Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Tyst, tyst!
Jag kom in för att söka er, och så finner jag den här snarkande Endymion i ert ställe, — sade flickan helt sakta, för att icke väcka Gordon.
— Hvar har ni varit så länge, min herre?
Madame är mycket orolig för er skull.
— Klockan är icke mer än tio, jag får väl se henne ännu i afton?
— Ja, men skynda er då!
— Nå, låt det då icke blifva alltför många, ty madame har i afton stannat hemma endast för er skull.
— Nej, visst icke!
Gordon, vakna då!
— Ah! vänta!
Väck honom inte förrän jag gått.
Gordon satte sig upp med en lång gäspning, och Anais flaxade ut genom den halföppna dörren som en skrämd fågel.
— Ah, ändtligen kan man då få råka dig!
Jag har suttit här och väntat tills jag somnat.
— Ja, jag ser det, gif mig en smula rum bredvid dig, jag dör af trötthet!
— Nå, hvar har du då varit?
Och hvarför finner jag dig ännu efter åtta dagar qvar här i hotellet, då du för länge sedan borde hafva flyttat till Islington.
Jag har sökt dig der tvenne gånger.
Mamma Morris anser sig bedragen, och miss Esmeralda dansar icke annat än ”pas de desespoir”.
— Ack, min vän, jag kan icke hjelpa det.
— Nå, men hvarför?
Har du kanhända redan vunnit din process och är förvandlad till millionär?
— Nej, tyvärr!
Men saken, är att jag träffat på ett äfventyr.
— Åh fan, och jag som glömt att varna dig.
— Ja, det var stor skada, men jag förlåter dig.
— Fruntimmer, förmodar jag?
— Ja, men tala tyst, ty jag har grannar här bredvid!
— Jaså, nå berätta mig alltsammans!
— Det är för mycket begärdt, men jag vill ge dig en aning om saken.
Och det har jag dessutom redan.
— Omöjligt, det är en förnäm dam, en markisinna.
— Ja, en engel.
— Ah, bah, jag känner till sådana der förnäma damer, som komma till London, när de icke längre göra lycka i Paris.
De äro lika litet markisinnor som englar.
Men hur fan har du råkat ut för denna skönhet?
— Hon bor här i hotellet.
— Jaså, och det är derför du icke kan flytta?
— Nå väl, jag har ingen rätt att blanda mig i dina affärer, men tro likväl mina ord, dylika förbindelser äro ruinerande!
Jag har visserligen sjelf ingen erfarenhet deraf, ty jag har lyckligtvis icke ett sådant utseende, att man kommer och enleverar mig, och min kärlek till Zusette har gjort, att jag icke känt någon frestelse att sjelf börja några amouretter, men jag har verkligen bevittnat tragiska slutscener i dylika farcer.
Astley kände sig en smula generad af sin väns ovanliga allvar, och för att komma ifrån denna sak, berättade han i stället om det vigtiga resultatet af sitt besök bos advokaten, sin tillämnade resa och sitt lilla äfventyr på hemvägen.
Gordon var imellertid så melankolisk och fåordig, att han fullkomligt väl kunnat uppträda hvilket ögonblick som helst på mr Crawfords kontor, och då Astley skrattande sade honom detta, svarade han sorgset:
— Ja, jag fruktar, att jag aldrig mera behöfver förställa mig, för att väcka förtroende hos mr Crawford och hans klienter; min munterhet är för närvarande icke större, än att den ganska väl kan döljas utan all ansträngning.
— Men hvar har då ditt goda lynne tagit vägen?
Är Zusette ännu alltjemt osynlig?
— Ack, ja!
Och om du visste hvad jag känner.
Men det kan du icke ana, efter jag vet att beherrska mig, — tillade han häftigt uppspringande.
— Om du hade sett Zusette, så visste du, hur man kan älska henne, hur man kan frukta.
Jag har vaktat henne.
Jag har varit svartsjuk om henne som en turk.
Och likväl kanhända ...
Ah, om det vore möjligt!
Om jag kunde tro ...
Gordon vandrade häftigt fram och åter på golfvet, med utsträckta armar gestikulerande omkring sig, och stannade imellanåt orörlig med nedsänkt hufvud.
— Det kunde imellertid vara sannt!
Hon kunde hafva bedragit mig! — utropade han och slog sin knutna hand för pannan så våldsamt, som om han ämnade krossa sin hufvudskål, hans ögon gnistrade, och den beherrskning, hvarom han nyss talat, tycktes nu åtminstone vara temligen obetydlig, han marscherade åter några steg med häftighet, stötte med vild fart emot bordet och kastade sig slutligen gråtande i soffan.
— Min stackars Gordon, — sade Astley deltagande, — sansa dig nu!
Betänk, att du ännu ingenting vet, som berättigar dig till denna förtviflan; du säger ju, att hon är sjuk, hur kan du vredgas då?
— Ja, ja du har rätt.
Jag är ett odjur, en narr, men likväl hvarför får jag icke komma in till henne?
— Fruntimmer hafva ju så många infall, har man sagt mig.
Hon är väl en smula behagsjuk, och hon vill icke att du skall se, att hennes skönhet kanhända bleknat af sjukdomen.
— Ah, du har möjligtvis rätt.
Se så för fan, det är dumt att sörja i förväg: i morgon har hennes värdinna dessutom lofvat mig, att jag skall få se henne och tala vid henne.
Bort med alla dumma griller imellertid!
Jag tål egentligen icke sorgen, den tillhör icke min natur, och jag måste skaka den af mig, jag blir sjuk deraf som af ett kräkmedel, men här har jag nu suttit alltför länge, jag kom egentligen hit för att förströ mig, men du var icke hemma, det är sent, se så adjö!
Och hviftande med hatten försvann den stackars skrifvaren, som grät och skrattade, rasade af förtviflan och svartsjuka och i samma andetag tröstade sig sjelf med de enfaldigaste föreställningar.
Knappt hade Gordon stängt dörren efter sig innan Astley lutade sig tillbaka emot soffdynorna, knäppte händerna tillsammans öfver hufvudet — alldeles som han brukade göra i Lund på sin lilla vindskammare, då han ville i sitt hufvud lösa något rätt inveckladt problem — och fäste ögonen orörligt på väggen midt emot, der ett stort, temligen groft kopparstick, med herdar och herdinnor, prunkade i en bred förgyld ram.
Af uttrycket i hans blick var imellertid lätt att se, det den tvetydiga scenen på taflan alls icke var föremål för hans uppmärksamhet. att han icke ens såg den, och de vexlande rörelser, som hans ansigte afspeglade, talade lika tydligt som ord om spefull glädtighet, tillfredsstäld fåfänga, passion och derimellan drag af vemod, ånger och bitter missräkning.
Så var det också: dessa mångfärgade skyar drogo förbi själens horisont, alltför lätta ännu för att egentligen förmörka den, men likväl lemnande tillräcklig aning om de tunga sammanpackade moln, hvarunder hans lefnads sol kanhända skulle sjunka.
Astley hade icke behöft mer än åtta dagar, för att återkomma ifrån sin första häftiga berusning vid förbindelsen med den vackra fransyskan, som i sjelfva verket hvarken egde ungdomens eller skönhetens första blomma, och hos hvilken han, vid uppvaknandet ifrån sin hänryckning, fåfängt sökte denna magiska glans af ungdomlig friskhet, som omstrålat hennes porträtt.
Den sköna Désirée tålde verkligen icke att granskas vid dagsljus med kritiska blickar och hade derför gjort ganska klokt att välja London till skådeplatsen för sina triumfer; men oaktadt hon icke var det idealiska väsende, som Astleys uppjagade inbillning trott sig se, så var hon likväl en tillräckligt skön qvinna för att rättfärdiga den eld hon tändt, och hon egde dessutom i sitt behag sin tjusningsförmåga och dessa tusen illusoriska konstgrepp, som en kokett qvinna ensam känner och förmår utfundera, nog mycken makt för att förvrida hufvudet på en tjugofyraårig man.
Det fanns imellertid för mycken verklig smak, för mycken ren och upphöjd skönhetskänsla hos Astley, för att låta honom länge bibehålla den yrsel, hvari hans eget temperament och de ovanliga omständigheterna försatt honom.
I den tarfliga prestgården, hos faster Petronella och farbror Jöns, och i dagligt umgänge med den gamla ungkarlen på Svaneholm, hade Astley fått en bättre uppfostran, ett säkrare omdöme och en mera förfinad smak, än han skulle fått, uppfödd i Paris eller London, och den förmenta markisinnans språk och manér kunde icke länge förvilla honom, han hade med ett ord redan kommit till fullkomlig klarhet om arten både af sitt eget och hennes verkliga värde och ställning, men detta hindrade icke, att han fann sig i ett sällhetsrus, som väl tillät honom att reflektera, men alls icke att använda eller tillämpa sitt förstånd.
Det händer oss icke så sällan i vår första ungdom, att vi tjusas mera af en qvinnas omgifning än af henne sjelf, vi fångas i allt det silfverskir och guldflor, hvari hon är insvept, och berusas af de parfymer, den elegans och lyx, som likt ett moln dölja gudinnans kanske icke alltid så idealiska former; vår egen fantasi har största delen i hennes seger; och liksom musikens och trummornas buller öfverröstar missljuden vid en batalj, så döfvas icke sällan disharmonien inom oss af champagnekorkarnes smällar och skämtet och skrattet, och om vi känna oss bedragna, så är det i sanning icke qvinnornas fel, utan öfvermåttet af vår egen inbillning, som bär skulden.
Hvad mer?
Är det då så svårt att fatta, att, när allt kommer omkring, så är och förblir den verkliga lyckan just illusionen sjelf.
Alla dessa himmelska förespeglingar, dessa berusande aningar, dessa öfversvinneliga förhoppningar, höga som himlen och sväfvande, obestämda och ofattliga som den, hvarför kalla vi dem svekfulla och förrädiska, hvarför sitta vi trumpna och surmulna och anse oss bedragna deri?
Hafva vi icke i sjelfva deras egande fått allt hvad jorden kan gifva, redan njutit all den lycka, som är möjlig?
Om sällheten vore konkret, så skulle den vara platt som en pannkaka och trivial som den, om vi verkligen kunde vidröra den, så skulle vi liksom i sagan finna guldet förvandladt till torra löf; om bakom våra aningars rosenskyar funnes en verklighet, så skulle denna verklighet säkerligen döda oss.
Mythen berättar, att den oförnöjda, som ville se sin älskare i Jupiters majestät, blef förbränd af hans strålar, men kanhända var det hennes besvikna väntan, som dödade henne i stället.
Och hvem vet, om, då Venus lofvade Paris den skönaste qvinna i Grekland, hon icke genast i inbillningen skänkte honom en mera berusande sällhet, än Helena sedan gaf honom vid uppfyllandet af gudinnans löfte.
Det vissa är, att då Astley i markisinnans sängkammare såg hennes porträtt, i samma ögonblick man sade honom, att han var älskad af denna tjusande varelse, fann han henne så skön och kände sig genombäfvad af en så brinnande åtrå, att ingenting under solen skulle kunnat motsvara föreställningen om den lycka han väntade; och det är mer än troligt, att man alls icke behöfver hafva krumstaf och frygisk mössa och sitta på ett berg i Grekland, för att lyckliggöras med ett löfte, sådant som det Paris fick, tvärtom den allsmäktiga gudinnan hviskar det ännu alla dagar i hvarje ynglings öra, men aldrig hade väl någon med större säkerhet och mera hänryckning hört det än Astley.
Det var något af allt detta, som föresväfvade den unge mannen, der han orörlig hvilade emot soffkarmen och icke vaknade ur sina drömmar, förrän en knackning på dörren bredvid honom åter väckte honom till besinning.
Han sprang upp, rodnande som en flicka, öfverraskad i sina tankars dunkla verld, och såg i detsamma den lilla kammarjungfrun inträda.
Hon hade en helt trumpen min och sade allvarsamt:
— Ni kan icke få se madame i afton.
Hon mår icke väl och nu är det alltför sent.
— Hvad säger du Anais?
Och jag har icke sett henne på hela dagen.
För sent?
— Ja visst, det är ju öfver midnatt.
Tror ni, min herre, att man finner det angenämt att vaka för er skull och blifva blek och ful?
— Åh!
Anais gå in igen, jag ber dig, och säg din matmor, att jag blott begär att se henne ett ögonblick!
Madame har redan påtagit sin nattdrägt.
— Men jag har något vigtigt att säga henne.
— Som då alls icke tyckes vara mycket brådtom med, efter ni icke förr erinrat er det.
— Du är ond på mig, Anais?
— Ja, ty jag är mycket sömnig.
— Jag lofvar att genast gå min väg igen.
— Min Gud, hvad ni är envis!
Om du ändtligen vill sofva, så lägg dig der på soffan!
— Hvad tänker ni på? — sade Anais storskrattande, under det Astley sköt henne tillbaka in genom dörren, som ännu stod halföppen bakom henne.
Några ögonblick derefter låg
Astley knäböjd på mattan vid sin förtjusande älskarinnas fötter, och hans brinnande blickar öfverforo med hänryckning den lilla graciösa varelsen, som, inhöljd i en sky af spetsar och musslin, framräckte sina rosenröda fingrar att kyssas, under det hon ömsom skrattade, så att alla hennes små hvassa kattlika tänder lyste i det matta rosenfärgade lampskenet, ömsom lät sina stora svarta ögon med ett melankoliskt uttryck hvila på Astleys friska ungdomliga ansigte.
Aldrig hade den vackra qvinnan varit mera naturlig i sitt koketteri, ty hon var det denna gång helt och hållet utan beräkning och hade nästan mot sin vilja förälskat sig.
Det var liksom en liten scen mellan kulisserna, som han utförde, och han öfverträffade sig sjelf, tack vare den skymt af sanning, som låg i hennes blickar och rörelser.
Man säger, att kärleken alltid är vältalig, och sannt är, att
Astley aldrig tyckte sig hafva hört något mera smäktande och ljuft än dessa halfförstådda tankar, uttalade på det vackra språk, som strömmade ifrån de mest tjusande läppar i verlden.
Dea högsta graden af känsla och hänryckning i menniskans sinne har inga ord, kärleken har sin mystik, och de främmande ljuden syntes Astley bättre motsvara känslans rikedom än det utnötta hvardagsspråket, de innehöllo mera illusion, en djupare och varmare betydelse, just derför att han deri icke återfann de vanliga tankarne.
Om Désirée talat engelska eller svenska, så skulle allt det nonsens hon pratade icke förefallit honom hälften så behagligt som nu, då han icke egentligen begrep mer än hälften deraf och hade full frihet att gifva den andra hälften hvilken poetisk och sinnrik betydelse som helst.
En liten bordstudsare på spiselkanten slog två, och Désirée utropade bestört:
— Se så, min vän, det är två timmar i stället för ett ögonblick, sedan ni kom.
Vi måste nu skiljas, farväl!
— Redan?
För mig hafva dessa timmar endast varit ett ögonblick, — sade Astley misslynt.
— Oförnöjda barn, som ni är, gå nu!
— Men, Désirée, jag har ju berättat er, att jag kanske snart reser; jag lemnar London.
— Åh, derom är ju ännu ingenting bestämdt; dessutom är jag nöjd dermed.
— Hvad, ni har redan tröttnat vid mig?
— Nej, men jag fruktar så mycket att se er förlora det största behag, ni i mina ögon eger, det att ni är främling, okänd och undangömd, att ni icke tillhör denna hvardagliga hop, som finnes öfverallt och synes öfverallt, som alla känna och som sjelfva känna allt.
Ni skall icke länge förblifva i den ställning ni nu är, ni har nyss förtrott mig, att edra planer för framtiden ålägga er ett annat lefnadssätt, ni skall icke längre vara den blyge, oerfarne, förtjusande unge mannen, som jag tillber, ni skall komma att likna alla andra innan kort, och derför vill jag hellre, att ni reser.
— Jag skall söka upp er, när ni vill, om ni lemnar mig, innan min illusion är flydd.
— Hör på Désirée!
Om jag en dag skulle framträda ur det dunkel, som nu höljer mig, om jag skulle vinna rikedom och rang, ni skulle således då icke längre älska mig?
Jag tror det knappt; jag skulle då icke blifva ensam om er ömhet; jag vill tusen gånger hellre behålla er sådan som nu.
Den vackra qvinnan böjde sig ned och tryckte en kyss på Astleys panna, med en min af så allvarlig uppriktighet, att Astley kände sig nästan rörd.
— Jag kan icke tro annat, än att ni verkligen reser härifrån snart? — sade Anais, innan hon stängde dörren efter Astley.
— Hvarför det? önskar äfven du, att blifva af med mig?
— Ja visst, och det med det allra första.
— Du är i sanning ännu mera uppriktig än din matmor.
— Det är då icke svårt, ty hon är icke uppriktig alls, — sade flickan skrattande.
— Jag menar, att hon söker narra er.
— Anais!
— Ja, se icke så förfärlig ut, det är som jag säger.
— Ingenting är lättare: hon säger sig vara nöjd med er resa, och jag är säker, att hon ville gifva bra mycket, ja alla
lorder i England, om hon kunde få behålla er.
Anais, jag tror, att jag måste kyssa dig, var detta verkligen din mening?
— Ja, tyvärr, det är en ledsam mening.
— Hur då?
— Hon är på god väg att älska er helt allvarsamt och borgerligt: jag fann henne i går afton badande i tårar; det är rätt olyckligt, ty ni finner väl ...
— Ja, du har rätt!
God natt Anais!
Månader förgingo imellertid, och Astley var ännu qvar i London.
Allt hvad den vackra fransyskan fruktat hade verkligen inträffat.
Astleys blygsamma tillbakadragenhet och den enslighet, hvari han först lefvat, voro nu försvunna; han hade alla egenskaper för att med lätthet kunna eröfra denna afundade, eftersträfvade och tvetydiga plats i verlden, som för en tid gör oss till dess eftersökta favorit, som jägtar oss med tomma och barnsliga förströelser, för att lemna oss upptröttade och glömda.
Mr Gibson hade i tidningarna låtit införa en annons, som innehöll, ”att om någon af de personer, som tjenat hos lord Percy Hawerfield på Aukwoodhouse under åren 1786 till 1790, anmälde sig honom, så skulle detta möjligen tillskynda nämda personer någon fördel”; utan att hafva funnit en enda af alla dem, som infunno sig, ega någon kunskap om eller ens kunna styrka sin uppgift att känna till den familj, som var i fråga.
Astley lefde imellertid, sedan den summa han medfört från Sverige var slut, på advokatens bekostnad, och hans blygsamma anspråk i detta fall var kanske det, som ingaf juristen den största tvekan om ädelheten af det blod, som borde rinna i hans klients ådror.
Det var visserligen en fullkomlig fri öfverenskommelse, en risk som advokaten sjelf åtagit sig, men det förekom Astleys stolta sinne likväl genant, och han ville, åtminstone i händelse af en dålig utgång, göra förbindelsen till sin sakförare så liten som möjligt.
Det lefnadsrätt han förde hindrade honom likväl icke att få en hop bekanta, och som hans bildning, hans sätt och utseende fullkomligt bekräftade hans anspråk, så låg det i master Gibsons plan, att han borde göra sig känd och omtyckt af dessa rika, unga gentlemän, som kunde stämma opinionen till hans fördel, gifva honom en viss auktoritet i sällskapslifvet och rädda honom ifrån att uppträda som en äfventyrare, isynnerhet som han borde, utan att nämna något namn, förbereda sina vänner på den rättegång han ämnade börja för att återvinna sitt fädernearf och sin rang.
Man skulle i allmänhet kanhända icke tro honom eller icke fästa synnerlig uppmärksamhet dervid, ty dylika ogrundade anspråk, tagna ur luften, voro ingenting ovanligt, men då man lyckats samla de nödiga bevis och upplysningar, som gjorde en process möjlig, skulle han redan ega vänner, som interesserade sig för hans framgång.
Då man är tjugofyra år och kommer direkt från en vindskammare i Lund till en hufvudstads alla förströelser, dess glada ungkarlslif och lättsinniga vanor, då man uppmanas att deltaga deri och utan svårighet får medel dertill, då bryter man snart med sina gamla minnen, sina ungdomstycken, sina storsinta principer, och om icke hela den vackra byggnaden af ren och sann moral, som man i den tysta och tarfliga studerkammaren uppreste inom sig, ramlar öfver ända, så får den åtminstone betänkliga knuffar och skador.
Vanligen blir den under dylika förhållanden förvandlad i en romantisk grushög, hvarur vi i lyckligaste fall sedermera kunna framleta några brukbara spillror, för att uppresa deraf ett litet kapell i vårt hjerta, der vi hålla själamessa öfver vår förgångna dygd.
Astley lefde ett lif af nöjen och förströelser, som egde för honom hela nyhetens behag, och som ofta öfverskred den gräns, der nöjet blir lågt och smutsigt och lättsinnigt öfvergår till last.
Han gjorde det likväl aldrig utan bittert obehag och ånger.
Hans smak och hans skönhetssinne, mer omutliga än hans rättskänsla, återhöllo honom likväl, och då han icke längre fördömde sin otrohet emot den ungdomskärlek, som hittills fylt hans hjerta, så var han ännu känslig för sättet, på hvilket denna otrohet begicks.
Det vill likväl synas, som om den, hvilken lägger en viss elegans i lasten och gör brottet tragiskt, redan derigenom inlagt en hemlig protest deremot.
Oaktadt den sfer, hvari Astley nu inkommit, var vida öfver den, hvari den glade och arbetssamme gascognaren lefde, bibehöll han likväl en viss förkärlek för denna sin första vän.
Gordon syntes honom i många afseenden bättre än de nya och aristokratiska vänner han fått; hans muntra och godmodiga prat eller hejdlösa känsloutbrott buro alltid vittne om hans hederliga själ, och den uppriktiga tillgifvenhet han fattat för sin ”svenska vän”; och mer än en gång var hans goda praktiska förstånd af nytta för Astley.
Då han derför fann den lilla skrifvaren väntande i sina rum om aftnarna, när han hemkom, var det med en känsla af välbehag och trefnad han slog sig ned i lugn hos honom, för att berätta dagens tanklösa och ofta fadda tidsfördrif.
Astley hade en dag ätit middag med två af dessa nya vänner af ”la jeunesse dorée”, som Bulwer beskrifver såsom ”unga män med få idéer och ännu färre pligter, men godt om fristunder, penningar i fickorna och äfven skulder till sina handtverkare och krämare, ogifta tanters stolthet och sparsamma fäders plågoris, glada själar, som skynda sig att njuta af sin ungdom och äro medelålders män, innan de hinna trettio år”.
Den ene af dem, kapten Ralph Lessley, var en verklig typ för en elegant engelsman; hans blonda hår och välkammade mjuka kindskägg, långa och smala figur, vackra blågrå ögon, fina händer och välsittande patchuliluktande kläder gåfvo honom något distingueradt och behagligt, som hans alltid sansade och lugna belefvenhet ännu mera ökade, den andra mindre vacker och mera trivial till sitt utseende, men som likväl i tal och sätt bar prägeln af en gentleman, var Walther Morley.
De trenne unge männen hade nyss stigit upp ifrån bordet, och kapten Lessley anmärkte för tredje gången, att de hade ett mycket bullersamt grannskap i rummet näst intill, hvarifrån hördes högljudt prat och skrattsalvor, blandade med klingandet af sönderslagna glas och tallrikar samt smällar af champagnekorkar.
— Det är några unga herrar, som nyss återkommit till London, och de äro mycket muntra, — sade uppassaren leende.
— Jag hör äfven fruntimmersröster, — inföll Astley, under det han sökte efter sin hatt.
— Ja, det är mycket vackra och fina damer också som äro med.
Middagen bestäldes redan i går.
— Är du färdig, Cameron? — sade Morley, som varit sysselsatt att mycket noggrannt tillknäppa sina nötbruna handskar och nu lyckats dermed.
Låt oss gå, klockan är sju.
Han mottog sin hatt af den bugande uppassaren, och de tre vännerne gingo utför den upplysta trappan och kommo ut på gatan, der de stannade, villrådiga ett ögonblick, då vagnen, som skulle vänta dem, icke syntes till.
Det var i april månad, men ehuru klockan ännu icke var åtta, voro lyktorna redan tända, ty vädret var mulet och töcknigt och den mörka gatan, med sin af klibbig smuts öfverhöljda stenläggning, gjorde dem väl behöfliga.
Ljusskenet ifrån butikfönstren på nedra botten upplyste hela platsen framför porten, och Astleys blick stannade händelsevis vid en hopkrupen figur, som satt på trappan, der de gått utför.
Just som de hade passerat förbi, reste den sig upp, och han igenkände genast Hester, den gamla halftokiga qvinnan, som han sett om aftonen i båten på floden.
Hon sträckte upp sig i sin fulla längd, och fästande sina skarpa svarta ögon på de trenne unge männen, tycktes hon med yttersta uppmärksamhet granska hvar och en af dem, då de gingo förbi, och sedan sjönk hon ned igen i samma ställning och drog sig in i hörnet vid trappan, i det hon mumlade några ohörbara ord och likgiltigt stoppade i sin kjolsäck de småmynt, som Astley lade i hennes hand.
Hvarken
Lessley eller Morley tycktes hafva märkt henne, de sågo med spanande blickar utåt gatan efter vagnen och hade aflägsnat sig några steg, medan Astley ännu stod qvar vid det upplysta fönstret bredvid porten.
I samma ögonblick såg han tvenne personer komma stojande och skrattande utför trappan till andra våningen; det var tydligen tvenne af deras muntra grannar under middagen, och den ene af dem, den som gick först, var utmärkt för sin vackra figur och markerade ansigte, hvars klara bruna färg och svarta ögon gåfvo honom utseende af en spanior eller italienare.
Hans blossande ansigte och något osäkra gång vittnade imellertid om följderna af den bullersamma middagen.
I samma ögonblick, som de båda herrarne kommo ned i förstugan, hade den gamla tiggerskan återigen rest sig upp, och då de hunnit fram till porten, der hon stod, sprang hon fram, lindade sina långa, senfulla armar omkring den vackre, unge mannen, som gick förut, och utropade med en hes och brådskande röst, som likväl i detta ögonblick icke tydde på någon sinnesförvirring:
— Jag såg dig gå in.