Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon betraktade den tid, hvilken skulle åtgå för att återförena henne med Lauritz, som ett slags skärseld, der ett lidande mer eller mindre ej borde räknas så noga.
Men mycket hade hon velat uppoffra för att slippa att ge sin son en styffader.
Då hon inträdde i herr Tönnes rum, satt Konkordia åter bredvid honom; och lifvande måtte hennes tal ha varit, ty den ärevördige gamle mannens anlete lyste af frid, och hans ögon mötte med så stor kärlek den inträdande dottern, att hon tydligt erfor hur isen kring hennes hjerta brast.
Inom ett par ögonblick låg hon på knä vid hans stol med hufvudet mot hans bröst.
”Min Juanna ... detta är verkligen du – min återfunna dotter ...
Gud välsigne dina tårar ... de äro varma ... ditt hjerta blir då åter varmt.
Du skall lära dig att Gud gaf oss smärtan till att rena oss, icke att för alltid bortvända vår blick från det, som han lemnat oss qvar.”
”Min dyre, dyre fader, förlåt, om jag varit grym ...
Ack, ack!”
”Lugna dig, mitt ömma barn, lugna dig i alla afseenden!
Min kärlek har ju icke afsett att vara ett tvång för dig, och jag har blott önskat din förbindelse med Engelbert.
Aldrig – märk det, min Juanna – ville jag lefva en så bitter dag som den, då jag fordrade ett offer af dig ...
Se upp på mig, mitt barn ... jag dör nöjd, om jag blott vet att du åter blifvit något af min fordna lefvande Juanna.”
Utan att ännu lyfta hufvudet från faderns bröst, sade den unga enkan:
”Konkordia, lemna oss ensamma en liten stund!”
Och Konkordia gick.
”Älskade fader” – nu såg dottern med en djup och full blick på den gamle – ”säg mig, vid det heliga minnet af min moder, skulle jag hafva uppfyllt detta milda guldrena hjertas högsta önskan i lifvet, om jag gifter mig med min kusin?”
”Ja, barn, det är säkert.
Men du vet hvad jag ofta sagt, att menniskans blick i tidens ting är skum och att jag derföre icke har att gifva dig som säkerhet mer än min förhoppning att detta af allt skulle blifva bäst.
Men blefve det motsatsen ... o, min Juanna, min Juanna!”
”Det är nog fader!
Vi skola hoppas att hvad som må ske, sker i den rätta stunden ...
Ännu denna qväll blifver jag
Engelberts trolofvade, om han är nöjd med så litet, som jag kan gifva.”
”Icke så brådtom, barn, icke så brådtom – gif dig tid!”
”Nej, fader, hvad som skall ske, måste ske straxt!”
Och liksom bortförd af en feber, hade hon ingen ro förrän offret var fullbordadt ...
Engelbert inkallades, och med lugn röst, men med flämtande hjerta sade hon:
”Är det så som min far säger, Engelbert – har du icke större fordringar än att en enka, hvars varmaste och bästa känslor byggt sitt bo i grafven, kan uppfylla dem?”
”Om dessa känslor, Juanna, byggt sitt bo i grafven, så kunna andra upplefva, som ...”
”Förvilla dig ej!
Både mitt förstånd och mitt hjerta säger mig att jag icke är skapad att älska mer än en gång.
Men jag lofvar högtidligt att blifva för dig en god, omtänksam och trofast hustru, hvilken alltid vill vara tacksam för det undseende, du visar henne i det, som kan fattas.”
”Nåväl, Juanna, detta att börja med ...
Jag blir aldrig fordrande, och du skall aldrig behöfva beklaga dig öfver en man, som älskat dig nog länge och nog djupt för att ha lärt att styra sig sjelf och i första rummet se på din lycka.
Vid detta sansade och ädelsinnade svar framräckte Juanna handen ...
Förbundet var afslutadt.
Tvänne månader senare hade man på Byborg firat både bröllop och begrafning.
Dottern hade ombytt namn, fadern boning: nu sof herr Tönne godt i sin djupa bädd, och Juanna uppehölls af den höga känslan att hafva beredt honom den största sällhet, han kunde erfara, innan han fick utbyta jorden mot himlen.
Omkring en månad efter begrafningen egde en dag i mars följande samtal rum emellan de unga makarne, hvilka bebodde den undra våningen.
Juanna satt i ett litet hörnrum och var sysselsatt på den långa söndagseftermiddagen med att utlägga korten till en patians, hvaraf hon syntes vara helt och hållet upptagen.
Den nye äkta mannen halflåg på soffan med en avisa i handen, och den lille Lauritz sof i andra hörnet på en fiol, som hans styffar gjort åt honom, och på hvars trådsträngar han gnidit, tills han öfverraskades af sömnen, ännu hållande stråken mellan de små fingrarna.
Ett par gånger hade Engelbert lagt bort bladet och sett forskande på hustrun, men hon såg endast på korten.
”Min bästa Juanna, hvad kan så mycket intressera dig i den der sysselsättningen?”
”Det intresserar mig icke mycket, men den är en hjelplig förströelse.
Man tänker på något, om man har något i tankarne, och man ser om det slår in.”
”I alla fall”, återtog mannen, ”skulle man förmoda att en blott hjelplig förströelse kunde vara närmare till hands.
Det borde ju finnas tusen saker att tala om för ett nygift par.”
”Jag skall säga dig, Engelbert, att jag aldrig ansett oss som ett nygift par.
Vi ha så länge känt hvarandra, vi äro syskonbarn, uppfödda i slägtskap, och det der allt bidrager till att vår förbindelse icke har någonting nytt, hvilket skulle förefallit, mig åtminstone, oändligt mera tråkigt.”
”Det är således att hoppas, min goda Juanna – du ser hur troget jag håller det löftet jag gaf dig på vår första lysningsdag, att icke besvära dig med onödigt kärleksspråk – det är således att hoppas att du icke finner din ställning alltför odräglig?”
”Jag finner den sådan jag på förhand visste att den måste bli, nemligen mycket bra, sedan jag tagit mitt parti att betrakta den som sådan.”
”Det vill säga”
– Engelbert ryckte häftigt till bakom avisan, som han syntes tanklöst leka med – ”att du sjelf skapat vår ställning, innan den ännu börjat.”
”Naturligtvis.”
”Föreställ dig emellertid att jag varit nog tokig att inbilla mig att jag genom mitt öfverlagda väsende, mina få pretentioner och framför allt genom de känslor af aktning och undseende, hvarmed jag möter din torra likgiltighet, haft någon del i detta förhållande, som du gifvet rubriken af mycket bra!”
”Det glömde jag att i orden erkänna, men du kan vara viss att jag ser ditt förnuft.”
”Min gud, du ser det, du erkänner det?”
Engelbert var på väg att springa upp, men tryckte sig fastare ned på soffan.
”Lita derpå, min vän!”
”Men det visste du dock ej på förhand?” ”Jo, jag hade sagt mig, att då en man på sådana vilkor ville gifta sig, skulle han icke, sedan det skett, äfventyra den stackars trefnad och ro, han kunde ha, genom ett uppförande, som torde störa båda delarne, åtminstone för honom sjelf.”
”Ditt resonemang har en egen klarhet, men om, emedan allt kan tänkas, din uträkning slagit fel, skulle det då endast vara för mig som trefnaden och ron stördes?”
”Helt och hållet.”
”Högst märkvärdigt”...
Blodet började flyta raskare i den unge mannens ådror ... ”Hurudan jag än blir, huru mitt lynne utvecklar sig, jag stör då aldrig dig?”
”Nej, kära Engelbert, och det hoppas jag att du ej heller önskar.”
”Icke i dag, icke i morgon, icke i öfvermorgon, icke så länge jag förmår hålla fast en skenande tanke; men om jag – jag som ej på förhand kan utstaka gången af min menskliga och bräckliga natur – om jag möjligen faller i hvarjehanda frestelser och faror, om jag tröttnar, om jag lider, om jag tager en rekreation för all denna ro – hvad då, skulle det på dig verka alls ingenting?”
”Jo, jag funne det ledsamt.”
”Jaså – men det skulle icke smärta, icke störa, icke vidare inverka?”
”Det vet jag icke, min vän, men uppriktigt: jag förmodar att det behöfdes något annat för att hos mig verka en skakning.”
Engelbert såg länge på henne, men han sade endast:
”Ack, ack, ack!”
”Jag tror”, återtog Juanna, ”att vi icke gå längre i vårt samtal – det är icke nyttigt för dig!”
”Blott detta – svara mig blott på detta:
Om jag felar, blir du barmhertig, eller ser du det icke ens?”
”Jag ser nog hvad du gör i både godt och ondt, och alltid skall du hos mig finna ett hjerta beredt att förlåta, glömma och, om så behöfves, öfverkorsa ...”
”... men icke lida – aldrig lida?”
”Min vän, jag har lidit så mycket att, om det är den känslan du önskar framkalla, jag hoppas att du skall misslyckas.”
– ”Jojo men, jojo men!”
”Men hur var det, Engelbert – ärnade du dig icke till kapellgården i eftermiddag?”
”Tant Stefana kom ju icke till dig, såsom du bedt henne.”
”Derföre må icke du stanna hemma.
Min salig mans moder” – Juanna uttalade dessa ord lika tonlöst som de andra – ”tycker icke mera om Byborg nu, något, som jag både fattar och ursäktar ...
Rid du till kapellgården och språka med vännerna!”
”Ja, der bor en uppfriskande hustrefnad.
Konkordia styr både sin Sune och sin lille herr Peder Gude på ett sätt, som ger lust och fröjd att skåda, och ändå vet jag att hon icke älskade sin man, då, de gifte sig.”
”Så hade hon heller icke älskat någon annan.”
”Hvem vet.”
Juanna upplyfte ögonen.
Men inseende att experimentet kunde blifva farligt och kosta honom Konkordias gunst och vänskap, som han för ingen del ville förlora, teg han; och straxt derefter sjönko Juannas ögon ned på patianskorten, på hvilka de hvilade med samma uttryck som då samtalet begynte.
Sedan den äkta mannen tagit afsked och försvunnit, satt hon ännu en stund stilla, lyssnande till genljudet af hästhofvarne.
Derefter steg hon sakta upp, gick på tå fram till soffan och kysste lätt sin sons lockar.
Derpå sysselsatte hon sig än en gång begrundande med korten, men blicken blef allt mer och mer slö, tilldess hon tog nyckelknippan från bordet och begaf sig ut på en rund i alla bodar och skåp.
Men hördes ett gladt ord eller prat, der hon skred fram, tystnade det straxt: det förekom som om allt lif gick ur vägen för henne.
Den aldrig glömda festen.
En afton – nära fem år efter de senaste händelserna – voro på Byborg alla rummen i nedra våningen präktigt upplysta.
Man hade i dag en vigtig högtidlighet på den gamla herregården: den nye herrskaren firade sitt tillträde till det länge väntade fideikommisset.
Innan ännu ett par dagar framlidit i oktober skulle han vara på väg, och festen gällde således äfven ett afsked från grannarne.
Det var dock ännu icke beslutadt huru snart familjen skulle flytta dit, och familjen bestod nu, förutom mannen, hustrun och den lille Lauritz, af tvänne små flickor, den ena mellan tre och fyra, den andra två år gammal.
Herr ryttmästaren, som nu tagit afsked, är icke alls att igenkänna.
Han pratar högt och förnämt, spelar högt, då det så bär till, dricker flitigt, antingen det bär till eller ej, och företager sig att göra pastorskan i kapellgården sin trägna uppvaktning, ehuru han af henne får höra de skarpaste sanningar och de dristigaste tillrättavisningar.
Mot lille Lauritz tar han ständigt ett beskyddande sätt och tycks ha kommit in i den fixa idén att han i denne upptagit en fosterson, som också måste ha sin lilla andel i ett och annat.
Mot sin hustru ändtligen har han fått i gång en temligen vårdslös ton, som bör beteckna hans sjelfständighet och dölja den känsla, han ej mäktat döda.
Men hurudan är nu Juanna åtta år efter Lauritz’ bortgång?
Har hon åter blifvit det ljufva väsende, som glöder, älskar och sprider värma?
Det anförda samtal, som hon vid början af äktenskapet haft med sin make, hade alltför mycket burit förutsägelsens prägel.
Bära sig åt hur han ville – och han hade sannerligen burit sig åt på mångahanda sätt – kunde ryttmästaren icke få henne hvarken i vrede, förskräckelse, sorg eller misströstan, ännu mindre glädje.
Han blef häröfver ibland så utom sig att han kände sig storligen frestad att bryta och slå sönder allt hvad i rummet fanns.
Men slungade han med förvånande skicklighet omkring en stol för att sedan låta den handlöst falla hvar det bar sig, tog hon lugnt upp den och ställde den på dess plats.
Hon påminde sig huru han en gång isärslitit hennes konvaljebukett och slungat bort blommorna, och när han redan då egde ett ohejdadt sinne, hvad under att han nu lät det bryta sig hvart det ville gå.
Kastade han soffdynan i andra väggen, låtsade hon icke märka det; och företog han sig att duktigt skrifta upp sin styfson, ”långa pojken, som gick i vägen öfverallt”, teg hon äfven, men lät gossen straxt derefter få göra ett alltid ifrigt efterlängtadt besök hos farmodern, som afgudade honom och som, alltsedan Juanna gift sig, blifvit samma kraftfulla natur som fordom för att ständigt kunna öka den lilla förmögenhet, hon skulle lemna sin sonson.
Gästerna hade i stora salen börjat med de vanliga landtliga lekarne, och munterheten i sällskapstonen, angifven af värden, som i dag var i ett särdeles gnistrande, upprymdt och uppsluppet lynne, stod just i högsta flor, då han sjelf smög sig undan för att inne i sitt eget rum – gamle herr Tönnes fridfulla kammare – träffa några personer, som i följd af öfverenskommelse och på hans vink en efter annan aflägsnat sig.
Det skulle nemligen tillställas en af dessa muntrationer, som den tiden voro både på modet och i smaken, nemligen en stor utklädning, ett slags maskerad; men då herr ryttmästaren fann diverse saker fattas, skyndade han att söka sin hustru i något af de innersta rummen, der han också fann henne sysselsatt med att öfverse ett bord, som här på förhand var dukadt för fruntimren.
”Ett ord, Juanna ... den der krämen synes mig tillräckligt garnerad nu!”
Juanna lade tillbaka teskeden på de syltade pomeranserna.
”Hvad är det om?”.
”Du har ju glömt att plocka fram de der småsakerna, som jag skulle styra ut Engela med: litet hvitt flor, litet silfverpapper och sådant skräp – du vet hon skall föreställa sinnebilden af månen, då vi, ett resande sällskap från denna planet, tänka besöka jorden för att gifva den litet nyheter från sin närmaste vän.”
”Engela är redan i säng – det var icke för ett så litet barn att hålla sig vaken så länge.”
”Hon kan väckas upp för sitt eget nöje.”
”Dessutom fins här hvarken hvitt flor eller silfverpapper.”
”Misstag, min nådiga vän!
Uppe på en af vindskamrarna i den gamla ekkistan ligger en hel del sådant, som blef öfver efter salig gubbens begrafning.
Jag hoppas att efter fem år det icke kan anses vara profanerande att röra vid det.”
”Du rör dock icke vid det!” svarade Juanna med hvarken hög eller sänkt ton, men med ett isande uttryck.
”Och tänk icke på att väcka flickan för att utstyra henne med öfverlefvorna af hennes vördnadsvärde morfars likståt.”
”Alltid samma högtidligheter!
Jag tycker hur du skall taga dig väl ut och hur ämabel du skall bli i din nya ställning på min stora egendom – inbillar du dig kanske att vi der skola gå i likprocession hvar dag?
Nej, då vill jag ändtligen börja lefva och känna om du ej alldeles qväft mig i denna isregion.”
”Skall någon utklädning ske före maten, så är det bäst att skynda – eljest blir det ingen ätning innan långt på natten.”
”Det gör ingenting.
Vi äta, när vi bli hungriga, och fortsätta se’n till morgonen ...
Men en sak, om jag afstår från Engela – skulle det då vara möjligt att få låna nycklarna till de heliga kamrarne deruppe, der du bland andra reliker äfven gömmer gubbens ungdomsrockar!
Vi behöfde såväl ett par af dem.”
”De rockarna lemnar jag icke.”
”Du gör då alls ingenting af hvad jag vill!
Huru skall det ta sig ut, när vi komma på min stora egendom?”
”Tiden är föga lämplig att begrunda den frågan.”
”Åh ja, jag har länge förstått uträkningen.
Du tänker qvarstanna här, och det låter sig göra till en början, men ifall jag säljer detta gamla korpnästet ...”
”Kom du för affärers skull?”
”Får jag gubbens rockar?”
”Ingalunda.
Men jag har ett par karldrägter, som du aldrig sett, från någon äldre generation – dem skall jag gå efter.”
”Nå, det var då ändtligen en älskvärdhet!
Ack, Juanna, marmorqvinna, du skulle kunna göra med mig hvad du ville, blott du hade håg dertill, ty hur tråkig, enformig, stel och sträf du är, har du dock i behåll din skönhet och din spanska grandezza, och jag vill särskilt komplimentera dig för den här hvita drägten, som du bär i qväll.”
Utan ett ord tog Juanna upp téskeden och pomeranserna för att sluta garneringen af krämen.
”Hvad?” utropade den äkta mannen misslynt.
”Jag trodde att du skulle gå straxt ... gör det – jag kan ganska väl sluta detta under tiden ...
Se, här kommer ju dessutom förstärkning: fru pastorskan med en nymf i hvardera handen, den ena hel- och den andra halfsofvande.
Skola då alla barnungar somna i qväll?
Jag hoppades att mamsellerna Jetta och Laurentia skulle hedra min tillställning, åtminstone med sin närvaro.”
”Få de otacksamma nymferna inhysas i barnkammaren, kära Juanna?” frågade Konkordia och tog, utan att afvakta vidare svar, den välkända vägen.
Juanna hade slutat sitt bestyr och gått ut för att uppfylla det löfte, hon gifvit sin man, som emellertid blef qvar i det stora halfmörka rummet för att vänta antingen sin hustrus återkomst eller pastorskans, hvilken senare icke länge lät vänta på sig.
”Hvad står ryttmästaren på post här för?”
”Olyckligtvis icke för min fordna doktorinna och närvarande själasörjarinna – jag står här för ingen annan än min högtärade fru gemål, som lofvat mig ett par rockar och västar från farfars farfars tid.
Ack, om ni ville förena er med oss månfarare!
Ni kan icke tro hur väl jag skulle uppvakta er på resan.”
”Nej, jag är icke vid humör i dag.”
”Ni, som kan allt hvad ni vill, måtte väl kunna hålla ett stycke dåligt lynne inom lås och bom!
Låt beveka er – jag känner att jag skulle kunna säga dubbelt så många qvickheter och dubbelt så många osanningar, om jag finge följa i ert släptåg.”
”Ni kan vara tillfreds med de plattheter, ni redan sagt, min käre herr ryttmästare ...
Nå, får ni Juanna att lemna Byborg, tror ni?”
”Då jag arrangerat min stora egendom, der allt, särdeles inomhus, är fullkomligt förfallet, med ett ord, när värdinnan behöfs, kommer hon nog.”
”Hon har då lofvat?”
”Nej, men ni vet att hon strikte håller sig vid pligten, och qvinnan skall följa mannen.”
”Ja, nog är hon samvetsgrann till ytterlighet; ändock tviflar jag på att hon lemnar det här stället.”
”Fru pastorskan tviflar alltid på min makt, derföre att hon sjelf motstått den.
Hvad jag skulle varit högfärdig, om jag en enda gång lyckats att göra den hedervärde herr Sune någon liten oro!”
”Jag tar mig dristigheten erinra er att ni talar om min man, som heder är värd i en mening hvilken ni ensam tycks förstå!”
Konkordia hade satt på sig sin stora matrone-air och såg icke ut som om det lönat sig att komma igen med flera qvickheter.
I denna stund inträdde lyckligtvis Juanna.
”Nå, min ömma vän, det var en makalös godhet ... och drägterna tyckas vara ännu makalösare.”
”Jag trodde att de voro för små – derföre tog jag blott en drägt, men jag går genast tillbaka, ty med ljuset i hand och kläderna på armen kunde jag ej stänga dörren.”
”Åh, de bli förträffliga ...
Men låt mig hjelpa dig!”
”Nej, tack!”
Juanna var åter borta.
”Nå”, utbrast ryttmästaren stoltserande, ”säg nu att min hustru icke är älskvärd af annat än blott pligt – står det i hela vigselformuläret ett ord, som tyder på skyldigheten att skaffa maskradkläder?
Det är klart att min förestående resa mjukat upp henne.
Man skall, parole d’honneur, se att, då jag återkommer, hon blir som lärkan i skyn.”
”Ja”, svarade Konkordia med gäckande ton, ”det skall nog upplifva henne att känna sig rätt i frihet en tid, och då Lauritz nu skall bli helpensionär hos oss, kommer hon nog att trifvas i vår lilla krets ... ”Min gud”, afbröt hon häftigt, ”hvad i herrans namn var det för ett besynnerligt rop?”
”Vid min själ var det ej uppifrån, och om det icke vore omöjligt, skulle jag svära på att den genomträngande rösten var Juannas, men Juanna bli skrämd – det är otänkbart!
I detsamma skyndade han dock ut och uppför trappan till andra våningen.
Konkordia följde hastigt efter.
Inne i salen, der gästerna skrattade och bullrade i lek och ringdansar, hade man ingenting hört – ännu.
Då ryttmästaren under oupphörliga rop: ”Hvad står på?” hunnit upp i det rum, som fordom utgjort Juannas förmak, men nu blifvit förvandladt till en nederlagsplats för alla de saker, som stått i gamle herr Tönnes rum, blef han varse sin hustru, som stod midt på golfvet med ett flämtande ljus i handen och så hvit i ansigtet att ingen skilnad syntes mellan detta och den hvita drägten, som hon bar.
”Juanna, min vän, var det du som ropade så förskräckligt – har du blifvit skrämd?”
”Det må väl synas!” sade Konkordia, som hunnit fram och nu tog ljusstaken ur den krampaktigt slutna darrande handen ... ”Den stora schalen, som hon nyss hade på sig, ligger vid andra dörren.”
Mekaniskt vände Juanna ögonen åt denna plats.
Schalen låg der verkligen, men med ena snibben fastlåst mellan tröskeln och dörren.
”Hvad vill ni mig?” frågade hon med stormande otålighet.
”Hvarom är det?”
Den dödshvita färgen vek hastigt undan, och en rodnad mörkare än både blod och purpur steg upp på kinderna.
”Hvad det är?” utbrast sträft ryttmästaren.
”Jag hör ett rop, som sliter sönder mina öron, jag ser dig sådan att blotta din åsyn kan skrämma folk på flykten, och du frågar hvad jag vill ....
Kom nu från kölden ... tag upp schalen, fru Sune, och svep om henne!”
”Rör icke schalen, Konkordia!
Jag går ned ...
Skynda, skynda, skynda ...
Stig ni förut – jag stänger sjelf dörren till mina rum.”
”Schalen skall du ha på dig!” sade mannen och sprang sjelf till dörren ... ”Jaså, den är fast ...
Det är således derinne som du haft någon syn – tag hit nyckeln, så får jag lossa snibben.”
”Den dörren öppnar ingen annan än jag!”
Och i detsamma ryckte hon med förvånande styrka schalen från dörren så att ena stycket blef qvar derinne.
”Kom nu!”
Ryttmästaren och Konkordia, båda djupt slagna öfver en häftighet så helt och hållet utom Juannas väsende, följde henne långsamt; men då hon tillslutit yttre rummet och liksom på en sky flugit nedför trappan, skyndade de efter, fruktande att hon i den utomordentliga spänning, hvari hon var, skulle ila ut på sjelfva gården.
Men hon skyndade in i barnens kammare, der hon handlöst kastade sig ned på en stol framför den nedfalnade spisbrasan.
I början tycktes hon ej gifva bestämd akt på att de följt henne, men då det skett, reste hon sig och sade med en förändrad, ljuf och smekande ton, liksom den fordna Juannas:
”Mina vänner, lemna mig nu och bry er icke om mig, åtminstone på en timma, en enda timma, som jag behöfver – det ser ni.
Ifall jag kan tala om det, som händt mig, så gör jag det ... men i Herran Guds namn lemna mig nu, eljest förvirras mitt förstånd!”
Både maken och vännen insågo att hon behöfde ensamheten, och de lemnade henne, ehuru båda sjelfva i en stark spänning.
”Hörde ni rätt på hennes röst?” sade ryttmästaren, helt och hållet befriad från all håg till lek och lust, då de åter inkommit i det nämda serveringsrummet.
”Ja”, svarade Konkordia, i hvars egen röst fanns en förgäfves beherrskad darrning, ”det var den fordna Juannas ...
Något outransakligt har händt.”
”Detta outransakliga är att hon inbillat sig ha haft någon syn, vare sig af salig gubben, då hon skulle röra vid de gamla kläderna, eller af någon annan i den der inre helgedomen, der allt står såsom fordom.”
”Ts ... säg icke ett ord – gå in till sällskapet och låtsa för guds skull icke om någonting ...
Men hvarföre ha lekarne och bullret derinne tystnat?”
Med en ny undran inträdde båda och möttes af en rätt besynnerlig anblick.
Alla gästerna stodo der, liksom de blifvit afbrutna midt i sitt nöje, i spridda grupper, talande ifrigt, frågande och svarande om hvarandra.
Någon hade nyss berättat om ett skrik och en svimning och om en utklädd person, som, färdig före de öfriga, ensam velat tillställa ett gyckel.
Men ingen visste reda på den utklädde personen, som varit så elak.
Han hade flugit upp- eller nedför någon af trapporna och skrämt någon, som varit uppe i ett af de öfra rummen ...
Var det Juanna sjelf eller hvem i guds namn var det som skrikit och svimnat?
”Hvad i all verlden står på, mitt herrskap?” frågade Konkordia med högljudd röst, som nu fått stadighet.
”Nu på stunden träffade jag Juanna i barnkammaren, der jag lemnade mina små sömniga flickor.”
Men då var det någon annan – ehuru det hade sagts att det bestämdt var Juanna.
I alla fall borde den utklädda personen sökas fram ....
Men ingen af de utklädda, hvilka, väckta till nyfikenhet, störtade in i salen i halfva eller hela kostymer, den ena med masken i hand, den andra med peruken bakfram, den tredje med halfmånen på ena örat, ville erkänna sig ha varit den person, som man sett springa i trappan, hvad som dock icke troddes, utan ansågs såsom en öfverenskommelse att icke förråda maskradens små hemligheter.