Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man bryter mot hvad man lofvat ursäktar man sig dermed, att löftet var förhastadt.
Jag har sjelf begagnat denna ursäkt, men börjar ana, att liksom Jean Paul säger alla lögner vara hjelplögner, så kunna äfven alla löften, större eller mindre, under ögonblick af afmattning, slapphet och misslynne förefalla oss förhastade.
Icke dess mindre anses blott den för hederlig, som står vid sina ord och håller sina löften.
Huru sällan tänka vi, medan ett God dag flyger öfver våra läppar på att verkligen göra da- gen god för den, till hvilken vi ställe denna önskan.
Menniskan skall ju stå till rätta för hvart och ett ord, som utgår ur hennes mun.
I anledning deraf ryser jag alltid vid åtankan af de högre Klassernas förhållande till de lägre.
Huru många ord, lättsinnigt utkastade af den vekliga, overksamma Aristokratien (härunder inbegripes alla slag deraf utom själens och hjertats) hafva ej burit förfärliga frukter i den råare, mera till det praktiska vända hopens sinnen.
Det är dufvan, smekad af den unga skönheten, som flyger med en af henne antänd tråd, bort till den på en enda gnista väntande minan.
J lärde och kunnige verdshjeltar som sätten tro till – Er egen beqvämlighet, o! befatten Eder icke med att taga vidskepelsen ifrån de oupplysta.
Hvad hafven J väl att gifva dem i stället derför?
Betänken att det är lättare att vara sjuk, om det så äfven blott vore inbillningssjuk – då man kan tillbringa plågans timmar på en mjuk, elastisk bädd, omgifven af rikedomens alla förströende, – fastän kanske overksamma medel mot det onda, än om man, med dödens frö, måhända redan nära fullmoget inom sig, det oaktadt nödgas arbeta, styft och strängt arbeta, för att till det yttersta uppehålla sitt usla lif.
Betänken detta – roen Eder och hjelpen Eder, så godt J kunnen, och mäktar Eder klarsynthet att göra mörkret ljust för Eder, o! så släcken dock ej den svaga och flämtande låga, som ofta på dunkla och underliga vägar leder den fattige till ett ljus, som lyser „fastän mörkret hafver thet icke begripit.“
Att tala om frihet, och sjelf vara slaf, törhända under en, sin egen nyck, är ej rätt konseqvent
, detta i ödmjukhet sagdt mången af dagens frihetshjeltar.
„Herran kommer“ säger i en trakt af Sverige, den dödsjuke (bonden), då han känner den sista sömnens annalkande.
Ur Minas efterlemnade dagbok.
Den 26 September:
„Och lefvande såsom om jorden innehöll ingen graf.“
Hos Fru B. voro i dag många barn, som på eftermiddagen kommo öfverens om att gå till Kyrkogården.
Af sina mödrar erhöllo de endast tillåtelse till denna vandring, i fall någon stor följde med dem.
„Mina följer oss visst,“ utropade de då alla, och de bedrogo sig ej – inom ett ögonblick var jag med dem på vägen, hållande vid handen den minsta ibland dem, en femårig flicka.
Vädret var kyligt – luften var tung, tjock, utan att kunna kallas mulen – de i trädgården ännu synliga blommorna, sågo nedslagna ut, såsom om de icke mer blomstrade under medvetslöshet, så väl af deras fägring, som af dess snara oåterkalleliga försvinnande – träden voro ännu betäckta med löf, men höstens ande hade farit öfver dem – – hela Naturen predikade än mera inträngande än vanligt öfver den texten:
Allt är fåfänglighet under solen.
Jag blef emot min vilja sorgligt stämd, men sökte att dölja det för de muntra flickorna, som hoppande omkring mig, beredde sig, ledda af barndomens dunkla forskningsbegär, till att beträda det ställe, der lekar och allvarsamma företag likaledes måste upphöra . . .
Inkomna på kyrkogården, sprungo de äldre barnen från grafsten till grafsten att läsa deras inskrifter och betrakta blommorna, som här och der ännu framstucko.
Min lilla följeslagerska lemnade mig ej.
För första gången på ett sådant ställe, ville hon underrättas om allt.
Hon frågade om det var menniskor, som lågo under stenarne?
om ej, ifall stenarne borttogos, hon kunde få se menniskorna och taga dem i hand? vidare om alla menniskor skulle läggas under sådana stenar? men denna fråga hade knappt hunnit öfver hennes läppar, när ett glädjerop af de öfriga barnen kallade henne bort till dem.
Detta var det bästa, ty jag vet icke, om jag kunnat afhålla mig från att under tårar trycka den oskyldiga varelsen till mitt hjerta och säga henne, att äfven hon skulle i sina af lif och helsa nu svällande lemmar känna dödens krypande isköld, att äfven hon icke alltid skulle förblifva på den jord hon nyss sagt mig vara „så vacker och beskedlig“ . . . och dessa mina stormiga upplysningar hade säkert icke varit henne nyttiga.
– – – Men om en Moder, olycklig nog att icke veta, ej en gång dunkelt känna, att det barn, hon framfödt till detta jordiska lifvet, äfven måste vara medlem af ett högre ovanskligt – om en sådan Moder gick med sin dotter på en kyrkogård, och den första aningen om döden der öfverföll hennes barn, skulle ej vid dettas menlösa frågor, hennes bröst söndersprängas af smärta?
Den 15 Okt.
Denna af mig ofta upprepade fråga har jag ännu icke kunnat besvara och börjar förmoda, att till dess besvarande fordras ej mer eller mindre än utredningen af de öfriga Varandets gåtor, som väl alla tillsammans utgöra länkar af den stora kedja, hvars början eller slut ingen sett, men om hvars tillvaro vi icke kunna tvifla.
– – Hvad är dock menniskans lif?
Är det ett Helt för hvarje menniska särskilt, eller för menskligheten tillsammanstagen? eller består det af atomer, som under namn af ögonblick sväfva förbi tätt, tätt efter hvarandra utan inbördes beröring?
Ack jag vet det icke – men – „den högsta åsigt är ju alltid en tro“ och jag tror att lifvet är någonting helt, någonting heligt – och jag förstår ej, hvarföre jag låter denna Tro halka mig ur händerna, hvarföre Hon, såsom brukligt är med helgdagskläder, blott begagnas vid högtidliga tillfällen?
Jag förstår icke, huru jag kan tro detta och likväl stundom så djupt, så smärtsamt känna en, stundernas eller timmarnas motvilja att förena sig under något, som man kallar dag – en dagarnes lika stora afsky att underkasta sig det ok, som benämnes år, att jag mången gång väntat att dessa fiendtliga, sammangyttrade elementer skulle, hvart för sig, återtaga sitt individuella lif, och omringa och förgöra den hisnande qvinnan, som vore för svag att återbringa dem till ro och lydnad?
– För svag!
Men hvarföre för svag!
Guds kraft är ju mäktig i de svaga – med Dess tillhjelp måste väl det fridlösaste, det mest osammanhängande lif kunna lugnas och hållas tillhopa.
D. 1 Nov. vid afhörande af ett Vallhorns toner.
Ljufva toner, J som locken i mitt öga fram en tår, dröjen, dröjen hos oss länger, missljud nog på jorden rå’r.
Visst jag tror J ej förklingen!
Men till högre rymd, mer fri, från vår tunga luft J skynden – der af Änglar väntens J. – O att mitt lif blott äfven röjdes, liksom Edert, i sin flykt, genom välljud – okändt hvadan, som på jord sitt hem ej byggt!
Då som J, mot milde Herden hjordens gång jag riktade – såsom J, till friska ethern, glad jag sedan ilade!
Den 22 Juli 1832.
Se! tårpilen vissnar på hjeltens graf, och jerngallret störtar till marken ner – hvad syns der borta på svallande haf? hvad är det hit skynda man ser?
– Se! mullen den bäfvar på hjeltens graf och remnar – O lifvas den dödes arm?
Är det hans röst eller svallande haf, som fyller med fasa vår barm?
– Se! grafven är öppen, och mantel blå af vinden uppkastas på grafvens rand!
Är Segraren uthvild och skall uppstå alltre’n ifrån skuggornas land?
– Men nej – tältsängen den sista var god; lugnt sofves derpå efter slutad strid – der ock försvinner hvart spår utaf blod – – – än hjelten må sofva i frid.
Hvad syns derborta på svallande haf? hvad är det hit skynda man ser?
– Se! vågen slungar på klippig strand en Yngling skön!
Han kysser det vilda, ödsliga land, på läpparne sväfvar en bön.
Och ned han sig störtar i hjeltens graf – – hörom hans ord:
„O Fader förskjut ej din son, din son, o „Fader, låt mig få vara hos dig! O Fader för„skjut ej din son, din son, på jorden ej rum „är för mig!
Min lefnad var intet – o jag är „ej värd att få nämnas tillsammans med dig – „min vagga, min graf – det är allt hvad en „verld får teckna upp om din son, om mig!
„Ditt namn och din ära – se der mitt allt – „jag sväfvat derkring tills jag bländad föll i lå„gan; på jorden är kallt, är kallt, – på jor„den, som blott för mig innehöll min Faders „graf.“ . . . . .
Så sakta nedsjunker manteln den blå, och grafven så sakta sig sluter till, och rösten tystnar, väl tystna den må: hjelten sin son behålla vill!
Den 29 Dec.
Negerflickans klagan.
Ack i mitt land
växte jag upp, i mitt Fädernesland!
Allt der af glädje ju glöder
Frälsen mig bröder!
Moder så öm
ej mer ditt anlet jag skådar, o glöm,
glöm ej din dotter den arma –
o dig förbarma!
Fader så blid
tag ned din sköld, kanske än är det tid . . . .
skjut hit en pil, ack skjut många,
giftiga, långa!
Träffar ock du
röfrarne ej, må du träffa mig nu!
Välkommen pilregnets helsning,
döden är frälsning!
Fåfängt jag ber,
hafvet mig skiljer från Fader, han ser
ej hvart han rikta skall bågen,
jag ser blott vågen. . . . .
Ljufliga land
blomstrar du än, såsom förr; hand i hand
gå än de tärnorna unga
och dig besjunga?
Härliga flod
strömmar du än såsom förr; med gladt mod
plockar din vass än till kransar
flickan som dansar?
Vind, som mig för
bort från mitt land, o vänd om, ej du bör
blomman från stjelken afrycka,
mig från min lycka!
Ve mig, om än
bönen du hör, ej de hvita dock den
höra, de strida mot bölja,
allt får dem följa!
Helsa du vind
vännerna alla med kyss uppå kind,
säg dem att Zara jemt gråter,
kommer ej åter.
Säg till min Mor :
„fäst nu uppå dig en bild ej för stor,
vänligt befriar snart döden
dottren ur nöden.“
(Slut på utdraget ur Minas, en misslyckad och afsomnad Poëtissas dagbok).
Visste jag bara hvad jag ville suckar, merändels ovetande, alla i allmänhet och hvar och en i synnerhet.
Fruntimmerna skola ej inblanda sig i politiken.
Detta är ett axiom, hvars riktighet vi väl för dess uråldrighets skull nödgas antaga.
Icke dess mindre måste väl i det friborna Sverige, den Svenske medborgarens moder, maka, dotter, syster, frände, Lärjunge eller vän, nödvändigt äfvenledes vara Svensk medborgarinna, och jag tror verkligen icke, det rättigheten att så vara kan oss fråntagas, så länge vi naturligtvis åtnöja oss med dess utöfning inom våra hem, der qvinnans patriotiska åtgärder ändå icke kunna vara så alldeles oäfna, efter som dygden „ej kan utveckla sig, om „den icke är tillfinnandes uti roten till sederna, „ej kan upplifva staten, om den icke utgår „ur hvar och en, enskilt familj.“ O att mina Landsmäninnor rätt fattade meningen och vigten af dessa äfven till dem ställda ord!
Då man hör påstås, att förordningar, utgifna å högre eller lägre ort, och ingenstädes efterlefda, måste förvandla ondt i godt, märker man, att Reformationen icke mäktat fördrifva all tro på Aflat ur landet.
På morgonrodnadens vingar kan man ej fly undan Herren, ej „undan Jagets makt,“ hvarken Individen eller Nationen; men båda kunna ju, genom den Högstes nåd, småningom afhjelpa det onda, som tär på deras inre lif!
Folkförbättrare och Omskapare!
Glömmen aldrig, att En Allena kan inblåsa en lefvande Ande uti den kollektiva menniskan, nationen!
„På min Pappas bref är en dubbelt, dubbelt så lång utanskrift som på din Pappas,“ sade med skrytsamt mod, Fröken Hedda till Fröken Amalia.
Hos den spädaste flicka gäser ännu samma fåfänga, som fordomdags i Rom vållade Plebejernas tillträde till Statens högre embeten, och den lilla Amalia skyndade, djupt förödmjukad hem till sin Moder, att utforska skälet till långa utanskrifters så orättvisa fördelning i verlden.
„Mitt „barn“ sade Modern allvarsamt, „din Pappa kun„de också hafva långa utanskrifter på sina bref; „man kunde på dem skrifva: till den gode „Christne, den upplyste Medborgaren, den öm„me och förträfflige Maken, Fadren och Hus„bonden, samt ännu mycket mer, men han hop„pas, och vinnlägger sig om, att hans blotta „namn skall svara emot denna långa titel.“
Amalia förstod ofullkomligt Moderns ord, men hon trodde på dem och lugnade sig.
Några år sednare, var hon, i sjelfva verket stoltare än den fordna leksystern.
Barnets tvekan att i sitt tal utbyta Substantivum mot Pronomen, t. ex. dess egen benämning af sig sjelft emot Jag, förklarar den ej åtskilligt uti menniskans historia?
Intet medikament, ingen förbättrad kureringsmetod mäktar utestänga sjukligheten, intet yttre välstånd, om ock uppdrifvit till en Utopisk, på linie och skrupel lika, allmän fördelning af det materiellt goda skall kunna fördrifva missnöjet ifrån jorden.
– Fråga.
Hvarföre icke Herr Magister?
Svar.
Emedan sjukhet och missnöje båda hafva en inre orsak och denna heter synden.
Ett af de rum, hvarifrån Mörksens Furste säkrast kan utestängas, är det, hvaruti en Christi stridsman uttyder Lifvets Ord för den begärligt lyssnande Nattvardsungdomen.
Den ilskne Anden stadnar dock utanföre, att uppleta någon spricka, hvarigenom han må kunna inblåsa köld och likgiltighet i Lärarens eller Lärjungarnes hjerta.
Upptäcke han ej någon sådan!
Besynnerligt att jag hellre förtjenar förebråelser, än underkastar mig dem!
Jag använder en ursäkt, att dermed besminka mina fel.
Min granne är väl icke heller förbuden att använda en annan till sin egen försköning!
Hvarföre kan jag säga egenkärlek och icke egen aktning?
Är det helsosamma själatillstånd, som detta ord skulle beteckna, så oupphinneligt, att man icke en gång funnit det mödan värdt att gifva deråt ett eget (heders) namn?
Var det ej något för Kosmopolitiskt att tro sig kunna, med en Fransysk uppfostran bilda Svenska Husmödrar?
Mödrar och Lärarinnor!
Alla förstulna, rädda blickar åt, alla hänsyftningar till, alla afseenden på, alla förskansningar för eller mot den lilla verldsbeherrskande Guden Amor, under Edra döttrars uppfostran, äro rent af förspilld tid och möda!
Uppfostren ej den unga mön till Bajader, icke heller till Nunna, 10 men utvecklen hennes menniskovärde, då går allt säkrast bra, med eller utan kärlek.
– Till menniskovärde höra, utom mycket annat – två förnämliga ting, samvete (rättskänsla) och Gudsfruktan, (fromhet).
„Den Vise är tidens Söndagsbarn.“
Härlig inklädning af en sanning man aldrig tröttnar vid att begrunda!
Den Erfarne:
Med hjertat fullt af bitter sorg, af härjande oro är det lättare att skratta än le.
Den Oerfarne:
Det är väl derföre jag kunnat tänka mig en Ängel leende, men aldrig skrattande.
Skulle verkligen den oskyldiga inblandningen uti nästans angelägenheter, som vi fruntimmer i våra sammankomster tillåta oss, hafva funnit en sådan nåd inför männerna, att de, ej belåtna med att såsom vi, under hviskningar eller åtminstone inom lyckta dörrar, gifva stadga och form åt ofta grundlösa rykten, skynda att med trycksvärta, i Tidningsblad, ströskrifter, m. m. gå i borgen för sqvallrets sannfärdighet, skulle det så förhålla sig, då kunna vi stackars kaffesystrar ej vara utan djupa samvetsförebråelser?
En menniska mätt af år och lefvande hade bosatt sig nedanför en ödslig klippa vid hafvet.
Sittande vid stranden träffades han en dag af en af sina fordna bekanta ur verlden.
„Att du kan lefva i en sådan enslighet“ var dennes helsning.
Gubben såg sig förundrad om.
„Hvem säger jag är ensam?
Hvad är då detta,“ sade han, pekande på det höga berget och de mot dess fot sig brytande böljorna.
Vännen beslöt att för några timmar skaffa honom bättre sällskap och stadnade alltså qvar – han ville dessutom hämta råd, det vill säga, han talade oupphörligt, utan att afvakta något svar, om sina mullvadshögstora planer, förslag och öfriga lefnadsförhållanden.
Den gamle hörde länge och tåligt på honom; slutligen utbrast han: „Stora hvälfningar måste hafva föregått i verl„den, sedan jag lemnade henne!
I min ung„dom låg den staden, der du nu vistas, vid „hafvet!“ – „Den gör väl så än“ genmälte den andre något häpen.
„Omöjligt!
Hur skulle „du då kunna tänka på föraktliga småaktighe„ter,“ blef Gubbens korta och envisa svar.
– Vännen lemnade honom, suckande öfver, att ensligheten redan så i grund skakat den åldrige mannens förstånd. –
Ålades oss Protestanter ej, i stället för vissa dagars fasta, en lefnadslång måttlighet?
„La verité est bien dans leurs opinions, mais „non pas au point, où ils se le figurent.“
Två personer voro uppkrupna till midten af ett berg, hvars högsta spets för tillfället inbäddades i tjocka moln.
De intogo hvardera en liten klint och utropade:
„Jag står öfverst på berget“
– „Det är jag som står allrahögst uppe“ och vrede och raseri uppfyllde deras sinnen, sedan de förgäfves sökt öfverbevisa hvarandra om sanningen af deras ömsesidiga påståenden.
Grillfängerier
Förord.
De bägge första i detta häfte införda uppsatserna motsvara någorlunda om icke fullt det i föregående häftes förord gifna programmet att vara kåserier för ögonblicket och pratmakerier för stunden, ehuru äfven de lida af en viss långtrådighet.
Den tredje uppsatsen är däremot alltför tungtänkt att kunna gälla för kåseri i Jörgens stil.
Jag anser den det oaktadt kunna inrubriceras bland “Grillfängerier“, emedan den endast utgör ett af de något sväfvande försök till världsförklaring, som sysselsätta min filosoferande men filosofiskt oskolade hjärna, och därför ej kan göra anspråk på någon bestämdare rubrik än den omslagstiteln angifver.
Denna titel tyckes mig nämligen kunna omfatta både lätta kåserier om hvad som hälst och spekulativa funderingar om mångt och mycket, som är litet mera allvarsamt menadt.
Gustaf Fröding.
Om härstamning.
Jag förmodar att många funnit mina fantasier i föregående häfte om Heidenstams underbara härstamning från Sardanapalus och Farao mindre antagliga och däri göra de möjligen icke så orätt.
Själfva spörsmålet om härstamningens invärkan på ett folks såväl som på en människas lynne, karaktär, utseende, uppträdande, sympatier och tillvarelsesätt kan emällertid förtjäna att undersökas.
Det är sannt, att liknande orsaker framkalla liknande värkningar, och att man kunde tänka sig tvänne af hvarandra oberoende räckor af orsaker och värkningar, hvilka åstadkomme liknande resultat i tvänne med afseende på genealogiskt sammanhang vidt från hvarandra skilda folklynnen, periodlynnen äller människolynnen.
Det sakförhållandet, att i Italien före renässanstiden liksom i Hellas före den Perikleiska perioden utvecklat sig suveräna städer, som samtidigt voro stater, och att dylika statstäder äro särskildt lämpade att utveckla konst och mångsidig bildning, kan vara en af grunderna till att
Firenze under Mediceernas tid kommit att likna Athén under den Perikleiska perioden.
Men månne icke äfven här en direkt rasfrändskap är medvärkande orsak?
Hellenerna hade länge blomstrande kolonier i Italien och voro äfven oafsedt dessa kolonier besläktade med de italiska folken — hos bägge folkens gemensamma ursprungsfolk förefunnos möjligen de egenskaper embryotiskt inneboende, som först slagit ut en blomma i Athen och sedan äfter 15—20 sekel en ny blomma i Firenze.
Den liknande lokaliteten vid Medelhafvets stränder äller icke långt från desamma, som är särskildt ägnad att framkalla handelsstäder af en viss likart, hvilka i sin ordning äro ägnade att framkalla liknande kultur och konst, kan emällertid också räknas som medvärkande orsak.
Tyrus, Sidon och Carthago, hvilkas invånare ju icke tillhörde samma rasgrupp som hellener och italer, hafva äfven de utvecklat konst och vetenskap, som torde likna hellenisk och italisk kultur och konst icke blott genom direkt påvärkan på de sednare utan äfven af nyssnämnda grund.
Man måste desslikes erinra sig att konsten och kulturen i Firenze var direkt påvärkad genom studiet af den antika helleniskt-romerska konstens äfterlämnade reliker och af den antika litteraturen.
Sannolikt skulle dock alla dessa faktorer haft ett mindre likartadt resultat på en befolkning, som vore mindre i genealogisk frändskap med hellenerna än befolkningen i Firenze.
Om jag jämför tvänne folk, hvilka ej befinna sig i härstamningsgemenskap, vare sig som systerfolk äller som moder- och dotterfolk — jag bortser här och hela uppsatsen igenom från den möjliga för alla öfverraser, semiter, arier, mongoler etc. gemensamma härstamningen från ett och samma ursprungsfolk — men af hvilka det ena blifvit påvärkadt af det andras litteratur, t. ex. jämför judarne och engelsmännen, finner jag hos bägge dessa folk vissa likheter.
Det förekommer, om jag ej misstar mig, bland engelsmän och nordamerikaner en fantastisk men halft på allvar tagen saga om engelsmännens härstamning från Israels tio förlorade stammar.
Det kan icke nekas, att de under den puritanska perioden hade vissa skaplynnedrag gemensamma med hebreerna under dessas gammaltestamentliga krigsperioder, men denna släktskap är väl alldeles öppendagligt påvärkad af den ständiga bibelläsningen, ehuru äfven där, oafsedt bibelläsningen, kunde finnas något af de liknande orsakernas grund till det liknande resultatet t. ex.
Stuart-förtrycket i England och Epiphanes-förtrycket under makkabeerperioden — någon värklig sannolikhet om rasgemenskap lär väl däremot icke alls vara att finna.
Hos alla folk, där Bibeln läses mycket och värkar starkt och länge på familje- och samhällslifvet, kommer detta naturligtvis att till en viss grad likna det fornhebreiska.
Men i hvilken omfattning och till hvilket djup detta sker är en annan fråga — är det endast en skola hvarje folk genom den litterära hebreiseringen genomgår och i hvilken mån behåller hvarje folk under allt detta sin grundkaraktär?
Som judarne i allmänhet afhållit sig från hvarje beblandelse med andra folk är man icke i tillfälle att jämföra ett af Bibeln uppfostradt folk med ett, som räknat hebreerna bland sina stamfäder, och har därför i detta fall ingen erfarenhet om härstamningens kraftförhållande till påvärkningen utifrån.
För att vidare belysa frågan kan man emällertid jämföra judarne med ett med dem besläktadt folk, utgånget från ett gemensamt ursprung, nämligen araberna.
Äro judar och engelsmän mera lika hvarandra än judar och araber?
Att rätt stor olikhet förefinnes mällan judar och araber är väl obestridligt.
Redan 1 Moseboks författare synes vara medveten icke blott om ett gemensamt ursprung, utan äfven om att främmande blod inmängts i arabernas, ifall nämligen de stammar, som i nämnda bok sägas vara Ismaels, den egyptiska kvinnan Hagars med en egyptisk kvinna gifte sons äfterkommande, äro arabernas förfäder.
Säkerligen voro de äldre arabernas genealogiska släktgemenskap med hebreerna före Muhammeds uppträdande och de därpå följande vida eröfringstågen större än den sedan under inflytande af månggifte och konkubinat med kvinnor af allehanda folkslag i Syrien, Mindre Asien och Nordafrika blifvit, och sannolikt är ännu i dag likheten med fornhebreerna större hos de i egentliga Arabien boende araberna, där blodet väl är något mera oblandadt än i andra af araber bebodda trakter.
Likheten mällan de nu lefvande araberna, såväl i egäntliga Arabien som annorstädes, och fornhebreerna torde desslikes vara större — och det allt större ju längre tillbaka i fornhebreernas historia — än med de nutida judarne, af hvilka de i Europa lefvande torde hafva minst lika stor likhet med de modärna engelsmännen som med de nu lefvande araberna.
Där judar och araber bo tillsammans torde däremot skilnaden mällan judar och araber icke vara mycket större än den var på Muhammeds tid under samma förhållanden.
Jag kan vidare uppställa frågan: äro de i modärn tid lefvande judarne mera lika de dem omgifvande ariska folken, hvilkas lefnadsart, kultur och sedvänjor de upptagit, än de äro lika sina egna förfäder under perioden mällan invandringen i Kanaan och Jerusalems sista förstöring — äller är förhållandet det motsatta?
Jag känner icke särdeles mycket om de modärna judarnes väsen och lefnadsart och är därför så godt som uteslutande hänvisad till gissningar.
Det anses ju, att judarne bevarat åtskilligt af deras palestiniska förfäders patriarkaliska familjelif och den gamla starka hebreiska nationalkänslan är väl ännu hos dem ett nästan lika utprägladt karaktärsdrag, som den var i Josephi dagar.