Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett sådant tillägg har nu ConstitutionsUtskottet föreslagit, och jag anser, att, genom antagandet af detta förslag, blifver det afgjordt till allas nöje, som hittills varit ett tvisteämne, utan att af ett sådant slut på saken någon olägenhet kan uppstå för Ridderskapet och Adeln. — Äfven har jag bort en annan Talare anmärka såsom betydelsefullt, att ingen annan än StatsRådets
Ledamöter här yttrat sig anse 24 §.
Riksdagsordningen vara otydlig; men jag får i anledning deraf erinra, att vid 1818 års Riksdag 2:ne
Stånd ansågo den sådan.
Densamme Ledamoten har sedan försäkrat, att han ej vill med sin hand ingripa i någondera af Statsmagterne.
Detta är en så ädelmodig förklaring, att jag ej behöfver svara derpå.
Då man hör så mycket åberopadt, att fråga är om en vigtig princip, bör man äfven ihågkomma, alt hvarje steg emot densamma af Lagstiftande
Magten att genom sjelfmyndiga förklaringar bereda tolkning af Grundlagen, är en constitutionsförändring, lika skadlig för den Lagstiftande Magten sjelf, som någonsin för den Verkställande.
Den g J a n u a r i i.
219 Jag tillstyrker således ytterligare antagande af ConstitulionsUtskottets förslag.
Jag skulle visserligen ej upplaga tiden nied mitt yttrande i detta ämne, om jag ej trodde, att man betraktar frågan annorlunda, än den verkligen är.
När inan vill bedöma, huruvida 180g års Lagstiftare vid föreskrifterne i RegeringsFormen och Riksdagsordningen rörande Ståndens CanzliBetjening haft för afsigt, att BondeStåndet skulle sjelft tillsätta sine Notarier, eller ej, tror jag att man först bör påminna sig, i hvad skick saken då var.
Förhållandet var sådant, att Konungen dittills af gammal praxis utnämnt så väl BondeStåndets Secreterare som Notarier.
Detta var ej stadgadt uti någon lag, ty då hade säkert dess upphäfvande eller bibehållande kommit i fråga, utan hade uppkommit af gammal sedvänja.
Nog synes det äfven mig sannolikt, att när föreskrift lemnades om Konungens rätt att nämna Secreteraren, utan att något stadgades om Notarierne, åsyftades, att Konungens utnämningsrätt icke skulle utsträckas lill desse; men jag anser det vara en allmän regel, att då en sedvänja länge ägt rum, bör, då man sedermera vill frångå densamma, förändringen göras genom tydlig lag; ty annars uppstår missförstånd, huru dermed rätteligen bör förhållas, och våra närvarande discussioner äro det största 320 Den g Januari!. beviset derpå.
— Att uttrycka förändringen blott derigenom, att ingenting utsattes i Lagen, och att man således måste uppsöka principen deruti, för att veta, hvad Lagstiftaren menat, det tror jag icke vara rätta sättet, att göra Lagen tydlig.
Nu äro alla ense, att nämnde praxis hör upphöra, och att BondeStåndet sjelf må tillsätta sine Notarier; men man strider om, huruvida det är nödigt att göra denna ändring genom en bestämd föreskrift i Grundlagen; och härvid fäster man sig egentligen vid den föreställningen, att genom begifvande till en sådan Grundlagsändring, man skulle hafva medgifvit, att Konungen hitintills hade verkligen ägt rättighet att tillsätta Notarierne.
För min del tror jag, alt nödvändigheten att genom tydlig
Lag ändra en sedvänja, som hittills ägt rum, är ett tillräckligt skäl att samtycka till den föreslagna Grundlagsförändringen, och bifalla ConstitutionsUtskottets förslag lill grundlagsenlig behandling, utan att ingå i frågan derom, huruvida det, som i Grundlagen ej är Konungen förbudit, är Konungen tillåtit, till antagande af hvilken grundsats jag ej eller skulle vilja samtycka.
På sådant sätt torde vi lättast komma ifrån de närvarande stridigheterne.
Jag hörer äfven till deras antal, som anse 24 §.
Riksdagsordningen tydlig, till fördel för Den 9 J a n u a r i i. 22t BondeStåndet att sjelft få utnämna sine Notarier; roen jag deltager ej i det klander, som blifvit yttradt öfver Styrelsen och ConstitutionsUtskottet derföre, att de satt en annan mening i fråga.
Styrelsen har, då den fortfarit alt tillsätta desse Notarier, följt den lag, som lefde i verkställigheten nemligen det gamla bruket, i stället för den, som blott fanns på papperet, och kanske der icke var nog tydligt uttryckt.
Ilade väl Styrelsen skäl till ett annat förfarande, så länge hos BondeStåndet ej gjordes någon anmärkning deremot, eller hade ConstitutionsUtskottet skäl dertill, så länge det icke ifrån någon Riksdagsman fick sig en förseglad rulle i detta hänseende remitterad?
Tvärtom bevisades vid 1818 års Riksdag, huru mycket meningarne voro delade, enär RiksStånden då i denna fråga stannade två mot två.
Första gången åter, som Riksens Ständer sig emellan blefvo ense derom, och hos Kongl. Majit framställde deras åsigt, att 24 §.
Riksdagsordningen vore, i afseende på tillsättandet af BondeStåndets Notarier, tydlig i en annan mening, än den praxis man dittills godkänt, har Konungen efterkommit Riksens Ständers åstundan, ej blott i verkställigheten vid denna Riksdag, utan ock genom öfverlemnandet af ett f örslag till bestämdt Grundlagsstadgande för framtiden, hvarigenom Konungen skulle betaga sig och sina efterträdare möjligheten att kunna vidare näm - 22 2 Den 9 Januari]. na desse Tjenstemän.
Mig synes således, att Styrelsen här gått till väga på ett så* dant sätt, att man borde emottaga dess förslag med tacksamhet, och ej med farhågor.
Till ConstitutionsUtskottets urskuldande för underlåten anmärkning vid det förra bruket, gäller detsamma som för Styrelsen, nemligen det oklandrade bruket, och ovissheten mellan Ständerna sjelfva.
ConstitutionsUtskottet är ej annat än en del af Rikets Ständer; och man kan ej begära, att så oöfvervinnerliga egenskaper skola hafva fallit på dess lott, att det i alla afseenden borde föregå hvarje Riksdagsman med ofelbara omdömen.
Om jag hyste en sådan hög tanka om ConstitutionsUtskottet, så skulle jag anse mig dömd till en evig tystnad öfver dess åtgärder; och då skulle icke heller någon annan af oss, hvilken ej kan göra anspråk på ofelbarhet, få granska Utskottets åtgärd vid detta tillfälle.
Men då sådant icke kan medgifvas; så frågas: hvad man klandrar i ConstitutionsUtskottets förfarande i denna sak.
Jo: att Utskottet i sitt Utlåtande ej nytljat de uttryck, som Herr Cederschjöld och Herr af Uhr föreslagit, nemligen, att
Utskottet desto häldre instämde i Konungens framställning, som Utskottet ansäge 0.4 $•
Riksdagsordningen redan vara uti förevarande fall tydlig.
Om jag varit medlem af Utskottet, så skulle jag förmodeligen hafva yrkat detsamma, som Herr Cederschjöld och Herr Den 9 J a n u a r i i. 223 af Uhr.
Men om detta motif står i Utlåtandet, eller ej, synes mig vara likgiltigt, emedan motiverne i alla fall icke inkomma i redactionen af §.
Den yttrade farhågan att, genom det föreslagna tillägget i 24 §.
Riksdagsordningen, Ridderskapets och Adelns rätt att tillsätta RiddarhusSecreteraren, skulle blifva inskränkt, kan jag ej dela. I 49 §•
RiddarhusOrdningen är serskildt stadgadt, huru RiddarhusSecreteraren skall tillsättas; och enhvar känner, att RiddarhusOrdningen ej kan ändras utan Ridderskapets och Adelns bifall.
Förmodligen skall också Ridderskapet och Adeln, varnadt af nyligen erfarna missöden med denna författning, hädanefter med större uppmärksamhet, än hittills, bevaka alla steg till ändring deri.
Då Konungen dessutom förklarat, att BondeStåndet må fortfarande utnämna sine Notarier, intilldess bärom blifvit i behörig ordning grundlagligen stadgadt, tyckes ej vara någon fara, att ju icke de öfrige Stånden hvar för sig skulle få orubbadt tillgodonjuta deras redan lagstadgade rättigheter.
Så nogräknad jag är om helgden af våra rättigheter, så olyckligt anser jag det vara, om vi skulle drifva våra farhågor så långt, att vi klandrade Styrelsen ej mindre då den bifölle, än då hon afsloge våra önskningar.
Jag hemställer derföre, om icke Ridderskapet och Adeln, utan att fästa sig vid de af en Talare gjorda fina distinctioner Den 9 J a n u a r i i. af ord, hvilka bättre kunde passa i en Akademisk föreläsning, än härstädes, ville antaga ConstitutionsUtskottets förslag till grundlagsenlig behandling.
Ehuru jag ej anser ConstitutionsUtskottets ifrågavarande Utlåtande, i afseende på innehållet, vara af vigt; kan jag dock ej lemna oanmärkt det sätt, hvarpå ConstitutionsUtskotlet motiverat sitt förslag.
Vid första ögonkasten derpå trodde jag det kunna antagas, sådant det är; men vid närmare påseende fann jag, att det varit bättre, om Utskottet motiverat Utlåtandet så, som minoriteten föreslagit.
Jag vill ej vidare förlänga discussionen, utan förenar mig med Herr Cederschjöld i den anhållan, att Utlåtandet måtte återremitteras till ConstitutionsUtskottet, för att på annat sätt motiveras.
Dock får jag förklara, att jag härvid ej utgår från någon farhåga för närvarande, utan endast önskar, att motiverne måtte blifva sådane, att detta tillägg i Grundlagen aldrig må kunna åberopas såsom praejudicat emot de rättigheter, hvaraf Rikets Ständer nu äro i besittning.
Jag får underställa, om vi ej nu kunna begära proposition å ConstitutionsUtskottets förslag, emedan saken tyckes vara tillräckligt utredd.
Den 9 'Januari!. 225 redd.
Då en Ledamot härstädes trott, alt vi höra alldeles förkasta förslaget, och förblifva vid det beslut, som Rikets Ständer vid 1823 års Riksdag fattade; anser jag mig i anledning deraf äfven böra erindra, att 81 §.
RegeringsFormen innehåller: "Ti 11- ”styrker (Constitutions)Utskottet hvad Kolningen föreslagit, hvile frågan till nästa ”Riksdag, då Rikets Ständer skola sitt beslut derom fatta.
Afstyrker Utskottet Konungens Proposition, då må Rikets Ständer genast kunna antingen denna Proposition afslå, eller ock afgöra, att de vilja "öfver densamma å nästföljande Riksdag be"sluta.
Nu kan man således ej afslå Kongl. Maj:ts Proposition, då ConstitutionsUtskottet densamma tillstyrkt.
Herr Hjerta, Gustaf: Ridderskapet och Adeln torde finna, att hvarje strid inom oss om försvarandet af våra Grundlagars meningar, vid tillämpandet af deras vilkor för vårt Statsskick, icke bör anses för någon följd af partisinne, tvedrägt eller inkräktningsbegär på Verkställande Maktens område, utan fast häldre för hvad det är: ett det säkraste bevis af vår gemensamma kärlek lill den Regering och de Lagar vi åtlyda, som hemtas ur de ädlaste motiver: frihetssinne och laglydnad.
Ridderskapet och Adeln kan alltså ej anse den tid illa använd, som åtgår till 9 H. i5 A 226 Den g Januari!. utredandet af det för Samhället nyttigaste tillämpningssätt, hvilket af dessa Grundlagar medgifves, helst när frågan rörer tillrättavisandet af sådane misstag, som varit en gemensam följd af gammal häfds bibehållande under nya antagna former, en omständighet, som i början af sådane formers tillvaro lätt undfaller och äfven nu undfallit håde Regering och Ständer.
Låtom oss derföre göra oss redo för frågans verkliga beskaffenhet.
Vi hafva redan hört tillräckliga bevis uppå, att den alltifrån år 1809 till 1815 var häfd.
År 1818 fordrade ett Stånd, att denna skulle vika för en besvuren Grundlags föreskrift.
Icke inses det rätta alltid genast.
Först 1823 fordrade alla Stånden iagttagandet af BondeStåndets rätt.
Konungen beviljar den.
Och, Mine Herrar, det är den första gången Konungen gifver oss beviset af en concession, utan Ständernes flere gångor förnyade önskningar!
Hvad gör det, om Hans Ministrar vilja ursägta ett missförstånd, som vi aldrig skolat tillräkna dem, medelst en föreslagen tydligare Redaction af 24 §•
Vi finna ju, att den blott förtydligar ett fall och gör andra otydligare.
Utskottet har behandlat ämnet för lättfärdigt.
En återremiss är nödig.
Låtom oss då söka alt fästa Utskottets uppmärksamhet på ett det mäst pas - Den 9 Janua ri i.
227 sande syll,. a« afsluta saken.
Konungens visa och nådiga handlingssätt förtjenar det, och vi behöfva ingen Grundlagsförändring, för att erkänna Hans ädla handling.
Jag föreslår en underdånig skrifvelse af följande innehåll: Rikets Ständer framställa deras underdåniga erkänsla för Kongl. Majrts Nådiga Beslut, att till BondeStåndet öfverlemna rättigheten, att framgent tillsätta deras Notarier.
Rikets Ständer anse härigenom en afvikelse från Grundlagens föreskrift vara för framtiden afhjelpt, som gammal häfd, efter förr bruklige former, länge lemnat obemärkt för såväl Konungens Rådgifvare sorn Rikets Ständer sjelfve.
Rikets Ständer skola vid hvarje tillfälle, då Eders Maj:t sålunda nådigst afser de önskningar Rikets Ständer våga framställa, till utvecklandet af en lagbunden fri Styrelseform, med djup vördnad och tacksamhet emottaga vedermälet af Eders Maj:ts Nådiga omvårdnad för gemensamt besvurna lagars helgd.
Rikets Ständer böra vid samma tillfälle tillkännagifva, att de ansett ordalagen i den Nådigst föreslagne redactionen af 24 §.
Riksdagsordningen icke vara så fullständige, att ju derigenom någre andra stadganden i denna §. som nu ansetts tydlige, skulle förlora denna egenskap.
De anse sig icke heller böra föreslå någon annan förändring i nyssnämnde §., enär den - Den 9 Januari!. samma synes obehöflig, i följd • af Eders Maj:ts visa Beslut.
Jag vagar alltså anhålla om Proposition pÅ återremiss, samt ber, att Herr Grefven och LandtMarskalken måtte fråga Pddderskapet och Adeln, huruvida Ståndet i denna min anmärkning instämmer.
Jag hoppas, att ConstitutionsUtskottet skall finna, att detta sätt är det lämpligaste,' att behandla en fråga, som, om vi uppriktigt och öppet säga, hvad den är, allenast kan anses såsom en följd af benägenheten till att gifva det utseende åt saken, som om Konungens Rådgifvare under flera Rd<sdagar icke misstagit sig om RiksdagsOrdningens mening; ett misstag, som ju äfven Stånden sjelfve gjort och således numera icke behöfver försvaras.
Jag får tacka den siste värde Talaren för den alltför granna hjelp han vill räcka Konungens Rådgifvare; men jag får tillika förklara, att vi ej ämna begagna oss deraf. —■
För öfrigt torde jag 1 anledning af hvad som förut yttrades, få försäkra, att det ej är blott hos Riksens Ständer, som iakttagandet af Grundlagens ordalydelse yrkas; detta yrkas lika heligt i Konungens StatsRåd.
Aldrig uppstår der någon fråga om Grundlagens rätta förstånd, utan att dervid tillika noga iakttages dess ordaly - Den 9 Januarii. delse.
Det är en stor olycka, om misstag häri af Regeringen begås ; men det är menskligt att misstaga sig.
Emellertid karn jag försäkra, att lika afseende der alltid göres på lielgden af så väl den ena som den andra Statsmagtens rättigheter.
Men då Regeringen finnér stridigheter eller tvetydighet i Grundlagen, återstår ej någon annan utväg, än att underställa' äfven den andra Statsmagten, huru härmed bör förhållas.
Här har Konungen föreslagit ett förtydligande af Grundlagen, som Konungen ansett nödigt; och då, åtminstone efter min öfvertygelse, det moment af 81 §.
RegeringsFormen, som Herr Lefren uppläst, gifver Bestämd föreskrift, huru detta mål skall Behandlas, förenar jag mig med Herr Lefren och Herr von Hartmansdorff i anhållan om proposition på antagande af ConstitutionsUtskottets förslag.
Då jag hade äran Börja denna deBatt, med en framställning, hvilken, sedermera af Herr
Riben förnyad, under denna skepnad tillvunnit sig ett försök till vederläggning af Hans Excellence Herr Grefve Mörner, torde det tillåtas mig att med några ord få recapitulera den vederläggning, jag förskottsvis gjorde af det inkast, som jag förutsåg skulle bringas u Bane.
Jag åberopade nemligen 12 §.
Riksdagsordningen, som lyder sålunda; ”Rid”derskapet och Adeln infinner sig till Riks - \ 230 Den 9 Januarii. ”dag och representeras, enligt Riddarhus”Ordningen, hvilken., likasom öfrige Stånds”Ordningar, bör vara i öfverensstämmelse ”med Grundlagarne författad.”
Det synes således, och den förnäme Talaren torde medgifva mig det, att om någon strid uppkommer mellan Riksdagsordningen och RiddarhusOrdningen, så tjenar den sednare icke till efterrättelse, i hvad den icke med den förra öfverensstämmer.
Nu är i Grundlagarne ej stadgadt, att Ridderskapet och Adeln äger tillsätta RiddarhusSecreteraren; och följaktligen innefattar RiddarhusOrdningens föreskrift derom ingen garantie.
Jag har förut yttrat och förnyar nu den förmodan, att Konungen aldrig skall begagna en misstydning af Grundlagen, för att söka tillvälla sig magt att utnämna RiddarhusSecreteraren; men det kunde möjligen hända i följd af det föreslagna tillägget i 24 §.
Riksdagsordningen; och det är just denna möjlighet man bör förekomma.
I afseende på sättet att komma till ett slut i denna sak, får jag förskottsvis anhålla orri votering, i fall, vid proposition på antagande af Utskottets förslag, Ja blil ver det rop som starkast höres.
Då jag anmälte mig att få ordet, var det derföre, att j3g fann nrig vara så strängt uppmanad af Herr Grefve Mörner att ytterligare förklara, hvad jag menade med mina difinitioner och di - Den 9 Januarii. slinctioner emellan alt tolka, förklara och tillämpa en lag, att jag omöjligen kunde anse mig äga lof alt liga stilla.
Men jag tror mig likväl ej behöfva upprepa, hvad som mitt skriftliga anförande derom innehåller.
Jag vill blott nämna, att när jag vill utreda för mitt förnuft, huru jag bör förstå en Lag, är det mig angeläget att bestämt definiera hvarje ord, för att ej förvexla begreppen.
Jag tror deremot, att man på motsidan ej är synnnerligt nogräknad att definiera orden i Grundlagarne.
Att Herr Grefve Mörner påkallat detta mitt svar i form af trotts må vara i sin ordning; deremot anser jag mig böra gå supplicando tillväga, för att förmå honom taga kännedom af hvad jag skriftligen anfört i detta ämne.
— Då en annan värd Ledamot, Herr von Hartmansdorff, började yttra sig, insåg jag straxt, det vi ej kunde undgå att snart inkomma på det historiska fältet, ehuru jag skulle tro, att det varit intressantare och bättre, om han i stället velat uppställa en skillnad mellan det rätta och orätta i saken.
Jag har yttrat en gång förut, att der ej lag finnes, der må det vara nyttigt att åberopa historiska facta, men när lag är gifven, leder det ofta blott till förvillelse, att för mycket undersöka och anföra det historiska.
Som sagdt är, när detta kom ifrån Herr von Hartmansdorff, var det mig icke oväntadt; men med verklig förundran hörde jag
Herr 232 Den 9 Januarii.
Stråle begagna samma historiska bevisningssätt.
Jag hade trott, att Iian, i följd af sitt Embete, skulle göra mer afseende på promulgerad Lag, än på sedvanor.
— Den förstnämnde värde Talaren Herr von Hartmansdorff lxar oek sagt, att det vore likgiltigt, att ConstitutionsUtskottet ej motiverat sitt förslag.
Jag hemställer deremot, om icke ConstitutionsUtskottet är lagligen förbundet att motivera sine Utlåtanden; och jag tror ock, att det här gjort det såvida, att Utskottet åberopat de af Kongl. Maj:t anförde motiver, såsom sine egne, dem jag också såsom sådane sökt vederlägga.
Hade Utskottet underlåtit att motivera förslaget, så anser jag, att detsamma blott för denna orsak bordt återremitteras.
För öfrigt kan jag ej undgå att erindra, att den värde Ledamoten vid ett annat tillfälle häromdagen påstod, att de motiver ConstitutionsUtskottet i ett memorial anfört, kunde anses såsom voro de ett Beslut, hvilket lian tillstyrkte Ridderskapet och Adeln att lägga till grund för sitteget.
Då var det ej för honom ovigtigt, att hafva motiver anförda; nu säger han det vara likgiltigt, om sådane finnas eller ej.
— Den framställning jag sökt göra om nödvändigheten alt noga definiera ord, och de definitioner jag derjemte gjort, må den värde Talaren gerna anse såsom en föreläsning.
Det är dock icke mig sådant tillhör; men äfven om så voro, hade jag i alla fall denna gång blott
Den 9 J a n n a r i i.
233 för afsigt att göra en framställning af rnotiverne för min egen öfvertygelse i förevarande sak.
— I anledning af Herr Letrons och Herr Grefve Löwenhjelms åberopande af 81 §.
RegeringsFormen, såsom i denna sak tillämplig, får jag blott förklara: att, efter den distinction jag genom definitioner uppgjort mellan lag-förklaring och lag-tolkning, är all förklaring af Grundlagen bär onödig; ock då anser jag nämnde §:s åberopade föreskrift icke kunna hit tillämpas.
Den kan endast appliceras, då fråga är om förklaring af någon å ömse sidor medgifven otydlighet i Grundlagen; men ej då den förut redan anses så tydlig, att förklaring ej erfordras.
— Jag förenar mig med dem, som yrkat återremiss af ConstitutionsUtskottets Memorial.
Dock hemställer jag, om vid en sådan det är möjligt eller lagligt att antaga Herr Hjertås förslag.
Jag tror ingen annan återremiss kan ske, än på grund af de öfriga anmärkningar, som Ståndet förklarar för sine gemensamma tankar.
Jag uppträder först och främst för att erkänna ett af mig Legånget fel emot Grundlagarnes rangordning, deruti, att jag yttrat Riksdagsordningen vara underordnad RegeringsFormen.
Det är ett misstag, hvilket jag nu sålunda rättar, att jag dermed velat uttrycka, att, i fråga om Högsta Maktens verkningskrets, 134 Den 9 J a n u ar i i. är Regeringsformen den Grundlag, som närmast bestämmer densamma, och hvarifrån Lagstiftaren liemtat och öfverflyttat föreskrifterne till Riksdagsordningen.
Hvad åter sjelfva saken angår, sä är jag ännu icke af någon öfvertygad, att 24 §■ Riksdagsordningen innehåller den aldraringaste otydlighet.
Af Herr von Hartmansdorff har jag hört yttras, att äfven han anser §:n tydlig, men dock vill tillstyrka antagande af det föreslagna tillägget deri, emedan man ej hör lägga Regeringen något till last i denna sak, då Regeringen bifallit Riksens Ständers önskningar.
Jag hemställer hvad vi väl här hafva att tacka Regeringen för, då hon endast medgifvit
,en sak, som är tydligen i Grundlagen uttryckt.
Hvarom är nu egentligen fråga?
Om ingenting annat, än huruvida vi böra åsidosätta i8a3 års Ständers enhälliga begrepp om Grundlagens tydliga oi’daförstånd i detta fall, endast för att biträda 2, 3 eller 4 Konungens Rådgifvares origtiga mening, att Lagen innehåller tvetydighet.
En värd Ledamot har ädelmodigt afsagt sig allt anspråk på öfverseende för menskliga misstag, och sagt sig ej vilja begagna den hjelp, Herr Hjerta erbjudit Konungens Rådgifvare.
Om äfven på denna grund Herr Hjertås förslag ej skulle föranleda till ålerremiss, kan jag dock icke på denna grund afstå från mitt yrkande att Memorialet måtte till ConstitutionsIJlskoltct återremitteras.
Den g Januari!. 235 I anledning af en värd Talares yttrande, att man ej bör klandra Styrelsen, då den medgifvit hvad ilian önskat, får jag sluteligen en gång för alla förklara, det jag ej hyllar någon annan grundsats, än att jag aldrig tackar såsom för nåd, der mig blott vederfares rättvisa.
Den fråga, som nu är under öfverläggning, kommer ej förr än fem år liärefter att afgöras.
Lefver jag då, såskall min voteringssedel lyda på Nej.
Emellertid kan jag ej neka mig den tillfredsställelsen att nu på förhand yttra denna min öfvertygelse i saken.
Mina skäl äro enkla; om icke tillfyllestgörande för de lagkloke, dock tillfredsställande för mig sjelf, såsom Juryman; ty i egenskap af Jurymän yttra vi oss i dylika frågor.
Dessa skäl äro:
Lagstiftningens gång är alfvarsam och jemn.
Jag tycker ej om, att man lyssnar till, alt rangera en lag till allas nöje.
Jag tycker ej om, att ConstitutionsUtskottet talat om en ömmare omsorg för Grundlagen hos den ena Statsmakten, än hos den andra.
Hade jag haft den äran att vid detta tillfälle vara en bland Konungens Rådgifvare, så hade jag afstyrkt Konungen att medgifva någon concession, som ej var af Lagen föreskrifven, utan väntat, till dess Lagen förändrades.
Det är ej att lemna lagen sin helgd, att gå den i förväg med consessio - 236 Den g Januarii. ner.
Först respect för lagen, serlan råd, derefter handling.
Jag gillar ej den mening, att praxis kan åberopas gälla, der Grundlag finnes; att då man aflägsqar sig från den väg Lagstiftaren föreskrifvit för det Constitutionella samhället, det kan behöfvas en förklaring af Lagen, för att återkomma på rätta vägen.
Der äro de skäl, som föranleda mig, såsom Juryman, att instämma med dem, som yrkat återremiss af ConstitutionsUtskottets Memorial.
Dock får jag dervid tillägga, att min innerliga önskan är, det
ConstitutionsUtskottet måtte fästa uppmärksamhet på Herr Hjertås förslag.
Skulle den af honom föreslagne skrifvelse misshaga de Konungsliga Rådgifvarne, är jag dock försäkrad, att den skall behaga det Konungsliga hjertat.
Det är alltid obehagligt att blifva motsagd, då man anser sig hafva rätt; men det är ännu obehagligare, att af andra få anförde oriktiga skäl till stöd för hvad man sagt.
Herr Grefve Mörner har, såsom ytterligare grund för den mening jag yttrat, åberopat skäl, som jag ej kan gilla.