Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man nedsätter minimum nu till 200 k:r, uppstår derigenom en så stor lättnad för ett stort antal smärre jordbrukare, som skulle önska att kunna bränna, att jag ieke skulle anse det osannolikt, att brännerierna ökas i samma proportion som minimum liedsättes, och min supposition sålunda besannas.
Jag tillåter mig icke att bedöma, , hvilka följderna skulle blifva af den stora förändring .i bränvinslagstiftningen, som nu är föreslagen, men jag tror dock, att den kommer att hafva ett stort inflytande på hela bränvinsnäringen och på jordbrukets ställning i allmänhet.
Derest något protokollsutdrag- angående denna frågas utgång i de öfriga Stånden ankommit, får jag anhålla, att det måtte uppläsas.
Jag yrkar, att det nuvarande minimum af 300 k:r måtte bibehållas.
Undertecknad tillkännagaf, att någon underrättelse om de öfriga Riks-Ståndens beslut i frågan ännu icke ankommit.
Oftast har jag haft det nöjet, att kunna instämma med Frih. Sprengtporten, 266 Den 12 Maj e. m. hvars omdöme och insigter jag så högt värderar, men denna gång hyser jag verld, en alldeles motsatt åsigt mot Hr Frihrn.
Då man borttagit maximum och medgifvit bränvinsbrännaren att få tillverka huru stor qvantitet som helst, fordrar konseqvensen, att någon inskränkning icke finnes i afs:de å den minsta qvantitet, han vill tillverka.
Häremot möter endast frågan om kontrollkostnaden.
Sprengtporten har nu gjort sig det besväret att uträkna, att
Staten skulle få utgifva 7 å 800 rdr för hvarje 21,000 rdr den erhåller i bränvinsskatt, men detta utgör ju icke mycket öfver 3 proc., och då man vet att kostnaden för tulluppbörden uppgår till 12 å 13 proc., måste man ju erkänna att utgifterna för kontrollen öfver bränvinsafgiftens erläggande äro särdeles billiga.
Dessutom bör man icke förutsätta, att alla skola begagna sig af rättigheten att tillverka minsta möjliga qvantitet, och då förfaller ju liela den beräkning, Hr Frihm uppgjort.
För min del anser jag rigtigt att nedsätta minimum ända till den gräns, der tillverkarens utgifter i och för kontrollen hindra honom att gå längre, och jag får i detta fall, i likhet med Frih. v.
Schulzenheim, åberopa Hr v. Hartmansdorffs för 11 år sedan afgifna reservation i detta ämne, i hvilken han tillstyrker ett minimum af 150 k:r.
Af denna min åsigt följer, att jag anser ett minimum af 200 k:r vara lämpligare än ett af 300, och tillstyrker jag derföre bifall till Utsk:ts förslag.
Jag tillåter mig endast fästa uppmärksamheten derpå att, vid den rigtning bränvinslagstiftningen nu börjat taga, finnes det icke större säkerhet att föreskriften om uppmätning genom kontrollörer kommer att bibehållas, än några andra af de stadganden, hvaruppå den nuvarande bränvinslagstiftningen är grundad.
J kunnen vara öfvertygade derom, M.
Hrr, att sedan en gång småpannorna åter kommit i bruk, komma kontrollörerna att försvinna, och man inför någon annan beskattningsgrund, som gör dem öfverflödiga, såsom t. ex. den i Preussen och Danmark brukliga efter mäskekaren.
Redan vid denna riksdag har det visat sig, hurudan rigtningen i detta fall är, genom förslagen om ändring i sättet för kontrollörers antagande och förordnande; det är en fingervisning för dem, som vilja se hvad klockan är slagen.
Jag beklagar att de ledamöter af Ståndet, hvilkas åsigter förut under detta Betänk:s handläggning vunnit husets sympatier, nu dels uteblifvit, dels icke behagat genom några yttranden meddela Ståndet sina tankar, så att vi andra kunnat af deras sakrika råd hemta något stöd för vårt omdöme.
Då jag ej har anledning hoppas, att något Den 12 Maj e. m. 267 afseende å mina råd skulle fästas, liar jag ej några sådane att gifva.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utskits förevarande hemställan, dels åter•remiss deraf och dels afslag derå samt bibehållande af nu gällande stadgande i ämnet; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många nej jemte några ja, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med många nej jemte ett eller annat ja, och slutligen propos. om afslag derå samt bibehållande af hvad uti ifrågavarande hänseende för närvarande finnes stadgadt, hvilken propos. besvarades med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering begärts samt B. .o. Ad., på Hr Gr:ns o.
Landtmilis framställning, till kontra-propos. vid voteringen antagit bifall till Utskits hemställan, uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den som afslår Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. JBesv.- o. Ekon.-Utskits i Betänkit
Nio 1 gjorda hemställan, att den minsta bränvinstillverkning på dygn måtte bestämmas till 200 leir, samt bibehåller det nu gällande stadgandet om ett minimibelopp af 300 k:r, röstar Ja; Den det ej vill. röstar
Nej; Vinner nej, bifaller K. o. Ad.
Utskits ifrågavarande hemställan.»
Voteringen företogs och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 35, Nej — 9.
4:de §:ns text.
I följd af E. o. Adins nyss fattade beslut torde den nu föredragna §:n böra så ändras, att siffran 200 utbytes mot 300.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå gjord propos., godkändes texten med ändring af beloppet 200 kannor till 300 kannor.
208 Deu 12 Maj e. ra. §§:na 5 och 41 samt §:n 6.
Utsk:ts hemställanden och förslag biföllos. § 5 i förslaget tillkännagafs vara oförändrad. § 8 (§ 6 i förslaget).
Jag fruktar att Utsk:t vid be handlingen af den nu föredragna §:n förbisett en vigtig omständighet, den nemi. att under senare tider regeringen funnit i Statens intresse lämpligt vidtaga den anordning, att icke förordna så många Ofverkontrollörer, som förut, utan endast så mångå, som nödvändigt erfordras för att handhafva kontrollen öfver brännerierna, och dervid sammanslagit så mångå län som möjligt.
Så har under en del af detta år en och samma Öfverkontrollör varit anställd för Stockholms, Upsala, Nyköpings och Westerås län.
Skulle man nu, såsom Utsk:t föreslagit, icke behöfva anmäla sig till br än vinsbrännings idkande förrän 14 dagar före bränningsterminens början, torde R. o. Ad. lätt kunna finna,hvilka svårigheter deraf skola uppstå i de fall, der en Öfverkontrollör är anställd för flera län.
Under dessa 14 dagar — eller rättare 12 dagar, ty kontrollörerna skola inställa sig vid bränneriet 48 timmar före bränningens början — skola nu de särskilda länens Korns Befh:de medhinna att insända förteckningar öfver inkomna anmälningar och kontrollörsansökningar till Öfverkontrollören, hvilken stundom ej finnes i något af länen och ofta ej utnämnes förrän i sista' tiden; Öfverkontrollören att granska dessa ansökningar, derefter afgifva förslag till Konungens Befh:de om Kontrollörers utnämnande och meddela detta Kon:s Beflnde, samt Kon:s Befh:de derefter att utnämna och inkalla alla ej sällan i olika län kringspridda Kontrollörer till residensstäderna för eds afläggande etc.
Härtill kommer, att Öfverkontrollören kan behöfva rådgöra med någon Kon:s Befh:de för något särskildt fall.
Skall nu allt detta medhinnas under 12 dagar, kommer deraf en ohjelplig villervalla att förorsakas.
Förändringen är för öfrigt alldeles öfverflödig, emedan enl. nu gällande förordning den, som anmält sig att idka bränvinsbränning, har rätt att inom 14 dagar före terminens början återkalla sin anmälan.
Utsk:t har visserl. föreslagit utsträckning af denna återkallelserätt, så att den skulle stå öppen ända till 8 dagar före bränningens början, men Utsk:t har sjelft insett olägenheterna häraf och derföre hemställt att, derest afsägelsen sker senare än 14 dagar före den tid densamma afser, tillverkaren skall vara pligtig ersätta de kostnader, Kon:s Befh:de pröfvar hafva derigenom uppstått.
Ett sådant stadgande om ersättning
Den 12 Maj e. tn.
269 skulle säkerl. gifva anledning till många tvister, och derför bör enl. min åsigt afsägelsetiden vara 14 dagar.
Men, är afsägelsetiden 14 dagar, bör naturligtvis anmälningstiden vara mera än 14 dagar, och såväl af detta skäl, som ock emedan, såsom jag förut visat, en anmälningstid af endast 14 dagar skulle in praxi medföra stora svårigheter, yrkar jag bibehållande af den nu gällande anmälningstid af 30 dagar.
Ue la Gardie:
Just den omständighet, Gr.
Liljencrants sednast omnämnde, eller bestämmelserna i 9:de §:n af nu gällande författning om anmälans återkallande bestämde Utsk:ts beslut i denna fråga.
Dea ig Jun i i e. ffla gifva en så ringa import deraf, att den icke kan skada de i dessa till verkningar uppväxande inhemska näringarne, utan blott tjena dem till prof eller modeller för deras egen undervisning och förbättring, enär de i mindre qvantitet införtullas.
Att så väl denna skyddstull, såsom äfven den för annat ostämpelbart, nu förbudet, gods föreslagne, icke undanstjäles
Staten genom oloflig införsele tillhör Tulltjenstemännen vid kusterna att tillse Och förhindra.
Det sista skälet jag anfört mot skyddstull sprincipen, såsom af åtskillige och af många framstäldt, att höga tullafgifter reta till tullförsnillning, går jag nu att upptaga.
Det kan ingalunda bestridas, att ju lägre tullafgifter, desto mindre anledning att tullförsnilla, och man skulle, endast utgående från denna sats, lätteligen kunna anse, att låga tullafgifter undanrödja förbrytelser, leda till lydnad och aktning för författningar, och demoralisera ej den vinningslystne.
Men om denna verkan genom lagstiftningen för Tullväsendet skulle vinnas, borde också ingen förbudsförfattning mot någon varas införande existera, ty om höga eller så kallade skyddstullar väcka retelse hos en eller annan, ja kanske flere, att välja det olofliga för det lofliga, och uppoffra lagar, heder och medborgerlighet för enskild fördel, så måtte förbudet, att äfven på lof-* Den 19 Junii e, m. ligt sätt, det vill säga att mot tillbörliga avgifter till Staten, få följa en fri och i moraliskt hänseende, laglig viljas önskningar, ännu mera reta till afvikelser, ty ingen lärer neka, att den lagstiftning, som förbjuder, är svårare att åtlyda, än den som tillåter.
Men säger man, tullafgifler sorn uppgå till j-:del, eller hälften af en varas värde, äro de facto förbud, och böra således anses i det närmaste åstadkomma samma verkan som totala förbud.
Jag medger detta, och har icke framställt skyddstullsprincipen på annat sätt, med afseende på dess allmännare inflytelse i hänseende till den vinningslystnad, som nu uttrycker sig genom lurendrejande; men jag vågar dock tro, att en, äfven dyrköpt, rättvis tillåtelse, innebär ett mindre corruptionsmedel, än ett totalt förnekande, och att skyddstullsprincipen således leder till mindre demoralisation, än förbudsprincipen, enär denna sednare utgör ett obilligt tvång på de oskyldigaste önskningar.
Emot den visserligen synbart riktiga sats, att ju lägre tullafgifler, ju mindre tullförsnillning, har erfarenheten likväl franstedt, och framter än i våra dagar, flere exempel som bevisa motsatsen, och som således höra till undantagen från regeln.
Få äro de beslag, som blifvit gjorde, der icke tullförsnillade varor, äfven emot lindrigare tullafgifler till införsel tillåtna, mången gång Den 19 Jan ii e. m. 3o3 utgjort en betydlig andel af det i beslag tagna godset.
Tullen å Caffe t. ex. nedsattes 1826 från 5 sk. till 3 sk. skålp., och mångfaldiga beslag på tullförsnilladt caffe, hafva sedan den tiden ägt rum.
Det gifves i detta afseendet, såsom i alla andra fall, der man genom lagar vill bestämma gränsorna för menskliga företagen, vissa inre och yttre motiver, som antingen göra dessa lagar så starka, att de blifva obehöfliga, eller också göra de strängaste föreskrifter otillräckliga, äfven om de afen lefvande rättvis kraft Jiandbafvas.
Grundsatser och tänkesätt äro de inre, behof och tillfällen äro de yttre, motiverne, som äfven verka på individers handlingssätt, reia tift till Tullförfattningar.
Äro de förra falske eller svage och lättsinnige, och de sednare stora och förledande, begagnas hvarje möjlighet att åtkomma enskild vinst eller fördel, utan afseende på den allmänna eller enskilda skada derigenom åstadkom mes, och denna bedröfliga sanning gäller i slikt fall så väl för förbrytaren, som för den, hvars pligt det är att beifra förbrytelsen.
Der förledande tillfällen, nemi: der lokala förhållanden och mångfaldiga afsättningstillgångar reta till oloflig varu-trafik, måste vaksamheten ökas, och det är just på denna grundsats af ökade försvarsanstalter mot det af dylika omständigheter gynnade missbruket, som det nu exi - 3o4 Den 19 J u n i i e. m. sterande TallbovakningsSystemet hvilar, hvilket redan lemnat några förhoppningsgifvande exempel om dess blifvande nytta, såsom, värn och skydd mot slik varutrafik.
Vid jemnförelsen således emellan förbud på vissa för näringa nies bestånd verkliga eller inbillade inflytelseägandé varu-artiklar, eller skyddstull för samma ändamål, tror jag den sednare utgå från en billigare grundsats än den förra, och, med uppmärksam bevakning och ändamålsenliga Författningar, innebära lika skydd mot skadlig täflan, som den förra.
Men då jag efter min mening om saken sökt visa detta, torde det tillåtas mig att få tillägga, i hvilka fall jag anser allmän införsel-tillåtelse, med skyddstull å vissa varor, äfven äga företräde för förbuden, så i administratift, som moraliskt, hänseende.
Genom borttagande af förbuden, förenklas undersökningen om en varas egenskap, såsom lagligen berättigad att inkomma i Riket, till vinnande af ett enda resultat, det, om bon är för tullad.
På sätt jag förut haft äran visa, styrkes detta, genom åsatt stämpel och öfvertygelsen att densamma är äkta.
Någon strid eller tvekan om varans rätta beskaffenhet, såsom hörande genom sina beståndsdelar och sin sammansättning till slaget förbudna eller tillåtna - Den 19 J u n i i e. m. 3o5 na varor, som nu åstadkommer så mycket kif mellan Godsegare oell Tullverket, och som ofta föranleder till långvariga, kostsamma rättegångar, kan då icke uppkomma, hvarken vid förtullningen, elier när varan är i beslag tagen.
Att både Domstolarne, Tullverket och Godsegare härigenom skola mindre besväras, synes mig böra antagas, äfvensom att tullbehandlingen af stämpelbart gods med ökad skyndsamhet då bör kunna handhafvas.
Samma enkelhet, som denna i administratift hänseende häraf vundna, uppkommer äfven härigenom vid bedömmandet af tullförsnillningsbrott, såsom moralisk och lagförbrytelse.
Det kommer då icke att finnas mera än ett brott mot tullförfattningarne nemi. tullförsnillning eller oloflig varuinförsel, och detta är så mycket straffvärdare, som handlingen är mot viss afgift till staten tillåten.
Tullförsnillning är således med andra ord uttryckt, nära detsamma, sorn att stjäla, hvad man får köpa, en handling, som åtminstone icke kan få några offentliga medhållare.
Att detta bör hafva fördelaktig inflytelse på opinionen om förbrytelser mot tullförfattningarna, det vill säga, att tullförsnillaren icke erhåller den ursägt i omdömet, som nu stundom på liera ställen både passift och actift uttrycker sig för lurendräjaren, anser jag äfven 28 H. 20 3o6
Den 19 Junii e. m. blifva en följd af skillnaden i verkningarne af en tillåtelse och af en förbuds-författning.
Så länge import- och exportrörelsen i ett land är underkastad en viss ordning, vissa iakttagelser, och vissa afgifter derföre erläggas, måste allt detta genom lagar och författningar bestämmas.
Att dessa nödvändigt skola innebära något tvång, är ovedersägligt, men intet annat än det enskilda på sig sjelf endast tänkande intresset kan likväl önska deras upphörande, då det lärer vara en obestridlig satts, att tullafgifter, det vill säga den skatt, som sluteligen faller på consumtionen, är, enär den hvilar på riktiga, billiga och väl uttänkta grunder, den minst tryckande för skattdragaren, och i allmänhet, det säkraste värn mot beliofvet af ökade ordinarie skatter för folken, såsom i alla länder, likasom i Sverige, utgörande en af de största extra ordinarie inkomstkällorna.
Men detta sista, för samhället hälsosamma, resultat vinnes efter min tanka icke genom den principens uppställande, att bestämma tullafgifterne i allmänhet till så låga belopp, att ingen tullförsnillning bör äga rum; ty först och främst visar det af mig citerade exemplet med den låga caffetullens försnillande, jemte hvad jag för öfrigt i denna del af ämnet haft äran anföra, det ingen utgift är så låg, att icke den vinningslystne söker undvika den, och för
Den 19 Junii e. m. 307 det andra skulle ett sådant förhållande sannolikt åstadkomma en instörtning af varor i Landet, som i brist af motsvarande afsättning skulle först fylla nederlagen, och sedan ruinera importören, som nödgades betala hvad han icke kunde försälja.
Under första året af en sådan sakernas ordning, skulle visserligen så mycket varor inkomma, att deras mängd godtgjorde hvad deras låga tullbelopp förminskat, men snart skulle följderne häraf visa sig, äfven på ett högst menligt sätt för tullintraderna, och då vore en sådan nedsättningsprincip så mycket skadligare, som öfvergången till en motsatt för att afhjelpa det onda, träffade ett handelslillstånd, då varulagren voro öfverdrifne och deras ägare utarmade.
Uti alla Tulltaxor, i synnerhet de sednare årens, har den principen i allmänhet blifvit följd, att bestämma tullafgiften i förhållande till en varas afsättbarhet och lätthet att fördela och insmugla, det vill säga, att sätta högre tull på en nödvi i Ii dig consumtions- och förbrukningsvara, som genom sin beskaffenhet vid införseln och vid undersökningstillfällen är svår att dölja och lägre tull på den vara, som lämpar sig till en motsatt behandling.
Derjemte har äfven vid tullafgifternas bestämmande, fästats 20* 3o8 Den 19 Junii e. m. afseende på varors beskaffenhet af råämnen eller förädlade, och de förra har man belagt med lägre och de sednare med högre tull; dock alltid med afseende derå, att varan ej så betungas, att dess afyttring ej lemnar ägaren tillbörlig vinst.
Genom dessa, för hvarje så beskaffad! serskildt varuslag iakttagne, beräkningsgrunder, kan man med skäl säga, att ett i möjligaste måtto billigt resultat vunnits, så väl med hänsigt till varuägarens rätt, som i afseende på Statens båtnad.
I denna anda och till ytterligare närmande af detta resultat, hafva nästan årliga rättelser i Tulltaxorne genom Regeringens omsorger sedan 1824 blifvit anbefalde, och är det äfven på dessa grunder i allmänhet, som GeneralTullStyrelsen uppgjort dess underdåniga Förslag till sista Tulltaxan, och som BevillningsUtskoltet nu uppställt sitt väl utarbetade Betänkande och förslag i ämnet.
Med skäl lärer man kunna anse Tullafgifters erläggande för inkommande varor, endast utgöra ett förskott, utlagdt af Importeuren, som af varornes afnämare honom sedan vid deras försäljning godtgöres.
Skulle det icke vara förhållandet i allmänhet, att Köpmannen och Fabrikanten vid försäljningen af deras vara, uti priset derföre inneslöto beloppet af alla för varans erhållande och förvarande af dem utlagde urn - Oen ig Junii e. m. gälder, och derjemte en efter deras behof eller önskningar lämpad vinst, nödig för deras utkomst eller berikande, så skulle inga Köpmän och Näringsidkare existera och således icke eller någon handel, eller några på utländska rå-ämnen grundade Fabriker och Verkstäder.
Man behöfver derföre icke frukta, att varor i allmänhet icke hära högre afgifter än sådane, som äro beräknade i afsigt att förekomma all anledning till tullförsnillning.
Bland de mångfaldiga olikartade meningar öfver Tullsystemers etablerande, som under vår tid gifvit sig tillkänna, har äfven den satsen framstått, att lika afseende borde göras på alla Näringar vid tullafgifters bestämmande, och att en så kallad naturlig tull d. v. s. en sådan tull, som understiger lurendrejarens och tullförsnillarens omkostnad för deras olofliga rörelse, borde stadgas; och man har ansett, att detta mål träffas medelst io å i5 procent å varuvärdet, äfvensom att tnllförsnillning och lurendrejeri derigenom skulle upphöra.
Med erkännande af det synbart riktiga i theorien om den naturliga tullen, vore detta likväl en lagstiftning, som dels blefve svår att med sakkännedom uppgöra, så vidt man ej ville öfverlemna dess författande åt sjelfva tullförsnillarne, och lita på att de i detta utförande voro ärligare, än de äro i utförandet af deras pligt att åtly - 3(0
Den ig Junii e. ra. da de Lagar som finnas, dels mäste normen, hvarefter den naturliga tullen borde regleras, jag menar Lurendrejarens och Tullförsnillarens omkostnader, vara mycket varierande, allt efter localernes olikhet, der smuglerierne bedrifvas, samt i förhållande till åtskillige andra, under sjö- och landttransporter inträffande, oförutsedda svårigheter, som äfven i den lofliga Handelsrörelsen tillskapa varierande omkostnader.
Jag fruktar således, att icke ett så riktigt belopp för den naturliga tullen skulle kunna träffas, som lemnade tillräcklig säkerhet, att genom den de nu öfverklagade missbruken • utrotades.
För öfrigt uppstår åtminstone i min tanka, härvid alltid samma betänklighet, sorn vid frågan i allmänhet om så låga tullar, att tullförsnillning derigenom skulle förekommas, att så länge någon tullafgift är anbefald, finnas också alltid vinningslystne, som vilja undvika denna utgift, och 10 å i5 procent fruktar jag, blir i detta fall en ej så ringa lockmat, hälst jag tror, att omkostnaderne vid smuglerie-rörelsen visst icke alltid uppgå till detta belopp.
Att afseendet vid Näringarne i Tulltaxors uppgörande visat sig, i mohn af de förstnämndes behöflighet och nytta för Samhället, hade jag trott vara en riktig sats.
Stjufmoderligt behöfva derföre icke de endast tilltänkte eller mindre nödige Näringsgrenar af Staten behandlas.
Ett olika afse - Den 19 Jun i i e. m. ende i detta fall, hav jag således ansett låta förena sig med principen af ett billigt och ändamålsenligt skydd åt alla Näringar.
Med dessa åsigter af saken, och i ändamål att i förhållande till varors beskaffenhet och handelsrörelsens tillväxt, samt genom utsträckning af det i alla hänseenden nyttiga medel — Tullsystemet på vissa dertill sig lämpande varuslag bereda Staten en på billiga grunder tillökad inkomst af Tullverket, uppgjordes underdånigt Förslag till den Tulltaxa, som nu undergått granskning i BevillningsUtskottet, och hvaröfver så väl Kongl. CommerceCollegium som Hufvudstadens Handels- och FabriksCorporationer efter deraf erhållen del afgifvit till Utskottet äfven remitterade och i dess Betänkande upptagne yttranden.
Uti dessa yttranden, ogillas förslaget att borttaga förbudet, och i några, har man ansett att dess bibehållande till och med borde utsträckas till flere varuartiklar än som nu äro förbudne, äfvensom man i allmänhet icke instämt uti de få partiella tillökningar i tullafgifter, som Tullstyrelsen projecterat, hvaremot medel-tullsystemet på Ull och Socker vunnit bifall.
Tullstyrelsen stadnade således i de flesta delar af sitt Förslag isolerad, ty CommcrceCollegium associerade äfven i det hufvudsakliga sina åsigter med förenämnde 3i4 Den 19 Jun ii e. ra. årens förändringar i den då varande inneburo.
Men då dessa sednare visat en hälsosam verkan så för Staten, som i allmänhet för trafikationen, borde Tullstyrelsen förmoda, att förändringar och rättelser i samma anda och syftning, som dessa, skulle bedömas efter den afsigt, som föranledt dem—i successif förenkling och förbättring i grunderne för verkställigheten af Tullbehandling i Landet.
BevillningsUtskottet har också, styrdt af enahanda åsigter i detta ämne som 1823 ars Ständer i deras Tullförslag främlade, och de åberopade Tulltaxe-förändringarnc innehålla, icke tvekat att grunda sitt ifrågavarande förslag till Tulltaxa på utvecklingen af det friare Tull-systemet, och har, som jag förut anfört, i följd deraf äfven adopterat SkyddsTu 11 i förbudens ställe.
Men Utskottet har, vid bestämmandet af beloppet för denna SkyddsTull, icke gått högre än till 33f procent å varuvärdet vid införseln, men deremot sökt förhöjning i detta värde.
Verkan af denna method och den Tullstyrelsen följt, blir visserligen nära densamma, och skillnaden mellan Utskottets och TullStyrelsens förslag är således endast den, att det förra har mindre utseende af förbuds-tull än det sednare, hvaremot Utskottets värdeberäkning är mera fictiv, och Den 19 Jun ii e. m. ende i detta fall, har jag således ansett låta förena sig med principen af ett billigt och ändamålsenligt skydd åt alla Näringar.