Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Yi måste betrakta såsom öfvergående äfven dessa stridiga religionsläror och meningar, hvari vi blifvit uppfostrade och hvilka förringa vår uppfattning icke blott af de fenomen, som dagligen möta våra ögon inom vårt eget samhälle, utan äfven af dem, som andra samhällen och andra tidehvarf framställa; och vi måste uppsöka och rätta de irringar de förorsaka i våra slutledningar.
Af dessa båda religioner, hvari vi sålunda undervisas, måste vi städse komma ihåg att under civilisationens fortgång hatets religion så småningom försvagas, under det kärlekens vinner i styrka.
Yi måste komma ihåg, att på hvarje stadium bör ett visst förhållande dem emellan ega rum, men ock att detta förhållande endast är öfvergående, samt att den häraf alstrade förkastelsen för den ena eller andra åsigten i fråga om sociala angelägenheter likaledes är af tillfällig natur.
N Spencer fortgår vidare till att anföra exempel på kontrasten mellan dessa båda tänkesätt * och sammanfattar se-
* I afseende härpå hänvisas våra läsare till uppsatsen i ämnet uti förra häftet af Dagens krönika.
ldermera sin framställning medelst de orden, att för att kunna fatta den sociala utvecklingens omätliga bana, måste man städse i minnet fasthålla de egoistiska ocb sjelfförsa-kande krafterna såsom samverkande, lika nödvändiga faktorer, af hvilka ingendera får förbises eller förkastas.
I kapitlet om klassfördomarne inlåter sig Herbert Spen-cer på de skefva omdömen som fallas af de högre klasserna om de lägre och tvärtom.
Som exempel anför han ett utdrag ur ett tal af en arbetare, * hvilken yttrat: » Konsumenten med den höga civilisation, den utmanande lyx och de otåliga anspråk som karakterisera honom i vårt land och i vår tid, är i sjelfva verket alltid färdig att göra allarm och utgjuta sin vredes skålar öfver dem, hvilka han blott misstänker för en verksamhetsriktning, som skulle kunna beröfva honom en fjäder ur hans bädd, en krydda från hans bord eller ett kol ur hans härd; och till olycka för rättvisans gång faller tyngden af hans vrede sällan på kapitalisterna, utan slår oftast förkrossande ned på den ririge arbetaren, hvilken vågat stå på sin rätt och sitt oberoende ».
Af detta, säger Herbert Spencer, skulle man kunna förmoda, att alla handtverkare, skickliga som oskickliga, alla jordbruksarbetare, alla andra arbetare med alla sina hustrur och barn lefva af luft — att de hvarken behöfva föda eller kläder eller husgeråd eller bostäder, och derför äro oberörda af förhöjda varupris.
A andra sidan gifver han äfven en illustration af de rikares känslor, i det han påpekar huru de arbetsgifvande klasserna ådagalägga lika så starka fördomar af motsatt art. Från deras synpunkt visar sig deras fattigare medborgares uppförande under den pågående kampen alltigenom tadelvärd t.
Att de af en strejk erfara ett mer eller mindre
* George Potter på arbetarekongressen i Leeds.
/ svårt obehag, är for dem ett tillräckligt bevis att strejken måste vara någonting orätt.
De tycka att det ligger någonting odrägligt i denna sjelfständighet, som leder till en vägran att arbeta annat än för högre aflöning eller kortare ' tid.
Att de många kunna vara så hänsynslösa för fåtalets välfärd, synes dem vara en oförrätt, som icke bor tålas.
Ehuru George Potter, såsom ofvan är visadt, har orätt, när han talar om konsumenten såsom vore han alltid rik, då han likväl i nio fall af tio är fattig, har han rätt då han skildrar den rike konsumentens förtrytelse, när arbe-tarne våga vidtaga åtgärder, de der hota att höja priset på nödvändighetsvaror och ytterligare öka kostnaderna för lyxartiklar.
Detta de arbetsgifvande klassernas åskådningssätt visar sig dagligen i de ständiga klagomålen öfver tjenstfolket.
Hör hvarje husmoders jeremiader, och ni skall finna husböndernas och matmödrarnas sinnen så upptagna af deras egna intressen, att föga rum är öfrigt för de mäns och qvinnors hvilka de hafva i sin tjenst.
Man utbreder sig öfver tjenarnes tilltagande oberoende såsom en högst beklaglig förändring.
Man vill icke erkänna att detta tilltagande oberoende innebär ett ökad t välstånd hos de klasser, ur hvilka tjenarne utgå, och att detta flertalets förbättrade vilkor är ett godt, långt öfvervägande det onda, som härigenom kan drabba ett fåtal.
Man inser icke, att om tjenarne, då efterfrågan är stor och de hafva lätt att få platser, ej längre vilja underkasta sig sådana inskränkningar t. ex. i fråga om klädsel, som i forna tider, denna förändring är ett moment i utvecklingen till ett samhällsskick, hvilket, om det än skenbart förefaller mindre lämpligt för de små herskande klasserna, dock innebär ett höjande af de stora beherskade klasserna.
* Den känsla de rika åd aga *
* Se hfirom ock förra hRftet af denna tidskrift.lägga i sina tankar om och sitt umgänge mfed de fattiga är, enligt Herbert Spencers uttryck, i sjelfva verket blott en mildare form af den känsla, som gjorde sig gällande hos slafegarne.
Efter att i detalj hafva öfversett de olika rubriker, under hvilka han indelar den sociala vetenskapens svårigheter, egnar Herbert Spencer de sista kapitlen i sin Study of Sociology åt en utredning af de för detta ämne nödiga förstudierna, påpekande huruledes » att tänka rätt i en fråga.
beror mycket på.
sättet, huru man är van att tänka; och detta sätt, till en del natur, beror dock till en del på de konstmessiga inflytelser tankeförmågan varit underkastad ».
Han afslutar boken med en kort sammanfattning af dess innehåll, och på samma gång han visar sig fullt medveten om alla de svårigheter, af hvilka detta studium är omgifvet, och omöjligheten att erhålla alla nödiga data för en riktig ledning, så påpekar han att det dock är väl värdt att minnas, att det fins en sådan vetenskap, och att man under all ofullkomlighet bör erinra sig detta faktum, inse » huru jemförelsevis litet kan göras, men ock att detta lilla är mödan värdt; sålunda parande menniskovännens energi med filosofens lugn ».
— Sådan är, i största korthet, beskaffenheten af Herbert Spencers » Inledning till samhällsläran », ett verk så vetenskapligt till anda och metod, så populärt till framställning, att det saknar motstycke inom den politiska filosofiens häfder.
Det slutliga mål, hvartill Herbert Spencer vill komma.
— Etikens tillämpning i samhället och i den enskildes lif.
— Skilnaden mellan Herbert Spencer och andra moralister.
— Motsvarighet af Goejhes definition på en lycklig menniska.
I den ursprungliga planläggningen till sitt stora filosofiska verk har Herbert Spencer stält i sista rummet grun-derna för sedligheten, i det han med rätta anser att slutet och målet för spekulativa undersökningar bör vara att gifva menniskor ledning i att lefva sitt lif efter riktiga grundsatser.
På grund af de slutledningar, som åstadkommits inom biologien, psykologien och samhällsläran, anser han att man bör kunna hinna till en sann teori for en riktig lefnad.
Emellertid har han funnit sig föranlåten att afvika från sin första plan, af fruktan att ett fasthållande dervid skulle hindra afslutningen af det hela, eftersom nämligen hans helsa visat sig svag.
Redan i sitt första utkast, öfver » The Proper Sphere of Government », angaf han hvad han ansåg vara de allmänna principerna för rätt och orätt, och ända från den stunden har det varit hans yttersta syfte att finna en vetenskaplig grund för principerna af rätt och orätt uti förhållandena i allmänhet.
Att lemna detta syfte ouppfyldt, efter att hafva gjort så vidlyftiga förberedelser för dess vinnande, var en förlust, hvars möjlighet Herbert Spencer icke kunde underlåta att betänka.
Derför företog han sig författandet och utgifvandet af den bok, som egentligen skulle hafva utgjort första afdelningen af hans » Principles of Morality ».
Den har titeln » The Data of Ethics » och är ett af de klaraste, kraftigaste och mest tilltalande verk, som flutit ur hans penna, dock med undantag af » The Study of Sociology », som täflar om platsen i popularitet och begriplighet för enhvar.
Herbert Spencer säger i förordet till denna bok, att han var så mycket mera angelägen att åtminstone i huf-vuddrag behandla sitt ämne, som fastställandet af regler for ett riktigt handlingssätt på en vetenskaplig grund är étt trängande kraf i vår tid.
Få företeelser, säger han, kunna vara mera bedröfliga, än ett reglerande system, som icke längre passar, innan något annat mera passande reglerande system vuxit upp till ersättning.
De flesta af dem, somförkasta den ännu gällande tron, tyckas antaga att ersättningen deraf kan läggas å sido och att tomrummet kan lemnas ouppfyldt.
De som försvara den gällande tron förklara, att i saknad af den ledning som denna skänker kan ingen ledning finnas; guddomliga befallningar tänka de sig såsom de enda möjliga ledarne.
Mellan dessa ytterligheter ligger ett visst gemensamt område.
Ena parten anser, att det tomrum, som lemnas genom förlusten af den öfvernaturliga etikens kodex, kan icke fyllas med den naturliga etiken, och andra parten håller före att det alldeles icke kan fyllas.
Båda se här ett vacuum, som den ene önskar och den andre fruktar.
Herbert Spencer framhåller nu, att de som i likhet med honom tro att detta vacuum kan fyllas och att det måste fyllas, måste äfven göra något for att fullfölja sin tro.
Till detta mera spe-ciela skäl fogar han äfven ett mera generelt och påpekar, hvilken stor skada åstadkommits genom det afskräckande utseende som vanligtvis gifvits sedeläran af dess framstäl-lare.
Han anteciperar de ofantligt välgörande inverkningarna af en framställning af sedelagens bud under den tilltalande anblick, som blifvit detsamma beröfvad af vidskepelse och asketicism.
Han yttrar: » Om en fader, som drif-ver strängt på med talrika befallningar, af hvilka somliga äro nödiga och andra onödiga, förutom sin stränga uppsigt använder ett alldeles osympatiskt beteende, om hans barn måste stjäla sig till sina nöjen eller, då de med rädsla blicka upp från sin lek, alltid möta en kall blick eller oftare en missnöjd, så skall hans regemente nödvändigt bli illa omtyckt, om icke hatad t, och syftet blir att undvika detsamma så mycket som möjligt.
Tänkom oss å andra sidan en fader, hvilken är lika bestämd i upprätthållandet af de förbud som äro nödiga för hans barns eller andras välbefinnande, men hvilken icke endast undviker onödiga förbud, utan gifver sitt godkännande af alla passande nöjen och be-traktar barnens luftsprång med ett upplifvande löje — han kan knappast annat än vinna ett inflytande som, icke mindre kraftigt för närvarande, äfven framgent skall göra sig gällande.
Uppsigten af sådana två fader åskådliggör förhållandet med moraliteten sådan den är och sådan den skulle vara ».
Herbert Spencer öfvergår nu till att påpeka den skada som åstadkommits uteslutande af denna otillbörliga stränghet i etikens lära, hvilken blifvit oss testamenterad af den barska forntiden.
Vidare har olägenhet uppstått af det opraktiska i detta ideal.
I våldsam reaktion mot den ytterliga sjelfviskhet i lefnadssätt, som frodats i barbariska samhällen, har ett ytterligt osjelfviskt lefnadssätt blifvit fordradt.
Men liksom den öfverhandtagande egoismen icke kunnat botas genom jagets absoluta underkastelse i kloster och munkceller, så kan icke heller nu rådande missförhållande inom menskligheten afhjelpas genom att höja en försakelsens fana utöfver mensklig förmåga.
I stället blir verkan den, att man med förtviflan öfvergifver alla försök att höja sina lifssträfvanden.
Och icke nog med, att en sträfvan att hinna det omöjliga slutar på detta sätt, så misskrediteras derigenom på samma gång det möjliga.
Genom förening med regler, som icke kunna iakttagas, förlora äfven de regler, som kunna åtlydas, sin auktoritet.
Herbert Spencer öfvergår nu till att tala om uppförande i allmänhet och om uppförandets utveckling, beroende i första rummet på hopad erfarenhet om nyttan af att genom känslor som.
hafva afseende på mera aflägsna resultat utöfva en inskränkning af de känslor som leda till omedelbart nöje.
När menniskor blifva mera fullständigt lämpade efter de sociala förhållandenas kraf, skola de klarare inse de onda följder, som dåliga handlingar helt naturligt framalstra, och de fördelaktiga följder, hvilka också helt naturligt alstras af goda handlingar.
Ty här, om någorstädes, behandlar HerbertSpencer vår berömda civilisation såsom endast de första tecknen att vi böja oss från barbariet, hvaraf spår ocb qvarlefvor i alltför många ideer och vanor ännu vidlåda oss.
Under titeln » Descriptive Sociology » har han utgifvit ett stort folio-yerk, för hvilket han under åtskilliga år an-vändt vetenskapliga biträden vid samlandet och klassificerandet af fakta hörande till alla samhällstyper, vilda stammar, utgångna raser, existerande civilisationsformer, och från denna massa af sakförhållanden deducerar han värdefulla iakttagelser.
Han visar, att menniskan var ursprungligen danad för ett anti-socialt och rofgirigt lif, hvaraf kriget är en qvarlefva.
Hennes primitiva omständigheter medförde, att hon skulle uppoffra andras välfärd för sin egen.
Men genom befolkningens tillväxt har det förhållande i tillvaron, hvilket vi benämna socialt, blifvit nödvändiggjordt.
Under verldens gång hafva menniskor blifvit ökade ända till dess de tvungits att lefva mer eller mindre tillsammans, och deras nuvarande omständigheter kräfva att de icke få uppoffra andras välfärd för sin egen.
Men under sådana förhållanden fordrades en moralisk ordning till att dana menniskan för hennes ursprungliga tillstånd, och en annan be-höfves till att dana henne för sitt nuvarande tillstånd; och hon har varit, är och skall länge ännu fortfara att vara i en jemkningsprocess; så länge ännu hennes gamla egenskaper vidlåda henne, är hon ännu icke lämplig för det sociala förhållandet.
Men hennes progressiva afpassning derför är säker, modifikationen i konstitution och karakter, hvarige-nom den åstadkommes, beror på en lag som genomgår hela den organiska skapelsen och som måste sluta med fullkomlighet.
Under tidens lopp måste de menskliga förmögenheterna formas till fullständig afpassning för samhället: hvad vi kalla ondt och osedligt, måste försvinna.
Följaktligen är det den filosofiske moralistens uppgift att bestämma och förklara principerna för det uppförande som måste iakttagasi ett idealsamhälle, under det han på samma gång bör om * sorgsfullt fasthålla skilnadén mellan absolut etik och relativ etik, hvaraf endast den senare ännu kan af oss praktiskt tillämpas.
Detta fasthållande vid etikens relativitet är den mest framstående punkten i detta verk och är just det vigtiga drag som hittills varit forbisedt af alla moralister, i det de behandla god t och dåligt liksom om dessa termer voro de samma vid alla tider och under alla omständigheter.
Utrymmet tillåter emellertid icke, att vi närmare inlåta oss på detta tilltalande arbete.
Ett af de mest intressanta dragen deruti är Herbert Spencers beskrifning af det sätt h varpå, då lifvet blir mer och mer utvecklad t, de särskilda funktionerna i vår natur, de fysiska, biologiska, psykologiska och sociologiska också skola hvar för sig hinna sin bästa utveckling.
Sällhet uppstår af utöfvandet af våra förmögenheter, och sällhet är resultatet af allt verkligt godt uppförande.
Också antager Herbert Spencer att sällhet är ett vitnesbörd om godt uppförande.
I två förträffliga kapitel, skrifna i hans bästa stil, framhåller han striden mellan egoism och altruism samt hinner till en försoning mellan dem båda.
Kär menniskan blifvit mera utbildad för det sociala förhållandet, skall den skenbart permanenta kampen mellan egoism och altruism försvinna.
Huru aflägse ett sådant tillstånd än må vara, föreställer sig Herbert Spencer att hvar och en af de faktorer, som skola frambringa det, måste redan vara i verksamhet hos de högst stående naturer, men det hvartill de bästa menskliga naturer äro i stånd, det ligger i stort taget inom menniskona-turens förmåga.
I kapitlet om relativ och absolut etik framställer Herbert Spencer en klar skilnad mellan det fullkomliga uppförande, som är ämne för den ena, och det ofullkomliga uppförande, som är ämne för det andra, i det han visar att menniskornas handlingar, under det nuvarandeöfvergångstillståndet, kan i många fall endast hinna till att bli mindre dåligt.
Han håller före, att en stor del af förvirringen i den etiska spekulationen beror på det faktum, att menniskor anse att i hvarje fall ligger det absolut rätta inom vår förmåga.
Han fortgår derpå till ätt gifva skäl för sin framställning af hvad han kallar den absoluta etikens nödvändiga öfverlägsenhet öfver den relativa etiken, och under formulerandet af en lag, hvars bud äro att betrakta såsom absolut riktiga eller mindre orätta, framhåller han att detta må betraktas såsom en fana för vår ledning vid den bästa möjliga lösning af problemerna för vårt uppförande.
Och här måste vi afsluta.
vår ofullständiga uppräkning, det enda som varit oss möjligt — af de olika ämnen, hvilka blifvit behandlade af Herbert Spencer i hans stora verk.
Vi äro med ledsnad blott ajltför medvetna derom, att vi icke kunnat skänka någon adeqvat föreställning om de olika frågorna, sådana de blifvit af honom behandlade.
Han är en så koncis tänkare, att det är omöjligt att excerpera honom eller att sammanslå hans tankar.
Han försvarar sin ställning med en kraft och en skicklighet, som framkalla beundran och öfverraskning samt nästan framtvinga med-gifvande.
De talrika punkter, i hvilka hans slutledningar visa sig kraftigt Öfverensstämmande, den oväntade färdighet, hvarmed företeelser i forntidens och samtidens historia, i vetenskap, literatur och konst ordnas, förklaras och illustreras, äro egnade att taga läsarne med storm.
Hans inflytande på det allmänna tänkesättet i England är utan fråga i tillväxt.
Han har inträngt djupare i nationens anda, än man kanske ännu varsnar, ty han är både uttrycket för en speciel tidsriktning och faktorn som sätter densamma i rörelse.
Det är frågan om aktion och reaktion, alltför djup för att analyseras, förr än tiden gifver oss det riktiga perspektivet.
Då och endast då kan HerbertSpencers verkliga ställning i det engelska tänkandets historia under nittonde århundradet anses bestämd.
Emellertid har han for egen del nått, hvad Goethe bestämmer såsom den högsta sällhet hvilken kan uppnås af dödliga, då han säger: » Das schönste Glück des denkenden Menschen ist das Er-forschliche erforscht zu haben, und das Unerforschliche ruhig zu verehren] ».
Herbert Spencers läsare kunna njuta en afspegling af denna sällhet.
Af A. Cantor " &gt; De senaste politiska förvecklingarne i Danmark.
Af A.
Det danska blad, som under de senaste dagame af juni ocb första af juli månad skulle velat hålla sina läsare à jour med den politiska situationen, hade blifvit nödsakad t att utsända ännu flera extrablad, än de amerikanska efter attentatet på Garfield, helst ett pr minut.
Så hastigt vexlade utsigterna: än var man alldeles invid freden, än var kriget den enda möjligheten.
Och likväl blef under allt detta virrvarr, som for den ytlige betraktaren tycktes vara utan mål och afsigt, mycket fast, som förut var flytande, mycket klart som förut var grumligt, och jag vågar tro att vi, i hvilket fall som helst, någorlunda börja att närma oss litet bättre politiska förhållanden.
I förhoppning, att den välvillige läsaren påminner sig min artikel i denna tidskrifts senaste häfte, skall jag börja der den slutade, vid den första upplösningen.
Under den valstrid, som derefter begynte, uppenbarade der sig en splittring hos högern, i det att på tre af tribunerna uppstälde sig så kallade » ekonomiska » kandidater, hvilkas högerståndpunkt var en annan än den hittills kända.
Det var den Kjöbenhavnska bandelsklassen, som började att låta höra af sig.
Den har hittills hållit sig starkt tillbaka, och dess intressen hafva derför icke heller blifvit bevakade.
* Som våra läsare torde erinra sig, börjar danska riksdagen åter sina sammanträden den 29 nov.
En öfversigt af hvad som sedan sist pas9 serat har derför i dessa dagar ett särskildt à propos.
sedan ett års tid har det kommit något lif i den.
Den har hållit ett par möten — » börsmötenaD — nedsatt en kommission, som har utarbetat ett betänkande, och på gross-handlaresocietetens allmänna » sammanträde talade den unge grosshandlare Hage i samma riktning som börsbetänkandet, h varefter han blef invald i societetens komité.
Hela denna handelsrörelse hade, fastän utgående från högern, en afgjordt antiministeriel karakter.
Konseljpresidenten och finansministern Estrup är starkt emot ekono-miska reformer, det har han ofta nog visat.
Likaså många förutsättningar han har för att regera under en storpolitisk kamp, då karakter, ordkarghet, fasta principer och absolut hederlighet äro ungefär nog, likaså omöjlig är han som finansminister i en lagstiftande reformperiod, ty han känner blott föga till ekonomien, på hvilket område han intager en föråldrad, knapt nog halfbildad ståndpunkt.
Och en sådan reformperiod var det, grosshandlarne kräfde.
De begärde, att käbblet en gång skulle upphöra och lagstiftningen börja.
De begärde afskaffande af skepps-afgiften — den afgift som erlägges för hvarje last, hvilken ett från utlandet kommande fartyg lastar och lossar — de ville erhålla frilager och fridockor, nya transportlinier, kort-ligen: bättre vilkor för handeln.
Estrup hade redan uttalat sig mot upphäfvandet af skeppsafgiften, och inrikesministern Skeel hade visat stor köld gen t emot tanken på utvidgade transportförbindelser, medan han samtidigt gjorde allt för att underlätta den jylländska * gödboskapens — han är sjelf godsegare på Jylland — export till England.
Allt detta var för handelsståndet för mycket af det goda.
Hvad båtade det, att Estrup hade hållit venstern nere, då han också höll grosshandlarne nere.
Hvad på dem berodde, kunde venstern gerna komma sig upp, om de blott sjelfva komma sig upp med detsamma.
Derför började man med att säga små qvickheter om Skeels fåkreatursintressenoch slutade med att genom Hage och Tietgen — handels-ståndets främste man — uttala en skarp kritik öfver mini-stérens förhållande.
Så kom upplösningen och de nya valen; på Frederiks-berg uppstälde sig en handlande, i Odense anmälde sig professorn i nationalekonomi, Falbe-Hansen, hvilken var medlem af börsutskottet och står handelsklassen mycket nära, och i Kjöbenhavns 7: de visade sig Hage som kandidat.
I tre afgjorda högerkretsar såg man alltså antiestrupska kandidater.
Särskildt de två sista valen voro högst intressanta.
Mot Falbe-Hansen och Hage uppträdde officerare, hvilka förklarade att de » instälde sig för befästningssakens skull och att de ville * följa Estrup i lust och nöd ».
Rundtomkring * infunno sig officerare med samma program.
Men denna uppvaknande militärism afskräckte alla.
Med undantag af gods-egarebladet Dagens Nyheder, som emellertid på grund af den absoluta talanglöshet, hvarmed det ledes, icke har det allra minsta inflytande, togo alla Kjöbenhavnstidningarne parti för Hage och Falbe-Hansen, hvilka begge blefvo valdar efter att hafva förklarat att de önskade reformer och att de kunde understödja Estrup blott så vida han var enig med dem häruti.
Icke en enda officer blef vald.
Härigenom hade Estrup lidit ett utomordentligt nederlag.
Förutom den dolda oppositionen inom högern, hade en öppen uppstått ledd af begåfvade män, hvilka väl tills vidare torde vara något tillbakadragna, men som intet hellre önska, än kabi-.
nettets fall och bildandet af ett starkt mellanparti.
Men icke - blott från högern visade sig vid valen mel-lanpartitendenser.
Under det att förut ingen vensterman kunnat gå igenom, så vida han icke bestämd t förklarade sig för moderat eller radikal, uppdöko nu i flera kretsar kandidater som uttalade, att de voro vensterman och ingenting annat, de ville icke in i vensterns strid, som enligt deras förmenande borde upphöra, och rundt omkring i lan-det hörde man omtalas anslutning härtill.
Flera af dessa nya män — ■ af hvilka åtskilliga voro väl egnade att spela en roll — förklarade dessutom, att de funno att äfven högern och venstern borde kunna mötas.
Der var alltså försonlighetstendens nog i det nya folke-tinget.
Der voro venstermän, som tenderade mot höger, och högermän hvilkas blick sökte venstern.
Det hvilar ett tungt ansvar på dem, hvilka voro skuld till, att dessa lika så oväntade som utmärkta chancer icke blefvo begagnade.
Jag skall försöka att visa, på hvem detta ansvar bör läggas.
Det första, folketinget fick att göra med, var den finanslag, om hvilken det gamla folketinget icke kunde bli ense.