Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledn. af Hr Giinthers yttrande, anser jag mig böra tillkännagifva, alt jag icke deltagit i upgörandet af det förslag som nu föredragits, ty i sådant fall hade det funnits åtminstone en ledamot af detta Ständ, som i LagUtsk. reserverat sig deremot.
Med några få ord vill jag endast hålla mig till 18:deoch 19:de §§:ne af inteckningsstadgan, då de öfriga äro jemförelsevis af ringare betydenhet.
Att på på ett lån, som ej skadar enskilde, åstadkomma erforderliga ändringar i berörde §§:r, anser jag vara ett ganska svårt problem alt lösa; derpå hafva gamle och skicklige jurister funderat i åratal; och tror jag mig veta att de deruti ännu icke lyckats.
Jag erkänner alt Konungens nåd. propos. på ett högst förljenstfulll sätt till en del löst detta problem ; men jag måste tyvärr tillägga att sådant dock icke skett till fullo.
Det är i synnerhet tvenne omständigheter, som jag dervid måste anmärka; den ena, att det icke är enligt med en god princip alt stifta en lag, som verkar retroactift, den andra, alt den nåd. proposm, om den antoges, möjligen lill sina följder kunde blifva vådlig, enär åtskilliga och kanske ganska mänga skuldsatte jordegare derigenom skulle komma i stora svårigheter, genom upsägningar af en del inteckningar.
Det säkra är emedlertid alt, måste man välja emellan Konungens propos. och La g lits k :s förslag, så anser jag den förstnämnda så mycket bättre än det senare att intet tvifvel bör kunna upstå, hvilkendera som bör antagas, ty Utsk:s förslag skulle leda till de aldra största oredor; att hafva tvenne serskilda Inteckningslagar bredvid hvarandra bestående, kan ej vara annat än skadligt, och dessa kunna komma att fortfara ännn i århundraden ty man vet att gamla inteckningar pläga förnyas inom loppet af hvart tionde år och de första Inteckningar som af publika kassor innehafvas komme hädanefter aldrig att uptagas, hvarigenom 2;ne sorters inteckningar derest LagUtsk:s förslag antages, skulle fortgå in infinitum.
Under sådana förhållanden är det med ledsnad jag nödgas förorda alt saken tills vidare får förblifva, som den hittills varit, i förhoppning att problemet må kunna lösas vid en annan riksdag, så svårt sådant än f. n. må synas; och anhåller jag således om propos. på afslag ej mindre och framför allt å LagUtsk:s betänk, än äfven å den K. proposin. Gr. Sparre, Erik:
Det är icke utan en viss tvekan man upträder emot en motståndare sådan som den jag bär ser emot mig, och det fordras att vara stark i tron, om sanningen af den sats man förfäktar för att ens våga motstånd.
Jag är den förste att erkänna, att det förslag, som utgått från den talare, som öpnat diskussionen i delta ämne, är godt och tror alt det skulle komma att verka välgörande.
Jag skulle hafva önskat att det 1818 blifvit infördt i inteckningslagen, i st. f. det olyckliga som då inkom, ett ibland de icke serdeles lyckliga foster i lagstiftningsväg, hvaraf vi under några årtionden haft prof.
Men det olyckliga fostret finnes
Den 15 Juli. 409 der; under skydd af denna lag äro ofta förbindelser ingångna, som mäste gälla.
En annan lag kan ej upkomma, som kullkastar den förra i hvad angår dessa aftal.
Delta är den första, den aldra vigtigaste princip i all lagstiftning, en princip, som är uttalad i 2:dra art. af den lag, som, ursprungligen skrifven för Frankrike, ännu gäller i en stor del af Europa, Cöde Napoleon: ”Lagen kan endast bestämma för framtiden, den kan aldrig tilläggas lillbaka-verkande kraft.”
Om jag ingått ett aftal under skydd af lagen, sä kan denna lag aldrig i afseende på den ingångna förbindelsen ändras.
Sådant är villkoret för egande rättens helgd, för säkerheten i alla aftal enskilde emellan.
Om det skulle bero af lagstiftningen, att åsidosätta denna grundsats, att förändra villkoren mellan de kontraherande, hvad skulle det då blifva för säkerhet i aftal och hvilken skulle då våga kontrahera med den andra?
Således, då del blifvit invändt mot LagUtsk., att Utsk. icke åberopat något annat skäl än detta enda, sä mäste jag svara, att jag finnér detta enda skäl vara fullt tillräckligt.
Man har sökt att vederlägga denna åsigt med det yttrande, alt grundsatsen vore sann, i fråga om rättigheter, gifne för en viss tid: jag förstår icke denna distinktion; jag förstår icke grundsatsen annat än i sin helhet, och om man också mäste erkänna det vissa andra grundsatser gifvas, som låla modifikation, har jag dock aldrig hört omtalas alt den ifrågavande satsen tål någon sådan.
Det återstår således att visa huruvida förändringen kan åstadkomma någon skada.
Jag skall till den ändan fortsätta det i betänk, framställda exemplet: jag antager att två fastigheter, X och Y, som hvardera äro värde 1,000 r:dr, voro gemensamt intecknade för en fordran af 1,000 r:dr.
Om jag sedermera får inteckning i egendomen X pä 1,000 r:dr och egendomen Y vid den liden icke är intecknad, så vet jag, i följd af 19 § i nu gällande inteekn:s-lag, som säger: ”Borgenär, som för sin fordran fått inteckning i flere fastigheter, må ej till minskning af annans rätt, som å samma tid, eller efter honom låtit dess fordran intecknas i endera fastigheten njuta ur denna sednare betalning för mer än som i de andra fastigheterna brister, ” att den inteckning jag fått till belopp af 1,000 r:dr i egendomen X, då egendomen Y, som också är värd 1,000 r:dr, icke är serskildt intecknad, lemnar full säkerhet; ty då den som har sin fordran intecknad i den odelade fastigheten, icke får taga utur egendomen X större del af fordran än som icke kan fås ut ur den andra egendomen Y, så får icke allenast den person, som har den odelade inteckningen, sin fordran fullt ut, utan äfven jag min lill fullo.
Detta vet jag nu; under sådane förhållanden ingår jag lånetransaktionen, erhåller inteckning i fastigheten; men om den nu föreslagna lagen antoges och skulle verka på redan beviljade inteckningar, så skulle, till gäldande af den gemensamma inteckningen, först lagas 500 r:dr af hvardera af egendomarne X och Y.
Alltså återstår icke mer än 500 r:dr att taga ur X, således får jag icke mer än 500 på min fordran.
Sådant blir resultatet om den nya lagen antages alt verka retroactivt, och B. o. Ad. finner således detta 410 Den 15 Juli. leda lill bestämd förlust.
Det skydd lagen förut gifvit min fordran, del skulle lagstiftaren fråntaga mig.
Sådant kan en lagstiftning icke göra, icke med föreskrift af 5, 10 eller 20 år efter lagens utfärdande.
Den lag under hvilken jag ingått ett aftal, måste i afseende på detta aftal ega bestånd, så länge aflalet räcker.
Man har sagt att det föreslagna stadgandet icke skulle vara af så menlig verkan, derföre att så beskaffad inteckning, som lemnäs den andra i en fastighet, som redan tillsammans med andra är graverad med odelad inteckning, icke är stående utan flucluerande, och vanligen omregleras inom 5 år.
A andra sidan har man sagt, att olägenheten af att antaga förslaget och icke gifva del retroactif kraft, skulle vara, att då dessa inteckningar bestå ”in infinitum, i 100:de år:” så skulle två inteckningslagar gälla; men i des sa begge olika antaganden ligger ju en bestämd motsägelse.
Aro så beskaffade inteckningar ”flnctuerande,” så bestå de ju icke in infinitum.
Jag tror lika med förste talaren, alt det snart nog skulle kunna rangeras, och alt begge lagarnes gällande bredvid hvarandra icke medför så stora vådor, som man förespeglat.
Jag erkänner deras tillvaro och alt bäst varit, om denna olyckliga lag, likasom många andra af samma fabrik, icke funnits; men nu finnes den, och lagstiftningen kan icke stadga det ju ej lagen bör beslå, kan ej kasta bort denna lag, så att aftal, som under skydd af densamma blifvit ingångne icke skulle förblifva gällande.
Hvad kassa-inteckningar serskildt beträffar, så tror jag icke att serdeles många kassor nöja sig med och taga 2:dra inteckningen i fastigheter, som äro intecknade tillsammans med andra.
Det anses icke rätt försigtigt att mottaga sådana.
Såsom stöd för yrkandet, att lagen skulle tillerkännas tillbakaverkande kraft, har blifvit anfördt, alt solidaritets-principen, då den infördes i 1818 års lag, tillädes retroaktiv verkan: om äfven så var, blir det förhållandet icke något skäl nu att följa hvad som iakttogs 1818, så vida detta var oriktigt.
Men nu är förhållandet att detta stadgande åtminstone icke stod i rak strid med hvad som då praktiserades: och någon uttrycklig lag fanns då ej för detta fall.
Man har sagt alt, så länge begge egendomarne äro i samma egares hand, så kan jag, (för att bibehålla exemplet af egendomarne X och Y) om jag har inteckning i X, begära inteckning äfven i Y; men om andra personer efter mig erhållit inteckning i Y, så kan jag det icke, och talaren har sjelf medgifvit att, om egendomarne kommit i fremmande händer, blir sådant en omöjlighet.
Dessutom om inteckningarne äro oupsägbara inom 5 år, så har jag ingen möjlighet att reda mig.
Om jag lemnat, som det ofta händer, låntagaren försäkran att icke fä sitt lån till betalning upsagdt inom 10 år, så är den säkerhet jag vunnit genom inteckningen förlorad, och mina 500 r:dr ohjelpligen borta.
Slutligen har man sagt at LagUtsk. vid förra riksdagen icke vidrört denna fråga: detta är en sanning och talaren sade, dels att Utsk. icke tänkt derpå, dels att Utsk. öfverlemnat frågans afgörande lill lagskipningen.
Ja, det sednare är verkligen förhållandet, Den 15 Juli 411 meu Ulsk. hade öfvertygelse derom, att ingen lagskipare skulle tilläta sig att tillägga en lag tillbakaverkande kraft.
Jag har icke hört, att domare någonsin tänkt på en sådan lagtolkning; då Utsk. således vid förra riksdagen öfverlemnade detta ät Lagskipningen, så tror jag åtminstone för min del, att det var Ulsk:s öfvertygelse att Lagskipningen skulle dömma så, som Utsk. nu tillstyrkt alt besluta; men då frågan nu blifvit bragt å bane genom Konungens nåd. propos., ansåg Utsk. lämpligt att uttala sin åsigt.
Jag anser mig icke böra vara vidlyftigare; R. o. Ad. torde hafva bort tillräckligen diskuteras i ämnet och jag slutar med hvad jag började eller att förklara det jag finner förslaget ytterst förtjenstfull!, atl jag anser det komma att göra ett slut på elt ledsami, intrassladt och på den allmänna krediten menligt inverkande förhållande.
Jag skulle önska, alt det sä fort som möjligt trädde i verksamhet och jag hembär den talaren, som öpnat diskussionen min tacksamhet för förslaget; men intet förslug, äfven det aldra förtjenstfnllaste, skall förmå mig att, med uphäfvande af den gamla lagen, förklara, att de aftal, som äro slutade under skydd af den, icke fortfarande skulle ega bestånd.
Den fråga, som här är underkastad R. o.
Ad:s pröfning, är af en uti allmänna kreditförhällanderne ganska djupt ingripande art, men under densamma synes mig elt tvisteämne updyka, som ofta nog förekommer, och hvilken innefattas uti striden mellan de lånehungrige och de långifvande.
För alt med större lätthet kunna tillfredsställa begäret att få lån, är det af vigt alt man må kunna i möjligaste måtto fritt disponera öfver sin egendom.
Det är ganska säkert att denna lätthet äfven skall befordras genom det ifrågavar:de förslaget, men alt allmänna krediten genom detsamma skulle kunna tryggas, det vägar jag deremot icke antaga för lika gifvet.
Då en rätt, förvärfvad under lagens skydd, en rätt, visserligen endast förvarad i elt pappersdokument, men dock af båda statsmakterna garanterad, när, säger jag, denna rätt icke af lagen respekteras, utan genom statsmakternas beslut tillintetgöres, då tror jag att krediten lider en vida vådligare stöt än den, som skulle kunna vara en följd af de svårigheter, som, med iakttagande af den beslående lagens föreskrifter, äro förenade.
Diskussionen har egentligen endast rört sig omkring den punkt i förslaget, som bestämmer vidden af den föreslagna lagens verksamhet, men denna punkt utgör hufvudpunkten i förslaget, emedan lagen derigenom tillägges en retroactif kraft.
Det är naturligt, alt detta stadgande egentligen är till fördel för de lånesökande, ty icke länder det till förmän för de längifvande.
Visserligen skulle man kunna säga att det äfven kan vara nyttigt för dem, som hädanefter kunna komma att gifva lån, men obestridligt torde deremot vara, att det syftar lill inskränkning i deras rättigheter, hvilka redan lemnat län och således nu äro fordringsegare.
Men det finnes äfven i sjelfva förslaget för öfrigt några detalj-anmärkmr, som jag skall anhålla att få för R. o. Ad. framställa.
412 Den 15 Juli.
Uti 14 § hat' den förändring blifvit gjord, att då gåldenärs egendom blifvit till konkurs afträdd, sedan inteckning deri är vorden sökt, skall ansökningen pröfvas af den domstol, der jorden är belägen, oell icke såsom enl. nu gällande lag är händelsen, af konkurs-domaren.
Det må vara rätt, att sålunda sker, ehuru, till följd af förändringen, samma frågor komma att på samma gång af olika domare behandlas och föranleda olika beslut.
Men om man ej vill fästa sig vid detta förhållande, så borde väl ändock ett tillägg hafva gjorts derom, alt den domstoln, som i sådant fall skall pröfva ansökningen, går i författning derom, att före ärendets afgörande äfven den, som är målsman för gäldenären, blifver hörd.
Detta är föreskrifvel i näst föreg:de mora., då jord har öfvergått frän en egare till en annan, men icke i sednare mom. af 14 §, så att endast gälnenären sjelf blifvit delgifven ansökningen, så är domaren oförhindrad att pröfva frågan.
Ett tillägg härvid att behörig person må blifva hörd, tror jag icke vore ur vägen.
Vidare förekommer i 24 § 3 mom. ett nytt stadgande: om sättet för verkställande af postposilioner, m. m.
Förut har det varit tillåtet alt, då man velat, söka inteckningsförnyelse, upvisa dokumentet för hvilken domstol som helst och erhålla bevis deröfver, hvilket sedan hos intecknings-domstolen företetts.
Af detta stadgande har någon olägenhet icke kunnat upkomraa.
På sin höjd har det kunnat hända att, om obehörig person vidtagit denna förnyelse-åtgärd, han derigenom utan autorisation förvarat en rättighet åt sakegaren; men i detta 3 mora. tillätes något helt annat.
Man berättigas i nämnde lagrum, att, inför hvilken domstol som helst, förete ett inteckningsdoknment, för alt låta postponera inteckningsrälten, eller lill större eller mindre del döda, eller förminska densamma.
Om man kunde taga för gifvet, att detta alltid skedde af behörig person, och med förevisande af behörigt dokument, så vore dervid icke något äfventyr; men huru skall en fremmande domstol kunna bedömma om det dokument som företes, är äkta eller falskt, och om det är rätter person, som presenterar detsamma?
Genom detta förslag kan möjligen inträffa, alt tredje mans rätt, honom ovetande, tillintetgöres.
Det är nemi. tänkbart, att genom ett oriktigt dokument, den domstol för hvilken handlingen företes, kan förledas alt derå påteckna det vederbörliga beviset, om inteckningsrättens dödande eller postposition, och att sedermera gifva prot.utdr. deröfver, samt att detta sistnämnda sedermera skickas till domstolen i orten, hvarest på grund deraf inteckningen blir postponerad eller dödad, eller förändrad till sin kraft och verkan.
Om det äfven sedan uplyses, att det första dokumentet tillkommit genom ett skälmstycke, så torde det i alla fall kunna i många händelser blifva tvistigt om den uphäfna rätten kan återvinnas, eller åtminstone om sådant låter sig göras utan förnärmande af andras sedermera tillkomna rätt.
Banken har på falska handlingar flera gånger blifvit bedragen.
Skulle detsamma icke äfven kunna ske i sådane fall som de nu omnämnda?
Huru skall då den rätte fordringsegaren få igen sin rätt?
Den kan till äfventyrs vara för alltid förlorad.
Det är efter min tanke en stor skillnad mellan den rättighet, som f. n. är Den 15 Juli. 413 gifven, att lata förnya inteckning medelst handlingens upvisande för fremmande domstol, emedan derigenom kan ingen blifva lidande i sin rätt, men genom det föreslagna nya stadgandet kan ett sådant äfventyr, enligt mitt förmenande, möjligen upsla, och blott för den lilla beqvämlighelen för en eller annan kassa, alt icke behöfva skicka sitt dokument till behörig domstol.
Jag tror äfventyret vara större än alt det bör köpas på sådana villkor.
På grund af de anmärkmr, som jag sålunda tagit mig friheten framställa, vågar jag derföre anhålla, det betänk, mätte till LagUlsk. återremitteras, för att tagas i förnyadt öfvervägande.
Jag skall icke uplaga R. o. Ad:s tid med besvarande af här afgifne yttranden, såvidt de afse sjelfva den fråga, som af mig förut blifvit behandlad.
Vi hafva, som det synes, å ömse sidor redan sagt hvad vi derom haft att säga, och som jag icke funnit att något nytt blifvit anfördt, som kunde förtjena att lill vederläggning uplagas, vill jag ej förlänga diskussionen med ett uprepande af hvad jag förut yttrat, utan har jag begärt ordet endast i anledn. af de nya anmärkmr, som Gr.
Mörner root åtskilliga delar af den K. proposm framställt.
Dervid får jag till en början erinra, alt Konungens propos. i begge de delar, som utgjort föremål för Grins anmärkmr, är alldeles lika med det förslag som R.
Sl:r redan vid sisth riksdag antogo; och det hade alltså varit mera skäl alt Gr.
Mörner dä sökt göra dessa sina anmärkmr gällande, ty nu tyckas de i sanning komma nog seni, och en fordran att afseende derpå numera skulle fästas, synes vara nog mycket begärdt.
Men äfven i sjelfva saken har jag icke funnit någon anledning att åt dessa anmärkmr gifva någon vigt.
Hvad först angår anmärkn. vid 14 §:n, så måtte med den målsman för gäldenären, som Gr:n vill hafva hörd, han icke hafva menat annat än konkursmassans kuratorer, och de hafva visserligen att skaffa med en konkursmassas egendomar i så måtto, att de ega yttra sig ang:de i konkursen förekommande inteckningsfrågor och den förmånsrätt som en inteckning skall medföra : men att de skulle hafva någon serskild kännedom om gäldenärens egande rätt eller denne kunna lemna serskilda uplysningar lill domstolen i den ort, der egendomen är belägen och der inteckningen skall beviljas, det kan jag ej finna, och ännu mindre lärer deras hörande erfordras vid de många tillfällen skuldsedlarne äro af den beskaffenhet, att hvarken gäldenären sjelf, eller någon annan hehöfver höras, såsom förhållandet är då gäldenären, i den skuldsedel han uthändiga! gifvit tillåtelse till inteckningen.
Ang:de postposition åter, så får jag säga, att alla de vådor och olägenheter, som Grin föreställt sig kunna upkomma deraf, att postposition skulle kunna ske genom inteckningsdokumenternas upvisande vid en fremmande domstol, synas likaväl kunna inträffa vid deras upvisande hos domstolen i orten, och att man, äfven om man efter hans mening bibehåller det nuvar. stadgandet, att inteckningsdokumentet nödvändigt skall presenteras i orten, der egendomen är belägen, icke kan undvika dylika vådor. 414 Den 15 Juli. Gr:n säger sjelf, att det handt Banken att råka ut för förluster, under det likväl lagen föreskrifvit, att dokumenterna skola gå lill domaren i orten!
Jag tror således ej, alt man vinner serdeles mycket med att hälla pä detta äldre stadgande, hvaremot det haft den olägenheten med sig, att, som det ofta varit besvärligt för inteckningshafvare, att nödvändigt skicka sina dokumenter till landsorten för alt få postpositionen åtecknad, hafva de vägrat att lala postponera sina fordringar, helst de ej kunna tvingas dertill, och följden har varit att postpositioner äro sällsynta.
Det af LagUtsk. i denna del godkända förslaget går just ut på att underlätta dylika transaktioner så mycket som möjligt, för att hjelpa krediten pä ett sätt, som sannolikt icke skulle blifva utan verkan.
På grund häraf lärer hvar och en lätt finna, att de anmärkmr, som Gr.
Mörner framställt, förtjena alltför litet afseende för att kunna föranleda till återremiss, synnerligen som LagUtsk. hvarken vid denna eller föregående riksdag lärer underlåtit att noggrant öfverväga de delar af förslaget, mot hvilka dessa anmärkmr blifvit riktade.
Till min ursäkt att jag icke vid förliden riksdag framställt de anmärkmr, som jag nu gjort, får jag blott nämna, att som jag vid den tid frågan förevar icke ens då vistades i Sverige, kunde jag svårligen något härvid åtgöra.
Hvad nu sjelfva anmärkmne beträffar, så öfverlemnar jag till R. o. Ad. att bedöma, hvad de förtjena.
Det har blifvit sagdt, att förslaget går ut på alt underlätta krediten.
Della är i viss mån sanni, men det är just häruppå, som jag grundat min anmärkn.
Förslaget går ut på alt underlätta låne-utvägarne för de länesökande, men jag på min sida anser det vara af större vigt för allmänna krediten alt betrygga de långifvandes rätt, och den tror jag äfventyras genom el t sådant stadgande, hvarigenom möjlighet kan upstå för bedragare att långifvarne ovetande bedrifva vinglerier med deras dokumenter ehuru de hafva dem under lås och nyckel väl förvarade.
Man kan antaga det förhållande, att ett falskt dokument presenteras för Rätten på en fremmande ort, der ingen känner till förhållandet; att på den grund ett prot.-utdrag om inteckningens dödande eller postposition utfärdas, hvilket sedermera kommer domstolen i orten, der jorden ligger, tillhanda, och att till följd häraf inteckningsrätlen varder annullerad eller postponerad, och detta allt på grund af ett falskt dokument.
Svårligen kan deremot något sådant ske, så länge sjelfva skuldebrefvet måste i hufvudskrift upvisas för Domstolen inom den ort der egendomen är belägen.
Uti föreskriften härom ligger en ganska stor säkerhet och jag önskade icke för min del att den skulle utbytas mot den ifrågasatta beqvämlighets-åtgärden.
Då jag inom Utsk. biträdde detta betänk, i den del hvaruti bifall tillstyrkes lill Konungens nåd. propos., gjorde jag det på den grund, att jag ansåg att de anmärkmr, som härutinnan mot det Kongl, förslaget kunde göras, voro af jemförelsevis ringa vigt, samt att afseende äfven borde fä - Den 15 Juli. 415 stas derpå, alt sedan Ständerne vid näst föregående riksdag, för sin del godkänt just de i nu föreslagne lagförändringar framställde, af Konungen gillade äsigter; begge statsmakterne, om jag så må uttrycka mig, synas vara ense om riktigheten deraf.
Då jag deremot biträdde Utsk:s betänk, i den del hvaruti det skiljer sig från Konungens propos., gjorde jag det hufvudsakligen på de skäl som Utsk:s betänk, innehåller.
Att i en stat, som ej befinner sig i revolntions-tillstånd, man icke bör gifva de lagar, som bestämma rättsförhållandena, de enskilda emellan, en retroaktif kraft, är en sats, hvars riktighet jag aldrig hört bestridas, och det följaktligen torde vara onödigt att här bevisa.
Men, har man sagt: en sats kan vara riklig i och för sig, men en tillämpning deraf, utan jemkning och undantag, ändock icke ske utan menliga följder.
Nåväl! hvilka äro då de menliga följder, som kunna upstå af den nyssnämnde, lill grunden riktiga, satsens tillämpning i förevarande fall?
Jo, efter hvad man upgifvit bestå de deruti, att derigenom att lagen icke tillägges den af Konungen föreslagna retroaktifva kraften, skulle i en aflägsen, möjligen obegränsad framtid, två inteckningslagar komma att löpa jemte hvarandra och derigenom trassel upstå.
Jag medgifver, att det är en möjlighet att under en lång tid kunna begge inteckningslagarne för vissa fall komma att löpa jemte hvarandra, och att derigenom kan hända att någon, som icke ser sig före, lider skada eller förlust, men detta torde ock vara den enda olägenhet man har att befara.
Någon annan har icke i ingressen till K. M:s nåd. propos. blifvit anförd, och icke heller här upgifvits.
Vida större är väl då den olägenhet sorn, om man icke vidhåller den rikliga grundsats, som förut blifvit vidrörd, kan derigenom inträffa, att mången, i förlitande på nu bestående lagar, och helgden af de rättsförhållanden, hvilka ljuder skydd af dessa lagar hafva upkommit, att, säger jag, äfven den, som sett sig före så väl som någon det kunnat, sådant oaktadt, kan möjligen blifva förlustig allt hvad han eger.