Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Propos ; af den första meningen inhemtar jag anledningar till mera återhåll: till en långsammare gång, i den sednare att Rikets invånares väl kräfver att vi så skyndsamt som möjligt anlägga Jernvägarne att det vore förenadt med förluster att dröja o. s. v. Beträffande den i K. M:s Propos. omnämnde kostnaden kan jag icke undgå att yttra, att det förefaller mig besynnerligt det kostnaden för Jernvägsanläggningar ansågs vid 1853 års Riksdag upgå till 500,000 Rdr per mil, men deremot vid denna Riksdag till 720,000 Rdr.
Således skulle inom icke längre tid än tre år arbetskostnaden hafva ökats med 33f proc.
Detta ger mig naturligtvis en skälig anledning till fruktan för huruvida med säkerhet kan antagas att det nu upgifna förslaget kommer att stå fast under loppet af 13 år.
Vi hafva sett hvilka orimliga prisstegringar som hos oss på sednare tider egt rum till följe af blotta talet om Jernvägar; skulle vi nu alltför lättfärdigt rycka in på den föreslagna banan, torde hända att vår belägenhet klefve vida äfventyrligare, vida betänkligare än den nu synes vara.
Vidare får jag fästa upmärksamheten på en annan sak.
I den nämnde punkten sid, 23 står väl »i den mån tillgångar på ingeniörer, arbetare och materialier medgifva», men det är dervid en icke obetydlig omständighet nemligen att vi behöfva pengar, och dessa pengar erhållas icke med bara ingeniörer, arbetare och materialier, och utan de här icke omnämde penningarne tror jag att det kommer att gå trögt med Jernvägarne.
På sid. 27 af den K.
Proposm begär K.
M. för nästa Statregleringsperiod eller åren 1858—60 sammanlagdt 23,500,000 Rdr
Rmt med rättighet för K.
M. att bestämma huru stort belopp deraf, inom ett maximum af 9,00 0,000 Rdr, bör under hvartdera af ifrågavarande 3 år utgå.
Vid jemförelse af förslaget till 1853 och till 1856 års St:r. måste jag säga att t>m det är sannt som ordspråket lyder: »att aptiten Den 9 Juni f. m. ökas medan man smakar», så har man nu tagit munnen ganska full, ty från något öfver 2 mill., som utgjorde första förslaget, efter hvilket vi inleddes på denna stråt, till 9 mill. är ett alltför häftigt språng, för att utan begrundning förbigås.
Men icke nog härmed; K.
M. begär derjemte för samma Statsregleringsperiod ett särskildt kreditiv på 5 mill., hvilka jag likväl icke vidare behöfver vidröra.
StatsUtsk. redan afstyrker det.
Men mina
Jag kommer nu till en för mig högst vigtig punkt, det är nemi. att jag lika litet j det till nuvarande Ständer medföljande Statsråds-prot. som i det till 1854 års Ständer aflåtne, finner den utveckling af frågans nödvändighet eller beskaffenhet, den tafla öfver fördelarne för vårt land af en anläggning, till ett kostnads belopp af 10 Odals millioner, ifrån hvilken man kunde fatta någon tillfredsställande vägledning för omdömet i en så vigtig fråga.
Jag kan icke föreställa mig möjligheten af att Konungens Rådgifvare i en så vigtig fråga icke för K.
M. utvecklat de på statistiske upgifter och beräkningar fotade förhållanden i landet, som kunna påkalla en dylik propos. till R. St:r.
Jag vill icke eller tro att icke så skett, men om så är att Konungens Rådgifvare inför Konungen utvecklat fördelarne, den trängande nödvändigheten af ett sådant företag, hvarföre hafva icke R.
St:r fått se det prot. sorn dervid fördes?
Månne icke R.
St:r hafva rätt att fordra detta; månne icke det vore fullkomligt enligt med grundlagens föreskrifter att R.
St:r, då en K.
Propos. medföljer ett förslag, finge derifrån inhemta några verkliga uplysningar i stället för den kompletta tankefattigdom, som röjes i dessa båda Statsråds-prot. för 1854 och 1856.
För mig hafva de åtminstone icke varit i ringaste grad tillfredsställande.
Under ett för mig säkert mera än för någon annan kärt förhållande; under erkännande af det vackra, det väl utförda, väl ordnade, i högsta måtto rikhaltiga yttrande som Ministern för financerne i 2:ne föregående gemensamma sammankomster och med så mycket bifall af hela Riksförsamlingen här afgifvit; under det största deltagande för det bifall han rönt, har jag likväl icke, trots alla vänskaps- och tillgifvenhetsband oss emellan, känt någon så öfvertygande inverkan på mig att jag skulle finna hos mig undertryckt det tvifvel Hr Ministerns tal likväl hos mig qvavlemnat i afseende å färgläggningen af Sveriges så oförmodadt blomstrande tillstånd.
Jag kan således icke frigöra mig från den förvåning som hos mig upstod, då FinansMinistern efter den af glanspunkter lysande tafla som han för oss uprullade öfver Sveriges lysande tillstånd både med afseende på jordbruk, industri, penningeförhållanden etc., kom till den slutsats såsom resultat af all denna inre välmåga, att mera än 100 milhs skuld borde göras, att detta icke vore farligt, emedan man mer än väl skulle kunna bestrida ränta och amortissement å denna skuld.
Mina åsigter äro möjligtvis föråldrade, så att de hvarken kunna eller böra ega anspråk å någon upmärksamhet men, mina Hrr t
Vid skuld oell särdeles vid Statsskuld kan jag icke fästa något annat begrepp än följden af en påkommen förlägenhet, af ett trängande behof.
Jag hemtar äfven ur K. M:s Propos. anledning till den slutsats, att K.
M. åtminstone visat någon slags betänk - Den 9 Juni f. m. »3 lighet vid att alltför häftigt kasta landet in häri.
Detta behof, denna nödvändighet är det enda, som enl. min tanke kan diktera ett dylikt förfarande att skuldsätta ett land, som är ett bland de lyckligaste i Europa, såsom varande skuldfritt.
FinansMinistern har yttrat att våra öfverskott vore i ett ständigt tilltagande.
Det är visserligen trösterikt; men när förhållandet är sådant, hvarföre då söka åstadkomma ett motsatt förhållande P Vidare säger FinansMinistern att dessa stora företag kunna med full säkerhet verkställas utan att belasta landet med några ökade skatter.
Det förundrade mig mycket, att FinansMinistern efter detta yttrande bland våra, som det yttrades, stora resurser, npgaf såsom utväg att skaffa medel, den, att lägga en skillings afgift på hvart skålpund socker eller kaffe, hvarigenom en million skulle åvägabringas.
Jag tager mig friheten anmärka att det är icke nog med att skapa resurser, man måste äfven se till huru de komma att verka, och det är godt och väl att säga det man på så eller så sätt kan öka inkomsten utan att beskatta, men hvem är det som drabbas deraf?
Det är just folket som får betala den der ökade skillings-afgiften på kaffet eller sockret och för tobaken, för hvilken i förbigående, jag ej skulle finna skatteförhöjning olämplig, om den kunde skaffa oss af med det otyget.
Hvad beträffar jemförelsen mellan export och import, så är jag ock af samma tanke som FinansMinistern, att sjelfva summorna bevisa ingenting, ty det borde vara en känd sak att värdet af det som utföres ökas betydligt genom transport-kostnaden och försäljnings-värdet på afsättnings-orten.
Jag får för öfrigt anmärka att jag icke tillhör dem som äro så fruktande för handels-balancen. emedan dess undervigt i längden ej kan bestå.
— Ett sådant förhållande är helt och hållet temporärt; och ehuru det icke kan nekas att silfret f. n. strömmat ur banken, torde det icke ensamt kunna föras på räkning af missförhållande emellan export och import, då andra i min tanka mera betänkliga orsaker dertill äro medverkande.
— Jag hemställer till dem som ligga djupare i finanserne än jag, om icke silfret, när det inkommit i Banken, förlorat sin egenskap af vara, som är att höja eller sänka sig med priset, ty för 128 sk. får jag taga ut silfver till detta belopp, det må vara värdt 129 eller hur mycket som helst, när det väl utträdt utur Banken, emedan när det kommer in under ett visst värde, så får jag taga ut det till det bestämda värdet af 128 sk., ehvad det i handeln såsom vara gäller mera eller mindre.
Yi stå redan i betydlig ränteskuld till utlänningen för det som våra hypotheksföreningar och privatbanker dragit in i landet, och när vi då finna att
Banken behöfver tillita sitt silfver i brist på vexlar, måste det väcka betänkligheter att nu äfven taga ett utländskt lån, sorn1 alltid måste medföra räntebetalningar i utländskt mynt.
FinansMinistern yttrade äfven att det skulle icke vara så mycket, så betydligt, om Sveriges statsskuld skulle komma att belöpa sig till 30
Kdr på hvar person; och att detta vore en småsak då man besinnade att dividenden af statsskulden på antalet innebyggare för personen utgjorde i Holland 609 Bdr per menniska, England 522 Den 0 Juni f. m.
Spanien 403, Portugal 160, Frankrike 146, Preussen 126: 12 sk., Eyssland 28, d. v. s. lägre än dit vårt land skulle komma.
Men, mine Hrr! dessa länder hafva icke kommit i ett hopp till denna statsskulds dividend på sin befolkning; man bör således finna att det är ett något starkt steg att från ingen utländsk skuld kunna få upgifne 110 å 115 milhr, som snart kunna blifva 200 milhr.
När har för öfrigt inträffat att ett förslag, det må nu vara upställdt med den aldra största samvetsgrannhet och sakkännedom, kunnat med tillförlitlighet upgöras för 13 års tid, för en hel framtid, och hvart skall det taga vägen, om vi fortgå på denna bana?
Jag hyser en panisk förskräckelse att utan något oeftergifligt behof kasta fädernesland och efterkommande in i en så beskaffad skuldförbindelse.
Mina motståndare hafva icke framlagt några andra probabilitets-kalkyler öfver fördelen af företaget än att produktion, civilisation, välmåga, rikedom och att allt hvad man kan hitta på för benämningar, skola stiga upp ifrån lokomotivens fart på skenorna, likt svampar ur jorden.
Beklagligen fordrar jag några materiela bevis och icke blott aestetiska utgjutelser för att blifva öfvertygad.
Jernvägarnes upkomst i andra länder härleder sig från helt andra förhållanden än våra.
Den som för 50 år sedan berest utlandet, han vet och kommer ihåg huru illa stenlagde och sönderbrutna chausséerna voro, så att man knappast kunde komma fram genom Preussen på flera ställen, i Liineburg och flerestädes, der icke en gång spår fanns på vägen, utan man måste köra öfver en hed.
Likväl voro då alla s. k. vägar öfversvämmade med tusentals forvagnar och diligenser och industrien och transport-behofvet framkallade således jernvägarne; och man ser följaktligen att jernvägarne framkommit såsom en frukt af det menskliga snillets oändlighet i upfinnings-förmåga, der den varit af behofvet verkligen påkallad.
Hurudant är väl förhållandet här i jemförelse med utlandet?
I Belgien t. ex., som är en stat af 2:dra ordningen liksom Sverige, är (Tet en befolkning af 4,584,922 personer på en qvadratyta af endast 5 36 mil; då deremot
Sverige på en qvadratyta af öfver 8,000 mil har endast 3,600,000 menniskor.
Belgien, beläget i hjertat af kontinenten, har tillsammans med Tyskland och Frankrike en sammanräknad menniskomassa af lil milhr; det formerar hjertat af dessa länder, och är föremål för en beständig transitorörelse genom den högt updrifna industrien i alla möjliga grenar.
I Februari månad, den kortaste af alla, detta år passerade 3 93,600 personer jernvägen, som lemnade 367,000 Bdr i frakt-inkomster af passagerare, och sammanräknade inkomsten af varor och andra transporter för denna månad upgick till 1,100,000 Bdr.
Och med allt detta utgjorde netto-behållningen för de Belgiska jernvägarne under året 1856 endast 3,913,556
Bdr svenskt E:mt.
Oaktadt dessa stora inkomster af de Belgiska statsbanorna, hvilka endast utgöra en vägsträcka af 40 mil, då man deremot i vårt fattiga land vill anlägga en tredubbelt så lång jern vägssträcka, har Belgien måst göra en ganska stor statsskuld.
Oaktadt Belgiens stora rikedom, coneentrerad inom ett -så litet område, står den belgiska budgeten med ett deficit af 13^ milhr och enl. hvad de offentliga Den 9 Juni f. m. handlingarne i Belgiska kammarens nu pågående sammanträde utvisa, så får Belgien äfven under denna session en tillökning i skuld af 24 milkr Bmt.
I förbigående tager jag mig friheten fästa upmärksamheten på det ofördelaktiga förhållande, hvari man befinner sig vid föredragandet af tankar som ställa sig i strid med den snart sagdt allmänna meningen.
Hvad mig beträffar har det likväl under min långvariga parlamentariska bana utgjort hufvuddraget utaf min karakter att icke låta leda mig af annat än af min öfvertygelse, och jag drager derföre icke i betänkande att yttra det, efter mitt föreställnings-sätt, förbållanderne i afseende å denna fråga för Sverige visa sig så egna, att de med intet annat land äro jemförliga.
Då vi betrakta vårt afskiljda och kringflutna läge, huru vi äro upträngda mot Nordpolen under ett hardt luftstreck, med isbelupna sjöar, snötäckta vägar, månne vi icke finna att naturen sjelf i detta afseende gjort allt för våra behof och i fråga om kommunikationer lemnat föremål för uparbetning, utan en så fruktansvärd statsskuld, som den, hvarom nu öfverlägges.
Hos oss har en enda
Diligence med en stats-upoffring af 1 5,000 Kdr emellan Stockholm, Götheborg och Helsingborg kunnat hållas i gång.
— Besandes fortskaffande åligger ännu jordägaren i vårt land; och det är under sådane medeltidens förhållanden, man nu inleder oss uti en för Sverige hitintills oerhörd skuldsättning för jernvägs-anliiggningar, som, säga hvad man vill, icke komma att i ringaste mån ifrån jorden lyfta hvarken skjuts- eller väglagnings-kostnad och besvär.
Jag säger icke derföre att vi icke kunna lägga oss till jernvägar, men på annat sätt, för annat ändamål, än de här föreslagna stambanorna åsyfta.
I K. M:s Propos. vid 1853 års Biksdag står: »Det är obestridligt att lätta och beqväma fortskaffningsmedel gifva åt näringarne ökadt lif och en mångsidigare utvecklig och utan fullkomligare kommunikationsanstalter, sådana de nu mera finnas nästan öfverallt i hela den öfriga civilicerade verlden, är det icke sannolikt att Sveriges industri, för såvidt dess alster och tillverkningar måste ingå i täflan med andra länders, skall vid en sådanj konkurrens hafva de största svårigheter att bekämpa.»
Jag var i tillfälle att vid Pariser-expositionen 1855 se huru det stod till med den omtalte konkurrensen.
Med undantag af Frih.
Wahrendorff^ kammarladdnings kanon såg jag inga alster som kunde påkalla jernvägar i vårt land och man har icke sagt mig, hvilka alster det skulle vara?
Våra hufvudsakligaste exportartiklar äro jern, koppar, trädvaror och spanmål, när vi hafva någon sådan att afyttra.
Hvilken af dessa artiklar får väl ligga stilla och icke komma fram till export-orten, då vårt land är så kringomfiutet och långsträckt?
Härpå har man icke afgifvit något svar; visserligen säges att forlönerua ökas, att de blifva allt för dyra; men jag frågar: är det Staten som skall betala dessa forlöner.
Då frågan om de större jernvägarne den 30
Maj 1842 förevar i franska PärsKammaren, yttrade Baron Dupin att den dyraste af all transportkostnad är den, som Staten skall betala och tillika den orättvisaste.
Jag vet icke hvad Staten tår igen.
Man möter mig visserligen med den invändningen att Staten får en direkt och in - 56 Den 9 Juni f. m. direkt vinst, men den sednare erkänner jag- icke.
Jag gillar blott ptt sådant Statens företag som afkastar räntan och något derutöfver till amortissement af det kapital sorn Staten dertill anslagit.
Forlönerna hafva ökats, säger - man.
Jag förstår ganska viii att de södermanländska possessionaterne, som genom alltför vidsträckt afhysande af sina bondehemman tinna svårighet att transportera sin spanmål, skulle finna alltför förmånligt och beqvämt att få lasta den på Statens stambana; meti till följd häraf kan väl icke argumenteras såsom en hufvudsak att Staten skall bekosta dessa forlöncr.
Bland andra förmåner af jernvägarne omnämner den K.
Propos:p en lättad förbindelse med främmande länder.
Hvari består den ?
Manne vi icke genom elektriska telegrafer, genom denna menniskosnillets förvånande upfiuning, hafva allt det närmande som för affärslifvet behöfves?
Om någon handels-expedit, någon probenreuter, som vintertiden finner sig hugad att besöka Sverige, får åka på släde i st. f. på jernväg, så anser jag det högst likgiltigt och alldeles icke påkalla sådana enorma utgifter sorn här äro i fråga.
För Öfrigt torde man besinna att det troligen icke finnes något land som har ett sådant öfverflöd på ångbåtar som Sverige.
Man stiger att i början när ångbåtar här upkommo, påstods att de icke skulle kunna bära sig (och jag vet att man härvid skulle kunna åberopa mot mig hvad jag yttrade vid tvisterne om det allmännas bidrag till Götha kanal, men jag behöfver icke försvara mig nu, enär något sådant anfall icke skett; men om så skedde, skulle jag visa i hvad syfte, jag då tillhörde oppositionen), men man kan väl icke finna något mera talande exempel än just ångbåtsfarten hos oss å hvad de inrättningar förmå, som öfverlämnäs åt den enskilda företagsamheten.
Vår ångbåtsflotta kostar Staten ingenting, men den verkar, den gör nytta, den transporterar de resande som önska bese Sverige, oell, hvad som här kanhända är det märkvärdigaste af allt, förskaffar dem tillfälle att någon dag vid Nordpolen se solen icke försvinna för åskådningen.
Jag kan icke finna att jernvägarne skulle åstadkomma något närmande till främmande länder, som ej af ångbåtsfarten åstadkommes,, såvida icke fråga vnckes att sträcka jernvägen öfver Öresund, ty då kunna yi på jernväg åka in i främmande land.
Hvad kommunikation mellan välja vigtigjare handelsplatser inom riket beträffar, så är förhållandet att om det södra intresset skulle göra sig gällande, träffa vi, på hela vägsträekningen mellan Stockholm och Götheborg, endast de säkerligen mindre vigtiga handelsplatserna, Södertelje, Sköfde, Falköping och Alingsås.
Skulle åter det norra intresset få öfvervigten, trätfar man deremot Sigtuna, Upsala, Westerås, Köping, Arboga, Örebro utom de redan nämnde. — På alla våra 86 städer, Stockholm undantaget, belöper sig en folkmängd af sammantaget 258,000 personer, då deremot i Belgien den för nio städer utgör 1,200,000.
Detta är något olika förhållande och måste åstadkomma olika resultater.
Jag återkommer nu till FinansMinisterns vackra tafla öfver det blomstrande tillståndet af Sveriges industri, dess stegrade pro - Den 9 Juni f. m. 57 duktion iifvensom dess tillväxt under 20 års tid.
När industrien på denna tid utan några jernvägar kunnat lemtia ett så lyckligt resultat, då frågar jag, hvartill beliöfves jernvägarne?
Det är ju alldeles icke nödigt att gå så fort och brådskande tillväga härmed som föreslaget är; jag skulle här kunna begagna det italienska ordspråket »Clie va piano, va sånö».
Jag önskar icke, jag alundas icke den högt updrifna industrien på europeiska kontinenten; vi äro lycki igare med den mindre vi äga.
Vi hafva icke å ena sidan den stora rikedomen, men å andra hafva vi ieke den ytterliga fattigdom, den misére, det proletariat, som är rådande i andra länder.
Jag önskar oss icke något Manchester eller Birmingham med sina kolossala rikedomar, i bredd med mycket arbetare-elände.
Det som hos mig väckt den alldra största förundran är frågan om jernvägens strategiska vigt.
Krigare-yrket har utgjort det enda, hvaråt jag egentligen egnat min tankegång, fastän jag lefvat i en sä lång overksamhet i detta afseende, att ganska många inom detta hus icke vore födda, då jag lemnade detta yrke.
Jag har likväl icke lagt det alldeles å sido.
Jag får då säga att det förundrar mig, då man talat om jernvägens stora nytta i strategiskt hänseende; det ser ut som om den skulle duga till allt hvad man vill.
Så var också förhållandet med Götha Kanal; då om den tvistades, upgåfvos äfven strategiska ändamål.
Jag erkänner gerna att det ingalunda vore ofördelaktigt om man vid passande tillfälle på jernvägen kunde hastigt föra fram en liel truppstyrka, men för ett sådant ändamål fordras väl åtminstone 12 lokomotiver och 136 waggons för en styrka af 5,000 man utan tross och utan hästar.
Det förundrar mig äfven att man härföre obetingadt kan dekretera medel, då man i sådant afseende besinnar sig för något, som jag anser mera oeftergiflig nödvändigt, eller att, för befästnings-konstens anlitande inom ett så beskaffad! land som vårt, bereda en försvarsstyrka, som det derförutan i alla tider, och under alla förhållanden kommer att sakna; att efter verkliga strategiska grunder konstruera fasta platser för våra magasiner.
I ett sådant land som detta bör man söka att få alla möjliga motvärn mot fienden, man bör hafva befästade utgångs-punkter för sina strategiska manövrer, och i händelse af olycka fasta platser med1 mat-förråder, hospitaler och dylikt.
Sådana hafva vi icke här och vi tänka icke derpå; men man förebrår
Ständerne att de i sådan anslagsväg varit njugga.
Hvarföre hafva de varit njugga?
Jo, derföre att oss aldrig blifvit i den vägen förelagt något system; vi hafva aldrig sett någonting vidgöras. som skulle kunna bära någon frukt; allt hvad vi i den vägen erfarit, har varit en uniformsmani, som hos mången alstrat ofördelaktiga omdömen.
Härpå hafva. utösts betydliga summor utan något resultat.
Men man behöfver endast kasta ögat på kartan och se de färglagda jernvägs sträckningarne, så tror jag att hvarje militär, utgående från en militärisk synpunkt, skall finna att det skulle absolut fordras en vänlig öfverenskommelse med fienden, att just välja de punkter för sina anfall, hvilka å dessa jernvägar kunna låna sig till åstadkommande af ett försvar.
Här äro en mängd andra behof, som i min 58 Den !) Juni f. m. tanka äro vida behöfligare och mera påkallade 'ån jernvägarne; allra mest efter det förändrade politiska skick, hvari vi nu mera, efter hvad jag hoppas, hafva inträdt.
Vi hafva i min tro för jernvägsföretaget bestämdt valt en oriktig väg; vårt land är upfylldt af insjöar, som äga samband med hvarandra, det hade i min tanke varit ett vida mera statsekonomiskt beräknadt företag att söka, så långt tillgångarne medgifva, förena dessa sjöar, att bereda segelleders öppnande öfverallt i landet.
På så sätt kunde alla orter hafva fått del deraf; alla orters export eller rörelse med tunga varor hade sålunda blifvit underlättad; man hade icke behöft utkasta ett Eris-äpple bland oss om fördelarne af den ena eller andra banan, understöd för den eller den jernvägen.
Oin den enskilda företagsamheten erbjudit sig att sätta arbetet i verket, hade tvifvelsutan varit mera ändamålsenligt och med våra förhållanden, och tillgångar mera öfverensstämmande.
Man har sagt att det är billigt låta kommande sliigten dela tungan, som det heter, af det goda, som vi lägga grunden till; men, mine Hrr! här företer sig den lilla omständigheten att det är egentligen framtiden som får kännas vid följderna af nutidens förhastande.
Jag får bekänna att hvad statslån i allmänhet vidkommer, så hatar jag dem af hela min själ.
Jag kan icke gilla den naturvidriga maximen att hvälfva på efterkommande den skuld som vi sjelfva göra.
Jag hatar den, för allt det onda den åstadkommit inom våra moderna stater; jag hatar den för all den blodsutgjutelse den befrämjat; jag hatar den för den demoralisation den påfört verlden, och ej mindre de styrande än de styrde; jag hatar den slutligen derföre att den är i grunden orättvis.
För att förkorta det mundtliga föredragets tidspillan, vill jag i detta afseende citera några utdrag ur »Dictionnaire d’Economie politique», ett arbete, utgifvit af Frankrikes förnämsta statsmän, lärde och ekonomer.
Artikeln heter »le credit public», undertecknad af Michael Chevalier, sid. 57: »Lån, afsedda för nyttiga företag, för utvecklingen af det allmänna välståndet, såsom för vägar, kanaler och jernvägar, skulle man i vår tanke icke kunna gilla.
Den enskilda företagsamheten kan och bör ensamt befatta sig dermed, emedan den alltid är skickligare, verksammare och hushållsaktigare än Staten; och hvad de arbeten vidkomma, som icke tillhöra den enskilde företagsamheten att. bearbeta, som han icke är i tillfälle att företaga, emedan de icke lofva någon afkastning, eller som angå för dess beräkningar främmande intressen, när det exempelvis är fråga om strömrensningar, om förbättrande af fyrbåkar och hamnar, böra skattemedlen säkerligen vara tillräckliga under lugna och fördelaktiga tidpunkter, och under andra förhållanden bör man icke tänka derpå, med mindre man är försedd med tillgängliga besparingar.»
Det tillhör icke eller krediten att förse lyxens, konstens elier nyckens företag Ludvig XIV anlitade Samuel Benard för fullbordandet af Versailles, men i hvilket ttillstånd lemnade han Frankrike?
Konung Oscar mottog detta^landets styrelse utan någon stats - Den 9 Jani f. nr.