Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag skulle icke ändå begärt ordet, såvida man icke så strängt yttrat sig om den komité, som blifvit tillsatt för det ifrågav:de ändamålet; och jag är öfvertygad om att, ifall den den värde talaren känt förhållandet, skulle han icke framkommit med en sådan beskyllning.
Denna komité tillsattes i Maj, men den mina, man beställde af fabrikanten, erhölls först i September.
På hans begäran gjorde man visserligen ett försök och lyckades också naturligtvis att spränga ett fartyg; men det är äfven andra experimenter, som mäste göras.
Så måste man t. ex. se huru länge en mina kan ligga i vattnet, utan att taga skada, och det är anledningen hvarför man dröjt så länge.
Komitén är dessutom icke afsedd endast för dessa slags minor.
Flere andra förslag i samma riktning äro afgifne, men jag känner icke ens enskildt, om Hr Nobells äro de bäste eller icke, Den 23 November. 305 icke, och under sådana förhållanden anser jag att man icke bör bestämma belöningen förr än man vet hvem den med rätta bör tillkomma.
Att inga fartyg blefvo skadade under Ryska kriget synes mig vara ganska naturligt, då, som jag förut yttrat, inga fartyg, vare sig Franska eller Engelska, vågade sig in i dessa farvatten.
Det gläder mig att ingen försummelse kan läggas komitén till last.
Detta var således ett misstag af mig.
Men jag har af tidningarne sett att försök blifvit gjorda och fartyg sprängda, och detta var anledningen till det yttrande jag fällde.
Man har anspelat på att minorna endast skadade ena ögat på en amiral; men om den värde talaren kommer hit, skall han få se en fortograf), som visar de fartyg, som blifvit sprängde; och på denna fotografi äro hålen större än t. o. m. amiralens hufvud.
För öfrigt får jag tillkännagifva att jag icke förstår detta; men då jag hört saken af en man, som varit med i mellan 20—30 större och mindre strider, och som satt sitt hufvud i pant på att han när som helst skulle gå in till Stockholm — då må man ursäkta, om jag anser saken vara af högsta vigt, och mera litar på hans ord än på någon annans, så mycket mera som han sannolikt har större krigserfarenhet än någon annan sjöofficer — huru duglige de för öfrigt må vara.
Ofverste
Hagelstam är älven beredd att inför Utsk:t lemna de upplysningar, som kunna erfordras.
Slutligen synes mig saken vara sådan, att den väl bör begrundas och icke bemötas med hån och förakt, som en talare tagit sig den friheten göra.
Då den siste värde talaren sagt att frå gan blifvit bemött med hån, och jag är en bland dem, som i denna sak yttrat sig, får jag säga, att hvarken mitt lynne eller min fallenhet tillåta mig att bemöta någon med hån.
Minans värde i och för sig har jag aldrig bestridt; men att bygga ett försvar på dessa, det kan jag icke gå in på.
Hr Cederschjöld har sagt att Öfverste Hagelstam är den som f. n. eger den största krigserfarenheten; men man kan vinna erfarenhet utan att hafva varit med i 1808 års krig;och som ett bevis på att denne man hårdnat i de gamla formerna vill jag anföra att han, för icke mer än två år sedan, gjorde en framställning att bygga 2—300 kanonjollar till vår skärgårds försvar.
Då han vid denna tidpunkt kan göra en sådan framställning, torde det vara förlåtligt, om man icke fäster obetingad tillit till hans omdöme. VII. H. 20 306
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf härefter, att som den ifrågav:de motionen blifvit begärd pä bordet, komme densamma att der hvila.
Anmäldes och bordlädes Lag-Utsk:ts Mein.
N:o 88, ang:de verkställda omröstningar i förstärkt Lag-Utsk., i ani. af RiksStåndens skiljaktiga beslut ang:de åtskilliga lagfrågor. R. o. Ad. åtskiljdes kl. | 3 e. m.
Tisdageu der. 24 November 1863.
Justerades 2 prot.-utdrag för den 23 dennes, samt prot:t för den 20 sisth Juni.
Hr von Francken, August, uppläste en motion, N:o 277, angående anvisande af ett särskildt anslag för anskaffande af bepansrade fartyg.
M:s den 23 dennes bordlagde Nåd.
St:r, om beviljande af ett särskildt kreditiv till försvarsverkets fullständigare ordnande.
Manderström, Ludvig, anförde dels skriftligen dels mundtligen:
Den 24 November. 307
Under gårdagens plenum vände sig en af detta Stånds ledamöter till mig med anhållan att få några upplysningar med afseende å Sveriges utrikes politik.
Om jag då icke genast besvarade den gjorda frågan, var det emedan jag ansåg att jag i dag skulle få tillfälle att återkomma till samma ämne.
Dessförinnan vill jag dock fästa uppmärksamheten,derpå, att, oaktadt Svenskarne äro ett folk, som har mycken benägenhet att antaga främmande bruk, göra det de dock vanligen efter sin egen beqvämlighet och endast i de delar, som anstå dem, men uraktlåta hvad härmed icke passar i stycke; hvaraf en halfhet uppstår.
I England, — det Iand der interpellationer till regeringen från representationen oftast förekomma, — är det bruk vedertaget, att den ledamot, som vill vända sig till regeringen med begäran om upplysning, på förhand tillkännagifver att iian någon viss dag ernar till den eller den ministern ställa en förfrågan om upplysning i ett visst ämne.
Detta förfarande har goda skäl lör sig.
I främsta rummet får derigenom den tillfrågade personen anledning att sätta sig in i det ämne, som bragts å bane, och hvilket möjligen kunnat till sina detaljer undfalla honom.
Vidare får han tillfälle att med sina kolleger närmare samråda örn det sätt hvarpå frågan skall besvaras, och af dessa skäl tror jag det vore lämpligt, om samma bruk äfven hos oss kunde införas.
Så vidt jag känner, gifva grundlagarne ingen anledning till interpellation; och särdeles hvad den utrikes politiken beträffar, föreskrifva de deremot konungens rådgifvare skyldigheter, som dessa äro pligtige att icke förbise.
För min del har jag likväl alltid ansett som en skyldighet att gifva dem af nationens ombud, inför hvilka jag, enligt vår nu gällande författning, har tillfälle yttra mig, de upplysningar, som med mina pligter i öfrigt äro förenliga; och jag tror icke man skall kunna tillvita mig att hafva sökt undandraga mig detta.
Att jag icke sjelfmant dertill söker anledning, torde icke billigtvis kunna läggas mig till last.
Upplysningar, som icke äro begärda, äro oftast ovälkomna, och att taga ordet endast för att tillfredsställa en eller annan enskild ledamots nyfikenhet, torde icke anses lämpligt.
Den fråga med afseende å vår yttre politik, som af en värd ledamot i går blef framkastad, är icke en fråga, som i går upp stått; de rykten, hvarpå han anspelat, hafva i månader varit i hvar mans mun, och blifvit inom pressen i olika riktningar kommenterade; men inom representationen hade, mig veterligen, hittills ingen röst höjt sig för att nämna ett ord derom.
När nu tystnaden är bruten, må det vara äfven mig tillåtet att yttra några ord; utan att innefatta en redogörelse, som tidpunkten icke medgifver, — i detta fall har K. M. i sin nu föredragna Nåd.
Propos, redan uttalat sig, då K.
M. säger att han af fortgående underhandlingar och ständigt vexlande händelser är förhindrad från att göra R.
Sbr de meddelanden, K.
M. önskat till deras kännedom afgifva, — hoppas jag dock att de kunna* bidraga att lugna några farhågor. 308 Den 2i November.
Innan jag dertill öfvergår, ber jag att få fästa uppmärksamheten vid den olika vigt, man vid olika tillfällen söker tillägga diplomaten.
Jag bar ofta hört den underskattas och stämplas som en onönig statslvx, som utan relativ nytta slukar betydliga anslag; vid andra tillfällen åter är ej så ovanligt att densamma tillmätes en öfverdrifven betydenhet; man vill då att diplomaten skall veta allt, säga allt och förutsäga allt.
Det sanna omdömet torde väl här, som i de flesta fall, ligga mellan de begge ytterligheterne.
Diplomaten är ingen siare, profet, spåman; hans yrke inskränker sig till att noga iakttaga tilldragelserne, och af det förflutna söka sluta till det tillkommande.
Detta är en probabilitetskalkyl, som hvilken annan bildad medborgare, i öfrigt utrustad med godt omdöme och nödiga förkunskaper, lika väl kan göra.
Diplomaten har den enda fördel att han står källorna närmare, och bättre är i tillfälle sigta deras innehåll, samt att en skyldig oaflåtlig uppmärksamhet förbinder honom att aldrig släppa den Ariadne-tråd, som blifvit lemnad i hans händer, och utan hvilken man lätt förlorar sig i en okänd och på irrgångar full labyrint!).
Ofta förbrår man diplomaten att handla med alltför mycken betänksamhet, men man förbiser härvid att denna icke utesluter fastheten, utan att denna senare egenskap betingas af den förre.
— Ibland gör man ett hastigt tankesprång och förebrår den för betänksamhet stämplade diplomaten alltför mycken djerfhet, men förgäter då likaledes att djerfheten stundom är ett alster af betänksamhet och att en väl beräknad djerfhet ej så sällan fostras af en mogen och förutseende betänksamhet.
Efter dessa allmänna betraktelser, hvilka icke torde sakna all tillämplighet på förev:de fråga, öfvergår jag till föremålet för den framställda interpellationen eller vår yttre politiska närv:de ståndpunkt.
Jag beklagar, Mine Hrr! om jag icke härvid, såsom någon torde önskat, kan aflvlta täckelset från den beslöjade bilden i Sais, och beder eder påminna eder den stora skaldens ord om följderna att på denna väg söka och finna sanningen.
Sanningen, — hvar finnes den?
Och huru uttalas den?
Se der är frågan.
Den allmänna Europeiska politiken är i detta ögonblick så full af osäkerheter, förvecklingar och hvarandra korsande intressen, att jag vågar tro det ingen statsman i denna stund skulle deraf kunna uppdraga en fullständig och trogen bild.
Minst kan detta förväntas i ett land, som genom sitt läge, sin relativt föga betydliga makt och sin systematiska afhållenhet från frågor, hvaruti den ej har egna intressen, icke är skapad att deruppå utöfva en afgörande inverkan.
— Ställningen, Mine Hrr! är sådan att hvarje ord, som yttras — och särdeles af en kronans ansvarige rådgifvare — kan innebära, jag vill icke säga en fara, men en olägenhet, och en olägenhet, som lätt kan leda till en fara.
Detta förhållande, sorn, väl öfvertänkt, icke torde jäfvas, synes böra föreskrifva oss alla en stor försigtighet vid våra yttranden, likasom den måste föreskrifva hvarje omsorgsfull rege - Den 2i November. 309 ring stor försigtighet vid dess handlingssätt.
Den är så betingad af förhållanden att jag hyser den fasta tillförsigt att hvad jag här kan komma att yttra, skall efter denna måttstock, och icke efter det önskliga deruti, att erhålla upplysning, hvilken jag måhända icke skulle kunna gifva, bedömas.
Ett för denna tidpunkts politiska ställning högst vigtigt moment, som för ingen af eder, Mine Hrr! är obekant, är den inbjudning, som II.
Fransmännens
Kejsare den 4 dennes till Euro pas krönta hufvuden, äfvensom till Tyska Förbundet och Schweitziska Edsförbundet aflåtit.
Denna märkliga handling har varit i alla länders tidningar återgifven, och det vore väl öfverflödigt att i en samling som denna upprepa dess begrundansvärda innehåll.
Denna skrifvelse blef till K.
M. den 14 dennes öfverlem nad.
Dess svar afgick den 15 om morgonen med jernbantåget och bör således redan vara till Paris ankommet.
Jag har begärt och erhållit K.
M:s nådiga tillstånd att detsamma till R.
St:r meddela, på den enda väg, som står mig öppen att bringa det till deras kännedom.
Det har följande lydelse: »Min Hr Broder och Frände.
Det bref, Eders Kejserl.
M:t den 4 dennes behagat tillskrifva mig, har till mig blifvit öfverlemnadt af Dess Minister.
Jag tror mig böra, utan uppskof, afgifva svar på dess förslag att dellaga i den Kongress, hvars sammanträde i Paris E.
M. föreslagit, i ändamål att vara betänkt på sättet att försäkra grunderne för den allmänna fredens bibehållande i Europa.
Allt hvad som kan bidraga till ett så önskligt föremål kan ej annat än vinna mitt bifall, och jag får derföre omedel bart till E.
M:ts kännedom meddela, att jag emottager Dess inbjudning, och att, om de öfriga Europeiska Makternas medverkan till denna Kongress kan vinnas, jag visst icke derifrån skall undandraga mig.
Jag kan så mycket mindre tveka att förena mig med E.
M:s högsinnade afsigter, som de Förenade Rikena, hvilka hafva intet att eftersträfva, likasom intet att frukta, vid en sådan Kongress icke skola lifvas af något enskildt intresse, och således kunna med fullkomlig opartiskhet öfverlemna sig åt bedömandet af de säkraste medlen att försäkra folkens allmänna väl, —• att på rättvisa, omfattande och bestående grundsatser grunda fredens bibehållande, — och att söka, med detsamma, att på rättrådigt sätt upprätta de klagomål, som från mera än ett håll högt låtit sig förnimma, med undvikande af att kränka rättigheter, hvilka äro lagligen grundade, och upprätthållna med ett noggrannt iakttagande af deraf härflytande skyldigheter.
Om detta mål kunde uppnås genom en gemensam öfverenskommelse, skulle E. M. hafva tillvunnit sig en oförgänglig ära, genom att taga initiativet till ett verk, hvilket skulle medföra välsignelser så väl för de styrande som för folken.
Jag skulle anse mig lycklig, i fall omständigheterna kunde tillåta mig att förena mina bemödanden med de öfriga Europas suveräners för fullkomnandet af detta så nyttiga företag, isyn - 310 Den 24 November. nerhet som jag sålunda finge ett tillfälle att personligen förnya försäkringarne om den utmärkta högaktning och den oföränderliga vänskap, hvarmed jag är, Min Hr Broder och Frände, Eders Kejserl.
Majestäts gode broder och frände CARL.»
Sådan är derföre rikets ställning till denna den Europeiska politikens största fråga.
Huru den slutligen kan komma att lösas, tillhör mig hvarken att afgöra eller förutsäga.
Till denna dag känner jag icke något af de öfriga Magternes svar med den fullständiga säkerhet, att det är mig tillständigt något derom nämna.
Hvad tidningarne med afseende derå haft att förmäla, torde i det hiifvudsakligaste få anses grundadt.
Af hvad sålunda kunnat inhemtas, kunna ännu inga fullgiltiga slutsatser dragas om huruvida kongressen kommer att sammanträda eller icke.
För egen del tror jag det vore en olycka för Europa, om detta högsinnade försök att jemna de öfverallt och ofta under gräsligt utpräglade former sig företeende svårigheterna, icke skulle hära de frukter, som deraf kunde skördas.
Detta skulle förefalla mig så mycket beklagligare, som derigenom hoppet skulle tillintetgöras att bereda en fredlig lösning bland annat åt en brännande fråga, som ligger oss ganska nära och till hvilken jag ber att nu få öfvergå.
Jag behöfver icke säga eder, Mine Hrr! att jag menar den s. k.
Danska frågan.
För livar och en af eder är kändt att denna fråga under sednast förllutna vecka antagit en hel annan och ny karakter, och hvad som under de sednaste riagarne med afseende derpå sig tilldragit, är åtminstone i sina allmänna och hufvudsakliga drag lör alla bekant.
Den stora och djupt kända förlust, som Danmark, genom en högt älskad och af en uppriktig kärlek högeligen förtjent konungs oförmodade bortgång den 15 dennes, lidit, och som försatt hela Danska folket i den rättmätigaste sorg, blef redan samma afton här bekant.
Denna smärtsamma tilldragelse öppnade en ny del af Danmarks tideböcker.
Den högt frejdade, på hugstora konungar rikt begåfvade ätt, som 400 år burit
Danmarks krona, utslocknade.
Detta fall hade länge varit förutsedt, men verkligheten inträffade oförväritadt, och skiljsmessan kändes för Danmark bitter.
På detta lands öden hade tankarne dock långt förut varit fästade.
Den oro och de oordningar, hvilka särdeles uti ett af stridiga elementer sammansatt land skulle uppkomma, om thronföljden icke på förhand varit bestämd, hade gifvit Europas magter anledning att i tid taga denna fråga i öfvervägande, och efter långvariga underhandlingar afslutades i London, den 8 Maj 1852, mellan Danmark å ena sidan, samt de Förenade Rikena, England, Frankrike, Preussen, Ryssland och Österrike, å den andra, en konvention beräknad att trygga den Danska mornakiens sjelfständighet och integritet, och "hvarigenom Prins Christian af Holstein-Gliicksburg förklarades arf - Den 24 November. 311 tagare till Danska thronet) med alla de till denna monarki hörande länder.
Denna högtidliga afhandling har ingått i Europas statsrätt.
Dess giltighet är ej underkastad tvifvel.
Också beslöt K.
M. genast att till Köpenhamn afsända ett otomordentligt sändebud för att betyga sitt ömma och hjertliga deltagande i Danmarks förlust af en älskad Konung, och dess egen sorg vid mistningen af en bepröfvad och trofast vän, samt att tillika frambära dess lyckönskningar till Konung Christian IX med anledning af dess uppstigande på Danmarks thron.
Denna beskickning besvaras genom afsändandet af ett Danskt utomordentligt sändebud, redan på väg till Stockholm.
Den politik, de förenade Rikena med afseende å Danmark följt, har ingenting att förneka, ingenting att förhemliga.
Den ligger öppen som en dag för hvar och en, som behagat deraf taga kännedom.
Den har, — åtminstone under de snart 6 år, som jag haft mig anlörtrodt Statsministersembetet —, alltid varit densamma, utan att vackla, utan att svigta.
Vi hafva alltid förklarat att de federala tvistigheter, uti hvilka Danmark, med afseende å de Tyska hertigdömena, varit med Tyska Förbundet inveckladt, icke vore af egenskap att påkalla eller medgifva vår inblandning; men tillika att vi aldrig med likgiltighet skulle kunna åse ett anfall på de öfriga, till Danska monarkien hörande landsdelar.
Riktigheten af de skäl, som begrundat denna åsigt, träder nu i dagen.
En sönderstyckning af Danska Konungariket föreslås öppet af en pretendent, som icke saknar understöd.
De mäktigaste beskyddare han söker, har han dock ännu icke funnit, och skall ej heller, jag vågar derom vara öfvertygad, finna; men en brandfackla är dock utkastad i norden, hvars sken kan komma att belysa äfven våra kuster.
Under sådana förhållanden är det som vi böre, vi måste vara betänkta på vårt försvar.
Hvilken utsträckning, hvilken omfattning, en möjligen uppstående strid kan komma att taga, lärer ingen med visshet kunna förutsäga.
Men så mycket är säkert, att hvar och en har skyldighet att tänka på sitt eget hus, och det är härpå, som K.
M:s nu föredragna Propos. syftar.
Det torde väntas att jag nämner något om de underhandlingar, hvilka, enligt hvad allmänt varit sagdt, under de sednast förflutna månaderne med Danmark varit plägade.
Att sådana egt rum, är ganska visst, och K.
M. har uti sin i dag föredragna Nådiga Propos. dem omförmält.
Att de varit förda på samma grunder, hvilkas följdriktiga tillämpning jag nyligen omnämnde, lärer ej kunna betviflas.
De hafva egt rum i samråd med de mäktigare stater, med hvilka vi genom närmare vänskaps-band äro förenade.
Då de ännu fortgå, lärer ingen förvänta att jag derom medelar närmare upplysningar.
Att öfverdrifna rykten derom varit gängse, lärer ej kunna tillvitas K. M:s Regering; att dessa icke blifvit vederlagda — ett i allmänhet otacksamt göromål, så länge ej sjelfva handlingarne kunna framläggas — har möjligen haft sin grund deruti, att om sjelfva deras öfverdrift 312 Deu 24 November. för Danmark kunnat innebära någon nytta, hade det varit orätt och oklokt att tillintetgöra denna.
Ställningen är nu helt annan och kan föreskrifva andra åsigter.
Vi se med smärta en nation, mot hvilken vi äro långt ifrån att hysa någon ovilja, utan med hvilken vi tvärtom lifligt skulle önska att bibehålla hittills bestående vänskapliga förbindelser, lysten att draga i härnad mot ett svagare folk, med hvilket vi genom stamförvandtskapens band äro befryndade.
Ensamma kunna och förmå vi ej att värna det, men vi skola hoppas att Europa ej skall tillåta en så skriande orättvisa fullbordas, ännu mer, att sans och besinning skola återvända.
Under tiden måste K.
M:s regering förbehålla sig att, efter sig företeende omständigheter, fatta de beslut, hvilka af de förenade rikenas sannskyldiga nytta kunna blifva förestafvade.
Dessa rikens intressen bevakas i Köpenhamn af en man, som förtjenar och åtnjuter K. M:s Regerings odelade förtroende.
Annat, eller mera, vet jag ej nu att tillägga.
Om hvad jag yttrat ej lemnat tillräcklig upplysning, måste skälet sökas dels i den långt ifrån korrekt definierade allmänna ställningen, dels i min oförmåga att tydligare uttrycka hvad jag ansett mig kunna på detta rum yttra.
Med mera än tillfredsställelse har jag förnummit syftningen af nu förevarande Propos.
Det trängande behof, densamma framhåller, ligger för alla i öppen dag.
Huruvida åter den summa, som i och för detta beliofs afhjelpande af K.
M. äskats, är tillräcklig eller ej, tilltror jag mig icke, i saknad af nödiga upplysningar, att med säkerhet bedöma.
Jag har dock svårt att i detta hänseende undertrycka ett tvifvel.
En, om ock blott ytlig, kännedom om bristerna uti vårt försvarsverk, brister, hvilka — hvad landtförsvaret angår — öppet i går af Krigs-Ministern erkändes och, i hvad rörer sjöförsvaret, till fullo vitsordas af K.
M:s vid början af denna riksdag aflåtna Nåd. Propos., torde ursäkta att ett sådant tvifvel kan uppstå.
Jag vet väl att det nu äskade anslaget icke får anses såsom något egentligt krigsrustnings-anslag; att meningen med detsamma icke kan vara att gifva vår armé — och synnerligen vår beväring — den öfning och utbildning, desamma behöfva, innan de emot fiende föras; att dermed icke ens kan åsyftas att anskaffa den del af materielen — t. ex. beklädnad åt beväringen m. m. — som inom kortare tid i händelse af behof kan förfärdigas.
Jag fattar väl att detta anslag icke bör, icke kan afse annat än fyllande af de behof, som fordra längre tid att tillgodoses; en tid, hvilken numera ofta icke kan i och för krigsrustningar påräknas.
Men äfven om de behof, för hvilka detta anslag är beräknadt, sålunda inskränkas, torde ett tvifvel om dess tillräcklighet icke få anses oberättigadt.
Jag önskar att hos Hrr Krigs- och Sjö-Ministern ingen tveksamhet må hafva uppstått att öppet och till fullo framhålla de behof, som verkligen förefinuas.
En sådan tveksamhet, till viss grad naturlig och Den 24 Norember. 313 till och med ursäktlig under vanliga förhållanden, af skäl
Hr Krigs-Ministern under gårdagens plenum omnämnde, skulle vid de allvarliga, K. M:s Propos. afser, svårligen kunna anses förlåtlig.
Jag vill derföre hoppas, jag vill tro, att dessa
Hrr icke förbisett de pligter, som i detta hänseende ålegat dem, icke förglömt det dryga ansvar, ett försummande af dessa pligter måste medföra, och under denna öfvertygelse vill jag söka att tysta mitt tvifvel.
Jag skal! derföre icke nu till dem framställa den fråga, huruvida de anslag, som i och för sådana ändamål af R.
St:r vid denna riksdag blifvit beviljade, sammanlagde med de besparingar från föreg:de riksdagar kunna finnas, med de millioner, som uti denna Propos. begäras, och med det mindre kreditiv, som för försvarets ordnande är gifvet, huruvida, säger jag, alla dessa medel sammanräknade äro tillräckliga för landtförsvaret att nödtorftigt åtminstone ombesörja våra sjöfästningars säkerhet, att tillse de af vår armés behof — vår armés och dess reservs—hvilka icke inom kortare tid kunna fyllas, och sålunda någorlunda nöjaktigt betrygga denna armés duglighet och säkerhet; en armé, så utmärkt för den så väl fysiska som moraliska kraft den besitter, men hvilken just derföre äfven eger grundade anspråk att fordra att icke, till följd af bristande verktyg att föra striden, dess mod, dess uppoffringar och dess försakelser icke gagnlöst förspillas, eller dess framgångar allt för dyrt köpas; — för sjöförsvaret, att till våren vår flotta må så kunna vara rustad, att — om möjligen ett krig med Tyskland skulle utbryta — icke den vanära må dragas öfver vårt land, att Preussens förut så ringaktade flotta skulle med sina 2:ne pansar-korvetter spela herre uti Östersjön, hota våra sjöetablissementer och förstöra vår handel.
Jag vill vara öfvertygad att intet af allt detta blifvit förbisedt, och skall derföre inskränka mig till att anhålla att Stats-ötsk:t under pröfningen af den Nåd.
Proposm må söka inhemta upplysningar, egnade att afvärja hvarje tvifvel, hvarje oro; så ock att, derest Utsk:t skulle anse någon ökad säkerhet önsklig, Utsk:t då ville meddela R.
St:r detta och föreslå de medel, som i ock för sådant ändamål erfordras.
Hvarje besparig härvidlag vore en bedröflig misshushållning, enär den vore — eller åtminstone kunde blifva — en misshushållning med hvad landet eger dyrbarast — dess heder och dess blod.
En förklaring — och denna en efter min uppfattning temligen nöjaktig — till det mindre belopp, K.
M. nu ansett sig böra äska, kan dock uti den K.
Proposm återfinnas.