Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men med hugg och slag och hårda ord mottog han mig, och med vrede jagade han mig bort.
Ty han såg icke till min goda vilja, utan till min ringa person, att jag icke är annat än en fattig backstugusittares son, hvilken förtjänar sitt bröd genom att sälja för andra och intet anseende hafver ibland människomen.
Jag vill dock berätta dig, att hans anfall icke hafver skadat mig hvarken till lif eller lem, utan att jag Gudi vare lofvad både kunde gå hem och själf rodde mig öfver till Granbärget.
Min svarta rock blef något nött på den ena ärmen.
Men jag aktar detta för intet och vill ej göra fordran på någon ersättning.
Ty jag är en ärlig man och vill icke genom konster och pock tilltvinga mig fördelar af dem orättfärdigom.
Ensam får jag nu gå min stig, och på Sophie får jag ej mera tänka i denna världen, som är full af sorg och bekymmer för dem, som redligen vilja lefva.
Din fader hafver visat mig ut ur sitt hus, och ensam sitter jag nu på min kammare och skrifver dig till för sista gången.
Ty aldrig får jag se dig mer och när du får ditt eget, så glömmer du snart, att du någonsin tänkt på fattiga backstugusittarens son Karl Johan Andersson, eller som han nu skrifver sig, Höglund.
Genom mycken sorg och arbete går vårt lif, men jag misströstar icke, ty såsom Herren underligen hjälpte den patriarken Josef, hvilken kom till stor lycka i världen och blef en herre i hela Egypti land, fastän hans bröder tänkte ondt emot honom, så kan det kanske också gå med fattiga Karl Johan, hvilken din fader med hugg och slag drifvit ur sitt hus.
Men du skall glömma mig, fast jag aldrig kan glömma dig.
Och när jag kan, flyttar jag ifrån denna orten.
Men så länge min gamla mor lefver, vill jag inte göra henne den sorgen.
Och nu säger jag dig med många suckar farväl för evigt, tecknar
Din in i döden älskade
Karl Johan Höglund.
Karl Johan gjorde den stora slängen kring sitt namn.
Men sedan han läst igenom det två gånger, tillade han följande post scriptum:
»Jag hoppas och tror, att din faders onda afsigt icke gick i fullbordan, utan att du ännu lefver och har hälsan.
D. S.»
Sedan han förseglat detta bref och skrifvit adressen, gick han till sängs och sof den rättfärdiges sömn.
Det dröjde emellertid inte många dagar, förrän Karl Johan observerade, att det var flere än Pehr Ohlsson, som hade reda på hans och Sophies kärlekshistoria.
Och ännu värre blef det, när det blef bekant i bygden, att rika Ohlssons Sophie skulle gifta sig med en bondson från fastlandet.
Det var Jönsson, som talade om det för Karl Johan.
De stodo ensamma i boden en eftermiddag.
– Har Höglund hört det? sade Jönsson och grinade.
Men Karl Johan bara tittade på handelsman och skakade på hufvudet.
Han rodnade öfver hufvud taget aldrig.
– Månntro hon får så mycket, som folk säger, yttrade han.
Jönsson nickade menande, men inom sig tänkte han, att den, som kunde hålla god min så bra som Karl Johan, den hade nog en framtid för sig.
Och Karl Johan förrådde sig icke för någon människa.
Han arbetade och tänkte för sig själf, var höflig och rapp i boden och lät ingen komma på sig med någon anmärkning.
Men inom honom växte planerna, som när små envisa skott skjuta upp efter afhuggna aspstubbar.
Ju mer man hugger, desto kvickare skjuta de raska telningarna i vädret, raka, gröna, snabba i växten och med ödmjukt darrande blad.
Då hände det en dag, att en gumma, som kom in i boden, frågade Karl Johan, om han visste, att det stod illa till med moran på Rågholmen.
Karl Johan tackade för underrättelsen, gick genast till Jönsson och bad om lof att få fara öfver och se till sin gamla mor, som var illa sjuk.
Ty ju mer han hade börjat att göra upp planer för sin egen framtid, och ju mer han hade känt, att skulle någon hjälpa honom, så skulle han göra det själf, desto mera hade hans tankar börjat syssla med, hur mycket det kunde vara, som modern skrapat ihop och stoppat i strumpsockorna, som hon gömde i väggen.
Det var det, han hade tänkt på, när han skref till Sophie, att han inte kunde lämna orten, så länge hans gamla mor lefde.
Det var dessa pängar, som i hans planer på sista tiden altid hade spelat rolen af räddning, när han tänkte på framtiden, dessa pängar, som skulle gifva honom, hvad hans arbete icke kunde gifva på många år: oberoende.
Därför rodde han öfver till Rågholmen med en fart, som om det gält lifvet.
Och han hade bara en enda tanke: att modern kanske kunde dö, innan hon sagt honom, hvar pängarna funnos.
Det var vid middagstiden en höstdag.
Hela dagen hade vinden svängt kompassen rundt, till dess att sjön hade lagt sig i dödsstillhet mellan öarna, med denna genomskinliga gröngråa färg, som vattnet får, när det är halfklart i luften, och solen är borta, men himlen ändå icke är mulen.
Och i det lugna vattnet, som icke krusades af en enda fläkt, plöjde båten en fåra, hvilken stod som en bred rand efter den lilla farkosten ända bort till stranden, där den skrapade upp med fören mellan stenarna, där tången lyste grön under det gungande vattnet.
Karl Johan gick hastigt i land.
Alting var som vanligt.
Den gamla båten låg uppdragen invid bryggan och fastbunden vid albuskarna.
Granriset låg framför trappan, och en tvättbalja med vatten stod utanför fönstret.
Men intet lefvande syntes till.
Fönstren voro lästa, och när Karl Johan kände på dörren, var den stängd inifrån.
En vild känsla af förskräckelse genomflög honom.
Med båda händerna grep han i låset och skakade dörren, som om han velat bryta sig in.
Det knakade i det ruttna trävirket, och Karl Johan lyssnade.
Då hörde han en röst, som skrek gällt af ångest.
Det var moderns röst, men han kände inte igen den.
Så hemsk och förtviflad lät den, att Karl Johan kände kallsvetten tränga sig fram genom alla porer.
Det var, som om han hört ett spöke.
Blek af förfäran klättrade han upp, hållande sig med darrande fingrar i fönsterkarmen, och såg in genom fönstret.
Då såg han modern, som satt upprätt i sängen och höll något bakom ryggen, som om hon velat gömma det.
När hon fick se sonens ansigte genom rutan, skrek hon till igen, vildt och förfäradt som förut, och hennes hand höjde sig, som om hon hotat honom.
Som när hon besökte honom i boden, tyckte han sig höra henne ropa: »tjuf, tjuf!»
Men så blef det tyst, och Karl Johan såg, hur modern föll tillbaka i bädden, så att hennes ansigte blef som borta i stugans skymning.
Då släppte han sig ned igen, och ett ögonblick kände han sig så hemsk till mods, att han funderade på att ro efter hjälp för att slippa att vara där ensam.
Men det kom för honom, att modern kanske inte var död, och gripande en spade, började han bryta och bräcka för att få upp den tillbommade dörren.
Det suckade och knackade i det gamla virket, som i år efter år varit utsatt för rägn och snö.
I tystnaden lät det så besynnerligt.
Karl Johan tyckte nästan, att han höll på att tränga sig in i en graf.
Men med ansträngande af alla sina krafter bröt han upp en bräda, kastade bort spaden, tog i med händerna, slet undan ett par till och kröp in, lämnande mössan, som han tappat, kvar ute på trappan.
Våt af svett och rädd, som om han fruktat ett bakhåll, steg Karl Johan in i moderns stuga.
Hon låg på sängen, hufvudet var tillbakalutadt, och ögonen stirrade.
Med händerna hade hon krampaktigt rifvit åt sig täcket, som om hon velat veckla ihop det om något föremål.
Men täcket hade glidit åt sidan, och framför hennes kropp lågo i den upprifna bädden två påsar och två gamla strumpor, fylda med något tungt.
Karl Johan stannade och såg på altsammans, men han vågade icke röra sig.
När mor Lena kände att döden nalkades, hade hon stängt dörren.
Sedan hade hon sökt fram sina skatter och burit dem bort i bädden.
En sten var utbruten ur spiseln, en bräda i golfvet var upprifven, och i väggen var ett tomt hål, hvilket såg ut, som om det gapade.
Sedan hade hon lagt sig ned och väntat på döden.
Men när hon hörde bullret på dörren och sedan såg sonens bleka ansigte, som stirrade emot rutan, hade hennes gamla syner kommit igen, och hon hade dött af skrämsel, att sonen skulle bestjäla henne.
Karl Johan såg altsammans, och han förstod, att hon varit rädd för honom.
Svetten perlade utför hans panna, och med darrande händer tog han påsarna, den ena efter den andra, drog dem nästan med våld fram undan den dödas stelnade fingrar, och bar ut dem på trappan.
Där satte han sig, skar af knutarna och började räkna.
Ty ett par gånger måste han gå in, för att se efter, om han hört fel.
Han tyckte nästan, att den gamla rörde på sig och ropade honom.
Men när han räknat igenom altsammans två gånger och var säker på, att han räknat rätt, lade han undan påsarna och gick åter in i stugan.
Mor Lenas ögon stirrade ännu vidöppna mot taket, och Karl Johan tillslöt dem.
Han kände något, som liknade ömhet mot den gamla, nu när hon låg där och hade dött bort från tiggeri, bekymmer och gömda ägodelar.
Ett par rena lakan tog han fram.
Det ena bredde han öfver modern, och det andra hängde han upp framför fönstret.
Och sedan han det gjort, stod han stilla en stund och knäppte ihop händerna framför den döda.
Hur det nu hade varit dem emellan, så hade hon ändå arbetat ihop och sparat för sonen.
Och därför ville han tacka henne – henne och Gud, som nu för andra gången underligen hade hulpit honom.
Men när mor Lena blifvit begrafven, började Karl Johan att dra in på de smålån, som han hade utestående i socknen.
På våren sade han upp sin plats hos Jönsson, och några månader efter Sophies giftermål flyttade han till en annan trakt af skärgården, där han öppnade en liten bod.
Folk tror, att han skall bli en rik man.
Och när han någon gång är drucken, hvilket är sällsynt, talar han om patriarkerna Jakob och Josef, hvilka han sammanblandar och synes betrakta som samma person.
SISTA RESAN.
Den gamla barken låg för ankar inne i hamnen och såg förfärlig ut.
Det var en ren skam för en ordentlig sjöman att segla på ett sådant fartyg.
Masterna voro lappade med bleckbitar, som sutto kors och tvärs öfver bräckliga ställen.
Och att de inte flögo af, när vinden tog i, det sade folk berodde därpå, att seglen voro så nötta och tunna, att vinden pep tvärt igenom, i stället för att fylla ut dukarna och komma dem att svälla med kraft.
Lappade voro seglen, skiftande i alla möjliga färger, hvari grått kan skifta.
Ty något hvitt kunde ingen människa upptäcka, och af de ursprungliga seglen fans knappast en klut kvar.
Altihop var bara nya lappar, och detta hade gifvit seglen en form, så att rormännen på skutorna föllo i satiriska betraktelser och läto sina egna fartyg lofva upp i vind, när den gamla barken var ute på sjön, komisk och ovig som en åldrig häst, när han med krokig rygg och tungfotade hofvar försöker trampa åstad i galopp.
Men värst af alt var skrofvet, som var lappadt af alla möjliga sorter från stycken af bruna och gula utländska träslag ända till simplaste svenskt furu.
Däcket var så ruttet och skört, att skepparen kunde stampa igenom, när han blef ond och med fötterna ville betona ett svärjande sjömanskommando.
Nu låg den i hamnen och red för ankarketting.
Så fort en våg höjde eller sänkte det gamla skrofvet, suckade det med ett skarpt knarrande ljud, och när vinden blåste genom dess nakna rår och vanter, gnisslade det i den klara sommarluften, som om höstvindarna börjat sitt arbete och gjort sjön osäker.
Masterna pekade tafatt uppåt, och hela skeppet såg så anlupet ut, som om det hade legat i hamn i många år och aldrig skulle kunna komma ut igen.
Det var ingen, som höll på den gamla barken, ingen, utom ägaren, som var rik och snål, men inte förstod sig ett tecken på sjöfart.
Och en vacker dag gick skepparen in på kontoret för att tala förstånd vid redaren.
Redaren var en gammal bonde, som slagit sig på sjöaffärer och hade åtskilliga skutor, barkar och briggar, hvilka seglade med frakt rundt omkring i Östersjön.
Han satt i ett litet mörkt kontor, som vette åt en bakgård, och hade på pulpeten framför sig några böcker, fullklottrade med besynnerliga tecken och bokstäfver, som ingen annan än redaren själf kunde förstå.
När skepparen kom in, satt han just fördjupad i beräkningar.
Han såg inte upp, utan antydde med en nick åt den andre att taga plats.
Efter en stund tog han en sanddosa, som låg framför honom på bordet, slog ut en duktig hög i boken, där han ritat sina tecken, hälde altsammans försigtigt tillbaka i dosan och lade boken ifrån sig.
– God dag, kapten, sade han.
Han kallade nämligen alla sina skeppare för kapten, dels för att uppehålla vänskapen, dels för att stärka sin egen själfkänsla.
Ty det smickrade honom att få kommendera kaptener.
»Kapten» var en lång, mager karl, klädd i skinntröja och sjöstöflar.
Han hade en lång, senig hals, på hvilken ett litet hufvud satt som knoppen på en flaggstång.
En bred mun var dragen som ett tjockt streck tvärs öfver en brun, kraftig haka, och under ett svart, stripigt hår tittade ett par vakna, sjövana ögon skarpt fram.
– God dag, patron, sade han, i det han reste sig upp till hela sin längd.
Jag har kommit för att tala om Karolina.
– Jaså, sade den andre vresigt, är det något som ska’ lagas nu igen?
Skepparen gjorde en rörelse på sina smala, raka axlar, som skulle betyda förakt för den andres brist på sjömansförstånd och hostade.
– Hon duger inte att lagas, patron, sade han.
– Duger hon inte att lagas?
– Nej, hon gör inte det.
Däcket håller inte att stampa på, och det är anfäkta mig spliss på hvartenda skot.
– Nå, så sätt dit nya skot då.
– Duger inte.
Det är slut med likena också.
– Nå, så för hundra gubbar, sätt dit nya lik då.
– Det hjälper inte.
Hela skutan är upprutten.
Jag kan ju slå hål på borden med bara näfvarna.
Redaren vred på sig som en fången björn, när man retar honom med käppen.
Han flyttade sig flere gånger på stolen för att slippa ifrån den afgörande frågan.
Men skepparen stod där, lång och rak och obeveklig.
Och slutligen kom det med en ansträngning, som var storartad:
– Hvad i helvete vill kapten, att vi ska’ göra då?
– Vi ska’ inte göra nå’nting.
Om jag bjöd guld, kunde jag inte få folk med på en ny resa.
Vi ha fått stå vid pumpen i två da’r, och hade inte vädret varit godt, hade vi aldrig kommit i hamn.
Gubben reste sig upp och såg en stund aldeles mållös på skepparen, som fortfarande stod där lika säker och rak.
– Vill kapten, att jag ska’ hugga sönder skutan och sälja den till ved? röt han.
Skepparen log ett illmarigt leende, och strök sig med handen öfver sitt grofva ansigte.
– Åhnej, sa’ han.
Hvad tror patron, att de vill betala för några genomruttna träbitar?
Det blir alt för dyrt att kosta på huggningen.
Redaren satte sig igen.
Med häftighet kunde han ingenting uträtta, det förstod han, och han började nästan att känna sig rädd för den långa skepparen, som liksom tog hans egendom ifrån honom med förnuftskäl.
– Nå, än seglena då, sade han försigtigt.
Och järnet –
Skepparen hvisslade.
– Seglena äro som nettelduk, sade han föraktligt.
Och de äro för smutsiga att blöta och lägga ikring gammal ost.
Hvarenda järnbit är rostig, så han går knappt att slå lös.
– Ja, men ankaret åtminstone.
– Ja, det kan man väl använda.
Det kom nästan som en tröst.
Redarens själ kände det som en balsam, att han åtminstone fick behålla ankaret, och hans ton var mindre bitter, när han svarade:
– Jag ska’ väl ut själf och titta på henne.
Samma dag gick gubben ombord på den gamla barken.
Den undersöktes både utan och innan.
Seglen fäldes ut, och taljorna profvades, tågen undersöktes, rårna hissades ned och synades.
Hela däcket, kabyssen, underdäck, mellandäck och lastrum genomgingos.
Redaren var tyst och melankolisk, och när de kommo i land, yttrade skepparen med antagen likgiltighet:
– Nå, hvad säger patron?
Redaren såg misstänksamt på honom för att utröna, om det låg någon dold skadeglädje under frågan, och svarade sedan barskt:
– Tag skutan och segla henne upp på ett grund, så sjön får slå sönder henne, och jag blir af med skräpet.
Därmed gick han inåt staden.
Men när han gått ett par steg, vände han sig om och ropade häftigt efter skepparen, som redan vändt ryggen till:
– Kapten!
Hvad han gör, så kom ihåg, att han bärgar ankaret.
Den gamla barken var dödsdömd.
Det fans ingen, som höll på den längre – icke ens redaren, som rådde om den.
Och dock hade den också haft sin stormaktstid, när den inte seglade bara på Östersjön.
När den nybygd och nyriggad löpte ut ur hamnen, hade dess första resa gält Marseille.
Den hade passerat Nordsjön, trotsat Engelska kanalens stormar och sökt hamn i Bordeaux.
Där hade den legat stilla och reparerat i tre dagars tid.
Och de svenska skärgårdspojkarne hade roat sig med att äta körsbär i Maj, flanera i hamnen i stora, gula halmhattar som de köpt i små glada, franska butiker och druckit det fina, sura vinet, som herrarna hemma betalade med dyra priser och ändå inte voro säkra på att få dricka oförfalskadt.
Därefter hade barken lyftat ankar och gått söderut genom Gibraltars sund, där den mäktiga fästningen ligger på den oåtkomliga klippan, och där vattnet blir så blått, som inte ens himmelen kan bli hemma i norden.
I Marseille hade de sedan legat stilla och lastat in ny frakt, sedan bräderna blifvit sålda.
Och därifrån hade skärgårdspojkarna haft underliga saker att berätta, om hur hvitt solen lyser, och hur lustigt det går till i de små sjömanskrogarna, där det fans hvitt och rödt vin, som var billigare än bränvin, och där småväxta, lifliga flickor med mörkt hår och mörka ögon hade haft kärlekshistorier med de linhåriga sjömännen.
Men barkens stora händelse var resan till Rio Janeiro, som varade ett helt år, och när ekvatorn passerades, när man i månader inte såg annat än himmel och vatten, och när hajarna i solskenet under hela dagar följde fartyget, så att man såg, hur deras svarta fenor höjde sig och försvunno i det grönskimrande vattnet, som under solens lodräta strålar brände i hetta, då hade underliga händelser timat, och skärgårdspojkarna hade sett både glada och hemska syner.
En skeppspojke hade fallit öfver bord, och hajarna sletos om honom, till dess att endast en blodröd fläck på vattnet visade, hvar hans kropp hade försvunnit.
Men vidare gick färden, och från den resan gingo sägnerna mångfaldigade och förstorade rundt omkring i skärgården.
Det var fåglar med fjädrar, som glänste lifligare än påfågelns stjärt, hvalfiskar, som sprutade vatten högre än masttopparna, och som stjälpte en båt lika lätt, som en karl vänder en skottkärra.
Där fans fiskar, som hoppade upp ur vattnet, högt upp, så att solen lyste på deras glänsande kroppar, snäckor, kolossala och skiftande i alla perlemorens mest förledande färger, vilda djur, som lurade i buskarna, när man kom i land, och blommor, så stora, doftande och brokiga, att man knappast trodde, att man längre var på jorden.
Skärgårdspojkarna hade fångat humrar, så stora, att icke den hungrigaste kunde äta dem ensam.
De hade ätit drufvor som lingon och druckit mjölk, söt som mandel, hvilken rann ur skalet på nötter, stora som barnhufvuden.
De hade ätit bananer och sett enorma kaktus växa på bärg.
Och de kunde aldrig glömma, hur de mörkbruna flickorna, hvilkas språk de icke förstodo, kunde dansa med endast ett hvitt skynke bundet om lifvet, eller hur deras hvita tänder glänste bakom de tjocka, korallröda läpparna.
Det hade barken varit med om.
Och mången vild bakanal hade hållits på dess gamla däck, när det tröga nordiska blodet blifvit upphettadt af söderns brännande sol, glödgadt af dess eldiga drycker, som lifva i stället för att slappa, berusadt af hela denna söderns rikedom, hvilken på nordbons sinne verkar, som om hela sagolandets öppnade skatter bjudits honom af naturens gifmilda hand.
Det var i den gamla goda tiden, när intet fartyg med lång skorsten och hvirflande propeller eller hjul hade tagit ångan till drifkraft, kufvat vågorna med det upphettade vattnets makt, försmått vindarnas hjälp och tuktat deras nyckfullhet.
Nu hade tiderna förändrats, den gamla barken hade blifvit hänvisad till kortare resor på mindre vatten, och nu låg den, gammal och murken, i hamnen, bestämd att seglas upp på ett skär, där vågorna skulle få fullborda det förstörelseverk, som tiden och åren hade påbörjat.
Det blef lif och rörelse i hamnen, när det blef bekant, att gamla Karolina skulle göra den sista resan.
Pettersson, som var tullvaktmästare, och i åratal spenderat sina bästa kvickheter, så ofta barken lyft segel eller fällt ankar, stod bred i ryggen och säker i knävecken på bryggan och solade sig.
Han berättade det för de andra tullvaktmästarna.
Själf hade han hört det af skepparen.
Och tullvaktmästarna berättade det för lotsarna, lotsarna berättade det på de andra fartygena, dessas besättning förde ryktet vidare in öfver den lilla staden, som med sina krokiga gator och gamla hus klättrade uppför branten, hvilken lutade ned mot sjön, och som en löpeld spred det sig i staden, att gamla Karolina ändtligen skulle gå all världens väg, och att redaren själf hade bestämdt, att hon skulle sättas på grund.
Och det tyckte alla var roligt.
Ty redaren var afundad, för att han var rik, och hatad, för att han var snål.
Och därför gladde sig alla, som om de kunnat taga något ifrån honom.
Men det fans en människa, som inte kände sig belåten med Karolinas öde.
Och det var gamla Pelle Ljungberg, båtsman och rorgängare på barken, sjöman till profession och gammal bekant med hvarannan innevånare i den lilla staden, där Karolina hörde hemma.
Han hade seglat på barken i fem och trettio år, och han tyckte som så, att hade hon seglat undan så länge, så skulle hon alt kunna hålla sig öfver vattnet än i några år.
Och han svor och förbannade sig på, att det var den största orättvisa, som människor kunde hitta på.
Ty han, Pelle Ljungberg, var för gammal att byta om båt, och nog kunde gamla Karolina flyta på vattnet, så länge hans eget skrof höll ihop, och han var karl för att vända ratten.
Men när ingen ville höra på det örat, afstannade småningom Pelle Ljungbergs raseri.
Han resignerade, som alla människor bruka göra, när de inte kunna få sin vilja fram.
Och dagen innan Karolina skulle sättas på grund, spred sig bland besättningen det ryktet, att Pelle Ljungberg hade lofvat, att den natten skulle han bjuda på bränvin.
Själf hade Pelle Ljungberg bara sagt till åt skepparen och ett par af de äldre kamraterna, men en af dem hade skvallrat ur skolan, och i förhoppning att få vara med, hade alla, intill den yngsta skeppspojken, samlat sig på däcket och sutto tåligt väntande, på hvad som komma skulle.
De inbjudna hade församlat sig omkring hytten, medan de andra slagit sig ned fram i fören.
Ty i händelse gamla Pelle inte ville bestå öfver lag, så var det inte värdt, att man visade sig altför angelägen och sedan fick stå där med skammen.
Pelle Ljungberg hade sagt, att han skulle komma sent.
Ty den sista natten tänkte han ändå inte sofva.
Och han lät också vänta på sig.
Klockan var nära elfva, när en båt syntes närma sig fartyget.
Det var aldeles tyst ombord, när Pelle
Ljungberg lade till vid långsidan och äntrade uppför relingen.
Men i det klara julimånskenet såg han genast både gamlingarna vid akterhytten och ungdomarna fram i fören.
Utan att säga ett ord, hifvade han en kutting öfver relingen och dök sedan ned i båten igen, där han hämtade en ny kutting, hvilken på samma sätt forslades upp.
Sedan steg gubben själf upp på däcket och såg sig buttert omkring.
– Det var fan med folk, yttrade han.
Det var ingen, som svarade.
Ty den riktiga inbjudningen var ännu inte kommen.
– Jaså, ni vill vara med om att supa för gamla Karolina, fortfor Pelle Ljungberg, i det han sköt sydvesten ur pannan och såg sig omkring.
Det blef mummel och rörelse framme i fören, och ett par af de modigaste vågade sig närmare.
– Ner med er och langa upp ölet och maten, skrek gubben godmodigt.
I dag är det jag, som bjuder.
Och fan ska’ ta’ den, som inte blir full.
Hurrah! skrek ungdomen framme i fören.
Och snart kommo matvarorna i dagen.
Det var bröd och fläsk, en bytta smör och ett stort stycke ost.
Skepparen tyckte, att det var för mycket för Pelle Ljungberg, men Pelle Ljungberg svor och lefde och skrek, att skulle det bli begrafning, så skulle det supas också.
Och har ingen annan råd att bestå kalaset, så ska’ Pelle Ljungberg göra det.
– För gamla Karolina ska’ hedras, och vi ska’ hurra för gamla flickan och supa, tills det blir ljusan dag.
Månen hade gått bakom ett moln, och hela hamnen insveptes i ett halfmörker, som gaf något fantastiskt åt denna utsigt af master och riggar, som omgaf dem.