Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man bÖF visserligen tycka om, att en BancoUtskott. ets Ledamot af ren ömtålighet för de Lånesökandes interet, utesluter dem ifrån att få låna mindre summa, än a5o R:dr; men jag tror dock, att i allmänhet veta de lånesökande sjelfva bäst sine behof, och om de äro belåtne med smärre lån, som kunna rädda dem från utmätning för andre Den 27 November. skulder, hvilken alltid är åtföljd af chican och kostnad; äfvensom de sjelfva bäst bedöma, om sådana lån äro bättre än lån hos enskildta mot 12 å 20 procent.
Yi hade år 1816 exempel, vid Malmö
Discont, på icke mindre än 125 låneansökningar af Bönder om 5o till 100 R:dr.
Då Diseonten afslog dem af brist på fond till andre, än någre få gynnade lånesökande, täcktes Kongl. Maj:t af sin egen Cassa mot 4 procent lemna dem lån; och man bör dervid ihogkomma, att förlägenheten då ej var så stor som nu.
Alt Utskottet frångått sitt förra heslut, och sjelf föreslagit minimisumman till 100 R:dr, torde äfven vara ett stort skäl för bifall till Utskottets senare Utlåtande.
Man bar sagt, att man icke bör läcka in jordbrukarne uti Disconten; men de äro mindre lackade, än tvungna till skuldsättning, och det ännu mera genom Författningar, sorn här i dag blifvit citerade.
Det finnes få hemmansbrukare, som ej äro belåtne med ett Discontlån på 100
R:dr, särdeles då de måste välja emellan denna utväg och utmätnings-auction.
Jag läflar med hvem som heldst i kärlek och nit för Banken och dess soliditet, men jag kan ej inse någon fara för densamma af dessa smärre lån; tvertom minnes jag ganska väl från den tid jag var Revisor öfver BancoDisconten, att större förlust uppkommit på de stora Den 27 November. i43 låntagarne, än på de små.
Jag anliåller derföre om bifall till det senare Utlåtandet, med erinran att ett afslag, hvarigenom alla mindre bemedlade utstöttes från rättigheten till Discontlån, skulle från detta Hus se ut, som bade det skett för att få så mycket mera för egen räkning.
Herr ‘Rosenblad:
Jag vill blott fästa Uppmärksamheten derpå, att allt hvad Grefve von Schwerin anfört om DalAllmogen, just talar för min Sats. Herr Grefven har sagt, alt vissa personer inom Socknarne ansvarade för lånen, och arrangerade om desamma; just detta bevisar, att flera kunde slå sig ihop, och taga ett större lån, hvarigenom kostnaderne ansenligen skulle minskas.
Boye bär yttrat, att hvar och en inom landet bar lika rätt till Disconten; men den, som utlånar, måtte väl hafva rättighet att fästa vilkor för utlåningen.
Man kan med samma skäl fråga, hvarföre en piga icke får taga ett lån på 5 R:dr, att köpa sig ett silkeskläde för.
I afseende på nyttan och följderna af rättigheten till dessa små lån, så utvisar Östergöthland och Skaraborgs
Län, der de äro uppdrifna till den högsta punkt, huruvida dessa Län äro mest fredade för Lagsökningar; jag tror det icke.
Jag hemställer, om det icke var från detta senare Län, som Friherre Bojm anfört exemplet om ett mantal, som sålts för i3 R:dr 16 sk.
I de Norra Länen, der *44 Den 27 November^
Discontlånen ännu ej blifvit införde, höt* man ej talas om sådane händelser.
Jag är skyldig upplysa, att förhållandet för några år varit sådant* som Grefve von Schwerin uppgifvit, att nemligen ansvarige personer funnos inom Socknarne, hvilket således kunde gifva anledning till Herr Rosenblads anmärkning.
Men på grund deraf, att desse personers namn började blifva för hårdt anlitade, och under befarande, att deras Credit skulle blifva mera begagnad, än den lålte, började DiscontDirectionen att afslå ansökningarne, och underrätta dessa personer, att de ej fingo låna till så högt belopp, Följden deraf blef, att detta sätt de senare åren upphört, och att allmänheten nu mera directe ingår till
Disconten, hvarigenom också ingen oordning försports; och är jag skyldig att intyga, det Allmogen, i afseende å sine lån, snarare visat mera ordentlighet och noggrannhet, än de öfrige, och att den ofta afbetalt mera än en femtedel.
Hvad beträffar det förmynderskap Herr Rosenblad vill åtaga sig för de lägre klasserne, så tror jag det är för sent, då de redan äro inlockade i Disconten.
Det är bättre, att få fastställt iooRrdr till mi* nimi-summa, än att den skulle vara 5o R:dr, Den 27 November.
Rtdr, hvilket varit det minimi-belopp
BancoFullmägtige sjelfmyndigt fastställt.
Jag bör nämna, att det vore ganska besynnerligt, om man skulle förböja minimi-summan just då man vill befordra Skiftesverkets fortgång uti orter, sådane som Westergöthland, Skåne och Småland.
Herr Munck af Rosenschöld: Herr Rosenblad synes taga verkan för orsaken, och orsaken för verkan.
De omnämnda provinser hafva icke för sin olyckliga ställning, all tacka nödvändigheten, hvaruti de kommit, alt taga lån, utan den förra bar åstadkommit den senare, och oftast äro lånebehofven en följd af en förut iråkad skuldsättning.
Om man är i behof af blott 100 Rrdrs lån, men kan ej erhålla under a5o, så tager man delta, och sätter sig i större skuld, än man behöfde; man tvingas ju då, att handla tvärtemot Herr Rosenblads förmyndareåsigter, enligt hvilka man bör förekomma, att Allmogen sätter sig i skuld, och således ännu mer, att den sätter sig i större än den behöfver.
Då man flere gånger, såsom skäl för de små lånen, omtalat deras behof, som skola utflytta i följd afklaga skiften, tyckes man hafva glömt det beslut, 5i II.
x© i46
Den 27 November. hvilket nyss blifvit Fattadt, angående understöd åt dem, hvilket måtte vara tillräckligen fördelaktigt, nemligen lån emot 2 procent.
Den siste Talaren har anfört jordbrukarens olyckliga ställning såsom en orsak till beviljande af ifrågavarande små lån.
'Likväl torde man få medgifva, att jordbruket sällan lemnar en afkastning, tillräcklig att bära en sådan ränta och afbetalning, som å Discontlån ager rum.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å BancoUtskottets i dess första Betänkande afgifne tillstyrkande, att maximi-beloppet för
Discontlån må blifva 6000 R:dr, och minimi-beloppet 2Öo R:dr.
Ropades några Ja, jemte starka Nej. Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln biföll hvad Utskottet i dess senare Utlåtande i denna punkt föreslagit.
I anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, att som, efter hvad Hans Excellence tvckt sig finna, Ja öfverröstat
Nej, Ridderskapet och Adeln bifallit den framställde propositionen.
Jag har tyckt mig finna, att måltidstimman icke är en fördelaktig tid för Voteringar, särdeles då jag
Den 17 November. »4r begär dem.
Derföre vill jag icke nu anhålla derom, utan blott reservera mig emot det fattade beslutet.
Justerades tvänne ProtocollsUtdrag, innefattande de af Ridderskapet och Adeln denne dag till Stats- och LagUtskotten beslutade remisser.
Ilögloflige Ridderskapet och Adeln åtskildes klockan 2 eftermiddagen.
Måndagen d. 3 o November 1829.
Plenum klockan half till i o Förmiddagen.
Öppnades Herrar Electorers Lista lill val af Ledamöter i nedannämnde Utskott; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde: I StatsUtskottet: Efter N:o 7, Herr Sparre af Rossvik, Gustaf Mauritz; JV:o 283 j Friherre Silfversköld, Carl.
I BevillningsUtskottet: Efter N:o 215i, Herr Liljenstolpe, Carl Otto; JV:o i5g2, Herr Lannerstjerna j Adolph. 5i II.
10* Den 3o November f. m.
Fortsattes pröfningen af BancoUtskottets ilen 22 sistlidne October under N:o 82 afgifne, oell den 2 derpå följde November e. ni. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:ris 48, 49» 5o, 5r, 52 och 5"3 förut meddeldle Betänkanden, hvaruti grunder för Bankens Lånerörelse, efter dess särskilda ulgreningar för tiderymden intill nästa Riksdag blifvit af Utskottet föreslagne.
Angående Bankens till Utlåning i Discontväg anslagne Fonder. c} Betulhingsvilkoren. 1:0 Att Ordinarie-räntan för Lån mot borgen i BancoDisconten och ProvinceLåneContoiren må bibehållas vid 5 procent, såsom den j rån sista Riksdag varit.
Herr Cederschjöldj Pehr Gustaf: Utskottet har i sitt första Betänkande så grundligt ådagalagt, alt fondens otillräcklighet endast härrör ifrån räntans nedsättning, att jag icke kan annat än tillstyrka bifall å nämnde Betänkande.
Derigenom skulle lånen mera sökas och snarare erhållas af dem, sorn äro verkligen Jån-behöfvande, och fonden sålunda kunna komma att motsvara sitt ändamål.
Jag kan icke annat än så mycket mera tillstyrka detta, sorn det skäl, Utskottet i sitt senare Utlåtande anfört såsom grund förden först yttrade meningens frånträdande, sy - Den 3o Ko v em Sier f. m. '49 nes vara af alldeles ingen vigt.
Utskottet säger nemligen, att det icke funnit anledning frångå sin förut yttrade öfvertygelse; inen att det, sedan en opinion i Stånden allmänt blifvit uttryckt om nödvändighc*'ten att bibehålla 5 procents ränta, liar velat foga sig derefter.
Jag tror, att Utskottet boil l;iga i betraktande, att i Stånden, sedan ålerremiss finnes nödvändig, sällan tillas till försvar för Utskottets yttrade meningar, och att man derföre i vidlöftiga mål ofia underlåter att vederlägga vissa emot Utskottet gjorda anmärkningar, blott i den förmodan, att Utskottet skall förblifva vid hvad det sjelf anser vara rätt, Jag tillstyrker således bifall lill Utskottets första Betänkande, eller att räntan på de lån, hvilka efter i83o års början meddelas, må, lika sorn före år 1823, blifva 6 procent.
Herr Tham Wollrath:
Det är naturligt, alt hvar och en, sorn vill medverka till räntans nedsättande i allmänhet, äfven måste motarbeta alla försök, att uppstegra Bankens räntor.
Det är tillräckligt visadt, att hvar och en, som icke bor i Stockholm, Götheborg eller Malmö, men behöfver ålita Disconten, måste jemte omkostnader betala fullt ut 6 procents ränta.
Jag linner icke vederlagd någon af de anmärkningar, sorn förra gången gjordes mot Betänkandet, och åberopar dem nu så mycket heldre, som Den 3o November f. m. det enda skäl Utskottet anfört för sin tanka, är det mest olämpliga, nemligen att personer, som förut haft tillfälle till enskilta lån, nu vända sig till Disconten.
Jag anhåller om bifall å Utskottets senare Utlåtande, hvilket står i samband med hop-g pet, att genom en realisation se dan allmänna räntan nedsatt.
Friherre Cederström, Jacob: Herr Cederschjöld har rätt deruti, att om räntan uppsattes, skulle Lånefonden mindre anlitas.
Detta skulle än mindre ske, om räntan uppsattes öfver 6 procent.
Hvilken vinst det allmänna hade deraf, lemnar jag derhän.
Jag skulle tro, att då Rikets Stander år 1023 funno, att de omkostnader, som från Discontlånen äro oskiljaktiga, effectift gjorde räntan högre, än hvad som betalas man och man emellan, deras beslut var väl betänkt och icke bör lättsinnigt rubbas.
Herr Rosenblad , Bernhard:
Jag instämmer med Herr Cederschjöld, att de skäl Utskottet anfört för frångående af sin första tillstyrkan, icke motväga de grundliga skälen för dess första Betänkande, sorn finnas så klart uttryckta i BancoDiscontDirectionens Berättelse.
Men BancoUtskottet, lika med hvarje annat Utskott, som blott har att föreslå, utan att besluta, måste inskränka sig till det goda, nyttiga och rätta, som här kan bifallas.
De anmärk - Den 3o November f. m. ningar, hvilka blifvit gjorda inom Stånden emot uppsättandet af räntan, verkade äfven den förändrade pluralileten vid votering i Utskottet.
Det var således förgäfves, att motstrida en så allmänt uttryckt vilja hos de beslutande, och både pligt och skyldighet ålade dem, att söka andra utvägar att tillvägabringa en sådan tillväxt i Capitaler, som i annan väg kunde nedsätta räntan.
Jag har ansett mig skyldig anmäla detta, efter som jag icke reserverat mig mot Utlåtandet, Herr Cederschjöld; Till vederläggning af min yttrade mening, har man påstått, att 5 procents
Discontränta vore välgörande till nedsättning af räntan i allmänhet.
Men jag utber mig få erinra, att det ändamålet icke vinnes, genom dylika tvångsmedel, eller förr än capitaler hinna samlas till sådant belopp, alt tillgången på lån blir lättare än afsättningen, eller rättare sagt, att summan af de capitaler, som utbjudas till
Iåns, öfverstiger summan af dem, som sökas.
Man har till mig ställt den fråga, om jag trodde det vara så nyttigt, alt fonderna i Disconlen blefvo obegagnade.
Jag får tillsvar derpå förklara, att det skulle vara mig högst angenämt få upplefva den dag, då trängseln blef mindre i alla publika T,ånelnrättningar; emedan det skulle visa, dels att menniskorna sansat sig, och blifvit för - Den 3o November f. m. ståndigare, samt dels alt capitalerna tilltagit, och det enskildla förtroendet tillväxt.
Det är åtminstone alldeles ovedersägligt, att i oell med detsamma räntan i Disconten sänkes under den allmänna, måste alia menniskor helst strömma dit; och i samma mån tillgångarne blifva så uppslukade, som de nu äro, att lånen icke kunna utfalla, förr än efter 7 å 8 veckor, har Disconten alldeles förlorat den egenskap den hör hafva, att för tillfället bispringa med lån.
Således ser jag i detta sträfvande folden låga räntans bibehållande, endast en bekräftelse på ordspråket: beati possidentes.
De, som vunnit den oskattbara lyckan, att komma in i Disconlen, tyckas nemligen icke bekymra sig om dem, som framdeles kunna komma i behof att anlita densamma.
Herr RothliebAxel:
Jag delar de tänkesätt Herr Tham och Friherre Cederström sökt göra gällande, hvarföre det endast återstår för mig, att begära bifall till hvad Utskottet i denna del tillstyrkt i dess senare Utlåtande.
Herr Munck af Rosenschöld_, Eberhard:
I min tanka har BancoUlskottet gjort klokt, att underlåta besvara anmärkningarne vid dess första Betänkande, emedan de till största delen icke kunnat vederläggas.
Man har sagt, att tilloppet de senare åren af lånesökande härled t sig endast från den ned - Den 3o November f. rn. i53 satta räntan.
Härvid får jag erinra om det historiska factum, att den fond af tillsammans ett par millioner, som ännu vid början af i8a3 Ars Riksdag var outlånt, redan var till det mesta utlånt, innan Sländernes beslut om räntans nedsättning börjat gå i verkställighet.
Orsaken var den, att BancoDiscontDirectionen förmärkte en annan ton hos Ständernes pluralitet, än den strypande vid 1818 års Riksdag, och ett rådande missnöje öfver Directionens godtyckliga, handel och näringar samt tusentals medborgares välståndförstörande förvaltning, och att sedan nya Fullmäglige i Banken blifvit valde, äfven en del af personalen i BancoDisconten blef ombytt, hvaraf följden blef, att inom 3 månader efter Riksdagens slut liela fonden var utlånt.
Orsaken var således icke förändring i lånevilkoren, utan först
DiscontDirectionens minskade oginbet, och sedan ombytet af dess personal.
Härtill kom äfven i Landsorterne, sedan FilialDisconter åter blifvit inrättade, att de lånebehöfvande voro närmare LåneContoiren.
Jag bar likväl icke bort, och icke heller förmodat, att Banken genom den vidsträcktare utlåningen lidit någon märkbar förlust.—
Man har påstått, att räntan för Discontlån borde vara lika så hög, som den vanliga räntan för enskilta lån.
Så är den ock verkligen, då man beräknar
Disconträntans erläggande i förskott, öfverränta, provision, m. m.
Jag är fullt öfver - i54 Den 3o November f. in. tygad, att de enskildte långifvare, som ej äro ockrare, skulle vara nöjde med 5 procent, om de ägde rätt till 3 procents straffränta för dröjsmål med betalningen.
Efter min tanka är orsaken, hvarföre Lånefonden i BancoDisconten så mycket anlitas, alldeles icke den af Utskottet uppgifna, utan den ligger i ett ökadt behof af penningar, hvilket åter har sin orsak i en ökad folkmängd, jemt Ökad skuldsättning, äfvensom uti för dryga skatter i förhållande till capital-tillgången i landet, hvilken sedan stryp-riksdagen 1818 blifvit så betydligen förminskad både till numeraire och valeur.
Af dessa skäl tillstyrker jag bifall å Utskottets senare Utlåtande, Friherre SprengtportenJacob Wilhelni:
En värd talare har trott, att räntefotens höjd bestämdes dels af creditförhållanden, dels af concurrenceu af capitalerne.
Rigtigheten af denna satts hestrider jag icke, men tror, att den naturligen kail motverkas af administrativa åtgärder, och hemställer lill Herr Cederschjöld, om hail tror, att concurrencen af Capitalister med några millioner, hvilka utlånas till 5 procent, icke skulle hafva någon verkan på räntans nedsättning.
Det visar sig af erfarenheten, att oaktadt den penningebrist, som öfverklagas, är förhållandet, att så väl allmänna Cassör, som enskildte, nu mera se sig nödsakade, att utlåna till 5 procent; Den 3o November f. m. i55 och detta förhållande torde mycket få tillskrifvas den nedsatta Disconträntan.
Den siste värde talaren har såsom bevis, att Disconträntans nedsättning måste åstadkomma en nedsättning af räntan i allmänhet, anmärkt, att de allmänna Cassorna redan nödgats utlåna sina penningar till lägre än 6 procent.
Men till svar derpå vill jag erinra, att detta endast härrör från den tilltagande bristen på erforderlig säkerhet hos de lånsökande.
De allmänna Cassorna få nemligen icke utlåna utöfver halfva värdet af brandförsäkrad egendom.
Och enär den tid snart synes stunda, då icke mera någon egendom finnes, som ej är graverad öfver halfva värdet, torde det snart blifva nödvändigt, att i Cassornas Reglementen mildra anspråken på säkerhet; och då skall man genast få se räntan för deras lån åter allmänt uppstiga till 6 procent.
För öfrigt vill jag utbe mig att få påminna, det jag äfven vid sista Riksdag ifrade mot räntans nedsättning, och då sökte på förhand visa, hvad erfarenheten sedan ådagalagt, att detta skulle motverka
Discontens egentliga ändamål.
Jag skulle likväl hafva misstroende till mig sjelf och mitt eget omdöme härutinnan, om jag icke funne ett så kraftigt understöd af sjelfva den för tillit till sin sakkännedom utmärkte man, sorn vid sisllidne Riksdag mest 156 Den 3o November f. m. ifrade för Disconträntans nedsättning, och ansåg den dåvarande liöga straffräntan för blodsugeri, men deremot vid denna Riksdag sjelf gjort motion om räntans oell straffräntans återupphöjande i Disconlen.
Friherre Boye_, Ludvig:
Den siste Talaren har i sin hänvisning framställt äfven något, som jag icke är berättigad taga åt mig; men en del af det lian nämnt uppkallar mig.
Jag får då förklara, alt jag aldrig funnit någon nvtta uti att fortsätta en strid, den jag vet, att jag tappar, och hvad utgången må bli, böjer jag mig villigt derunder.
Jag har icke sagt, att hela
Discontfonden var lillå n t, innan 5-procents-räntan börjades, men att större delen af den vid början af i8a3 års Riksdag outlånla fonden redan hunnit utgå, innan räntan nedsatles.
Detta påstår jag ännu, och det visas jemväl af Utskottets eget Betänkande, hvari säges, att vid Riksdagens början var i million outlånt.
Härtill får jag lägga, att nästan intet då var utlånt emot publika papper, på hvilka, om jag minns rätt, i million kunnat utlånas.
Orsaken var den, att så länge fonden för lån mot borgen räckte till, togos heldre dessa.
Den farhågan, att procentare skulle, örn räntan blef 5 procent, mer än förr låna i Discontcn, för att sedan låna ut, är Den 3o November f. m. efter min tanka icke grundad, emedan det för en sådan lärer göra föga till saken, om han ger en procent mer eller mindre, då han kan commendera öfverränta.
Prooentarne afhöllos ej af 6 procent, då de sjelfve kunde för de lanta penningarne taga 12 och mycket mera.
För korthetens skull skall jag blott i allo förena mig med Herr Cederschjöld.
Jag gör det så mycket heldre, som Utskottets egna Ledamöter, då de yttrat sig i det senare Utlåtandet, tillkännagifvit, att det blott var pluraliteten af röster, som förmått dem att frångå det första Betänkandet.
Herr Lefren, Johan Pehr: Åtskillige Talare synas taga för afgjordt, hurudan utgången skall blifva af denna öfverläggning.
Detta gör, att jag önskar vara mycket kort.
Jag tror det vara ett missförstånd, att taga en Discontränta till den lägsta gångbara.
Tvertom tror jag den böra tagas lika med den högsta.
Discontfonden skall räcka till, bör räntan icke vara lägre, än den brukliga.
Äfven jag ifrar för den allmänna räntans sänkande; men icke på detta vis, ty
Disconten motverkar då sitt eget ändamål.
Disconträntan icke blifvit vid förra Riksdagen nedsatt, skulle troligen enskildta Banker redan kunnat visa sig.
Jag tillstyrker bifall å hvad Utskottet i dess 158 Den 3o November f. m. första Betänkande framställt, och anhåller om proposition derå.
Jag skulle instämma med den siste värde Talaren, i fall Disconten i vårt land egentligen vore inrättad för KöpmansSlåndet.
Men sedan, hvilket icke lärer vara obekant, den nuvarande
Disconten särdeles åsyftar jordbrukarens förlägenhet, och jordbrukaren icke kan betala 6 procent, så förundrar det mig, att man kan vilja bestrida riktigheten af det som skedde vid sista Riksdag, och afstrypa jordbrukarens tillstånd.
Jag kan för min del aldrig tro, att enskilta
Disconter här kunna blifva inrättade förr, än vi få en ordentlig stadga i vårt mynt, och penningar att göra dessa Disconter utaf.
Då jag finner, att man bör göra afseende på det inflytande, som beslutet rörande denna punkt kan äga på möjligheten att framdeles inrätta enskildta Disconter i landet, skulle jag gerna förena mig med Herr Lefren, om jag icke ansåg sådant menligt inverka på myntförhållandet.
Jag skulle dessutom tro, att sedan en myntbestämning skett, räntan i ett land nödvändigt måste falla.
Sådant bar t. ex. förhällandet varit i Pohlen, der räntan står högst, och der
Banken säkert icke kunnat göra några nedsättningar i räntan, om den derigenom minskat säkerheten för Den 3o November f. m. de utelöpande noterna.
Det kan visserligen vara enskilta fall här i Disconten, som vittna derom, att procenteri äger rum med dess medel; men sådana fall kan jag försäkra äro så inskränkta, att derå icke beliöfver fästas något afseende.
Hvad som deremot är säkert, är, att under det tillstånd af förvirring, som nu existerar i myntväsendet, uppfyller
Disconten icke den fördel, som den kunde och borde, nemligen att tillfälligt bispringa dem, som uppsäga sina penningar, och icke genast få in dem, så att de icke må nödgas alltför strängt förfara med sina gäldenärer.
Herr von Troil, Emil'.
Jag förenar mig med dem, som tillstyrka bifall å Utskottets första Betänkande, hufvudsakligast med hänsigt lill möjligheten af PrivatBankers uppkomst, men jemväl derföre, att den låga Disconträntan är skadlig för lånsökanderne sjelfve; ty då fråga är om lån på kortare tid, är det vida hufvudsakligare för den lånsökande, att i behofvets stund med säkerhet kunna påräkna lånets erhållande äfven mot något högre ränta, än att, med en procents afdrag i räntan, nödgas vänta på lånet i flere veckor eller månader, och erfarenheten har så tillräckligt ådagalagt, att
Discontfondernes otillräcklighet nu för tiden hufvudsakligast härrör från den nedsatta räntan, att någon ytterligare bevisning derföre icke erfordras.
Men, säger 160 Den 3o November f. m. man, elen omnämnde nyttan af länets erhållande i samma stund det begäres, kan äga någon grund i afseende på handlande, men icke i afseende på landtmannen; och jag medgifver, att det i synnerhet är af vigt för handlanden; men jag frågar, om icke äfven landtmannen kan komma i behof af ögonblicklig hjelp, för att icke behöfva sälja sina varor till vanpris; och jag hemställer, huru belåten han då är att få vänta på lånet i tvenne månader.
Hjerta bar ansett den lägre räntans fortfarande nödvändig, på det de, som hafva sina capitaler på längre tid utsatte till lägre ränta, än 6 procent, må vid påkommande behof kunna vända sig till
Disconten under uppsägningstiden , eller intilldess deras gäldenärer, utan allt för mycken olägenhet, hunnit anskaffa penningar.
Men hela detta skål förfaller, då man erinrar sig, att intet lån i Disconten numera kan erhållas förrän 2 månader sedan det blifvit sökt.
Hvad Banken sjelf beträffar, torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, att skillnaden mellan 5 och 6 procent gör på hela
Discontfonden 80,000 K:dr om året.
- Men den satts har ofta blifvit yrkad och aldrig bestridd, att PrivatBanker hafva stora företräden framför StatsBanker, och att en StatsBanks enda fördel består uti den betydliga Statsinkomst, som deraf kan dragas till lättnad i skatterne.
När man således måste dragas med alla olä - Den 3o November f. m. iöi olägcnheterne af en StatsBank, frågar jag, om det är skäl alt bortkasta den enda nytta den medförer.
Jag tillstyrker på dessa skäl bifall till Utskottets första Betänkande.