Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru den åiliga inkomsten i den tidningen var ganska betydlig, så blef den årliga behållningen för Strandberg icke stor, emedan han hade till medarbetare två i fråga om inkomster mycket anspråksfulla bröder, i förhållande till det arbete de utförde, och han måste bibe-hålla en del biträden, som icke voro för göromålen be-höfliga.
Till redaktör utsåg grefve Hamilton den älsklige skalden Edvard Bäckström.
Dennes förvåning, då anbudet gjordes honom, blef så stor, att han, efter egen uppgift, svarade derpå: * Jag är djupt tacksam för hr grefvens godhet, men anser mig böra meddela, att jag icke det ringaste förstår mig på politik », hvartill Hamilton genmälte: » det är just en sådan redaktör, vi vilja hafva till Posttidningen. »
Då något alldeles oväntadt och för ett lugnt förstånd ofattligt inträffar, förekommer numera äfven hos oss den frågan: ou est la femme?
Denna gången hade frågan fram-stälts korrektare, om den lydt så: ou sont les femmes, ty det var verkligen två damer som vid ett kafferep träffat öfverenskommelse om, att platsen skulle tillfalla Bäckström.
Den ena af dem intresserade sig i högsta måtto för att Bäckström skulle fa en lugn plats med goda inkomster, och för den andra intresserade sig den styrande ledamoten i Svenska akademien.
Också tillgodosåg grefve Hamilton sin och de två damernas skyddsling med goda arrendevil-kor, som under de två första ännu betingade blott en afgift af 7,500 kr., hvilken senare höjdes till 10,000.
Annorlunda och för Svenska akademiens kassa omtänksammare handlade Svenska akademien, der styrelsen nu är republikansk, då den nyligen antog till redaktör för posttidningen kanslisekreteraren Paul Strandberg, mot ett arrende af 16,000 kr., hvarjemte den beredde sin och Vårt Lands älskling, C.
D. af Wirsén ett årligt medarbetare-arvode af 6000 kr.
Och likväl hade den gamla, ärevördiga postgumman i dessa yttersta tider fatt finna sig uti, att hennes för hvarje år förökade alnslånga annonser om beviljade patenträttigheter utbyttes mot tre å sextummare.
Det är icke af egen erfarenhet jag kan vittna om grefve Hamilton som en oförtröttad spelkund i Homburg och Ba-den-Baden m. fl.
Jag såg och helsade honom väli Tyskland, men icke på något spelhus.
Men att han under sin vistelse der alltjemt ddtog i höga spel är omtaladt af så många trovärdiga ögonvittnen, att uppgifterna äro höjda öfver allt tvifvel.
En och annan tilldragelse som dervid förekom, torde i en framtid blifva meddelad.
Också fördjupade han sig efter hand i en kolossal skuldsättning.
Men det var visst icke, som Marcellus uppgifver, på sista tiden han började använda främmande namn på vexlar och skuldförbindelser.
I den konsten var han drifven oeh detta var icke obekant för brorsonen, som ville i det yttre rädda hans ära.
Om grefve Hamiltons sista lefnadsår i en liten stad och badort, nära Pyreneerna, är nära nog intet bekant.
Aflidne d: r K. A. Lindström, redaktör af Dagligt Allehanda omtalade, att han sommaren 1881 eller 1882, jag minnes ej med visshet hvilken, befann sig i en restaurant i södra Frankrike, då grefve Hamilton med sin fru inträdde der.
D: r Lindström var färdig att gå fram till honom, men hejdades af en vink som angaf, att H. ej ville vara känd.
Han såg då icke så lidande ut, som sista månaderna af sitt vistande i Stockholm.
Då han så förhöll sig mot en person, till hvilken han stått i så nära förbindelse som till redaktören af Dagligt Allehanda, kan det väl antagas som gifvet, att han icke ville upplifva några svenska minnen.
Någon brefvexling lärer han icke hafva underhållit.
Med egen hand kunde han icke föra en sådan.
Men det förmä-les, att några bref, skrifna med grefvinnans hand, ingått till en professor i Lund.
I ett fall följde lyckan grefve Hamilton under de sista lefnadsären.
I sitt hjelplösa tillstånd vårdades och omhuldades han af den ädla maka, som under hans lysande lefnadsperiod fördragit, försakat och lidit så mycket.
Hon, den vördnadsvärda, har nu återkommit till sitt fädernesland och tillbringar ett lugnt och stilla lif hos kära, henne vårdande anförvandter.En makalös upptäckt
af en af de aderton i Svenska Akademien.
Då jag utskickar några anmärkningar mot en tes i professor Ljunggrens historia om Svenska Akademien, sker det ej utan plågsam tvekan.
Ty att betvifla en så vitter mästares ord kan ju stämplas som bristande lojalitet.
Tyvärr dock ha mina dubier om tesen tagit öfverhand öfver allt hvad det lojala förnuftet och den öfre moralen hade att invända.
För min räkning ville jag derför kunna frammana all den öfverseende mildhet som med säkerhet finnes hos ett äradt publikum.
Se saken är den, att professor Ljunggren i sin akademiens historia gjort en upptäckt, för Akademien en riktig Amerikaupptäckt.
Ända hitintills hade allmänheten på god tro antagit att Akademiens ändamål var att befordra » svenska språkets renhet, styrka, och höghet », och att medlen härför skulle vara ordbok, grammatika, pristäflan, minnesteckning o. d.
Men nu förklarar professor Ljunggren att så ej är, att hela denna uppfattning varit ett olyckligt misstag, en sekelgammal villfarelse, i dag ändtligen, genom en vänlig skickelse, rättad.
Ej längre är Akademiens ändamål svenska språkets förädling — det är en bisak; ej hädanefter må man orda om grammatika och ordbok
— det ock är en bisak, och har så alltid varit: se exempelvis den tragiska historien om bokstafven A.Men, må man väl häpen spörja, hvart då gäller färden och hvad är nu Akademiens syfte?
Jo, häpna och hör, så lyder den vittre mästarens ord:
(Svenska Akadamiens historia; I: 68) » Svenska Akademien skulle sålunda icke vara främst och förnämligast ett språkinstitut, fastän hon erhöll uppdraget att utarbeta grammatika och ordbok; icke heller skulle hennes egenskap af vitter täflingsdomstol vara företrädesvis bestämmande för hennes verksamhet; hon skulle först och sist vara en vårdarinna af fosterlandets stora minnen ».
Alltså, först och sist en vårdarinna af fosterlandets stora minnen!
Hvad säger ett äradt publikum om en sådan upptäckt, är den icke stor, härlig, öfversvinnelig?
Och Akademien, hur skall den icke vara glad!
Låt oss glädjas med den!
Glädjas åt att rättvisans sena dag till sist dock kommit, att oskulden, snart 100 år förföljd, nu ändtligen är bevisad oskyldig.
Skola vi icke jubla, hvad?
O, du stackars försmådda, försmädade, hur har man ej häcklat dig, dig och din prisutdelning och din grammatika och din ordbok, särskildt ordboken, för fasliga ord!
Och nu — nu, då det blott gäller om du vårdat fosterlandets minnen — hur lugn kan du ej stå, hur stolt, och lägga dina 18 par händer på dina 61 delar » Handlingar » och fråga: Har jag icke vårdat våra stora minnen!
— Och en andaktsfull menighet skall ropa dig emot ett högt jublande haleluja.
Emellertid torde det kanske vara i sin ordning att dessförinnan något dryfta och undersöka, huruvida professor Ljunggrens nya dogm är lika ovedersägligt riktig som den är vigtig.
Att ledia uppmärksamheten ät en sådan dryft-ning är dessa raders mål.
Förutom första delen af Akademiens Handlingar har jag inga andra källor än just Akademiens nyutkomna historia; mina anmärkningar kunna der-för vidröra, ej professor Ljunggrens fakta, utan endast hans sätt att sammanställa och uttyda dem.Medgif, att då man vill lära känna en förenings syfte, vänder man sig vanligen, för att fa ett bestämdt svar, till dess stadgar.
Så emellertid ej, vår vittre mästare.
Eller rättare, han söker i stadgarne, finner ej Akademiens syfte så — som han vill ha det, och passerar vidare.
Akademiens stadgar äro mindre klara, heter det derför, se sid. 15.
A sid. 68 låter det: » Det vill nästan synas som om dessa stadgars författande varit en af de första åtgärder konungen för sin nya stiftelse vidtagit, ja, det tyckes som om hade han först efter (!
) det stadgarne blifvit färdiga bestämt sig för den utsträckning han i fosterländskt syfte gaf sin stiftelse ».
— Stadgarne duga alltså ej; och professor Ljunggren passerar vidare.
Innan vi följa honom på hans stråt är det dock lämpligt utreda huru pass klara, eller oklara, stadgarne kunna vara.
Lyder § 22: » Akademiens yppersta och angelägnaste göromål är att arbeta uppå svenska språkets renhet, styrka och höghet, så uti vetenskaper, som särdeles i anseende till skaldekonsten och vältaligheten uti alla dess tillhörande delar, jemväl uti den, som tjenar att tolka de himmelska sanningarna ».
§ 23: » Ty åligger äfven Akademien att utarbeta en svensk ordbok och grammatika, jemte sådana afhandlingar som bidraga kunna till stadga och befordran af god smak ».
Klart nog detta; § 22 anger otvetydigt att » Akademiens yppersta och angelägnaste göromål är att arbeta uppå svenska språkets renhet, styrka och höghet v; och näst följanäe paragraf förordnar om beskaffenheten af detta arbete — ordbok, grammatika, smakförbättrande afhandlingar.
Så säga stadgarna, hvad säger nu professor Ljunggren: » Svenska Akademien skulle icke vara främst och förnämligast ett språkinstitut, fastän hon erhöll uppdraget att utarbeta en grammatika och ordbok »;
Alltså tvärs emot.
Stadgarne nämna vidare ännu ett sätt att upphjelpaspråket: Akademien skulle, om så önskades, granska ledamöters och icke-ledämöters arbeten, dessutom anställa årliga pristäflingar i vältalighet och skaldekonst.
Professor Ljunggren: » icke heller skulle hennes egenskap af vitter täflingsdomstol vara företrädesvis bestämmande for hennes verksamhet; hon skulle forst och sist vara en vårdarinna af fosterlandets stora minnen ».
Märk nu, att detta som akademien » först och sist » skulle vara, derom finnes i stadgarne ej ett ord, absolut icke ett ord.
Kanske blir professor Ljunggren ej obetingadt nöjd med detta påstående.
Kanske skall han påpeka att det existerar en paragraf 16.
Nåväl, låt oss höra den:
» Nu är ledamot vald, blifve han uti en allmän sammankomst emottagen, och hålle dervid ett tal öfver den afgångne.
Vare honom ock desslikes tillåtet, att derutinnan återkalla minnet utaf någon ibland de tre store och odödlige svenske konungar, Gustaf den förste, Gustaf Adolf den store och Carl Gustaf ».
Professor Ljunggren har häraf sökt göra kapital; han antyder att i denna, skenbart obetydliga, paragraf ligger begrafven akademiens sjelfva grundtanke.
Anmärkes häremot: (i) att i så fall grundtanken, något besynnerligt, uttryckes ej i befallande utan i medgifvande form — det heter ej, ledamoten skall, utan » Vare honom ock desslikes tillåtet (2) att en paragraf som, enligt professor Ljunggren, ensam bland stadgarne inhyser föreningens hufvudtanke, bort inta en mer i ögonen fallande plats än § 16, som hardt när försvinner bland en hop ovigtiga föreskrifter om ledamots val, inträde, mottagande m. m.; (3) att de personer som invaldes att komplettera de 13 ursprungliga ledamöterna, och alltså ej kunde tala om föregångare, att, säger jag, af dessa 5 blott en följde tillåtelsen i § 16 — de 4 öfriga, förbigående nämda paragraf, i professor Ljunggrens ögon så betydelsefull, talade om svenska språket, egenheter i svenska språket o. d.Den derför, som fasthåller att i § 16 innehålles akademiens hufvudtanke, den måste ock vidhålla att denna huf-vudtanke blifvit utomordentligt illa uttryckt, utomordentligt illa placerad, och af akademien utomordentligt illa uppfattad.
— Så många osannolikheter för att bortförklara dessa så klara ord:
» Akademiens yppersta och angelägnaste göromål är, att arbeta uppå svenska språkets renhet, styrka och höghet » — —!
Detta stadgarne.
Nu till aktstycket n: o 2, som är kungens stiftelsebref, bärande samma dato; med dess uppläsning inleddes Svenska Akademiens första sammankomst.
Om akademiens ändamål står här följande:
(a) Vi hafva derför beslutit, att upprätta ett samhälle eller akademi endast för svenska språket, den vi velat helga åt de ädlaste af alla tidsfördrif i vältalighet och skaldekonsten, (b) att under uppodlande och stadgande af svenska språket utsprida och upphöja äran och minnet som sjunger de; store mäns lof, som dels styrt, dels tjent och frälsat fäderneslandet, och dermed på en gång utvidga svenska namnets och svenska språkets ära.
(c) Vi vilje således härmed .... stadfästa och gilla ett samhälle af aderton herrar och män, till svenska språkets stadgande och uppodlande samt till öfning för vältaligheten och svenska skaldekonsten »; (I afsigt att förkorta den följande diskussionen har jag tillåtit mig indela ofvanstående citat i tre delar tecknade (a), (b), (c).
Säger professor Ljunggren 0111 stiftelsebrefvet, se sid. 15: detta är mindre klart.
Dock förtviflar han ej om en tillfredställande lösning.
Se nu hur han går tillväga.
Å s. 67 — det är så långt senare att läsaren kan antas ha glömt brefvets ordalydelse — citerar han ur detsamma satsen (b), blott och bart den.
Kommenterar sedan i några ord, och strax är slutsatsen gifven: » hon skulle först och sist vara en vårdarinna af fosterlandets stora minnen » .Här beder jag läsaren kasta en blick på nyss citerade delar af stiftelsebrefvet.
Vi ha tre satser om akademiens ändamål — (a), (b), (c), (a) är mönsterklar; så är (c); och båda stämma derutinnan, att de otvetydligt nämna som akademiens mål, svenska språket, dess stadgande och uppodlande.
(b) är ej så tydlig; här talas om svenska språket, och om de stora minnena.
Om, emellertid, vi gifva satserna rösträtt, blir det stark majoritet mot professor Ljunggren, och för vår åsigt.
Till visshet öfvergår denna, då vi observera de egenskaper som senare i brefvet ledamöterna tillräknas.
Det heter: ».
hafve Vi utsett följande herrar och män, dels kände för deras utmärkta vältalighet och starka skrifsätt samt kärlek för vitterhet, och dels de hvilka redan sig hedrat med skrifter som riktat språket och vunnit allmänt lof ».
Allt egenskaper som ha direkt afseende på språket och vitterheten, ej på vård om stora minnen.
Innan vi lemna stiftelsebrefvet lönar det nog mödan att än en gång påpeka professor Ljunggrens egendomliga sätt att tolka.
Vi ha i brefvet sett tre distinkta uttalanden, ämnade att tillsammans formulera akademiens syfte.
De två voro mönsterklara.
Dem — när det kommer till kritan
— förtiger professorn, tar i stället upp den satsen, som ensam ibland tre är något oklar, rycker den lös ur dess sammanhang, och vinner sitt mål.
Dylikt förfaringssätt må nämnas skickligt, skarpsinnigt, hvad man vill, men.
Stark sak kräfver ej slik bevisningskonst.
Sedan instiftelsebrefvet på första sammankomsten upplästes, höll kungen sitt invigningstal.
Det är tredje aktstycket.
Säger derom professor Ljunggren s. 15: » Vida klarare än i stiftelsebref och stadgar framlyser här hufvud-tanken i denna hans skapelset.
Här kunde vi alltså med skäl vänta att se otvetydigt och odisputabelt uttaladt, att » först och sist skulle akademien vara en vårdarinna af våra stora minnen. » Men hvad finna vi ?Efter väl ett dussin genomläsningar räknar jag nu upp allt hvad jag i talet upptäckt direkt eller indirekt hänvisande på akademiens syfte.
Jag citerar.
» Det är eder jag utsett att stifta för språkets lagar.
. » För att stämma in med professor Ljunggrens tes borde här ha sagts: » Det är eder jag utsett att vårda våra stora minnen ».
Sedan, på liknande sätt som i stiftelsebrefvet, angifves de egenskaper akademien kräfver.
Hade dess främsta uppgift varit att » våjda fosterlandets stora minnen », skulle insigter i fosterlandets historia otvifvelaktigt nämts först.
Men så ej.
Denna egenskap omtalas alls icke.
I stället nämnes — kärlek för vitterheten, på vidsträckt lärdom grundadt fint omdöme, fin smak, förmåga att gifva hvart ord sin rätta mening.
Längre fram betitlas akademien: » vittert samhälle.
samhälle, egnadt svenska språket ..... samhälle, helgadt
till rikets välgörares och hjeltars lof, som skall fira sin högtidsdag på den store Gustaf Adolfs födelsedag ».
Af dessa tre uttryck äro de två i strid, det sista i frid med professor Ljunggrens åsigt.
Gustaf III afslutar sitt tal med ett försvar för vitterheten och dess idkare: vitterheten allena ger åt store män ett odödligt namn.
I detta sammanhang säges emellertid alls icke, att det särskildt skulle tillkomma Svenska Akademien, att gifva, åt våra store, odödligheten.
Det finnes derför i instiftelsetalet blott ett enda, skäligen retoriskt, uttryck för professor Ljunggren; alla öfriga dit-höriga tala mot.
Alltså ej i invigningstal, ej i stiftelsebref, ej i stadgar
— i intet af dessa tre vigtigaste aktstycken gifves skäl, ens närmelsevis tillräckliga skäl, för det märkliga påståendet att Svenska Akademien skulle först och främst vara en minnes- och lofprisningsanstalt.
Men ännu ett bevis, ett sista, ett afgörande vill jaghoppas.
Det återstår nämligen att vädja till sakkunniga.
Till akademiens första ledamöter.
Då vi hört dem, ha vi hört vår dom.
Ty deras domsrätt är den högsta.
Det finnes ju ingen nu lefvande så kapabel att förtälja akademiens ursprungliga syfte, som hennes ursprungliga ledamöter, bland hvilka Gustaf » hade många vänner ».
För deras utslag måste till och med en vitter mästare böja knä, med- eller motvilligt Och lyckligtvis hade ej stuckit under stol med sin åsigt.
Vi se den klart uttalad i deras respektive inträdestal.
De första ledamöterna voro 13.
Alla utom Oxenstjerna säga sin mening om akademiens ändamål.
Af dessa 12 är det blott en, Rosenstein, som nämner att akademien har skyldigheter mot våra minnen.
Alla öfriga tala om pligter mot svenska språket, vältaligheten, skaldekonsten.
Och Rosenstein sätter ej akademiens skyldigheter mot minnena i första rummet; tvärtom säger han: » Att arbeta på svenska språkets renhet, styrka och höghet har blifvit akademiens förnämsta föremål ».
— Jag trotsar derför hvem som helst att hos de ursprungliga ledamöterna kunna upptäcka ens skymten af en aning om, att akademien skulle » först och sist vara en vårdarinna etc. »
Nu alltså är frågan utdebatterad?
Ty efter sådan enstämmighet bland bäst sakkunnige — hvad djerfves väl en mindre sakkunnig att här invända!
Få vi sålunda taga Rosensteins ord som vårt sista svar: akademiens förnämsta göromål är arbete på svenska språket?
Är detta nu säkert; eller har professor Ljunggren flere invändningar?
Jo en, denna: i akademiens stat fanns upptagen en summa, stor 22 riksdaler 32 skilling, att brukas till årliga jettoner » öfver någon stor svensk man i forna tider »; i dec.
instiftelseåret förordnade kungen att jettonerna skulle åtföljas af minnesteckning.
Detta är sista vapnet i rustkammarn, summa summarum af professor Ljunggrens återstående försvarstillgångar.Månn tro de räcka långt?
Att de 22 riksdalerna i akademiens stat i och för 9ig sjelfva skulle något bevisa, det menar nog icke professor Ljunggren.
Utan det är kungens december-förordning.
Att kungens afsigt med denna var att leda akademien in på nya banor, och gifva den ett helt annat syfte än den förut haft, — det är för professor Ljunggren rätt tydligt.
Jag frågar hvarför?
Ty jag ser ingen anledning till en slik tro.
Om sådan var konungens mening, hvarför tiger derom förordningen, moltiger?
Och om förordningen var af sådan vigt, huru då förklara att den ej intogs i stadgarne?
Och så har jag då slutat.
Ett för ett, punkt för punkt har jag granskat de skäl professor Ljunggren gifvit, och ej ett endaste ett har stått profvet.
Stödjande sig på en förordning, som ej befanns värd att inflyta i stadgarne, och på ett oratoriskt uttryck i invigningstalet, ställer sig professor Ljunggren i strid mot hela det öfriga talet, mot stadgarnes klara ord, mot stiftelsebrefvets tydliga mening, mot de ursprungliga medlemmames enhälligt uttalade åsigt!
Hvad skola vi säga om ett sådant förfaringssätt, om ett så erhållet resultat?
— må en opartisk allmänhet fälla den domen.
fgnotos.Poetiska blänkare.
Apologi för en misskänd storhet.
Som ett motstycke till den italienske skalden och me-trikern, professor Carduccis » Inno a Satana », med hvilken vi i 1882 års årgång gjorde våra läsare bekanta, meddela vi här en dikt öfver samma ämne af det unga Frankrikes längst avancerade skald, Jean Richepin.
Jean Richepin, som vid Sarah Bernhardts vistelse här i Stockholm åtföljde henne och då väckte stor uppmärksamhet för sitt eldiga, sydländska yttre, är en son af Syd-Frankrike och ännu en ung man, född 1848 i Algier, der fadern var militärläkare.
Han har bland annat skrifvit romanen och dramat » la Glu », tragedien » Nana Sahib », varit medarbetare i Sarah Bernhardts stridsskrift mot Marie Colombier, » Marie Pigeonnier », samt gjort den nu senast i Paris uppförda öfversättningen af Macbeth.
Sitt största rykte har han dock vunnit genom de båda diktsamlingarne » Les Caresses » och » Les Blasphèmes ».
Ur den sista af dem, utgifven 1884, är det som » TApologie du Diable » är hemtad.
Till Maurice Boucher, den unge elegant, som i den stått modell till djefvulen framstäld som dandy, är hela samlingen af skalden egnad.
Det är ett egendomligt drag, som allt sedan romantikens dagar genomgått litteraturen, att vända upp och ned på förhållandet mellan den onda och goda principen och låta Gud, d. v. s. den Gud, som är tidens Gud, — grekernas
6 — 7 3opålitlige och nyckfulle Zeus Kronion, israeliternas grymme och blodtörstige Jahve, presternas och de ortodoxes Gud, religionsförföljelsernas och härarnes, hämdens Gud, han, som kräfver straff för fädrens missgerningar på barnen allt intill tredje och fjerde led och i nyckfull harm belägger timliga förseelser med eviga straff, han, som skapade menniskan med de anlag han se ’ n fördömer, de kristna som de icke kristna mytologiernas Gud, — att, säga vi, låta honom representera det onda, Prometeus åter, Satan, Lucifer, Ljus-bringaren, den i kampen mot Adonai besegrade morgon-stjernans furste, det goda.
Det har Byron gjort i Cain, Almqvist i Ormuzd och Ahriman, Carducci i sin ofvan nämda hymn, Strindberg i efterspelet till Mäster Olof, Viktor Rydberg i Prometeus och Ahasverus och nu senast Richepin här i sin » Apologie du Diablo.
I Tyskland har åter samma rörelse i Jordans roman » Die Sebalds » fatt ett i viss mån annat uttryck.
Der har nämligen Ljusbrin-garen, representanten for friheten, upplysningen och framåtskridandet, kulturen med ett ord, betecknats med namnet den återkomne Kristus (liksom ju ock Strindberg låter Kristus vara den s. k. onda och ej den s. k. goda maktens son).
Hos alla är dock denne Kristus, Lucifer, Satan eller hvad han nu hvar särskild gång kallas identifierad med det i humanitet, civilisation och frihetskärlek framåtsträf-vande, från auktoritetstron och de positiva religionsformerna sig emanciperande menniskoslägtet, är så att säga dess inkarnation, dess idé.
I uttrycken är Richepin väl den hänsynslösaste af alla de uppräknade skalderna, men han är kanske ock den, hvars dikt besitter den mest lidelsefulla kraften.
De som möjligen stöta sig pa poemets första rad, skola vid en fortsatt läsning finna att ett högre och renare gudsbegrepp ingalunda är för förf.
främmande, fastän eller kanske rättare sagdt just derför att han ej kan förlika sig med den af teologerna efter menniskans beläte skapade guden. “ L ’ Apologie du diable “
Af Jean Richepin.
Öfversättning af H.
Jag som på Gud ej tror, ej tror på djefvuln häller.
Men dock jag såg en dag, då det led emot qväller,
Just honom, lögnaren, den onde, ormen, Satan;
Han, hvilkens blotta namn oss skrämt som Leviatan,
Som man ej nämna törs, jag erkeengeln såg,
Den fallne, frestaren, som jämt med illslug håg Den som hans tjenst begär förstör för evigheten,
Just honom, djefvulen, jag såg i verkligheten.
Jag satt i spisel vrån helt ensam jag och läste Uti den gamla bok, uti hvars rader jäste Likt dunkelt vin den saft, som kraftfull göt sig ur Ditt hjertas rum en gång, du vise Epikur 1 Med lysten håg jag drack i fulla, djupa drag,
Då se!
Vid samma spis som jag, Fastän i motsatt hörn, dit brasans sken knapt räcker, Den onde leende i en fåtölj sig sträcker.
Men ej han hade nu den skrud, han annars ges i,
Med hästhof, kolsvart nos, två horn och svans, som ses i Hans bak med löjlig knorr; han var en man af ton Och lika på ett hår en välbekant person,
Min gode vän Bouchor, en utaf modets kungar.
Jaquette han bar med snitt som ingenstans betungar,
Men visar väl hans växt, en halsduk knuten.som En liten fjäril lätt och fint sig sluter om En krage lika hvit som skjortan, hvilken täcker Liksom ett pansar styf han bröst.
Till foten räckerMed elegant façon och utan att det har Utaf ett enda veck ett spår hans byxors par.
Ur hans manschetter fram de gula handskar tränga Likt lackvioler som uti ett blomhorn hänga;
Ej spår af prålig lyx och svälda fickor, nej,