Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M: ts Bfh: de den 2 september 1875 hållit i Skellefteå sockenstuga, samt dessutom de personer, som idkade flottning i Skellefteå elf inom sistnämda län, måste, oberoende af orten, hvar-est de vore boende eller hvarifrån timret hemtades, vara underkastade de föreskrifter, som i afseende på timrets flottning pröf-vades för samma län lämpliga, funne kollegiet berörda invändning, som först blifvit derstädes framstäld, icke förtjena afseende, och beträffande derefter hufvudsaken, att kollegiet funne de derstädes klagande icke hafva anfört skäl, som kunna verka ändring i K.
M: ts Bfhides sist omförmälda utslag, uti hvilket kammarkollegiets utslag ändring är vorden i und.
sökt.
Gifvet Stockholms Slott den 19 juli 1878.
Maj: t, som# i nåder låtit dessa besvär sig föredragas,finner skäl icke vara anförd t, ledande till ändring i kammarkollegiets öfverklagade utslag.
Under Hans Maj: ts vår allemådigste konungs och herres frånvaro:
Dess tillförordnade Regering Louis de Geer.
G. Lagerstråle.
J. W. von Otter.
Nils von Steyern.
A. Sjöcrona.
Efter denna resolution vidtog lagberedningen, som under sina sessioner erhöll följande märkliga utlåtande från en.
af våra mest framstående kännare af de norrländska förhållandena i föreliggande fall:
Åberopande det vördsamma yttrande, som jag har medunder-skrifvit i Trävaruföreningens framställning angående förslag till
* flottningslag *, ber jag beträffande bestämmelsen om barkning att få afgifva särskildt yttrande.
Efter min uppfattning förhåller sig med den tvungna bark-ningen så, att då trävaruhandteringen i stort först uppstod i Norrland för omkring 50 år sedan, egde skogen ej något värde, på samma gång som afsättningen i utlandet af våra trävaror vid den tiden började blifva en gryende affär.
Det kom derföre ej an på, om man vid utforslandet af skogen stötte på svårigheter, man satte sig öfver sådana bestämmelser, som att timret skulle afbar-kas, man var redo till hvilken uppoffring som helst, endast man kunde komma fram i vattendraget.
Att på den tiden Kongl.
Maj: ts Befallningshafvande i somliga län stadgade afbarkning, var ej att undra öfver, emedan alla andra näringars målsmän satte sig upp emot trävaruutförseln (jemverksegame sågo deruti sin ruin); trävaruhandteringen var då ej någon näring, under det dock Norrlands befolkning lefde på fiske och boskapsskötsel efter vattendragens stränder.
Ej heller var det vid den tiden, utom sjelfva kostnaden för barkningen,
* Ett utlåtande, dateradt 14 sept.
1878 och undei tecknadt af hrr Oscar Dickson, J.
E. Lithman, F. Wikström, F. Btinsow, H.
R. Astrup och J.
E. Francke.hvilken nu kan beräknas till 10 ä 15 öre per stock, efter som arbetsprisen ställa sig, någon förlust vid den tvungna barkningen.
1 handteringens första uppkomst, ja, ända till för 10 ä 20 år sedan, fördes ej virket ur stockames yttersidor till afsalu; affallet gick då ända till 7 tums bredd, och det antingen kastades i haf-vet, brändes upp eller förstördes på hvilket som helst billigast möjliga sätt.
Vid ett par verk gjorde man litet kol ur bakame, men det var endast en obetydlighet, som af affallet vid sågningen på sådant vis kom till gagn.
Huru annorlunda ställa sig ej numera förhållandena här-utinnan!
Skogen har nu fått ett förr ej anadt värde, och för att detta värde — för staten som för den enskilde — skall uppehållas, måste man äfven söka taga reda på hvarje bit användbart trä.
Men så kan ej ske, då man tvingas att af barka stockame.
Efter någon tids flottning blir nämligen äfven furustockens yttersida så skadad, att den ej kan användas till uppskäming af list, stäfver m. m. utan med betydlig bortskäming.
Äfven för kolbe-
redning af affallet är barkningen skadlig; de af flottningen genom-dränkta, ihåliga bakame lemna ej så närande kol, som då kol-ningen kan ske ur bakar, som barken har skyddat under flottningen; och ej är det så, att kol är kol.
Detta hvad furu beträffar.
Hvad åter gran angår, som utgör omkring 20 procent af Norrlands träexport, så är barkningen högst förder / lig.
Det lösa granvirket spricker vid solstrålames första påverkan; då så stocken kullrar rundt i vattendraget, tränger vattnet in i sprickorna ocli efterlemnar, då stocken torkar, till att börja med, ett svart streck, som efter hand går öfver till röta.
Det är derföre ej någon öf-verdrift, då jag säger, att å gran, som flottats eu längre sträcka, måste bortskäras 1 å 2 tum, för att man må kunna få god t virke.
Med beräkning af nutidens ungefärliga värden, lemnar den flottade granen, i skogen intummad och betald för 12 tums och
2 kronors vörde, vid sågningen till följd af skada i flottningen måhända ej utöfver 10 ä 11 tums, för hvilka dimensioner värdet i proportion blir respektive 1 krona och 1 krona och 50 öre.
Och det är klart, att om ej en sådan förlust äfventyrades, skulle granskogen lemna dess egare ett större värde.
Jag har ofta hörtjernverksegare klaga öfver opålitlighet hos * de gent emot skogskol i öfrigt dock dryga " sågverkskolen ”, hvad värmehalten beträffar.
För min del år jag öfvertygad om att bakar af flottad gran lemna, af ofvannämde orsak, högst usla kol, och jag vill fråga: till hvad gagn vill man draga stambanan upp t. ex. till Ångermanelfven, om ej för att tillgodogöra sågverksaffallet deruppe?
Emellertid är den hufvudsakligaste flottningen efter sagda vattendrag gran, och vill man der tvinga sågverksegare till barkning, omintetgör man äfven vilkoren för ej endast skogens största möjliga värde, utan * • äfven kommunikationsleders uppkomst, i ty att jernverksegare naturligtvis skola endast till mycket nedsatt pris komma att köpa Ångermanelfvens grankol, om dessa äro tillverkade af barkade stockar, och klart är, att en så föga värdefull vara ej tål vid stora fraktkostnader.
Hvad nu åter angår flottningen kontra fisket, så bekänner jag mig till den åsigten att flottningen,.
i allmänhet taget, ej mera skadar fisket i Norrland än t. ex. ångbåtsfarten har skadat hafs-fisket kring Norges kuster, men hvarom på sin tid fördes mycket tal.
Om fiskets betydenhet gent emot trävaruhandteringen kan jag åberopa Trävaruforeningens uttalande, beklagande, att jag för de norrländska vattendragens vidkommande ej kan lemna någon statistisk uppgift.
Hvad deremot ett vattendrag, nämligen Dalelfven, angår dristar jag mig till att uttala det antagandet att hela inkomsten af fisket der ej kan uppgå per år till mycket öfver 50,000 kronor, och deraf cirka 4 / s för lax på den sista halfva milen af elf-vens lopp.
Det har mycket talats om det aftagande fisket i Norrland; för min del tror jag ej derpå; talet härom kommer helt enkelt af den växande och mera välmående befolkningens större behof af födoämnen och deraf, att de förbättrade kommunikationerna hafva förorsakat, att lax, som i början af århundradet knappast var värd 10 öre pr &amp;, numera betalas med 50 öre, och hvilket väl borde mana till att egare af fiskvatten borde anlägga fiskodlingar.
Om man nu i Dalelfven årligen skulle utsläppa 1,000,000• obarkade timmerstockar (de senare åren har flottats 1V2 million), vågar jag påstå, att endast med vårfloden efter islossningen skulle någon bark synas här och der efter vattendraget, och på fullt allvar skall ingen med förhållandena bekant kunna påstå, att det skulle skada fisket mera än de obarkade timmermassoraa hafva skadat fisket i de norr om Umeå liggande vattendragen, och hvar-est man hittills ej har barkat timmer.
Lika litet har jag hört talas om att barken der har uppgrundat vattendragen.
Ett faktum är det i öfrigt att timmer efter ett års flottning ej släpper barken i någon nämnvärd grad, och att cirka 9 / 10 Norrlandstimmer gå ur bifloderna i stora vattendraget och cirka 2 / s af årets drif-ning nå på året till bestämmelseorten; här kan alltså ej blifva tal om någon nämnvärd uppdämning af bark i vattendragen.
Naturligtvis kan jag ej gå i god för att det i Dalelfven årligen ej fiskas för öfver 50,000 kronor, men hvad som är säkert är, att
1,000,000 timmer efter Dalelfvens vattendrag kostar i afbarkning i medeltal (under en gifven tidsrymd) åtminstone 100,000 kronor; alltså för att " skydda ” en näring på 50,000 kronor årligen (d. v. s. lemna ett illusoriskt skydd), skall man påtvinga en annan näring en direkt uppoffring per år af 100,000 kronor.
Jag med-gifver, att dessa 100,000 kronor årligen skulle falla landtbefolk-ningen till bästa; men — de tagas från de medborgare, som dock i många fall äro och i en framtid väl blifva de största skogsegare i Sverige, nemligen landtmännen.
Det har varit sagdt, att bark skulle lägga sig på elfbottnen och göra bottnen osmaklig för fiskodlingen — den naturliga så väl som den konstlade.
Härvid skall jag upprepa, att all bark går vid vårfloden utför vattendraget, men sjunker den, så sker detta i det djupa vattnet emot en strandsluttning; ej går den flytande barken upp emot de källor, dit fisken söker, då den lägger sin rom och der fiskodlingsapparater läggas; fisken har ej sin lekplats i stora strömfåran efter ett vattendrag.
På bottnen af de strida norrländska elfvarne är dessutom en ständig omsättning, förorsakad af isbildningar, som till och med förorsaka, att större stenblock flyttas ur sitt läge.
Det har varit sagdt, att i vattendrag flytande bark kan iflodtid lägga sig på ängar.
Jag bestrider ej, att så kan vara fallet, men emedan de strida, stora Norrländska vattendragen, för att kunna bestå, ega naturliga höga strandbäddar, äro ängarne på sidorna försvinnande arealer.
Deremot har jag ej hittills hört talas om hvad skada bark-ningen gör i skogen, och jag tror derför, att skogafverkare ej hittills haft någon synnerligen respekterad rätt.
Emellertid är barkning i skogen mycket menlig för skogens återväxt.
I de stora barkhögarne bilda sig stora maskmassor, som • mycket skada ungskogen.
Visserligen borde barken och annat affall efter timmerdrifningen uppbrännas, men af hänsyn till den stora eldfaran dervid låter det sig icke göra.
Med afseende på bevarandet af skogskapitalet är det derföre ej af liten vigt, att barken icke får qvarligga i skogen, och är efter min åsigt detta med hänsyn för landet vida mer att beakta än om något bark blefve liggande efter vattendraget.
Jag har nu här sökt visa hvad som är till skada för det allmänna, genom att påbjuda barkning, och skall slutligen påpeka olägenheterna och fördelame för sågverksegarne af barkning.
Först går det barkade timret lättare genom grunda vattendrag, ja, det är i flottrännor och grundare vatten förenadt med stor svårighet att flotta obarkadt timmer, och derigenom fördyras flottningen väsentligen; vidare går det barkade timret lättare fram i sågramen och kostar ej i sågning så mycket som obarkadt, hvil-ket, då mycket sand och grus lägger sig i barken, förstör mera sågblad.
Det är derföre för en sågverksegare ej bara fördelar af att låta timret nedgå obarkadt, men i de flesta fall, och säkerligen ju större värde timret får, tror jag, att man skall besluta sig för att ej låta timret framgå barkadt.
Trädet skyddas, vare sig det står på rot eller är i flottled, af barken; tanken på egen fördel manar sågverksegarne till barkning, der det är nödigt, det vill säga sågverksegarne skola besluta sig för barkning, om de skola flotta timmer fram i grunda vattendrag, för att såmedelst skydda sig emot en dyr flottning, men derigenom skyddas äfven de grunda vattendragen för den befarade uppdämningen.Hvad angår jemverksegares ställning till den tvungna bark-ningen, så och då det klena för kolning bestämda timret har föga värde, anser jag, att tvungen barkning för flottadt koltimmer i de flesta fall är liktydigt med att förbjuda flottning af dylikt timmer — och naturligtvis kan man ej mera stadga barkning för timmer, bestämdt för sågram, än för det som skall läggas i kolmila.
Jag tillåter mig derföre tillstyrka, att det i en blifvande flott-ningslag för de Norrländska vattendragen ej måtte stadgas något påbud om ovillkorlig barkning, utan att det öfverlemnas åt tim-meregaren att göra detta, när han finner det med sin fördel förenligt och då ej någon skada sker andra näringar.
R. Astrup.
Att hänsyn tagits till detta motiverade yttrande, framgår af den förut af oss påpekade, under vissa förutsättningar inträdande^ förinildringen i flottningsstadgans stränga bestämmelser — men ett undantagsmedgifvande är icke här tillfyllestgörande.
Emellertid har saken icke dött bort.
Fastän Kongl.
författning i ämnet utfärdats i och med den förut anförda flottningsstadgan af 1880, anse likväl icke sågverksegarne möjligt att den i så hög grad orättvisa bestämmelsen verkligen skulle förbli gällande.
Bland motionerna vid Vester-bottens landsting under år 1882 finna vi alltså följande skrifvelse.
Till Vesterbottens läns landsting:
Det torde icke för många af landstingets ledamöter vara obekant de snart sagdt dagliga klagomål, som höras af den skog-egande befolkningen inom länet, deröfver, att dé, enligt nu gällande föreskrifter, äro skyldiga afbarka det virke, som de skola afyttra innan de kunna få sälja detsamma.
Och klagomål öf-ver samma föreskrifter kunna med skäl framställas af de som köpa virke af de skogegande inQm länet, nämligen sågverksegarne; ty erfarenheten har visat, att en mängd afbarkadt sågtimmer sönderspricker till den grad, att bräder och plankor, som tillverkas af sådant timmer, blifva utskott och således ej kunna afsättas till
11utlandet annat än till priser, som knappast betäcka kostnaden för frakten; och detta af timmer, som obarkadt och således oskadadt af solens och luftens direkta inverkan skulle hafva lemnat första sort bräder och plankor.
Att frågan har en stor betydelse framgår oförtydbart deraf bland annat, att den blifvit gjord till föremål vid senaste utställningen i Sundsvall, der, hvad jag här ofvan påstått om virkets försämring, blifvit faktiskt bevisadt.
Under den strid, som inom länet pågått emellan myndighe-
ter och enskilda om denna fråga, har såsom hufvudargument från de förras sida varit framhållet, att sågverksrörelsen eller flott-ning af obarkadt sågtimmer skedde på bekostnad af fiskerinä ' ringen; på så sätt att fisken i elfvarne genom obarkadt virke förminskades genom att barken hade så belamrat fiskens lekställen, att laxen och siken numera hade endast få återstående att tillgå, samt att vattnet blefve så bemängdt med terpentin, att dessa våra förnämsta fiskarter ej vidare trifvas deri.
Huru pass sanning som ligger i dessa hufvudpåståenden lemnar jag till landstinget att besvara.
För min del är jag genom gjorda undersökningar förvissad om, att ingen som helst bark belamrat laxens och sikens lekplatser åtminstone i Skellefteå elf; och torde förhållandet vara enahanda i länets öfriga elfvar.
Hvad åter beträffar, att terpentin skulle så bemänga vattnet i elfvarne att fisken ej trifves deri, så är detta en fantasi, som endast kan tänkas af den uti kemien rent okunnige, enär terpentin i den form den förekommer i kalla vatten icke kan blandas.
Men om så vore, att vattnet i elfvarna kunde blandas med terpentin, så veta ju alla med dessa förhållanden erfame män, att terpentin eller kåda i ett barrträd icke i någon nämnvärd mängd spricker ut af detsamma, om det lägges i vattnet obarkadt, och att om man vill framalstra kåda, så barkar man barrträdet ettdera på rot stående eller sedan man fält detsamma, då det ej kan misslyckas få fram till ytan af trädet så mycket kåda och deri ingående terpentin som möjligt; hvaraf följer, att barka timmar af barrskog, förrän det lägges i vattnet, är att vinna ett mål alldeles motsatt det man i denna fråga eftersträfvat.Då således hufvudmotiverna för barkningspåbudet icke, enligt mitt förmenande, kunna ega bestånd inför en noggrann undersökning, är jag böjd för att tro, att hufvudsakligaste skälet varit något osynligt, men som nu genom den s. k. Norrbottens-lagens tillämpning, äfven inom detta län, väl bör anses undanröjdt.
Beträffande strandegarens rätt och skydd för skada genom flottning af vare sig barkadt eller obarkadt virke, så är ju deras
rätt fullkomligt skyddad genom nya vattenrättslagen.
Att frågan icke är af någon ringa betydelse torde bäst inses om man beräknar, att under normala förhållanden minst två millioner sågtimmer hvårje år flottas i länets elfvar, och man derjemte beräknar kostnaden för barkningen så lågt som 10 öre för hvarje stock, så är detta likväl en tribut af 200,000 kronor årligen; och då den försämring som genom barkning förorsakas å virket som barkas, med all säkerhet stiger till långt högre belopp, så synes ju tydligt vara, att detta är en allt för kostsam anordning för alt gifva ett tvifvelaktigt skydd för en annan näring.
Då emellertid Kongl.
Måj: t och Riksdagen i nya vattenrättslagen lemnat denna fråga till länsstyrelsernas närmande bestämmande inom sina respektive län, och jag är förvissad om att vårt läns styrelse icke skall vägra att gå landstingets, skogsegare och industriidkares önskan tillmötes i denna för vårt län så vigtiga fråga, vågar jag härmed vördsamt föreslå:
att landstinget beslutar till Kongl.
Maj: ts Befallningshafvande i länet aflåta en skrifvelse i ämnet, med vördsam anhållan, att Kongl.
Maj: ts Befallningshåfvande täcktes genom kommunalstämmor, eller på annat lämpligt sätt, höra länets invånare om och i hvilka elfvar, åar, bäckar och sjöar eller med andra ord flodområden, länets invånare önska eller påyrka befrielse för barkning af virke, som flottas i allmän flottled, samt att der så, mera allmänt påyrkas Kongl.
Maj: ts Befallningshafvande täcktes bevilja befrielse från skyldigheten att barka virke, som flottas löst i allmän flottled.
Skellefteå den 31 augusti 1882.
Markstedt.Vidare förtjenar anföras, hvad en insändare yttrar i tidningen Vesterbotten (för den 16 jan.
1883).
“ Om man haft ett protokoll “ — heter det här — Äupp-.
tagande hvad under diskussionen i barkningsfrågan i landstinget anfördes, skuile detsamma vara af icke ringa värde.
Man fick ock höra ord och inga visor.
Och kan man säga, att landstinget är en någorlunda sann representation för ett län, då kan man ock säga, att Vesterbottens län icke vill hafva barkningspåbudet och att länet bjudit verkliga skäl för billigheten af sin önskan i detta hänseende.
Det säges visserligen från ett annat håll, att de af skogsstyrelsen och fiskeriintendenten afgifna embetsutlåtan-den äro af den beskaffenhet, att de icke kunna jäfvas hvarken af några års erfarenhet om saken, “ eller af någon annan än den, som blind t tror på sågverksrörelsens allena saliggörande verkan för orten “.
Men vi tro dock, att landstinget, då det underskattade dessa embetsutlåtanden och trodde sig bättre inse länets sanna nytta än nämda myndigheter, icke bör bedömas så strängt.
Landstinget förmodade, att den skogsegande befolkningen, sågverksindustriens målsmän och skogstjenstemännen i orten, lika väl insågo med barkningen sammanhängande frågor som skogsstyrelsen samt att länets fiskeegare och fiskare hade lika stor insigt om hvad för fisket vore skadligt som fiskeriintendenten.
Kammarteorier äro nämligen i slika mål af betydligt mindre värde ' än erfarenheten.
Hvad anförts derom, att vid ett sågverk i södra delen af länet verkets förvaltare funnit “ barkningen fördelaktigt inverka på timrets beskaffenhet och underlätta flottningen “, så behöfver detta sina kommentarier.
Det är nämligen skilnad på barkningssätt.
Om man tillsporde samma förvaltare, huruvida det fördelaktigt inverkar på grantimrets beskaffenhet att fullständigt barka det,.
torde det vara ovisst om härtill erhölles jakande svar.
Man torde i stället erhålla den upplysning, att med barkning i detta hänseende förstås timrets “ randning “ eller barkens afskalande grund t i vissa ränder utefter stockens längd.
Är detta den barkning, som föreskrifvits, då kan samma svar som det ofvan citerade lemnas af förvaltarne vid alla länets sågverk och allt vore väl,blott vederbörande gillade barkningsmetoden.
Förutom vid de vattendrag här i länet, der denna metod gillas, har den naturligtvis- blifvit gillad vid de vattendrag, der barkningen blifvit införd af de flottande sjelfva, och der ingen annan egt kontrollera påbudets efterlefvande.
Men skulle bemälde förvaltare påstå, att verklig barkning vore nyttig för grantimmer, då bör man uppställa hans påstående å ena sidan, och den aktade firman Axell &amp; C: is.
utställning i Sundsvall sistlidne sommar af barkadt grantimmer å andra sidan.
Vid gjorda försök och noggranna beräkningar hade det visat sig, förmenar firman, att genom grantimrets barkning skedde Så stor skada å timret, att tillverkningen förlorade i värde lika mycket som timret kostade på rot.
Att Konungens Befallningshafvande nu, sedan lagstiftning i.
ämnet tillkommit, lemnat det svar på landstingets framställning som skett, var att vänta.
Det var nämligen icke i rätt form frågan kom till Konungens Befallningshafvandes pröfning.
Men ändamålet med motionen blef möjligen ändå till en del vunnet.
Man fick veta länets åsigt i frågan och det torde nog på högsta ort icke vara af så ringa betydelse hvad landstinget i denna del anser vara rätt, synnerligast som man der sett, att Vesterbottens läns landsting, då det gält, visat sig synnerligt mån om länets näringar.
Så långt tidningen Vesterbotten.
Dess uttalade förhoppning att frågan skall ådraga sig uppmärksamhet på högre ort, fastän Kon: s Befihde ' icke nu kunde upptaga saken till pröfning — denna förhoppning skall säkert icke gå i qvaf.
Det är väl nämligen otänkbart att en upplyst regering skulle vilja fortfarande tvinga de stackars nybyggarne och andra med dem likstälda skogsegare att, så att säga, gnaga barken af det timmer de nödgas afyttra för att kunna existera i det karga klimatet.
Det är väl vidare otänkbart att regeringen icke skulle vilja rädda de många millioner kronor, som i tidernas längd minska nationens tillgångar genom solens och luftens direkta inverkan på det barkadevirket *.
Och det är omöjligt att ej omsider det enda radikala botemedlet — en oförnuftig „ lagparagrafs upp-häfvande — skall komma att släcka den rättmätiga harm, som i närvarande tid existerar så väl hos de i saken direkt intresserade, som ock hos en mängd utanför stående, hvilka tydligen inse det obefogade uti ifrågavarande bestämmelse.
Men — invänder möjligen någon — för att upphäfva den kraft och verkan, som ligger i fiskeriintendenten Wi-degrens officiela utlåtande, torde dock vara af nöden att &gt; någon annan vetenskapsman yttrar sig i frågan.
Nå väl, vi hafva ett sådant omdöme att tillgå, hvilket icke torde jäfvas, så mycket mindre som ett utlåtande af en entomolog här torde vara af större vigt för frågans rätta bedömande, än hvad en blott fiskkännare haft att säga, efter som det nämligen gäller att angifva de vilkor, under hvilka fiskynglet bör kunna existera.
Detta nya utlåtande i ämnet lyder som följer:
Sedan undertecknad — under en sistl. sommar for vetenskapliga ändamål foretagen resa i Norrland — från ñera håll blifvit tillspord om den betydelse insekterna ega såsom fiskföda i de norrländska vattendragen, får jag härmed fästa uppmärksamheten på följande sakförhållanden:
1) Att med all säkerhet den tillgång på fisk, huf-vudsakligast på lax och andra eftersökta fiskslag, som de ' norrländska vattendragen förete, i räsentlig mån betingas af den insektsfÖda, som fisken under sin tidigare ålder har att der tillgå samt att denna insektsföda åter å sin sida betingas af de naturförhållanden, som göra sig gällande i och vid dessa vattendrag;
* Enligt hvad en med förhållandena mycket förtrogen person meddelat oss, leranar den tvungna barkningen i Norrland en årlig förlust, som i hvarje fall betecknas med sju siffror — huru mycket derutöfver kan endast afgöras derigenom att praktiska män från olika trakter komma tillsammans och beräkna förlusten, som f. n. måste vara störst i Ångermanland, hvarifrån den största granskeppningen försiggår.2) att näringsmedlen för fiskafvelns insekts föda till huf vudsaklig del förmedlas genom affall af barr, ris, qvi-star och bark från den omgifvande skogen, hvilken, genom dessa produkter, lemnar på tjenliga ställen i vattendragen en sådan bädd af multnande organiska beståndsdelar, som kan sägas utgöra ett i JiÖgsta grad lämpligt lifsvilkor just för sådana insekter (nämligen en mängd nemooerer samt åtskilliga phryganeider, ephemerer o. s. v.) hvilka under sina första utvecklingsperioder lefva i vattnet, äfvensom för en mängd krustacéer och andra smådjur, som jemväl tjenafisk-ynglet till föda;