Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Holland var antalet år 1840 4500, i Belgien är 1835 på 4,166,000 innevånare, 5105 stycken.
För Frankrike är förhållandet icke på siffran kändt; men att antalet der förmodligen är ganska betydligt, kan man måhända sluta sig till från det stora! antal af sjelfmord, som der inträffa.
Beslutet att taga lifvet af sig mäste nemi. anses innebära någonting som närmar sig till sinnesrubbning.
I sistnämnde land omkommo 3020 personer genom sjelfmord, af hvilka 1098 dränkte sig, 954 strypte sig, 206 osade ihjäl sig och de öfrige 312 på annat sätt dödade sig sjelfva.
Hos oss har deremot antalet af sinnessvaga icke stigit i så betydlig proportion mot folkmängden som i nyssnämnde länder.
Ar 1842 funnos på de under Seraphimer-ordens-gillet lydande hospitalerna 884 personer, å Danvikens dårhus 119 och en och annan var väl möjligen qvar på länens sjukvårdsanstalter, så att man i allmänhet kan antaga antalet vara så stort, att en sinnessvag kan räknas pä 2,000 innevånare, således endast hälften af det antal som i förr berörde länder antages att finnas.
Orsaken till detta förhållande kan jag visserligen icke tilltro mig att utreda på något sätt; men det är en allmän iakttagelse, uttalad af flera berömda läkare, att sinnessvagheten blir allmännare, ju mera civilisationen i ett land tilltager, samt att den utvecklar sig mest hos karlar emellan 20 och 30 år och hos qvinnor emellan 30 och 40.
Dessa läkare instämma alla deruti att orsaken till sinnessvagheten bör hos karlar sökas uti ”en öfver de flestas tillgångar och ställning lämpad förfinad uppfostran, dervid talenternes utbildning mera afses än hjertals förädling; känslans väckande mera än förståndets odling; deraf härrörande sträfvan efter njutningar och öfveransträngning af kroppens och öfverspänning af själens krafter för att vinna rikedom till ernående af njutningarne och anseende i samhället.
Detta jemte den öfverhandtagande irreligiositeten, egoismen, spcculationsandans öfverdrift, misslyckade beräkningar, oro för framtiden under de politiska stormar som mera eller mindre skaka alla sinnen i vår verldsdel: allt sådant verkar i förening, förslappar själsorganismen, vållar sinnesrubbning”.
Hos qvinnor är det åter vanligen ”det försvinnande hoppet om huslig lycka, förtviflan af en öfvergifven ställning, sorger och olyckor af andra slag som deras ömtåliga själ ej kan bära och förklemade sinne ej kan fördraga”.
Motionären har troligen haft samma åsigt om saken som här är uttryckt.
Med sin kännedom om de allmänna orsakerna till sinnessvaghet och med sitt förutseende af de förhållanden som här i landet förberedas, har han troligen velat gifva väckelse åt tanken på de anstalter han förmodar för framtiden böra vara i beredskap.
Jag anser likväl tiden icke vara så långt liden att några särdeles stora anstalter i denna väg för det närvar, behöfva vidtagas, hvadan jag således icke kan tillstyrka den 170 Den 21 Juni f. m. af Utsfc. förordade utvidgningen.
Utsk. har jemväl ! sitt betänk, yttrat den åsigt att administrationen af hospitalerna i riket varit otillfredsställande.
Jag kan i allmänhet icke medgifva detta, då; administrationen varit rättad efter tillgångarne och då med dessa tillgångar verkställts hvad som kunnat göras.
Att hospitalerna blifvit skötte med den ordning och hushållning som vederbordt torde bäst upplysas deraf att underhållskostnaden för hospitalerne i riket, för år 1842 beräknad efter portioner, öfver hufvud uppgått till 8 sk. på personen.
Vid Upsala hospital har den år 1842, uppgått till 9 sk. 4 rst., vid Nyköpings 7 sk. 9 r., vid Wadstena 7 sk. 6 r., vid Wexiö 9 sk. 6 r., vid Malmö 7 sk. 6 r., vid Götheborgs 10 sk., vid Hernösands 7 sk.
Att administrationen i många afseenden varit god, torde äfven visa sig derutaf att hospitalshjonen pä flere ställen i synnerhet i Wadstena blifvit hällne till att uträtta sådana göromål som af dem kunnat verkställas.
I Wadstena utgjordes år 1847 i Maj till och med September månader af karlar 4,867 dagsverken och af qvinnor 2,090.
Lönerna för tjenstemännen hafva visserligen icke varit öfverdrifna utan tvertom.
Jag anser således att hvad i Utsk:s förslag nämnes om administrativa förbättringar bör derifrån uteslutas.
Till administrationen hörer visserligen också beredandet och föranstaltandet af nödige byggnader.
Det är sannt att på sina ställen de hospitalerna tillhörande byggnader icke äro i det skick som vederbör; men orsaken dertill har varit de otillräckliga tillgångarne.
Detta visar sig tydligen af de officiella handlingar som för K.
St:s revisorer blifvit framlagda.
Utsk. säger vidare att förbättringar i medicinskt afseende äfven äro nödige.
Det är visserligen sannt, men deri mäste man också taga i betraktande huru ringa löner som bestås de vid sjukvården anställde personer; Läkarne hafva i allmänhet icke mera än 6 å 700 r:dr i ett för allt.
Vid Wadstena finnes en uppsyningsman med 200 r:dr b:co i lön samt en förestånderska med 50 r:dr b:ko i lön jemte några vaktdrängar och sköterskor.
Dessa skola nu sköta öfver 200 sinnessjuka personer.
Der finnas dessutom en läkare med endast 1000 R:dr rgds i lön.
En sådan läkare hvars tid ej medgifver att han egnar sig åt någon lönande enskild praktik, har icke något hopp om bergning för sin framtid.
Ehuru R.
St. nu beviljat en särskild pension åt en hospitalsläkare som tjenstgjort i 20 år, hafva tjenstemännen dock icke någon bestämd rätt dertill, isynnerhet icke betjeningen, som måste egna hela sin tid åt hospitalshjonens vård.
För denna vård fordras likväl en betjening som visar nit och omtanka.
Ju äldre och erfarnare betjeningen vid hospitalet blifver, ju bättre bör vården blifva.
Men om såsom för närvar-.de är förhållandet, de icke äga någon utsigt att efter en besvärlig tjenstgöring på sin ålderdom — då de icke mera äga krafter dertill — fä åtnjuta något understöd till sin lifsbergning, hur kan man då vänta att denna betjening skall uppfylla sina pligter pä ett sätt som motsvarar hvad man utomlands af dem fordrar?
Der finnas ett stort antal af sådane inrättningar, som kunna tagas till mönster för andra, betydligt större än hos oss.
I st. f. att här i Sverige förhållandet hittills varit, att vid en patients intagande på något hospital, betalas Den 17 Juni f. m. 171 i ett för allt 33 r:dr 16 sk., så se vi deremot att utomlands vid de bättre inrättningarne, såsom t. ex. vid Winnenthal i Wurtemberg betalas för dem som af allmänna kassor underhållas 146 floriner om året så länge de förblifva vid inrättningen, men deremot för andra sinnessvaga personer ända till 500 floriner om äret.
Der finnes för 100 personer två läkare och dessutom en prest.
I Wadstena åter finnes blott en läkare för 250 patienter.
I Siegburg i Rhenpreussen finnes för 200 patienter 3 läkare som icke få idka enskild praktik och dessutom 2:ne prester.
Uti Sachsenberg i Mecklenburg äro likaledes 3 läkare beräknade för 200 patienter.
Uti Illinau uti Baden, äro för något mera än 400 patienter 3 läkare anställda.
Jag vill icke tala om Frankrike der vid en inrättning nära Paris betalas till och med 30,000 francs om året för en patient.
Men huru skulle man kunna åstadkomma sådana inrättningar i vårt land, då dertill erfordras så stora kostnader?
St. böra taga sig till vara att inleda Statsverket i så betydliga utgifter, som skulle kunna ifrågakomma, i fall man hänvisade till sådana mönster, som dem jag här omnämnt.
St. aflåta en underd. skrifvelse, som slutas med de orden: ”att K.
M. täcktes vidtaga de åtgärder, K. M., i anledn. deraf finnér lämpliga,” så befarar jag att följden kan blifva, att K.
M. deraf anser sig authoriserad att rifva ned och bygga om och det till hvad omfång som hälst.
Jag betviflar att detta kan vara R.
St:s afsigt och får derföre till Ståndet vördsamt hemställa om det icke för den föreslagna underd. skrifvelsen skulle vilja antaga en ifrån Utsk:s tillstyrkande än mera afvikande redaktion än den Hr von Hohenhausen föreslagit.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, föreslår jag nemi. att skrifvelsen måtte erhålla följande lydelse: ”att R.
St. måtte hos K. M. i underd. anhålla det K.
M. täcktes låta genom sakkunnige män upprätta förslag till fullständigt ordnande af hospitalsväsendet i Sverige uti hela dess vidd, samt att K.
M. derefter täcktes meddela R.
St. hvad åtgärder K. M. i anledn. deraf kan anse böra vidtagas för denna vigtiga angelägenhets bringande uti ett mera förbättradt skick”.
Af meningen ”genom dertill skicklige i ämnets särskilda detaljer sakkunnige män”, som i Utsk:s förslag förekommer, torde allt utom orden ”sakkunnige män” kunna uteslutas såsom öfverflödigt.
Allt som är öfverflödigt tror jag att man bör undvika.
Jag vill äfven önska att R. o. Ad. icke finner hvad jag nu yttrat vara öfverflödigt.
Uppå härefter af Hr Ekströmer, Carl Johan, begärd upplysning om de öfrige RiksSt:ns i ämnet fattade beslut, hade underl.
Ridd.Secret. äran meddela, att enl. ankomne prot.utdrag, PresteSt. bifallit Utsk:s tillstyrkande med den förändring allena, att slutmeningen : ”samt att K.
M. derefter täcktes vidtaga de åtgärder, K. M. i anledn. deraf finner lämpliga” utbyttes emot orden: samt att K.
M. derefter täcktes nådig propos. i ämnet till R.
St. aflåta”; BorgareSt. åter beslutat en underdånig skrifvelse, sådan Hr M. S. von Hohenhausen, i afgifven reservation, ansett den böra lyda; samt BondeSt. återremitterat förevar, betänk.
N:o 92. 172 Den 21 Juni f. m.
Ht Ekströmer:
Af de meddelade prot.utdrm upplyses alltså, att Utsk:s betänk, blifvit bifallet så väl af Borgare- som BondeSt., och dä, äfven inom detta H.
Stånd, förslaget att hos K.
M. begära nedsättande af en kommitté för uppgörande ?af plan till hospitalsväsendets förbättring icke rönt motsägelser, synes frågan hufvudsakligen vara afgjord; men, med afseende på sjelfva ordalagen för den underdåniga framställningen, har mot Ulsk:s förslag bland annat, här blifvit anmärkt, att, om den antoges, Regeringen skulle äga, att, utan afseende på kostnaderna, vidtaga huru vidsträckta förändringar i hospitalsväsendets organisation som helst, till följd hvaraf åtgärden möjligen icke komme att stanna vid blotta förbättringar, utan äfven kunde komma att föranleda betydlig utvidgning af hospitalerna med deremot svarande dryga kostnader, hvilket sednare man genom en förändrad redaktion af beslutet önskar förekomma.
För min del anser jag förbättring och utvidgning i förevar, fall stå i sä oskiljaktigt sammanhang, alt den förra icke låter sig verkställa utan den sednare.
Yttrandet att hospitalerna tarfva förbättringar innebär ej heller, så vidt jag kan finna, något klander mot hospitalsstyrelsen, helst Utsk. bestämdt förklarat, ”att nuvande styrelse öfver hospitalerne, enligt de för densamma gifne instructioner, under de sednare åren sökt efter bästa förmåga åstadkomma de förbättringar i afseende på vården af de sinnessjuke, som tillgångarne medgifvit.
I alla fall är det en erkänd sanning, att vära hospitaler fortfarande tarfva betydliga förbättringar, till stöd hvarför jag tager mig friheten hänvisa till de officiella berättelser jag i ämnet afgifvit och hvilka blifvit till R.
St. utdelade såsom bevis på huru oundgängeliga nybyggnader vid och utvidgning af vissa hospitaler måste blifva, om man åsyftar en verklig förbättring af denna sjukvårdsgren i sin helhet, tillåter jag mig att erinra, att, för genomförandet af en ändamålsenlig centralisations-plan, fordras onekligen indragning af vissa hospitaler.
Nyköpings hospital är t. ex. ett af dessa; men, då det indrages, mäste utrymme beredas för de der nu vårdade sjuke på annat hospital, t. ex. Wadstena.
Detta sednare är dock redan öfverfullt och kan icke mottaga flere sjuke, utan utvidgning.
Wexiö hospital måste likaledes antingen nybyggas eller indragas inom kort, ty de der befintliga, föga tjenliga trädhusen blifva snart alldeles oanvändbara.
Vill man bygga ånyo å den förträffliga lokalen, måste man äfven bygga i större skala, samt hit förlägga en del af de nu å Malmö hospital vårdade, emedan detta sednare med sitt inskränkta utrymme och sitt läge midt i staden, endast för ett betydligt minskadt sjukantal kan göras någorlunda mot sin bestämmelse svarande.
Indrages åter Wexiö hospital, måste deremot svarande nybyggnad ske vid Wadstena o. s. v.
Det anförda visar på förhand, att man, då fråga är om hospitalernas förbättring äfven mäste vara beredd på att utvidga dem, såsom ett hufvudsakligt vilkor för deras förbättrande, och det utan afseende på den möjliga lillvexten i antalet af sinnessjuka.
För att beräkna denna tillvext sakna vi hittills tillförlitliga statistiska uppgifter, och t. o. m. det befintliga antalet af sådane sjuke är endast sä tillvida kändt, som de vunnit inträde på hospitalerne; men huru Den 21 Juni f. m.
173 mänga till denna kategori hänförliga derutöfver finnas i landet,[är icke någorstädes uppgifvet.
Infordrandet af sådane uppgifter från presterskapet skulle ej heller leda lill säkra upplysningar, i synnerhet om det kända ändamålet med infordrande deraf vore att derpå grunda en kalkyl öfver det erforderliga totalutrymmet i hospitalerne; ty i sådant fall komme sannolikt antalet att stiga så högt, att det verkade afskräckande frän hvarje plan att fullständigt ordna hospitalsväsendet.
Ett noggrannt och positivt fastställande af ifrågavar. välgörenhetsinrättningars bestämmelse och inskränkandet af denna till mottagande och vård endast af sinnessjuke, särdeles sådane, som ännu anses botlige eller äro för allmänna säkerheten vådlige och således icke kunna utan fara vårdas i hemmet, är den första åtgärd, som bör vidtagas till hospitalsväsendets förbättrande; och blifver den vidtagen och behörigen genomförd, så öfverstiger den egentliga reorganisationen visserligen icke Statens förmåga.
På hospilalerne finnas för närvar, ett icke obetydligt antal sjuke, som, enligt denna grund för hospitalernes verksamhet, icke höra dit, och hvilkas uteslutande derifrån således komme att öka utrymmet för de verkligen sinnessjuka.
Efter den beräkning jag gjort af dessa sednares antal å hospitalerne, jemfördt med antalet af de å länslazaretterne vårdade s. k. profkurs-patienter, skulle ett total utrymme å hospilalerne, för 1,000 sjuka, Danviks hospital oberäknadt, säkert under en lång följd af är motsvara behofvet, helst det vore att hoppas, alt i den mån inrättningarne fullkomnas, i samma mån skulle äfven behandlingen lyckas, och sålunda ökadt utrymme beredas genom ökad utskrifning af tillfrisknade.
Att den ifrågavar. rcorganisalionen i allt fall icke kan tillvägabringas utan betydliga kostnader inses lätteligen, och att för dess utförande hänvisa till hospitalfondens egna tillgångar, såsom en värd talare här velat göra, innebär en indirekt förklaring, att man ingen förbättring önskar i denna gren af sjukvården, ty hospilalsfonden, ofta otillräcklig för de löpande utgifternas bestridande, har ingen tillgång för vidtagande af genomgripande förbättringar och erforderliga utvidgningar af hosplalerna.
Tillgängarne mäste således sökas på annat häll, d. v. s. Statsanslag måste dertill beviljas om något skall kunna åstadkommas, som förtjenar namn af reorganisation; och jag förmodar, att R.
St. vid en blifvande riksdag icke komma att sakna en nådig propos. härom, sedan fullständiga förslager hunnit utarbetas af den nu ifrågavar. komittéen; och detta desto mindre, som R.
St. sjelfve antaga initiativet för att tillvägabringa en undersökning om hospitalsväsendets närvarande tillstånd och förslag till dess fullständiga ordnande.
Af hvad jag haft äran anföra, följer, att jag för min del icke kan instämma i den af Hr von Hohenhausen och Frih.
Cederström föreslagna redaktion af R.
St:s underdåniga framställning i ämnet.
Att begära ett förslag till sådane förbättringar i hospitalsväsendet, som ”utan Statens betungande” kunna utföras, innefattar nemligen, såsom jag redan anmärkt, nära nog ett tillkännagifvande, att man 174 Den 21 Juni f. m. önskar förblifva vid hvad som är, sävida uttrycket åsyftar att inget understöd af Statsmedel borde förökas för de ifrägavar. förbättringarnes utförande.
Skall det åter innebära att vid förslagets upgörande all onödig kostnad bör undvikas, så att Staten icke måtte komma att vidkännas alltför stora, betungande utgifter för planens realiserande, är denna önskan visserligen ganska loflig, men af ringa vigt, enär R.
St. i allt fall komma att pröfva förslaget och dä äfven äro i tillfälle att tillse huruvida tillgångar för dess utförande finnas disponible eller icke.
Jag instämmer deremot i Frih.
Palmstjernas förslag, så vida icke R. o.
Ad. skulle vilja antaga den redaktion H.
PresteSt. beslutat, hvilken, enl. min tanka, enkelt och bestämdt uttrycker hvad R.
St. i denna del hafva att hos K. M. i underd. begära.
Den siste värde talaren har för R. o. Ad. förklararat att liospitalsfondens tillgångar icke medgifva att genom densamma verkställa någon utvidgning eller förbättring af hospitalerna i riket:
I sednare fallet ser jag således ett erkännande deraf att administrationen är, såsom jag ock tror, inrättad på det ändamålsenligaste och klokaste sätt och alt den således icke tarfvar någon förbättring; ty det är uppenbart alt om blott en förändring i administrationssättet vore i fråga, behöfde den på intet vis leda till ökade utgifter för hospitalsfonden, än mindre påfordra några Statsanslag; men jag får fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå att med det uti den föreslagna underd. skrifvelsen förekommande ordet ”utredning” (hvilket han önskar bibehålla) afses någonting helt annat.
Jag har förut tagit kännedom om de handlingar och skrifter ronde hospitalernas reorganisation, hvilken härflutit från en kommité, hvilken nedsattes före sistlidne riksdag.
Deraf, och af andra sedermera i ämnet utkomna handlingar, har jag funnit att man med uttrycket utvidgning afsett att skaffa bättre och rymligare boningsplatser ät de sinnessjuke och jemväl måhända äfven någon tillökning i antalet af de patienter, som vid hospitalerna kunna vårdas.
Detta är den plan, som Hr Ek strömer här nu framlagt.
Den åter, hvilken inom Utsk. gjorde sig mest gällande, afser deremot med ordet ”utvidgning” (hvilket ord jag, emot Preste- och BondeSt:ns ledamöters inom Disk. bestridande, icke kunde få bort utur förslaget) att vid hospitalerne kunna få inköpte, för att der qvarblifva, en större mängd besvärliga personer än som nu sker, under det att läkare ä andra sidan afse, på sätt Hr Ekströmer yttrat, att från hospitalerna afskilja alla sådana personer hvilka icke äro sinnessjuke.
Det förefinnes således en stor stridighet emellan de olika åsigter om begreppet med ordet utvidgning som hyllas af pluraliteten inom Utsk., å ena sidan, och dem som af en förutvar. komité, och äfven nu af Hr Ekströmer, uttalats.
Jag får likväl fästa den sista värde talarens uppmärksamhet derpå, att under det jag icke kan annat än högeligen gilla hans åsigter såsom embetsman, hans nit för den vetenskap, hvars gagn han vill befordra äfvensom hans omsorg om de sinnessjuka i allmänhet, under det jag måste gifva ett väl - Den 12 Juni f. m. 175 förtjent loford deråt, ber jag honom tillika ihågkomma att han här äfven såsom statsman måste betrakta saken.
Jag frågar då, hvarthän skulle dä de med vederstyggliga sjukdomar behäftade personer föras som man vill afskilja ifrån beröring så väl med menniskor i allmänhet som med andra kroppsligt sjuka, om hospitalerna blefve för dem tillstängde?
Det skulle då erfordras nya kostnader till inrättande af särskilda anslaller för deras vårdande.
En annan anmärkn. som äfven blifvit gjord är den att de personer, hvilka begått svårare brott, men i anseende till sinnessjukdom, blifvit af domstol från straff befriade, men förklarats böra såsom för allmänna säkerheten vådlige, å något hospital iuneslutas.
Deremot är anmärkt att de icke böra för all framtid der inneslutas äfven sedan de blifvit återställde.
Men jag tror också att en sådan person icke genom läkarens bedragande bör vara befriad från att för framtiden vara instängd, derest han lyckas spela rolen af en vansinnig.
— Jag tror derföre att man måste här hufvudsakligen afse landets tillgångar och att förbättringar vid hospitalerna endast böra vidtagas i den mon tillgångarna sådant medgifva att under en tidpunkt, då så stora kostnader erfordras ibland annat för fängelsebyggnader, äfven kasta sig in i andra utgifter i och för hospitalerna, vore enl. min öfvertygelse att alltför mycket betunga Statsverket.
Det ena måste stå efter för det andra.
Man måste först se ett slut på de nu föregående fängelsebyggnaderna innan man börjar pä med förändringar i hospitalsväsendet.
Kanske innan de förre blifva afslutade, har man äter utomlands uppfunnit något förbältradt sätt till byggnader m. m., i och för de sinnessjukes vård, som det vore förmonligt att vid den slutliga planen fä afsedde, så att man då kunde hoppas att fråga icke sä hastigt äter skulle uppstå, att göra förändringar.
Palmstjerna har anmärkt, att på det sätt Utsk:s tillstyrkande blifvit styliseradt — äfven med den modification deri, jag föreslagit — skulle K.
M. kunna fatta saken sä, att meningen vore att genast företaga större byggnader.
Men om på sätt jag haft äran föreslå, ordet ”utvidgning” borttages, torde någon anledn. till en dylik farhåga icke förefinnas.
Dessutom är det icke sannolikt att skuldsättning ådrages riket ulan att R.
St. sådant uttryckligen begärt.
Jag tror således att Frih.
Palmstjernas farhåga verkligen är ganska öfverflödig.
Hvad åter beträffar det beslut hvaruti PresteSt. i frågan slädnät som slutar med en begäran alt K.
M. mätte till nästsammanträdande R.
St. afgifva förslag till den organisation som kan erfordras, så får jag dervid anmärka att, om någon organisation finues icke vara behöflig, sä är ju proposm också öfverflödig.
Vid afgifvande af min reservation utgick jag från den öfvertygelsen att administrationen af hospitalerna inom vårt land vore bättre än vid många andra inrättningar och att den således icke företrädesvis påkallade någon undersökning; men då under de sednare åren en stark agitation i saken uppstått, har jag trott att den icke kunnat lugnas pä annat sätt än genom en undersökning och utredning af verkliga förhållandet.
Jag har derföre ansett mig icke böra motsätta mig den begärda undersökningen, men dervid tror jag ock att saken bör sladna.
Om, i följd af denna undersökning, det visar sig att förbättringar kunna 176
Den 21 Ju n i f. m. åstadkommas utan Statsverkets betungande, så är detta mycket väl och då behöfver man väl icke särskildt anhålla att K.
M. derjemte ville låta utvidga hospitalerne.
Jag har dessutom användt uttrycket ”utan Statsverkets stora betungande” och får fästa Hr Ekströmers uppmärksamhet derpå att detta icke ovilkorligen är detsamma som stora utgifter.
En lid kan inträffa, da större utgifter kunna ske, ”utan Statsverkets stora betungande,” ja till och med utan att alls vara för Statsverket betungande, såsom förhållandet skulle ha varit vid 1840 års riksdag, om saken dä varit före.
På de skäl jag nu haft den äran anföra kan jag icke annat än vidblifva min föreställning att en skrifvelse, affattad i de ordalag jag föreslagit, vöre för det närvar, den alkira lämpligaste med afseende, såväl ä Statsverkets nu ägande tillgångar, som de hvilka vid nästa riksdag kunna vara alt för andamälet påräkna.
Som jag för min del finnér att Frih.
Palmstjernas förslag innefattar verkliga förbättringar i redakt, får jag med frånträdande af mitt förra yrkande nu förena mig med honom.
Emellan Hr von Holienhausens förslag och milt är skillnaden visserligen ganska ringa.
Mitt är endast något mera omfattande.
Jag har visserligen icke haft för afsigt att säga, att Hr von Hohenhausens förslag skulle hafva några så beskaffade utgifter till följd sorn R.
St. hvarken pröfvat eller afsett; men jag ansåg bland annat, att deruti ingår sådana ord som icke behöfvas såsom, t. ex. uttrycket ”skicklige, i ämnets särskilda detaljer sakkunnige män, ty när det står sakkunnige män är detta nog.
Vidare har jag ansett att uttrycket om förbättringar i administratift hänseende möjligen kan anses innebära och verkligen innebär ett klander emot den administration som hittills varit; ett klander som man enl. min tanke icke bör uttrycka, hvilket troligen också icke varit Hr von Hohenhausens afsigt.