Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skall af ingen nekas, icke ens af dem, som ännu bestämdare och ifrigare än jag bestrida riktigheten af flera af de slutsatser, hvartill Utsk. kommit, att ju icke Utsk. haft all möda ospard, och derigenom af allmänheten förvärfvat sig de rättvisaste anspråk på dess bifall och erkänsla — att med allvarlig mångsidig grundlighet behandla ämnets theoretiska del; d. v. s. hvad som innefattar först uttänkandet och derefter utarbetandet af ett förslag till representationssätt, hvilket, såsom hvilande på de mest rationella grunder, torde blifva det mest ändamålsenliga, att äfven i vårt land söka tillämpa — om nemi. det någonsin kan vara tillfyllestgörande för en form, hvarinom mensklig verksamhet skall röra sig, att den motsvarar endast fordringarna på theoretiskt rationel, d. v. s. af såsom föregifna absolut riktiga, allmänt gilltiga och derföre påstådt öfverallt tillämpliga förnuftsslut bevisad fullkomlighet, utan att på samma gång och kanske i ännu högre grad behöfva afse äfven den praktiskt rationella, eller den som innesluter förmågan, att såsom härledd dels ur ärfda, genom sekler bevarade och fortplantade, och derföre alltid dyrbara historiska traditioner, dels ur allmänt erkända det närvarandes verkliga behof vid en viss tidpunkt åt ett folk bereda den sannaste trefnad, skänka detsamma den längst fortfarande tid af belåtenhet, genom att, sedan alla hinder derföre äro borttagna, utan att något sådant blifvit rubbadt, sorn ännu alltid är godt, fast det är gammalt, i högsta möjliga mån främjas dess materiella förkofran och dess intellectuella utveckling.
Efter min innerliga öfvertygelse är likvisst denna sednare del af frågan, om ej för philosophen, dock åtminstone för den praktiske lagstiftaren den ojemförligt vigtigaste af de två; den stränga, logiskt construerade fullkomlighetstheorien blir för denna sednare möjligen alltid något som han städse bör hafva i tanken närvarande såsom det mål, hvilket han sträfvar att slutligen hinna; men må han akta sig för försöket att vilja föra det folk, hvars varaktigt beståndande lycka han önskar befrämja, för hastigt emot detta mål; allt menskligt framskridande på fulländningens väg måste, för att vara säkert, ske långsamt och betänksamt, och hvar och en, vare sig individ eller folk, som blindt och hejdlöst löper till storms att med våld tillrycka sig hvad som endast genom vaksam och ihärdig ansträngning kan vinnas, stötes skonlöst tillbaka, och pliktar ofta Den 3i October c. m. 65 ofta med fullständig tillintetgörelse, alltid med en derigenom annu vida längre fördröjd framgång, för det fruktlösa förmätna försöket att trotsa denna naturens eviga lag, tecknad på hvarenda sida i folkens tidehöcker.
Jag nödgas erkänna, att jag tror Gonst.Utsk. ej härpå hafva fästat det noga afseende, som jag anser mitt fäderneslands sanna väl kräfva; jag tror, att hellre än att, efter en blott flyktig och öfvergående inblick i vår nu bestående Svenska samhällsorganism, ställa upp en om än aldrig så riktig theori för det i allmänhet mest rationella .representationssätt, förr hade man bort i aldra främsta rummet sätta sig in i våra närvarande förhållanden, för att derefter ur dem söka utveckla den hästa och den mest förnuftsenliga reform, som vid innevarande tidpunkt möjligen för oss står att erhålla, utan att kasta oss in på revolutionernes olycksdigra bana; denna måste vi Svenskar särdeles akta oss att beträda, ty dertill hafva vi en alltför nära och alltför mäktig fiende öfver oss med svärdet hotande vändt emot vårt bröst, färdigt att stöta till vid första tecken till svaghet, som vi förråda.
Vare dock långt ifrån mig den tanken, att vi, af fruktan för möjliga faror dervid, skulle underlåta att nu verkställa de många och genomgripande reformer, hvilka långt för detta inom vårt Svenska samhälle hunnit mogna till oundgänglighet, och hvilkas alltför långa uppskjutande just vållat den efter utseendet våldsamma kris, hvaruti vi nu befinna oss.
Jag söker tvertom min ära uti att räknas ibland dem, som nu ifrigast och högljuddast ropa på en representationsförändrings snara verkställighet ibland oss; med helamin själs förmåga af styrka och liflighet önskar och hoppas jag, att den måtte nu företagas och blifva oss lyckosam.
Skall Svenska nationalrepresentationens fördelning på fyra kamrar upphöra eller icke upphöra?
Det är den första fråga, som till besvarande förekommer, då man närmare ingår i skärskådandet utaf hvari förändringen bör och skall bestå.
Tvänne abderitiska ideer innefattas i denna form för våra folkombuds sammanträden.
Först den som är uttryckt i sjelfva fyrdelningen, ty denna med alla de oundvikliga omgångar, som den för i släp efter sig, skall nödvändigt alltid så försena, förvirra och försvåra ärendenas behandling, att ändamålsenliga, kloka, conseqventa beslut sällan skola kunna fattas; beviset härpå se vi sedan flera månader dagligen för våra ögon.
Den andra om möjligt ännu orimligare och säkert ännu skadligare ide'en ligger deri, att icke nog med alt fyra kamrar skulle finnas, de skulle äfven vara sammansatta af belt och hållet olika elemenler.
Man säger, de öro representanter för de inom samhället befintliga större intressen.
Dessa befinna sig dock ute i folklifvet sinsemellan så spridda och sammanblandade, alt de der kunna höra, kunna förstå, och derföre kunna hjelpa hvarandra, i5 11. 9 66
Den ai 0 c t o b e r e. ra. och skola sålunda då, när de lemnäs åt sig sjelfva, endast alstra fred och samdrägt.
Deremot inom närvar, representation har man ställt dem i lätt slutna ståndshopar, fiendtligt hotande emot hvarandra, så alt ej, förr än efter långvariga inbördes strider dem emellan, så långt stillestånd kan slutas, att derunder något för det allmänna nyttigt eller godt sent omsider kan hinna till framgång befordras.
Huru en sådan organisation kunnat uppkomma är tänkbart; den har haft sitt upphof i de tider, då regeringsmakten i Sverige var allt; då folkmakten, utan någon annan egen sjelfständig verksamhet än på sin höjd några privilegii-skyddande besvärs utarbetande, icke hade mera att göra eller att säga, än att blott lemna sitt ja elter nej till för dem framlagda kungliga förslag, som nu väl oftast handla om nya skatter, men naturligtvis också stundom om nya lagar.
— Men huru den så länge har kunnat bestå, sedan förhållandena blifvit helt och hållet förändrade, då Svenska folket långt ifrån att vidare vid sina riksdagar genom sina ombud vilja inskränka sig till att spela en dylik blott passiv röle, tvertom stundom af stränga tadlare beskyllts och ännu beskylles, att alltför activt vilja blanda sig äfven i ärenden, som del icke tillkommer att sjelft omsköta, det är mera oförklarligt; det kan endast härledas från den ställning af afundsjukt misstroget bevakande, hvaruti intressena redan hade kommit till hvarandra när Svenska folket ändtligen vaknade upp ur sin långa slummer, och får derjemte skrifvas på räkningen af vår gamla välkända Svenska tröghet.
Skall denna sednare blifva öfvervunnen först i något hetsigt, och då alltid för fullt ögonblick, eller skall icke hellre redan nu under en af dessa (redliga öfverläggningsdagar, hvaraf den närvarande är en, något af allt detta orimliga, skadliga, onaturliga kunna borttagas, och vi derefter få en form för våra folkombuds sammanträden, sådan att dessa kunna motsvara sin höga och vackra bestämmelse?
Så har jag tänkt mig en folkombudsförsamling motsvarande sin bestämmelse, att den till sig skall samla och inom sig sluta alla ett folks ädlaste ock mäktigaste krafter; men dessa en gång väl församlade inom den, ej skola de emot hvarandra uppställas i blott stel oell noga afvägd mekanisk jemnvigt, utan de äro kallade att like de fria lefvande blott af sig sjelfva betingade naturkrafterna, i välsignelserik fruktbringande liflig inbördes vexelverkan bekämpa och väl besegra men aldrig förinta hvarandra.
Under den ständigt pågående kampen kunna väl stundom olycksbådande moln skocka sig tillsammans, men emedan den rikt utrustade fulländade organismen bär den kraftiga hjelpen, sluten inom sitt eget sköte, skola då alltid, när de tjocka hotande massorna närma sig hvarandra, uti ädla, höga, rena tankar och varma, lif— liga känslor uttryckta, blixtrar derur framskjuta och regnfloder framstörta, hvarpå åter på nytt och i ännu större Den ai October e. ra. 67 fullhet, glädje och välmåga, fröjd och sällhet stola spridas öfver den lyckliga fosterjorden.
Huru annorlunda står icke nu allt hos oss till?
Väl äro fyra ädla mäktiga samhällskrafter sammanförda äfven på våra närvarande riksdagar; men blott i ett konstladt yttre förhållande till hvarandra ställde, och derföre uti för ringa inre beröring till hvarandra närmade, att aldrig något annat deraf kan alstras, än nemi. långa perioder af orörligt ofruktbart stillastående och derpå följande kortare tidrymder af oro och förstörelse, uppkomne deraf, att än den ena än den andra af dessa krafter blifver de andra öfvermäktig och våldsamt framstörtar, att sedan hejdas blott af sin egen slutliga afmattning; den af de särskilda krafternas inbördes täflan betingade harmoniska samklangen dem emellan, som, om den funnits, skulle kunnat väcka till lif och utveckling många goda i dessa krafter inneslutna frökorn, den saknas helt och hållet.
Ännu en tanke utvecklad, innan jag skiljs vid detta vigtiga ämne.
En af de fria samhällsförfattningarnes mest underbart välgörande verkningar uppenbarar sig i den aldrig trytande förmågan att i ständigt växande grad inom ett folk framalstra duglighet, kunskaper och förtjenster, dana utmärkte, kunnige, snillrike män.
Detta sker genom att kalla de ypperste ur hvarje Stånd och yrke till det varmaste och lifligaste deltagande uti alla deras fosterlands mest vigtiga angelägenheter.
Ur denna valda samling framträda sedan de män, som med en brinnande eldig naturs hela oemotståndliga kraft nära svärmande omfatta vissa dem kära ide'er, åt hvilka de svurit sig sjelfva att egna liela deras lefnad och för hvilkas framgång de vilja offra helsa och krafter, lif och blod och allt hvad de äga; sådane män, som tyckas ensamme skapade för folkförsamlingarnes tribuner skola der träda upp alt, med kraftig vältalig stämma, lifva och hänföra alla omkring dem, att glade och villige skynda med dem genom mödosamma ansträngningar och ädla uppoffringar till de mest storartade företags utförande; de skola sålunda föra det folk, de leda med sitt mäktiga ord, med säkra och snabba steg framåt på bildningens och odlingens bana.
Men vi, oaktadt vårt fria samhällsskick, skola äfven af delta goda ej blifva delaktige, så länge vi på fyra olika kamrar sammanträda; ty om — jag hemtar det exempel jag nu anför i en riktning, som för mig är den naturligaste att följa men otaliga nya sådana och lika kraftiga kunna från andra håll framställas— när ibland oss på detta rum församlade, en utmärkt krigare en dag uppträder att fordra af oss väl dyrbara, men för vårt fosterlands försvar nödvändiga offer; när han med en eldig själfull ingifvelses hela värma för sin sköna sak talar till oss, höra vi gerna hans ord, och ledde af hans mogna erfarenhet, upplyste af hans kloka insigt, lifvade vi ock af den inom honom herrskande ädla höga enthusiasm, gifva vi honom utan G 8 Den a i O c t o b e r c. nu tvekan, hvad det ock må kosta oss, under jublande bifall vårt villiga samtycke.
Men delta båtar honom, oss och den sak vi förfäkta till föga fromma; ty kanske just i samma stund fattas på andra rum olycksbringande beslut, som våldsamt, kanske för alltid, åter tillintetgöra allt hvad en segrande vältalighet nyss lyckats till framgång befrämja — och dock äro våra medbroder inom de andra ståndsförsamlingarna ganska säkert icke mindre känslige än vi sjelfve för vårt gemensamma fosterlands ära och sjelfständighet; aldraminst de ibland dem, som nu under freden idogt sköta den jord, de så ofta med sitt blod försvarat; men den mäktiga stämma, hvars sista ljud nyss fruktlöst förklingat långt utom de murar, som innesluta dem, den hafva de ej hört, sanningens, den lifliga öfvertygelsens varma öfvertalande språk har ej till dem kunnat framtränga; villande fördomar hafva ej kunnat skingras — irrande begrepp icke rättas — slumrande känslor icke väckas; — beslutet har ej kunnat annorlunda utfalla; men skulden derför, den drabbe ej de oskyldigt felande, utan dessa hämnande straff falle krossande på deras hufvuden, som, somlige blinde, somlige seende, de ena ej kunna, de andra ej vilja hemta hjelpen, der hjelpen verkligen står att finna.
Och härmed slutar jag min förkastelsedom öfver den i all möjlig måtto aldrig nog fördömliga stå ndsfördeIn ingen; öfver ståndssammansättningen är dock icke med detsamma slafven bruten; om den skall vidare räfst hållas, då vi komma till frågan om allmänna val eller classval, och deras förhållande inbördes.
Till dess att den saken här mera specielt förekommer, skall jag bedja att nu få uppskjuta hvad jag har ännu mer att i ämnet anföra.
Hr von Hohenhausen, Carl, anförde skriftligen:
För några dagar sedan hade jag ej ens tänkt uppå att yttra mig öfver det ämne, som nu utgör föremålet för II. o. Adis öfverläggning, väl vetande att jag i denna väg ej ägde rängaste anspråk på att, äfven för en minut, vinna det Högt, Ståndets uppmärksamhet; men då jag, lika oförtjent som oförväntadt, hedrats med förtroendet att vara ledamot i det förstärkta Const.Utsk., så anser jag såsom en mig åliggande, oeftergiflig pligt alt, på förhand, öppet tillkännagifva den opinion, som kommer att läggas till grund för mitt votum i denna den vigtigaste fråga, som kan inom nämnda Utsk. gifva anledning till votering.
Jag får då förklara, att jag är bestämdt emot Utsk:s förslag till allmänna val och enkammar-systemet— och så bestämdt, alt jag hellre skulle votera min egen dödsdom, än den öfver mitt fäderneslands sjelfständighet, lycka och anseende, fällda dödsdom, hvilken jag anser vara en oundviklig följd af det olycksbringande förslagets antagande.
Ämnet är redan till sina minsta detaljer utlömdt; jag inskränker
Den 2i October c. ra.
Gg mig således till den sakens allmänna öfversigt, att det vore obegripligt, huru ett sådant förslag kunnat inför R.
St. framläggas af deras förnämsta delegation, om man ej visste, att under partitider, — och sådana lefva vi uti, — finnes ingenting så orimligt, att det ej kan, under en eller annan förevändning, begagnas såsom en utmaningshandske, framkastad åt det motsatta partiet, utan att den, som utkastat handsken, någonsin kan hoppas alt få densamma af antagonisten upptagen.
Utsk:s sammansättning har blifvit formerad under ett konstgjord!, men likväl bland de starkast spända förhållanden, som emellan de båda statsmakterna någonsin ägt rum.
Sjelfva denna Const.Utsk:s sammansättning utgör det skarpaste uttrycket af denna skuggstrid — och Utsk:s förevar. project, om det varit uppgjordt under början af riksdagen, skulle af mig blifvit ansedt såsom en öfvermodets produet, då jag nu deremot tror det vara dess motsats.
Jag tror nemi., att Utsk:s majoritet redan funnit sig stå isolerad från nationen, från representationen och till och med från största delen af sitt eget parti.
Projectel kan således vara en förberedd hederlig reträttväg.
— Förkastad, såsom det måste blifva, kan den Utskrs majoritet, som jag åsyftat, göra sin capilulation, med bibehållen krigsära; det vill säga med bevarad conseqvens i principer, och resignera sina platser inom Consl.Ulsk., då jag gerna, för min del, afsäger mig den plats inom förstärkta Const.Utsk. , hvilken jag, under lugna förhållanden, hvarken blifvit erbjuden eller någonsin emottagit.
Under de förberedande öfverläggningar, som inom dessa murar ägt rum, angrde national-representationens ombildning, har äfven jag framställt ett förslag dertill.
Sedermera har jag, genom samtal med riksdagsmän af alla Slånd, haft tillfälle att närmare erfara deras åsigter i saken och deraf funnit anledn. att göra åtskilliga jemkningar uti mitt första förslag.
Jag hoppades att, under denna dagens öfverläggning, äfvenledes få höra några nya förslag ellef förändringar uti dem, som under de samfällda öfverläggningarna framställdes, hvarigenom jag kunde ytterligare föranledas att rätta min mening.
Men då det icke skett, har jag ansett mig icke längre böra dröja att framställa milt numera jemkade förslag, under förbehåll likväl att ytterligare få göra de rättelser, hvartill öfverläggningeu kan gifva anledning.
Innan jag tager mig friheten att framställa den mening, som jag skulle önska måtte blifva Ståndets gemensamma tanke i motsats af Utsk:s förslag, torde det tillåtas mig att göra några allmänna betraktelser öfver ämnet.
Första frågan är naturligtvis den: huruvida en förändring verkligen är behöflig och följaktligen bör göras.
Flere talare hafva väl icke i anledn. af denna fråga, ulan i ali - 7° Den ai October e. ra. mänhet under riksdagen, obilligt och öfver höfvan klandrat vart närvar, representationssätt.
Andra hafva nu, då det ändtligen kommit i fråga att förändra det, förhållit sig dermed såsom man vanligen gör med denna verlden.
Man klagar öfver hennes uselhet och vedermödor; men då det allvarligen kommer i fråga att lemna henne, är det ändock ingen som vill.
Mig synes att det beröm, som vår representation fått i dag mot vanligheten tillgodonjuta, äfven är något öfverdrifvet.
Jag vill icke trötta eder, mine herrar! med att uppräkna hvarken hennes brister eller förtjenster.
Det torde vara nog att erinra om hvad en hvar känner, som en eller flera riksdagar deltagit i göromålens behandling, nemi. att denna går illa.
Ett annat lika eftertänkligt och lika ovedersägligt förhållande är, att upplyste, förmöglie, erfarne och aktningsvärde medlemmar af Svenska folket icke äro berättigade att deltaga i vår nationalrepresentation, sådan hon för närvar, är.
Jag menar nemi. de s. k. ståndspersonerne.
Är det billigt att längre utestänga dem?
Olägenheterna vid ärendenas behandling torde svårligen kunna afhjelpas med mindre än att de flere kamrar, hvaraf vår riksdag utgöres, varda färre, måhända två.
Om denna inskränkning göres, så är det nödvändigt att några sammanslås.
En talare på förmiddagen har trott, att all behöflig förändring vunnes, om man förenade PresteSt. samt R. o. Ad. till en öfre kammare samt Borgare- och BondcSltn uti en lägre.
Men om man gör sig reda för betydelsen af tvänne kamrar, sådana Europeiska statsförfattningarne hafva bildat dem, så finner man att den ene kammaren skall vara den andres granskare.
Kan man då begära, att de två Stånd, som hittills varit jemlika med oss i rättigheter, hädanefter skola underkasta sig vår granskning.
Jag tror icke att vi kunna begära det.
Och om vi gjorde det, så skulle försöket utan tvifvel misslyckas.
I alla fall är det tydligt, att Ft. o. Ad:s medlemmar, i händelse de skulle förenas med ett annat Stånd, nödvändigt måste inskränkas till lika antal med det Stånds ledamöter, med hvilka föreningen skedde.
Men då äro vi ock inne på den frågan, som Const.Utsk. först framställt, nemi. om inskränkning af representanternes antal i allmänhet.
Vi såsom de talrikaste måste då vara beredde på den största inskränkningen.
Skulle nu de orepresenterade, såsom rättvisan fordrar, förenas med de gamla Stånden: så är det klart alt inskränkning i R. o. Ad:s antal blir så mycket nödvändigare.
Om vi antaga det antal riksdagsmän, som Const.Utsk. föreslagit; så blifver deras mängd jemförelsevis med det som finnes i andra länder så stor, att mig veterligen är det blott Norrige, som har ett i förhållande till folkmängden lika talrikt.
Orri således en förändring i representationssättet är nödig, huru man betraktar saken, och äfven om man blott ville räkna på de fyra gamla Stan - Den 21 October e. m. 7l vidtaga någon rubbning i det gamla, utan att, för rättvisans skull, lemna inträde ät de orepresenterade.
För min del anser jag förändringen vara rättvis i hänseende till dem och nyttig i afseende på vårt arbetssätt.
Oin så förhåller sig, vore det oklokt att sälta sig deremot, just derföre att det vore orätt.
Om man antager alt förändring bör ske, så uppstår frågan: huru?
Det är icke nog, mine herrar! att, såsom någon talare gjort, tvärt förkasta Utsk:s förslag utan att föreslå något bättre.
De som icke vilja veta af någon förändring böra icke heller antaga det, sorn de anse förkastligt, under förhoppning att frågan just derigenom skall vid en kommande riksdag förfalla; ty det skulle möjligen kunna hända, att äfven ett omoget, ett oriktigt förslag klefve under tvingande omständigheter antaget.
Man torde icke behöfva gå längre tillbaka, än till början af denna riksdag, för att hemta en varning af hvad som då hände.
Förslaget till grundlagsförändring rör:de deparlementalstyrelsen, var visserligen icke sådant som det bort.
Delar deraf hade kunnat och efter min förmodan äfven bort derifrån afsöndras, för att göra återstoden användbarare.
Jag yrkade det, men förgäfves.
Förslaget antogs i sin helhet, och dagarna efteråt ångrade mången, att en myndighet blifvit undanröjd, som man genast ville hafva återställd.
JXär sådant kunnat hända med ett förslag underordnadt detta i vigt; hvad skulle då icke kunna hända med det förevarande?
Huru djup blefve icke ångern, och huru oersättlig förlusten?
Min mening är således, att, ehvad tanke man hyser, bör man uppriktigt försöka att få till grundlagsenlig behandling livilande det bästa förslag, som kan erhållas, så att, om den gamla hyddan faller, man må finna sig någorlunda hemmastadd och belåten i den nya.
Man bör söka att få ett förslag, som i sig sjelf är det förnuftsenligaste, så att det inom sig sjelft må äga grunden för sin varaktighet.
Det bör tillika i görligaste måtto vara enligt med vårt gällande statsskick, på det att vi sjelfve ej må vara främlingar i det nya.
Vi måste söka att få det enklaste, som är möjligt, så att det må vara latt verkställbar och lättfattligt för menige man, ihåg— kommande, såsom vi böre, att den stora mängden af Sveriges innebyggare äger den utmärkta rättigheten att deltaga i lagstiftning och beskattning; alt hon följaktligen har anspråk på sådana förslag, som hon kan fatta och älska, för att vilja dem upprätthålla.
Frågar man vidare: hvilka böra blifva riksdagsmän?
så svarar man lätteligen de kunnigaste, de klokaste, de dyrgdigaste, de oväldigaste.
Men hvar skall man finna dem?
Huru skall man få fram dem ur mängden och in i riksförsamlingen?
Coust.Utsk. har antagit en grundsats, som jag icke kan gilla, och mot hvilken flere talare redan höjt deras röster.
Det har vid valen antagit de flestes välde; men de fleste äro hvarken de kunnigaste, de klokaste, de dygdigaste eller de Den 2i October e. m. oväldigaste; utan de äro just motsatsen.
Mängdens välde är således det fruktansvärdaste af alla; ty det är råhetens, öfverilningens, de otyglade lidelsernas och fördenskull partiskhetens.
Antagom förr hvilket annat som helst, än detta.
Ulsk. vill hafva allmänna val, efter en allmän måttstock för valbarhet.
Hvilken är denna mätare?
Det är en yttre tillfällig omständighet; det är inkomst eller förmögenhet; det är penningen.
Hon gifver ingendera af de egenskaper jag uppräknat.
Det säkraste och vanligaste penningen gifver åt sin innehafvare är lättja; ty ägaren kan njuta allt ulan behof att genom egna ansträngningar utveckla sina anlag.
Ofta tillhör hon derföre de mindre dugliga Dessutom, ville man än medgifva mätarens riktighet, huru obillig är icke tillämpningen?
Om man t. ex., såsom Utsk. föreslagit, antager a5o r:dr såsom villkor för valrättens utöfning, hvem kan bevisa billigheten deraf, att den som äger 249 r:dr 47 sk. och 1 1 runstycken skall vara utestängd, då den som ägde 1 runstycke mera skulle vara berättigad att i valen deltaga.
Detla förhållande gör, att den s. k. valcensus aldrig kunnat bestå.
Han är dessutom stridande mot grunddragen uti Svenska riksförsamlingen, mot våra häfder och ur dem härledda grundsatser.
Adelsmannen, presten, borgaren eller bonden, han må vara fattig eller rik, blott han är sin egen, har varit berättigad att såsom riksdagsman deltaga uti fäderneslandets angelägenheter.
Detta sätt att gå tillväga höfves folk, som aldrig utmärkt sig genom förmögenhet, och som aldrig torde komma att göra det; men som desto mera utmärkt sig genom personlig duglighet under stora regenter.
Vi få icke glömma vår historia.
Vi måste framgå på samma bana, som våra fäder beträdt, om vi skola behålla den plats de åt oss förvärfvat, eller ock varda till intet.
En allmän måttstock är ock oriktig, derföre att det lika litet gifves menniskor i allmänhet, som det gifves t. ex. trianglar i allmänhet.