Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Om ni vill vara tillgänglig – säger han innerligt – för den tröst, jag tror mig kunna lofva er som den enda sanna, så får ni icke falla på den olycksaliga idén att vilja dö som en filosofisk hjälte.
Svårligen skall ni också kunna utföra den rollen ända till slutet.
Om ni än kunde tvinga er själf så vidt, att ni hölle god min i det yttre, skulle ert mod dock i verkligheten svikta.
Ståndaktighet och ro i dödsstunden är helt visst uteslutande ett godt samvetes arfvedel.
– Jag har hittills – genmäler Struensee med fattning och värdighet – varit ståndaktig under alla ödets tillskickelser, och skall, i enlighet med min karakter, icke kunna dö som en hycklare.
– Hyckleri – extemporerar prosten – skulle i ett sådant ögonblick vara ännu värre än tillkämpad ståndaktighet, fast sådant ju också vore ett slags hyckleri.
Men jag begär intet hyckleri af er, min käre grefve, jag begär blott, att ni skall skiljas hädan med vördnad för Gud, med synbar förnimmelse af evighetens närhet och med erkännande af hvad orätt, ni begått.
Först då vore ni mottaglig för den tröstens sötma, till hvars källa jag gärna vill föra er.
– På den ståndaktighet, ni hittills tror er ha visat, kan ni i detta fall icke förlita er.
De oangenäma upplefvelser, ni hittills haft – sjukdom och umbäranden eller slikt – kunna ju icke förliknas vid det, som väntar er nu.
Men kanske gör ni er ännu förhoppningar?
– Nej – säger Struensee och skakar sitt hufvud – jag gör mig alldeles icke några förhoppningar.
– Så betraktar ni åtminstone icke er död som helt nära förestående, ni vet icke bestämdt när slutet kommer.
Det kan väl ännu dröja några månader – prosten reser sig sakta, böjer sig öfver den fångne, ser honom spändt in i ögonen och tager hans hand – Men, herr grefve, om jag nu hade befallning att säga er: i öfvermorgon – eller i morgon – eller i dag skall ni dö – – skulle ni icke heller då låta modet sjunka?
– Det vet jag naturligtvis icke!
– Struensee rynkar pannan och lösgör sakta sin hand.
– Men om i så fall er förmenta ståndaktighet sviktade, och om det då vore för sent att söka och finna tröst och förhoppning – hur tror ni väl, att ni då skulle vara till mods?
Struensee svarar icke.
Oräkneliga tankefragment hvirfla som lösryckta flugvingar genom hans hufvud, men han kan icke samla dem till någonting helt eller klart.
Den påtvungna föreställningen om dödens omedelbara närhet spänner som en mara sina senstarka armar omkring hans bröst, och hans vakna förstånd kämpar förgäfves, han kan icke bli kvitt den tyngden öfver hjärtat.
Han inser väl, att prästen vill skrämma honom till Gud och finner det ovärdigt, men har icke kraft att harmas, ty maran släpper icke sitt tag, och ångesten sitter där han sitter.
Emellertid talar prosten Balthasar vidare, utgående från det svar, han förutsatt i sitt koncept, men som han aldrig fått:
– Ni ser således, att afsikten med våra samtal är viktig för er och förtjänar all er uppmärksamhet.
Jag söker intet ringare än förbereda er på ert, kanske nära förestående, steg in i evigheten – så att ni må kunna göra det med godt hopp.
Jag förmodar nu visserligen, att vi icke ha enahanda mening om människans tillstånd efter döden.
Men om ni också ända tills nu kunnat öfvertala er själf till den uppfattningen, att det icke gifves något kommande lif och alltså icke heller hvarken belöning eller straff – så har ni dock helt säkert aldrig varit af hjärtat öfvertygad därom.
Otaliga gånger måste er inre känsla ha motsagt er.
Ofta måste ni ha fasat för evigheten, om ni också till er egen olycka varit mäktig att alltid kväfva den förnimmelsen i dess linda.
Åtminstone kan ni hvarken nu eller någonsin bevisa, att det ingen evighet gifs.
Prästen tystnar, väntar tydligtvis på svar.
Struensee söker samla sina tankar.
Hans sinne är så vekt, så mottagligt för påverkan, att han känner det, som om denna väntan nödvändigtvis måste uppfyllas.
Sin trotsiga föresats att icke inlåta sig i onyttiga dispyter, har han redan frångått.
Han vill också gärna medgifva allt hvad prästen önskar, men hyckla eller ljuga gitter han icke.
– Nej, naturligtvis icke – svarar han eftertänksamt – och det är väl möjligt, att jag haft någon förnimmelse af evigheten, men jag erinrar mig för närvarande ingenting därom.
– Och föreställningen om er nära förestående död?
Hur envist han framhåller detta! – tanken surrar blixtsnabbt genom Struensees förnimmelse och lämnar efter sig liksom en frän doft af svafvel, men han svarar saktmodigt:
– Föreställningen, om att jag nu snart skall upphöra, är mig naturligtvis långt ifrån angenäm, jag fruktar för döden och önskar att lefva – till och med här i fängelset, ja under än mindre lyckliga förhållanden, ty lifvet själft medför en outsläcklig drift till fortvaro.
Annars kan jag icke säga, att utsikten till fullständig förintelse förskräcker mig.
Här tycker sig prosten Balthasar stå framför ett oöfverkomligt svalg af mörker utan botten, hvarför han instinktivt ryggar tillbaka och återtager den tanketråd, han nyss släppt:
– Ni måste åtminstone medgifva möjligheten af ett lif efter döden?
Och möjligheten är lika sannolik som omöjligheten, hvilken ni kanske tror på men icke kan bevisa.
Jag kunde med blotta förnuftskäl godtgöra den högsta sannolikheten – i förevarande fall nästan liktydig med visshet – om ett lif efter detta, men finner det för närvarande öfverflödigt.
Jag vill blott förutsätta möjligheten, som ni redan måst medgifva.
Om blott möjligheten finns, måste det redan vara af yttersta vikt för er att få veta, hur det kan gå er i detta eventuelt kommande lif, ty om ett sorgligt öde tilläfventyrs skulle vänta er där, kan ni i så fall söka det bästa medlet att förbättra det eller till och med att afvända det.
– Slutledningen är riktig – anmärker Struensee, hvars tankeverksamhet så småningom kvicknar under detta samtal med en lefvande människa.
– Finnes ett lif efter detta, skulle jag visserligen känna mig förpliktad att ställa det så – om icke lyckligt – åtminstone så drägligt som möjligt för mig där – men detta skall ni svårligen få mig att tro.
Mitt förstånd kan ni möjligen öfvertyga, ni kan förelägga mig bevis, mot hvilka jag ingenting kan invända, men jag fruktar, mitt hjärta kommer att bli oberördt däraf.
Min motsatta mening är så fast inväfd i mitt tänkesätt, jag har samlat så många skäl för den, gjort så många iakttagelser till dess befästande – ur anatomien och fysiken, att jag omöjligt tycker mig kunna lämna den.
Så mycket lofvar jag emellertid, att icke öfvermodigt motsätta mig era bemödanden till min upplysning utan så vidt möjligt komma er till mötes.
Jag vill icke heller någonsin hyckla, utan skall alltid uppriktigt säga er, hvarom jag är öfvertygad och hvarom icke.
Jag vill vara helt öppenhjärtig mot er, det öfverensstämmer bäst med min karakter, som mina vänner kunna intyga.
– Vill ni också lofva mig – tillägger prosten i innerlig ton, ty tillfället bör icke förloras, och han börjar redan öfvervinna sin nervösa ängslan för alla ingifvelser – lofva mig, att under våra undersökningar taga er till vara för de lättsinniga tänkesätt, ni, efter hvad jag tror, hittills hyllat, och som störtat er i detta eländes djup?
Frågan förefaller
Struensee alltför vidtsväfvande, och det bär honom emot att genom ett sådant löfte klippa sin andes vingar.
Men han förstår, att prästen egentligen syftar på det sensuella och svarar saktmodigt:
– Jag nekar icke till, att jag har lefvat lättsinnigt i världen; jag har också fått erfara följderna.
Prosten Balthasar låter ingifvelsen fara och håller sig till hvad han har.
– Jag litar på ert löfte, att ni vill a uppriktig mot mig.
I motsatt fall skulle ni väl – om också blott för någon kort tid – kunna föra mig bakom ljuset, men visserligen icke det allvetande högsta väsendet och ert eget samvete.
För mig vore det en outsäglig glädje, om jag kunde lyckas i min goda afsikt med er; men näst Gud, måste ni själf bidraga mest därtill.
Jag kan endast leda er.
Det tillkommer ju också er själf att bemöda er om er egen frälsning, och ni måste därtill använda all den tid, ni ännu kan ha öfrig.
Struensee sitter med nedböjdt hufvud, försjunken i sina egna tankar.
Där är i prästens väsen mycket som stöter honom tillbaka och mycket som drager honom till sig.
Där är i allt hvad den gudsmannen säger en blandning af varm medkänsla och kallt beräknande.
Han rifver hänsynslöst upp alla sår, för att genom smärtan tvinga sin skyddsling till andlig underkastelse; men detta sker tydligtvis af nitälskan, af medlidande, af omsorg för delinkventens eviga väl.
Medlidandet är alltför dyrbart för en olycklig; själfva närvaron af en människa, som talar, skänker lindring och förströelse åt den öfvergifne; så får han väl taga den oundvikliga smärtan på köpet!
Prosten talar vidare:
– Skulle ni nu vilja upplysa mig om ert religionssystem, så att jag därefter kan bedöma, hur vidt våra meningar tilläfventyrs äro skilda?
Jag förmodar väl, att ni icke är en kristen.
Ni kan lätt inse, hur högt jag måste önska, att ni blefve det.
Likväl är det alldeles icke min afsikt att påtvinga er kristendomen.
Jag hoppas snarare kunna göra den så viktig och älskansvärd för er, att den till sist blir ett oemotståndligt behof.
– Nej – säger Struensee blidt och stilla.
– Jag är visserligen icke någon kristen – långt därifrån.
Men jag erkänner och dyrkar ett högre väsen, och jag tror på, att världen och människosläktet ha sitt ursprung från Gud.
– Ni måste då också tro, att människan har en odödlig själ?
Jag har aldrig kunnat öfvertygas om, att en människa skulle bestå af två substanser.
För mig är människan blott en maskin – det är i enlighet med La Mettries system, som ni ser, men jag har icke upptagit min hypotes från hans skrifter, mina studier och min eftertanke ha med naturnödvändighet ledt mig till den.
Det är Gud som från början sätter maskinen i rörelse – men när den stannar, det vill säga när människan dör, är det slut, och hon har intet vidare hvarken att frukta eller hoppas.
Prosten Balthasar har af naturen ett koleriskt temperament, och blodet stiger honom åt hufvudet vid dessa hädiska ord, men i känslan af sitt ansvar behärskar han sin vrede och lägger band på sin tunga.
Han anmärker blott:
– Men hur vill ni förklara den mänskliga friheten, om hon blott är en maskin?
– Det är mycket lätt.
Hvad är frihet?
Föreställningen om, att en människa kan handla som hon vill, men hvad hon vill, bestämmes alltid af hvad hon förnimmer, af inflytelser utifrån eller inifrån.
Därmed frånkänner ni – tycks mig – en människas handlingar all moralisk betydelse?
Men det moraliska begreppet är skiftande som religionerna, olika i norr och söder.
Om en handling är moralisk eller icke beror på, hvad slags följder den har för samhället.
I och för sig är allt hvad en människa gör hvarken godt eller ondt, det är blott ett nödvändigt utslag af hennes sinnes beskaffenhet – och det finns många olika slags fåglar under Guds himmel och många underliga djur på vår Herres jord.
En tiger kan, i enlighet med sin natur, icke vara ömsint och godmodig, Titus har fina nerver, tack vare hvilka han finner sin lust i ädla handlingar, men Caligula har en instinkt, som drifver honom till debauche och grymhet.
Det högsta väsendet kan omöjligt bekymra sig om hvar handling af de myriader skapade varelser, som kräla i rymden.
Hvar människa måste handla i enlighet med sin natur och ingen kan förebrå henne detta – för så vidt hon kan beräkna sina handlingars följder och förhindra att de skada samhället.
Allt detta säger han högt och klart, med allvar och öfvertygelse, men när han möter prästens blick, som är stel af smärta och kristlig fasa, sjunker hans mod och han tillägger sakta:
– Tro icke, att jag därmed inbillar mig kunna försvara alla handlingar, som jag själf begått.
Många af dem ha vållat mig mycken oro, framför allt då jag tänker på, att jag dragit andra med mig i olycka.
Men efter lifvets slut fruktar jag intet straff.
Om jag också kunde medgifva, att Gud toge del af hvar människas görande och låtande, kan jag icke inse, hvarför sådana straff skulle behöfvas för att tillfredsställa Guds rättfärdighet.
Människan får redan här på jorden plikta tillräckligt för sina förseelser.
För min del har jag visserligen icke gått fri.
Yttre glans kan gömma ett stort lidande – och min lott har varit minst afundsvärd just när jag varit som mest afundad.
I synnerhet har jag under de senaste månaderna af min lyckas tid haft att kämpa med många pinsamma sinnesrörelser.
Länkarna rassla, han lyfter sin hand för att torka sina ögon, han kämpar synbarligen med en stark sinnesrörelse.
Prosten vet icke längre, hvad han skall säga, konceptet är slut, och han får ingen ingifvelse.
Hans ton är också osäker, utan all myndighet, då han frågar:
– Vill ni nu, till sist, också säga mig hvad ni egentligen har att invända mot kristendomen?
Fången sitter en stund tyst, som han eftersinnade, och svarar sedan:
– I främsta rummet detta: att den icke är en religion för alla.
Vore den en gudomlig uppenbarelse, vore den ensam den sanna vägen till Guds välbehag, så måste Gud nödvändigtvis ha funnit ett medel att göra den bekant för hela människosläktet.
Prosten reser sig för att bjuda farväl.
Han är icke beredd på att nu vederlägga sin lärjunges världsåskådning eller hans invändningar mot kristendomen.
Allt detta måste på förhand noga pröfvas och öfvervägas.
– Jag vill föreslå er – säger han – att läsa en förträfflig bok, som skulle bidraga mycket till upplysning af ert begrepp om religionen.
– Hvad är det för en bok? frågar Struensee med misstrogen min.
– Johann Friedrich Jerusalems:
Betraktelser öfver religionens förnämsta sanningar, en bok som ni kommer att läsa med stort nöje, om icke af annan orsak, så därför att den är så väl skrifven.
Jag vill gärna läsa den boken.
Han skulle med uppräckta händer ha mottagit, hvad prästen än föreslagit.
Att få sysselsätta sina tankar med någonting annat än döden, är för honom en lindring.
Han trycker med rörelse prostens hand; det förefaller honom redan, som om hans ende vän i världen nu skulle lämna honom.
Och tanken på tomheten förskräcker honom.
Men doktor Balthasar, som med tillfredsställelse lagt märke till hans sinnesrörelse, får plötsligt den ingifvelsen, att denna hans själs hälsosamma oro bör förökas.
Han vet ett medel: den fångne har mycket att förebrå sig i sitt uppträdande mot grefve Hartvig Bernstorff.
Prosten har hunnit halfvägs mot dörren, då han vänder sig om och kastar fram, liksom i förbigående:
– Det är sant – ni vet kanske icke, att grefve Bernstorff är död?
Det rycker till i Struensees ansikte, och hela hans kropp skakas som af frossa.
– Är han död?
– Ja – säger prosten, med själasörjarens hela allvar och värdighet – han är död.
Han har genom vishet, religion och fromhet häfdat sin karakter som en stor man ända till slutet, och det tros allmänt, herr grefve, att grämelsen under hans sista år förkortat hans lif.
Doktor Balthasar ser härvid på sitt offer med en blick full af förebråelser, och blodet stiger Struensee till kinderna.
(3 Mars.)
Ni står, sedan vårt första samtal, två dagar närmare evigheten, och en dag betyder nu för er lika mycket som annars ett år.
Ni måste då skynda att rädda er själ.
Den vördige prosten säger detta med stor myndighet, och Struensee känner mindre sympati för sin själasörjare, men lyssnar dock höfligt till hans anförande.
– Jag vet väl – ni tror för tillfället hvarken på, att det finns ett lif efter detta, eller att ni har en odödlig själ.
Ni känner ännu icke era fördelar.
Ni tror ännu på sanningen af er mening, att människan endast är en maskin och drager däraf flera slutledningar, än den innehåller.
Men ni vill väl icke utgifva den för annat än en filosofisk hypotes?
Fången fixerar prästen spändt, ty han är högligen förundrad öfver den nu godmodigt öfverseende, humoristiska tonen; och doktor Balthasar fortsätter, förnöjd öfver lärjungens uppmärksamhet:
– Låt oss då i dag betrakta saken från den synpunkten.
Det är visserligen icke nödigt, att jag inlåter mig på ett omständligare bedömande af er hypotes, ty att det icke finns ett tillkommande lif, kan ändå ingen bevisa ens från den utgångspunkten.
Men jag vill ändå göra det.
Så kan ni åtminstone icke misstänka mig för att vilja öfverraska er!
Han småler redan segervisst och räcker fram sin snustobaksdosa, snusar sedan själf med högsta elegans, knäpper bort några tobakskorn från sitt krås och talar vidare:
– En filosofisk hypotes är en sats, som jag antager för att därur förklara andra satser, företeelser och så vidare.
En sådan sats behöfver icke vara någon bevisad eller afgjord sanning, om den blott icke lider af inre motsägelse eller strider mot andra till fullo erkända sanningar och dessutom ägnar sig till förklaring af de obekanta ting, i och för hvilkas förklarande den antagits.
Därför är hypotesen så mycket bättre, ju lättare och mera otvunget det, man gärna vill förklara med den, kan förklaras med den; men den är så mycket sämre, ju mindre den ägnar sig därtill.
Måste jag taga nya hypoteser till hjälp, för att förklara hvad som kvarstår oförklaradt efter den första, blir han mer och mer osannolik och misstänkt, ju flera sådana hjälphypoteser behöfvas.
Om jag till exempel ville visa, hur det tillgår, att dag och natt, kallare och varmare årstider växla, så kan jag försöka på följande sätt:
Solen rör sig alla tjugufyra timmar omkring jorden.
Däraf komma dag och natt.
Men hvarpå bero de fyra årstiderna?
Solen rör sig i spiralgång.
Därigenom kommer hon allt emellanåt närmare jorden och förorsakar de varmare årstiderna.
Men de kallare?
Hon går, när tiden är inne, åter tillbaka i sin vindelgång och aflägsnar sig sålunda åter från jorden.
Nu är visserligen dag och natt, sommar och vinter förklarade.
Men därtill räckte icke den första hypotesen, att solen rör sig alla tjugufyra timmar omkring jorden.
Den måste stödjas af andra hypoteser.
Den kopernikanska hypotesen däremot behöfver icke sådana omsvep och förklarar allt för alla.
Jorden rör sig omkring solen på så vis, att hon dagligen vänder sig omkring sin egen axel och årligen tillryggalägger ett hvarf omkring solen.
Är nu icke den sista hypotesen mycket att föredraga framför den första, och har icke förnuftet för länge sedan hyllat den?
– Låt oss nu tillämpa samma regel på er hypotes: människan är en maskin.
Denna sats har ni antagit till förklaring af de fenomen, människan varseblifver.
Jag hoppas, ni icke utgifver den för en afgjord och bevisbar sanning, eljes måste jag bedja er ge mig riktiga bevis därför?
Den kan möjligen utsmyckas och göras trolig eller till och med sannolik genom några anatomiska anmärkningar, men dissektorn känner väl ändå blott de gröfre delarna af människan.
De finare och finaste undandraga sig hans blickar.
Således är intet tillfredsställande bevis för er sats möjligt.
– Om förlåtelse – invänder Struensee plötsligt – men det förefaller mig som om den sista slutsatsen hängde i luften.
Prosten rynkar pannan, hans ögonbryn löpa samman så, att de bilda ett enda sammanhängande, energiskt streck ofvan näsroten, och han ser på sin lärjunge med en ogillande blick.
– Hur – hur menar ni?
– Er slutledning hvilar på ett falskt antagande.
Också de finaste delarna af en människas kropp kan dissektorn studera.
Han kan se allt hvad där finns att se.
Jag har undersökt glandula pinealis genom mikroskop – vissa filosofer mena ju, att den lilla körteln skulle vara själens säte –
– Jag beklagar – säger prosten – men den knappa tid vi ha oss tillmätt medgifver icke någon granskning af de olika filosofiska systemen.
Hufvudsaken är härvidlag, att er sats icke kan bevisas.
– Och med hvad rätt antager ni detta?
– Med hvad rätt? upprepar prosten Münter, otålig öfver detta oförutsedda afbrott, som drifver honom ut på extemporerandets glanskis; men han behärskar sig strax och svarar med faderlig blidhet.
– Jag är öfvertygad om, att ni skulle ha försökt bevisa er sats, om ni trott det vara möjligt.
– Under andra förhållanden skulle det utan tvifvel ha varit mig mycket lätt – Struensee lyfter sin hand och ser med ett vemodigt småleende på sin kedja, – Som det nu är, tycks mig striden ojämn.
Ni har tillgång till alla hjälpmedel – och ni återvänder till mig från ert bibliotek så stark som jätten Antäus, när han berört sin moder jorden.
Jag skulle också behöfva stöd af mina böcker, för att kunna bevisa min sats; men jag vill försöka göra det ändå.
– Det skall visserligen intressera mig att höra – säger prosten Balthasar och knäpper otåligt på locket af sin snustobaksdosa – men det är bortkastad tid.
– Låt mig försöka i alla fall!
Jag vill då först och främst söka definiera begreppet maskin.
En maskin är en sammansättning af en mängd olika delar, hvilka samverka och genom sin samverkan åstadkomma en kraftutveckling.
Är detta en riktig definition, så behöfver ni blott kasta en blick i människans inre, för att konstatera sanningen af min sats.
Människans kropp är i själfva verket en utomordentligt sinnrik maskin, hvars alla delar, från den största till den minsta, från den gröfsta till den finaste, samverka till åstadkommande af kraftutvecklingen, det vill säga lifvet.
Huru människomaskinen verkar, har Haller till fullständig evidens förklarat i sin lära om irritabiliteten – –
– Allt detta må gälla för hvad det kan – afbryter prosten – men det är ju icke bevis!
Med en liknande induktion skulle man ju kunna påstå, att en apa är en människa – i yttre och inre mening finns det ju åtskilliga likheter.
Ni har alltså icke kunnat bevisa er sats, och jag hoppas, att ni hädanefter icke vill utge den för annat än en hypotes – om ni också för egen del håller den för mycket sannolik.
Struensee lyfter sin fria hand och stryker den öfver sin panna.
Han måste erkänna för sig själf, att beviset saknas, och anstränger sig förgäfves, att finna en logisk slutledning till denna sanning, som förefaller honom så klar.
Dock, hvad tjänar det till att fasthålla den?
Prästen lär icke kunna öfvertygas, och att tänka förorsakar honom själf en stor ansträngning.
Det kommer sig af hans allmänna andliga kraftnedsättning.
– Vid ett annat tillfälle – säger han – och under andra omständigheter skulle jag ovedersägligen kunnat bevisa mitt påstående.
Som det nu är, får jag väl nöja mig med, att ni behandlar det som en hypotes.
– Nåväl – utbrister prosten, synbart förnöjd öfver att nu åter befinna sig inom konceptets råmärken.
– Vi måste då först se till om hypotesen lider af inre motsägelse eller strider mot andra, afgjorda sanningar.
Jag vill i hufvudsak antaga er egen definition.
En maskin är en sammansättning af olika, icke villkorligt verkande delar, som äro så förknippade, att den enas rörelse alltid bestämmer den andras.
Om jag nu också kunde medgifva, att er hypotes icke lider af någon inre motsägelse, så måste jag dock tillstå, att den strider mot andra bevisade sanningar.
Människan kan till exempel uträtta någonting utan kroppslig rörelse.
En enkel tanke, ja själfva förnimmelsen af tillvaro äro verkningar utan sådan rörelse.
Vore människan en maskin, skulle hon icke kunna tänka och förnimma, ty en maskins verkningar bestå uteslutande i rörelse.
Vidare förnekar ni icke ens själf, att människan åstadkommer villkorliga och fria handlingar.
Men en maskin består, enligt sitt begrepp, af idel ovillkorliga delar, som alltså i och för sig icke kunna verka villkorligt.
Vore människan blott en maskin, hur skulle hon då kunna handla villkorligt och fritt?
Allt detta säger prästen liksom i ett enda andedrag.
För hvar punkt flyga tusen motsägelser genom Struensees hjärna.
Tanke och förnimmelse förutsätta ju rörelse – hjärtats, d. v. s. lifvets, kanske också hjärnans, nervsystemets centrum.
Prästen har icke heller förstått det Hallerska systemet om irritabiliteten – däraf förklaras ju just människans så kallade villkorliga och fria handlingar som rent automatiska resultat af yttre eller inre påverkan, någonting liknande ljusets inverkan på vissa blommor, som tyckas ha förmåga att handla villkorligt och fritt, när de sluta sig för aftonens mörker och kyla eller öppna sig för morgonens sol.
– Men han kan icke framställa allt detta så klart, att det blir begripligt för prästen, därför gitter han icke disputera.
Prosten lägger märke till hans trötta min och förstår den på sitt vis.
– Ni ser, herr grefve – utbrister han triumferande – hypotesens öde är redan afgjordt.
Det är en falsk sats.
Den är således icke värdig att bibehållas af en förståndig man.
– Men låt oss i alla fall icke strax bortkasta den.