Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stark genom denna uptäckt instälde jag mig hos en rik egendomsherre och frågade honom: »Ville ni vara af godheten och säga mig hvarföre ni så mycket fäster er vid det beslut, som deputerade kammaren af år 1822 fattat angående spanmåls-införseln?» »Saken är, tyckes mig, tydlig nog; derföre att jag får förmånligare sälja min spanmål.» »Tror ni då att från 1822 till 1847 spanmåispriset har varit i Frankrike i allmänhet högre till följe af denna lag, än det hade varit utan densamma?» »Ja visst; annars skulle jag ej bry mig om att söka bibehålla densamma.» »Om priset på spanmål har varit högre, så måste det hafva funnits, till följe af denna lag, mindre spanmål i Frankrike än det. skulle hafva funnits, om denna lag ej blifvit stiftad; ty om den icke hade inverkat på qvantiteten af spanmål, hade den ej inverkat på priset deraf.» »Det förstås af sig sjelft.» Nu tog jag upp min annotationsbok och antecknade:
Enligt egendomsherrarnes medgifvande, har det under de 25 år, som spanmåls-lagen gällt, funnits mindre med spanmål i Frankrike, än det skulle hafva funnits utan denna lag.
Derefter gick jag till en oxhandlare. »Min Herre, var af den godheten och säg mig af hvad orsak ni så mycket håller på tullen på främmande oxars införande i vårt land?» »Derföre att jag får mer för mina oxar.» »Om ni får mer för edra oxar till följe af 1822 års tull, är det ett säkert tecken att det funnits ett mindre antal oxar att sälja, slagta och lefva af under de 25 år, som tullen varit?» »En superb fråga?
Vi hafva ju just derföre voterat tullen.»
Jag upskref nu i min annotationsbok dessa ord: »Enligt oxhandlarens medgifvande har det, till följe af tullen på oxar, funnits färre sådana i Frankrike, än det hade funnits, om tullen på dem ej blifvit satt.»
Derefter gick jag till en jernbrukspatron: »Var så artig och säg mig hvarföre ni så ifrigt försvarat den skyddstull på jern, som deputerade kammaren voterat.»
Den 2 Jani e. m. »Derföre att, tack vare denna tull, jag säljer mitt jern till högre pris.» »Men då måste ju det på marknaden ej hafva varit, till följe af tullen, så mycket jern som annars, eljest kunde ej priset hafva hållit sig uppe?» »Det är klart, ty det är just tullens förtjenst att hafva utestängt det främmande jernet.»
Jag skref i min bok: »Enligt brukspatrons medgifvande har under de 25 år, som förflutit sedan tullen stiftades, funnits mindre jern att tillgå i Frankrike.
Derefter gick jag till en klädeshandlare: »Skulle ni vilja gifva mig en liten uplysning.
Hvarföre har deputerade kammaren af år 1822 förbjudit klädes-införsel?» »Ahl
Det är derföre att jag skall vinna mer på mitt kläde.» »Jag förmodade det.
Men är ni säker på att ni lyckats och att priset på kläde sedan 1822 varit högre?» »Derpå kan man ej tvifla.
Utan detta förbud hade Frankrike varit öfversvämmat af kläde och priset derpå hade varit lågt och det hade varit en förfärlig olycka.» »Jag bryr mig icke om, om det hade varit en olycka.
Ni erkänner att följden af förbudet har varit den att det funnits mindre kläde i Frankrike än annars?» »Detta har icke allenast varit följden af förbudet, utan sjelfva ändamålet med detsamma.»
Bra, sade jag, och skref i min bok: »Enligt klädesfabrikantens medgifvande har det sedan 25 år och till följe af 1822 års förbud funnits mindre kläde att tillgå i Frankrike.»
Det skulle vara alltför långt och enformigt att redogöra för min vandring; alltnog jag gick till en ullhandlare, en sockerbrukspatron, en ljusstöpare, en maskin- och instrumentmakare, en stenkolsgrufegare, en krukmakare m. fl.
Öfverallt fick jag samma svar och fick göra enahanda anteckningar.
När jag kom hem, ordnade jag dessa och lät publicera: »Sedan 25 år tillbaka och till följe af den tull-lag, som 1822 stiftades i Frankrike, har det der funnits mindre tillgång
På spanmål, » kött, » ull, » stenkol, » lyse, » jern, » stål, » maskiner, » åkerbruksredskap, » kläde, » lärft, » tråd, Den 2 Juni e. m. ft7 pS salt, » socker, » bomullsväfnader, » smör, » ost, det har funnits mindre tillgång på allt, som tjenar till att föda, kläda, herbergera, värma, uplysa, förnöja och styrka meuuiskan».
Vid himmelens allsmäktige Gud! utropade jag, när förhållandet varit sådant, så -har också Frankrike varit mindre rikt.
Och på ära och samvete, inför Gud och menniskor, vid min faders och moders minne, vid mitt eviga väl, vid allt som jag har kärt och dyrbart och heligt i denna och i en annan verld, har jag trott att min slutsats varit sann.» Mina Hrr! på ära och samvete är ock jag öfvertygad att mensklighetens, samhällenas välgång befordras derigenom att man borttager alla de författningar, som åsyfta att fördyra menniskans existens, som minska hennes förmåga att tillgodogöra allt, som länder till hennes fysiska välstånd, ty det är det som lemnar henne tid, ledighet och sinneslugn till själens odlande, på hvilket dock ytterst hvilar hennes moraliska utveckling.
Det är en egen företeelse hos frihan dels-systemets försvarare, att de, till stöd för sina påståenden, alltid åberopa idel theorier, utländska författare och de läror dessa i sina afhandlingar framställt, men att de deremot i praktiskt hänseende alltid blifva skyldiga bevisningen.
Ty jag anser denna bevisning ingalunda vara åstadkommen derigenom, att man åberopar, hvad vårt land särskildt beträffar, att någon synbar skadlig verkan ännu icke visat sig af deras grundsatsers införande, enär de icke äro af den ålder, att följderna kunna tillräckligt hafva uppenbarat sig.
När dessa Herrars motståndare åberopa Frankrike såsom exempel på skydds-systemets gagn, då komma de fram med Michel Chévaliers satser och läror samt huru man föreslagit
Frankrike att frånträda det derstädes hittdls oafbrutet följda systemet.
Men när frågan är att försvara saken med upvisandet af praktiska resultater, då glömmer man att uplysa derom, att när t. ex. nuvrde Kejsaren ville införa ett friare tullsystem i Frankrike, för hvilket Gr. Walewsky var en ifrig kämpe, så afstyrktes det af InrikesMinistern Fould.
När frågan sedermera öfverlemnades till StatsRådet, mötte den der ett så enhälligt motstånd, att kejsaren fann för godt att låta hela saken förfalla.
Utan att frånkänna våra StatsRåd deras höga värde, vågar jag dock tro att Frankrikes StatsRåd icke äro personer, till den grad okunniga och enfaldiga, att de skulle motsätta sig införandet af ett system, som strider mot det nuv:de, om de icke efter den noggrannaste pröfning funnit detta sednare vara gagneligast för landet.
När raan ålleropar Robert Peel, såsom den der till största delen afskafifat spanmålstullarna i England, så ihogkommer man icke, att den store mannen icke handlade som man gjort i vårt land, nemi. med ett penndrag borttog tullen, utan afs:de på det lidande, som derigenom tillskyndades landtmannen, Den 2 Juni e. ra. hvilken ej fick rådrum att bereda sig på förändringen.
Han förklarade nemi., då han lyckats genomdrifva reformen, uttryckligen att den först, efter ett visst antal år, jag tror 10, skulle i sin helhet träda i verkställighet, samt att spanmålstulleu skulle årligen med något visst belopp förminskas.
Visserligen har jag hört Hr Fåhraeus räkna Sveriges lagstiftare till förtjenst, att de gått tillväga på samma sätt; men när jag ser pä tabellen rör:de spanmålstullen, så finner jag att den. som var gällande 1842, fortfor till 1849, hvarefter den tull, som bestämdes 1848, bibehölls till 1858. då den på en gång borttogs och sädesimporten gjordes alldeles fri.
Hade man då följt den store Engelske statsmannens exempel och föreslagit en årlig minskning i tulltariffen, så hade dess försvinnande blifvit nästan omärkligt; men nu har man deremot gått hals öfver hufvud till väga, hvilket Robert Peel aktade sig att göra.
Vi veta i allmänhet, Mine Hrr, att det icke finnes något farligare i det praktiska lifvet, än att hålla sig till blotta theorier.
Kejsar Joseph i Österrike, en man med ett högst uplyst förstånd och som hade förmåga att inse hvad som var nyttigt samt måhända i detta afs:de gick ett helt sekel före sin tid, han var nog oklok att, derföre att han ansåg sina åsigter vara de rätta, söka i allt göra dera gällande.
Men det dröjde dock icke länge innan han måste återtaga sina nya lagar, ehuru de voro i theorien riktiga.
Till theorier räknar jag den, som Hr Fåhraeus anfört, nemi. att det vore högst orättvist att högt beskatta de vigtigaste förnödenheterna för lifvet.
Denna sats i och för sig låter ganska vacker, men i verkligheten tål den så många modifikationer, att af sjelfva satsen, såsom sådan, ingenting blir öfrigt.
Jag var år 1844 ledamot i Bevilln.Utsk:t, och då på den tiden frågan om spanmålstullarne förekom, ansåg Utsk:t sig böra höra åtskilliga sak-kunniga män, ibland andra nuv:de Sekretm i K. LandtbruksAkademien, Hr Nathorst, emedan han rest vidt omkring och mycket vistats utrikes.
Man ansåg att de uplysningar, som dessa personer hade att meddela, borde vara verkande på Utsk:ts beslut.
Då Hr Nathorst tillfrågades ronde spanmålstullarne. yttrade han, att det alldeles icke bevisar någou olycka för ett land, att lifsförnödenheterna stå högt i pris, och såsom exempel derpå åberopade han det förhållande, att i Bessarabien och andra delar af Ryska riket stod spanmålen mycket lågt, hvaremot i Belgien den gällde högre, än i något annat land.
Och ändå var fattigdomen hos folket ytterlig i Bessarabien, under det att i Belgien välmåga rådde öfver allt.
Således håller Hr
Fåhraei yttrande om vigten af låga pris på lifsförnödenheterna alldeles icke stånd.
Det måste ju också vara helt naturligt, att om den, som producerar dylika artiklar, får dem någorlunda väl betalda, så beredes honom tillfälle att anlita andras arbetskraft, och således har den arbetande klassen en fördel, som den eljest kommer att sakna.
Dessutom är det en af erfarenheten styrkt sanning, att i samma mån lifsförnödenheterna falla, stiga arbetslönerna, så att det blir stor svårighet att erhålla arbetare för en måttlig dagspenning.
Detta åter har till följd att arbetaren, då han på 2 eller 3 dagar förtjena!- så mycket att han deraf kan Den 2 J n n i e. m. 59 lefva hela den öfriga delen af veckan, under dessa sednare dagar gör ingenting, hvadan jordbrukaren icke kan rakna på att få sina sysslor uträttade.
Hr Fåhraeus har vidare sagt. att röster alltid låta höra sig emot restriktiva lagstiftningsåtgärder, hvad lifsförnödenheter beträffar.
Jag frågar, om icke i alla lagstiftningsåtgärder röster höja sig dels för och dels emot desamma, och derlöre att restriktioner af somliga anses skadliga, så må det väl förlåtas, om andra tänka tvertom.
— Hr Fåhraeus har vidare, som ett bevis på den stora nyttan af borttagandet af tull på spanmål, åberopat, huruledes i Skåne en ordnad och utvidgad exporthandel vore i gång.
Detta faktum vill han således härleda derifrån, att import-tullen blifvit uphäfd?
Jag får dock bekänna, att det för mig hittills varit fullkomligen obekant, likasom att jag är alldeles för enfaldig för att någonsin lära mig begripa, att import-tull på en vara utgör något hinder för exporten af densamma.
Jag tillåter mig i detta afs:de fråga Hr Fåhraeus, om den 1857 gällande import-tullen på spanmålen föranledde den stora exporten deraf, eller om icke denna export hade varit lika stor. äfven om ingen import-tull någonsin funnits?
Kan Hr Fåhraeus ej nöjaktigt besvara denna fråga, utan måste medgifva, det exporten gått lika raskt, vare sig att importtull funnits eller ej, då får jag förklara, att det skäl för importtullens borttagande, som Hr Fåhraeus veiat hemta från den stadga, som för nftrv:de råder i exporten af spanmål från åtskilliga provinser, alldeles icke eger någon giltighet.
Hr Brakel har haft åtskilligt att yttra till vederläggning af hvad dels jag, dels Hr Wolffelt anfört.
Han har bland annat sagt, att det är jordegaren, som har fördelen af tullen på spanmål.
Men derigenom berndes han ju tillfälle att dela med sig åt arbetaren, hvilken han då begagnar i sin tjenst.
Hr Brakel har vidare sagt, att man icke kan genom tull-lagstiftningen göra ett land rikare elier lyckligare.
Jag frågar dä Hr Brakel, om icke den lagstiftning är lyckliggörande, som bereder jordbrukaren tillfälle att utvidga sin näring, och om icke detta utgör ett medel till rikedom så väl för honom sjelf som för hela landet.
Hr Brakel har ytterligare sagt, att skydds-systemct härleder sig från det enskilda intresset.
Det förefaller mig högst besynnerligt, att en man, utrustad med så mycket skarpsinne som Hr Brakel, kan framkomma med ett sådant påstående.
Ar icke hela samhället en sammansättning af enskilda intressen?
Hvad förer It.
St:r tillsammans, om icke de enskilda intressen, som skola bevakas och tillika verka till samma mål.
Det är dessa enskilda intressen, som skola sammanjemkas och endast derigenom kan det stora allmänna intresset slutligen på ett ändamålsenligt sätt befrämjas.
Lagar stiftas för att förena det ena intresset med det andra, och så vill jag gå tillväga i tull-lagstiftningen, i st. f. att utgå från utopiska idéer, som ovilkorligen skola leda till följder, hvilka äro allt annat än båtande för fosterlandet.
Åtskilliga röster hafva vid denna riksdag 60 n 2 Juni e. m. förnummits, framhållande behofvet af skydd för jordbruket och des alster.
Låtom oss undersöka befogenheten af dessa anspråk.
Att jordbruket, synnerligen uti ett land med dg förhållanden som Sverige, hvarest det stora flertalet af innevånare åt denna näring egna sig och som till följd af geografiskt läge under flera månader af året ifrån andra länder är afskiljdt, företrädesvis krafvel- att upmärksammas och omhuldas, är ostridigt.
A andra sidan torde ingen vilja förneka den icke allenast sunda, utan äfven, såsom Hr Fåhraeus så riktigt anmärkt, sannt kristliga grundsats, att Staten icke utan nödtvång bör genom någon sin åtgärd fördyra lifvets första förnödenheter.
Frågan blifver då den: finnes här detta nödtvång?
Kan jordbruket ej utan skyddstull för dess alster bestå och förkofra sig?
Det första svaret på denna fråga torde kunna sökas uti det pris å dem, sorn f. n. erhålles.
Har, sedan skyddstull på spanmål borttogs, priset på denna vara fallit?
Ja, svarar man, med minnet ännu lifligt fyldt af de näst föreg:de årens höga pris.
I förhållande till hvad under dessa år betalades, är priset lågt, allt för lågt, synnerligen för de spekulanter, hvilka, under blind förtröstan på stadga uti de samma år oerhördt upjaaade priser, upgjorde egendomshandel.
Men vänder man blicken ifrån denna af tillfälliga orsaker föranledda prisstegring och efterforskar huru medelprisen å spanmål för 15, 20 å 30 år sedan gestaltade sig, utfäller omdömet helt olika, och det framstår obestridligen att de pris, som nu erhållas, äro vida fördelaktigare än de som då kunde betingas.
Men, säger man, dyrare arbetslöner och de till jordbrukets förbättrande nedlagda större kapitaler hafva, stegrande produktionskostnaden, gjort omöjligt för jordbrukaren att till samma pris som förr kunna sälja spanmålen.
Det är svårt att härom tvista.
Erfarenheter hafva kunnat utfalla olika, och dessutom torde för mången jordbrukare nyligen nedlagda kostnader ej ännu hunnit bära full ränta.
Påtagligt är dock, att om denna ränta ej utfaller, om jorden ej uti ökad bördighet och alstrad varas större godhet minst återgäldar ej allenast denna utan äfven någorlunda hastig amortering af det nedlagda kapitalet, har samma kapital oklokt blifvit användt,.
Mycket synes äfven bevisa att hvarje farhåga i detta fall är oriktig, och att de stora ansträngningar, jordbruket på sednare år gjort, skola åt jordbrukaren skänka en vinst, icke allenast upvägande dessa, utan derutöfver fullt betäckande det dyrare arbetsförlag, han ostridigt f. n. ser sig underkastad.
Att så redau skett och sker, bevisas bäst af det pris, till hvilket äfven under nuv-.de tryckta penningeförhållanden ett tunnlands jord upskattas, jemfördt med det, som för 10 ä 20 år sedan för dylikt tunnland betalades.
Tydligast framstår tomheten af de farhågor, att det Svenska jordbruket icke utan skydd skulle kunna bestå, då man betraktar den betydliga export af spanmål. som ifrån Sverige eger rum.
Kan den Svenska sädesproducenten på utländsk marknad, med en vara belastad med de dryga kostnader transport m. m. medföra, uthärda täflan, skulle han då icke inom landet uti sådan kunna bestå, då Den 2 Juni e. m. «1 lians vara är fritagen ifrån samma kostnader, hvilka endast träffa den utländska producentens.
För att jäfva detta bevis, liar man sökt bestrida vigten af Sveriges export, förebärande att sådan endast eger rum af de mindre dyrbara sädesslagen, under det att import af de ädlare sker.
Försöket har dock icke utfallit särdeles lyckligt.
Visserligen är exporten af bafra betydligt öfvervägande den, som af andra sädesslag eger rum; trien då en reservant, i strid emot den öfversigt af export och import, som Bevilln.TJtskit upgjort, och hvilken utvisar en öfvervigt af export för alla sädesslag, framlagt en annan beräkning, hvilken för hvete lemnar ett särdeles nedsatt och för råg ett alldeles motsatt, resultat, tarfvar denna beräkning en belysning.
Orsaken till skiljaktigheter emellan de båda ligger nemi. deruti, att då Utskits upgifter omfatta åren 1854 — 185!), har reservanten till dessa lågt ytterligare åren 1849—1853.
Granskar man nu särskildt förhållandet under hvardera af dessa tidsperioder, så framstår detta som följer.
Åren 1849 — 1853.
Import öfverskjutande export . . Hvete kub.-fot 295,801. » » » Båg » 4,730.825.
I medeltal pr år Hvete » 59,170 */5 . » Eåg » 946,105.
Åren 1854—1859, Export öfverskjutande import . .
Hvete kub.-fot 672,502. » » » . . Eåg » 3,972,799.
I medeltal pr år Hvete » 1 12,000 l/3. » Eåg » 662,133.
Då man jemför dessa båda perioder, visar sig för elen sednare, i förhållande till den förra, en högst betydlig tillväxt af export mot import, äfven af de båda omtvistade ädlare sädesslagen.
Det må vara att. hvardera af dem innefattar en för kort tidrymd, för att kunna för omdömet lägga säker grund.
Något, och ej så litet, bevisar dock jemförelse!!; och då man dertill lägger den rastlösa ifver, hvarmed odling och förbättring af vår jord fortgår, beiiöfver man ej vara siare för att förespå, att Sverige, redan nu ett i stort sädesexporteraude land, innan kort skall se denna export så tillväxa, att den mäktigt, kanhända främst på vår handelsvåg skall väga.
Jag har nu sökt ådagalägga att hvarken behof eller billighet tala lör de auspråk, jordbruket framställt, att genom å säd satt tull skyddas emot import.
Härtill må anmärkas, att de hvilka förmena att dymedelst en prisförhöjning skulle komma den inhemska sädesproducenten till godo, hängifva sig åt en synnerlig villfarelse.
Det gifves nemi. några satser uti statsekonomi, hvilkas sanning är axiomatisk.
En af dessa är, att pris å vara betingas genom förhållandet emellan efterfrågan och tillgång.
En annan, att efterfrågan till viss grad af priset är beroende.
Då nu uti värt land, under vanliga förhållanden, tillgången vida öfverstiger efterfrågan. huru kan man då föreställa sig att skyddstullen skulle på priset kunna utöfva någon verkan.
Jag åtminstone kan icke fatta att uti denna tullsats skulle kunna ligga någon trollformel, hvilken 62 I)6n 2 Juni e. öi. vore mäktig att, framkalla orsaken till all prisstegring, nemi. okad efterfrågan.
Den producent, hvilken, föremenande sådant, skulle förhöja sitt pris. tomine snart att erfara, att han, under ofvan anförda förhållande mellan tillgång och efterfrågan, icke för konsumenten förmådde stifta lag.
Endast då, genom tillfälliga orsaker, under något tidsögonbliek och på någon ort brist upstår, blefve producenten den som egde makten i sin hand.
Och i förbigående sagdt, till sådana ögonblick och sädann orter kommer, med undantag af det behof af ritorr spanmål till utsäde eller magasinering, som kan förefinnas, den utländska importen att inskränka sig, då denna icke kan förutsättas företrädesvis söka en redan öfver tv 11(1 marknad.
I dessa fall åter verkar den välgörande, och föga riktigt af Staten vore, att, då brist trycker, prisgifva denna åt speku» lation.
Det samma kan sägas om det enda fall, uti hvilket en tullsats skulle kunna utöfva någon varaktigare inverkan, det nemi.: om producenten, lockad af höga priser å utländsk marknad, skulle dit utöfver vanlig export utföra en del af hvad som utgör landets vanliga konsumtion.
Vore det i så fäll billigt, om Staten, lemnande åt producenten sin frihet och den derutaf skördade vinst, skulle genom en mot importen riktad tullsats ytterligare förtunga konsumenten, på hvars bekostnad producenten inhändigat nyssnämnda vinst.
Annu en sida af frågan förtjenar att allvarligen betraktas.
Autagom för ett ögonblick att, såsom skydds-systemets anhängare påstå, en å säd satt tull skulle hos oss höja dess pris.
Hvad blefve härutaf följden?
Månne ökad allmän välmåga?
Ser man till hvad välmåga är och skarpt begränsar detta begrepp, skail man lätt finna, att välmågan är beroende utaf det qvantum behof, materiella eller intellektuella, som genom ett visst qvantum arbete kau fyllas; kommande denna välmåga att stiga eller falla allt efter som flera eller färre behof genom samma arbete kunna tillfredsställas.
Sålunda upfattad, höjes väl dä, jag förnyar min fråga, genom nyssnämnda prisförhöjning den allmänna välmågan?
Utan tvifvel svara skydds systemets förfäktare.
Genom den högre betalning, sädesproducenten för sin vara erhåller, bl i f ver han mäktig af en ökad mångartad konsumtion, hvilken åter kommer mångfaldiga producenter till godo.
Det ligger dock ett misstag, ett förbiseende uti detta påstående.
Väl är saunt att sädesproducentens välmåga stiger, att han för samma qvantum säd, alstrad med samma arbete, uti utbyte erhåller mera produkter, eller dessas värde, än han förut förbrukade.
Men sträcker man undersökningen längre, skall man finna, att precist uti samma proportion som jordbrukarens välmåga sålunda höjes, sänkes välmågan hos alla konsumenter af hans vara.
Det ökade qvantum af sina produkter, som desse för samma qvantum säd få utgifva, måste nemi. tagas ifrån hvad som till öfriga behöfliga utbyten förr var afsedt, hvadan följer att åtskilliga deras behof lemnäs otillfredsställda.
Den välmåga, spanmålsproducenteu genom prisstegringen skördar, blifver således ingen ökad, ingen ny, utan endast en öfverflyttad välmåga.
Men, säger man, dessa förhållanden jemna sig snart.
Då högre pris lör säden måste ering - i)en 2 Juni e. tn.
G3 gas, få konsumenterna derutaf, genom stegradt pris å egna produkter, derför göra sig skadeslösa.
Om så allmänt kunde ske, hvar toge då vinsten vägen?
Jordbrukaren fick med den ena handen återgälda hvad han med den andra inhändigat, och hela frukten af den prisstegring, tullen skulle åstadkomma, blefve endast den, att en ökad afgift till Staten af alla komme att utgå.
Men lätt är att inse att icke allmänt så kan tillgå.
Det beror nemi. pä produktens större eller mindre egenskap af förnödenhetsvara, af den stadgade efterfrågan af den, som behof eller sed betingar, huruvida producenten derutaf kan å varan bestämma det pris, som skall ut-* göra hans skadestånd.
Kan lian det ej, upstår för honom alltid ett. lidande, större eller mindre, men i båda fallen oförskyldt och orättvist, ett lidande, hvilket kan stegras ända derhän, att han finner sig föranlåten att uphöra med ett arbete, hvars produkt icke ersätter honom det på detsamma nedlagda arbetsförlag.
Mine Hrr, det finnes endast en väg till höjande af den allmänna välmågan, den nemi. att genom samma arbete åstadkomma högre produkt.
Der så genom ett klokare ordnadt eller ett förbättrad t arbetssätt sker, der beredes åt det allmänna en ny tillgäng till nya utbyten beqvämlig.
Jag sade åt det allmänna.
Ty orri än den skickliga producenten, som sålunda fraindrifvit sin röröl se, uti första hand derutaf skördar vinsten, utströmmar denna dock snart uti hela samhällskroppen.
Det lägre pris, tili hvilket han genom lägre arbetskostnad kan utlemna sin vara, blifver allas vinst, och här och hvar, och snart öfverallt framstå genom det sänkta priset otaliga små sparpenningar, hvilka antingen tillåta nya utbyten, eller kunna användas såsom förlag till skapande af ökad framtida rikedom.
Hr Printzensköld har, med mycken artighet i öfrigt mot dem, som f. n. utgöra Konungens rådgifvare, velat göra en jemförelse mellan dem och Franska Kejsarens statsråd.
Dessa må såsom statsmän och älven i många andia afsulen vara öfverlägsnaj men jag tror dock icke, att exemplet var lyckligt, valdt.