, han i första förordningen stadfästat, hvarföre han följande år 1688 d. 3i Juli utgaf en förklaring öfver denna förordning, som i 5 § lyder så:
Hr Riben uppläste den citerade §, som igenfinnes uti Gahms Militias-verk, del. 2 pag. 177, och fortfor derefter:
Efter denna tydliga och allvarsamma förklaring var det Dea 16 Augusti c. m. lii omöjligt för presterna att preja sig till något mer än 12 öre silfvermynt; men de hittade på ett annat sätt, nemi. att öfvertala soldaterna eller, såsom de sjelfva kallade det, att annamma något iner.
De ansågo det icke vara något, sorn hindrade deni att öfvertala soldaten att genom frivilliga öfverenskommelse!* gifva dem mer, än Konungen Stadgat.
Följden deraf biel ytterligare besvär, hvilka isynnerhet från Nerike och Wermland inkommo.
Namnen på 4 kyrkoherdar, hvilka förklarade sig öfver dessa besvär, hafva gått till efterverlden, de hette: Tollstadius, Emzelius, Hohudahlius och Groth.
Deras förklaring innefattade bland annat: ”hurusom de icke förmente sig vara af K.
M:s of”vanbemälte resolution betagne att annamma något, enär ”det skjedde anten af egen frivillig benägenhet eller ge"nom lämpelig disposition och öfvertalan.” K. Carl XI förklarade då, d. 28 Juli 169T, att enär han redan bestämt, huru mycket presten skulle få af soldaten och huru mycket soldaten skulle betala, så var det icke ti
I la t— ligt för presten att fråga, om soldaten ville betala något iner, och icke tillåtligt för soldaten att betala mer, än Konungen bifallit.
I Carlstad fanns icke någon biskop, utan en superintendent, som helte Erland Broman.
Till honom aflat Konungen en skrifvelse i ämnet, som slutar med ett i stränga ordalag gifvet förbud för presterna att understå sig utom dé 12 öre stint annamma något af soldaten, det vare sig af lämpelig disposition och öfvertalan eller hvarjehanda annan pretext.
Det är alldeles uppenbart, att Oecon.Utsk. icke känt den af mig sednast upplästa författning, emedan Utsk., med kännedom deraf, omöjligen kunnat såsom tillägg lill dess förra betänk.
Nto 67, deri förnyande och förklarande af förra författningarna tillstyrktes, föreslå: ”att den författning, som i anledn. häraf kan blifva ”utfärdad, ej må verka till rubbning i de särskilda öfverenskommelse!* om berörde skyldighet, som i laga ordning ”redan kunna vara ingångna, eller utgöra hinder för såda”na conventioners upprättande framdeles.”
Nu är att märka, att denna 1691 års författning aldrig blifvit upphäfven, utan ännu i denna stund är gällande, och deraf följer, att någon öfverenskommelse icke kan i laga ordning vara ingången emellan soldater och kyrkoherdar, emedan sjelfva tillvaron af en sådan öfverenskommelse vore en olaglighet. 3 år efter Carl Xlts död, år 1700, uppbröt Svenska armeen för att följa Carl XII, och derefter fanns under 21 års tid ingen Svensk soldat på roten.
Efter Nystedtska freden inträdde ett annat förhållande; rotarnas recruteringsskyldighet vidtog och arméen blef åter complett.
Då tyckte presterna det vara tid att passa på.
De trodde kanhända, att ingen mer skulle ihågkomma dessa gamla författningar, och den, sorn önskar en fullständig kännedom om stridigheterna mellan presterna och soldaterna efter 1721, hänvisar jag Den 16 Augusti c. m. till de besvär i ämnet, sorn ingåfvos af det år 1723 församlade krigsbefälet.
Öfver dessa krigsbefälets besvär resolverade Konungen i 4o § af resolutionen på samma krigsbefäls allmänna besvär, ”det upplifvades 1687 och 1688 årens resolutioner med det tillägg, att när ryttare, knekt eller båtsman gifver 12 öre s:mt, skall han icke vidare betungas med påsk, vigsel, dop, hustruns kyrkogångs och begrafningspengar, eller något annat dylikt.” K.
Gustaf lil bekräftade denna resolution d. i4 Febi-. 1789.
Men, torde någon tänka, detta bevisar ingenting annat, än att presterna äro berättigade att få 3 dagsverken eller 12 öre stint.
Den tiden voro 12 öre stint motsvarande värdet af 3tne dagsverken, och således skulle kanske någon förmoda, att då en sådan motsvarighet nu icke finnes, bör soldaten betala värdet af 3tne dagsverken.
Detta utgör också innehållet af de anmärkningar, som på detta rum gjordes, då Utskts Usta betänk, i ämnet förevar.
Jag får i aniedn. deraf upnlvsa, att redan på 1690-talet uppkom i Norrbotten en tvist emellan kyrkoherdar och soldater om hvem, sorn skulle äga optionsrätten i fråga om skyldighetens utgörande i penningar eller in natura.
Detta föranledde en ny resolution af 1696, deri Konungen förklarade, att presten icke skulle äga optionsrätten, utan skulle åtnöja sig med att få antingen dagsverken eller 12 öre.
Efter 1766 års realisation kommo presterna in till Konungen och beklagade sig jemmerligen deröfver, att de ej kunde få 3 dagsverken för 12 öre sant; men då förklarade Konungen d. 18 Maj 1779, att ingen förändring af presterskapets penningeinkomst får äga rum i följd af myntvalvation.
Jag skulle förmoda, att då 12 öre är en penningeinkomst och då det är presterskapet förbjudet att räkna sig tillgodo någon myntvalvation, kan någon sådan icke komma i fråga.
Under Gustaf IV Adolphs tid förekommo äfven tvister i detta ämne, och hvar och en vet, att afvoghet mot presterskapet visst icke tillhörde karakteren af hans regering.
Icke destomindre resolverade han år 1799, att dessa dagsverken icke borde betalas efter det gångbara eller s. k. markegångsvärdet, utan skulle godtgöras efter den beräkningsgrund, som i 1617 års stadga och 1691 års förordning föreskrifves.
Häraf behagade II. o. Ad. finna, att vi hafva bestämda lagar och författningar!, som stadga : 1:0 att soldaten skall betala till presten i ett för allt antingen 12 öre sunt eller 3 dagsverken; 2:0 att i dessa ord: ett för allt, inbegripas alla de afgifter, som kunna komma i fråga att erläggas till presten; 3:o att optionsrätten hvilar hos soldaten, men icke hos presten; 4:o att presten icke i sina penningeinkomsler får räkna sig till godo någon myntvalvation, och 5:o att dessa dagsverken, till följd af don sista förfa 11- 11111g, Den iG Augusti c. m. ning, jag åberopat, icke skola betalas enligt årliga marke gångspriset.
Vid ett sådant förevetande må Utsk. förlåta mig, om jag icke begriper, hvarifrån Utsk. hemtat anledning till sina utlåttn i detta mål.
Jag kari således icke annat än tillstyrka afslag på Utsk:s betänk.
Ett sådant är gifvet af BondeSt. ;! Preste- och BorgareSttn hafva bifallit detsamma.
Således har R. o. Ad. detta måls afgörande i sina händer, ty om R. o. Ad. bifaller betänk., är detsamma af 3 Stånd bifallet och kommer således rind. skrifvelse alt till K. M. afgå; men om R. o. Ad. afslår detsamma, hafva 2 Stånd slädnät emot 2, och då kommer följaktl. målet att förfalla.
Sedan jag begärde ordet, har en värd talare med en sådan utförlighet och sakkännedom ordat om detta betänk., att för mig föga återstår annat än att förena mig i hans anhållan om afslag derå.
Jag utber mig dock att få tillägga några få ord.
Utsk. har i sitt sista betänk, ansett de anmärkningar, som blefvo gjorda vid det förra betänk.
N:o 67, vederlagda genom Hr v. Hartmansdorffs anförande.
Harlmansdorlf har väl sagt, alt den obillighet, att soldaten skall äga rätt att med en så ringa penning som 12 öre slint lösa sin dagsverksskyldighet, har föranledt en olaglighet, hvarigenom pastor toge sin skada igen, nemi. att gemenskapen finge betala äfven för vigsel, barndop, kyrkogång och begrafning, och Hr v. Hartmansdorff har visserligen derigenom ådagalagt, att en olaglighet å presterskapets sida blifvit begången; men då en olaglighet icke kan läggas till grund för ett beslut, hemställer jag, om detta kan antagas såsom skäl för bifall å hvad Utsk. tillstyrkt.
För öfrigt har jag intet att tillägga, utan anhåller endast om afslag å betänk.
Jag uppslår här i den besynnerliga förlägenhet, att jag icke vet, om jag skall tacka eller vara ledsen för de anföranden, här blifvit afgifna.
Den förste värde talaren har gjort sig besvär att genomgå en mängd författningar och bevis, hvilka till stor del af Utsk. blifvit åberopade.
Allt har gått ut på att visa, att Svenska soldaten är skyldig alt lemna till kyrkoherden antingen 3 dagsverken eller 12 öre s:mt.
Jag tänker icke gå så vidlyftigt till väga för att visa, hvad rättvisan i detta fall fordrar; jag hemställer endast, huruvida, då det är stadgadt, att han skall betala 3 dagsverken eller 12 öre, hvarje menniskas förstånd icke skall säga, att de borde motsvara hvarandra, såvida en optionsrätt skall lunna komma i fråga.
De voro af lika värde, då stadgandet derom först utkom; men jag hemställer, huruvida nu för tiden 3 dagsverken och 12 öre s:mt kunna anses lika.
En beskyllning 12 H.
Den 16 Augusti e. m. har blifvit gjord Oecon.Utsk., att Utsk. icke skall hafva tagit reda på författningarna i detta ämne, och det tagnar mig derföre så mycket mer alt nu kunna vitsorda, det allt, hvad Hr Riben uppläst, varit oss bekant; men Utsk. har icke endast inhemtat kännedom af de författningar, denne värde talare anfört, utan äfven läst de författningar, som utkommit under de sednare åren, nemi. 1816 och 181 g, ang:de contracts uppgörande emellan församlingar och deras pastorer.
Jag tror icke, att något hinder finnes för sådana contracts ingående, och i alla fall har Utsk. trott sig äga fullt skäl att icke betvifla, det de finnas, då sådant af flera personer blifvit vitsordadt och endast af en blifvit bestridt.
På dessa grunder, och då derjemte uti Utskls betänk, soldatens rättighet att, om han vill, lösa dessa 3:ne dagsverken, hvartill pastorerna synes vara berättigade, aldrig blifvit bestridd, kan jag icke annat än önska bifall till betänk, och jag tackar den värde talaren för den upplysning han lemnat om sättet hvarpå målet blifvit afgjordt i de öfriga Stånden , i följd hvaraf frågans afgörande endast beror pä R. o. Ad:s rättskänsla.
Hvad författningarna stadga, eller det lagligu i denna fråga, har Hr Riben tillräckligt upplyst, och jag behöfver derföre icke upprepa, utan endast åberopa detta; men han har försummat att upplysa en sak, som ej heller finnes upplyst i Utskrs betänk., nemi. att dessa 3 dagsverken, som K. Garl XI ålade soldaten, skulle utgöras på preslens kost, på samma sätt som alla dagsverken, hvilka af torpare till presten utgöras.
Om man då värderar dessa dagsverken och afdrager kosthållningen, torde värdet endast uppgå till tö sk. b:co.
Beräknar man dessa 12 öre s:mt efter 1766 års myntevalvation, svara de emot 6 sk., och dessa motsvara nu 16 sk. b:co, hvilket är lika med hvad dessa dagsverken, utgjorda på preslens kost, äro värda.
Detta har jag velat anföra för att visa, att äfven häruti ligger ett misstag i Utsk:s betänk.
Om Utsk. hade gjort en sådan beräkning, hade rätta värdet blifvit utrönt, och då hade Utsk. bort föreslå, att gemenskapen skulle utgöra 3 dagsverken på prestens kost eller 16 sk. b:co i stället för •§ af 3:ne dagsverkens markegångsvärde, som åtminstone der jag bor skulle motsvara 36 sk. b:co.
Jag förenar mig roed Hr Riben och Frih.
Raab i begäran om afslag af detta betänk., hvilket jag anser stridande emot förut utkomna författningar och alltför gynnande för presterna, hvilka icke utan vederkänsla af gemenskapen förrätta barndop och vigsel, om de också icke uppbära något för begrafning.
Riben har yrkat en sak, sorn ingen bestridt, den nemi., att det skulle vara i ett för allt, som dessa 3:ne dagsverken eller 12 ören borde utgöras till kyrkoherden.
Samme ledamot har äfven omtalat en annan sak, som ingen bestridt, nemi. att det är Deu 16 Augusti c. m. n5 soldaten, som har rättighet att välja, antingen han vill utgöra sin skyldighet i dagsverken eller i penningar., Den 3:dje omständigheten, hvarvid Hr Riben fästat sig ooh som han ansett gifven, är den, att, enligt de mynlevalvationer, som ägt rum, soldaten borde få betala dessa dagsverken eller 12 ören med 6 sk.
Endast om den sista frågan ärtvist för handen.
Hr Riben har i afseende derpå yttrat, attUtsk. icke kant författningarna.
Gr, v. Platen bär redan visat, att det synes, som hade Hr Riben icke läst Utskjs betänktn, ty i sådant fall hade han funnit, att i alfi, som är väsendtligt, har Utsk. anfört författningarnas ordalydelse, endast med undantag af de kraftord, hvilka, såsom ”annamma” och dylika, brukades i den tidens cancellistil, men nu nära nog svara mot svordomar, och hvilka Hr Riben med särdeles välbehag upprepat.
I saken har Hr Riben påstått, det 1691 års förordning skulle hindra öfverenskonunelsers ingående mellan kyrkoherdar och soldater.
Jag påstår motsatsen; och det vore besynnerligt, om regeln, att förord bryter lag, då fråga är om alimän lag, icke äfven skulle gälla i fråga om en särskild stadga; men till yttermera visso får jag åberopa, att åtskilliga dylika öfverenskommelse!- redan finnas af K. M. stgdfästade.
Hr Riben har påstått , det 1776 års författning afgjort, att presterskapet skall åtnöja sig med den förvandling af 12 öre s;mt till 6 sk;r, hvilken han anser för den rätta, Alen det förhåller sig med denna 1776 års författning så, att den gafs till fördel för presterskapet och alla andra, som hade gärder, äldre än af år 1719, på det att deras rättigheter ej skulle nedsättas lika mycket som myntvärdet i det hela, Hr Riben bär således åberopat denna författning tvärtemot dess åsyftning.
Han har anfört, att Gustaf IV Adolph, oaktadt han mycket gynnade presterskapet, förklarat genom en resolution af 1799, att med lösen för dessa dagsverken borde förhållas på sätt Hr Riben ansett vara rätt.
Jag får upplysa, att denna resolution meddelades blott för ett visst fall och således icke utgjorde något allmänt stadgande, men att den derjemte omfattade handtverkare, bruksfolk, torpare och inhyseshjon.
Likväl blefvo torpare sedermera genom K, resolutioner af 1807 och 1808, under samma Konungs tid, ålagda att utgöra sina dagsverken till kyrkoherden antingen in natura, eller lösa dem efter markegångspris.
Om nu soldater sattes i samma ställning med torpare, då saken i ett äldre fall afgjordes emot presterskapet, så synas de väl böra så göra, sedan K. M. i flera påföljande händelser beslutat till presterskapets fördel, Af denna analogi bör man således antaga, alt äfven soldaternas dagsverken skola, då de lösas, betalas efter markegångspris.
Platen har redan åberopat billigheten, och ivar och en lärer finna, att soldaten i allmänhet har vida lättare att utgöra denna skyldighet än torparen.
En annan värd ledamot har trott sig höra, det jag sagt, att prester - nS Den 16 Augusti c. m. skåpet begått olagligheter, då det ej kan erhålla, hvad Utsk. ansett för rätt.
Jag tror icke, att mina ord kunna tydas derhän, och om jag anses kunna lämpligast höra få förklara dem sjelf, får jag yttra, det jag icke velat antyda något annat, än att den obillighet, mati visar presterskapet', torde föranlåta, det de taga sin skada igen pä annat sätt, och att således, då man försvarar denna obiilighets fortfarande, man föranleder, att soldaten ändock får betala lika mycket, och att de ändamål, man ville vinna, nemi. billighet och sämja, förfelas.
En annan värd talare har yttrat, att soldaten borde utgöra ifrågavar. dagsverken på prestens kost, enligt K.
Carl XI:s författningar.
Jag uppmanar honom att uppvisa något af K.
Carl XI:s påbud, som innehåller ett dylikt stadgande.
Tvärtom måste man antaga, att de skola utgöras på soldatens egen kost, emedan ingen föreskrift ålägger kyrkoherden att förpläga dagsverkaren.
Deremot har Utsk. nu föreslagit, att de hädanefter skola utgöras på prestens kost, då de föreskrifna 3:ne dagsverkena ej lösas med värdet af 2tne dagsverken efter markegångspris.
Jag bör också upplysa, att efter de officiella berättelser, sorn inkommit rörtde förbållandet i detta hänseende öfver hela Riket, gifver soldaten på somliga ställen vida mer till presterskapet, än han komme att erlägga enligt det af Utsk. föreslagna stadgandet.
På andra ställen gifves mindre, och åtskilliga ställen linnas, der soldaten intet erlägger.
Jag tror således, att om man tager hela förhållandet i medeltal, sådant det nu befinnes, blir det öfverhufvud ungefär detsamma, som Utsk. nu föreslagit, likväl med den skillnad, att presten nu på somliga ställen får för litet och att soldaten på andia gifver för mycket.
Detta föranleder osämja och tvister, hvilket jag i min embetsbefattning som oftast får erfara.
Det är naturligt, alt många af dem utgöra anledningar till fortfarande gräl inom församlingarna, utan att komma till K.
M:s afgörande, och det är för att undanrödja dylika trätofrön, som jag skulle anse lyckligt, om R. o. Ad. genom instämmande i de 2tne andra Ståndens beslut ville göra ända på tvisten.
Någon af R. o. Ad. torde misstänka, att jag, till följd af mitt embete, torde vid detta tillfälle mera nitälska för presterskapets fördelar än gemenskapens; men då R. o. Ad. nyss hört en ledamot, som sjelf är militär, förklara, att han anser rättvisan fordra, hvad Utsk. tillstyrkt, och då en för sina regleringar så utmärkt Konung som Carl XI fastställt en lösen, sorn då var drygare, än Utsk. nu föreslagit, hoppas jag, att R. o. Ad. finner min öfvertygelse instämma med rätt och skäl.
Till bekräftelse derpå får jag åberopa, hvad en militärisk myndighet, KrigsColltm, som icke plägar uppoffra militärens fördelar, angtde detta ämne yttrat till K. M. d. 7 Aug. 1833, nemi.: ”Inseende likväl, att 12 öre sant vid indelningstiden ”motsvarade 3:ne dagsverken och, utgörande efter nuvar.
Den 16 Augusti e. m ”myntförhållande tre (? 6) skri- b:co, efter närvar, penninge”värde ingalunda motsvara 3:ne dagsverken in natura, äfven ”då dessa utgöras med kyrkoherdens kost, hemtal’ Krigs”Golltm häraf anledning till E. K.
M:s nådiga pröfning i ”und. hemställa, om icke, då denna dagsverksskyldighet med ”penningar löses, afgiften borde förhöjas lill et t belopp, som ”ar i någorlunda jemnförligt förhållande till dagsverkens ”verkliga värde.” R. o. Ad. täcktes deraf finna, att KrigsCoHegii utlåt, står i fullkomlig öfverensstämmelse med Utskts förslag.
Jag anhåller vördsamt om bifall till Utskts första betänk, med det tillägg, som det sednare betänk, innefattar, emedan detta finnes tillagdt för att lugna de farhågor, som hos åtskilliga ledamöter af BondeSt. uppstått i afseende på beståndet af de öfverenskommelse!', hvarigenom ringare förmåner, än dem Ulsk. nu föreslagit, blifvit pastorerna tillagda.
Då nu Oecon.Utsk. i dess sist afgifna utlåt, bibehållit samma beräkningsgrund för lösen af ryttares, soldaters och båtsmäns dagsverkssyIdighet till församlingarnas pastorer, som i sitt förra utlåt.
N:o 67, få: jag förena mig med dem, som yrka afslag å förevar, betänk.
Utsk. har vidblifvit sin förra mening derföre, att de dervid gjorda anmärkningar ansetts vara fullständigt vederlagda genom Hr v. Hartmansdorff^ utlåt.
JVär man genomögnar Hr v. HarttnansdorfFs utlåt, för att få rätt på vederläggningen, finner man, hvad en värd ledamot af Oecon.- Utsk. här sjelf tillkännasifvit, att denna vederläggning stödjer sig på presternas tilltagsenhet att begå en olaglighet mot gemenskapen, derest de ej kunna tilltvinga sig större inkomster, än författningarna medgifva.
Det är oväntadt att höra, det personer, hvilkas åliggande är att hos sina åhörare framkalla laglydnad, tillåta sig sådana lagbrott.
Jag skulle anse dem, som dertill göra sig skyldiga, ovärdiga att bekläda det presterliga ömbetet, och något biträde af lagliga myndigheter kunna de icke erhålla.
Det beror således endast på, att författningarna hållas i helgd, att förekomma tvister om presterskapets rättigheter i delta fall.
På den ort, der jag varit både rust- och rotehållare och äfven någon tid tjenstgörande officer, har manskapet blifvit underrättadt om sina skyldigheter mot presterskapet, och der har jag aldrig hört, att någon pastor fordrat betalning för vigsel, barndop eller begrafning.
På de ställen, der manskapet erlagt en sådan betalning, måste det hafva varit frivilligt.
Anser man ett sådant förhållande påkalla någon åtgärd af lagstiftande magten, innan det urartar till vana, så anser jag det vara bättre och billigare att för den, som mottager sådan betalning, stadga något vite eller tjenstens förlust, än att ålägga gemenskapen en sexdubbel lösningsskyldighet.
Hr v. Hartmansdorff har äfven nämnt, alt
Utskrs förslag innefattar en billig medelväg derutinnan, att gemenskapen, i stället för Den 16 Augusti c. m. nit utgöra ifragavar. dagsverken på egen kost, nu finge åtnjuta kost af presten.
Jag vet icke, hvarifrån Hr v. ffartmansdorlf hein tar stöd för ett sådant påstående.
I författningarna finnes det icke, ty de äro nyss upplasta af Hr Riben, och praxis liar öfverallt varit sådan, alt gemenskapen vid utgörandet af dessa dagsverken erhållit kost af presten.
Samma förhållande måste hafva ågt rum år 1689, då författningen utfärdades, enär då värdet af 3:ne dagsverken utsattes lill endast 12 öre sirat.
Jag kap således icke inse annat, än att det är högst obilligt att förhöja lösningssky Idigheten, då gemenskapen icke tillskyndas någon motsvarande förmån, hvaraf den förut icke varit i åtnjutande, så vida författningarna hafva eflerlefvats.
Det är visserligen af en ledamot anfördt, att Utskls förslag afviker från förra författningarna i den mån, billigheten sådant tyckes fordra; men jag uppmanar hvar ock en att framställa något exempel, då den arbetande har £ af sin dagspenning i behåll, efter att hafva betalat sin kost.
Huru man än må räkna, blifver detta för högt, Jag föreslog vid återremissen af betänk.
Nio 67, att man skulle stadga ett alternativ af 3 dagsverken in natura såsom hittills, eller lösen af 1 dagsverke efter markegångspris.
Detta hade blifvit samma förhållande, som Hr Tham ansett lämpligt; ty på manga orter utgör värdet af ett dagsverke 16 sk, b;co.
På andra ställen uppgår det t. o. m. till a4 sk. bico samt, enligt sjsta 5 års berättelsen från Götheborgs och Bohuslän, jemväl derutöfver, Deraf synes, att Utskls förslag på flera ställen skulle förhöja lösniogspriset å ifråga var, dagsverksskyldighet från j2 öre sim t till
I rldr bico, och detta anser jag vara för mycket till presternas fördel, då sådant ieke motsvaras af någon fördel för gemenskapen.
Dessutom torde jag få fasta R, o, Adis uppmärksamhet derpå, att Oecon.Utsk. icke allenast afslagit de inom BondeSt. i detta ämne väckta och till Utsk, remitterade motioner, utan jemväl gått derutöfver, då Utsk. i motsats till motionernas syftning föreslagit en förhöjning i nuvar. afgifter; och då motion derom icke blifvit vackt, vet jag icke, huru någon grundlagsenlig rättighet dertill skall kunna tillkomma Utsk.
Mig synes det vara oformligt, att ett sådant förslag blifvit fre inlagd t.
Slutligen får jag i anseende till Hr v. HartniausdorfFs anförande tillägga, att om dagsverksskyldigheten icke blifvit utgjord, är sådant ett olagligt förhållande, hvilket kan ändras, sä snart pastor finner för godt att göra påstående derom, hvadan ett sådant förhållande äfven mäste kunna ändras, så snart befälet underrättar manskapet om dess skyldigheter och rättigheter; och här vi snart få silfvermynt i rörelse, kan gemenskapen så mycket lättare beräkna , hvad i lösen bör erläggas.
Jag yrkar derföre afslag på detta betänk, och anhåller vördsamt pia Ur Gr, o, Landtmls proposm.
Den i(i Augusti c. m. !'9 Frih.