Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vinsten för staten, som icke kunde insätta medlen å annat än upp- och afskrifniogs-räkning å 2 proc., blefve sålunda högst obetydlig och ej motsvarande risken.
Denna vinst torde väl också egentligen komma enskildta bankerna till del, enär förhoppningen att genom den föreslagna åtgärden få förbudet upphädt mot dessa sedlars emottagande i statens kassor, vore i det närmaste realiserad; och blefve ändock denna förhoppning i någon mån sviken, hade banken i allt läll vunnit fördelen af förstärkning i riksmynts-kassan.
Men huruvida icke den ena eller andra af dessa fördelar skulle verka menligt för säkerheten vid samma bankers rörelse, torde med skäl kunna ifrågasättas; och då samma banker nu så förstått främja sina intressen, att nästan alla filial-banker, som dock icke ensamme behålla vinsten, utan dela med sig åt det allmänna, och hvars rörelse är mera beroende af riksbankens, följaktligen äfven mera betryggande för allmänheten i tider af penninge-kriser, — komma att upphöra och att en enskild bank gifvit vinst af öfver 70 proc. å de kontant insatta medlen, torde deras intressen vara tillräckligt tillgodosedda, utan att vidare uppoffringar till dessa bankers fördel böra af staten ega rum.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm: i)å jag för omkring 10 år sedan emottog förordnande att sköta landshöfdinge-befattning, hade jag samma åsigter, som motionären.
Det fanns stora summor liggande i hvalfvet, af hvilka jag sökte göra en del räntebärande genom emottagande af en filialbank af Riksg.-Kont:s obligationer emot Riksbanks-sedlar.
Jag afgaf rapport härom till Stats-Kont., och följden blef att jag fick en skrapa och den influtna räntan var så obetydlig, att orri dess användande ansågs icke någon föreskrift behöflig.
Det dröjde ej länge, innan jag fick en annan åsigt.
Följande året 1857 var nemi. privatbankernas ställning mycket svår, oell man väntade hvarje dag att de skulle stoppa.
Då kom en skrifvelse från Riksbankens ombudsman i Malmö, att han i liqvid emottog endast riksmynt.
Som det skulle medfört stora olägenheter, om endast riksmynt skulle blifva i uppbörden emottaget, vidtog jag, i stället för att offentliggöra ombudsmannens skrifvelse, med risk att mista tjensten för uppbördsbrist, den åtgärden att anbefalla kronofogdarne, att postdagligen insända de inflytande medlen, och uppgjorde med banken öfverenskommelse att invexla dem.
Men erfarenheten gjorde det för mig klart, att risken att insätta medlen i enskilda banker är så stor, att det icke är skäl, att för den lilla räntevinstens skull ändra det nuvrde förhållandet.
Ett steg till lättnad är redan taget, derigenom att ränterierna fått rättighet att draga vexlar på de enskilda bankerna.
Dessa äro icke borta mer än 3 å 4 dagar, och detta kan icke vara någon särdeles 190 Den 27 Januari. risk, då man alltid en tid förut har aning om en stundande kris.
Jag medger visserligen att man alltid är säker att slutligen återfå de i privatbankerna insatta penningarne, men det är möjligt att det någon gång skulle kunna komma att dröja, och redan ett sådant dröjsmål vore ett förökande af den stora olycka, som en eller flera enskilda bankers fall skulle medföra.
En talare har redan fästat uppmärksamheten derpå, att vid en sådan inblandning, som nu blifvit föreslagen, privatbankernas direktioner möjligen komme att handla mindre försigtigt än hittills, då de väl visste att styrelsen vid en inträffande kris blefve tvungen att taga den under armarne.
En följd vore äfven, att då de enskilda bankernas sedlar måste mottagas i uppbörden, skulle riksmyntet allt mer försvinna ur allmänna rörelsen.
Alla dessa skäl göra det för mig tydligt, att, om Lftsk:ts förslag, som visserligen är temligen menlöst, bifölles, skulle följden endast blifva att K. M:t, sedan upplysningar blifvit infordrade, komme att till nästa riksdag ingifva en alböjande skrifvelse i detta ämne, hvilket säkerligen redan förut blifvit af K.
M:t taget i öfvervägande.
Jag röstar derför nej till förslaget.
Det må visst icke nekas, att vid ett hastigt öfverskådande af de stora summor, som ingå och ligga räntelösa i kassorne, det vöre lämpligt om någon åtgärd kunde vidtagas för afhjelpande af denna olägenhet; och det kan icke förundra mig att äfven vidunderliga förslag härför framställas.
Utsk:t har icke gjort sig stor möda med att utreda saken.
I Betänk:t talas om en för detta ändamål tillsatt komité, men icke till hvad resultat den kommit.
Jag tager således för gifvet att den funnit saken overkställbar och derför afstyrkt densamma.
På sid. 3 af Betänk:t säger Utsk:t: — «I)et måste erkännas, att för den oförmodade händelse att det numera öfver hela landet utbredda nätet af enskilda banker drabbades af en allmännare olycka, som vållade deras obestånd, den direkta förlust statsverket såsom fordringsegare hos dem kunde göra af flere eller färre innestående ränleri-kassor, vore obetydlig i jemförelse med den, som hela landet vid en dylik tilldragelse skulle lida, och som utan tvifvel skulle framkalla statens mellankomst till hela folkets och allmänna rörelsens hjelp.»
Man kan icke vara naivare än Utsk:t här varit.
Om det äfven är en pligt för staten att vid kritiska tillfällen taga privatbankerna under armarne och söka förhindra deras fall, kan jag dock icke gilla att de olyckor, här förutsättas, skulle ökas med några millioners brist i statskassan.
En föregående talare har redan ådagalagt huru obetydlig den genom antagande af motionärens förslag uppkommande räntevinsten skulle blifva.
Jag ber att få upplysa huru det förhöll sig med härvarande ränteris behållning vid slutet af sistlidne år.
Den uppgick till 81,000 rdr, deraf 50,000 voro bränvinsmedel, hvilka, enligt föreskrift, böra, så fort de inflyta, till Statskontoret öfversändas.
Af återstående 31,000 rdr voro 28,000 rdr an - Den 27 Januari.
191 slagna till diverse ändamål, såsom kurhus m. m., och borde vara tillgängliga när som helst.
Af resten 3,000 rdr voro hälften, 1,500 rdr, statsmedel och hälften riksgäldsmedel, om hvilka sednare här ej torde vara fråga.
Statens räntevinst torde således i allmänhet blifva ganska ringa och privalbankerna skulle säkerligen icke vilja för deri vinst de kunna påräkna mottaga medlen, helst de för den förökade skriftvexlingen och räkenskapsföringen sannolikt måste anställa en särskild tjensteman.
Inblandningen af statens och de enskilda bankernas affärer är derför å ingendera sidan önskligt.
Jag anhåller att någon skrifvelse till K.
M:t i berörde syfte icke måtte aflåtas; utan Betänk:t afslås.
De la Gardie, Robert:
I motsats till de värde talare, som hittills uppträdt, kan jag icke annat än förorda bifall till Utsk:ts hemställan, enär det ändamål, som dermed afses, i min tanke är både godt och gagneligt.
Att under närv:de förhållanden stora summor ofta måste ligga ofruktbara i statens kassor, torde vara utom allt tvifvel, då man besinnar, att några af statens allra väsendtligaste inkomster, deribland bränvinsskatten och den allmänna be vinningen, inflyta under vintermånaderna, då deremot statens utgifter torde någorlunda jemnt vara fördelade öfver hela året.
Man har tvistat om storleken af de belopp, som sålunda under lång tid ligga oanvända, och en reservant har uppgifvit att de i medeltal icke kunde upptagas till högre än 40,000 i hvarje ränteri.
Något bevis för detta påstående har emellertid icke afgifvits.
Jag vill dock icke jäfva uppgiften, men ber att få anmärka, att om kassabehållningen i ränterierna icke skulle vara större än som uppgifvits, härrör detta deraf, att medlen efter hand insändas till Statskontoret, hvarefter de insättas på deposition i Riksbanken för att der skrinläggas.
Men om medlen ligga skrinlagda i Riksbanken eller i ränteriet, kommer ungefär på ett ut, enär den allmänna rörelsen lika litet i det ena, som i det andra fallet deraf underlättas.
En värd talare har visserligen uppgifvit, att medlen icke skrinläggas i Riksbanken, utan att de gifvas ut i form af lån och således komma till nytta, men så är icke verkliga förhållandet, ty bankoreglementet innehåller i 2:dra artikeln 5:te afdelningen och 27:de §:n den bestämmelse, att depositionsskulden iriberäknas i den utelöpande sedelstocken.
Af revisionsberättelserna inhemtas, att depositionerna i Riksbanken från statens verk och kassor vid årets slut på sednare tider i medeltal uppgått till vid pass 8 millioner; och om dessa medel utlemnades i allmänna rörelsen, skulle deraf uppstå mycket gagn, ty fastän den direkta vinsten för staten icke blefve särdeles stor, skulle dock landet genom rörelsekapitalets förökande skörda nytta.
Man har talat om den risk, staten skulle löpa genom att anförtro sina medel åt de enskilda bankerna, men för min del måste jag anse denna risk lika med noll.
Staten har organi - Den 27 Januari. serat dessa banker och bestämmt de vilkor, hvarunder deskola verka, och det torde icke vara förenadt med större fara för staten än lör hvarje enskild man, att ål dessa banker anförtro sina medel; i alla händelser lärer väl risken blifva mindre än under nuv:de förhållanden, som dock veta att tala om propriebalanser af ej ringa betydenhet.
För embetsmännen borde det dessutom vara lugnande att icke stå i det stora ansvar, de för närv:de äro underkastade i afseende å möjliga balanser.
Det har äfven blifvit anmärkt, alt genom den föreslagna förändringen skulle åt de enskilda bankerna gil vas ytterligare sanktion, så att de komme att upphöjas till paritet med rikskanken.
Denna anmärkning synes mig emellertid icke mera bevisande än de öfrige, ty icke lärer man kunna — af det förförhållande, att de särskilda embetsverken skulle ega att hos de enskilda bankerna göra insättningar, dem de vid anfordran kunde åter uttaga — draga den slutsats, att de enskilda bankernas sedlar skulle blifva upphöjda till likhet med riksbankens d. v. s. »till mynt, som i landet allmänt gälla.»
Med stöd af hvad jag nu anfört samt under åberopande af de skäl, som förefinnas i Utsktts Betänk., yrkar jag bifall.
Då jag icke biträdt Hr Bennicks motion vidsträcktare än Utsk:ts tillstyrkande utvisar, behöfver jag icke besvara de anmärkningar, som blifvit framställda emot landtränteriernas indragning.
I afseende på hvad i öfrigt blifvit anfördt, beder jag att först få fästa uppmärksamheten derpå att någon sammanblandning af statens och privat-bankernas affärer ej blifvit ifrågasatt, utan endast att staten skulle kunna blifva fordringsegare hos privatbankerna för de medel, son) eljest ligga ofruktbara, och det rätts-förhållande af fordringsegare och gäldenär, som då uppstår dem emellan, kan man väl lika litet kalla en sammanblandning, som det likartade förhållande, hvaruti otaliga enskildta stå till privatbankerna.
Man vill emellertid ej heller att staten skall ingå i detta förhållande till privatbankerna, emedan man fruktar att dessa sednare ej ögonblickligt skola kunna fullgöra sina förbindelser och staten sålunda kunna komma i förlägenhet.
Det är naturligtvis omöjligt att neka att en sådan oförmåga kan inträffa, men emot sannolikheten deraf kan man sätta en långvarig erfarenhet, som visat att privatbankerna fullgjort sina förbindelser, äfven under de svåraste förhållanden, och om äfven dunkla rykten om svårigheter för en eller annan bank cirkulera, så är dock det enda vissa at£ de alltid fullgjort sina förbindelser.
Särdeles förefaller det ock att man vid alla tillfällen uppmuntrar enskildta personer att fruktbargöra sina kontanta tillgångar genom insättning i bankerna, under det man, när det gäller staten, visar dem det yttersta misstroende; förtjena de ett sådant, så böra väl äfven enskilta för dem taga sig i akt.
För öfrigt torde det ej vara omöjligt att genom bestämmande af vissa vilkor, t. ex. deposition af obligationer.
193 obligationer, än ytterligare förstärka statens säkerhet att punktligt erhålla innestående medel.
En annan farhåga är den att staten, om den hade sina medel innestående i privatbankerna, skulle nödgas hjelpa dessa, om de kommo i förlägenhet; men skulle ett så olyckligt förhållande inträffa, så lärer väl staten i allt fall få taga i öfvervägande, om den skall mellankomma eller icke, och skälen för och emot vara af den vigt, att den omständigheten att statsmedel innestå hos bankerna ej på pröfningen kan hafva afgörande inflytande.
Slutligen anser man att K. M:t, äfven utan någon skrifvelse från R.
St:r, kan taga denna fråga om hand, men här, der det är fråga om statsmedels anförtroende till privata institutioner, är det väl mer än någonsin nödvändigt att Ständerna yttra sig om sjelfva grundsatsen, innan någon möda nedlägges på utredandet af de vilkor, under hvilka den kan utföras.
Jag anhåller om bifall till Betänkt.
Då vid sistlidne riksdag fråga förevar om användande af enskilda bankers postremissvexlar vid penningeförsändningar emellan officiella myndigheter, motsatte jag mig detta försök till sammanblandning af statens och de enskildes affärer.
Jag åberopade i detta afseende Kongl.
Statskontorets sakrika utlåtande i ämnet, och ehuru min åsigt understöddes af fullt kompetenta personer, lyckades den dock icke vinna det Höglofl.
Ståndets bifall.
Det var likväl blott med 2 rösters majoritet, som den motsatta åsigten segrade.
Att de farhågor, jag då hyste för ytterligare anspråk från det mäktiga enskilda bank-intresset, skulle så snart och i så vidsträckt mån besannas, kunde jag emellertid icke föreställa mig.
Man fordrar nu indragning af samtliga ländtränterierna med öfverflyttande af deras kassa-förvaltning på bankerna, och Utsk:t föreslår förberedande åtgärder härtill.
Hufvudskälet, som anföres, är att man skall söka gagna allmänna rörelsen.
Jai de enskilda bankerna hafva verkligen detta vackra och nyttiga ändamål i deras programmer, men i praktiken förbise de det, tyvärr, alltför ofta! för ett annat, mindre nyttigt ändamål, nemi. stor utdelning åt aktionärerna.
Såsom bevis härpå kan jag anföra ett särdeles betecknande exempel från en stor, för den värde motionären visst icke främmande, enskild bank-inrättning.
Denna bank hade profiterat af en knapp penningetillgång, för att höja räntefoten.
När penningetillgången sedermera blef ymnigare, ville den söka att med konstlade medel bibehålla denna höga räntefot och deponerade till den ändan i Riksbanken utan ränta de stora öfverskott, sorn icke kunde placeras.
Detta räntelösa kapital uppgick, enligt hvad tidningarne då berättade, till mera än en million rdr rmt.
Hvad gagn den allmänna rörelsen kunde hafva af en sådan operation kan jag icke förstå; att den deremot på det hela taget var, eller rättare sagdt blef, fördelaktig för aktie-egarne, antager jag af det förhållande, att den vidtogs. H. II. 13 194 Den 27 Januari.
Och de stora summor, som man anser samtliga 24 landtränterierna undanhålla den allmänna rörelsen, uppgå ej till stort mera än nyssnämnde belopp.
Dessa penningar finnas likväl endast tillfälligtvis och oftast för helt kort tid i de resp. kassorna.
Detta är älven förhållandet med andra statens kassor.
Sålunda utvisa t. ex. räkenskaperna för det embetsverk, jag har äran tillhöra, en behållning vid sisth års slut af cirka 20,000 rdr.
Dessa penningar utgå dock helt och hållet under Januari månad till post-och telegraf-porto, equiperings-penninger, extra utgifter m. m., hvilka utgifter då dagligen förekomma.
Någon. räntevinst skulle svårligen kunna beredas af dessa medel.
Afven de enskilda bankerna nödgas, såsom alla andra, hvilka hafva löpande utbetalningar, att hålla räntelösa kassor, till mer eller mindre stort belopp.
Jag tror att sammanlagda beloppet af dessa kassor ungefärligen skall motsvara det som i allmänhet finnes i ränterierna.
Man har sagt, att om också staten icke skördade någon egentlig vinst af den ifrågasatta förändringen, så skulle dock allmänna rörelsen göra det.
För min del tror jag likväl icke, att allmänna rörelsen kan med fördel använda penningar, som erhållas på så kort tid och till så vexlande belopp.
Möjligen kunde de enskilda banker, hvilka bygga en stor och i ringa förhållande till grundfonden stående låneröselse på det ovissa hoppet om inflytande depositioner, häraf hemta någon fördel, men denna komme då att bestå, mindre i den räntevinst, som å statsmedlen kunde erhållas, än i det skydd, som förvaltningen af dessa medel måste medföra.
Jag kan icke nog framhålla vigten deraf, att statens medel förblifva skiljda från de enskildas.
Endast derigenom iakttagas på båda sidor nödig säkerhet och nödig försigtighet.
Allmänna rörelsen kan dessutom genom förändringar i banko-reglementet af staten erhålla flera lättnader, på hvilka den må ega anspråk, utan att derföre någon sammanblandning af medel behöfver ifrågakomma.
De la Gardie har sagt, att då regeringen fastställt bankernas reglementen, detta skulle innebära full säkerhet för allmänheten.
Så är dock ingalunda lörhåIlandet.
Regeringen fastställer vanligen de reglementen och bolagsordningar, å hvilka, till löljd af gällande författningar, dess sanktion begäres.
Någon säkerhet vinnes dock icke derigenom, och till bevis härförjtunna åberopas de konkurser, som många dylika bolag gjort.
Hr von Ehrenheim har ansett att genom förslagets antagande uppkommer icke någon sammanblandning af statens och de enskildes affärer, utan endast ett affärsförhållande dem emellan.
Ståndet, om icke detta kommer på ett ut.
I statens intresse emotsätter jag mig hvarje affärsförhållande emellan staten och enskilda, så länge det kan undvikas.
För öfrigt kunna de enskilda bankerna komma i förlägenhet, hvarpå exempel redan förefunnits.
Det är då af ytter - Den 27 Januari.
195 sta vigt att något affärsförhållande icke existerar emellan dem och staten.
Jag får nu vördsamt yrka afslag å Betänk:t.
Jag gör det desto heldre, som jag för min del är öfvertygad, att regeringen, äfven utan någon framställning från R.
St:r, skall taga i öfvervägande hvilka åtgärder, som lämpligen kunna och höra vidtagas.
Ty, oaktadt mitt gjorda yrkande om afslag, erkänner jag villigt, att staten måste tillse att de medel, som dess kassor kunna undvara, göras fruktbärande håde för staten och allmänna rörelsen; men jag anser, att detta bör och kan ske utan någon mellankomst af enskilda banker eller personer.
Detta ämne är redan länge omtvistadt.
Jag kan icke förstå annat än att saken är ganska enkel.
Hvarje kapital måste, så vidt möjligt är, göras förligt och räntegifvande.
Om den summa af million, som ligger skrinlagd i ränterierna, utsläppes i rörelsen, kan den göra samma gagn, som flera millioner; och äfven om räntevinsten är obetydlig, bör dock i ett fattigt land hvarje besparing tillvaratagas.
De enskilda bankerna hafva sådana garantier, att de äro lika säkra som riksbanken, och det målte väl ej vara större risk att hos dem insätta penningarne, än att låta dem förvaras af räntmästaren, som man deremot ofta sett komma på balans.
Att denne tjensteman, hvars indragning Hrr Landshöfdingar tyckas mycket frukta, ändock måste finnas för räkenskapernas förande m m., är naturligt.
Man har upptäckt stora vådor i anledning af denna enkla åtgärd, och synnerligast tyckes landsstaten vara mycket deremot.
Men äfven om saken icke går igenom nu, såsom jag, med den kännedom jag eger om R. o. Ad., har all anledning att förmoda, är jag dock öfvertygad om att den återkommer och slutligen genomdrifves.
Jag yrkar bifall till Utsk:ts hemställan.
Hr Bennich, Nils Axejl Gustafsson:
Då jag väckte motionen, insåg jag ganska väl att den skulle från vissa håll röna motstånd, men att detta motstånd skulle komma från deras sida, som i synnerhet klaga öfver landets tryckta financiella ställning, var dock något oväntadt, enär motionen just afser att bereda lättnad i betrycket samt tillgodogöra obegagnade kapitaler.
Jag har i motionen utvecklat de skäl, som tala för densamma, och anser mig derföre icke nu böra upptaga tiden med en vidlyftigare redogörelse.
Jag vill blott, hvad angår mitt förslag om landtränteriernas indragning, erinra derom, att ränteriernas göromål icke äro vidlyftigare eller svårare, än att de ganska lätt kunna öfverflyttas på bankerna, utan att dessas tjenstemanriapersonal derföre behöfver förstärkas.
Räntmästarens åligganden bestå hufvudsakligen uti att mottaga och utbetala penningar samt att handhafva charta-sigillata-försäljningen.
Dessa åligganden skulle banken lätteligen kunna fullgöra, och om lämpliga formulärer uppställdes, skulle Statskontorets fordringar i af - 196
Den 27 Januari. seende å redovisningen utan svårighet kunna tillfredsställas.
Gerna må emellertid frågan om landtränteriernas indragning nu falla.
Gen återkommer bestämdt och indragningen är blott en tidsfråga.
Man har, hvad hufvudsyftet med motionen angår, anmärkt, att statens räntevinst icke skulle blifva så betydlig, och detta är sannt; men mitt förslag afser icke heller företrädesvis räntevinsten, ty detta är icke hufvudsak; utan det afser, att penningarne icke, såsom nu, under längre tid må undandragas den allmänna rörelsen, samt att man i sjelfva penninge-förvaltningen måtte införa det enkla förfarandet, att liqvider hufvudsakligen verkställas genom invisningar och öfverföringar från en räkning till en annan, hvarigenom det nu för nästan hvarje liqvid anlitade bytesmedlet, penningen, kunde vid en mängd liqvider undvaras och således blifva för den allmänna rörelsen vida tillräcklieare.
Det är detta system i penningeförvaltningen, som Statsverket, enligt min tanke, borde tillvägabringa genom ränteri-medlens öfverflyttning till bankerna och hvarigenom Statsverket val blefve lordringsegare hos bankerna, men alldeles icke, såsom Gr.
Liljencrants befarat, ansvarigt för de enskilda bankernas förbindelser.
Denna farhåga för en dylik sammanblandning af statens och de enskilda bankernas affärer har Gr.
Liljencrants dessutom sjelf vederlagt, då han erinrat derom, huruledes R.
St:r år 1830 vid realisationens beslutande uttryckligen förbehöllo sig att Riksbanken aldrig skulle sammanblanda sina affärer med Statsverket, men Statens medel, detta oaktadt, derefter alltjemt stått insatta i Riksbanken.
Icke har derigenom någon sammanblandning uppstått, innebärande förpligtelse för Statsverket att ansvara för Riksbankens förbindelser eller för Riksbanken att ansvara för Statsverkets.
En värd talare har påstått, att de enskilda bankernas direktioner skulle blifva mindre försigtiga än hittills, om de finge statens medel sig anförtrodda.
För min del är jag af alldeles motsatt tanka, enär ett större förtroende bör medföra större uppmärksamhet.
Detta torde kunna gälla såsom allmän regel, och dessutom lärer det vara gifvet, att staten, om den anförtror sina medel åt de enskilda bankerna, kommer att öfver dessa utöfva noggrannare kontroll än hittills, samt att således förslaget är till förmån för den allmänna säkerheten.
En omständighet, som, förutom det omedelbara gagnet för den allmänna rörelsen, i synnerhet talar för förslaget, är, att det vore särdeles fördelaktigt, om allmänheten, följande statens exempel, vande sig vid att hellre låta bankerna vara dess kassörer än att sjelf förvara sina penningar; och detta vore i sanning långt vigtigare än den omtalta räntevinsten.
Skottland är berömdt för sina banker, och dock är dessas hufvudsakligaste förtjenst just den, att de förvalta både statens och enskildes medel, samt på en gång underlätta den allmänna rörelsen och kraftigt befrämja sparsamhet oell god hushållning.
Den 27 Januari. i 97
Det misstroende, man här uttalat emot de enskilda bankerna, är ingalunda rättfärdigadt af hittills vunnen erfarenhet.
Under mera än 30 år, som det enskilda banksystemet här varit tilllämpadt och mer och mer utveckladt sig, har icke en enda af våra många enskilda banker inställt sina betalningar, icke ens under den svåraste af sednare tiders penningekriser, då likväl både Engelska och Skottska banker korrimo på obestånd.
I det praktiska England fortfara både stat och enskilde att hos bankerna hålla sina kassor, oaktadt inträffade missöden; men här, der sådane icke inträffat, skulle misstroendet tillbakahålla åtgärder, som för staten och den allmänna rörelsen vore i så hög grad gagnande!
Under åberopande i öfrigt af de skäl, hvilka dels i Betänkit och dels af föregule talare blifvit anförda, anhåller jag att R. o. Ad. ville bifalla Utsk:ts hemställan.
Motionärens förslag om indragning af landträntmästare-tjensterna' har af Utsk:t blifvit afstyrkt, och, som motionären icke under diskussionen upptagit detsamma, torde förslaget i denna del få anses hafva förfallit.