Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och allt mera sällan öppnade
Melcher den präktiga flygeln, ur hvilken han fordom framlockat så sköna toner.
Han kunde icke spela, då Berta hörde på; hennes likgiltighet gjorde honom skygg och misstämd.
Han tyckte, att han vanhelgade det största och heligaste inom sig genom att utsätta det för en löjlig kritik.
Han började att så småningom alldeles draga sig ifrån musiken.
Han skydde den – han dödade sin längtan derefter, han vågade ej mera tänka derpå.
Den blef för honom som en brottslig kärlek, hvilken man flyr, men som i ensamma stunder lockar med en förtärande glöd.
Ty i innersta djupet af hans själ, der sjöng och brusade en hel verld af toner, som blott väntade på att bli löst.
Om qvällarne, då Berta somnat, låg han ofta vaken flere timmar, och i tystnaden omkring hörde han då ekot af dessa toner.
Sköna melodier susade förbi honom, mägtiga, underbara ackord sammanknöto sig, allt tydligare och klarare blefvo de musikaliska fraserna, i ett slags brinnande feber började han komponera, den ena sången aflöste den andra, hela symfonier sammansattes, och stämma efter stämma utarbetades under de långa, sömnlösa nätterna.
Men om morgonen, då han försökte erinra sig nattens tankar, var alltsammans liksom bortstruket ur hans själ, och lifvet var åter kallt och färglöst.
Ibland kunde det hända att Berta sjelf bad honom att spela eller sjunga en bit för henne, och då skyndade han genast att uppfylla hennes önskan; det fans alltid hos honom en förhoppning, att hon kanske till slut ändå skulle lära sig att förstå honom.
Han spelade då någon populär, sentimental romans eller sjöng en bit ur Traviata eller något dylikt, som passar för en musikaliskt obildad, och detta var Berta mycket road af.
Hon hörde alltid uppmärksamt på, och då sången var slut, tackade hon honom varmt derför.
»Sådana der saker skall du spela och sjunga, Melcher», brukade hon säga med en beskyddande ton, »det är du alldeles som skapad för.
Men låt för all del bli den der högtrafvande och larmande stilen och sjung aldrig dramatiska saker – det passar inte det minsta för din röst!»
Melcher svarade ej, men ett bittert leende drog öfver hans ansigte.
Hennes komiska kritik, som i början af deras äktenskap roat honom, kunde nu skära i honom som fadda missljud.
För hvarje år som gick fick Berta en allt större magt öfver Melcher.
Hennes skönhet höll det sinliga i hans natur i bojor, och då den ej räckte till, hade hon sin qvinliga ömtålighet, sin svaga hälsa och dessutom ett visst oförklarligt något – någonting vampyraktigt, som en del qvinnor ha, och hvarigenom de liksom klämma sig fast vid mannen och omärkligt, försåtligt suga bort det kraftigaste och ädlaste ur hans blod.
Melcher hade, förutom i musikaliskt och estetiskt afseende, icke någon synnerlig begåfning.
Han var opraktisk och drömmande och utmärkte sig vid allt sitt görande och låtande för denna brist på menniskokännedom, denna oförmåga att bedöma omständigheterna och begagna sig deraf, som ofta åtföljer en ovanlig musikalisk begåfning.
Under andra förhållanden, och framför allt med tvånget att arbeta öfver sig, hade han måhända blifvit en stor musiker, en framstående kompositör; nu blef han ett intet eller mindre än ett intet.
Han måste hafva någonting att fylla sitt lif med.
Det förherskande estetiska i hans natur tvang honom att söka det i skönhet, och då han ej fick söka skönheten i den högre sfer, dit han i hemlighet beständigt trånade, sökte han den på annat håll – i ett raffineradt amöblemang, i ett utsökt bord, i eleganta toaletter både för sig och sin hustru.
Hans tid var uteslutande upptagen af att pryda sina rum, att springa på konstauktioner, att sätta upp matsedlar och fylla sin vinkällare, att göra resor och köpa Berta dyrbara smycken – för att icke tala om åtskilliga hemliga utsväfningar, åt hvilka han ibland, då hemmet kändes allt för qväfvande, öfverlemnade sig, och hvilka alltid efteråt förorsakade honom den bittraste leda.
Emellertid förgingo åren.
Ingen hade egentligen något att anmärka mot herrskapet
Rynings äktenskap; det såg ut att vara ganska lyckligt.
Visserligen brukade man ibland i stora verlden säga att de ej »passade för hvarandra», att han var alldeles för poetisk för henne, med flere dylika yttranden; men så gjorde herrskapet en splendid bal, friherrinnan såg strålande ut i mörkblå sammetsklädning och ett dyrbart juvelsmycke kring halsen, baronen dansade andra valsen med henne och tryckte henne häftigt intill sig efter dansens slut, och sedan bedyrade man allmänt, att herr och fru Ryning voro de lyckligaste äkta makar under solen.
De hade varit gifta i sex år, då Berta en dag omtalade för sin man, att hon kanske snart skulle bli mor.
Melcher blef liksom vild af glädje.
Under alla dessa år hade han beständigt väntat en dylik underrättelse, och nu hade han nästan uppgifvit hoppet.
Han omfamnade och kysste sin hustru, han tackade henne och grät och skrattade som ett barn.
Berta tog saken mera lugnt, ja, det var icke utan att Melchers förtjusning smått harmade henne.
Hon hade en hemlig känning af, att då fadersglädjen antar en så der passionerad karakter hos mannen, är det illa bestäldt med kärleken till hans hustru.
Fadersglädjen blef emellertid icke långvarig.
Barnet föddes ett par månader för tidigt och lefde blott så länge att det hann få nöddop.
Melcher sörjde förfärligt.
Ibland föreföll det honom som om lifvet hädanefter vore en omöjlighet.
Hoppet att få ett barn att älska hade varit en ljusning för honom, och nu tyckte han, att mörkret inom och utom honom var dubbelt tyngre än förut.
Efter barnets födelse och död började Berta blifva sjuklig.
Läkarne ordinerade en resa till ett sanatorium i Norge, och så snart våren var förbi och sommarhettan uppvärmt luften, sattes den i verkställighet.
Melcher var den mest uppmärksamme och kärleksfulle äkta man; han skötte sin hustru så ömt som endast en mor brukar göra, passade upp henne, höll reda på hennes recept och intagningstimmar, bar och lyfte henne och fördrog tåligt allt hennes nervösa kink.
Och på samma gång kände han det ibland, som om han skulle velat spränga sönder någonting omkring sig, så qväfvande, så obarmhertigt höll lifvet honom fängslad.
Berta sof nästan hela tiden i en mjuk bädd i första klassens kupé; men vid framkomsten öfverfölls hon af en sådan mattighet, att hon sedan icke på flere dagar kunde lemna sin bädd.
Men då hon väl kom upp och ut, repade hon sig hastigt.
Den milda luften med sina barrskogsångor stärkte hennes krafter, och de långa, soliga förmiddagarne, då hon låg i sin hängmatta i granparken, och Melcher satt bredvid och läste högt, verkade lugnande på hennes nerver och gjorde henne jemnare till lynnet.
Det var mest norrmän och danskar på stället; endast ett par svenska familjer, hvilka baronens kände.
Det blef naturligtvis umgänge med dem, man gjorde tillsammans utflygter i granskapet, äntrade upp på höjder för att bese de storartade vyer landet hade att bjuda på, och hade allt emellanåt tillställningar, egentligen kaffebjudningar, för hvarandra.
För öfrigt var här i allmänhet mycket litet sällskapslif.
Ibland var det musik i societetslokalen, ibland hade man soaréer med några danser och ytterst få kavaljerer, men på dessa soaréer syntes aldrig baron Rynings till.
Melcher hade icke ens försökt pianot der inne.
Ibland då han satt utanför, och läste tidningarna började man att sjunga eller spela i salongen; men då gick han alltid sin väg.
Dilettantmusik plågade honom nu mera än någonsin.
Besynnerligt nog hade under denna långa hvila hans öra blifvit ändå känsligare, hans smak ännu mera förfinad än förr.
Det var dessutom en obegriplig stiltje i hans själslif hela denna tid.
Han vallade sin hustru, läste högt för henne, talade med doktorn och gäspade dessemellan af ledsnad, så att han trodde att han till slut skulle gäspa i hjel sig.
Men om qvällarne, sedan Berta somnat, brukade han gå ut ensam, och qväll efter qväll kunde han sitta vid vattenfallet, som låg strax bortom badhuset, och tankfullt stirra in i de skummande böljorna och lyssna på det dofva, enformiga bruset.
Det var den enda musik han hörde.
En afton i medio af augusti, då han kom ifrån sin promenad och gick förbi societetslokalen, höll man på att musicera der inne.
Hans fina öra upptäckte genast att det icke var ett vanligt pianospel; blott några obestämda ackord trängde fram till honom, men de fängslade hans uppmärksamhet och kommo honom att sätta sig på bänken utanför och lyssna.
Det var Beethovens »Månskenssonat» som utfördes.
Den spelades med en underlig, dämpad stillhet; icke det minsta rubato i takten, endast då den skärande dissonansen sönderbryter tonvågornas jemnhet en rörelse, liksom då man skälfver till af en inre snyftning.
Denna musik sammanblandades på ett egendomligt sätt med naturen rundt omkring; aftonens stillhet, den skogsklädda dalen med dimmorna, som sväfvade af och an, och längst bort i fjerran de dunkla, blåaktiga bergstopparne, vattenfallets brus, allt liksom öfverströmmades af toner, som af ett ljuft, vemodigt månsken.
Efter sonaten kom en fantasi, hållen i samma melankoliskt lidelsefulla stämning, hvilken så småningom, allt som skymningen blef djupare, öfvergick till en nästan vild dysterhet.
Melcher hade aldrig hört någon musik, som så våldsamt, så oförklarligt upprört honom.
Han satt alldeles orörlig, bakåtlutad, med armen lagd öfver bänkens ryggstöd och ögonen fästa på himmelen.
Så småningom slöto sig hans ögon, det yttre lifvet försvann och hans själ gled in i en verld af hemlighetsfull, berusande skönhet.
Då musiken slutade, for han upp, som om någon gifvit honom ett slag.
Den plötsliga tystnaden kom honom att känna intrycket af en kall tomhet.
Han måste göra våld på sig och anstränga sina tankar för att återfinna verkligheten.
Han hörde steg och rörelse inne i salongen.
Instinktlikt skyndade han uppför trappan och öppnade dörren.
Der inne var det halfmörkt.
Han såg, att der sutto flere åhörare, men han kunde ej urskilja hvilka de voro.
Hon som spelat stod upprätt bredvid pianot; notställaren var nedfäld, hon drog på sin ena handske och nickade småleende åt en person, som satt ett stycke derifrån, och som nu reste sig upp och kom emot henne.
Melcher skyndade sig öfver salongen upp på estraden, der pianot stod.
»Förlåt mig», sade han med dämpad ifver, i det han gjorde en djup bugning för den okända, »men, fastän jag är en främling, kan jag omöjligt afstå från nöjet att tacka för den utomordentliga musikaliska njutning jag haft.»
Hon gaf honom en litet förvånad blick, böjde på hufvudet och vände sig om för att gå ned för estraden.
Men Melcher var icke villig att låta henne gå; han kände denna hänsynslösa envishet, som följer med inspirationen.
»Säkert skall ni kalla mig oförskämd», fortfor han ännu ifrigare, så ifrigt att hans röst nästan darrade, »men äfven med fara att bli kallad så, vågar jag bedja er att spela ännu en bit.
Ni skulle derigenom bevisa samma kärleksverk, som den barmhertige samaritanen.»
Det var någonting hos Melcher, som fängslade henne.
Hon erfor denna känsla af obestämdt välbehag, som vi känna i närheten af personer, hvilka ha omkring sig samma atmosfer som vi sjelfva, hvilka ha förnummit lifvet på samma sätt som vi.
Hans oförstälda beundran för hennes musik smickrade henne äfven; det finnes ingenting som så intar – i synnerhet qvinnan – som en dylik plötslig sympati för någon favorittalang.
»Om jag kan göra ett barmhertighetsverk, så mycket gerna», svarade hon småleende, i det hon drog af sig handsken och å nyo satte sig ned vid pianot.
Hon gjorde några preludier och spelade derefter ett impromptu af Chopin, allt med samma utsökta smak och känsla.
Melcher stod ett stycke ifrån och såg och hörde.
Hans intresse för musiken började öfverflyttas på den exeqverande.
Han betraktade hennes fina händer, hvilka med den mest smekande touch vidrörde tangenterna, och granskade derefter hennes ansigte och gestalt.
Hon hade ett par underbart vackra, blå, på en gång ljufva och stolta ögon.
För öfrigt fans det någonting obeskrifligt tyckfullt öfver hela hennes varelse, någonting retande, ett sätt att hålla hufvudet, att småle, att draga i hop ögonen ...
Han lyssnade på långt när icke så uppmärksamt som der ute, han var fullt ut lika mycket – om icke mera – öga som öra.
Då hon slutat, satt hon ett ögonblick med händerna i knäet och blicken nedslagen.
Derefter reste hon sig hastigt upp, böjde på hufvudet för Melcher, som gjorde en djup, vördnadsfull bugning, och skyndade nedför estraden bort till sitt sällskap.
Melcher stod orörlig qvar och blickade efter henne.
Detta ansigte föreföll honom bekant – hade han sett henne förr, eller erfor han blott den sällsamma förnimmelse af igenkännande, som griper oss vid mötet med personer, hvilka ingifva oss en häftig sympati?
Då han kom hem, hade Berta somnat.
Ett ljus brann på bordet bredvid henne och hon höll en uppslagen bok i handen.
Hon hade tydligen velat hålla sig vaken till Melchers återkomst, men öfverraskats af sömnen.
Han drog sakta boken ur hennes hand, släckte ljuset och qvarstod några ögonblick lyssnande.
Men Berta vaknade ej; hon andades djupt, det låg en tung, förlamande trötthet i dessa andetag.
Melcher drog en suck af lättnad och smög sig på tå ut i rummet bredvid.
Här satt han ett par timmar i mörkret, alldeles orörlig, helt och hållet uppgången i det nyväckta lif, som brusade inom honom.
Plötsligen störtade han upp, tände ljus och satte sig ned vid skrifbordet.
Han hade intet notpapper, han måste sjelf liniera, och den nervösa ifver som beherskade honom, hindrade honom att draga en enda rak linie.
Men det betydde ingenting; i vild fart linierade han ett ark och upptecknade sedan den sång, han just nu komponerat.
Pennan kunde knappast följa med så snabt som hans tankar jagade; hvarifrån han fått orden till sången visste han ej, de kommo alldeles af sig sjelfva med tonerna.
Han skref nästan utan att förstå hvad han skref, utan att veta om det var någon musikalisk enhet deri; melodier och harmonier tumlade om hvarandra i hans hjerna, det gälde blott att i inspirationens hetaste ögonblick gripa dem och fästa dem på papperet.
Hans fantasi hade blifvit så våldsamt, så oväntadt befruktad, att det förvirrade honom sjelf.
Då han slutat skrifva, läste han igenom dikten, utan att dock kunna fatta eller bedöma den.
Han hade ännu icke kommit ur den, han stod midt inuti, och den hvirflade omkring honom som en osammanhängande, dunkel skönhet.
Det var en kärlekssång, något i samma stil som Beethovens Adelaide.
Månskenssonatens dystra svärmeri gick igen deri, och på samma gång en passionerad, men icke hopplös längtan.
Natthimlens skönhet, vattenfallets sorl, skogarnes djupa tystnad, den första, hemlighetsfulla berusningen, innan kärleken vaknar – allt detta andades i hans toner.
Han lade ifrån sig manuskriptet och kastade sig på soffan.
En ögonblicklig domning kom öfver honom.
Den våldsamma kris, hans inre undergått, reagerade.
Det var som om någonting på en gång tjusande och qväfvande slitits ur hans bröst, så att han kunde draga ett fritt andetag.
Men så grep honom febern å nyo.
Han kände en brinnande längtan, att få höra sin sång utföras.
Han vandrade af och an på golfvet; sömnen flydde honom, hans pulsar brände, inom honom sjöd och arbetade en hel verld, som ville få lif i toner.
Vilda framtidsplaner jagade förbi honom; han tänkte under dessa timmar hvarken på Berta eller de band som fängslade honom; den så länge återhållna kraften brusade fram med en hänsynslös styrka.
Då morgongryningen föll in i rummet, blef han lugnare.
Han släckte ljuset och drog gardinen för fönstret.
Han försökte sofva en stund, och han somnade verkligen, men det var en orolig sömn, skakad och afbruten af den lidelse, som upphettade honom.
Klockan åtta vaknade han och for häftigt upp.
Hans första tanke gälde den nya kompositionen, hans andra Berta – och med denna sista tanke kom allt det bundna, tyngande i hans äktenskap bjertare än någonsin för honom.
Det var som dimma och töcken och grådask, efter ett bad i solljusa rymder.
Han gjorde en hastig toalett och smög sig derefter in i Bertas rum.
Hon sof ännu; han stälde sig vid sängkanten och betraktade henne, – hon var förtjusande der hon låg med det blonda hufvudet mot kudden, men han märkte ej hennes skönhet.
O, att hon ej vaknade ... att hon ville fortsätta att sofva ...
Han sammanpressade läpparne och knöt sina händer.
Nej, ännu ville han ej känna bojan – först några ögonblicks frihet.
Ett slags vildhet grep honom, han sprang efter notpapperet, tog sin hatt och skyndade ut.
Han visste hvilka stormar han gick att uppväcka, men det fick gå hur det ville – bära eller brista – han brydde sig i denna stund ej om mer än en sak i hela vida verlden – och det var att få bedja henne, den okända, genomgå hans komposition.
Han styrde sina steg ned åt brunnen; om hon var uppe så här tidigt, skulle han troligtvis finna henne der.
Men hon var ännu icke nedkommen.
Han vankade omkring, otålig och nervös; minuterna föreföllo honom som timmar.
Slutligen fick han se henne komma ned skogsvägen – och lyckligtvis ensam.
Utan att lägga band på den glädje, som återspeglades i hans ansigte, skyndade han genast emot henne, presenterade sig och bad henne förlåta, att han så här utan rekommendation från någon gemensam bekant vågade tränga sig på henne.
Hon tycktes emellertid icke blifva hvarken förvånad eller, förnärmad häröfver.
Hon böjde på hufvudet, smålog och räckte honom med ett förtroligt och vänligt uttryck sin hand.
»Ja, egentligen skulle ni ej behöft presentera er», sade hon med en litet skälmaktig blick, »ty, fastän ni icke tyckes erinra er det, äro vi gamla bekanta.
Han betraktade henne med en forskande och förvånad blick.
»Kommer ni i håg», fortfor hon alltjemt småleende, »för ungefär – hvad skall jag säga? – femton, tjugu år sedan – en barnbal i Karlskrona, der ni dansade kotiljong med en liten flicka, som ni kallade Mathilde, och som visst å sin sida kallade er Melcher?
Ni var mycket snäll emot den lilla flickan – ni passade upp henne som en verklig riddersman, och de stora kavaljererna skämtade mycket öfver edra ’goda anlag’...»
Melcher gaf till ett utrop af glädje och igenkännande.
»Hvad säger ni!
Är det verkligen ni?...
Mathilde ... fru Örnfelt ...
Ja, nu känner jag igen er ... hvar hade jag väl mitt minne?...
Ah, nu erinrar jag mig er så tydligt!...
Ni var min första kärlek, det mins jag mycket väl, och den har jag icke glömt, fastän den lilla flickan och gossen sedan växt ifrån hvarandra ...»
Han fattade begge hennes händer och tryckte dem innerligt – och hon besvarade hans vänskapsbetygelse på samma okonstladt hjertliga sätt.
De gingo nu in i en berså och slogo sig ned der.
Begge två sågo glada, men på samma gång icke så litet upprörda ut.
De hade ej sett hvarandra på femton år, men de voro på långt håll slägt, kände fullkomligt till hvarandras familjer och familjeförhållanden – och det fans i fru Örnfelts förhållanden åtskilligt, som nu föresväfvade dem begge – som var svårt att undvika, men pinsamt att beröra.
»Kan ni förlåta mig att jag ej kände igen er?» fortfor Melcher ifrigt.
»Det rigtigt smått harmar mig, att ni skulle vara mera minnesgod än jag ...»
»Åh, det skall icke harma er – qvinnan är alltid mera minnesgod än mannen.
Dessutom, femton år äro en lång tid – de förändra oss mycket, äfven då de äro glada och lyckliga.
Och när de då i stället äro fulla af sorg och lidande ...»
Hon vände sig till hälften ifrån honom, hennes läppar sammanpressades, och hon tryckte händerna hårdt emot sin parasoll.
»Nåväl», fortfor hon, i det hon plötsligt såg upp och skakade på sig, liksom för att jaga bort de uppstigande minnena, »vi skola ej tala derom – allt det der är förbi nu.
Och jag skulle ej vidrört det förflutna, om ni ej varit en af stackars
Roberts ungdomsvänner, och jag derföre velat säga er, att hur olycklig han än gjorde mig, var han likväl icke den usling, menniskor i allmänhet och min familj i synnerhet ville göra honom till ...»
»Det behöfver ni ej säga mig!» utropade Melcher med värme.
»Jag vet, att i trots af allt fans det mycket godt hos Robert, och många af dem, som så bittert fördöma honom, skulle kanske ej ens kunna fatta hvilken gentleman han kunde vara i vissa fall ...»
Ett bittert leende drog öfver hennes drag.
»Nå ... gentleman», sade hon med en underlig, dröjande betoning.
»I alla fall», fortfor hon hastigt, »det förflutna är dödt, och jag har förlåtit den döde, hvad jag ej skulle förlåtit den lefvande.
Döden ger försoning – om än icke glömska ...»
»Kan det verkligen finnas försoning utan glömska?» frågade
Melcher med ett vemodigt leende.
»Jag tror det», svarande hon drömmande.
»För mig åtminstone fins försoning – men glömska vet jag ej hvad det är.
Ingen enda af mina sorger har jag glömt – ibland i ensamma stunder kunna de draga förbi mig i ett långt, ändlöst tåg, och aldrig blir något af de dystra minnena borta.
Dessutom», fortfor hon lifligare, »har det förflutna gifvit mig liksom en fordran på lifvet, jag tycker att det är skyldigt mig någonting, att jag har någonting att vänta, och förrän den skulden blir betald, är glömska omöjlig.
Ty tro inte att jag är krossad, derföre att jag blifvit så bittert sviken», och hennes ögon blixtrade trotsigt; »tvärtom, jag vill kämpa med lifvet, jag skall ha ersättning för det förflutna, jag har rättighet att fordra det, – och jag tycker, att om någon lycka kom emot mig, skulle jag kunna gripa den hänsynslöst ...»
Hon afbröt sig tvärt och reste sig upp med ett kort skratt.
»Nej, detta är då nästan komiskt!
Här sitter jag och talar till er, som om ni vore min biktfar – och likväl är det egentligen första gången jag ser er.
Men det är med samtal alldeles som då man sitter vid pianot och fantiserar – ibland blir det blott några torra ackord, ibland de allra skönaste melodier, som man knappast vet hvarifrån de komma ...»
Äfven han hade rest sig upp, och han granskade henne förstulet, medan hon talade.
Hon var icke så vacker vid klart dagsljus som i går afton i skymningen, men hon såg likväl obeskrifligt intagande ut.
Det var någonting fullt och harmoniskt hos henne, någonting som tillfredsstälde.
Hennes uppträdande var mycket lugnt, men det var ett lugn, under hvilket man anade en sjudande vulkan.
Hon var ytterligt enkelt klädd, helt och hållet svart, utan några prydnader eller smycken, endast kring ena handleden ett tjockt guldarmband; men i hvarje detalj af hennes drägt fans denna utsökta omsorg, som mer än något annat smeker ett känsligt sinne.
Spetsarne kring hals och armar voro de finaste fransyska, handskar och skor sutto som gjutna, och då hon drog upp sin lätt parfymerade näsduk, såg
Melcher att den var af den silkeslenaste battist.
»Har ni ännu varit nere och druckit?» fortfor hon, i det hon gick fram på vägen och spände upp sin parasoll.
»Eljest kunna vi ju göra sällskap?»
»Nej, jag har icke druckit», svarade Melcher, »men jag tror det är för sent nu.
Klockan är snart nio – det är frukosttid strax ...»
»Nå, då göra vi i stället en liten promenad genom parken, om ni har lust ...»
»Det har jag visst», svarade Melcher lifligt.
»Men», tillade han tvekande, »det fins någonting annat, som jag har ändå större lust till.
Jag vet visserligen, att jag, liksom i går afton, löper fara att bli ansedd för påflugen, men i alla fall vågar jag bedja er, att i stället för att promenera, komma med mig i salongen och gå igenom en liten sång, som jag här tagit med mig.»
»Musicera så här dags?
Innan man frukosterat?
Nej, det är alldeles omöjligt.»
»Det är visst icke omöjligt», svarade han envist.
»Jag skall dessutom säga er hur det är», tillade han med en anstrykning af förlägenhet i sin röst.
»Som ni kanske vet, är jag här med min hustru, hvars helsa är mycket klen; jag är nästan hela dagarne upptagen af att vårda och hjelpa henne och kan endast om morgnarne före frukosten eller sent på qvällen så här disponera min tid ...
ni förstår, jag vill icke lemna henne ...
Således, om ni icke kommer nu, skulle jag få vänta ända tills i afton – och det blir bra länge .. »
Hon gaf honom en hastig, forskande blick.
»Ja, så kom då!
Men det blir icke lång stund – jag känner mig redan rigtigt hungrig.»
De skyndade nu bort till salongen och talade hela tiden under vägen endast om musik.
»Ni är då en rigtig musikvurm», sade hon slutligen skrattande.
»Medgif, att ni uppsökte mig egentligen derför, att ni ville höra mig spela!»
Det intresse han kände för hennes person var så sammanblandadt med intresset för hennes musik, att han ej kunde skilja derpå.