Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vare det långt ifrån mig att klandra, att, i brist af grundlig kännedom 0111 alla detaljförhållanden, vid granskningen af räkenskaper, anmärkntr stundom kunna framställas; men då tillfredställande upplysningar derom äro meddelade, synes det mig, som tiden vore förbi alt ånyo framkasta dem.
Och dessutom, när jag i berättelsen slår upp de sista orden , rör:de granskningen af räkenskaperna för 3:dje hnfvudtiteln, som återfinnas på sidan 121, finner jag dem lyda sålunda: ”Revisorerne, sorn på stället besett här förlagda K.
Svea "artilleri-regltes förråder, betydliga materiel och verkstäder, ”äfvensom K.
Krigs-collegii stora ulredningsförråder, anse sig 648 Den i5 M a j f. m. 1 "böra vitsorda, att allt befunnits i utmärkt godt skick, samt "vårdats med synnerlig noggrannhet och ordning.”
Nå väl! kan härutaf dragas någon slutsats till den s. k. gaspil lagen inom den afdelning, som blifvit anfallen?
Ledamöterne i R.
H. St:s StatsUlsk. hafva i dessa dagar besökt samma förråder, besett samma materiel , samma verkstäder.
Jag har af ingen af dem hört ett yttrande, som jäfvat revisorernes, men i dess ställe trott mig finna, att det H.
Utsk. varit belåtet med hvad detsamma erfarit.
Ehuru vid dylika besök visserligen ingen positiv visshet kan vinnas, att den s. k. gaspillagen ej ägt rum, så vinnes derigenom likväl en viss erfarenhet, hvaraf omdömen stadgas och slutsatser dragas.
Jag beklagar, att den ädle motionären ej vid nyssnämnda tillfällen var närvarande.
På samma gång, som det nu ofta upprepade ordet framkastades, begagnades äfven ett annat, nerol, statsmedelsclass.
Ännu svårare, än vid det förra, är för mig att lösa betydelsen af detta ord.
Om jag annars rätt fattade motionärens mening, skulle dermed åsyftas den dass medborgare, som lefver af statsmedel.
Men, i sanning, denna medelclass är ganska stor, den räcker ifrån äldsta generalen till sista soldaten, från presidenten till sista vaktmästaren eller kammnrdrängen!
— Skulle detta ej vara meningen, utan med statsmedelsclass måhända underförstås dem, som möjligen skulle söka sin vinning i statsmedel, ej personligen för dem anslagna; så beklagar jag, att den ädle motionären tänker så oädelt om någon viss dass menniskor.
Jag känner en ren tillfredsställelse, alt under en icke obetydlig tid, som jag haft befattning med åtskilliga delar af arméens materiel, och detta i omvexlande grenar och ställningar, ej hafva kommit tillen dylik erfarenhet.
Måhända hafva fordom sådana statsmedels-menniskor, om jag så finge kalla dem, efter det begrepp jag gjort mig om motionärens mening med statsmedelsdass, förefunnits; men jag skulle tro, att, om de ännu finnas, deras leder måtte vara särdeles glesnade.
Äldre tider lära likväl lika litet få frikännas från menskliga brister, som den närvar., ehuru denna sistnämnda på annat sätt.
Slutligen skulle jag till den ädle motionären vilja framföra den önskan, att han för framtiden, för att undvika all tvetydighet, allt missförstånd, ville aflägga bruket af ord frän främmande språk, när de icke oundvikligen erfordras för alt klart uttrycka begreppet; äfvensom att, då Svenska ord användas, sådana blifva nyttjade, hvilkas betydelse likaledes klart må kunna uppfattas, helst mig synes, alt vi för vårt eget modersmål ej behöfva skämmas; samt sist och framför allt, att oförtjenta skuggor, med tydlig eller otydlig hänsyftning, ej måtte utkastas.
Horn, Claes Fredr..*
Då jag tror mig veta, att Gr.
Den i5 Maj f. m. 649 Gr.
Frölich på 3 veckors tid är från var. från riksdagen, och jag äfven tror mig känna hvad han egentligen afsett med det k landrade yttrandet; anser jag för en moralisk pligt, att för R. o. Ad. tillkännagifva hvad jag derom kan yttra.
Lika med många andra, ansåg jag Gr.
Frölichs ifrågavar. uttryck mindre lämpligt, och begärde derföre hans enskilda förklaring öfver hvad han menade dermed.
Jag erhöll en sådan och dervid upplystes, alt han misstagit sig om rätta liden för afgifvande af de anmärknrr, hvartill han ansåg sig befogad.
De rörde nemi. sådana frågor, som R.
St:s revisorer behandlat.
Jag vågar försäkra de värde ledamöter, sorn yttrat sig, att ingen af dem eller af de förhandlingar, som dem personligen röra, är afsedd med detta Gr.
Frölichs uttryck, då han för mig förklarat, att han dermed menade administrationen af den s. k. mötespassevolance-cassan, dess besynnerliga och inkrånglade administration ; och bär Gr.
Frölich trott sig kunna gifva åt ordet gaspillage samma betydelse i öfversättning, som här en värd ledamot af IL o. Ad. förut gifvit deråt.
Föredrogs ånyo StatsUtskls den 25 och 29 sisth April på borde lagda utlåt.
N:o 57, ang:de reglertn af utgifterna å riksstatens sjette hufvudtitel. R. o. Ad. beslöt, att detta utlåt, skulle punktvis dis— cuteras.
I anledn. af nedannämnda punkter, blefvo yttranden afgifna. 2: d r a punkten.
Hr von Röök, Gust., uppläste följande: H.
StatsUtsk. har uti dess utlåt.
N:o 5j, ang:de reglering af utgifterna å riksstatens 6:te hufvudtitel, bland annat föreslagit och tillstyrkt R. St., alt hos K. M. i underd. fram,- ställa den önskan, att invalid-inrättningen på Ulriksdal : må. upplösas och slottet derstädes återgå till sin egentliga bestämmelse, och alt inrättningens fonder måtte användas till ersättning åt de vid inrättningens upphörande der befintliga invalider.
Om de fonder, hvaraf invalid-inrättningen underhålles, äro så tillräckliga , att hvarje af de derstädes varande och försörjde >4 officerare kunde årligen bekomma 3oo r:dr, 8 underofficerare 15o r:dr och 60 soldater 80 r:dr, allt b:co, som föreslagits af Hr M. G. Walle'n; så skulle jag visserligen understödja H.
Utsk:s betänk., emedan desse personer med ett sådant anslag årligen kunde hafva deras skäliga bergning; men som jag förmodar, alt en dylik utgift till en hvar af dem, som åtnjuta understöd och fördelar vid invalid-inrättningen, ej kan påräknas, vågar jag för min del önska, alt den 6 H. 82 65o Den i5 Maj f. m. na inrättning för ålderstigna eller medellösa militärpersoner mätte fortfarande förblifva i det skick , som densamma för det närvar, befinnes, isynnerhet, som berörde reträtt för behöfvande militärpersoner torde vara för Staten nödvändig i eri framtid att påräkna.
Hr Wallen har äfven anfört , att invalidernes föda är klen och knapp, men likväl för soldaterna någorlunda svarande emot den , hvarvid de äro vane , hvaremot officerare och underofficerare lill kosthållningen behandlas alldeles lika med soldaterna, samt ej hedler erhålla bättre beklädnad än desse sednare.
Jag tror deremot icke, att födan är klen och knapp för en tarflig och förnöjd man, och om missbruk skulle någon gång inträffa , så är jag öfvertygad, att sådant ej undfaller styrelsens uppmärksamhet, samt genast rattas; äfvensom jag jemväl tror, att styrelsen gunstbenäget considererar officerarnes vana att åtnjuta de särskilda beqvämligheter framför underofficerare och gemenskapen, sorn tillhör deras bättre bildning och lefnadsvanor.
Beklädnaden för officerarne är visserligen, i det närmaste, lika med gemenskapen, och måhända för grof för de af dem, sorn behöfva visa sig i allmänna samrnanlefnuden; men jag vågar förhoppas, att styrelsen också derpå fäster sin billiga uppmärksamhet och befrämjar den välgörenhet, som höjer värdet af invalid-inrättningen, om hvars fortfarande bestånd jag ytterligare vördsamt anhåller, och således hemställer ödmjukast till 11. R. o. Ad.
, det StatsUtskrs betänk, måtte i denna del återremitteras till närmare granskning.
H. Ev Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf:
Utsk. grundar sitt tillstyrkande derpå, att, ”sedan fäderneslandet uti ”mer än ^:dels sekel njutit ett lyckligt fredslugn, de fleste å "inrättningen intagne invalider säkerligen icke deltagit uti "något fälttåg.’’ Rullorna utvisa , att af de 82 invaliderna hafva y5 bevistat krig, och att af dessa, 20 blifvit blesserade i krig, der en af dem förvärfvat guldmedaljen, och 17 silfvermedaljen.
Utsk. yttrar vidare den förhoppning, "att krig "icke vidare, såsom fordom, skola komma att höra till ord"ningen för dagen.”
Denna förhoppning är fullkomligen grundad.
Så som Europa nu ser ut, hör krig anses vara ganska fjerran, men det kan också vara nära.
Det förhåller sig dermed ungefär som med de metheorologiska händelserna i naturen.
Vädret kan vara ganska vackert, och åskan icke långt borta.
Det bör dessutom anmärkas, att inrättningen måste afse icke blott intagandet af gamla soldater, hvilka i krig blifvit skadade, men äfven försörjandet af förtjenla, ålderstigna, bräckliga soldater, synnerligen de värfvade, hvilka på deras ålderdom icke finna det understöd, som den indelta soldaten i sin hemort har att påräkna.
Detta togs i beräkning år 1812, då beslutet om inrättande af ett invalidhus fattades, och motiverna dervid kunna inhemtas af K.
M:s vid samma års riksdag aflåtna Dun i5 Maj f. m. 651 nåd. propus, hvilken blef i allo gillad af dåvar.
Sländer, och hvaraf jag anhåller få uppläsa elt utdrag: ”bland de heligaste pligter ett folk har att uppfylla, är visserligen den att sörja för sine försvarares bergning, dåde, stympade i striderna, försvagade af der erhållna sår eller grånade under fanorna, äro sälte ur stånd att fortfara med sitt hedrande yrke.
Svenska folket har icke heller dröjt att fullgöra denna pligt; derom vittna de flera tid efter annan vidtagna anstalter för afskedade krigsmäns underhåll ; men en numera ökad vapenstyrka och tidernas dyrhet påkalla i sådant afseende nya utvägar.
Menskligheten, rättvisan och statsklokheten bjuda högt, att kraftigare och mera värdiga anstalter vidtagas till deias bergning, som, efter att hafva blödt för fäderneslandet och lemnat detsamma sin gärd af helsa ock krafter, äro urståndsätta att förtjena ett torftigt bröd. K. M. har således ansett lämpligt vara, att ett af dess lustslott eller kungsgårdar öfverlemnas lill herbergerande af alla sådana officerare , underofficerare och krigsmän afalla grader oell vapen, som, blottade på alla enskilda tillgångar, antingen af blessyrer, eller från tjenslgöringen härrörande bräcklighet, icke kunna längre dermed fortfara och sakna den omvårdnad, hvaraf de gjort sig väl förtjente.
Födde, klädde samt försedde med allt hvad för deras dagliga utkomst erfordras, skola de lemna samtid och efterverld o jä fak tiga bevis på Svenska folkets tacksamhet emot sina krigare. K. M. vill således föreslå R.
St., att något af de lustslott eller kungsgårdar, K. M. kan utse, må med dess tillhörigheter i förenämnda afseende upplåtas och anslås; och ehuru K.
M. väl finner, att denna inrättning icke kan aflöpa utan dryga kostnader, vill K.
M. likväl för det närvar, icke dertill aska något särskildt penningeanslag, utan endast till R.
St:s yttrande öfverlemna om icke alla hädanefter vid Adelsfane-reg:tet lediga blifvande boställen må med indelningar oell räntor anslås till understöd för invalidhuset.” Utsk. anser, ”att invaliderne skulle kunna fördelaktigare ”för statsverket intagas på landet, mot en viss summa penningar.
Denna åsigt är i allmänhet äfven min.
Utan tvifvel må det vara föga ekonomiskt att anlägga sådana anstalter vid hufvndstaden, således i den dyraste orten.
Men här förekommer ett särskildt förhållande.
Allmogen gör afseende på arbetsförmåga hos personen, som på underhåll mottages.
Men den gamle bräcklige invaliden förmår deraf ganska litet, och följaktligen fordrar bonden en ganska dryg underhållssumma, om han alls vill mottaga dessa, till största delen från värfvade trupperna kommande invalider; ganska aktningsvärde annars, men sällan särdeles beqvämlige gäster på ett hemman.
1 hvad angar underhållskostnaden vid Ulriksdal, bör tagas i beräkning, alt inrättningen, i anseende till localen och nuvar. befäl, lätt kan i krigstid utvidgas, utan ökad admini - 65-2 Den lä
Maj f. m. strationskostnad; och då inträffar, att den gemensamma underhållskostnaden, fördelad på ett större antal invalider; blir för hvar och en vida ringare, än den nu är.
— Hvad sist rör inrättningens fonder och öfriga tillgångar , anhåller jag att få till minnes föra , del Staten aldrig till denna inrättning anslagit mer än de indragna adelsfane-boställen , med dertill hörande indeln:r och räntor, hvilkas ursprungliga ändamål visserligen icke varit att ingå hvarken till armeens pensions-cassa eller till Wadstena krigsmanshus-cassa; och på de medel, som för inrättntn varit eller äro att tillgå genom af K.
M. eller af enskilda personer lemnade bidrag, lan Staten ju alldeles icke göra några anspråk, enär de äro bestämdt skänkta till invalid-inrättningen på Ulriksdal, och sådana af donatorerna utsatta bestämmelser aldrig kunna rubbas.
Jag tillstyrker således återremiss af Utsk:s betänk. i denna del.
Jag vill visserligen icke motsätta mig en återremiss af ifrågavar. betänk, i denna punkt, då återremiss i alla fall lärer komma att beslutas i afseende på många andra punkter.
Jag vill blott i korthet redogöra för den åsigt om invalid-inrättn:n, som jag tror mig veta att majoriteten inom Ulsk. delat.
Man har icke ansett, att verkliga invalider, sådana som så borde benämnas, utgjorde pluraliteten af de gamla krigare, som underhållas vid Ulriksdal.
Utsk. har den åsigt, att ir.della ar!ne'ens soldater, i allmänhet, skulle vara vida mer belåtna med att mot den underhållskostnad, som nu äger rum vid Ulriksdal, blifva pensionerade i deras hemorter bland sliigt och vänner; och min öfvertygelse är den, att underhållskostnaden, i sådant fall, kunde vida understiga den nuvar., samt derjemte lända till vida större belåtenhet hos dem, som deraf blefvo delaktiga.
Jag tror icke, att man så noga beräknade naturen af armcens organisation, då man gjorde denna inrättning vid Ulriksdal, hvilken för mig framstår mera såsom en lux-inrättning, än som något verkligen gagnande.
Dessutom tror jag, lika med flera ledamöter af StatsUtsk., att Ulriksdals lustslott kan i en snar framtid blifva behöfligt till helt andra ändamål, än hvartill det nu användes.
Några närmare underrättelser om dervar. invaliders ställning berättiga äfven till tanken, att desse icke alltid fullkomligt åldrige män tillbringa ett alldeles sysslolöst lif, som för dem är mycket tyngre, än om de nödsakades alt använda deras i behåll varande arbetskraft, och derigenom bidrogo till sitt underhåll.
Det kan icke hafva varit för Utsk. främmande, att ett invalidhus är behöfligt, i händelse af ett krig, och om ett sådant inträffar, vore det, efter min tanke, ganska lätt att i behofvets stund åstadkomma en sådan inrättning; men att under en lång fredstid bibehålla denna kostsamma inrättning, endast för att pensionera sådana personer, som Den i5 Maj f. in. 653 nied mera belåtenhet skulle qvarblifva i sina hemorter, synes mig föga ändamålsenligt.
Det är egentligen för den värfvade armeen, som ett invalidhus kunde anses behöflig!; men jag tror verkligen , att af denna annee icke så mångå individer kunna finnas, hvilka såsom invalider kunna vara berättigade lill ett sådant understöd.
Likväl förekommer härvid en cdnsideration, som äfven af mig synes vara af vigt, nemi. det villkor, hvarmed denna inrättning blifvit stiftad, och jag kan således endast vid detta tillfälle gifva tillkänna min enskilda opinion i frågan, utan alt vilja inflyta på andras.
Äfven för mig tyckes StatsUtskrs utlåt, i denna punkt gifva skälig anledn. till betänkligheter.
Dess tillstyrkan, att invalid-inrättntn ej vidare må bibehållas, stöder sig egentligen på de skäl, att då krig troligen icke så snart torde komma att inträffa, så skulle afven inrätta:!!, hvars syftemål hufvudsakligen afsåge krigiska förtjenster, ej framdeles vara behöflig, samt att för öfrigt invalidernes underhåll skulle på ett mindre kostsamt och mera passande sätt kunna dem tilldelas.
Hvad det första argumentet beträffar, så måste jag förklara, att om också den ganska ovissa förutsättningen är riktig, atc nemi. krig ej så snart kan motses; så synes det mig likväl vara föga öfverensstämmande med billighet och rättvisa, att Staten undandrager sig allt understöd åt dem, som afven under en längre tjenstgöring i fredstid, i följd deraf, blifvit oförmögne alt sjelfve förvärfva sin bergning, — en åsigt, som äfven tydligen är uttryckt i Konungens propos. och Sländernes beslut i denna del 1812.
— Man bör besinna, alt en soldat, sorn under 20 ä 3o år tjent vid ett värfvadt reglte, helt och hållet blifvit skiljd från sina anhöriga och sina ungdomsförbindelser, samt i följd af vanan att ej behöfva tänka på morgondagens behof, då dessa alltjemt blifvit honom portionsvis tilldelade, också förlorat förmågan att sjelf sörja för sin utkomst.
Om en sådan gammal orklös man då utkastas i en för honom helt ny och främmande verld, så händer ofelbart, alt äfven hans oundgängliga behof komma att bero afmedmenniskors barmhertighet; och jag frågar nu, om Slaten kan förneka sin moraliska pligt att förekomma sådant, och skydda äfven dessa i fredstid tillkomna invaliders ålderdom.
Hvad åter den fråga angår, att understödet hellre borde tilldelas dem i contant, för alt dermed kunna inhysas bos anhöriga eller bekanta på landsbygden ; så vill jag tro, alt detta möjligtvis vore lämpligt för den indelta armeen, men den värfvade soldaten , hvilken här egentligen torde kumma i fråga, har icke något hem, och hans vanor från en 3o:årig garuisonslefnad skulle säkerligen ej annorstädes göra honom välkommen.
654 Den i5 Maj f m.
Äfven fruktar jag, att en summa penningar, om också större än den Hr Wallen i sin motion projecterat, icke skulle leda till ändamålet.
Säkert skulle invaliden , ehuru eljest känd för ett godt uppförande, likväl, i följd af sin ovana att hushålla, på kort tid bortplottra densamma och sedan under resten af året få lefva i bekymmer och elände.
Felaktigheten i den supposition, att större delen af närvar, invalider säkerligen ej bevistat krig, är redan anmärkt.
— Vidare är såsom skäl afUtsk. anfördt, att det lustslott , som nu för invalid-inrättningen begagnas, snart torde för den K.
Familjens eget behof erfordras.
Jag skulle tro , att när detta inträffar, torde K.
M. nog sjelf derom underrätta, och då måtte det vara tids nog att taga sådant i öfvervägande.
För öfrigt, och då det är projecteradt, alt invalid-inrättntns fonder och öfriga tillgångar må delas emellan armeens pensions-cassa och Wadstena krigsmanshus-cassa, får jag påminna, att om denna inrättnings årliga inkomst, hvilken här upptages till i4)07° r:dr, också beräknas till 18000 r:dr, och fördelas till
Adelar på pensions-cassan och -|:delar på krigsmanshus-cassan, enl. hvilka grunder jag tror, att fördelningen borde ske; så blefve vinsten i alla fall för dessa cassör högst ohetydlig.
Armeens pensions-cassa utbetalar i år 198,000 r:dr och något deröfver till 734 pensionärer, samt Wadstena krigsmanshus-cassa 86,000 r:dr till pensioner för 8,187 personer.
Om man nu dividerar ut dessa 18,000 med -|:delar till armeens pensions-cassa och med -|:delar till krigsmanshus-cassan; så skulle pensionerna höjas i den förra med ^ötdel och i den sednare med -j-^rdel, så att den, som 1111 i arméens pensions-cassa får 120 r:dr, skulle erhålla 126, och den som i krigsmanshus-cassan får 12, skulle erhålla i3 r:dr.
Jag hemställer, om en så obetydlig ökning tjenar till något särdeles, och om det icke då är bättre, att några få, hvilkas antal nu uppgår till 82, såsom en särskild dass, komma i fullt åtnjutande af sin bergning än alt plottra, ut några r:dr per man åt alla, belst det nog torde i vår armee linnas några soldater, som gjort sig särdeles förtjente af en sådan utmärkelse.
Mig synes dessutom att ännu ett element bör ingå som bevekelsegrund i detta ämne, och det är känslan.
Finnes någon hemskare tanke, än den, att nödgas motse nöd och elände på sin ålderdom?
Hvar och en i yngre åren bör med mod och förtröstan kunna gå sitt framtida öde till mötes; men för den, hvars lefnad lutar mot qvällen, och hvars krafter försvunnit, måste det vara ända till förtviflan bittert och upprörande att se sitt dagliga uppehälle bero på den nyckfulla känslan af andras medömkan.
Många sådana gamla, olyckliga ser man nu, och flera lärer man pä detta sätt få se framdeles.
Jag önskar återremiss af betänkandet.
Jag tror, alt om man öfverlem - Don 15 Maj f. m. 655 mide åt invaliderna att sjelfve afgöra denna fråga, de säkerligen skulle rösta för att till egen disposition få den icke obetydliga summan af 17 ig r:dr b:co, sorn underhållet för livar och en af dem kostar, oheräkuadt att ett lustslott dervid upptages.
Jag grundar denna min öfvertygelse, icke ensamt på den erfarenhet jag såsom landtman jnhemtat, att de personer på landet, sorn behöfva understöd, gemenligen taga det helst på det sätt, att de få vistas hos någon af sina anhöriga och i contant erhålla det understöd, sorn deni lemnäs.
På detta sätt taga de hellre hälften, än hela beloppet, annorlunda användt.
Man vill kanske invända, att invalider ej böra jemföras med fattighjon på landet, men det naturliga förhållandet blir ändå enahanda.
Jag grundar min öfvertygelse älven på hvad jag för liera år sedan, då jag besökte invalid-inrättnrn, hörde af invaliderna sjelfva.
De klagade öfver huru lång tiden var, huru sysslolösheten för dem var odräglig, och medgåfvo — åtminstone yttrades det af några — att de hellre skulle emottaga -Ardel af hvad deras underhåll vid Ulriksdal kostade, om de hade frihet att välja sina bostäder i sina hemorter, hos anhöriga eller andra bekanta, som ville emottaga dem.
Man känner hvad inflytande sysslolöshet i allmänhet har på menniskosinnet.
Vid Ulriksdal lemnäs invaliderna intet tillfälle lill någon sysselsättning.
På landet deremot kunde de i privat mans hus alltid sysselsätta sig med något, hvarigenom de gjorde nytta; åtminstone kunde de, när värdsfolket är borta, efterse barnen.
Sådant är ofta ålderstigne personers göromål, och de göra det ej ogerna, emedan, såsom man vet, ålderdom och barndom äro 2tne ytterligheter, som gerna trifvas tillsammans.
Man har anmärkt, att invalider af den värfvade armeen afvänjt sig från alla husliga förhållanden.
Detta må vara, men de hafva väl ändå icke så alldeles utrotat den i menskliga sinnelaget nedlagda sympati för naturliga förhållanden.
Man säger, att de skulle vara föga medgörliga att hysa.
Det kan hända, ty man finnér ofta, att menniskorna på ålderdomen blifva mindre medgörlige, och att de, i samma mån de blifva svagare, äro mindre tålige; men då skulle de åtminstone icke vara farliga, och jag tror verkligen, att med de små inkomster, som man vet att t. ex. en bonde har pä landet, han skulle vara ganska angelägen att göra den till viljes, för hvars underhåll han kunde påräkna icke mindre än 171^ r:dr b:co årligen.
Detta är en ganska betydlig summa för en hemmansägare och uppgår till hvad ofta betalas som arrende för ett helt eller halft hemman.
Jag tror således, att både de, som skulle få hos sig emottaga invaliderna, dervid sågo sin fördel, och äfven invaliderne sjelfve skulle vara mycket mera belåtne med att i contant få den summa, Staten kan och bör bestå dem.
Jag röstar för bifall till Ulsk:s betänk, och önskar, att någon G56 D u n 15 Maj f. m. gang ett undanlag kunde göras från de entoniga återreruisspropositionerna.
Cederström, Jacob: Genom en 25-årig fred har antalet af invalider i Sverige blifvit så inskränkt, att jag ej vill bestrida möjligheten att, för nu befintliga, det måhända vore till deras egen belåtenhet att fördela deni på landsbygden.
Men, mine herrar!
Sverige är icke försäkradt oin en evig fred, som troligen ingenstädes på jorden lärer kunna påräknas; derföre lärer ock förhållandet visa sig annorlunda; det är för kriget, som invalid-inrättn:r fordras.
Man bör göra afseende på den olika opinion, som hos de stridande uppkommer, då de veta, att, ifall de stympade återkomma från striden, de äga visshet om treflig bostad och godt underhåll; ty om de känna, att detta kan blifva beroende, dels på communers vilja, dels på Statens tillgångar, huruvida de kunna få något eller möjligen intet, utan tvingas att bettlande söka sig bröd; så går soldaten lill striden med tanken på möjlighet att undandraga sig farorna, i stället att obekymrad kasta sig deri.
Jag skulle för min del tro, att R.
St. ej böra förgäta motiverna för det beslut, hvarigenom bifall lemnades till K.
M:s propos. om Ulriksdals till lustslott anslagna kungsgårds användande till en invalidinrättn.
, samt anvisande af de indragna adelsfane-boställena till inkomster för densamma.
Denna fond var för ögonblicket så klen, i jemförelse med det dåvar. behofvet, att den icke på långt när svarade emot ändamålet.