Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa senare äro i allmänhet taladt fångna i den föreställnjngen, att det tryckta ordet och det talade ordet äro två skilda saker.
Ordets offentlighet har för dem en högtidlig klang, derunder inbegri-pes föreställningar om något till sin verksamhet särdeles storartadt, dels något skräckinjagande, något olycksbådande och dystert, något rytande, som sökér hvem och hvad det uppsluka må, ett rofdjur med lika många sugrör som Viktor Hugos verldsbekanta polyp, dels har också samma offentlighet för dem betydelsen af någonting smickrande och bedårande, en puffmaskin med hundra koppar- och malmtungor, Fama, ryktets och berömmets gudinna, klädd i modern drägt.
Att nämnas i tryck är endera en offentlig skam, pressen är den moderna schavotten, ett andligt tortyrinstrument, när-
Ur dagens Krönika.
3 — 4.
1mast jemförligt med forna tiders skampåle eller också är del en offentlig heder detta omnämnande, den enskilda företagsamhetens ordénskapitel.
I intetdera fallet kan emellertid skammen eller hedern af ett sådant omnämnande ställas i jembredd med att ensklldt häcklas eller enskildt lofpri-sas.
Det offentliga ordet åtnjuter således ett större anseende än det privata.
Åsigter, som jag icke kan skaffa gehör, om jäg utrycker dem i ett sällskap mellan skål och vägg, vinna omedelbart både gehör och publik, om de dagen derpå stå att läsa i en tidning.
Att vara anstäld i en sådan betyder för den stora allmänheten detsamma som att vara en person med större makt att skada än vanligt folk, kanske också med större makt att förläna utmärkelser än
vanliga menniskor.
Men genom att tillhöra en redaktion och genom att föra en penna blir man också utsatt för förföljelser och misstydningar i högre grad än andra.
Den ställning, som tidningsskrifvaren intager, kan i vissa afseenden tyckas afundsvärd, i andra och kanske de flesta torde den vara raka motsatsen.
Ty de förhoppningar, man fäster vid denne som man anser allsmäktige tolk af det offentliga ordets dekret, äro så öfverdrifna, att de måste blifva svikna, och i samma mån de svikas blir stämningen mot honom förvandlad, lika sangvinisk som den nyss varit lika surmulen blir den nu.
Han betraktas vid minsta anledning som den der på ett ovärdigt sätt har svikit sin roll af sanningsvitne, det är icke långt ifrån att han blir utsatt för att anses ovärdig .hvar hederlig mennislcas aktping, han hedras med titeln skandalskrifvare, så fort någon känner sig träffad vare sig med rätt eller orätt.
Alla hans fel antaga utomordentliga pr Aportioner, hans vårdslöshet blir ett brott, hans meddelsamhet indiskretion, hans tystnad uttydes som illvilja, hans tjenstaktighet anses som ett obegränsadt kapital, på hvilket hela verlden kan draga sina vexlar, och när det vägrar att göra tjenst beskylles han för lumpen egennytta.
Man ser således, att tidningsmannens lif både går imoll och dur.
Han får också lida för sina svagare bröders förseelser mer än andra, man sammanslår alla yrkesbröderna under en gemensam benämning, genusbegreppet murfvel, som fått betydelsen af öknamn genom de utsväfningar, hvar-till de lägsta pressorganen gjort sig skyldiga.
Då han dessutom icke arbetar på samma sätt som andra, anses han af de fleste slå dank.
Allmänheten tror, att en tidning skrif-ves lika fort som den läses.
Den ' anser vidare, att det icke behöfs något förberedande arbete för att skrifva en tidningsuppsats.
Slutligen är samma allmänhet fullt och fast förvissad om, att då det icke behöfs någon examen för att komma in i en tidning, behöfs det heller ingen öfning eller någon slags förberedelse för att sätta sina tankar på papperet.
Dertill behöfs på sin höjd några års flitig romanläsning, och sedan är tidningsskrifvaren färdig.
När sådana åsigter kunna hysas och uttalas, af för öfrigt ganska förståndiga menniskor, ar det ju icke underligt, om namnet tid-ningsskrifvare tills vidare har en ganska dålig klang, om det också måste erkännas, att det ljuder vida bättre nu än för tio, femton år sedan.
Det är heller icke underligt, om litet hvar anser det orimligt att ett inflytande så stört, som det pressen anses utöfva, skall anförtros åt personer utan all slags särskild uppfostran för ett så ansvarsfullt kall som det att svänga den kritiska ferlan.
Vi stå i en brytningsperiod, då såsom de med tiden missnöjda klaga, ingenting längre är heligt.
Så börjar det också visa sig, att icke ens trycksvärtan längre håller färgen och att icke ens det tryckta ordet torde vara, hvad det ansetts vara.
Det är bedröfligt men sant, att icke heller här allt är guld som glimmar, och att mycket, som står tryckt, icke derför är tillförlitligt.
Det var vid första öf-verraskningen öfver denna upptäckt, som tidningarnes och tidningsmännens aktier hastigt .sjönko och sjönko djupt, men ju mera man hinner vänja sig vid det sorgliga faktum, att det som är tryckt icke eger något företräde- framför det, som är taladt, ju säkrare bör man kunna hoppas, att manlugnt skall kunna betrakta sin missräkning, om man också
• ännu af det tryckta ordet fordrar mera tillförlitlighet än af det talade.
Månne pressen har sjunkit]?
Det ser åtminstone icke så.
Men det ser deremot ut som om på alla områden helt andra åsigter utbildades vid närmare bekantskap än när man blott på afstånd gör sina iakttagelser.
Offentligheten hör till dessa områden, dit den stora allmänheten icke hittills fått sätta sin fot, annat än som skygg åskådare, som insläppes endast vid högtidliga tillfallen, när allt är i ordning för mottagandet.
Deremot har det icke kommit i fråga, att den fått vara med om förberedelserna till mottagningen, det har varit förbjudet.
Frimureriet och ordensväsendet har spelat sin roll äfven inom tidningsmannakåren.
Kårandan börjar emellertid att slappas, det är ett af dessa tidstecken, som gå igen öfverallt.
Åtskilliga af de nedärfda vördnads-fulla föreställningarna börja försvinna, äfven i hvad som rör författarskap.
Det är denna revolution, som långsamt och mödosamt försiggår, som gör allmänheten villrådig i sina omdömen.
I början äro också upptäckterna som man gör, sedan det mystiska halfdunklet börjat skingräs, mycket nedslående.
Man kan erinra sig, ' när man först såg teaterdrottningen pä gatan, iklädd en uppfärgad klädning och med urblekta band i hatten.
Hvad man led då, det lider allmänheten hvar dag, och något liknande denna krossade illusion erfar den äfven, då den får kasta en blick bakom en redaktions kulisser.
Der finnas också pappkronoi *, som i lampskenet glänsa med förföriskt ljus, och bålde riddare och ädla hjeltar, som i hvardagslag vinda med ögonen och hafva puckel på ryggen.
Och icke desto mindre äro dessa stygga vidunder författare till uppsatser, som klinga så bra.
Allmänheten Har numera rikt tillfälle att genom samtal med någon ur brödraskapet underrätta sig.om pressens mysterier.
Här af-slöjas toaletthemligheter och blottas hänsynslöst brister och svagheter, som undgått alla läsare utom.
de kritiska förmågorna, hvilkas antal som bekant är mycket ringa, lika få-taligt som, antalet af kritiska klåpare är stort.
Uppsatser, som hr X i sin enfald trott förestafvade af det varmaste intresse för saken, som i hvarje rad uppbäras af en personlig öfvertygelses värma, befinnas vara gjorda på beställning.
Andra, som förefalla som opartiskheten sjelf, visas vara färgade af personliga antipatier och hemfalla under tryckfrihetslagens definition “ vrängda framställningarjtill allmänhetens förvillande “.
Du behöfver bara skrifva en rjoman för att förtjena en liten förmögenhet, säger hr X till sin vän författaren med en afundsjuk blick på hans tärda drag.
Författaren småler men svarar ingenting.
Och hr X får strax derpå af en vän till honom höra, att denne Apollos och Musernas älskling använder ett halft dussin konceptpapper hvarje gång han skall sanimanskrifva en af dessa små doftande och spirituella biljetter, som äro så improviserade, att man på dem vore frestad att tillämpa Kellgrens bekanta uttryck om de Bellmanska dityrambernai, att de helgjutna frambrustit ur en lågande inbillnings sköte.
Och hr X, som lefde i den lyckliga tron, ^tt man skref en roman, nota bene om man hörde till de utvalda, lika lätt som hans hustru vispar till - en crème.
Hr X vill icke vara skeptisk, han har hört, att det är något mycket styggt, som man bör akta sig mycket väl för att bli, men han kan icke hjelpa, att han känner starka frestelser att blifva det.
Och på samma gång vill kanske olyckan, att han får tag i en bok af Kielland, som gör ungefär samma afslöjanden angående embetsmän-nens allra heligaste, som han nyss gjort i redaktionsbyråerna.
I förtreten slår han sig troligen på — det är det van-ligaste * man kan nästan säga, att det är comme il faut nu för tiden — han slår sig på att tala om konstens förfall, om den öfverhandtagande materialismen, om bristen på djup sedlig öfvertygelse, om tidens sjunkande, om realismens vådor, om svartmåleriet i dikten, om bristen på religion, om hundratals intressanta och oangenäma saker, som visa, att han åtminstone icke äfrinar göra några eftergifter åt tidsandan eller göra ackord med Kants kategoriska imperativ.Och aWt detta tror den naive hr X är fel och brister, som tillhöra detta sista decennium, när skamlösheten går på torra landet.
Sedan den dagen är allt, hvad tidningar och tidningsmän heter, hr X en styggelse.
Det är just från detta håll, farorna hota idealismen.
Det är här man byter om öfvertygelser, här man tummar på åsjgter, det är här, som sanningen lägges i Prokrustes bädd allt efter omständigheterna.
Läsa tidningarna måste han naturligtvis, men de hafva ingen giftigare vedersakare än denne stränge moralist.
Han utsträcker nästan sin- antipati till allt, hvad författarskap heter, ja till allt hvad författare heter.
Hankan aldrig förlåta geniet, att det behöfver arbeta för att åstadkomma sina mästerverk.
Det är, anser han, en profanation af menniskans heligaste känslor, att han skall gråta eller skratta som ett barn åt det, som en annan beräknat, planlagt, med kall blod öfvertänkt.
Han vill icke gå i denna snara, han vill icke vara med om alt gynna geniet, om han icke får tro, att det i drömmen, ser sina syner eller om han icke längre får tro, att dess idkare äro annorlunda beskaffade än vanliga dödliga.
Ungefar på samma sätt som hans lilla Adolf tror, att det går till, när tuppen värper i hans abcbok d. v. s. på ett mystiskt öfvernaturligt sätt, på det sättet trodde hr X, att konstens skapelser tillkommo, på det sättet trodde han, att det tillgick att författa.
Och nu hämnas han genom att icke vidare skänka literaturen sitt bistånd, när den så djupt svikit alla hans förhoppningar.
Det äi; en slags förbittring, sammansatt af en mängd sådana element som de här nämda, som åtföljer den stora publikens första inblick bakom författarskapets och offentlighetens kulisser.
En afsmak för alltsammans, en hämd-girighet mot pressen, ett ringaktande af författarskapet utmärker den allmänna opinionen i våra dagar, då man mer än förr lärt sig inse, att äfven detta icke är omöjligt att lära och att det är möjligt att missbruka likasom allt hienskligt.
När man sammanställer detta förakt med vissa andra förhållanden, som tyda pä slafvisk undergifvenhet under pres-seils omdömen, får man en besynnerlig tanke om allmänhetens konseqvens.
Allmänheten citerar tidningarna som kungsord, tager deras uttalanden för goda utan ' närmare undersökning och anser deras omdömen till den grad afgö-rande, att det blott behöfs, att pressen mera allmänt förenar sig att göra en bok, en täfla, en politisk personlighet till skottafla för sina sarkasmer för att åstadkomma ett omslag opinionen, om också boken, taflan eller den politiska personlighet, som göres till syndabock, ursprungligen hade ganska stora utsigter att göra lycka.
Sanningen är, att pressen håller allmänheten i ledband, och att denna för att hämnas hycklar en utomordentlig likgiltighet för hvad tidningarna säga.
Det är så man alltid tager igen skadan på tyranner, som man fruktar men lyder.
Kan någonting vara mera betecknande för dén fruktan, allmänheten hyser, än rädslan att nämnas i tryck på ett ofördelaktigt sätt och omvändt den barnsliga förtjusningen öf-ver att rosas i tidningarna, som vi redan vidrört?
Och om man vill hafva ytterligare bevis på, huru förakt och intresse - gå hand i hand hos allmänheten, är det nog att hänvisa till
den ifver, hvarmed tidningarna slukas af samma personer, som aldrig annars tala om pressen och dess tjenare utan att rycka på axlarna.
Hvem kan i närvarande stund undvara tidningar, och hvem underlåter dock att begagna hvarje litet tillfälle att hacka på- tidningarna?
Hör blott på vetenskapsmannen, som läst en oriktig notis om något, som faller inom hans vetenskapsområde.
Med hvilken förtjusning han kastar sig öfver detta misstag, med hvilken naiv förundran detta misstag fyller honom!
Att en tidning, till hvilken materialet samlas från tusen olika vidt skilda håll, icke kan eller har tid att kontrollera en liten notis, som fyller en sextondels spalt, är i hans tanke ett högmålsbrott, bevisar efter hans sätt att se ytlighet.
Detta dåliga lynne härrör naturligtvis deraf, att tidningen svikit hans förhoppningar, och huru högtflygande dessa äro, kan af detta exempel lätt inses.
En tidning skallvara — det ligger på djupet af allas tankegång, som resonera i dessa ämnen och beskärma sig öfver dylika småsaker
— en tidning skall vara ofelbar; vare sig det gäller vetenskap eller konst, yrkesskicklighet eller högre politik, notiser eller filosofi bör en tidning vara ofelbar.
Och midt under dagliga erfarenheter, att menniskor fela, att de insigtsfullaste bedraga sig och, att hvarje räsonnemang öfverflödar på svaga skäl, rubbas af ingenting sådant allmänhetens sega fordran, att en tidning eller vi kunna gerna säga en författare — ty detta gäller lika väl författare i allmänhet som publicister
— icke skall ha svaga skäl eller misstaga sig eller fela eller förlöpa sig.
För hvarje anka, som utsläppes, för hvarje nytt misstag, som begås, en dygdig harm, liknande den fröjd, som fyller en pojkes hjerta, när hans skolmästare begått ett fel eller den underordnades sedliga förtrytelse öfver en förmans försummelser!
Vi öfverlåta åt läsaren sjelf att döma, hvilken som här spelar den ömkligaste rollen, domaren eller den anklagade.
De tidningar, som bäst hålla sig uppe i den finare publikens ynnest, äro de, som fortsätta traditionerna från pressens äldre dagar * Kunna de dertill under den gamla masken insmuggla något af det nya innehållet, är deras framgång gifven.
Det är icke lätt att karakterisera dem med ett ord.
Detta ord skulle väl då vara försigtigheten.
Lättare är det deremot att beskrifva systemet.
Man föreställe sig det symboliska uttrycket att gå som på nålar i konkret bild, och man liar en sådan tidnings bild lifslefvande.
Eller man kan uttrycka det så, att de hvarje morgon eller afton utföra den s. k. äggdansen, ett af de största konststycken, som finnas, och som består deri, att vederbörande med Jnbehål-let danstempo akta sig för att söndertrampa en massa agg, som läggas rundt omkring den olycklige dansören.
Det fins emellertid ingenting, som öfverträffar den menskliga konstfärdigheten, och icke ens denna uppgift öf-verstiger dess krafter.
Man vet också icke hvilketdera mart skall göra * om man bör förargas öfver eller beundra tid-ningsstilens traditionella omsvep, valda ordalag och mystiska antydnigar.
Vissa regler gälla naturligtvis för äenna stil.
I kortaste sammanfattning lyder deras hufvudsumma så: återgif de flestes mening, sträfva efter en obestridlig auktoritet, som ingen kan stöta sig på.
Sjelfva ordet de flestes mening är ett nonsens, och den fordran, som, ligger i * detta ord, en uppenbar orimlighet.
Det är ingenting annat än att säga: låtsa som om du återgåfve en allmän öiening, der någon allmän mening i sjelfva verket icke finnes, låtsa som om du framstälde sådana ovederläggliga sakförhållanden som naturlagarna, der du tvärt om sysselsätter dig med så mångtydiga fenomen som samtidsproblemen.
Om du någon gång besluter dig för att tadla eller få lemna fritt lopp åt, tidningens agg mot en misshaglig person, gör det då med ett ysådant eftertryck som om du gjorde dig till den allmänna rättskänslans tolk, var skarprättare och var det värdigt och med behag.
Låt det se ut som om det icke funnes någon appell från den döm, du faller, när du någon gång faller en dom.
Det är dock mera, när stort nödfell eller kristeligt hat så fordrar och saken icke utan fara kan undvikas, som domsbasunen användes och sabbaten brytes * och det är snarare för mycken fredlighet än för mycken hänsynslöshet, som utmärker pressen här hemma.
Fredligheten framgår också ur grundsatsen att vinna de fleste på sin sida.
Att återgifva de flestes mening blir liktydigt med att icke återgifva någon mening alls eller blott en så svag eller i allmänna ordalag uttryckt mening, att alla kunna förena sig deröm, så att till och med de fegaste kunna falla i förtjusning och de intetsägande förklara, att just detta var, hvad de alltid tänkt.
Med hvilken andakt allmänheten lyssnar till dessa allmänna fraser och sedan använder dem som - klingande mynt!
Med hvilken andakt den med spejande öron söker uppfånga dessa otydliga ljud ur kritikensorakelgrotta!
Förtegenhetens och den upphöjda tystnadens politik har den s. k. sansade pressen allt mera måst följa för att förtjena * namn af sansad., Allt närmare nalkas döck •den tid, då denna tystnad och denna opartiskhet blifva en omöjlighet.
Att tiga ihjäl misshagliga personer eller företeelser blir i längden lika omöjligt som att behandla dem ■som barnsligheter.
* Steg för steg ser man också pressen lemna sin upphöjda domareståndpunkt- och deltaga i dagens frågor som en af de kämpande.
Äfven inom literaturen och konstkritiken börja de farbroderliga råden på att anses som en öf-vervunnen ståndpunkt och den sak anses bäst, som har de bästa skälen att åberopa.
Bäst och tydligast visar kanske den engelska pressens historia de olika stadierna på denna väg.
Från början var området för tidningarnas verksamhet inskränkt till kungörelser och notiser, som meddelades utan alla kommentarier.
Det nästa steget togs, när det engelska veckobladet Spectator företog sig att meddela sede-
• lärande berättelser i allmänt j^esonnerande form.
Stilen var ännu opersonlig satir, och personligheterna, som gisslades, typiska, ungefär som när man i våra tidningar gör sig qvick på hr Stockholms bekostnad.
Som en ännu större och mera genomgripande förändring måste det betraktas, när pressen började sysselsätta sig med parlamentets förhandlingar.
Detta oerhörda tilltag väckte, som naturligt var, förtrytelse och harm hos de ledande männen på den lid, då det skedde, icke minst hos konungen sjelf.
För den djerfve och mycket olika bedömde man, som gick i spetsen för denna reform, blef visserligen der} omedelbara följden af hans djerfhet förföljelser och fängelse, men han utgick icke desto mindre som segrare ur en strid, der han hade konungen och de mäktige till motståndare.
Hans namn var Wilkes, och hans person och historia spelar en högst betydande roll bland de politiska tilldragelserna på Georg III: s tid.Det var äfven nu smakens fordringar, för hvilka man måste böja sig.
Ehuru dessa referat af det engeléka parlamentets förhandlingar mestadels voro torra och icke så, litet missledande, var betydelsen af Wilkes seger derför icke mindre.
Den politiska arenan var öppnad för pressens kämpar, och en politisk afdelning erkänd som en integrerande beståndsdel i en tidning med anseende.
På grundvalen af dessa medgif-vanden växte pressens makt och inflytafide.
Med hvarje dag tillväxte allmänhetens anspråk, och.
de olika afdelningama i tidningen inskränkte sig icke mera blott till de nakna faktiska redogörelser, som hittills varit vanliga.
Hvarje tidning började snart taga parti och uttala en åsigt, hafva som det nu heter en bestämd farg och dermed också adressera sig till en bestämd publik, antingen den nu sökte denna bland de fattigare klasserna eller bland de mera välmående.
Såsom organ för de lägre klasserna uppträdde dock pressen först sent in i vårt århundrade och största förtjensten att hafva grundlagt en folklig press tillkommer Frankrike och bland degs publicister kanske i främsta rummet Emile de.
Girardin.
Det blef slutligen nödvändigt att icke längre inskränka sig till en kritik af sakförhållandena men öfvergå till en kritik af personerna.
Det skedde till en början med mycken tvekan: den gamla regeln hade varit att lemna personerna i fred.
Men stundom lät det sig icke göra att skilja perso- - nen från saken, embetsmannen från embetsåtgärder, regeringshandlingen från den regerande, parlamentsbeslutet från de röstande.
Vid denna stora tviste- och stridsfråga stä vi ännu.
I närvarande stund utgör utan tvifvel frågan om personlighetens inblandande i debatten pressens mest brännande fråga.
De gränser, inom hvilka ett sådant omnämnande bör ske, hafva varit mycket omtvistade, och de åsigter, till hvilka denna fråga gifvit upphof, hafva gått i vidt skilda riktningar.
Den olika hållning, hvilken tidningarna till frågan intagit, har till och med lagt grunden till en indelning af tidningarna, idet man allt efter deras olika sätt att behandla ämnena skilt mellan s. k. skandaltidningar, sådana som draga under sin domvärjo allt och alla, för hvilka således ingenting är för upphöjdt eller för privat att blifva fcfremål - för kritik, icke kyrkan, icke statsöfverhufvudet, och å andra sidan de s. k. hederliga tidningarna, som så vidt möjligt är afhålla sig från personligheter och låta saken och saken ensam tala som det så vackert heter.
En blick på pressen i våra dagar visar, att denna indelning ické längre håller streck.
Tidningar, som berömma sig af sin opartiskhet och vilja räkna sig till den senare klassen, göra talrika undantag från regeln att icke införa personligheten i debatten.
När frågan gäller offentliga män är man icke så noga som eljes, och numera behandlar man mycket mera ogeneradt än förr politiska motståndare.
Principen är således redan införd, det är alltså blott den större eller mindre konseqvens, med hvilken den genomföres och den större eller mindre förbehållsamhet, med hvilken den tillämpas, som utgör skilnaden.
Hvad skan-dalskrifveri i den gamla bemärkelsen af ett ingående på personligheten beträffar återfinnes det i alla tidningar, ehuru uttrycken, der man vill gifva sig sken af stränga och gammaldags grundsatser, äro så väl afvägda, att ett oöfvadt öga lätt tror sig finna en skilnad i innehållet, der skilnaden blott består i formen.
Härmed har också principen att skona personligheten öfvergått att blifva en täckmantel för missbruk, i verkligheten kringgås den oupphörligt, medan den åberopas för att förläna vissa af pressens organ en öfverlägsen-het öfver andra och ett högre anseende än dessa.
De förtäckta anfall, som dessa företaga mot politiska motståndare, segla under en falsk tolerans ’ flagg, som göra dem vida farligare än om anfallen hörde till ordningén för dagen och gåfvo sig ut för hvad de äro, subjektiva tycken:
Man måste derför på det lifligaste önska, att alla pressens organ ville aflägga den fula ovanan att framställa ett subjektivt omdöme med objektiv säkerhet och med en hög-tidlig och afgörande ton, som om några motsatta synpunkter ické funnes.
Klarast framträder orimligheten i denna upphöjda ofelbarhet vid de icke så sällan förekommande tidningsgrälen.
För en humoristisk åskådare är det icke möjligt att utan ett leende följa de olika parternas uttalanden, bägge präglade af samma tvärsäkerhet i hållning, samma högtidliga doma-remin.
Hvad som döljer sig under denna “ till utseendet så opartiska yta, visar sig också, när t. ex. allmänna opinionen i. en viss fråga är så stadgad, att frågans motståndare äro i en gifven minoritet.
Tonen närmar sig då mera den vanliga samtalstonen, som icke ' skyr kraftuttryck, omdömena blifva då mera djerfva och oförbehållsamma.
Är man der-emot icke så såker på en gynsam stämning för vissa idéer, låter mån dem blott komma fram på omvägar eller på inera neutrala och fjerran liggande områden.
Så är det t. ex. icke omöjligt,.
att en tidning i sin utrikesafdelriing gör sig till talman för åsigter, som i dess inrikesafdelning njotar-betas, ja inkonseqvensen går stundom så vidt, att man har exempel * på tidningar, som äro republikanska till sina sympatier i den förra och konservativa i den senare.