Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jag hade en gammal mor,» sade han, »och hon dog för ett par dagar sedan.»
»Nu vet jag hvad som plågar dig,» sade Vår Herre.
»Du lider därför att din mor icke är kommen hit till paradiset.»
»Så är det,» sade Sankte Per, och i detsamma blef sorgen honom öfvermäktig, så att han började snyfta och jämra sig.
»Jag tycker ändå, att jag kunde ha förtjänat, att hon fått komma hit,» sade han.
Men då nu Vår Herre fått veta hvad det var, som Sankte Per sörjde öfver, blef han bedröfvad i sin tur.
Ty Sankte Pers mor hade ej varit sådan, att hon kunde komma in i himmelriket.
Hon hade aldrig tänkt på annat än att samla pengar, och till fattigt folk, som stannat utanför hennes dörr, hade hon aldrig gifvit så mycket som en slant eller en bit bröd.
Och nu tyckte
Vår Herre, att det var synd att säga till Sankte Per, att hans mor hade varit så girig, att hon ej kunde få åtnjuta saligheten.
»Sankte Per,» sade han, »hur kan du så säkert veta, att din mor skulle trifvas hos oss?»
»Se, sådant säger du endast för att du ej skall behöfva bönhöra mig,» sade Sankte Per.
»Hvem skulle ej trifvas i paradiset?»
»Den, som ej känner glädje öfver andras glädje, kan ej trifvas där,» sade Vår Herre.
»Då är det flera än min mor, som ej passa här,» sade Sankte Per, och Vår Herre märkte, att han tänkte på honom.
Och han kände sig djupt bedröfvad öfver att Sankte Per hade träffats af en så djup sorg, att han ej mer visste hvad han sade.
Han stod en stund och väntade, att Sankte Per skulle ångra sig och förstå, att hans mor ej kunde passa i paradiset, men han ville alls icke ge med sig.
Då kallade Vår Herre till sig en ängel och befallde honom, att han skulle fara ned till helvetet och hämta Sankte Pers mor upp till paradiset.
»Låt mig då också se hur han hämtar upp henne,» sade Sankte Per.
Vår Herre tog Sankte Per vid handen och förde honom ut på en klippa, som stupade alldeles tvärbrant på ena sidan.
Och han visade honom, att han endast behöfde luta sig något litet ut öfver branten för att kunna se rätt ned i helvetet.
Då Sankte Per blickade ned, kunde han till en början ej urskilja mer, än om han hade sett ned i en brunn.
Det var som om ett oändligt svalg hade öppnat sig under honom.
Det första han svagt kunde skönja, var ängeln, som redan hade gifvit sig i väg mot afgrunden.
Per såg hur ängeln ilade ned i det stora mörkret utan all fruktan och bara bredde ut vingarna något litet för att ej falla för häftigt.
Men då Sankte Per fått vänja ögonen en smula, började han se allt mer och mer.
Han såg för det första, att paradiset låg på ett ringberg, som omgaf en vid klyfta, och att det var på bottnen af denna, som de fördömda hade sitt hemvist.
Han såg hur ängeln föll och föll en lång stund utan att komma ned till djupet.
Han blef alldeles förfärad öfver att det var så långt dit ned.
»Måtte han nu bara kunna komma upp igen med min mor,» sade han.
Vår Herre bara såg på Sankte Per med stora, bedröfvade ögon.
»Det ges ingen tyngd, som ej min ängel kan lyfta,» sade han.
Det var så djupt ned till afgrunden, att ingen solstråle kunde tränga dit ned, utan där var svart mörker.
Men det var, som om ängeln under sin flykt skulle hafva medfört en smula klarhet och ljus, så att det blef möjligt för Sankte Per att urskilja hur det såg ut där nere.
Där var en oändlig, svart klippöken, hvassa, spetsiga klippor täckte hela grunden, och mellan dem blänkte polar af svart vatten.
Där fanns ej ett grönt strå, ej ett träd, ej ett tecken till lif.
Men öfverallt på de hvassa klipporna voro de osaliga döda uppklättrade.
De hängde ut öfver klippspetsarna, dit de klättrat i hopp att kunna nå upp ur klyftan, och då de sett, att de ingenstädes kunde komma, hade de förblifvit kvar där uppe, förstenade af förtviflan.
Per såg somliga af dem sitta och ligga med armarna utsträckta i oaflåtlig längtan och med ögonen stadigt vända uppåt.
Andra hade slagit händerna för ansiktet, såsom för att utestänga den hopplösa fasan omkring dem.
De voro alla orörliga, det var ingen af dem, som gitte göra en rörelse.
Somliga lågo i vattenpölarna alldeles stilla, utan att försöka att komma upp ur dem.
Det förfärligaste var, att det var en sådan mängd af osaliga.
Det var som om klyftans botten ej bestod af annat än kroppar och hufvuden.
Och Sankte Per greps af en ny oro. »Du skall få se, att han ej finner henne,» sade han till Vår Herre.
Vår Herre såg på honom med samma bedröfvade blick som nyss.
Han visste nog, att Sankte Per ej behöfde vara orolig öfver ängeln.
Men för Sankte
Per såg det alltjämt ut, som om ängeln ej kunde finna hans mor ibland den stora mängden af osaliga.
Han bredde ut vingarna och sväfvade fram och tillbaka öfver afgrunden, medan han sökte henne.
På en gång fick en af de osaliga stackrarna nere i afgrunden syn på ängeln.
Och han sprang upp och sträckte armarna mot honom och ropade: »Tag mig med, tag mig med!»
Då kom det på en gång lif i hela skaran.
Alla millioners millioner, som försmäktade nere i helvetet, stormade upp i samma ögonblick och höjde sina armar och ropade efter ängeln, att han skulle föra dem med sig upp till det saliga paradiset.
Deras skrik hördes ända upp till Vår Herre och Sankte Per, hvilkas hjärtan darrade af sorg, då de hörde det.
Ängeln höll sig sväfvande högt öfver de fördömda, men alltsom han for fram och tillbaka för att upptäcka den han sökte, stormade alla efter, så det såg ut, som om de sopats fram af en hvirfvelvind.
Ändtligen hade ängeln fått syn på den han skulle hämta.
Han lade ihop vingarna öfver ryggen och sköt ned som en blixt.
Och Sankte Per ropade till i glad förvåning, då han såg honom slå armen om hans mor och lyfta upp henne.
»Säll vare du, som för min mor till mig!» sade han.
Vår Herre lade sakta sin hand på Sankte Pers skuldra, som ville han varna honom att ej för tidigt öfverlämna sig åt glädjen.
Men Sankte Per var färdig att gråta af glädje öfver att hans mor var räddad, och han kunde ej förstå, att något vidare kunde skilja dem.
Och hans glädje förökades, då han såg, att hur snabb ängeln än varit, då han lyft upp henne, hade dock några af de fördömda lyckats att hänga sig fast vid henne, som skulle frälsas, för att bli förda upp till paradiset på samma gång som hon.
Det var nära nog en tolf stycken, som hade hängt sig fast vid den gamla kvinnan, och Sankte
Per tänkte, att det var en stor ära för hans mor att hjälpa så många olyckliga upp ur fördömelsen.
Inte heller gjorde ängeln något för att hindra dem.
Han tycktes alls ej besvärad af bördan, utan bara steg och steg och rörde ej vingarna med större ansträngning, än om han burit en död fågelunge till himmelen.
Men då såg Sankte
Per, att hans mor började frigöra sig från de osaliga, som hängde fast vid henne.
Hon grep fatt om deras händer och lossade deras tag, så att den ena efter den andra tumlade ned i helvetet.
Per kunde höra hur de bådo och anropade henne, men den gamla kvinnan tycktes ej vilja tillåta, att någon annan än hon själf skulle bli salig.
Hon gjorde sig fri från allt fler och fler och lät dem störta ned i eländet.
Och då de föllo, fylldes hela rymden af verop och förbannelser.
Då ropade Sankte Per och besvor sin mor, att hon skulle visa barmhärtighet, men hon ville ingenting höra, utan fortfor som förut.
Och Sankte
Per såg hur ängeln flög allt långsammare, ju lättare hans börda blef.
Sankte Per greps af sådan skräck, att hans ben sviktade och han måste falla på sina knän.
Ändtligen var det bara en enda osalig, som höll fast vid Sankte Pers mor.
Det var en, som hängde om hennes hals, och som ropade och bad alldeles invid hennes öra, att hon skulle låta henne följa med in i det välsignade paradiset.
Då var ängeln med sin börda så långt kommen, att Sankte Per redan sträckte ut armarna för att taga emot modern.
Han tyckte, att ängeln endast behöfde göra ännu ett par vingslag för att vara uppe på berget.
Men då höll ängeln med ens vingarna alldeles stilla, och hans ansikte blef så mörkt som en natt.
Ty nu hade den gamla kvinnan sträckt sina händer bakåt och gripit om armarna på den, som hängde om hennes hals, och hon ryckte och slet, till dess att det lyckades henne att skilja de hopknäppta händerna, så att hon blef fri också från denna sista.
Då den fördömda föll, sjönk ängeln flera famnar nedåt, och det såg ut, som om han ej mer orkade lyfta vingarna.
Han såg ned på den gamla kvinnan med djupt sorgsna blickar, hans grepp om hennes lif lossnade, och han lät henne falla, som om hon varit en för tung börda för honom nu, sedan hon blifvit ensam.
Så svingade han sig med ett enda vingslag upp i paradiset.
Men Sankte Per låg kvar en lång stund på samma ställe och snyftade, och Vår Herre stod stilla bredvid honom.
»Sankte Per,» sade Vår Herre till sist, »aldrig trodde jag, att du skulle gråta så, sedan du var kommen till paradiset.»
Då lyfte Guds gamle tjänare upp sitt hufvud och svarade:
»Hvad är detta för ett paradis, där jag hör mina kärastes jämmer och ser mina medmänniskors lidande!»
Men Vår Herres ansikte förmörkades af den djupaste sorg.
»Hvad ville jag hellre än bereda er alla ett paradis af idel ljus lycka?» sade han.
»Förstår du ej, att det var för den skull jag gick ned till människorna och lärde dem att älska sin nästa såsom sig själfva?
Ty så länge de ej göra detta, finnes det ingen fristad i himmel eller på jord, där ej smärtan och bedröfvelsen kan hinna dem.»
FLYKTEN TILL EGYPTEN
Långt borta i en af Österlandets öknar växte för många, många år sedan en palm, som var både ofantligt gammal och ofantligt hög.
Alla, som drogo fram genom öknen, måste stanna och betrakta henne, ty hon var mycket större än andra palmer, och man brukade säga om henne, att hon förvisso skulle komma att blifva högre än obelisker och pyramider.
Där nu denna stora palm stod i sin enslighet och skådade ut öfver öknen, fick hon en dag se något, som kom hennes väldiga bladkrona att vagga fram och åter af förvåning på den smala stammen.
Borta vid ökenranden kommo två ensamma människor vandrande.
De voro ännu på det afstånd, då kameler synas så små som myror, men det var alldeles säkert två människor.
Två, som voro främlingar i öknen, ty palmen kände ökenfolket, en man och en kvinna, som hvarken hade vägvisare eller lastdjur eller tält eller vattensäck.
»Sannerligen,» sade palmen till sig själf, »dessa båda äro hitkomna för att dö.»
Palmen kastade snabba blickar omkring sig.
»Det förvånar mig,» sade hon, »att lejonen ej redan äro ute för att jaga detta byte.
Men jag ser ej ett enda vara i rörelse.
Icke heller ser jag någon af öknens röfvare.
Men de komma nog.»
»Det väntar dem en sjufaldig död,» tänkte palmen.
»Lejonen skola sluka dem, ormarna stinga dem, törsten förtorka dem, sandstormen begrafva dem, röfvarna fälla dem, solstynget förbränna dem, fruktan förgöra dem.»
Och hon försökte tänka på annat.
Dessa människors öde gjorde henne vemodig.
Men på hela öknens rymd, som låg utbredd under palmen, fanns intet, som hon ej känt och betraktat sedan tusen år.
Intet kunde fängsla hennes uppmärksamhet.
Hon måste åter tänka på de båda vandrarna.
»Vid torkan och stormen,» sade palmen, anropande lifvets farligaste fiender, »hvad är det kvinnan bär på armen?
Jag tror, att dessa dårar också föra med sig ett litet barn!»
Palmen, som var långsynt som de gamla bruka vara, såg verkligen rätt.
Kvinnan bar på armen ett barn, som lutade hufvudet mot hennes axel och sof.
»Barnet har ej en gång tillräckligt med kläder på sig,» sade palmen.
»Jag ser, att modern vikit upp sin kjortel och kastat den öfver det.
Hon har i stor brådska ryckt det upp ur dess bädd och rusat bort med det.
Jag förstår det nu: dessa människor äro flyktingar.
»Men de äro ändock dårar,» fortfor palmen.
»Om ej en ängel beskyddar dem, borde de hellre hafva låtit fienderna göra sitt värsta mot dem, än de skulle hafva gifvit sig ut i öknen.
»Jag kan tänka mig, hur alltsammans tillgått.
Mannen stod vid arbetet, barnet sof i vaggan, kvinnan hade gått ut för att hämta vatten.
Då hon hunnit två steg utom dörren, har hon sett fiender komma anstormande.
Hon har rusat tillbaka, hon har ryckt till sig barnet, ropat åt mannen att följa henne och begifvit sig af.
Sedan hafva de varit på flykt hela dagen, de hafva helt säkert ej hvilat ett ögonblick.
Ja, så har allt tillgått, men jag säger ändock, att om icke en ängel beskyddar dem – – –
»De äro så rädda, att de ännu ej känna hvarken trötthet eller andra lidanden, men jag ser, hur törsten lyser ur deras ögon.
Jag måtte väl känna igen en törstig människas ansikte.»
Och då palmen kom att tänka på törsten, gick en krampryckning genom dess långa stam, och de långa bladens tallösa flikar rullade ihop sig, som om de hållits öfver eld.
»Vore jag en människa,» sade hon, »skulle jag aldrig våga mig ut i öknen.
Den är bra modig, som vågar sig ut här utan att ha rötter, som nå ned till de aldrig sinande vattenådrorna.
Här kan vara farligt äfven för palmer.
Äfven för en sådan palm som jag.
»Om jag kunde råda dem, skulle jag bedja dem vända om.
Deras fiender kunna aldrig blifva så grymma mot dem som öknen.
Kanske de tro, att det är lätt att lefva i öknen.
Men jag vet, att till och med jag understundom haft svårt att förblifva vid lif.
Jag minnes en gång i min ungdom, då en stormil vräkte öfver mig ett helt berg af sand.
Jag var nära att kväfvas.
Om jag kunnat dö, skulle det blifvit min sista stund.»
Palmen fortfor att tänka högt, såsom gamla enslingar bruka.
»Jag hör en underbart melodisk susning ila fram genom min krona,» sade hon.
»Alla flikarna på mina blad måtte ha råkat i dallring.
Jag vet ej, hvad som genomfar mig vid åsynen af dessa stackars främlingar.
Men denna bedröfvade kvinna är så skön.
Hon för mig till minnes det underbaraste jag upplefvat.»
Och medan bladen fortforo att röra sig till en susande melodi, påminde sig palmen, huru en gång, för mycket länge sedan, två strålande människor hade gästat oasen.
Det var drottningen af Saba, som kommit dit, åtföljd af den vise Salomo.
Den sköna drottningen skulle vända åter till sitt land, kungen hade följt henne på vägen, och nu skulle de skiljas.
»Till minne af denna stund,» sade då drottningen, »sätter jag nu en dadelkärna i jorden, och jag vill, att därur skall komma en palm, som skall växa och lefva, ända till dess att i Judaland uppstår en konung, som är större än Salomo.»
Och då hon sagt detta, hade hon stuckit ned kärnan i jorden, och hennes tårar hade vattnat den.
»Hur kan det komma sig, att jag tänker på detta just i dag?» sade palmen.
»Skulle denna kvinna kunna vara så skön, att hon påminner om den härligaste af drottningar, om henne, på hvars ord jag växt och lefvat intill denna dag?
»Jag hör mina blad susa allt starkare,» sade palmen, »och det låter vemodigt som en dödssång.
Det är som om de spådde, att någon snart skulle bort ur lifvet.
Det är godt att veta, att det ej gäller mig, eftersom jag ej kan dö.»
Palmen antog, att dödssuset i bladen måste gälla de två ensamma vandrarna.
Helt visst trodde de också själfva, att deras sista stund nalkades.
Man såg det på den uppsyn de visade, då de vandrade förbi ett af de kamelskelett, som kantade vägen.
Man såg det på de blickar de kastade efter ett par förbiflygande gamar.
De måste förgås – –
De hade fått syn på palmen och oasen och skyndade nu ditåt för att finna vatten.
Men då de ändtligen kommo fram, sjönko de samman i förtviflan, ty källan var uttorkad.
Kvinnan lade utmattad ned barnet och satte sig gråtande vid källbrädden.
Mannen kastade sig ned bredvid henne, han låg och hamrade på den torra jorden med sina båda näfvar.
Palmen hörde, hur de talade med hvarandra om att de måste dö.
Hon hörde också af deras tal, att konung
Herodes lät döda alla barn på två eller tre år af fruktan, att den store, väntade Judakonungen hade blifvit född.
»Det susar allt starkare i mina blad,» sade palmen.
»Dessa stackars flyktingar se snart sin sista stund.»
Hon förnam också, att de fruktade öknen.
Mannen sade, att det hade varit bättre att stanna och kämpa med krigsknektarne än att fly hit.
Han sade, att de sålunda skulle funnit en lättare död.
»Gud skall bistå oss,» sade kvinnan.
»Vi äro ensamma bland rofdjur och ormar,» sade mannen.
»Vi hafva ej mat och ej vatten.
Hur skall Gud kunna bistå oss?»
Han slet sina kläder af förtviflan, och tryckte ansiktet mot marken.
Han var hopplös som en man med ett dödssår i hjärtat.
Kvinnan satt upprätt med händerna knäppta öfver knäna.
Men de blickar hon kastade utåt öknen, talade om en tröstlöshet utan gränser.
Palmen hörde, att det vemodiga suset i dess blad blef allt starkare.
Kvinnan måtte också hört det, ty hon vände sina ögon uppåt mot trädkronan.
Och i detsamma lyfte hon ovillkorligen sina armar och händer.
»O, dadlar, dadlar!» ropade hon.
Det låg så stor längtan i rösten, att den gamla palmen skulle önskat, att den ej varit högre än ginsten och att dess dadlar varit så lätt åtkomliga som törnbuskens nypon.
Den visste nog, att dess krona hängde full af dadelklasar, men hur skulle väl människor kunna nå upp till en sådan svindlande höjd?
Mannen hade redan sett, hur oåtkomliga dadelklasarna hängde.
Han lyfte ej en gång hufvudet.
Han bad hustrun, att hon ej skulle längta efter det omöjliga.
Men barnet, som tultat omkring för sig själf och lekt med stickor och strå, hade hört moderns utrop.
Den lille kunde väl ej tänka sig, att hans moder ej skulle få allt hon önskade.
Så snart man talade om dadlar, började han stirra på trädet.
Han funderade och grubblade, hur skulle han få ned dadlarna.
Hans panna nära nog lade sig i veck under de ljusa lockarna.
Ändtligen flög ett småleende öfver hans ansikte.
Han hade funnit ut medlet.
Han gick fram till palmen och smekte den med sin lilla hand och sade med ljuft barnslig röst:
»Palm, böj dig!
Palm, böj dig!»
Men hvad var nu detta, hvad var detta?
Palmbladen susade, som om en orkan farit genom dem, och uppför den långa palmstammen steg rysning på rysning.
Och palmen kände, att den lille var henne öfvermäktig.
Hon kunde ej motstå honom.
Och hon bugade med sin långa stam inför barnet, såsom människor buga inför furstar.
I en väldig båge sänkte hon sig mot jorden och kom ändtligen så djupt ned, att den stora kronan med de dallrande bladen sopade ökensanden.
Barnet syntes hvarken förskräckt eller förvånadt, utan med ett fröjderop kom det och lossade klase efter klase ur den gamla palmens krona.
Då barnet tagit nog, och trädet alltjämt kvarlåg på marken, gick barnet åter fram, smekte det och sade med den ljufligaste röst:
»Palm, res dig!
Palm, res dig!»
Och det stora trädet reste sig stilla och vördnadsfullt på sin spänstiga stam, allt medan bladen spelade som harpor.
»Nu vet jag för hvem de spela dödsmelodien,» sade den gamla palmen för sig själf, då den åter stod upprätt.
»Det är ej för någon af dessa människor. »
Men mannen och kvinnan lågo på sina knän och prisade Gud.
»Du har sett vår ångest och förtagit den.
Du är den starke, som böjer palmens stam såsom en rörstaf.
För hvilken af våra fiender skola vi rädas, då din styrka skyddar oss?»
Nästa gång en karavan färdades genom öknen, sågo de resande, att den stora palmens bladkrona vissnat.
»Hur kan detta vara?» sade en resande.
»Denna palm skulle ju ej dö, förrän hon sett en konung, som är större än Salomo.»
»Törhända har hon också sett honom,» svarade en annan af ökenfararna.
KEJSARINNANS KASSAKISTA
Biskopen hade låtit kalla inför sig pater Verneau.
– Det var fråga om en högst ledsam affär.
Pater
Verneau hade varit utsänd att predika i fabriksdistriktet i trakten af Charleroi, men hade råkat midt upp i en stor arbetsinställelse, då arbetarna varit skäligen vilda och tygellösa.
Han berättade för biskopen, att han genast vid sin ankomst till den »svarta jorden» fått bref från en arbetarledare med innehåll, att det stod honom fritt att tala, men om han tillät sig att nämna Gud i sin predikan – rätt fram eller på krokvägar – så skulle det ställas till spektakel i kyrkan.
»Och då jag kom upp på predikstolen och såg församlingen,» sade patern, »tviflade jag ej, att de skulle utföra sin hotelse.»
Pater Verneau var en liten, hoptorkad munk.
Biskopen såg ned på honom som på en varelse af lägre art.
En sådan där orakad, litet snuskig munk med det obetydligaste ansikte måste tydligen vara feg.
Han var till och med rädd för honom, biskopen.
»Det har också blifvit anmäldt för mig,» sade biskopen, »att ni uppfyllde arbetarnas önskan.
Men jag behöfver väl ej påpeka ...»
»Monseigneur,» afbröt pater Verneau i all ödmjukhet.
»Jag trodde, att kyrkan om möjligt ville undvika störande uppträden.»
»Men en kyrka, som ej törs nämna Guds namn ...»
»Har monseigneur hört min predikan?»
Biskopen gick fram och åter i rummet för att lugna sig.
»Ni kan den naturligtvis?» sade han.
»Naturligtvis, monseigneur.»
»Låt mig då höra den, som den framfördes, pater Verneau, ord för ord, alldeles som den framfördes.»
Biskopen satte sig i sin länstol.
Pater Verneau förblef stående.
»Medborgare och medborgarinnor,» började han, ögonblickligen fallande in i sin föredragston.
Biskopen spratt till.
»De tycka om att benämnas så, monseigneur.»
»Gör ingenting, pater Verneau,» sade biskopen, »fortsätt!» Biskopen genomfors af en lätt rysning; dessa två ord hade på ett underbart sätt satt honom in i situationen.
Han såg för sig denna församling af den »svarta jordens» barn, som pater Verneau talat till.
Han såg många råa ansikten, mycket lumpor, mycken vild lustighet.
Han såg det folket, för hvilket ingenting blifvit gjordt.
»Medborgare och medborgarinnor,» började pater Verneau på nytt, »det finns här i landet en kejsarinna vid namn Maria Teresia.
Hon är en utmärkt regent.
Hon är den visaste och förträffligaste, som funnits i Belgien.
Andra regenter, medborgare, andra regenter få efterträdare vid sin död och förlora allt välde öfver sina folk.
Ej så den stora kejsarinnan Maria Teresia.
Kanske har hon förlorat tronen i Österrike och Ungarn, kanske hafva Drabant och Limburg öfvergått till andra herrar, men ej hennes goda grefskap Västflandern.
I Västflandern, där jag bott dessa sista år, känner man ännu i dag ej till någon annan regent än Maria Teresia.
Vi veta, att kung Leopold bor i Brüssel, men han kommer oss ej vid.
Det är Maria Teresia, som fortfar att regera där borta vid hafvet.
Framförallt i fiskarbyarna.
Ju längre ut mot hafvet man kommer, dess allsmäktigare regerar hon.
Icke den stora revolutionen och ej kejsardömet och ej holländarna hafva haft makt nog att störta henne.
Hur skulle de?
De hafva ej gjort något för hafvets barn, som kan förliknas vid hennes verksamhet.
Men hvad har hon icke skänkt folket på dynerna!
Det är ovärderligt, medborgare!
För omkring hundrafemtio år sedan under hennes första regeringstid gjorde hon en resa genom Belgien.
Då kom hon till Brüssel och Brügge, hon kom till Lüttich och Löwen, och då hon ändtligen sett nog af stora städer och bildprydda rådhus, kom hon äfven ut till kusten för att se hafvet och dynerna.
Det var ingen glad syn för henne.
Hon såg hafvet större och mäktigare än att en människa kan strida med det.
Hon såg kusten hjälplös och oskyddad.
Där voro dynerna, men hafvet hade gått öfver dem förr och kunde göra så än.
Där voro också några dammar, men de voro förfallna och hopsjunkna.
Där såg hon igensandade hamnar, där såg hon marschländer, så vattensjuka att endast vass och starr ville växa där, där såg hon stormrifna fiskarhyddor, byggda nedom dynerna, liksom utkastade åt hafvet, och där såg hon fattiga, gamla kyrkor, som flyttats undan hafvet långt bort bland flygsand och strandhafre i oåtkomliga ödemarker.
Den stora kejsarinnan satt en hel dag ute vid hafvet.
Hon lät berätta för sig om öfversvämningar och om bortsköljda byar.
Hon lät visa sig platsen, hvarest en hel landsträcka sjunkit i hafvet.
Hon lät ro sig dit ut, där det stod en gammal kyrka på sjöbottnen.
Och hon lät räkna upp för sig de människor, som drunknat, och den boskap, som gått förlorad, då hafvet sist var innanför dynerna.
Under hela dagen tänkte kejsarinnan för sig själf:
Hur skall jag hjälpa detta arma folket på dynerna?
Jag kan ju ej förbjuda hafvet att höja och sänka sig, jag kan ej förbjuda det att undergräfva stranden.
Icke heller kan jag binda vinden eller förneka den att stjälpa omkull fiskarenas båtar.
Och alls icke kan jag föra fisken i deras garn eller förbyta strandhafren till närande hvete.
Det är ingen monark i världen, som är så stark, att han kan hjälpa detta fattiga folk från dess olycka.
Nästa dag var en söndag, och kejsarinnan hörde mässan i Blankenberghe.
Då var allt kustfolket ända från Dünkirchen till Sluis kommet dit för att se henne.
Men före mässan gick kejsarinnan omkring och talade med folket.