Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man påstod, och hade i alla tider påstått så mycket om och mot henne; och som Elinas moder icke heller tyckte om henne, hade
Elina äfven fått en och annan fördom mot denna kusin, och dessutom ej fått vara särdeles mycket tillsammans med henne, ehuru Elina fann henne både rolig, hygglig och vacker, ty allt detta var hon ändå midt i förtreten, och, som tålig man trifves, tycktes äfven hon trifvas förträffligt, oaktadt allt slägtens hackande.
Denna hade alltid haft så mycket att påminna mot den sköna Arabella, såsom hon ofta på förtret och på spe af Tanterne och de Tantaktiga Onklarne kallades.
Arabella hade verkligen varit en stor skönhet, och såg ännu mycket bra ut, ehuru hon var alldeles ovanligt stor, fet och axelbred.
Men hon var mycket väl och proportionerligt vuxen, förde sig mycket magnifikt, var röd och hvit som mjölk och bär, klädde sig utmärkt väl, hade de allra qvickaste och lifligaste klarbruna ögon, rikt glänsande kolsvart hår, tänder som perlor, och visade dem äfven beständigt ty minst tre fjerdedelar af sitt lif, kan man tryggt säga att hon skrattade, och narrade andra dertill, emedan hon just var hvad man kallar »rolig» – något som slägten ej ens kunde neka.
Men när de medgåfvo detta, tillade de alltid: »Men hon är elak!» och på sitt sätt kunde de väl ej hafva så alldeles orätt deruti, ty Arabella märkte genast menniskors löjliga och ridikyla sidor, skrattade gerna deråt, sparade ej alltid sin nästa, dref gerna något litet gäck med hvar och en, men var på det hela, och i hjertat, långt ifrån elak eller behäftad med fjerdedelen af allt det onda, som den goda slägten tillvitat henne.
Denna hade, bland annat, beskyllt henne att redan som flicka varit »mycket coquette» och dessutom mycket »variable» i sin smak, ty trenne olika förlofningar hade hon »romperat».
Men detta råkade komma deraf, att Arabella, vid nogare påseende och betraktande, funnit att hon med dessa trenne differenta fästmän skulle blifvit rakt olycklig, och således hellre »stämde i bäcken än i åen», som man plägar säga.
Detta kunde slägten likväl aldrig förlåta, helst ett par af de afdankade älskarne varit både rikare och i större anseende än hennes nuvarande man.
Med honom förliktes hon likväl förträffligt, oaktadt han var en ovanligt kinkig och svår menniska att lefva tillsammans med, men annars, oberäknadt sitt ledsamma lynne, var han en ganska bildad, och i botten hederlig och bra karl, tillbad sin hustru, hade aldrig frågat efter hvad slägten perorerade om henne, utan endast rättat sig efter hvad han sjelf såg och förnam, och deruti fann han aldrig något klandervärdt, ty Arabella älskade honom af hela sitt hjerta, förekom hans minsta önskan, höll ett förträffligt hus och hade de allra sötaste, bäst uppfostrade barn.
Man hade en tid äfven »påstått» att hon »ruinerade sin man», ty man tyckte att de lefde alldeles för mycket, jemförelsevis med deras tillgångar – något som alltid skylles på fruarne!
Arabella hade skrattat åt detta, lika som åt allt annat, ty hon visste bäst att debet och credit gingo upp mot hvarandra, och att endast uti hennes och hennes mans kloka beräkningar och ekonomi låg hela knuten.
Till och med som gift hade man vågat tillegna Arabella ett par älskare, men, besynnerligt nog, just dessa, ett par ovanligt älskvärda och hyggliga unga karlar, voro hennes mans bästa vänner, vänner sins emellan, vänner af hela huset, och bibehöllo sedan många år tillbaka, alldeles samma ton med både Frun, Herrn och barnen i huset, af hvilka alla de voro högt värderade.
Ute i verlden var Arabella långt mera omtyckt än i slägten, ehuru få saker förmå kasta en så ohjelplig skugga på ett fruntimmer, som att stå illa i sin slägt och blifva förtalad af denna, emedan det aldrig sker alldeles oförtjenadt och orättvist.
En stor orsak att detta så mycket inträffat var att Arabella icke kunde lära sig att fördraga Mariana – »den dråpliga Mariana» – utan hade alltid tusende anmärkningar att göra mot henne, och dessa gjorde hon icke sakta, ej heller skrattade hon i mjugg, såsom Albert och Elina det någongång tillåtit sig, utan uppenbarligen; då Mariana åter aldrig någonsin yttrade ett enda ord till Arabellas nackdel, eller ens talade om henne, eller låtsade märka henne nu för tiden.
Men, besynnerligt nog, denna Marianas tystnad om Arabella verkade långt mera ofördelaktigt för den sednare än alla de speglosor denna tillät sig om Mariana, och Elina hade ofta, midt under det hon kiknade af skratt åt Arabellas befängda idéer och reflexioner öfver Mariana, klandrat henne för att hon tillåtit sig dem.
Albert, som mera sett Arabella utom slägten, tyckte rätt väl om henne, och hade ofta sagt till Elina att det icke var hälften så mycket ondt med den glada, skämtande Arabella, som den stränga slägten det påstod, och Elina hade äfven börjat, under det första året af sitt äktenskap, då hon mera rådde sig sjelf än hemma i föräldra-huset, att närma sig Arabella, och skilja på hennes fel och förtjenster, ty hon, som alla, var behäftad och begåfvad med båda delarna.
Sådan var nu denna Elinas andra kusin, som, efter att raskt »traverserat» kök, pigkammare och jungfrukammare, lade handen på sängkammardörrens lås, och sakta men fermt öppnade detsamma.
»Vyss! vyss!
Schut!» sade Elina vaggande och nickade halfvänligt åt Arabella.
»God dag, god dag, käraste Elina!» sade muntert den inkommande, »huru lefver verlden med dig?
Men hvad i all verlden ser jag!
Nå Gud sig förbarme» – tillade hon skrattande – »sitter du icke och vaggar ungen när hon sofver!
Då får du en rolig klenod af henne!
Och så kanske bär du och släpar på henne när hon är vaken!
Kära Elina, du skämmer på detta sätt i grund bort hela flickan, och hon blir odräglig för dig och alla andra.
Tänk om jag skulle gjort så med alla mina fem!»
»Har du ammat dem sjelf?» frågade Elina, som ej så noga visste, men var säker om motsatsen.
»Allesammans; men med ganska litet krus och komplimenter, ty att vara barnpiga roade mig alldeles icke!» svarade Arabella gladt och litet skorrande, som hon oftast gjorde.
»Ja, dina barn ha väl alltid varit friska som nötkärnor!» sade Elina och vyssade allt jemt på lilla Milla.
»Det hafva de visserligen varit,» genmälde Arabella, »men så var jag ock munter och glad, och det verkar mycket.
Du åter ser så ömkelig ut som hade du hela verldens tyngd på dina små axlar.
Hvad är det nu egentligen som är så farligt, hvad är det som grämer dig så, kära lilla Elina?» – fortfor hon med litet mindre skämtsam ton, och flyttade sin stol närmare Elinas pall, ty på en sådan satt Elina alltid vid vaggan – »Flickan ligger ju der, röd och frisk som en rosenknopp, fast ond och knarrig som en liten tiger, för att du skämt bort henne.»
»Att du kan tala så om min lilla engla- Milla!» sade Elina halfskrattande, och tog upp flickan, som af allt detta prat vaknat, ty Elina hade vänjt henne vid en dödstystnad.
»Tag hit henne!» sade Arabella, och ryckte till sig Milla, samt började hyssa, leka och dansa med henne, oaktadt att hon skrek förfärligt.
Men slutligen teg
Milla tvärt, af lutter förundran öfver dessa alldeles nya förlustelser.
»Jo, jo, min lilla docka,» sade Arabella, »det var annat än ligga i Mammas knä och kura?
Ser du Elina hur hon skrattar!
Nu lägga vi henne i vaggan igen, ty jag vill just tala litet förnuftigt med dig om både henne och annat.»
Till Elinas största förvåning låg
Milla, trött af dansen och hoppandet, stilla i vaggan, och såg tyst och stint på den främmande Frun.
»Jo, nu skall jag riktigt börja med början,» fortfor Arabella skrattande, »och det är att jag har kommit hit för att skola upp dig, dertill föranledd af riktigt – pigsqvaller, om du i korta ordalag vill veta det!»
Elina såg högst förundrad ut.
»Se icke så häpen ut, kära barn!» fortfor Arabella, och alla hennes tänder glänste, ty oaktadt hon ej alltid skrattade, såg hon dock alltid mer eller mindre glad ut, »tag icke en så förvånad uppsyn, ty man har ej vågat säga annat om dig, än hvad du väl lär få kännas vid!»
Och nu började
Arabella att uppräkna på fingrarne – »att du dragit dig ur verlden för att du fått en barnunge, att du dag och natt tjuter och gråter öfver den, oaktadt flickan är frisk och kry som ett vinterny, att du kört in din trefliga och hyggliga man i hans ledsamma skrifrum, och låter honom ligga der allena, som en stackars hund på sin dyna; för att sjelf ligga och vaka ihjäl dig öfver dockan der, som ligger och skrattar; vidare: att du hvarken pyntar ditt vackra hår som förr, eller kläder dig ordentligt och gentilt som förr, och slutligen att du ej har ringaste förtroende till Carolina, som är en så dråplig menniska med barn – och som berättat allt detta.
Jag har ju haft henne i tre hela år, och hon skötte lilla August – man kunde aldrig begära det bättre.
För att nu säga dig rena sanningen, så är det just hon som sqvallrat för mig.
Hon var hos oss i söndags och helsade på lilla August, för hvilken hon alltid behållit en liten klockar-kärlek, och då gjorde jag, hvad jag väl annars aldrig brukar att göra, jag lockade ur henne allt hvad jag nu sagt till dig, och detta gjorde jag med flit, ty det är riktigt grämeligt att se hur din unga hyggliga man går och sörjer bort både sin ungdom och hygglighet, emedan han tror du är sjuk eller annars olycklig, efter du lär gråta och tjuta så oupphörligt.
Och hvarför i all verld gråter du?
Tror du kanske att din Albert ej mera älskar dig så mycket?
Jo det kan jag försäkra dig att han gör, ty den som ser honom nu, och som sett honom förr ute i sällskap, den märker bäst att hans förändrade sätt kommer af bara innerlig hjertesorg öfver dig.
Han talar aldrig vid andra fruntimmer, ser ej ens på dem, utan sitter der och spelar sin whist, så liknöjd och trög som en bild, han som förr alltid var glad och rolig.
Nämner någon ditt namn, så ser han hastigt upp och att tala om dig är det enda ämne som roar och interesserar honom.
Jag har märkt det, ty jag har just profvat honom.
Men han är en karl, och en ung karl, och man får ej för länge fresta hans ståndaktighet, utan försöka att återgifva honom sitt goda lynne, innan tiden gör det omöjligt, och innan han börjar söka sig förströelser sjelf, åt annat håll.»
»Ack hvad vill du jag skall göra?» sade Elina, bristande i häftig gråt, ty hon fann att Arabella menade väl med henne, och blef högst upprörd åt hennes målning af Albert ute i sällskaper.
»Hvad vill du jag skall företaga!
Jag vill gerna göra hvad som helst för att Albert nu som förr skulle trifvas hemma, men jag vet icke huru, eller på hvad sätt, ty jag tycker jag gör intet annat än hvad jag bör.»
»Jo, min kära Elina, det gör du visserligen!» sade Arabella, ruskande på hufvudet med så komiskt allvar, och så fullkomligt härmande Mariana att Elina kom i fullt skratt.
»Du gör visst långt annat än du bör,» – fortfor hon allt med Marianas högtidliga ton och stora gester, som Arabella alldeles till förvåning kunde härma.
– Du tjuter och gråter och har alls ingenting att gråta för.
Du lägger icke upp ditt hår om aftnarne, och kläder dig icke elegant om morgnarne.
Du vaggar
Milla när hon sofver, och släpar jemt på henne då hon är vaken.
Du stänger dina dörrar.
Du är aldrig ute i din salong.
Du spelar och sjunger aldrig.
Du helsar aldrig på dina vänner och slägtingar.
Man ser dig hvarken på baler, konserter, spektakler eller soupéer, der du förr trifdes så väl, och utgjorde en så stor prydnad.
Med ett ord: du drager dig ur verlden och blir slutligen en torkad murkla – alldeles som vår goda Mariana.»
Endast dessa allra sista ord sade hon med sin egen glada röst, ty till alla de andra tillmälena hade hon lånat Marianas, just när denna höll en af sina värsta straffpredikningar, men genom den himmelsvidt olika tendensen i dessa och Arabellas uppstod något så oemotståndeligt löjligt, att Elina gapskrattande afhörde alla hennes beskyllningar.
»Och så slutligen – fortfor Arabella i sin egen naturliga, litet skorrande ton – »låter du denna välsignadt ledsamma
Mariana alldeles förhexa dig med sina upptåg, sin läsning och sina predikningar.
Tror du inte jag vet att hon springer ut och in här morgon och qväll, och tror du inte jag vet hur mycket ondt deraf kan komma, oaktadt, jag medgifver det verkligen och uppriktigt, oaktadt Mariana af själ och hjerta menar det väl, med både dig och alla som hon upptukta vill.
Jag glömmer aldrig», fortfor Arabella, med hälften skämtsam, hälften sorglig röst, »när min lilla Henrik var död.
Jag sörjde så att jag trodde jag skulle blifva vansinnig, och Mariana tröstade mig tills jag höll på att gå och dränka mig.
Min man och mina vänner voro alldeles öfvergifna för mig, och när den förre en gång riktigt med allvar föreställt mig, att man hade icke rätt att lägga sig flera timmar om dagen att gråta och bedja Gud, när man hade maka, barn och hus att sköta, och att Gud sjelf icke kunde gilla detta; då började jag allvarligen draga öronen åt mig, ty jag fann sanningen af hans ord, och jag föresatte mig att flux upphöra med mitt öfverdrifna sörjande och bedjande, försöka att vara glad och munter som förr, samt söka alla möjliga förströelser tills detta lyckades.
Detta råkade jag väl att annoncera litet för tvärt för vår goda Mariana, ty hon blef fasligt stött öfver att ej af mig, glada, yra verldsbarn, kunnat göra först en proselyt och sedan en fullkomlig anachorète.
Allt sedan den tiden har Mariana alrig kunnat med mig, oaktadt jag i början försökte allt för att blidka henne och bevisa henne den gamla erkända sanningen: att sur mjölk kan vara bra för skräddarpojkar, men icke för skomakarpojkar; att hon kunde göra mycket som alldeles icke anstod mig, och så tvärtom; men äfven detta argument, som jag tycker är så påtagligt, ville hon ej antaga, utan sade tvärtom, att ju större syndare man är, ju mera bot bör man göra, och som hon troligen ansåg mig som en af de allra största, ville hon väl att jag skulle kläda mig i säck och asko för all min tid; men se det hade jag ingen håg till, och sade henne det helt uppriktigt, och då blef hon ond, och då kommo vi i dispyt, och då öfverflyglade hon mig med så många konst-termer, så många lärda, filosofiska, metafysiska ord och fraser, och dessemellan så många bibelspråk, att jag blef alldeles ledsen på det, och då pratade hon äfven, bland annat, så mycket, så vidt och så bredt om sin oerhörda menniskokännedom; och all denna hennes högt beprisade stora menniskokännedom, den vill jag likväl icke gifva fyra styfver för, ty hvad är det väl för menniskor hon då känner så pertinent?
Jo – det är gubbar, gummor och barn, ty allsicke känner hon ungt folk och gift folk, eller vet hvad som är godt och nödvändigt och lagom för dessa.
Och hvar skulle hon väl lärt känna sådant folk?
I sin mörka jungfrubur, bland sina gamla luntor kanske?
Nej minsann; de som skrifva och kluttra böcker, känna minst dylika förhållanden och beskrifva dem oftast så, att de derför borde kindpustas; och för allt hvad
Mariana jemnt och samt, bittida och sent, i tid och otid, harangerar om qvinnan, och qvinnan, och qvinnan – så känner hon icke ens den, och bevisar det allra bäst när hon oupphörligt voterar för qvinnans såkallade emancipation, ty ingen qvinna med goda och kära husliga förhållanden skriker någonsin på denna tokiga emancipation, hvaraf de mest befängda uppträden skulle blifva frukten om den någonsin egde rum, emedan endast de hel- och halfgalna af vårt kära kön begagnade sig deraf, och vi andra, kloka, sansade fruntimmer, vi fingo skratta, när vi voro vid godt humeur, och gråta när vi voro vid det lynnet – åt deras dårskaper.
Men inte sade jag allt detta åt Mariana, kan du väl förstå, utan jag teg, hörde en stund på henne, gäspade sedan och gick mina färde; och efter den dagen ha vi just aldrig samspråkat, och nu bryr jag mig inte om henne, utan jag skrattar litet åt henne, som åt allt annat här i denna befängda verld.
»Ja, men det är synd!» sade Elina vänligt, och tog Arabellas stora, fina och hvita hand.
»Mariana är ändå botten-god.»
»Åh ja lappri», svarade Arabella skämtande, »af mitt skratt åt Mariana har jag mera ondt än hon, och när Tanterna och Onkel-tanterna säga sju anathemer öfver mig, yttra de ej ett menligt ord om Mariana; således kan jag väl få skratta litet, till ersättning för mitt lidande!»
Arabella började nu tala om annat, och berättade Elina så många besatta tilldragelser ur dagens historia, och det på ett så originelt och komiskt sätt, att Elina alldeles kiknade af skratt, och när Arabella fått det derhän, steg hon upp, sägande: »Nej, min kära Elina, nu måste jag gå hem; bevars väl! klockan är snart tre!
Hvarken man eller barn få en enda matbit förrän jag kommer.
Farväl med dig!» – och härmed försvann hon.
Elinas första rörelse när Arabella var gången, blef att i spegeln se efter om hon verkligen såg så oklädd och slarfvig ut, som den glada kusinen påstått.
Då först fick hon se Alberts lilla kort, och hennes lynne, gladt och muntert stämdt förut, fick nu en ändå högre lyftning.
Hon ropade in både Carolina och sin kammarjungfru, sägande till den förra:
»Nu skall du väl få taga lite mera hand om »lillan» och sköta henne bäst du kan, ty nu börjar hon blifva mindre kinkig.
Hon skriker väl litet i början, men det sade din förra matmoder, som nyss gick sin väg, går snart öfver, om du är snäll och god mot henne.
Hon sade äfven att »lillan» nu bör hafva skorpvälling, och att du kan koka en förträfflig sådan, och att »lillan» kommer att hålla utaf dig, om du börjar med att gifva henne någon mat.
Koka nu sådan välling medan jag går här inne och kläder mig, och kom sedan in.»
Till sin kammarjungfru sade hon: »Kära Annette, lägg uti en hårtång, du måste bränna mitt hår något litet, för att lockarne äro alldeles spik-raka; tag sedan hit en af mina sidenrockar, en fin vacker krage, snörlif och allt, ty jag vill kläda mig helt ordentligt nu hädanefter!»
Under tiden såg hon med glädje bort åt Milla, som låg helt stilla i sin vagga och lekte med sin silfverskallra, som Arabella räckt till henne.
När Elina var klädd, tyckte hon sig se ut som en helt annan menniska.
Hon kände sig ju äfven så glad.
Alberts lilla kort, och Arabellas beskrifning öfver Albert, hvaraf hon nu ändteligen fann att han lika mycket älskade henne, fast han sörjde öfver hennes förändring, hade gifvit hennes hjerta fullkomlig tröst.
Hon kände sig innerligen tacksam mot Arabella på samma gång som hon på intet sätt förkastade allt hvad den uppriktigt välvilliga Mariana uppmanat henne till.
Tvärtom! just nu bevisade
Elina att hon kunde skilja hvetet från agnarne, guldet från slagget både hos Mariana och Arabella, ty hon följde bådas råd: gjorde allt hvad Arabella bedt henne göra, och tackade under tiden, innerligen och med största andakt, Gud som slutligen öppnat hennes ögon, och hon bad honom förfara med henne efter sitt behag, säker att det då alltid, till och med under detta jordlifvet, blef till hennes gagn och fromma, äfven om det i början kändes tungt och hårdt 2.
Hon var så nöjd, så lätt till sinnes, så glad, så lycklig.
Hon längtade bara att Albert en gång skulle komma hem; men timmarne ville aldrig gå, och förr än klockan sex eller sju kunde hon ej vänta honom.
Hon tog en bok, och lade den ifrån sig; hon tog söm och arbete, men det var ledsamt; hon tittade emellanåt in till
Milla, men hon befann sig så väl hos den kloka och belåtna Carolina, att Elina med glädje såg sig alldeles öfverflödig derstädes.
Slutligen öppnade hon sitt Piano, blåste utaf och damtorkade det obeskrifligt väl, samt började sedan att spela och sjunga.
Båda delarne gick väl litet trögt och ovandt i början, men roade Elina allt mer och mer, och slutligen kom hon i en sådan ifver dermed att – hon icke hörde huru hennes efterlängtade
Albert kom in, gick fram till piano’t och en lång stund med förtjusning hörde henne, innan han slöt henne till sitt, af den renaste glädje, klappande hjerta.
Knappast behöfver man tillägga att Albert och Elina från denna dag sågo all sin fordna lycka och trefnad återkomma, och att de hädanefter voro så lyckliga som man kan vara det på denna jord, der aldrig än någon fullkomlig sällhet uppspirade och blomstrade, der himmelen väl stundom är klar och stjernströdd, hviskande om ett bättre lif – men dessemellan molnbetäckt, dunkel och töcknig, tjutande om bitterheten af detta.
ETT ERFARENHETSRÖN.
Olofs fader var död.
Tårar föllo ur ögat; tårar föllo utför kinden.
I bröstet kändes ett styng, i hufvudet en förfärlig tyngd, och de orden: »Jag skall aldrig mera se den älskade, vördnadsvärde Fadern!» flöto lika som af sig sjelfva öfver tungan.
– Men en ny dag hade dock gått upp, en ny verkningskrets öppnat sig.
En port, som hittills varit sluten för ynglingens egentliga framtid, stod nu på vid gafvel.
Han rafsade hastigt tillsammans sina effekter, han sprang med besynnerligt lätta och bevingade steg, fastän han kände sorg i hjertat, omkring i staden, betalade sina skulder, tog afsked af vänner och kamrater, och slutade sin fart med att smyga upp för en vindeltrappa, slå ett lätt slag på en läst dörr, och skynda in när den öppnades.
»God afton Sara!» ropade han med besynnerlig röst, som han förgäfves ville bjuda till att göra lugn. »God afton kära barn, hur står till med dig?
Jag har fått sorgliga nyheter.
Min fader är död, och jag måste lemna dig .... på en tid ... en lång tid kanske ... men du skall få ... (Sara var blek af förskräckelse).. blekna nu icke så der, kära Sara,» fortfor han, »ty då är du alls inte vacker, då håller jag icke utaf dig, då vill jag icke komma åter till dig, utan se nu glad och hurtig ut.
Jag kommer väl snart igen; hvarom icke – så är du en så vacker och hygglig flicka, att du får snart en annan älskare.»
»Dig får jag dock icke!» sade Sara, och ögonen summo i tårar.
Han tryckte henne mot sitt bröst, han kysste de kalla läpparne, han torkade bort hennes tårar, och började åter:
»Här, Sara, skall du få allt hvad jag af penningar, i detta ögonblick, kan göra mig utaf med.
Tag det!
Lef nu glada dagar, jag skall icke glömma dig.
Nu är jag icke mera så fattig, som hittills.
Nu skall dig ingenting fattas.
Men bo stilla här tills du hör vidare utaf mig!» – och nu följde en stum, en halfhviskande stund.
Sara gjorde en bekännelse.
Olof mottog den med en känsla, der harm, blygsel, liknöjdhet och ledsnad blandade sig; och med en djup suck skiljdes han från den arma flickan, arm på dygder och oskuld, rik på behag och naturgåfvor, och kanske äfven goda själs-anlag, fast de från början voro så nedtrampade i dy och stoft, att man nu knappast kunde få reda på dem.
Olof sprang trappan nedföre, skyndade ut på gatan, blickade upp till det flämtande ljusskenet i Saras kammarfönster; suckade än en gång, kände en aning att han tittade dit upp, der han varit så mången skymningsstund, kanske för sista gången: »Men, hon tröstar sig nog!» tröstade han sitt eget samvete och ilade gatan utföre.
Hemma hos honom var full förstörelse.
Hälften af hans saker voro inpackade, hälften opackade, och när skjutshästarne kommo klockan 12 på natten, då först var han färdig.
Nu bar det utaf, i mörker och natt.
Ju längre han kom från staden, dess svagare, dess blekare blef bilden af denna Sara, som han aldrig sett förr än nu – för några månader sedan; som redan då var ett vackert men vilsefördt barn, som han tyckt mera om än nu, och som han troligen ändå, inom en kort tid – snart nog kanske – öfvergifvit, hade ej händelsen, ödet, tvungit honom att nu genast göra det; ty händelsen, ödet, tvingar, säger man, när man kan gifva en rimlig förevändning till sina orimliga handlingar.
»Stackars Sara! hon älskar mig verkligen!» – tänkte han ibland under resan, med liten sorg och mycken egoistisk glädje, ty det må vara hvilken qvinlig varelse som helst – älskad eller hatad, föraktad eller tillbedd – hennes kärlek är dock alltid ett offer, som mannen med välbehag tager emot.
»Stackars Sara!
Hon älskar mig, och så länge hon bevisligt är mig trogen, skall hon väl aldrig lida någon nöd.»
Så tänkte han, medan hjulen surrade omkring, krets efter krets.
– Men, man har redan sagt det:
Saras bild bleknade allt mer och mer, och nya, friska, lifliga, bjerta färger fick i inbillningen – hon, syskonbarnet, Melida, hon, som Olof var uppfostrad tillsammans med, hon som fader, moder och slägt ämnat honom, allt sedan hon såg ljuset, hon, den guldlockiga ljus-alfen, som, tills nu på en tid, alltid stått som solen, allena på Olofs skönaste framtidshimmel.
I den svartögda Saras famn hade hennes bild väl förlorat något af sina färger, – nu återtog hon dem, och oskulden göt deröfver en glans, hvars magi Olof nu först rätt förstod.