Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjön är helt grön; och den hvita Dent du Midi står der i fonden med skarpa, stränga linier som en köldtagg upp i solljuset och den blå himlen.
Villan dyker upp och försvinner igen för hans blick.
Det var allt som förr, blott hade trädgården blifvit yppigare.
Huset var nästan gömdt i den rika växtligheten; och båten har skjutit förbi derute på sjön, utan att han varsnat någon mensklig varelse inne i trädgården.
Han stiger, helt allena, i land på den konstgjorda lilla ön med det enstaka trädet, samt styr långsamt kosan ut mot La Tour, skrider fram mellan de små fattiga husen och fortsätter sin väg ut till villorna.
Häcken har vuxit sig hög; som han går der vägen fram, kan han intet annat skönja än husets brutna tak med de många små fönsterna samt den lilla ofvanvåningen, der han sjelf bott, jemte tornet deröfver.
Utanför grinden, stängd nu som den gången, stannar han — i samma ögonblick rycker han till och allt hans blod strömmar tillbaka till hans hjerta.
Derinne, tätt vid grinden, der han sjelf står, har han varsnat en kvinna, sysselsatt med att gräfva upp några blomsterlökar.
Hon vänder ryggen åt honom.
Hon är klädd i en något vårdslösad mörk drägt samt bär hela ofvandelen af kroppen insvept i en grof, tjock sjal.
Det är hon, — han vet det af det stora blonda håret, som sitter bart och uppfästadt, som den gången, öfver den byltiga sjalen; men kroppen känner han inte igen, den är en annan än då, och det skriker till inne i honom af smärta, när han står der och betraktar den: det går igenom honom, som om han skymtat linierna af ett skelett inunder den illa sittande klädningen.
Han står en stund utan att kunna röra sig.
Så öppnar han ljudlöst grinden och träder sakta och töfvande in genom den.
I samma ögonblick vänder hon sig om, så underligt tvärt, med ett ryck, som om hon icke bara hört den inträdandes steg, men med hela sin varelse känt hans närvaro.
Han ser framför sig ett blekt, tärdt ansigte, — och i nästa sekund tvenne insjunkna ögon, hvilka lysa dödningeaktigt inne i de svarta ögonhålorna och som plötsligt lefva upp i ett uttryck af namnlös rädsla, som hade de sett en spöksyn.
Då vet han, hur allt är, — eller tror sig veta det; och allt krymper sig samman inne i honom.
«Mademoiselle Claire,» säger han, precis som förr en gång, — men med annan nyans, samt tager hennes hand mellan sina begge, — som hon då hans.
Ett ögonblick, — så drager hon handen till sig, det slocknar inne i ögonen, och allt uttryck slätas bort ur hennes ansigte.
«Ni, ni här,» säger hon likgiltigt, med en röst som icke längre har någon ton.
Och då han ingenting finner att svara och bara står der och betraktar henne, går hon med en underligt tung och släpande gång in i bersån, skjuter fram ena stolen åt honom och sätter sig trött i den andra.
Han tager plats midt emot henne; och der går en liten stund, hvarunder allt är så tyst i och om dem, som om tidshjulet stannat.
Derpå säger hon, klanglöst och likgiltigt som förr:
«Ja, här är mycket annorledes.
De andra äro döda; och jag sjelf är bara till hälften ännu bland de lefvande, — som ni ser.»
Han känner sig som stel af köld i sin själ och som lam i sin tunga; detta onaturliga lugn tyckes honom ohyggligare än det osköna utbrottet af ett lidande, ohyggligare än sjelfva vanvettet.
Han blir plötsligt helt rädd, rädd för han vet inte hvad, rädd för henne och för sig sjelf och för lifvet; och han följer utan reflexion en impuls att bryta detta lugn, hvilket står ut emot honom som lukt af lik, som ett pust af döden.
«Har jag skuld?» säger han hest och andfådt.
Hon sitter stum och blickar ut framför sig, der Lac Leman ligger grön och kall och Dent du Midi står hvit och kall upp i solljuset och den blå himlen.
«Skuld?» säger hon om en stund, — och det kommer ett intryck derinne i blicken, som om hela det stora natursceneriet speglade sig deri. «Skuld?
Hvarför skuld?
Hvad är skuld?
Lifvet har runnit ut ur mig; det är allt, — allt hvad jag vet.
Ni har tagit, som jag har gifvit, — det låg alltsammans djupare än att man kan tala om skuld.
Kan man ens tala om kärlek?
Då var det en kärlek, som hade sina källor i större djup än blott i min egen varelse.
Älskade ni mig? älskade jag er?
Kan ni svara på det?
Jag vet blott ett, att från det ögonblick, då ni kom ned och jag mötte er derinne i korridoren och tog er hand, — från det ögonblicket kände jag som en sluss öppna sig i mig, och jag drogs och sögs sjelf in mot er i malströmmen af den varma kraft, som gick från mig till er.
Och då ni reste, då förnam jag, att den helsa, hvarmed ni reste, det var mitt eget lif, som jag mist.
Och då ni skref, att ni måste fara hem utan att komma tillbaka hit om, då kände jag mig så matt, som om man tappat ur mig mitt halfva blod; och jag visste, att hvad som öppnat sig i mig aldrig mera skulle kunna täppas till igen och att hvad som var kvar i mig, det var dömdt att äfven det rinna ut, till ingen nytta och till sista droppen, tills jag stod der som den tomma form jag är.»
Hennes ögon stå stora och vidöppna ut i naturen, och något tändes derinne, som det gnistrande eldspelet han mins så väl.
Och upp i det hvita, magra ansigtet stiger som en lång, svag dyning af lifvet; och det lägger sig en färg deröfver som solnedgångsskimmer på snö.
Hon ligger så en stund; så fortsätter hon:
«Var det jag som gaf? Var det mitt, som jag gaf?
Var det alltsammans bara ni och jag?
Eller var det icke hela det stora lifvet sjelft, som bröt sig i våra små öden och i oss dref sitt eviga spel af taga och gifva, af undergång och förnyelse?
Det enda vissa är blott det ena, att ni skall lefva och att jag skall dö.
Det andra är alltsammans en gåta.»
Hon reser sig och skrider långsamt upp mot huset.
Han följer efter, utan att hon synes änsa det, — stum och som en sömngångare.
När de nått upp till verandan och hon redan står på nedersta trappsteget, vänder hon sig om till honom med ögon, i hvilka allt åter slocknat, och med ett ansigte, hvari allt uttryck slätats ut.
«Adjö,» säger hon tonlöst och likgiltigt, i det hon räcker honom en slapp, kall hand, som hon genast drager till sig igen, går tungt och tyst uppför trappan och in genom dörren, hvilken ljudlöst sluter sig efter henne.
Han står kvar dernere, står och står, som om han väntade något, väntade att vakna upp ur något, som vore en dröm, — och lyssnar.
Men då det derinne bakom den slutna dörren och de slutna gröna fönsterluckorna förblir tyst, — tyst, som om tomheten sjelf sute der och hölle likvaka —, går han långsamt tillbaka ned genom trädgården, ut genom grinden, utåt den öde vägen mot Montreux, — helt ensam.
Helt ensam ..
Men bakom honom går, osynlig för alla andra, hon som nyss försvann deruppe i dörren till villan.
Han hör hennes fotsteg, han känner henne i sin rygg; och han vet, att hon skall följa honom så till hans dagars ända.
AMORS HÄMD
Vid tretiden en eftermiddag i september kom en ung man i den blå studentvintermössan gående tvärs öfver markerna fram emot den lilla slättbyn Hannarp.
Han hade just nått pilvallen, hvilken löper långs backen — den sista mot slätten, man skymtade derifrån hafvet långt borta — och som skiljer
Hannarps ägor från grannsocknens.
Han satte med ett språng öfver diket, klef upp på jordvallen, stannade och sköt mössan tillbaka i nacken.
Det var ännu helt varmt i sjelfva middagsstunden, ehuru man redan hunnit ett godt stycke in i september.
Åt alla håll, så långt blicken kunde nå, lågo markerna i samma enahanda stubbgula enformighet; säden var redan inkörd, och plöjningen hade ännu ej begynt.
Blott här och der en boskapshjord, liten i de ändlösa horisonterna; det var det enda, som rörde sig och stack af med sina brokiga färger.
Det var så stilla rundt omkring, att den unge mannen intet annat hörde än sina egna pulsar och dessa dubbelt märkbart.
Spindelväfven gledo ljudlöst fram genom den orörliga luften, tråd efter tråd, glänste till ett ögonblick i solen, gledo vidare, glänste till igen, och försvunno.
En hane satte plötsligt i med ett galande dernere i Hannarp, som låg framför honom med sin långa rad hus utmed vägen och sina stora hvita gårdar inne i dungarne; och ljudet deraf skar i hans öron ännu efter att det förklungit, så stilla som det var, — orörligt och tyst ut öfver marker och kyrkbyar och ända ut i horisonterna, der konturerna flöto samman inne i en blå dis.
Men när man så der stod och stod, som den unge mannen deruppe på pilvallen, från hvilken blicken kunde famna hela slätten ända från skogarne uppe i norr och ned till Östersjön i söder, — när man så stod och stod och lyssnade utan att veta af att man lyssnade, så tyst som allting var i den blida och melankoliska höstdagen, då kände man något som en ständig skakning i luften, än starkare än svagare men oafbruten, än härifrån än derifrån, öfverallt ifrån och ingenstädes ifrån, ett obestämdt surrande som från en jättefluga, hvilken satt och gned sina ben, ett dämpadt mumlande som af en mycket aflägsen åska: — det var ångtröskorna, hvilkas rök man såg när och fjerran derute öfver bygden stiga rak och tung upp i den stilla och bleka höstluften samt försvinna i den, lösas upp och spårlöst försvinna inunder en blekblå och molnfri himmel, der den bleka höstsolen redan stod långt i söder.
Den unge mannen i den blå studentmössan hade fortsatt sin vandring.
Han skred långsamt öfver stubbåkern, kom fram till stora vägen och gick in i byn.
Den låg stilla och orörlig, som markerna, som luften, i det bleka, svala solskenet.
På en hustrappa suto några småbarn, och då han gick förbi skolhuset, trängde ut till honom det gälla surrandet af innanläsningen.
Han hade redan passerat hela den långa byagatan, utan att varseblifva en menniska, då han ändtligen utanför smedjan, der det släggades och hamrades, upptäckte smeden, som, svart i synen och i förskinn, stod der och undersökte en plog.
«God dag, mäster Kamp,» helsade han, i det han gick förbi.
«Go eftermiddag, doktorn,» svarade den andre, i det han rätade på sig och tog till mössan.
«Så doktorn håller ännu till härute på landet hos oss!»
«Ja, ännu så länge; men nu lackar det också mot det sista.
I morgon bär det åstad till Lund igen, för denna terminen.»
«Aha.
Då ska det väl i dag bära hän till fästmön, kan jag tro, till och säga farväl.»
«Ja, det stämmer, mäster Kamp. Adjö, mäster Kamp.»
«Adjö, adjö, doktorn.»
På andra sidan byn bar det ett stycke nedåt.
Till höger stod ett par grön- och hvitmålade trästolpar med en grind emellan sig; och här böjde vandraren af.
Han gick först öfver en sank ängsmark med en bäck och knotiga alar, passerade bron och kom in i en park af blandade trädslag, hvilken längst uppe öfvergick i en almdunge, fullsatt med svarta råkbon högst uppe i de redan glesnade kronorna.
Och der bakom låg gården, kringbyggd och halmtäckt, gammaldags och låg att se till.
Den såg helt sluten och otillgänglig ut, som den låg der och vände uthussidorna till, med smala gluggfönster och de tvenne stora dubbelportarne stängda.
Vandraren fortsatte emellertid sin väg och gick direkt vidare kring hörnet.
I den högvuxna häcken, hvilken kantades af silfver- och pyramidpopplar, var en grind; och genom den trädde han in i en gammaldags trädgård med raka gångar mellan manshöga buxbomshäckar och knotiga fruktträd, som hängde fulla af sin gula och röda välsignelse, samt en rikedom af georginer och astrar inne å gräsplanerna.
Han skred raskt framåt gången utmed den långa och låga boningslängan med dess hvita väggar och gröna fönsterluckor och ojemnt sittande fönster, hän emot den lilla grönmålade dubbeltrappan i midten, då han plötsligt tvärstannade och lyssnade: derinne slogs an å ett piano.
Under den lilla paus som följde gick han hän och satte sig på en bänk, som lopp rundt ikring den tjocka stammen af ett väldigt valnötsträd.
Han blef der sittande och lyssnade, något framåtlutad, med händerna mellan knäna, medan ett leende gled öfver hans nästan alltför veka drag och de blida, melankoliska ögonen blickade rakt ut framför sig, drömmande och med ett sällsamt uttryck af — man kunde säga — blyghet eller skamsenhet.
Det var en flickröst, som sjöng, till piano-ackompagnement och till melodien af «Och jungfrun gick till killan»:
Nu vissna mina blommor,
nu falla alla blad.
Nu kommer höst och dagar grå
i ändlöst långan rad.
Och hvarje sparf och råka
de ha sitt trygga bo.
Men han, som tog mitt hjertas tro,
han tog ock all min ro.
Och minsta lilla fågel
han har sin vinterkost.
Mitt hjerta det har ingenting,
när det blir snö och frost.
Han satt ännu en stund kvar på bänken under valnötsträdet, sedan sången derinneifrån slutat, i samma ställning och med samma ansigtsuttryck som förut, orörlig och tyst.
Derpå reste han sig tvärt, som om han ryckt sig ur sina tankar, gick raskt framåt gången samt steg uppför trappan och in igenom den öppna trädgårdsdörren.
Det var en lång gång med klädhängare längs ena väggen.
Han hängde rock och hatt ifrån sig på en knagge, strök sig med händerna genom det gula, småknollriga håret samt styrde sina steg mot en dörr i bortre ändan af gången, bortom hvilken han hörde samtal.
Derinne, i ett långt smalt rum med ett fönster ut till gårdsplatsen och ett annat ut till trädgården, suto tvenne unga flickor, en blondin vid pianot borta i hörnet, der det redan skymde, samt en brunett i en gungstol midt å golfvet.
«Se der har vi poeten och fästmannen i en person,» utbrast den bruna något högljudt, i det samma han blef synlig i dörren.
Han trädde fram till den blonda, som rest sig upp vid hans åsyn, tog henne i famn och kysste henne på mun.
Derpå gick han bort till den bruna och räckte henne hand.
«Goddag, Per Brönner,» sade hon rättframt och skakade duktigt hand med honom.
«Skada, att du inte kom lite tidigare,» fortfor hon, när den nykomne tagit plats i den vaxduksöfverdragna soffan af betsad alm.
«Du kan inte tro, hvad Johanna sjungit för en rörande visa.
Man blir helt förkrossad inför så mycken trogen kärlek.»
Den unge mannen satt och smålog och tycktes inte fästa sig vid tonfallet af den brunas gäckande ord.
«Jag har ju hört det alltsammans,» sade han bara, stillsamt.
«Kände du igen orden,» sporde den blonda något förälskadt kokett.
«Ja, naturligtvis,» genmälte han.
«Ja, tänk,» inföll den bruna, «Johanna säger, att du diktat det der för henne allaredan under ert första förlofningsår?»
«Åhja,» svarade han.
«Det var dagen innan jag skulle fara in till Lund till höstterminen, — precis som nu, för fem år sedan, jag var mycket svårmodig öfver skilsmessan.»
«Precis som nu,» härmade hon med en viss torr humor.
«Fem år!
Och så sjunger hon din visa, emedan hon vet, att du i morgon åter skall lemna henne ensam för hela den långa långa tiden ända till jul.»
«Åh nej fy, Mathilda,» sade den blonda.
«Du skall inte alltid vara så försmädlig.»
Hon reste sig och trädde fram i rummet, der dagern från trädgårdsfönstret föll klart öfver henne.
En lång, slank, böjlig gestalt som en vidjegren; ett mjukhylt ansigte, med nästan alltför skära färger; liten mun och stora ögon, af det slags, hvilka kunna skifta mellan det färglösaste blekblått och det djupaste svart samt i dessa skiftningar hafva sitt enda uttryck.
«Nu går jag att skaffa dig nånting till bästa,» sade hon och skred mot dörren.
«Så kan I underhålla er så länge.
Med Mathilda är det ju i alla fall det goda, att man icke behöfver ängsla sig med jalousi.»
Der uppstod en paus, när hon försvunnit ut genom dörren.
Per Brönner satt och betraktade sin granne med sammanknipen mun och sarkastiska ögon under uppåtdragna bryn, såg och såg på henne och begynte skaka på hufvudet, liksom åt något som man uppger att förstå.
Hon mötte hans blick med sin, — en på samma gång vaken och likgiltig blick, otillgänglig, ointaglig, omöjlig att komma in på, in i, i dess kringgärdade och ogrumlade sjelfsäkerhet.
«Alltid den samma,» sade hon och lutade sig framåt i gungstolen.
«Icke sant: det var det, du skulle sagt?»
«Ja,» svarade han.
Och om en stund:
«Du är ändå den besynnerligaste unga flicka, jag känt.»
Hon lät sig glida tillbaka mot ryggstödet; stolen kom i gungning.
«Det tycker jag rakt inte sjelf om mig,» genmälte hon lugnt och torrt.
«Men Han måste dock en gång komma!»
«Hvarför måste Han då en gång nödvändigt komma?»
«Emedan du, trots allt, är som skapad derför.»
«Det har jag aldrig märkt nånting af hos mig sjelf.»
«Det tror jag inte på.»
«Emedan ni män är för egenkära, att vilja tro på detta det naturligaste af allt under solen.»
«Det säger du, derför att du inte vill tillstå för dig sjelf, hvad du dock mycket väl vet, att du dervidlag talar bara ut af en teori.»
«Och det säger du, derför att du inte gerna vill medge för dig sjelf, att du står inför något, som du inte kan komma under fund med.»
«Du är starkare i teorien än jag,» sade han spydigt.
«Snarare vidare i psykologien än du, Per Brönner,» replikerade hon lugnt.
«Det är ingen psykologi,» afklippte han torrt.
«Hvar har sin,» genmälte hon.
«I sig sjelf.
Allt efter som man är.»
Der kom en paus.
Han satt i soffhörnet i sin vanliga ställning, något framåtlutad, med händerna flata mellan knäna, förläget leende i sin förargelse.
Hon låg långt tillbaka i gungstolen med den ogrumlade och nästan muntra likgiltigheten öfver hållning och ansigte.
«Säg mig, Per Brönner,» sade hon slutligen, «har du nånsin sett mig bitter?
Ser du, en kvinna, som icke känner bittert vid åsynen af andra kvinnors lycka, — hon har ingen saknad.
Ty det gör de annars nästan allasamman; det är rigtigt; äfven der de sjelfva rakt inte lidit något förfång för sin personliga del.»
Hon gjorde några starka slag med gungstolen.
Och då han satt stum och ingenting svarade, fortfor hon muntert, i det hon höll stolen stilla och blef sittande upprätt i den:
«Jag var dock, den gången du friade till mig som nybakad student, aderton år, det vill säga just i den ålder, då vi flickor äro som mest svärmiska och okritiska och gerna förälska oss i den förste bäste.
Och du mins, hur jag då mycket redigt och nyktert svarade dig, att jag rakt ingenting kände för dig; jag tror till och med, att jag meddelade dig detta faktum i sådana ordalag, att du blef både skamsen och arg deröfver, ty svaret var lika prosaiskt som förklaringen varit högpoetisk.
Och det var ju lyckan: ty dermed var jag dig kvitt, — jag tror, alla dina ömma känslor för mig slocknade med det samma.
Starkare voro de visst inte.
Och när du se’n, några år derefter, förlofvade dig med Johanna, — jag mins mycket väl den kvällen jag fick kortet deruppe i Stockholm —, vet du: det fans inte så mycket som en skugga af den jalousi, som annars nio af tio bland oss kvinnor i ett sådant fall skulle känt.
Jag var fullkomligt likgiltig, fullkomligt, — alldeles som jag sedan varit, när de många andra, som under årens lopp anhållit om min hand och mitt hjerta och som jag inte kunnat hjelpa och som sedan på andra håll funnit bot för sin sårade sjelfkänsla, — jag har med svala, naturliga känslor sett dem bli lyckliga allasamman, — eller olyckliga, — och bär inte rancune mot en enda flicka, som fått det, jag sjelf kunnat haft.»
Hennes granne satt och flyttade oroligt på sina fötter.
«Du är underligt hård,» sade han.
« Hvarken hård eller mjuk,» genmälte hon, nästan uppsluppet.
«Bara mig sjelf.
Så som jag är.
Jag har alltid varit rätt och slätt naturlig.»
Hon gungade kraftigt några tag; derpå tillade hon med en glad suck:
«Och som jag nu är 27 år, blir jag väl äfven framdeles så som jag varit hittills.
Och då jag lär se äldre ut än till och med så, så lär man väl äfven från andra hållet snart så smått låta mig sitta.
Som du hör, stämmer ej heller det mig den minsta smula bitter.»
En dörr gick, ute i gången hördes steg, och en tjensteflicka kom in med kaffet.
Efter följde den unga fästmön.
Den bruna satte sig upp i stolen.
«Se så, Johanna,» sade hon, «ge mig nu en kopp kaffe, så skall jag strax gå min väg och låta er bli allena i afskedstimman.
Min bror är väl för resten länge sen otålig; jag hade rakt inte sagt honom, att jag skulle bli borta så länge.»
Hon skred långsamt ned genom parken, der det begynte att skymma smått och som låg tyst och utdöd, för tillfället öfvergifven af råkorna, samt slog in på vägen mot byn till.
I en smal gång mellan tvenne husgaflar vek hon in, och styrde på ett litet lågt och svart hus, hvilket snarast såg ut som ett träskjul.
Hon öppnade den på tvären tudelade dörren, böjde hufvudet och kom in i förstugan.
En dålig luft slog emot henne, och på tröskeln till ett litet kyffe, fullt af sängar, krälade några snöriga och gula ungar.
Hon helsade godkväll till en kvinna, som derinne bland sängarne sysslade med en skrikande liten.
«Har du mannen hemma i kväll, Kjersti?» sporde hon.
«Ja, han sitter derinne i verkstaden,» svarade den andra kort, utan att resa sig och utan att se upp.
Den främmande stod ett ögonblick kvar, som om hon ville säga ännu något, och blickade på kvinnan; men då denna så alldeles rakt inte tycktes vilja lägga märke till henne, gjorde hon en tvär vändning samt trädde in genom en sidodörr.
Der satt i en rymlig, nedsvärtad verkstad en man och sysslade med några knifblad under en liten illa lysande lampa med en stor grön skärm.
Han satt lutad öfver föremålen, som om han vore närsynt, samt blickade icke upp, när hon inträdde, — han såg nästan fantastiskt-grotesk ut, som han satt der i den gröna dagern i det svarta rummet med sitt stora, gula ansigte inom ett tofvigt svart skägg och ett tofvigt svart hår, hvilket stod som en svart sky kring en nästan kal rundel öfver bakhufvudet.
«God kväll, mäster,» helsade hon.
«Min bror har visst några saker här, som jag skulle hämta.»
Mannen fortfor med sitt utan att se upp eller gifva svar.
Först om en stund lade han verktyget från sig, reste sig, och började rota bland de mångahanda föremål, hvilka huller om buller skräpade på bordet.
Efter långt sökande fick han fatt i några svarfvade småpjeser samt en rakknif.
Den senare öppnade han, ryckte ett hårstrå af hufvudet och proberade, om den bet, — man såg på rörelsen, att detta vore en vana, och förstod, hur den skalliga rundeln uppstått.
Stum som förut, vecklade han sakerna in i ett smutsigt tidningspapper, som också låg och flöt på bordet, samt räckte henne paketet.
«Så!» bröt hon tystnaden.
«Och hvad skall jag betala?
Mannen slog ut med handen, — med en gest, som om han ville säga, att det hade han rakt ingen tanke om.
«En krona,» svarade han, plötsligt, ytterst bestämdt.
«Men, kära Anders, det är dock rent omöjligt, att det inte skulle kosta mer.»
Han lyfte blicken, långsamt, som om han hört underliga ord, samt fäste på henne två djupa, drömmande ögon, hvilkas uttryck tycktes allraminst stå i samband med det ärende som förhandlades.
«Menar
Mathilda det,» sade han frånvarande.
«Ja naturligtvis.
Obetingadt.
Nå, det kan ju bror min sjelf uppgöra.
— Hur går det annars?»
Det kom med ens lif och ljus öfver hans ansigte.
«Det kommer visst att gå mycket bra, denna gången.
I går sände jag ritningen till min nykonstruerade plog in till professorn; och så snart jag har hans svar, tager jag ut patentet.»
«Så,» genmälte hon kort.
«Det var eljes inte det, jag menade.
Utan hur
I har det.»
Axlarne liksom sjönko på honom, och han satte sig ned till sina knifvar igen, med det groteska hufvudet inne under den gröna lampskärmen.
«Tack, bra,» svarade han skyggt.
Hon stod en stund tyst och betraktade honom, liksom öfvervägande.
«Hör du, Anders,» sade hon omsider, «du skulle ändå först som sist söka få en ändring i det med gubben far din.»
Han var mycket ifrigt upptagen med sina knifblad.
«Det är ju hans sak, och icke min.»
Hon stod och stod, och glimtar spelade inne i hennes bruna ögon, som om hon midt i förtrytelsen öfver hans egensinnighet dock roade sig öfver densamma.
«Du skulle ta saken mycket öfverlägset, vet du, och en vacker dag fara ut till gubben, och säga honom midt upp i synen ungefär så här:
Jag kommer inte för att be
Er om förlåtelse, far, utan för att säga, att vi burit oss dumt åt begge två, isynnerhet I kanske.
Ty I lät mig inte studera, och dertill allena var jag lagd; och när jag gifte mig med Kjersti, lät I mig löpa som en hund.
Nu har jag varit egensinnig i sex år och skulle mycket väl kunna hålla ut dermed till mina dagars ända; men då jag vet, att I också ångrar Er, och då I vet, att jag har det mycket uselt, så tycker jag som så, att vi båda två, som förnuftiga menniskor, kunna ta hvarandra i handen igen.»
Han satt absolut fördjupad öfver sina knifblad, som om han icke hade hört hennes ord och ej ens vore medveten om hennes närvaro.
Och då intet svar kom, tillade hon efter en paus, helt sakta och förebrående:
«Du borde göra det för Kjerstis skull.»