Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Hvad skulle jag svara på det.
Att en smula skälmaktigt skaka på hufvudet var det enda jag kunde göra för att uttrycka mitt tvifvel.
– ”Om jag icke tyckte så, skulle jag icke säga det,” sade han och såg mig rätt i ögonen.
Vi talade om Esmanns I Stiftelsen.
– ”Om han bara inte haft det slutet,” sade jag.
– ”Så säga nästan alla,” sade han hastigt, ”men det är icke min mening.
Men han borde förberedt det lite bättre.
”42
Aj, aj, der var jag framfusig, och han förde mig tillrätta.
Nu tyckte han säkert om mig som om Vollmar, att jag strax är färdig med förhastade domar.
Så berättade han på sitt oöfverträffliga sätt om tre unge män, som en efter en kommit till honom under de sista dagarne, med det påståendet att de – hvar för sig – gjort ”en Opdagelse”.
De två på kärlekens område, den tredje på astronomiens.
Så måste jag gå.
För en besökande hade han nekat sig hemma medan vi sutto der, det var Grosser, pianistens man. – ”De maa ikke gaa,” sade han till den unga flickan.
Jag vet hvarken om hon var fågel eller fisk, men att hon nyss var kommen hem från Paris, det hörde jag.
Hon hade suttit och smårodnat då han berättade om den ene unge mannens ”Opdagelse”, den bestod nämligen i att om ett förlofvadt par gick länge utan att kunna gifta sig, så var det icke synd om de i hemlighet lefde som gifta.
Brandes’ ögon sprakade gnistor af löje, när han berättade hvad han svarat:
– ”den opdagelsen har nog många gjort före er.”
Han följde mig ut i tamburen och hjelpte mig kappan på.
Jag sade honom att jag varit i sådant beråd om jag skulle komma eller ej, men så ville jag så gerna sjelf tacka för böckerna, annars visste jag nog att hans tid vore så upptagen och han så öfversprungen af menniskor, att man gjorde bäst i att bli borte.
”På en timme har ni varit den fjerde,” svarade han, ”och då kan ni ju tänka er att man blir trött.”
Nu ångrade jag att jag kommit.
Det lät ju som en förebråelse.
Hvarför hade han icke låtit mig gå strax, som jag ville?
Han var vänlig ändå och sade att om det var något jag önskade af honom, så behöfde jag endast skrifva en biljett.
Jag gick dödligt förödmjukad derifrån, tuggande på detta: ”då kan ni ju tänka er att man blir trött.”
O, att kunna göra ett duktigt arbete och tvinga honom till intresse!
Att icke längre behöfva känna sig som en hund, den der går och slickar efter smulorna från intelligensens bord!
Hvarför skall alltid jag behöfva känna mig som en bortstött tiggare, hos både stora och små!
Peter Nansen lefver i ”menage” och Esmann har mätress.
Esmann skall resa till Stockholm för att få sina småstycken uppförda, han tänkte taga sin ”lille Pige” med sig, men Lundegård afrådde honom derifrån.43
När fru Agrell var i Köpenhamn brukade hon sticka alla sina literära besökares kort i sin spegel.
Bland de andra satt ett från Georg Brandes, på hvilket han skrifvit någonting till henne.
– Hvilket småstadsskryt!
Den dagen jag skulle resa från Köpenhamn kom Axel upp till mig vid tvåtiden.44 Fru Horten var just gången då och jag hade packat.
Han tyckte att mitt rum var riktigt trefligt; han hade icke sett det förut.
Jag har lyckats arbeta mig till en ganska stor likgiltighet gentemot honom.
Jag tror att jag nu skulle kunna vara så der hänsynslös emot honom som han ofta är emot andra.
Jag satte mig godt i en gungstol, lade mig tillbaka i dess mjukt spända matta och brydde mig icke om huruvida det talades eller var tyst.
Jag var besluten att trotsa det tvång jag eljest brukar känna i hans närvaro.
Jag berättade för honom att Brandes på förmiddagen frågat om vi två superat tillhopa föregående afton efter teatern.
Jag hade då svarat nej.
Gick ni ensam hem? utbrast Brandes då nästan med förskräckelse.
Nej, Lundegård följde mig hem och vi skiljdes på min trappa.
Jag sade vidare att om Ola kommit hade jag tänkt att vi tre kunde ätit qväll hemma hos mig och sedan tagit oss en af våra vanliga urprat.
Ja men att sitta på tu man hand, fy tusan! – ”Det har ju heller aldrig varit satt i fråga.
Du skall inte tro att jag tycker det är trefligare med tête à têter än du.
Jag riktigt våndas, det försäkrar jag.” – ”Jag tror dig,” sade han liksom blidare. – ”Nej fyra det är så lagom.” ”Ja, det är det verkligen.
Hör du, vi hade rätt trefligt den qvällen till Kramers.
Ja, der voro vi egentligen fem, men babianen kan man knappt räkna.” – ”Nej han satt bara och gapade som en fågelunge, med ett flatskratt för allt hvad som sades.”45
Hur det nu var, om det var odrägligt med tête à têter eller inte, så kom snacket ganska godt i gång.
Han talade om mig, min bosättning och mina björnar. – ”Du!
Du är ju kapitalist.” – ”Jo, jag tackar!
Jag har – – – .” – ”Låt oss inte tala om affärer!”
Det svider ännu.
Så talade han om sig sjelf, att han icke kan arbeta.
Han är alldeles för kritisk för att ej se bristerna i hvad han skrifver, och han är för stolt att komma med medelmåttiga arbeten; så förklarade jag det.
Han vill ha resultatet, men han ryggar tillbaka för de ihärdiga ansträngningarne.
Han medgaf att jag kunde ha rätt.
– Om han bara hade min förmåga att arbeta dag efter dag utan att tröttna och utan att ännu kunna se resultatet!
– Ja hur hade jag fått denna förmåga?
Derför att jag hatar, derför att jag hatar så djupt och oförsonligt allt det som trampat mig ned i smutsen, derför att jag ända till mitt sista andetag skall hålla i med samma förbittrade sträfvan efter att arbeta mig upp.
– De knöto sig, mina händer, och jag kände hur det smög sig upp i mina ögon, detta gamla, gamla hat, som jag aldrig förr nämnt till någon menniska.
Mitt stora, vackra hat!
Lika outsläckligt som kärleken till lifvet.
”Om jag kunde hata så,” sade han långsamt, liksom med saknad.
”Och du sjelf har inte varit någon dålig sporre för mig under den sista tiden,” sade jag med skymten af ett agg för allt hvad jag genomgått.
Han sade sedan att när han sitter hemma blir det intet arbete gjordt, och när han går bort har han aldrig någon ro; han tänker alltid: om jag nu varit hemma hade jag kunnat arbeta.
På teatern går han nästan hvarje qväll.
Hvilken förfärlig existens!
Och han säger att han känner hur tiden rinner undan mellan fingrarne på honom.
Jag sade honom att han förtalar sig sjelf.
Jag kunde säga det då, ty han såg så god och snäll ut, min stackars gosse, som jag skulle ha sådan lust att hålla af.
”Det vet jag inte om jag gör.”
”Jo, det gör du.
Jag som känner dig så väl, jag borde veta att du gör det, både mitt förnuft och min erfarenhet säger mig att så är, men ändå kan jag icke hindra att dina ord inverka på mig.
Och det är så dumt.”
Jag har nästan aldrig kunnat tala så enkelt och uppriktigt med honom.
Jag sade att jag känt det som om han visat sig högfärdig emot mig.
”Jag! – emot dig?” sade han med sitt sorgsna leende, ”du, som derhemma räknas som en af dem i främsta ledet, och jag – – – – hvad är jag!”
”Men du känner mig bättre än alla andra; du vet hvilka möjligheter jag har och hvilka inte.
Ingen känner mina svagheter så väl som du, derför kan du också förhäfva dig öfver mig.”
”Ja – jag tror inte du är något geni.”
”Det tror jag inte sjelf, det vet du.
Men en aktningsvärd medelmåtta, det kan jag bli, och jag lägger tonvigt på aktningsvärd.”
”Sverige har icke mer än ett geni bland sina nu lefvande författare.”
”Strindberg – ja.”
”Och bland författarinnorna tror jag att du är den som sitter inne med flest möjligheter, äfven om man tar fru Edgren med.
Det har jag också sagt till Brandes.”
(så stor är min inre modlöshet eller rättare känslan af öfvergifvenhet, att jag kan behöfva anteckna hvartenda sådant litet yttrande för att uppmuntra mig sjelf.)
Så bad jag honom icke gå ned till ångbåten; det är endast långtråkigt för båda parterna.
Och han gick in på det.
Så skildes vi.
När jag tog honom i hand och såg in i detta välkända ansigte, som alltid vill vara så kallt, då steg det någonting på en gång varmt och humoristiskt i mitt sinne: ”adjö; – det var ändå bra roligt att få träffa dig, ditt gamla skrå.”46 Det var mitt afsked, och dess plumpa humor kom alldeles mot min vilja.
Ännu en gång ryckt med af en oreflekterad känslovåg.
Karl talar om det intryck af renhet han ger de flesta qvinnor.
Det är besynnerligt hvad jag ser annorlunda än mina medsystrar; på mig gör han icke alls intrycket af renhet, utan snarare af en nästan sjuklig sinlighet.
Förr betydde
Köpenhamn för mig teater och uppköp, nu betyder det endast Georg Brandes.
Fru Agrell säger att ett samtal med Georg
Brandes är det samma som att känna ett elektriskt batteri i nacken.
För mig är det någonting lugnt och välgörande.
Jag glömmer under det han talar att han är den ryktbara storheten, jag känner blott att i honom har den mångsidige menniskoskännaren denna kolossala erfarenhet, hvilken – näst viljekraft är det jag ställer högst i verlden.
Hvad som imponerar på mig är icke hans snille eller boklärdom främst, utan mest af allt det häpnadsväckande material af verkligt lif han sitter inne med.
Hvilka skatter för en romanförfattare!
Det är det jag tänker på.
Och när jag känner mig magnetiskt fängslad af hans ansigte, så är det icke blott för det minspel det nu har eller för det jag finner det vackert, det är emedan det bakom dessa djupa drag och rörliga linier gömmer sig ett så rikt lif, och att medvetandet derom väcker den oresonligaste hunger i mitt sinne.
Den säger mig mycket tydligt att en romanförfattare i grunden måste vara menniskoätare, blodsugare.
Jag elektriseras ingalunda af det jag får, det synes mig så fattigt och obetydligt; nej jag sitter och förtärs af saknad öfver att alla dessa gömda rikedomar skola draga mig förbi utan att lemna mig det ringaste utbyte.
Jag känner ingen eggelse, endast ett tomhändt vemod, som sitter stilla och ser på allt hvad det går miste om.
Han kan förstå allt, allt som är menskligt.
För honom fins det icke detta kategoriska ”ondt” och ”godt”, afskildt på sina bestämda hyllor och med sina särskilda etiketter.
För honom fins det orsak och verkan – – – – smärta, jubel, tillgifvenhet, agg, mångfald, skiftningar, menniskor, lif – – – åh, att vara en obetydlighet, som han liknöjdt skall gå förbi!
Kan man bli elektriserad af det?
Härom dagen när vi rest oss från bordet och jag tog ytterplaggen på för att gå ned till mig, sade Matti: ”Det slog mig med ens hur besynnerligt det är att du sitter här ibland oss.
Jag har aldrig kommit att tänka på det förr.”
I allt som rör umgänget med andra menniskor älskar jag laglösheten.
Derför att jag icke vill stenas och icke bli martyr, derför att jag icke vill sätta denna kärlek i system och icke skrika ut den, derför tror Axel att den icke finnes.
– Jo, den fins i mitt innersta, i mina böjelser, mina önskningar, min smak, och stundom – när jag icke behöfver vara försigtig – äfven i mina handlingar.
Egentligen har jag ända sedan min barndom gått och sökt efter detta enda: en laglös menniska – en för hvilken konventionalismen endast är en sällskapsdrägt, som han bär med ledighet, men som han också kan kasta af, när han vill känna sig fri.
Åh, jag hatar konventionalismen!
Hvarför har jag aldrig fått träffa på en riktigt varmblodig, sjelfmedveten laglöshet?
Hvarför alltid denna inskränkta, afskyvärda kälkborgerlighet?
Hörby d. 12 Okt. 86.
I går fick jag anmodan från Anna Seth om jag ville betala en krona som årsafgift till Karlsborgsföreningen.
Jag svarade på ett visitkort: ”Fru Victoria Benedictson utträder härmed ur Karlsborgsföreningen.
Jag skref på, dertill tvingad af min man, och så länge han betalade afgiften qvarstod jag, ehuru ogerna.
Nu, då han vägrar att göra detta och jag genom eget arbete måste bestrida mina utgifter, nu är jag också fri att följa min öfvertygelse, derför utträder jag.
Det är mig ett nöje att få göra det.”47
Hörby d. 15 Okt. 86.
Tjo, gamla grolle, ett snärtrapp till!
Jag och mina kryckor voro i dag afritade i Budkafveln no. 42.
Kryckorna äro ju särdeles tacksamma motiv för [en] sådan som Budkaflen.48
Stockholm d. 5 Okt. 86.
Herr Axel Lundegårdh,
bref förvånade mig ej.
Jag hade hört så mycket om svårigheter en svensk författare har att strida mot.
Då jag utan egen förskyllan eller värdighet är satt i stånd att hjelpa er och genom er herr Hansson kan detta för mig ej vara annat än en glädje.
Men ingen borgen vill jag ta emot.
Min far har naturligtvis tagit löfte af mig att ej sätta borgen, alltså indirekt, att ej låna ut mot borgen.
Som jag dessutom åt dessa hrr. ingenting lånar, har jag ingenting med dem att göra i denna saken.
Också revers är ju lyx.
Affären är dock på god tro.
Vill ni nu för säkerhets skull till Göteborg skicka noggrann adress sänder jag derifrån 1,000 kr.
Senast måndag.
Högaktningsfullt Klas Fåhræus
Adr. E.
Fåhræus, Göteborg.49
Herr Axel Lundegård,
gladde mig det ni så rätt fattat meningen i mitt förra bref.
Jag beklagar att sändningen är försenad; men punktlighet var aldrig min dygd.
Lik en punkt är jag blott i det afseendet att jag är fåordig, ergo kortbrefvig.
Efter denna utsökta fånighet tillåter ni kanske att jag försvinner.
Högaktningsfullt Klas Fåhræus.
Hörby d. 21 Okt. 86.
Hvad literärt folk äro ena lustiga passagerare ändå!
Jag som alltid förr kunde lefva i frid med hela verlden, jag har nu på kort tid kommit i brytning både med Axel, Ola och Gustaf. Jag vet icke hvari felet ligger; om jag är för hänsynsfull eller för hänsynslös.
Men betecknande är, att alla tre fnurrorna uppkommit genom bref och att vi under det personliga umgänget dragit någorlunda jemt.
Man borde visst i bref aldrig skrifva annat än torra fakta och äfven det mycket sparsamt.
Jag vill följa med hvad som händer ute i verlden, men det fins egentligen ingen af mina korrespondenter som har den hyggligheten att relatera, mer än Nordensvan.
Honom ämnar jag bibehålla, hur det går med de andra.50
Hörby d. 23 okt. 86.
Käre vän!
(Till G. af G.)51
Du vet nog af erfarenhet hur nästan omöjligt det är att i bref häfva ett missförstånd, en ”fnurra på tråden” eller hvad det nu må vara i den vägen.
Den lilla skärmytsling oss emellan, som muntligt kanske endast skulle verkat uppfriskande, är ledsam, derför att den förekommit i bref.
Det är så svårt att åt det skrifna ordet ge rätta tonfallet, ens afsky för att vara ödmjuk gör en kanske stursk.
I mitt sinne är jag ingen af delarne, och det var icke meningen, att från min sida någon brytning hotar.
Mitt orostiftande bref innehöll ju – om jag minnes rätt – egentligen blott en fråga, att ”när du nu är försonad med Ellen, låter du väl icke uppföra familjepjesen.”
Jag kan icke minnas att jag sagt någonting annat och mera bestämdt afrådande.
I detta lilla yttrande gömmer sig också allt hvad jag kunde ha att invända mot ett uppförande.
1o att Ellen ej borde utpekas, 2o att det hela ej blefve påtagligt en interiör från förf.s eget hem.
Kom nu ihåg att pjesen kan uppföras med eller utan dessa två drag.
Det är beroende af din sinnesstämning blott, icke af uppförande eller icke uppförande.
Du har aldrig sedan den gången för länge sedan, – och aldrig heller Nennie – nämnt något om vare sig pjesen eller matinén.
Jag vet med mig sjelf hur många planer och hugskott, som kunna födas i en författarhjerna och halka både öfver pappersark och läppar, utan att bli verklighet för det.
Jag har rent af inte tänkt på pjesen i mellantiden; när jag har händerna fulla af arbete är det som om hela verlden drog sig långt bort, för att så plötsligt dyka fram igen på en mellanstund.
Du torde säga mig att pjesen redan var ett faktum.
Javäl, men endast ett utkast, och sådana äro som nyfödda barn, man vet ej om de äro lefvande eller ej, förr än man får se ytterligare lifstecken.
Jag har sjelf en nyfödd enaktspjes liggande; jag vet ej i denna stund om den skall lefva eller om jag utan att egna den fler omsorger skall begrafva den i min låda.
Ännu en gång: jag kunde ju ej ha något skäl för att afråda dig från att i och för sig uppföra en enaktspjes, det var privat sakerna i den, som en viss finkänslighet inom mig uppreste sig emot, derför sade jag ”familjepjes”, – och alla dessa privatsaker äro ju ingenting för pjesen väsentligt, ett par från Graneuppsatsen hemtade uttryck, lätta att utbyta mot andra .... hvad mer?
Det är ju på din egen sinnesstämning allt detta beror.
Du har ju retoucherat arbetet, skrifvit om, utarbetat, sedan jag såg det.
Mitt yttrande kan ju icke ha afseende på annat än hvad jag sett, således på utkastet, ej på utarbetningen.52
Jag tog det som en personlig vänlighet, att du skickade mig pjesen; jag är inte mycket egenkär, och jag trodde icke att min åsigt om den hade mycket att betyda för dig, och sedan jag en gång uttryckt mina tvifvel var det ingenting att kälta om.
Derför svarade jag ej på din vederläggning af mina tvifvel.
Jag tycker att hvar och en kan få ha sin åsigt.
Jag är allt för rädd att söka inverka på andra, allt för rädd att lägga mig i hvad som icke rör mig, för att på ett kraftigare sätt förfäkta min mening om en sak, som icke är min.
Jag kan icke i denna stund inse hur du kan bry dig om hvad jag tycker.
Det är fullkomligt betydelselöst.
Jag är allt för tillbakadragen i mina åsigter för att ha ringaste värde som kritiker.
Jag borde ha sagt dig det, men jag trodde det vara öfverflödigt.
En menniskas arbete är mig heligt; ett sådant varsamt betänkande rymmer derför i allmänhet allt hvad jag har att anmärka; om man gendrifver mig, så tystnar jag; jag känner att min dom kan vara rent individuel, den förblir i allmänhet oförändrad, men jag förfäktar den icke, sedan jag en gång sagt min mening.
Sådan är jag emot dig, sådan har jag alltid varit, och det mot mina allra närmaste, mot dem jag håller allra mest af.
Är det ett fel, så är det ett som ligger allt för djupt att någonsin kunna utrotas.
Jag är icke rädd, men jag är skygg.
I handling kan jag våga exponera mig, men i allt som rör mina innersta åsigter eller uppfattningar är jag hudlöst ömtålig; jag kan icke uthärda att se denna uppfattning sönderdissekeras, jag lider så förfärligt derunder; derför tiger jag.
Man skall känna mig mycket noga för att kunna inse hur mycket en af dessa skygga invändningar rymmer af mitt tanke- och känslolif, jag menar hur djupa rötter den har.
Det är en så svag liten ton, och den är så lätt att öfverrösta.
Du har ju andra, närmare, bättre rådgifvare än mig, om du ville ha råd.
Det är icke min mening att nu afråda.
Du må väl bäst sjelf veta hvad som i dina enskilda angelägenheter är bäst för dig.
Det gör mig ondt att ha fått utseende af att vilja komma med någon inblandning.
Allt sådant vigtighetsmakeri är mig annars så ytterst främmande.
Att jag är ett brushufvud – ja, det medger jag gerna.
Men det är bara lite på ytan, när jag icke tror att man med afsigt stöter mig bort; och jag har icke varit ond på dig, jag är det heller icke.
Jag kan icke göra något för att afbedja, försona eller dylikt, ty det är något i sjelfva min natur, som förargat dig, icke en tillfällig handling.
Det förvånar mig icke, ty så många likheter det fins hos oss, äro dock våra innersta lynnen så olika; det kan vara lätt för dig att se mig i ett ofördelaktigt ljus.
Jag måste passivt lemna allt åt din egen känsla af sympati eller antipati för mig, den får frikänna eller fälla.
I sådana saker är jag fatalist.
Resultatet beror af på förhand gifna faktorer: individualiteterna.
Ens vilja kan dervidlag ingenting uträtta.
Tack för allt besvär med fru Marianne.
När jag tänker på att jag aldrig gjort dig nytta, men nu till sist förargelser, så känner jag mig nästan skamfull öfver att så utan vidare ha kastat allt detta på dig.
Min tacksamhet får derigenom en anstrykning af vemod, men att den icke blir förminskad deraf, behöfver jag väl icke säga dig.
Innan jul blir den färdig.
Så fort jag får manuskriptet tillbaka hugger jag i med arbetet.
Så kan jag skicka dig det hela, om du icke redan blifvit afskräckt från att ha vidare med mig att göra.
Och då kan man ju höra hvad de säga.
Ja, jag lemnar 2000 ex. för 50 kr. arket (16 sid.) sedan den stått i tidningen.
Din vän E.
A.53
Fullkomligt privata anteckningar.
Okt. 1886–54
Hörby d. 25 Okt. 86.
Jag har i qväll läst igenom Karl Geijerstams båda anteckningsböcker, omfattande åren 1877–84.
Sista anteckningen daterad Juli.
Det är märkvärdigt att det kan vara en möjlighet för en menniska att skrifva om sitt eget lif och skrifva så ointressant.
Böckerna innehålla knappt ett enda faktum, inga realiteter, ingenting yttre.
Det är endast funderingar, och af dessa icke en enda som röjer originalitet eller skärpa i tanken.
Stämningar fins det ansatser till här och der, men de sakna alla friskhet.
Det enda faktum anteckningarne ge är en parentes i marginalen:
”två gånger på hösten och två gånger på våren”, der texten lamenterar öfver att han fallit för frestelsen och att han ”lider”.
Ett uttryck som han gerna begagnar.
Ännu ett flyktigt hänkastadt uttryck ”som barn var jag onanist”.
”nu har jag fallit för den naturliga otukten.”
Det ligger för mig något underligt skeft i hans sätt att se, någonting pjaskigt sentimentalt. – ”Den naturliga otukten,” säger han, – och han antecknar i marginalen ”två gånger på våren och två gånger på hösten.”(!)
(Lösa utdrag ur bref till Axel d. 29 Okt. 86.)
– Det är skildringarne, det som qvalfullast pressas fram ur mitt eget jag – kramas som blod ur mitt eget förflutna – det är det jag älskar. – – – – – – –
– det hindrar mig icke att vara – – – jag hade så när sagt lycklig som en gud, men gudarne hade inga affärsbekymmer, som gnagde sig fast i en liten, liten hjerteflik för att så aldrig släppa tag mer.
Det var derför de voro lyckliga, jag är öfvertygad att det var derför.
– när jag känner en hand kring min strupe, så hatar jag.
Hur kom jag in på detta!
Egentligen borde jag rifva itu brefvet.
Hvarför gör jag det inte?
Jag vet att jag sagt en orättvis elakhet, och ändå fröjdar den mig.
Det är så många som nu tagit sig för att gå och kela för mig och som säga att jag är god.
Och jag bär mig åt emot dem som om jag vore god, och de hålla af mig för det.
Jag är glad att de göra det, jag gör allt hvad jag kan för att icke förlora dem, jag behöfver den vänligheten.
Och ändå – – – – !
Om ormen dröp ned oförtjent godhet, så förstår jag hur Loke led.
– Ja du skrattar.
Det är kanske inte möjligt för dig att fatta detta; och ändå är du den enda menniska jag kan säga och vill säga det till.
Jag bryr mig inte om annat än att du tiger.
Jag vill inte visa mig sådan jag är, för de andra, jag är för högfärdig till det.
Jag är också för verldsklok till det.
Att blotta sig för en är redan galenskap, att jag gjort det så många gånger gör det så lätt, derför är frestelsen så stor.
Det är öfver år och dag sedan jag skref ett bref så omedelbart som detta, ty det är mer än år och dag sedan jag träffade dig den vintermorgonen på perrongen i Stockholm.
Men nu käns det som om det blifvit så qvaft inom mig af sjelfbeherskning och välvilja, att jag måste ha luft eller qväfvas.
De pina lifvet ur mig bara med att göra mig så eländig inför mig sjelf, de säga att jag är ärlig och sann och sjelfuppoffrande och själsfin och varmhjertad, och de lägga sig liksom afklädda barn i mitt knä.
Och jag önskar ju ingenting högre än att så skall vara!
Jag gör ju allt för att det skall vara så.
Och ändå kan ingen menniska tänka sig hvilken själstortyr det ligger deri, – hur jag vrider mig under dessa smekande lögner, som drypa ned på mig, – jag menar icke lögner af dem, jag menar lögner för mig.
Det blir lögn för mitt eget medvetande; det dömer mig för oärlighet, dubbelhet, egoism, hårdhet.
Herre Gud i himlen, hur kunna förklara menniskonaturen, när man lider af det man skulle sörja så bottenlöst öfver att mista!
För du tror väl inte att jag inbillar mig att jag inte vill att de skola anse mig ha just de goda sidorna?
Jag njuter ju af deras misstag, jag solar mig deri, jag får ju aldrig för mycket deraf.
Det är en sådan hvila, att du inte tror mig om mera än jag är, det är derför jag kommer till dig nu.
Ja det gör mig rent af godt att tänka på sådana bittra saker du sagt mig ibland.
Det är vällusten af ett piskrapp.
Det är så härligt att slippa hålla på min värdighet eller på att bibehålla din goda tanke.
Jag bryr mig inte om hvad du tänker om mig.
Jag bryr mig bara om, att du inte låter mina bref ligga framme så att kälkborgarfingrar få tag i dem.
Det är det enda jag bryr mig om.
Ty jag vill icke vara ärlig, emedan jag icke känner mig skapad till martyr.
Och jag kan inte vara ärlig, emedan jag har lika många karaktärer som jag behöfver hufvudfigurer i mina arbeten – eller rättare: jag har beröringspunkter och lösryckta drag af alla dessa karaktärer; min varelse har lika många facetter som en flugas öga.