Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För mig synes detta ständiga uprepande af ordet ”den” vara ett föga lyckligt valdt uttryck, och jag hemställer alltså, om icke den i vår nu gällande lag befintliga och af Utsk. föreslagna ordställning måtte oförändrad bibehållas.
Hr Carlheim-Gyllenskjöld: Hvad Gr.
Lagerbjelke fram - Den 1 i Augusti. 351 ställt, öfverensslämmer fullkomligt med min egen önskan.
Jag hade sjelf ämnat framställa ett dylikt förslag, men jag fruktade att det icke skulle vinna framgång.
Jag hemställer alltså att §:n måtte oförändradt antagas.
Hr von Hartmansdorff förklarat sig afstå från sin hemställan, blef förevar:de § af R. o. Ad. bifallen. § 19- Hr Carlhei m-G y 11 e nsk j öld:
Sparre och öfriga ledamöter i LagUtsk. om det är med flit som orden ”med sig” blifvit uteslutne efter ordet ”stjäla”, då det uti gamla lagen heter: ”lockar någon eller bjuder öfvermage att stjäla med sig” etc.
Jag skulle hafva trott att uteslutningen skett med flit, om icke prepositionen ”med” förekommit på alla de öfriga ställena.
Ja det är med flit som Utsk. uteslutit orden med sig, samt i st. insatt eller begå inbrott, ty då en öfvermage kan lockas till att dels stjäla, dels begå inbrott, dels ock båda delarne, utan att den lockande eller auktorn, för att begagna ett kriminalistiskt ord, är med, ansåg
Utsk. sig böra utesluta orden med sig, men deremot insätta eller begå inbrott, hvilka ord icke finnas uti den gamla lagen.
Hr Carih eini-Gyllenskjöld:
Jag insåg mycket väl på förhand, att meningen var sådan, som Gr.
Sparre förklarat den, men då det är ett i lag ovanligt sätt att begagna språket, trodde jag att det möjligen kunde vara ett förbiseende.
Uppå härefter framställd propos. bifölls förevar:de §. §§ 20, 21, 22 och 23.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framstäld propos., upskjöts fortsättningen af förevar:de förslags pröfning till nästa plenum, samt åtskiljdes H. R. o. Ad. kl. 10 på aftonen.
In fidem protocolli, Albert Munck. 352 Den 16 Augusti f, m.
Onsdagen den 16 Augusti 1854.
Hrr Elektorers lista vid val af en ledamot i Serskildta Utsk. att inträda under den ordinarie ledamoten 'JM 70, Gr.
Horn till Ranzien, fullm.
Frih Raab, Adam Christian, be viljade irenne veckors ledighet från och med den 15:de Augusti; och befanns dertill hafva blifvit utsedd: JM 55.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne Utlåt:n, Mern. och Betänk:n, nemi. från Stats-Ulskottet: JM 238, i anledn. af erhållne återremisser å Betänk.
JM 151, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Landtförsvars-Depart:ts handläggning; JM 239, i anledn. af erhållne återremisser å Betänk.
JM 158, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Civil-Depart:ts handläggning; JM 240, i anledn. af erhållen återremiss å Betänk.
JM 159, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Finans-Deparhts handläggning; JM 241, i anledn. af erhållen återremiss å Betänk. 160, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande EcclesiastikDeparlrts handläggning; JM 244, med förslag till sammaujemkning eller votenspropos:r, i anledn. af RiksSt:ns skiljaktiga beslut, ronde åtskilliga till Statsregleringen hörande frågor; JM 245, med förslag till volens-pröpos., i anledn. af RiksSt:ns skiljaktiga beslut i fråga om aflöningen för Presidenterne i vissa af Rikets Kollegier; Bevillnings-Uts kottet: JM 24, aug:de bestämmandet af tull-värden å vissa artiklar i Tull-taxan; Banko- Utskottet: JM 48, öfver gjorde anmärkn:r vid åtskillige framställna- i Betänk.
JM 34, med förslag till reglering af Bankens Lane- och Kreditiv-rörelse; Sär - Den 16 Augusti f m. 353 Särskildta Utskottet:
M lfi, i anledn. af motion om konsumtions-afgift för alla, som icke afsäga sig bruket af bränvin; samt J\s 17, i anledn. af motion ora förlängd bränvins-tillverkn:stid tinder instundande höst.
Philip: Sedan R. o. Ad. afgjort Serskildta Utsk:s Betänk. ang:de bränvins-försäljningen, anmälte jag min reservation emot åtskilliga af Ståndet deri fattade beslut och anhåller nu att få upläsa denna reservation, som jag skriftligen upsatt.
Härefter upläste Frih:n följande:
Då, under sednare hälften af förra året, från snart sagdt hvarje trakt af landet röster höjdes med böner om hjelp och befrielse från ett ondt, som, närdt af förra dagars förvända lagstiftning, var kommet till den kraft, alt det hotade helt och hållet förqväfva allmänt och enskildt väl; så torde det väl obestridligen hafva varit de församlade Ständernas främsta pligt att härvid fästa det största afseende och, så vidt på dem ankomme, söka utfinna medel till förbättrande af den lagstiftning, som så länge fostrat det onda.
Kändt var, alt Ständerna dervid hade att påräkna biträde och stöd hos H. M. Konungen, till hvars fosterländska hjerta fosterlandets klagan ej förgäfves hade vändt sig.
Med berömligt nit företogs äfven af Ständerna den vigtiga frågan, och ett serskildt Utsk. nedsattes alt företaga den i alla dess delar.
Att detta Utsk., med en i våra Riksdagars historia sällspord arbetsamhet, efter bästa förmåga vinnlagt sig om att rätt lösa sin upgift, synes mig vara obestridligt och dess förslag till bränvinslillverkningslag bar äfven deraf tydliga spär.
Mig har dock alltid bränvinsförsäljningslagens reformerande synts vara den väg raan borde gå, för att bota den ”alkoholismus chronicus,” hvaraf Svenska samhällskroppen lider, och jag hade derföre försökt att göra hvad på mig ankom till beträdande deraf.
Då den i Norge gällande lag, i ifrägavar:de ämne, derstädes burit goda frukter, i det den brutit supvanan och banat väg för antagande af en bränvinslillverkningslag, sorn ytterligare bidragit att afhjelpa bränvins-farsoten, hvilken der varit fullt ut lika inoch extensiv som här, så tog jag mig friheten väcka motion om antagande af-denna lag, med de få förändringar, som, i anseende till egendomligt Svenska förhållanden, kunde befinnas nödvändiga.
En annan kraftigare och vid Riksmötet oändligt mycket mer än min gällande röst höjdes för samma sak och många andra medlemmar af Riksmötet, från alla fyra Stånden, inkommo med motioner, hvilka i allmänhet afsägo att sätta en hämmande gräns för det onda; ”i nästan alla motionerna,” yttrar Utsk., ”framlyser en allvarlig öfvertygelse, att, om missbruket af spritdrycker skall kunna hämmas, måste handel dermed, 10 H. 23 354 Den 16 Augusti f. m. lika viii som tillverkningen deraf, underkastas strängare och mera inskränkande band och kontroller än hitintills; en öfvertygelse, som Utsk. fullkomligen delar”.
Under sådan öfvertygelse är Utsk:s ”Förslag till förordn. ang:de vilkoren för bränvins försäljning” utarbetad.
Önskligt hade varit, att Utsk. dervid hade hållit sig noggrannare tillden Norrska bränvinsförsäljningslagen.
Vid utarbetandet af denna, synes lagstiftaren hafva betraktat bränvinssupandet sorn en vana, hvilken ej för tvärt kan tillintetgöras, men som dock bör kunna inskränkas, allt efter som möjligheten att förskaffa sig bränvin försvåras, hvilket derföre ock synes varit lagstiftarens mål.
Men i st, tyckes, uti här framgifne förslag, man hafva byggt på antagen grund, alt bränvinssupandet är ett behof, ett antagande, hvars orimlighet bäst bevisas deraf att, i vårt land, manga menniskor finnas, som ej supa bränvin.
Till följd af detta falska antagande, synes nu Utskrs mål hafva varit, att bränvin måtte allmänneligen varda tillhandahållet, fast på ett mer ordnadt sätt, än som nu eger rum; och då detta ändå är i någon mån bättre än den närvande oordningen, sä ansåg jag Utsk:s förslag för närvande böra antagas, likväl så vidt möjligt var, med afhjelpande af detta grundfel, hvilket jag hade hoppats skulle hos R. o. Ad. hafva blifvit insedt, och lämpliga förändringar derefter föreslagne.
Men tvertom har samma grundfalska antagande gjort sig ännu mer gällande vid åtskilliga af de förändringar i Utsk:s förslag, som hos R. o! Ad. blifvit vidtagne.
Till en början har, vid § 2, den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin å landet, genom R. o. Ad:s beslut erhållit rättighet att sälja så ringa parti som ett halfstop, i st. f. en kanna, såsom Utsk. föreslagit.
Sådane åsigter, som att ”man bör förskaffa äfven den fattige tillfälle att få köpa bränvin,” hvilka stå i rak strid med hvad som främst borde afses, nemi. att tillgången att komma åt bränvin blefve försvårad, har härvid gjort sig gällande.
Förgäfves har det uttalats att ”ju mindre qvantitet bränvin som finge försäljas, desto större lockelse upstode till dess förtäring”; man har i ifvern att göra bränvinet allmänt tillgängligt, nedsatt minimum så lågt, att dagsverkaren kan gå direkte till bränvinshandlaren med sin erhållna dagspenning, och få den förvandlad i bränvin.
Jag måste emot ett sådant beslut reservera mig.
Vid § 13 har, med någon förändring,' antagits det i Frih.
Raabs reservation gjorda förslag.
Hade ändringen afselt att befria ”Kyrkoherden” från ett besvär, sora ej tillhör hans kall, nemi. ali lägga hand vid inrättandet af krogar inom socknen, hvilket lämpligare torde kunnat öfverlemnas åt socknenämndens ordförande, så hade jag, vid antagandet af Frih. Raabs reservation, haft intet att invända.
Men beklagligen har detta fått qvarstå och i st. uteslutits den, så väl af Utsk., som af Frih.
Raab socknen medgifna rätt, att förhindra inrättandet af krog eller bränvinshandel inom socknen, hvarigenom åt Landsh.-Embetet öfverlåtils makt att uprätta sådan, tvertemot socknemännens ön - Den 16 Augusti f. m. 355 skan.
Jag har under diskussionen hos R. o.
Ad. fått höra tillräckligt ang:de bränvinssupandet såsom ”ett behof”, röridebränvinets egenskap af ”'förfriskning”, med mera sådant, för alt anse mig kanna våga det antagandet, att en Landsh. kunde så betrakta saken, och, af välmening för vägfarande, med stöd af detta stadgande, kunde påtruga en socken å landet en krog, hvilken förderfvets och eländets källa socknen dittills lyckats utestänga; eller ock der en sådan af vinningslystnaden redan funnes anlagd, men socknemännen kommit till insigt af dess förderfliga inverkan på gamla och unga och derföre beslutat befria socknen från densamma, kunde Landsten anbefalla krogens fortfarande bestånd, allt i den inbillning att den ”vöre af behofvet påkallad”.
Man har sagt att lönnkrogar upstå der man förhindrar en sådan ”af behofvet påkallad” krog att finnas.
Denna invändning har dock endast ett sken af skäl för sig.
Lönnkrogar äro visserligen besvärliga för Hrr Kronobetjening på landet; men der dessa göra sin tjenst, torde de, när de upstå, ganska snart uphöra, helst om stadgandet i 57:de §:n af Utsk:s förslag, hvilket den juridiska klyftigheten lyckligtvis ej hos R. o. Ad. lyckades borttaga, kommer att i den blifvande författnni inrymmas.
Dessutom, om man, för att hindra lastens bedrifvande i smyg, gifver den ett privilegieradt tillhåll, sä daglingar man med det onda, hvilket omöjligen kan medföra goda följder, såsom granneligen synes af förhållandet med en annan af samhällets skötesynder, hvilken med sina, om ej privilegierade, åtminstone tolererade tillhåll, i sednara tider på ett förfärande sätt gripit omkring sig.
Jag måste derföre pä det kraftigaste reservera mig emot den förändring i Frih.
Raabs ifrågavarule reservation, som inrymmer Jmmdsh.-Embetena makt att, tvertemot en kommuns önskan, inom densamma uprätta eller bibehålla krogar.
Den af Utsk. i § 17 föreslagna skatt af 16 sk. b:ko på hvarje kanna bränvin, som pä en krog beräknas blifva försåld, har hos R. o. Ad. blifvit nedsatt till 8 sk. b:ko.
Då man länge hört omtalas huru bränvinet bör fördyras för att göras mindre åtkomligt, och man undersöker huru mycket en skatt af 8 sk. b:ko kannan fördyrar hvarje sup, som af denna kanna utdelas, så har man svårt att förstå hvart åsiglen om nödvändigheten af bränvinets fördyrande tagit vägen.
— Jag, som har denna åsigt i behåll, måste emot detta beslut reservera mig.
Emöt den förändring i § 24, som antogs af synbar ömhet för en osed, hvilken på ett skamligt sätt inför utlänningen karakteriserar Svensken, den s. k. ”aptitsupen”, får jag äfvenledes mig reservera.
Samma ömhet om ”aptitsupen”, eller hvad som är detsamma, om den form af supvanan, i hvilken denna af de bättre lottade samhällsklasserne bedrifves, synes äfven hafva gjort sig gällande vid ändringen i § 26, med antagandet afj Frih.
Raabs reservation, emot hvilken ändring jag alltså äfven måste mig reservera, såsom ock emot den i tillägget till nämnde reservation 23* 356
Den 16 Augusti f. m.
Landsh.-Embetena gifna rätt att paralysera förbudet för bränvinsutskänkning pä Sön- och Helgedagar.
Ytterligare måste jag protestera emot den lindring i bestämmandet af straff vid öfverträdelser af den blifvande bränvinsförsäljningslagen, som vid återremisserne af de §§:r, som angå denna sak, velat göra sig gällande.
— Man måste noga afse att brott emot en författning,' som åsyftar att rädda fäderneslandet frän ett ondt, som, 0111 det ej snart blir afhulpet, ofelbart skall förstöra detsamma, ej kunna betraktas från samma synpunkt som brott emot enskilda personer.
Hos dem, hvilka 'till straff emot sådane förbrytelser föreslå blott utgifvandet af en penniugesumma, i de flesta fall ringa emot den vinst, som skulle skördats, i fall förbrytelsen ej blifvit uptäckt, måste sannerligen de juridiska funderingarne hafva gjort intrång på sunda förnuftets område, och jag mäste här åter uprepa, alt konfiskation af det kära bränvinet, hvarmed olotligen bandlats, åtminstone alltid borde åtfölja böterna. — i fall verkliga och förnuftsenliga juridiska betänkligheter skulle lägga binder i vägen för bestämmandet af än högre straff.
Slutligen får jag vördsammeligen anhålla, det ingen ville taga anstöt af de uttryck, som jag, för sakens och sanningens skull, i denna min reservation, i brist på bättre, nödgats använda, varande min högaktning för de personer, som med mig i denna sak hysa skiljaktiga äsigter, fullkomligen orubbad.
Just den omständigheten att dessa personer äro så många, har föranledt mig att framställa min enskilda mening blott i form af en reservation, hvilken jag härmedelst ödmjukeligen får anhålla må, jemte återremisserne, till Utsk. få åtfölja.
BondeSt. ankommet prot.-utdr. 316, innehållande inbjudning lill R. 0. Ad. samt Borgare St. att förena sig uti Preste- och BondeSlins beslut, ang:de afträdande till Nätra och Själevads Socknemän af fisket vid Try sunda fiskehamn med dertill hörande bolmar, skär och öar.
Hr von Hartmansdorff, A11 g.: R. 0.
Ad. har redan 2:ne gånger i förevande ämne fattat beslut, som strida mot den önskan, BondeSt. bär uttryckt.
Då R. 0.
Ad. icke lärer hafva sä gjort, utan moget öfvervägande, sä hoppas jag att Ståndet vidblifver sitt beslut, om propos, hvarom jag vördsamt anhåller.
Redan vid föreg:de pröfning af detta mål har jag inför R. o. Ad. uttalat min åsigt, att det, i följd af skedd inbjudning, nu ånyo förevar:de ärendet bordt hafva erhållit ett annat slut, än det, hvaruti R. 0. Ad. stannat.
Jag skulle icke underlåta, att jemväl vid detta tillfälle söka bereda seger åt hvad jag anser rättvist vara, men sådant behöfves för sakens seger numera icke, ty Vällofl.
BorgareSt. har redan antagit inbjudningen, hvarigenom det af Högv.
PresteSt. längesedan bifallna ärendet fått den utgång, Hederv.
BondeSt. önskat, och jag vid föregrde tillfällen varmt förordat.
Vid sådant för - Den 16 Augusti f. m. 357 hållande, och då det törhända skulle strida emot grannlagenhetens fordran, i afseende å uptagande af en dyrbar tid, att nu framkalla en ytterligare öfverläggning i ämnet, afstår jag ifrån att yrka bifall till inbjudningen, hvars innehåll och åsyftan jag dock för min del fullkomligen godkänner.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. behagade, på sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, vidblifva sitt förut i ämnet fattade beslut och lägga förevartde prot.-utdr. till handlingarne, ropades Ja, jemte ett eller annat Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande.
Fortsattes pröfniugerr af LagUtsk:s, uti Betänk.
JVs 37 afgifna, förslag till författning om stöld, snatteri och rån; hvarvid nu förekom: § 24.
Det har med rätta ansetts såsom en ofullständighet i vår brottmålslagstiftning, att någon bestämd definition, updragande gränsen emellan rån och röfveri, icke finnes.
Men denna brist har likväl hittills icke varit af någon större betydenhet, enär straffen för rån och röfveri enl. nu gällande lag äro lika, nemi. lifvets förlust.
Då nu LagUtsk. föreslagit en förändring, som skulle göra straffet å dessa brott olika, hade det jemväl varit betänkt uppå alt updraga en serskild distinktion emellan dessa 2:ne arter af brott.
Huruvida det försök härtill, som igenfinnes uti Utsk:s yttrande pag. 27—30, lyckats, lemnar jag åt hvar och en oväldig att bedöma.
Om äfven det förslag, LagUtsk. här framlagt, ansetts öfverensstämma med hvad Lagberedningen uti ifrågavar:de hänseende föreslagit, så skulle jag dock icke tro, att det föreslagna straffet är afpassadt efter beskaffenheten af det brott, som nu allmännast under namnet rån förekommer och består deruti, att flera personer med samnad hand genom våld bana sig inträde i annor mans bostad och der föröfva så väl våld å person som tillgrepp af egendom.
Jag skulle snarare vara färdig all hänföra ett sådant brott under 21 Kap. 1 §:n Missg.-B., åtminstone för så vidt upsåtet angår.
Hvad härefter angår den af LagUtsk. antagna rättstheorien, att ej med dödsstraff belägga rån, såvida icke menniskolif spilles, så hemställer jag till R. o. Ad., hvad en konseqvent tillämpning af en sådan princip äfven på andra brott, der lif ej förspilies, skulle innebära.
Vår lag stadgar dödsstraff å flera sådana brott, der lif ej spilles, såsom röfveri, myteri och upror, försök till förgiftning, uptändande af falska eldar att dermed förleda sjöfarande.
Skulle nu uphäfvandet af dödsstraffet för dessa brott verkligen kunna ske utan våda för samhället, utan rubbning af rätts-tillståndet?
Skulle det kunna ske utan att framkalla den olyckliga och hela samhällets bestånd bolande följden, all brotten i en hittills oerhörd skala lilltoge?
Och om delta verkligen 358 Den 16
An gu sti f. m. blefve följden, skulle icke hos menigheten upstå den tanken, att
Statsmakterna saknade förmåga att längre vidmakthålla rättstillståndet, samt, under sådan förutsättning, menigheten ledas derhän, att den på egen hand utöfvade straffrätten?
Vid öfvervägande häraf anser jag för min del, att den nu föredragne 24:de §:u löör återremitteras och delta destoliellre som hela afdelnin, sorn handlar om rån, redan blifvit af Borgare- och BondeStin till Utsk. återförvisad.
Den siste värde talarens yttrande sönderfaller i 2:ne delar.
För det första säger han, att den definition på rån, Etsk. upstälit, icke är lyckad och för det andra, att straffet är för mildt.
Hvad nu den första anmärkn:n beträffar, så har den värde ledamoten icke närmare bestämt densamma, utan öfverlemnat "åt K. o. Ad:s eget bedömande, huruvida den skillnad, som sålunda skulle blifva emellan rån och röfveri, vore lämplig eller icke.
Jag behöfde således, i ovisshet om talarens egentliga mening, icke ingå i svaromål på denna anm., men dä densamma väl hufvudsakligen afser ett klander derå, att en bestämd skillnad emellan rån och röfveri icke blifvit updrageu, ehuru dessa brott, enl. förslaget, skulle komma att beläggas med olika straff, hvilket icke för uärvar:de är fallet, ber jag alt få fästa upmärksamheten derå, att 1734 års lag verkligen updrager en bestämd skillnad emellan de häda brotten.
Om röfveri säges det i 2lista Kap. lista § Missg.-B:u: ”Lägger sig någor att röfva till lands eller vatn, å landet, eller i staden, ehvad han l öfvar mer eller mindre” etc.
Och om rån heter det i 20:de Kap. 9:de § samma Balk: ”Rånar man och med fullt väld lager af annan” etc.
Skillnaden består deruti, att genom det förra brottet brytes den allmänna landsfriden, samt ådagalägges ett mera stadgadt upsåt att göra ondt, än det tillfälliga rånet, hvarföre ock röfveriet, tvärt emot hvad Hr Flach påstått, enl. 1734 års lag straffas hårdare än rånet, nemi. med qvalificeradt dödsstraff, ehuru stadgandet härom sedermera blifvit förändradt.
Dä således nyssberörde skiljaktighet ansetts tillfyllestgörande år 1734, då straffen verkligen voro olika, kan jag för min del icke inse. behofvet af att npdraga en ytterligare skillnad emellan rån och röfveri, med hvilket sednare brott LagUtsk. denna gång icke sig befattat.
Utskis definition å rån är dessutom fullständigare än 1734 års lags bestämmelse härom, ithy att derunder inbegripes icke allenast öppet våld, utan äfven användande af hot, som innebär trängande fara för lif eller hälsa, hvilken karaktär lagskipningen redan inlagt i brottet.
Det är nemi. kändt, att inom Konungens Högsta Domstol den åsigt gjort sig gällande, att äfven hot af nyssnämnde beskaffenhet blifvit hänfördt under benämningen fullt våld.
Detta är väl mindre egentligt, men man har funnit sig dertill tvungen, emedan i annat fall rån af den grofsta art ofta icke skulle kunna bestraffas annorlunda än stöld.
Den 16 Augusti f. m. 359 Hvad härefter straffbestämmelsen angår, så beror densamma naturligtvis, på sätt jag förut yttrat, af R.
St:rs åsigt, huruvida lifsstraff för detta brott bör bibehållas eller icke.
Utsk. för sin del har ansett olämpligt att i lagen bibehålla ett straff, hvilket, såvidt mig velerligt är, icke under en tiderymd af omkring 30 är blifvit tillämpadt och, lill följd af vår tids åsigler, enl. all sannolikhet icke heller kommer att. tillämpas.
Vi veta, att inom Criminalislikens område har förts en häftig strid derom, huruvida dödsstraffet bör bibehållas eller icke.
De, som ifrat för detsammas nphäfvande, hafva icke segrat, och man har i allmänhet blifvit ense derom, att Staten väl har rätt att straffa till lifvet, men alt detta straff bör inskränkas till sådana fall, der lif blifvit spilldt.
Delta öfverensstämmer äfven med den gamla Mosaiska satsen: ”Den, som utgjuter menniskoblod, hans blod skall af menniskor utgjutet varda”.
I de flesta nya Criminal-lagar har denna mening gjort sig gällande.
Helt annorlunda var förhållandet då 1734 års lag stiftades.
Densamma utgjorde egentligen endast en kodifikation af äldre lagar och författmr.
I äldre lider hushållade man icke så noga med dödsstraffet och man ansåg icke frihetens förlust vara något serdeles svårt straff.
Genomgå vi 1734 års lags straffbestämmelser, sä finna vi, att frihetsstraff högst sällan förekommer.
Man kände i allmänhet inga andra straff än lifsstraff och kroppsstraff, och delta sednare sträcktes så långt sorn utan fara för lifvet kunde ske.
I detta, likasom i många andra fall, hafva tiderna förändrat sig.
Numera anser man sig icke kunna slösa med menniskoblod; man använder icke dödsstraffet oftare än då lif blifvit spildt och man begagnar i stället fängelsestraff, hvilket, ifall brottet är af gröfre art, kan utsträckas till förbrytarens hela lifstid.
Det är sannt, alt lifsstraffet ännu i vår gällande lag finnes bibehållet för några brott, ändock lif dervid icke spilles, och, ibland andra, för röfveri.
Just med afseende å det grofva och skändliga i delta brott, vid hvars föröfvande förbrytaren gör till sitt yrke att störa den allmänna vägafriden och rubba den säkerhet till person och egendom å allmän farväg, som hvarje samhällsmedlem har rätt att af samhället fordra, har Utsk. icke ansett sig böra tillstyrka uphäfvandet af dödsstraffet för röfveri, och jag tror, att denna åsigt äfven har sitt stöd i allmänna tänkesättet.
Hvad försök till förgiftning angår, så är detta brott helt olikartadi emot rån.
Genom dess begående tillkännagifves en bestämd afsigt att afhända en medmenniska lifvet, och detta är något så afskygärdt, att gerningen, om äfven den icke medför den åsyftade påföljden, anses böra beläggas med dödsstraff, äfven om detsamma icke anses böra bibehållas vid gröfre brott emot eganderättan.
Vidkommande frågan om lämpligheten af att stadga strängt straff för rån, har jag redan yttrat, att detta brott kan hafva sä ofantligt många nyanser, att Utsk. ansett sig icke böra föreslå annat straff, än fängelsestraff, och Utsk. har jemväl frångått den åsigt, ?60 Den 16 Augusti f m.
Ulsk. i allmänhet uttalat i afseende å olämpligheten af ett alltför vidsträckt begagnande af latitudsystemet, då Ulsk., just med afseende å brottets mångfalldigä skiftningar, öfverlemnat åt lagskipningen att afmäta fängelsestraffet frän 4 ända till 10 år.
För att förekomma beskyllningen för klemighet, har Utsk. ytterligare skärpt straffet med 28 dygns fängelse vid vatten och bröd, det högsta dylikt fängelse, som enl. nu gällande lag får ådömas.