Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvarken frun eller herrn, som kom strax efter, hörde på henne; de svarade blott att barnen sjelfva bekänt att de tagit örhängena, och att om så icke vore, hade madam Jonson icke lärt sina barn att tala sanning.
Derefter drog herrn fram en stege och frun klängde upp, medan herrn stod och höll i stegen.
Hon drog ut en mängd saker, gamla trasor, ett par rostiga verktyg, hötappar, men några juveler funnos der naturligtvis icke.
Fru Burström var emellertid i dag mycket värdigare än i går, hon sade ingenting, gräfde tyst i trasorna der uppe och bet blott allt emellanåt hårdt ihop tänderna.
Herrn deremot var alldeles som besatt; han skrek och väsnades hela tiden och lät madam
Jonson icke få fram ett enda ord till försvar.
»Var lugn, Burström», sade frun slutligen högtidligt och steg ned ifrån stegen.
»Vi skola icke spilla ord på dessa menniskor, det är blott att förnedra sig.
Sanningen kommer nog ändå fram.»
Och med den värdighet, som medvetandet om hennes rättvisa sak förlänade, grep frun sin man i armen, kastade en hotande blick på madam Jonson och gick derefter sin väg, med ett löfte om att snart komma igen, och att då vara åtföljd af kraftigare hjelp.
Madam Jonson kände sig alldeles förtviflad.
Hon knäpte ihop händerna och vred dem emot hvarandra, så att det knakade i de seniga fingrarne.
Hon hörde hur frun der borta skrek åt sina pigor, att hon förbjöd dem att tala till någon af Jonsons, och hur fröken Burström ropade med så hög röst att madam Jonson skulle höra det: »stackars min lilla mamma, som skulle behöfva ge sig i lag med sådant patrask!»
Hvad i all verlden skulle hon taga sig till?
Hvad hade frun gjort af barnen?
Hade Jonson icke fått träffa dem, eller hade han kanske aldrig kommit till staden, utan stannat på någon krog under vägen?
I sin förtviflan gick hon ned till hofrättsrådets kök och utgöt sina bekymmer för kokerskan och husjungfrun, hvilka med det spändaste intresse åhörde henne.
Det dröjde icke heller länge innan hennes nåd och fröknarna Arnell blefvo underrättade om saken, och alla tre kommo då genast ut i köket, der madam Jonson om igen fick berätta sin historia från början till slut.
Det var tre mycket intresserade åhörare.
Cecilia rigtigt brann af ifver och nyfikenhet, hon ackompanjerade madamens berättelse med gester och utrop och rodnader om hvarandra.
»Ser tant!» ropade hon nästan triumferande, med en blick på fru Hedenstam, »hvad har jag alltid sagt om herrskapet Burström!
Mins tant hur jag varnade för att komma i umgänge med dem ...»
Nu blef det en liflig rådplägning om hvad som borde företagas.
Cecilia var mycket hämndgirig af sig och röstade ifrigt för att man skulle vidtaga kraftiga åtgärder, skicka efter ett par polisbetjenter, stämma herrskapet Burström eller något dylikt.
Agnes förhöll sig mera lugn, hon kände mest ett innerligt medlidande och hon försökte att trösta madamen, som då hon märkte hvilket intresse hon väckte, blef ännu mera klagande och bedröflig, och bittert snyftade medan hon talade.
Fru Hedenstam var litet mera betänksam än Cecilia.
Det for igenom henne den tanken att Jonsönerna möjligen kunde ha begått stölden; icke att hon trodde det, men man var ju icke fullkomligt säker, och derför var det bäst att gå sansadt till väga.
»Nu skall jag säga madam hvad hon ska’ göra», sade hon efter några ögonblicks begrundande, med den trygga, säkra ton hon brukade använda då hon gaf råd, och som verkade så obegripligt lugnande, äfven om hon rådde till de allra vanligaste saker, som att gå och lägga sig, om man var sömnig, eller draga ur en tand, då man hade tandvärk.
»Madam ska’ vänta tills i afton och se om Jonson kommer ut och om han har uträttat någonting.
Har han inte det, då ska’ madam sjelf fara in i morgon bittida, tvinga sig till att få träffa barnen, och i fru Burströms närvaro fråga dem, om de tagit juvelörhängena, och om de ljugit på sig sjelfva, förmå dem att erkänna det.
Bäst hade varit, om madam sjelf ifrån början farit in i stället för Jonson.
Männen, både de »bättre» och de »sämre», äro icke nog fintliga, när det gäller sådana der saker, ska’ jag säga madam!»
Madam Jonson torkade sina tårar, suckade och skakade på hufvudet.
Jesus ja, hvad hennes nåd hade rätt.
En drummel var Jonson och det hade han alltid varit och någonting annat kunde han aldrig bli.
Men om han inte kom ut i qväll, skulle hon som hennes nåd sagt, fara in i morgon bittida, och på Guds magt försöka att befria barnen.
Hennes nåd gick nu efter ett glas vin, som madam Jonson skulle dricka och styrka sig med, och tillsade kokerskan att ge henne litet frukost.
Den stackars lilla qvinnan såg så blek och förstörd ut; under de stora ögonen voro mörka, djupa gropar och det der bittra draget, som framträdde då hon log, hade blifvit ännu skarpare än vanligt.
Madamen drack vinet och tackade herrskapet så mycket för deras vänlighet.
Sedan åt hon frukosten, som kokerskan satte fram för henne.
Ett visst välbehag började smyga sig igenom henne; vinet värmde så underligt skönt, det kändes så lätt under bröstet, och någonting susande och smekande kring hufvudet.
Hon tyckte icke att lifvet var så outhärdligt som nyss, hon var alldeles öfvertygad om att i morgon skulle hon få igen barnen, och hon satt en lång stund och pratade med jungfrurna, och lättade sitt hjerta med att berätta historier ur familjen Burströms familjelif, historier, hvilka just icke voro egnade att förskaffa herr och fru Burström några beundrare i Hedenstamska tjenstefolket.
Cecilia och Agnes voro i fullt uppror hela dagen.
»Gud, ett sådant patrask!» utropade Cecilia, det första hon kom ut ur köket, i det hon knäpte i hop sina händer och derefter sträckte dem ifrån sig med en patetisk gest.
»Att det bara skall få finnas en sådan elakhet!
Att menniskor skola tillåtas att bära sig åt på det sättet!
Jag skulle icke vilja taga en sådan menniska som fru Burström i hand!
Jag kan icke säga hur djupt och innerligt jag föraktar och afskyr henne!
Jag önskar af hela min själ ...»
»Tyst, söta Cecilia!» afbröt Agnes henne.
»Inte blir saken bättre, derför att du faller i sådana der exklamationer.
Om pappa vore här, skulle du säkert ’afsky’ och ’hata’ mindre.»
Cecilia tystnade.
Ja, Agnes hade nog mycket rätt häri.
Generaldirektör Arnell tålde aldrig att man fördömde menniskor, hur felaktiga de än voro, och som Cecilia afgudade sin far, lade hon alltid i hans närvaro band på sina utbrott, hvilka voro lika häftiga, antingen de härledde sig från sympati eller antipati.
Emellertid kunde man den dagen icke tala om annat än Burströmska affären.
Cecilia hade tusen förslag.
Hon proponerade att man genast skulle fara in till staden för att få tala med hofrättsrådet, eller också sjelf gå upp i poliskammaren och anklaga herrskapet Burström.
Agnes tyckte det vara klokare att personligen uppsöka frun och tala med henne och förehålla henne det hårda och brutala i hennes sätt att gå till väga.
Fru Hedenstam tyckte söm Agnes, och de tre damerna gjorde alldeles bestämdt upp, att om madam Jonson icke i morgon återfick sina barn, skulle en af dem tala med fru Burström.
Då hofrättsrådet kom ut till middagen, gåfvo de honom knappast tid att helsa och taga af sig hatten, förr än de alla tre på en gång öfverföllo honom med berättelsen om den timade händelsen.
De talade så ifrigt och så om hvarandra, att det stackars hofrättsrådet blef alldeles yr i hufvudet.
»Nej, nej, kära barn!» utropade han och höll händerna för öronen.
»Icke alla tre på en gång!
En i sender!
Jag begriper icke ett ord af hvad ni sagt.
Hur var det nu?» fortfor han, i det han tog en stol och slog sig ned på verandan, »har fru Burström blifvit anklagad för att ha stulit ett par juvelringar?»
»Nej», ropade Cecilia storskrattande, »så var det inte!
Det var tvärtom hon ...
Se farbror, så här förhåller sig saken ...»
Och som Cecilia hade den snabbaste och qvickaste tungan, nappade hon genast åt sig ordet, och, understödd af fru Hedenstam och Agnes med blickar, mimik och då och då inflickade ord, fick hon berätta hela historien och dessutom göra sina egna vältaliga reflexioner och kommentarier.
Hofrättsrådet skakade på hufvudet.
»Det der var en ruskig historia», sade han allvarligt.
»Om barnen verkligen äro oskyldiga, ha Burströms gjort sig skyldiga till ett fullkomligt lagstridigt förfarande.»
Cecilia jublade.
»Hvad säger farbror!» utropade hon.
»Så ypperligt!
Ja, jag kunde väl tro det.
Nå, men snälla farbror, hvad skall man nu allra först göra?
Stämma dem ... eller ...»
»Göra?» upprepade hofrättsrådet och ryckte på axlarne.
»Jag fruktar att man för närvarande inte kan göra någonting.
Det enda skulle vara att personligen tala med fru Burström, och på så sätt ställa saken till rätta ...»
»Ser du!» utropade Agnes med en triumferande blick på systern, »farbror tycker alldeles det samma som jag ...»
»Ja, men när farbror säger att deras beteende är lagstridigt, vore det väl mycket bättre att genast vända sig till de lagliga myndigheterna», svarade Cecilia ifrigt; »ett sådant der tilltag ska’ väl ej få passera utan straff.
Jag hoppas att herrskapet
Burström bli dömda till fängelse – ja, kanske till och med fästning?» tilllade hon med en frågande blick på hofrättsrådet.
»Jag hoppas de bli dömda att ge Jonsons en hederlig ersättning – det tycker jag är hufvudsaken», sade fru Hedenstam energiskt.
Hofrättsrådet skrattade.
»Kära barn, troligen bli de inte dömda till någonting alls!
Hvad vill ni vi skola anklaga dem för?
Vi veta ju icke ens om Jonsönerna äro oskyldiga.
Tills vidare är det bäst att låta saken ha sin gång, så vida man icke vill försöka med goda ord.»
»Ja, låt oss då försöka med goda ord!» utropade Cecilia ifrigt.
»Men någonting måste vi väl göra – inte sant, snälla farbror – man kan ju inte låta de stackars menniskorna misshandlas så der – låt oss tala vid frun – – »
»Ja, vi skola tänka på saken», sade hofrättsrådet, i det han reste sig upp, »men allra först ska’ vi äta middag – jag är rasande hungrig, och med en tom mage hittar man inte på goda råd.»
Man åt nu middag och afhandlade hela tiden den vigtiga frågan, utan att dock komma till något resultat.
Fram på eftermiddagen kom herr Vigert på besök; han hade naturligtvis reda på hela affären, och han var nyfiken att höra hvad flickorna Arnell skulle säga derom.
»Nå, har ni hört hur fru Burström burit sig åt med Jonsons?» frågade Cecilia, så snart herr Vigert helsat och tackat för senast.
»Jo, det har jag», svarade Vigert småleende, i det han lade ifrån sig hatt och käpp och slog sig ned.
»Jag hade till och med det nöjet att se fru Burström, då hon stod på stegen och rafsade på Jonsons tak.
Ni kan inte tro, hvad hon hade för granna, broderade silkesstrumpor!»
»Ja, det är en liten vacker historia!» fortfor Cecilia utan att ge akt på herr Vigerts sista ord.
»Har ni någonsin hört talas om en menniska, som burit sig så brutalt åt?»
»Ja, jag får då bekänna, att jag för min del inte är så öfverraskad», svarade herr Vigert, »jag har aldrig på minsta sätt idealiserat fru Burström.
Men fru Hedenstam och fröknarna, som häromdagen voro så beredvilliga att bryta en lans både för fru Burströms och hela den öfriga mensklighetens goda hjerta, tycker jag skulle känna sig litet obehagligt öfverraskade ...»
»Ja, jag medger att jag är mycket förvånad», svarade Cecilia energiskt.
»Jag medger villigt, att jag aldrig trott att någonting dylikt kunde existera.
Men nu ska’ vi också visa att det fins de som vilja och kunna hjelpa! O, mitt hjerta rigtigt värker, när jag tänker på dessa stackars Jonsons!
Inte sant, vi ska’ inte lägga armarne i kors, utan försöka att verka någonting för dem.»
»Verka för dem?
Nej tack, det ska’ jag be att genast få reservera mig för!» sade herr
Vigert och gjorde en afvärjande rörelse med handen. »Hvad i all’ da’r skulle jag verka?
Nej, jag ämnar just som ni säger lägga armarne i kors och se hur saken utvecklar sig.
Sådant der ska’ man aldrig blanda sig i, då trasslar man bara värre till det; man ska’ behandla det som en böld, låta det mogna och läkas af sig sjelf – se’n blir det nog bra igen.»
»Fy, herr Vigert!» utropade Agnes förtrytsamt.
»Det der var icke vackert sagdt!
Kan det verkligen vara er mening att ni inte skulle vilja hjelpa de här stackars Jonsons?»
»Jag begagnar mig aldrig af sådana der verb och verbformer som ’skulle vilja’, ’önskar’, ’hoppas’, ’tror’.
Då en föresats uppstår inom mig, sätter jag tvärt hufvudverbet i indikativus presens och rättar mig sedan derefter.
Alltsedan min barndom, då jag läste franska grammatikan, har jag inte tålt de der verben, som fordra subjonctif.»
»Det der var mycket kraftigt sagdt, herr Vigert», svarade Agnes, »men icke så litet öfvermodigt och – egoistiskt.
Den som inte kan använda orden hoppas och tro, förstår icke hellre ordet ’älska’, och utan det blir ändå allt hvad ni verkar och genomdrifver ingenting.»
»Det är möjligt, fröken.
Få se i alla fall om Jonsons egentligen få mera godt af er tro och kärlek, än af min egoism.»
»Ja, det skall jag visa er!» utbrast Cecilia med blixtrande ögon.
»Om Jonsönerna äro oskyldiga, lofvar jag att herrskapet Burström ska’ få plikta för sin elakhet.
Conrad har sjelf sagt att de gått lagstridigt till väga.
Således behöfver man blott stämma dem.
Det är vår pligt att icke låta detta passera oanmärkt.
Dessa rika, högmodiga menniskor skola få se, att de inte ha rättighet att så behandla de fattiga, bryta in i deras hem, gömma undan deras barn, och utan bevis kalla dem för tjufvar!»
»Jag önskar er upprigtigt lycka till i ert polisförehafvande, fröken», svarade herr Vigert, »jag varnar er blott, var försigtig!
Ni kan inte tro hvad sådana der mål äro krångliga, det händer så lätt att man gör mera skada än gagn åt dem man vill hjelpa.»
»Ja, det kan nog herr Vigert ha rätt i», svarade fru Hedenstam.
»Det är bäst att vara försigtig.
Men jag har ett annat förslag.
Jag vet att herr
Vigert är publicist – skulle ni icke möjligen vilja skrifva någonting om den här saken i tidningarne?»
Nej tack, det är inte min affär.
Om jag vore romanförfattare, kunde jag möjligen skrifva en novell deröfver, fast då skulle naturligtvis alla väl uppfostrade fruntimmer och recensenter skrika att den var onaturlig och öfverdrifven – att det inte går till så der, att bättre fruntimmer inte stå på stegar och leta efter juvelörhängen och skälla på folk, etc.
Nej, då vet jag någonting bättre, och det är att fröken Cecilia skrifver i stället!
Hon har en mycket mera rörande och ideell penna än jag och skulle bestämdt kunna skrifva en liten vacker berättelse om en förtryckt tvätterska t. ex....
Cecilia blef alldeles blossande röd.
Hon såg så rolig ut, när hon rodnade så der, hela ansigtet flammade och hon öppnade munnen, så att hon fick det mest barnsliga och häpna uttryck.
»Jag förstår inte hvad herr Vigert menar», sade hon, med ett misslyckadt försök att se ut som om hon ej begrep.
»Åhjo, det förstår fröken nog.
Det är inte värdt att göra sig till.
Jag läste nyligen i Familjejournalen en liten mycket vacker berättelse af fröken.
Det var någonting om en ståndaktig sömmerska, tror jag.
Jag kommer i håg, att jag undrade hvar fröken hade träffat sådana der sömmerskor.
Har fröken i allmänhet gjort den iakttagelsen, att sömmerskor utmärka sig för en så ovanligt sträng dygd?»
»Jag vet icke hvarför en sömmerska icke skulle kunna älska dygden och motstå frestelsen såväl som andra qvinnor», svarade Cecilia stolt.
»Nej, gud bevars – jag vet icke heller något särskildt skäl derför – derom får ni fråga dem, som ä’ mera hemma i fysiologien än jag.
Men det låter så öfverspändt.
Då är det mycket stilfullare att skrifva om ståndaktiga tennsoldater, det försäkrar jag er.
Mig särskildt föreföll er sömmerska så seraflik; jag hade i samma hus, som jag bor i, öfver mitt rum fyra små klädessömmerskor, rätt söta flickor för resten, och deras väsen och skrål om nätterna ingåfvo mig just icke höga tankar om deras ståndaktighet ...»
»Nej, vet ni flickor, nu måste vi ha litet musik!» utropade hofrättsrådet, som tyckte att samtalet fått en obehaglig vändning.
»Nu ha vi hört så mycket tråkiga saker, att man kan behöfva någonting uppfriskande.»
Cecilia och Agnes gingo och öppnade pianot och fru Hedenstam letade ut noter, men herr Vigert skyndade sig genast, innan duetterna började, att säga godnatt.
Han var så ledsen att han ej fick höra på den vackra sången, men han hade flere angelägna saker att skrifva och måste derför genast begifva sig hem.
Madam Jonson gick hela qvällen nere vid stranden och väntade sin man.
Men ingen båt syntes till; klockan blef 9, 10, 11 och Jonson kom ej ut.
Trött och missmodig gick hon upp och lade sig och då hon följande morgon vaknade, kände hon sig så betryckt, så ängslig, att om hon vågat, skulle hon gått ned till hennes nåd och bedt henne om ett glas vin – det der glaset hon fick i går hade gjort henne så förunderligt styrkt och lättad.
Emellertid ordnade hon i stugan, snyggade sig så godt hon kunde, tillsade barnen att hålla sig i styr, medan hon var borta, och for med
9-båten in till staden för att, som hennes nåd rådt henne, sjelf uppsöka fru Burström och försöka att få tala med barnen.
Hon hade flere gånger varit inne i ärenden i staden åt herrskapet Burström, så hon visste hvar de bodde och hon begaf sig nu direkte dit från ångbåten.
Då hon ringde på klocksträngen, darrade hennes hand och benen kändes matta och slappa; hon var rädd att möta fru Burströms morska ansigte, och hade hon följt sitt hjertas böjelse, skulle hon vändt ryggen åt dörren och skyndat utför trappan det fortaste hon kunde.
Återigen for genom hennes tankar faderns ord: »den fattige har alltid orätt».
Ja, kanske hade hon orätt, när allt kom omkring ...
Frun öppnade sjelf dörren.
Hon blef så förvånad öfver att se madam Jonson, att hon i häpenheten icke kom sig för att genast visa bort henne och skjuta till dörren, – och madamen passade på och begagnade sig af hennes tvekan att tränga sig in i tamburen.
»Ja, det är icke värdt madam kommer och bråkar», började fru Burström, men madamen hade redan fått sigte på barnen, som kommit ut i tamburen för att gapa, och hon lät icke det gynsamma tillfället gå sig ur händerna.
Hon gick fram till Mia, tog henne i armen och såg henne innerligt bevekande in i ögonen.
»Flicka», sade hon med denna patetiska, sjungande ton, som qvinnor ur folket pläga använda vid högtidliga tillfällen, »tala sanning och svara mig inför Gud och ditt samvete: har du tagit fruns juvelörhängen?»
Fru Burström hade kommit fram och stält sig bredvid madamen.
Mia in i ögonen, hon också, och hennes hvassa blick tjusade barnet, som ormen tjusar småfoglarne; den lilla flickan såg fru Burström stint tillbaka i ögonen, hennes pupiller vidgades och hon drog ihop ögonlocken, axlarna voro höjda och munnen öppen.
Madam Jonson upprepade sin fråga med ännu mera högtrafvande patos.
»Ja», svarade
Mia alldeles uttryckslöst och med sina blickar alltjemt inne i fru Burströms.
Modern släpte sitt tag om flickans arm. »Jesus i himmelen», mumlade hon och strök håret slätt öfver pannan med en nervös, ångestfull rörelse.
»Bekänn då sanningen, pojke», fortfor hon, i det hon grep sin gosse i rocken och halft omedvetet skakade honom, »hvar har du gjort af fruns örhängen?»
Jonson såg sig omkring i rummet, under det han med händerna gräfde i fickan, der de två kronorna förvarades.
Hans rika fantasi spelade den gången hans minne ett spratt.
»På öfversta kökshyllan», svarade han med oförskämd tvärsäkerhet.
Madam Jonson drog ett djupt, lättadt andedrag.
»Der hör frun», ropade hon.
»Tror frun att det kan vara sanning, då de ena gången säga att ringarne ligga på taket, andra gången på kökshyllan.»
»Ja, det är rätt illa för madam, det», svarade frun med ett elakt grin, »det bevisar att hon inte lärt sina barn att tala sanning.»
»Åhja, – jag tänker det fins väl flera än de här stackarne, som kunna ljuga», svarade madamen trotsigt.
»Det fins det nog, madam lilla!
Der ute på landet fins det tre syskon till de här båda, som nog kunna ljuga lika friskt som de!»
»De ha inte ljugit af sig sjelfva!» utropade madam Jonson nästan vildt.
»Det är frun, som narrat dem dertill, – jag vet inte på hvad sätt, men frun har tvingat och skrämt dem att ljuga!»
»Akta sig, madam!» hväste fru Burström.
»Bli inte otidig!
Kom ihåg hur hon har stäldt för sig!
Och inbilla sig inte att d’ä’ slut ännu!
Det skall nog komma en högre magt, som tvingar henne att hjelpa sina barn med att ta reda på örhängena ...»
»Det kan ingen magt göra!» ropade madam Jonson.
»Om fruns juvelringar sutte uppe på himlahvalfvet, skulle jag förr kunna ta dem derifrån än från mitt hem!»
Hon knöt upp och igen sin halsduk, svepte nervöst schalen kring halsen och fäste ihop den med en knappnål.
Hon var så upprörd, att hufvudet och händerna skakade och stora svettdroppar perlade i pannan.
»Kom», sade hon i det hon gick fram till barnen och ville draga dem med sig, »nu ska’ ni följa mig och lyda er mor, barn!
Frun har tubbat er länge nog nu, tycker jag.»
Fru Burström gaf henne en hånfull blick.
»Tag dem med sig, ifall madam så vill», sade hon, »men kom ihåg, att i så fall skickar jag i middag ut två poliser att häkta er!»
Det fans ingenting som så skrämde henne som ordet »polis».
Om fru Burström hade talt om »domare», »advokat», »länsman», skulle det icke alls ha bekommit henne, men ordet »polis» uppjagade hennes fantasi och gjorde henne totalt modlös.
Hon släpte barnen och gick skrämd och dröjande ut genom dörren, som frun sjelf öppnade och med ett bårdt slag smälde igen.
Ett kaos af fega och upproriska känslor brusade igenom henne.
Detta obegripliga, hjertlösa förtryck förvirrade henne.
Var det verkligen så, att frun kunde ha rättighet att skicka en »polis» på dem och häkta dem, då de voro alldeles oskyldiga?
Hon hade en obestämd förnimmelse af, att hon nu borde uppresa sig och trotsa, och att det nog skulle gå bra, men årslång vana att alltid böja sig, alltid krypa och gå slingervägar satt i henne och gjorde henne feg och dum.
Klockan ett kom hon ut till landet.
Jonson hade ej ännu hörts af.
Hon frågade folket i trakten, men det var ingen som sett till honom se’n torsdags afton, då han lånade båten och rodde in till staden.
Hon tog af sin silkesschalett och sin schal, vek omsorgsfullt ihop dem och lade in dem i byrålådan.
Sedan tog hon på sig skurdrägten och gick ned till ett af herrskapen för att rengöra köket och trapporna.
Fram på aftonen begaf hon sig ned till stranden, och här satt hon i ett par timmar och spejade efter Jonson.
En känsla af ångest smög sig öfver henne.
Den började inunder bröstet, doft, obestämdt, steg allt högre, klämde sig kring hennes hjerta, stockade sig i strupen och kom det att susa och pingla för öronen.
Hon hade gripits af en förfärlig aning, att Jonson drunknat och att hon nu var enka med fem barn.
Gång på gång upprepade hon dessa ord, gång på gång tog hennes ångest liksom en ny, qväfvande ansats uppåts hufvudet, men så småningom mattades den af, och till slut blef hon alldeles slö och likgiltig.
Hon satt med hufvudet i handen och stirrade på vattnet; dess enformiga rörelse upprepades inom henne, någonting lamt, innehållslöst, vaggande gled oupphörligt af och an genom hennes sjal.
Natten hade brutit in, men hon satt alltjemt qvar och väntade.
Slutligen fick hon se båten med Jonson uti, som svängde omkring udden och kom in i viken. »Gud vare lof!» utropade hon med en suck af lättnad, i det hon steg upp och gick ut på bryggan.
Båten slingrade af och an och årorna plaskade ojemnt; hennes vanda öga upptäckte genast, att mannen var berusad.
Han hade mycket svårt att lägga till, han slog båten emot bryggan, så att det knakade i bjelkarne, tappade ena åran och snafvade, då han skulle stiga upp.
Hon måste hjelpa honom, för att han ej skulle falla, och sedan måste hon taga reda på åran och göra fast båten.
Jonson var starkt öfverlastad.
Han raglade så han knappast kunde komma uppför backen och han var våt ända upp till medjan, liksom hade han legat i sjön.
Han slängde fram och tillbaka med armarne, och allt emellanåt gaf han till en kraftig ed och mumlade: »d’ä’ så man kan bli galen ... jag bryr mig inte ett dugg om alltsammans ... inte ett dugg om alltsammans ...»
Hans hustru frågade honom ett par gånger, om han ej träffat barnen eller fått tag i länsman, men han slängde blott ännu värre med armarne och upprepade sitt:
»jag bryr mig inte om alltsammans!»
Då de kommo in i stugan, steg hettan der inne honom åt hufvudet, och han blef vild och oregerlig.