Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty onekligen qvarstår en mängd straff och påföljder inom kyrkolagen, som innebära ett tvång och icke stå i full öfverensstämmelse med nämnda § i R.
Då kunna t. ex. dessa personer sättas i bann; de få icke tilldelas Nattvarden, icke gifta sig; med ett ord, det finnes onekligen åtskilliga tvångslagar, och jag har trott att man borde stifta en lag, som öfverensstämde med andan i 16:de §:n R. F. Gr. Hamilton, Henning:
Tvenne talare, som i sjelfva verket icke lagt särdeles vigt vid denna §, hafva dock, för att ådagalägga att Dtsk:ts förslag vore i någon mån bättre än K. H:ts Propos., framställt den frågan, hvad vinst kyrkan kunde hafva deraf, att personer, som icke längre ville omfatta dess bekännelse, blefve tvungna att inom densamma qvarstå.
Det torde för dessa talare sjelfve icke vara främmande, att de ofta ansett sig böra göra saker, af hvilka de vetat sig icke skola skörda någon vinst, eller att de af sitt samvete och pligt ansett sig manade till en handling, som för dem personligen varit likgiltig.
Så är nu också förhållandet.
Det är icke fråga' om hvad som är vinst för kyrkan, utan hvad som är hennes pligt, och jag anser verkligen att om någon är så olycklig, att han affaller ifrån kyrkans troslära, utan att med full öfvertygelse omfatta en bekännelse, som blifvit erkänd af annat kristligt samhälle, så bör han ändock få inom kyrkan qvarstå, på det att dess tjenare matte kunna, så vidt möjligt är, återföra honom till den tro, han från sin barndom omfattat.
Denna pligt erkänner jag just derföre, att jag, i motsats till en annan talare, anser kyrkan och stalén stå i ett nödvändigt inbördes sammanhang med hvarandra, om också ej ur theoretislc synpunkt, likväl i verkligheten.
Likasom man kan säga att en sten utgör grunden för ett hus, oaktadt det finnes hus, som icke hafva stengrund, likaså kan man säga att kristendomen är samhällets grundval, oaktadt det funnits och finnas samhällen, som icke hvila på denna grund.
Om vi å ena sidan måste medgifva, att samhällen funnits, hvilka, utan att hvila på kri - Veu 22 Maj. stendomens grund, dock uppnått en viss grad af civilisation, så mäste vi också å andra sidan, om vi jemföra dessa samhällen med dem, som grunda sig på kristna läran, erkänna att de sednare gå med sin civilisation i en sannare riktning och till ett skönare mål, som de förra ej kännt, men hvilket vi böra befordra.
De anmärkningar, som af Frih. Thure
Cederström blifvit gjorda emot denna §, aro i första rummet, att han linner den personliga inställelsen hos kyrkoherden kunna gifva anledning till chikaner, och således böra ur §:n uteslutas.
Det finnes likväl ingen möjlighet att blifva af kyrkoherden varnad, utan personlig inställelse, ty varningen kan väl icke ske genom korrespondens.
Kan sådant, enl.
TTtsk:ts förslag, ske utan chikaner, så lärer det väl äfven kunna låta sig göra enl. K. M:ts Propos.
Dessutom fordras redan personlig inställelse hos prestön vid t. ex. lysning, utan att det gifvit anledning till chikaner, och slutligen ber jag att få anmärka något, som måhända kan försona Frih.
Cederström med förslaget, nemi. alt just denna rad är ordagrannt hemtad ur Korska dissenterlagen.
Jag är fullt förvissad, att alla de ledamöter af R. o. Ad., som här motsätta sig 14:de §:n i K.
M:ts Propos., icke gjort det derföre, att de ju icke önska, att alla personer, som finnas i värt fädernesland, böra fortfarande bekänna sig till en kristlig lära, och att således deras yrkande icke haft för afsigt att befordra ett sådant utträdande; utan de hafva utgått från religionsfriheten såsom en grundsats, hvilken icke tål någon begränsning, och derföre måste de konseqvent motsätta sig hvarje lagbestämmelse, som derutinnan kan göra någon inskränkning.
Men lika nödvändigt måste det vara, i konseqvens med de beslut K. o.
Ad. i öfrigt i denna fråga fattat, att vidhålla den åsigt, att Staten verkligen är berättigad att för den allmänna ordningens skull, och så vidt kyrkan kail för sina ändamål vara i behof af Statens medverkan, vidtaga sådana åtgärder, som här föreslagits.
Och då jag tror, att det för en kristen statskyrka är en pligt att icke öfvergifva de personer, som icke förklarat sig skola inträda i annat kristligt religionssamfund, der de kunna erhålla den ledning, som hvarje menniska i samma läge behöfver, så och då härtill kommer, att de skiljaktiga åsigterna hos R. o. Ad. i detta fall icke synas hafva varit af någon väsendtligare beskaffenhet, anhåller jag om bifall till K. M:ts Propos.
Sparres anmärkning, att 14:de §:n skulle stå i strid med 16:de §:n R. F., så är det visserligen sanni, att en person kan enligt kyrkolagen sättas i bann och derigenom uteslutas från de förmåner, kyrkan erbjuder; men det är alldeles klart, att den, som förklarat sig alldeles icke godkänna denna kyrkas grundsanningar och som således icke känner något behof af dess sakramenter m. m., han lider också ingenting deraf, att kyrkan för någon viss tid utesluter honom från Den 22 Maj. 371 dessa förmåner.
Han har genom denna lagstiftning fått full frihet att ostraffadt uttala sin öfvertygelse, och han är oförhindrad, att om han på något annat sätt behöfver dyrka sin Gud och umgås med honom i bönen, då få göra det, så vida han icke dermed stör allmän ordning.
Något annat tror jag icke vara afsedt med 16:de §:n K. F. Hr af Sillén, Abraham Wilhelm:
Jag vill endast i korthet framställa hvad jag tror blifva konseqvensen af LagTJtsk:ts förslag.
Det är kändt, att det icke finnes två menskliga individer, som äro hvarandra fullkomligt lika, hvarken i samhällsställning, bildning, vanor eller annat.
Likaså kan man bestämdt påstå, att det icke gifves två menniskor, som hafva i alla detaljer samma religion.
Således är rätten till samvetsfrihet klar; men om man läte denna rätt vara obegränsad, kunde man komma ända derhän, att det måhända i tidernas längd blefve en särskild kyrka för hvarje individ.
Då vore naturligtvis icke fråga om att ensamt inskränka sig till tänkesättet, utan det skulle yttra sig i kulten.
Huru skulle sådant förlika sig med statens bestånd?
Han säger då att staten och kyrkan hafva ingenting gemensamt med hvarandra.
Men det är nödvändigt för uppehållandet af ordningen.
Man har talat om de gamla staterna och sagt, att samhället kan bära sig utan kristendom.
Detta är sannt; men icke kan det bära sig utan religion.
Om vi se på de gamla staterna, hvad hade det blifvit af Grekland och liom, om man icke der så strängt och konseqvent hade hållit sig till sin religion?
När detta gäller om dessa samhällen, så måste det i ännu högre grad gälla de kristna.
Om enhvar skulle få bekänna sig till hvilken lära som helst, hvilken babylonisk förbistring skulle ej deraf uppstå?
Och likasom despotismen uppstod ur jakobinismen, så skulle katholicismen följa på ett sådant tillstånd.
Man har uttalat åtskilliga fördömelser öfver presterlighet, och fattat det lutherska presterskapet såsom det judiska eller katholska.
Detta är alldeles orätt; ty den lutherska prestön är blott en embetsman, och lika litet som man vill inlåta sig med en mäklare, utan att man har förtroende för honom, lika litet vill man väl för sin själs angelägenheter inlåta sig med en person, den man icke hyser förtroende för.
Jag instämmer i K. M:ts Propos. i afseende å denna del, som afser förekommande af splittring.
Men i en annan del förenar jag mig med Utsk:t, nemi. beträffande den föreslagna åldern af 21 år.
Yid 18 års ålder tror jag icke att det är många, som äro mogna i detta afseende.
Man skulle kunna bestämma sig för utträdandet, rent af för att slippa vissa medborgerliga pligter eller katekes-läsningen.
Hr Carleson: Sannolikt har hvar och en af B. o. Ad:s ledamöter redan bestämt sin mening i afseende på den vigtiga VI B 21 372 Den 22 Maj. fråga, hvaruti K. M:ts Propos. skiljer sig från Lag-Utsk:ts förslag, eller huruvida det må vara en medlem af lutherska kyrkan medgifvet att skilja sig derifrån, utan att inträda i annat tillåtet religions-samfund.
Med förbigående derföre af denna fråga, vill jag fästa mig vid de andra väsendtliga skiljaktigheterna i 14:de §:n.
Den vigtigaste ibland dem är att Utsk:t föreskrifvit, att man skall af Domkapitlet skiljas från kyrkan.
Detta förslag framlades vid förra riksdagen af Lag-Utsk:t; men då anmärkte PresteSt:t, att en sådan actus icke vore öfverensstämmande hvarken med Guds ord eller den evangelisktlutherska kyrkans grundsanningar.
Dylika åsigter yttras nu af PresteSt:ts samtliga ledamöter i Lag-Utsk:t.
De skäl, som af dem förebringas, torde vara svåra att vederlägga, och så länge förhållandet är sådant, lärer det väl vara uppenbart, att icke Svenska kyrkans öfverhufvud, som är K.
M;t, kan gifva sin sanktion åt en lag, så beskaffad som den här föreslagna.
Yidare skiljer sig ITtskrt från K.
M:ts Propos. i afseende på tiden, då det skulle vara tillåtet att utträda ur kyrkan.
Yid förra riksdagen föreslogs 18 år; vid denna ålder är det i allmänhet som medlemmar af Svenska statskyrkan beredas till sin första nattvardsgång.
Denna ålder är emellertid måhända nog tidig; men den är vald af det skäl, som jag nyss nämnde.
19 år är i Norska dissenterlagen antagna, och det torde vara af mindre vigt, antingen det ena eller andra antages.
En tredje skiljaktighet, som man har fastat sig mindre vid, än vid åldern, är varningstiden.
För hvar och en, som tänker närmare på saken, skall det befinnas, att i konkreta fall blir tiden af en månad antingen för lång eller för kort.
Att således utsätta en konskriptions-tid, torde derföre vara lämpligt.
Ingen af de anmärkningar, som blifvit framställda i fråga om skiljaktigheterna mellan K.
H;ts Propos. och ITtsk:ts förslag, anser jag således vara af någon vigt, och jag anhåller derföre att K. Mits Propos. i denna § måtte bifallas.
Jag anhåller att med några ord fa be svara en värd talare, som. upptagit några af mina yttranden, nemi.
Hr Estenberg.
Mitt yttrande, att staten hvilar på naturliga rättsgrunder och icke på kristendomen, har han bestridt.
Att denna åsigt dock stödjer sig på den Hel.
Skrift, visas deraf, att vår Frälsare säger: ”Gifver kejsaren det kejsaren tillhö rer, och Gudi det Gudi tillhörer».
I afseende på Hr Estenbergs anmärkning, att jag jemt vill skilja, ber jag att få nämna, att jag stödjer mig på kristendomens egna sanningar.
Frälsaren säger sjelf, att menniskans förbannelse är att hon skall lefva i strid och split.
Jag har icke yttrat några lösa tänkesätt, utan jag har uttalat hvad som är kyrkans och kristendomens egentliga lära, och jag trotsar någon att kunna vederlägga det.
Hr Estenbergs påstående, att jag skulle hafva framställt materialistiska satser, så ber jag att få anmärka, att D en 22 Maj. 373 i så verldsliga forhållanden sorn en stat, måste man hålla sig till de naturliga lagarna, d. y. s. tio Guds hud.
Men vi försöka att lagstifta efter Evangelium, som talar om syndernas förlåtelse.
Jag vidhlifver således mina åsigter, tilldess man med Skriftens ord kan bevisa mig motsatsen.
Jag har icke velat framställa något, som står i strid emot kristendomen, och jag ämnar icke heller göra det.
På Erih. Creutz’s anförande ber jag blott att i korthet få svara med det ordet ur bibeln:
"En annan grund kan ingen lägga, än den, som lagd är, hvilken är Jesus Christus». (1 Cor. 3: 11.) Gr.
Jag har hort åtskilliga ledamöter yttra, att de fästa mycken vigt vid förändringen af 18 års ålder till 21, såsom TJtsk:t föreslagit.
Jag anhåller derföre, att propos. måtte särskildt framställas på K. M:ts Propos. och TJtsk;ts förslag, samt särskildt på åldren.
Jag tager för gifvet, att den framställ-'’ ning, Gr.
Sparre nu gjort, skall hos R. o. Ad. vinna sympathi, och detta så mycket heldre, som äfven jag, om åldern förut varit föreslagen till 21 år i stället för 18, icke skulle hafva haft något deremot.
Men jag hemställer, huruvida R. o. Ad. skulle vilja blott af detta skäl förkasta K.
M:ts Propos., som, i fall denna § bifalles, förmodligen blir 3 Stånds beslut.
För min del tror och hoppas jag att det föreslagna stadgandet icke skall medföra några menliga följder.
Det är visserligen sannt, att vid 18 års ålder är menniskans sinne rörligt och mottagligt för intryck, kanske mer än vid någon annan; men å en annan sida bör också vid 18 års ålder, och det i de flesta fall, minnet af den första religionsundervisningen qvarstå så lifligt, att det måhända skall utgöra ett värn för den unge, att icke affalla ifrån den tro, han från början omfattat och så nyss besvurit.
Dessutom må man ihågkomma, att om man, såsom Utsk:t föreslagit, lemnat åt hvars och ens skön att skilja sig ifrån kyrkan, utan att öfvergå i annat samfund, då medgifver jag att man, till följd af en känsla af fruktan att hafva gått något för långt, gjorde rätt uti att framflytta åldern, för att derigenom möjligen minska olägenheterna af hvad man beslutat.
Men i K. M:ts Propos. är icke fråga om detta.
Man har blott sökt åstadkomma något, för att hindra öfvergången från vår kyrka.
Detta måste ske genom undervisning, dels i folkskolorna, dels vid beredelsen till första nattvardsgången, och slutligen genom presterskapets nit och bemödande.
Lyckas man ändock icke att förhindra affallen, icke lyckas det genom en lagparagraf.
Jag har medgifvit, att om 21 års ålder från början varit be - 374 Den 22 Maj. stämd, män icke bort derifrån afvika; men under nuvarande omständigheter, tror jag att man, för att få en lag i denna vigtiga fråga antagen, bör afstå från den ringa tillfredsställelsen att hafva medverkat till förkastande af K.
M:ts Propos. H.
Hr Erih.
I likhet med Utsk:t tror jag, att 21 års ålder möjligen skulle vara den rätta tiden att bestämma såsom den, vid hvilken man i allmänhet må ega rätt att utträda ur kyrkan, om det på samma gång vore K. M:t medgifvet, att, i likhet med hvad förhållandet är i Norska dissenterlagen, i särskilda fall bevilja sådant tillstånd vid tidigare ålder.
Så snart en sådan dispensationsrätt för K.
M:t icke finnes, befarar jag att det blir alltför sent att stadga 21 år, i synnerhet med afs. å den första tillämpningen af den nya författn:n, då troligen föräldrar, som redan hafva barn, komma att öfvergå till främmande religionssamfund; dervid det vore hårdt att tvinga barnen att tillhöra en annan kyrka än den, hvartill både föräldrarne och barnen bekänna sig.
Då dessutom 18 år icke inträffa förr, än den religiösa undervisningen i allmänhet anses fullbordad, och då man, efter första nattvardsgången, betraktas såsom i religiöst hänseende myndig, tror jag, att det icke ligger någon -ara uti att stadga denna ålder.
Jag ber att få försäkra, att jag för mindel icke känner den minsta tillfredsställelse att hafva måst medverka till afslag å K. M:ts Propos.
Men min åsigt är, att om man en gång bestämt åldern till 18 år, så är det omöjligt att sedan få den förändrad, och jag anser det derföre försigtigt att bestämma åldern något sednare, med möjlighet att sedan kunna framflytta den.
Emellertid anser jag denna sak af mindre vigt, och den hör väl icke försvåra framgången af lagen.
Skulle R. o. Ad. vara af Hr Just. Stats-Ministerns mening, att K.
M:t borde medgifvas dispensrätt i detta fall, så kan ju §:n återremitteras och Utsk:t inkomma med förnyadt förslag. y Erih. Cederström Rudolf: Gr. Sparre har yttrat, att,, om R. o. Ad. nu skulle stadga den för utträdande ur Statskyrkan lofgifna åldern till 18 år, så vore det sedan omöjligt att höja den, änskönt det visade sig att så skulle behöfvas.
Sådant påstående står dock i strid med hvad erfarenheten i andra fall lärer; enär t. ex., i afseende å giftermål, har i vissa fall en ålder af 18 år varit, såsom den yngsta lofgifna, i lag för män stadgad, hvilken ålder sedermera höjts till 21 år.
Eör min del tror jag, i likhet med Hr Erih.
De Geer och flere talare, att detta höjande för närvarande fall skall visst icke behöfvas, vid betraktande deraf t. ex. huruledes man vid 18 år får blifva officer och inträda å flere andra, i Statens tjenst öppnade lefnadsbanor, samt att qvinna redan vid 15 år får ingå äktenskap.
Jag anser det således icke vara orätt, eller obehö - Den 22 Maj. tigt att, då utträde ur statskyrkan blifver lofgifvet, individen får jemväl i religiöst hänseende vid besagda ålder stadga sin öfvertygelse, Jag anhåller derföre om bifall till K. M:ts Propos.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till §in och dels afslag derå samt antagande af den motsvarande Hide §:n uti Kongl. Majits förslag; hvarförutan Gr.
Sparre, som anhållit om godkännande af §:n, sådan densamma blifvit af Utskit föreslagen) tillika begärt, att frågan om den ålder, efter hvars uppnående en medlem af den Svenska Statskyrkan skulle kunna derifrån utträda, måtte göras till föremål för särskild propos., sedan beslut öfver §:ns öfriga innehåll blifvit fattadt; och finge H. Exc., med anledning af sistberörde begäran, förklara, att då under öfverläggningen om den ifrågavide §:n några andra yrkanden icke blifvit framställda, än om bifall till densamma i dess helhet samt om afslag derå och obetingadt antagande af den motsvarande §:n uti Kongl. Majits förslag, så att något särskildt påstående om förändring af §:n, hvad åldersbestämmelsen beträffade, icke förekommit, funnes ej heller någon giltig anledning till den delning af propos:n, som Gr.
Sparre begärt.
Exc. först propos. å bifall till den af Utskit foreslagne Hide §:n, dervid svarades starka nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå samt antagande af 14:de §:n uti Kongl. Majits förslag, då svaren utföllo med starka ja, blandade med åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
I enlighet med hvad R. o. Ad, förut beslutat, återgick Ståndet härefter till pröfning af § 9- Erih, Cederström, Thure:
Jag skall endast lie att få nämna, det jag anser äfven denna § innefatta en inskränkning 1 den religionsfrihet, som varit främmande trosförvandter hittills medgifven.
Förhållandet är nemligen, att nu är stadgadt, att lysning till äktenskap endast skall afkunnas i den församling, der bruden är boende.
Jag har blott velat nämna detta, för att ytterligare ådagalägga, huruledes man tager igen med ena handen hvad man ger med den andra.
Hamilton, Henning: Erih.
Cederström har ansett 9:de §:n innebära en inskränkning i den religionsfrihet, som förut varit medgifven.
Jag kan alldeles icke förstå att någon är hindrad eller inskränkt att tänka, bekänna och uttala sin tro derföre, att hans äktenskap med en annan person skall tillkännagifvas.
Jag kan, med anledning af Gr.
Hamiltons yttrande, icke underlåta att afgifva ett svaf.
Han 376
Den 22 Maj. har sagt, att det, till följd af 9:de §:n, icke är någon förmenadt att tänka och tro hvad han vili.
För detta Hr Gr:ns förklarande torde icke någon af religionsfrihetens vänner anse sig till Hr Gr:n stadna i någon förbindelse, enär det icke beror af någon mensklig makt att förhindra en person att tänka och tro hvad han vill.
Men om man uppställer alla möjliga hinderliga stadganden för ingående af giftermål med dissenters, så, ehuru sådant icke lägger band på yttrandet af den fria öfvertygelsen, måste det i alla fall anses innefatta ett tvång.
Så till exempel, om man stadgade att, innan lysning till äktenskap finge ega rum emellan en medlem af stats-kyrkan samt en medlem af ett främmande trossamfund, borde kontrahenterna först gå 5,000 gånger från Skanstull till Norrtull, så kan man väl ej neka att det vore ett tvång, som blifvit dem ålagdt.
Som det gifves religiösa bekännelser, hvilka icke gilla lysning utom deras eget samfund, kan man icke neka att detta stadgande för dem innebär ett tvång.
Cederströms sednaste yttrande synes mig egentligen vara rigtadt emot LagTJtsk:ts Betänk:de och blott i ringa mån angå K. Mits Propos.
För min del yrkar jag bifall till samma Propos.
Yi läsa i reservationerna en redogörelse för, huru oformligt det blefve, att ålägga Svenska presterskapet att sammanviga personer, hvaraf kanske icke någondera tillhörde Svenska kyrkan.
Jag vill icke upptaga tiden med att uppläsa denna redogörelse, enär jag är öfvertygad, att de ledamöter, som intressera sig för detta ämne, tagit en fullständig kännedom derom.
Jag tillåter mig blott, under hänvisning till innehållet deraf, vördsamt tillstyrka bifall till K.
Just derföre, att det kan finnas sådana religionssamfund, hvilka anse att lysning icke bör ske, har stadgandet här blifvit infördt, emedan det i allmän Svensk lag är anbefalldt att lysning till äktenskap skall ega rum.
Jag lemnar för öfrigt derhän, huruvida det nu är en laglig rättighet att verkställa lysning uteslutande inom främmande församlings kyrka; derom kunna meningarna vara delade, och jag för min del känner icke någon lag, på hvilken en sådan rättighet stödjer sig.
Då för öfrigt den förändring, LagTJtsk:t här gjort i K. M:ts Propos., står i förbindelse med den, som vidtagits i afseende å 14:de §:n, hemställer jäg, att sedan R. o. Ad. nu antagit denna §, sådan den förekommer i K.
M;ts Propos., R. o.
Ad. äfven måtte godkänna den af K. M:t föreslagna 9:de §:n.
, afslogs §:n och antogs i stället den 9:de §:n uti K.
M:ts förslag. § 10. ben 22 Maj.
H; Exc. Hr Erih.
I sednare mom. af denna § förekomma åtskilliga skiljaktigheter emellan Utsk:ts förslag och K. Mits Propos.
Den sista meningen i detta mom. är beroende af den förändring, Dtskit vidtagit i 14:de §:n, och torde derföre, enär K. Mits Propos. i denna § är af R. o. Ad. godkänd, höra afslås.
Eör öfrigt har Utskit utsträckt det stadgande till barn i allmänhet, som i K.
Mits Propos. blott gäller oäkta barn, och hvilket är hemtadt tlr 1 ?81 års kungörelse.
Möjligen skulle också denna utsträkning i enstaka fall blifva något hård.
I öfrigt kan jag icke neka att Utskit gjort en förbättrad redaktion, i så måtto att Utskit tydligare uttryckt att med underhåll af allmänna medel afses äfven underhåll af församlingens medel.
Då det emellertid är att hoppas, att §in i denna del, sådan den lyder i K.
Mits Propos., skall komma att tolkas på enahanda sätt, som derest Utskits redaktion antages, hemställer jag, huruvida R. o. Ad. ej skulle finna skäl att bifalla densamma.
Det är icke min mening, att motsätta mig ifrågavide § af K.
Mits Propos., men jag ber att för min del få förklara, att jag måste bekänna, att, derest makar äro af olika bekännelser, skulle det vara hårdt för en moder att icke få uppfostra sina döttrar i den tro hon bekänner.
Vi hafva verkligen haft exempel på att ett motsatt förhållande egt rum, och då det icke kan vara huset obekant, att män, som heklädt rikets högsta värdigheter, låtit uppfostra sina döttrar i den religion, till hvilken modren hörde, så anser jag att man deraf bort hemta någon ledning, då man icke sett att någon våda deraf uppstått.
Tvertom påminner jag mig att fröken von Engeström var ett så förträffligt fruntimmer, att en af våra största skalder egnat henne en minnes-sång.
Jag vill dessutom anmärka en tvetydighet, nemligen att ordet barn nyttjas i singularis och icke i pluralis.
Finnas flera harn, så, om man vill hålla sig blott till hokstafven, skulle man ej vara skyldig att uppfostra mer än ett i Svenska kyrkans religion.
Propos. på afslag å §:n och bifall till den motsvarande 1 Oide §:n uti K.
Mits förslag hlef härefter framställd saint med ja besvatad. § ii. H.
Äfven i denna § är den ändring, Utskit gjort, beroende af den, som blifvit vidtagen i 14:de §:n, hvadan jag anhåller om bifall till K. Mits Propos. och afslag å Utskits förslag.
578 D«n 22 Maj.
Äfven denna § afslogs och den motsvarande ll:te §:n uti K.
M:ts förslag bifölls, § 12. H.
I denna § skiljer sig K.
M:ts Propos. och T7tsk:ts förslag icke i saken.
Det är endast én redaktions-förändring, jemte ett omflyttande af en del af 13: de §:n, i sammanhang med den 12:te.
Orsaken till förändringen i dessa §§ uppgifver XJtsk:t vara, att K. M:ts Propos. vore tvetydig, i händelse fråga uppstode huruvida medlemmar af främmande trossamfund skulle vara pligtige att betala likstol, hvilken afgift TJtsk:t anser vara af annan natur än de för barndop och vigsel, som blott utgå till den prest, som verkställer dessa förrättningar.
Men om således likstol icke är en betalning, som utgår för viss förrättning, utan snarare är att anse såsom en afgift vid hvarje dödsfall till presten, tror jag att någon förändring i K. M:ts Propos. icke är af behofvet påkallad, för att vinna den tillämpning, som är af Utsk:t afsedd.
Jag vill för min del en dast förklara, att jag icke finner förevarande § vara rättvis.