Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag flydde in i min kammare, men jag hörde dock skrattet från gatan, och aldrig har jag hört människor skratta så, det var så ljuft och klingande, att hela världen ville skratta med, och där sjöngos visor, som säkert voro onda, men de ljödo så oskyldiga och förde med sig sådan glädje, att hjärtat skälfde.
Så att midt under bönen måste jag fråga mig, hvarför jag ej var med därute, och det drog och lockade mig, som om jag varit bunden i släp efter en skenande häst.
Men aldrig förr har jag så bedt Kristus, att han skulle visa mig hvad hans vilja var med mig.
Och då upphörde allt larm med ens.
Det blef en stor underbar stillhet omkring mig, och jag såg en grön äng, där Guds moder satt ibland blommor och i hennes knä låg Jesusbarnet och lekte med liljor.
Men jag skyndade fram med stor glädje och lade mig på knä för barnet och var med ens full af frid och ro, och då satte det heliga barnet en ring på mitt finger och sade till mig:
’Vet det, Caterina, att i dag firar jag med dig min trolofvelsefest och binder dig vid mig med den starkaste tro’.»
»O, Caterina!»
Den unge perugiern hade vändt sig på golfvet, så att han nu kunde borra ned ansiktet i hennes knä.
Det var som om han ej uthärdade att se hur hon strålade, medan hon talade, och huru ögonen blefvo som klart skinande stjärnor.
Det gick rysningar af smärta genom hans kropp.
Ty medan hon talade, hade en stor sorg uppkommit inom honom.
Den lilla jungfrun, den lilla, hvita jungfrun skulle han aldrig vinna.
Hennes kärlek var en annans, kunde aldrig bli hans.
Det var inte ens lönt att säga henne, att han höll henne kär.
Men han led, hela hans varelse skälfde af kärlekskval.
Hur skulle han kunna lefva utan henne?
Då blef det nästan som en tröst för honom att tänka, att han var dömd till döden.
Han skulle ej behöfva lefva för att sakna henne.
Så drog den lilla kvinnan bakom honom en djup suck och vände tillbaka från himmelens fröjder för att tänka på de stackars människorna.
»Jag glömmer att tala med dig om din själ,» sade hon.
Se den bördan kan jag dock lätta för henne.
»Syster
Caterina,» sade han, »jag vet ej hvad himmelsk tröst, som är fallen öfver mig.
I Guds namn, jag vill förbereda mig till döden.
Du kan låta kalla präster och munkar, och jag skall bikta för dem.
Men en sak måste du lofva mig, innan du går.
Du skall komma till mig i morgon, då jag skall dö, och hålla mitt hufvud mellan dina händer, såsom du gör nu.»
Då han sade detta, intogs hon af en sådan glädje, att hon började gråta.
»Nicola Tungo, hvad du är lycklig!» sade hon.
»Du kommer före mig till paradiset.»
Och hon började sakta smeka honom öfver håret.
Han sade åter:
»Du kommer ju till mig i morgon på torget.
Kanske jag annars blir rädd.
Kanske jag ej kan dö med ståndaktighet.
Men om du är där, skall jag endast erfara glädje, och all fruktan skall vika ifrån mig.»
»Jag ser dig ej mer som en arm människa,» sade hon, »utan som en himmelens invånare.
Jag tycker, att du strålar af ljus och är omsväfvad af rökelse.
Det strömmar salighet öfver till mig från dig, som så snart får möta den älskade brudgummen.
Var viss om, att jag skall komma och se dig dö.»
Därpå förde hon honom till bikt och nattvard.
Han gick igenom det som en sofvande, all dödsfruktan och lifssaknad voro borta från honom.
Han längtade till morgonen, då han åter skulle få se henne, tänkte blott på henne och på den kärlek han fattat för henne.
Det syntes honom nu en helt ringa sak att dö mot den smärtan, att hon aldrig skulle älska honom.
Den unga jungfrun sof ej mycket på den natten, och tidigt på morgonen var hon på afrättsplatsen för att invänta honom.
Hon anropade oupphörligen Jesu moder, Maria, och den heliga Caterina af Egypten, jungfru och martyr, att de skulle rädda hans själ.
Oupphörligen sade hon: »Jag vill, att han skall bli frälst, jag vill, jag vill.»
Men hon var rädd, att hennes böner skulle blifva fruktlösa, ty hon erfor ej mer någon sådan hänförelse, som varit öfver henne förra aftonen, hon kände bara en oändlig medömkan med honom, som skulle dö.
Det var bara smärta och sorg öfver henne.
Torget fylldes så småningom af människor.
Knektar marscherade upp, bödlarna kommo, det var stoj och tal rundt om, men hon märkte och hörde intet.
Hon var som om hon varit alldeles ensam.
Då han kom, var det på samma sätt med honom.
Han hade ej en tanke på alla de andra, utan såg blott henne.
Men då han vid första blicken såg hur hennes ansikte var upplöst af sorg, strålade han upp och var nästan glad.
Han ropade högt till henne:
»I natt har du ej sofvit, jungfru.»
»Nej,» sade hon, »jag har vakat i bön för dig, men nu är jag i förtviflan, ty mina böner hafva ingen kraft.»
Han lade sig ned vid stupstocken, och hon låg på knä där framför, för att kunna hålla hans hufvud mellan sina händer.
»Nu skall jag fara att möta din brudgum, Caterina.»
Hon snyftade allt djupare.
»Jag kan så dåligt trösta dig,» sade hon.
Han såg på henne med ett underbart leende.
»Dina tårar äro min bästa tröst.»
Bödeln stod bredvid dem med draget svärd, men hon vinkade honom tillbaka för att få tala ännu några ord med den dömde.
»Innan du var kommen,» sade hon, »lade jag mig ned på denna stupstock för att pröfva om jag kunde uthärda det.
Och då kände jag, att jag ännu bar fasa för döden, att jag ej älskar Jesus nog för att vilja dö i denna stund.
Och jag vill ej heller, att du skall dö, och mina böner hafva ingen kraft.»
Då hon sagt detta, tänkte han:
Om jag fått lefva, skulle jag ändock vunnit henne.
Och han var glad, att han skulle dö, innan han hunnit draga ned den strålande himlabruden till jorden.
Men då han lagt hufvudet i hennes händer, kom till dem båda en stor tröst.
»Nicola Tungo,» sade hon.
»Jag ser himmelen öppna sig.
Änglarna sväfva ned för att mottaga din själ.»
Det drog ett förvånadt leende öfver hans ansikte.
Skulle det han gjort för hennes skull vara värdt himmelen?
Han lyfte sina ögon för att se hvad hon såg, i detsamma föll bödelsyxan.
Men hon såg änglarna sväfva allt längre och längre ned, såg dem upplyfta hans själ, såg dem föra den till himmelen.
Det förefaller med ens så naturligt, att hon har lefvat alla dessa femhundra år.
Hur skulle man kunna glömma den lilla, blida jungfrun, det stora, älskande hjärtat?
Det måste åter och åter sjungas till hennes ära såsom det sjunges inne i de små kapellen –
Pia mater et humilis,
Naturæ memor fragilis,
In hujus vitæ fluctibus
Nos rege tuis precibus.
Quem vidi, quem amavi,
In quem credidi, quem dilexi,
Ora pro nobis!
Ut digni efficiamur promessionibus Christi
Santa Caterina, ora pro nobis!
DE SJU DÖDSSYNDERNA
Den lede frestaren ville drifva spott och spe med en vis munk.
Han klädde sig därför i en vid kappa och en stor, slokig hatt, så att ingen skulle känna honom, och begaf sig till den gamle, där han satt i biktstolen i domkyrkan och väntade på sina biktbarn.
»Vördige fader,» sade den lede fienden, »jag är en åkerbrukare och en åkerbrukares son.
Jag stiger upp med solen och glömmer aldrig att läsa min morgonbön, sedan arbetar jag hela dagen ute på fältet.
Min föda är bröd och mjölk, och då jag vill göra mig glad med mina vänner, undfängnar jag dem med honung och frukt.
Jag är mina gamla föräldrars enda stöd.
Jag har ingen hustru, och jag längtar ej efter kvinnor.
Jag går flitigt i kyrkan, och jag ger tionde af allt jag äger.
Vördige fader, du har hört min bikt.
Vill du nu ge mig aflösning?»
»Min son,» sade munken, »du är den frommaste man jag känt.
Jag vill gärna ge dig aflösning.
Låt mig blott först berätta dig hvad som för kort tid sedan tilldrog sig här på orten.
Det skall glädja dig, ty du skall få höra om många berömliga gärningar, och dock skall du kunna säga dig, att de, som utfört dem, voro arma syndare i jämförelse med dig.»
»Fader, du frestar till högmod,» sade mannen.
»Bevare mig Gud för så stor synd», svarade munken, »då du hört min berättelse, skall du tänka annorlunda.»
Och han förtalde:
Den stolte riddersmannen, som äger det stora bergslottet på andra sidan floden, beslöt en dag att gifta bort sin dotter med en rik och mäktig man, som hade henne mycket kär.
Men det var jungfrun ganska mycket emot, ty hon hade redan lofvat bort sin tro till en annan.
Så skref jungfrun ett bref till sin hjärtans kär och berättade honom hur hon af sin fader tvingades att tillhöra en annan.
»Därför bjuder jag dig många tusende farväl,» skref hon till honom, »och ber dig, att du ej kommer dig själf till någon skada för min skull, ty jag är dig trogen i mitt hjärta.»
Men riddaren, hennes fader, tog brefvet från budbäraren och förstörde det lönligen.
Så kom jungfruns bröllopsdag, och hon hälsade den med många tårar.
Men i kyrkan grät hon ej, utan sorgen satte sig fast i hennes anletsdrag och förstenade dem.
Och alla människor i kyrkan gräto öfver henne.
Riddaren, hennes fader, såg också hur sorgen förstenat hennes ansikte.
Då förfärades han öfver sin gärning.
Och då de kommo hem från kyrkan, kallade han sin dotter in i sin lönkammare och sade: »Kära, jag har handlat orätt mot dig».
Och ehuru han var en stolt man, föll han på knä för henne och bekände, att han begått en neslig handling och tagit hennes bref.
Ty han hade fruktat, att hennes älskade skulle kommit ridande med sina svenner och fört bort bruden med våld, om han vetat om bröllopet.
Hon sade till honom: »Det må vara din undskyllan, fader, att du ej vet hvad nöd du vållat.»
Och hon gick ut på höganloftsbron.
Där kom brudgummen ut till henne.
»Kära, hvi står en sådan sorg tecknad på ditt ansikte?» sade han.
Då svarade bruden: »Därför att jag har en hjärtans kär, som jag svurit att aldrig någonsin öfvergifva.»
Men han sade:
»Var ej bedröfvad för att du blifvit min hustru.
Jag har så stor kärlek till dig, att jag tror ingen kunde göra dig lyckligare, än jag skall göra.»
»Så tänka alla, som älska,» sade hon endast.
»Säg blott hvad jag skall göra för att drifva bort sorgen ur ditt anlete,» sade han, »och jag skall visa dig, att jag talar sant.»
Då tog bruden mod till sig och tänkte:
Jag vill säga det, törhända att Gud beveker hans hjärta.
Och hon talade om för honom, att hon och hennes älskade svurit hvarandra den eden, att den, som blef sviken af den andre, skulle döda sig på dennes bröllopsdag.
»Så att i dag dödar sig min älskade,» sade bruden.
Och hon sjönk samman i sin eländighet och låg tiggande vid brudgummens fötter.
»Låt mig gå till honom, innan han hinner att göra det!»
Då var det en sådan makt i kvinnans sorg, att fastän hennes man tänkte: ’låter jag henne gå till den, som älskar henne, så ser jag henne aldrig mer’, så besegrade han sig själf och sade: »Du må göra, som dig synes.»
Då stod hon upp och tackade honom under tårar.
Därpå gick hon in i salen till bröllopsgästerna, som stodo vid sina platser utmed de dukade borden och ifrigt väntade på måltiden, ty de voro mycket hungriga efter den långa ridten och den långa mässan.
»Gode herrar och fruar,» sade bruden till dem, »jag måste säga er, att jag med min mans tillåtelse denna kväll går bort till min käraste.
Ty han ämnar döda sig denna dag, därför att jag är honom otrogen.
Nu vill jag gå och säga honom, att jag blifvit tvingad.
Undren ej därpå, att jag går själf, ty i sådant ärende kan man ej finna bref eller bud, som är säkert nog.
Men eder ber jag: äten, dricken och varen lustiga, medan jag är borta.
Ty jag kommer åter, då jag räddat min kärastes lif.»
Men alla bordsgästerna gräto, då hon förtalde om den sorg, som hotade henne, och svarade henne: »Ingalunda vilja vi äta och dricka, medan du har sådan sorg.
Gå du, och då du kommer åter, skola vi börja måltiden».
– Och de gingo bort från borden.
Då bruden gick öfver borggården, var det stort larm borta vid stekarehuset.
Ty en småsven hade skyndat till köksmästaren och ropat till honom, att måltiden ej skulle äga rum på flera timmar.
Och köksmästaren hade bedröfvats vid tanken på sina stekar och rätter, som nu skulle fördärfvas.
Ett lispund smör kastade han i elden, och en korg ägg krossade han mot stengolfvet, därpå vräkte han omkull småsvennen öfver tröskeln och stod öfver honom med den stora kvasten lyftad till slag.
Men då bruden kom ut på borggården, bad hon honom släppa småsvennen, och han bevektes af hennes bön och lät genast vara att slå.
Och han utropade: »Prisad vare Gud, som gjort dig så huld.
Jag vill ej ytterligare bedröfva dig.»
Hvaruppå han bevarade maten under många timmar utan att till någon säga ett vredens ord.
Sedan gick bruden ensam genom den stora skogen, ty hon ville komma till den älskade till fots och utan följe, såsom man kommer till Guds moders kapell, då man är i stor nöd.
Men i skogen bodde en fredlös man, som var en röfvare.
Där denne låg i sitt snår, såg han bruden gå på vägen.
Hon hade ringar på fingrarna, guldkrona på hufvudet, tungt silfverskärp om lifvet och pärlor om halsen.
Då sade denne röfvare till sig själf: »Detta är endast en svag kvinna, hennes skatter vill jag taga.
Därmed har jag rikedom nog, jag kan sedan draga till ett annat land, öfvergifva detta usla lifvet i skogen och blifva en ansedd och ärlig man.
Men då bruden kom närmare, och han såg hennes ansikte, blef han maktstulen.
Ty Gud hade gjort henne mycket vän.
Han tänkte: »jag kan ej skada henne.
Hon är en brud, och jag kan ej låta denna väna jungfru komma plundrad till bröllopsgården».
Och han fruktade Gud, som gjort kvinnan sådan, samt lät henne gå.
I samma skog bodde en gammal eremit, som plågade sin kropp med att vaka i sex dygn och sofva endast det sjunde.
Han hade stiftat sig en lag, att om han ej fick ro att sofva under det sjunde dygnet, då måste han vaka sex andra dygn.
Ty han menade, att Gud ville det så.
Nu var hans sjunde dygn nästan gånget, utan att han fått sofva, ty många sjuka och sorgsna hade sökt honom.
Men då han visat dem alla från sig och ville lägga sig att sofva, fick han se bruden komma gående genom den täta skogen.
Och han tänkte för sig själf: »Hur skall denna vandrerska komma öfver den strida älfven, som svällt i natt och rifvit bort sin bro?
Hvarpå han öfvergaf sin lägerstad och följde henne till älfven och bar henne öfver den på sina axlar.
Men då han kom åter till sin håla, var hans tid utlupen, och han måste vaka ännu sex dygn för denna främmande kvinnas skull.
Men han ångrade sig ej, ty öfver henne var sådan ljufhet, att alla, som fingo se henne, voro glada att försaka något för hennes skull.
Så kom bruden fram till den älskades gård.
Men då hade hennes trolofvade gått in i en sal och stängt dörren med tunga lås.
Och då hon klappade på dörren, ville han intet öppna.
Ty han hade dragit svärdet och ämnade döda sig.
Jungfrun kunde hvarken ropa eller bedja, ty ångesten förtog henne rösten.
Men hennes tårar föllo strida på stengolfvet, och han hörde genom ekdörren hur hon snyftade.
Och han kunde ej döda sig, medan han lyssnade till detta, utan han öppnade för henne.
Då stod hon inför honom med knäppta händer och sade honom hur hon hade blifvit tvingad.
Och då han såg, att han ännu ägde hennes kärlek, lofvade han henne att ej döda sig.
Då smög hon sig intill honom, och han kysste henne, och de kände på samma gång all glädje och all bedröfvelse, som hjärtan kunna rymma.
Han sade till henne: »Du skall gå nu, ty du tillhör en annan.»
»Hur kan jag?
Men riddersmannen, som älskade henne, slet sig ur hennes armar och sade: »Jag vill ej förorätta honom, som lät dig gå till mig.»
Hvarpå han lät sadla tvenne hästar och red hem med henne till hennes faders gård.
Detta allt förtalde munken för den lede frestaren och visste ännu intet, med hvem han talade.
Och därpå frågade han honom hvilken af desse, som han omtalat, syntes honom hafva gjort det största offret.
Ty munken var en vis man och kände nogsamt, att ingen människa är så utan synd, som denne främmande sade sig vara.
Och genom denna berättelse menade han sig få veta hvilken af de sju dödssynderna, som var hans skötesynd.
Ty allt som han svarade, att fadern eller brudgummen eller bordsgästerna eller köksmästaren eller röfvaren eller eremiten eller älskaren offrat mest, skulle munken veta, om högmodet eller afunden eller fråsseriet eller vreden eller girigheten eller lättjan eller vällusten var den synd, som behärskade hans själ.
Ty den fromme mannen visste, att den dygd han mest beundrade hos andra, skulle han själf ha svårast att efterlikna.
Men den lede var så upptagen af sin egen lek, att han ej märkte munkens list.
»I sanning,» sade han, »det blir ej lätt för mig att svara på din fråga.
Det synes mig, som om brudgummen ej offrat mindre än älskaren, och att bordsgästerna ej gjort större offer än röfvaren.
De förtjäna alla det största ros.»
Och han menade sig svara så, som munken önskade.
»För Guds barmhärtighets skull,» utropade då den fromme munken, som blef mycket förfärad, »säg dock, att du föredrar en gärning framför de andra eller säg, att du håller ingen af stort värde!»
»Ingalunda, vördige fader,» svarade frestaren, »intet, som desse män gjort, håller jag för lätt.
Ej heller kan jag sätta den ene framför den andre.»
Men munken lade sina läppar ned mot hans öra och sade med flämtande röst: »Jag besvär dig, att du säger, att någon är den bäste.»
Men frestaren nekade och bad om aflösning.
»Då är du saker till alla de sju dödssynderna,» utbrast munken, »och du må vara djäfvulen själf och ingen människa.»
Som han sagt detta, störtade han ut ur biktstolen och flydde till altaret.
Och där började han läsa besvärjelsen: »Vade retro Satanas – – »
Men då den lede frestaren såg, att han förrådt sig, lät han sin kappa breda ut sig som ett par vingar och for upp mellan kyrkans skumma hvalf, som en stor, svart flädermus.
Det var ej heller nog därmed att han förfelat sin onda afsikt, utan af Guds nåd har det skett, att den vändts i välsignelse.
Ty munkens berättelse har sedan i långa tider använts för att utforska det, som bor i människan.
Om man väl nyttjar den, är den som ett nät i en fiskares hand.
Liksom detta kastas i hafvet och uppfångar dess fiskar, så är den gjord att kastas ut i människohjärtat och draga synderna upp i ljuset, att de må bekämpas och kufvas.
VÅR HERRE OCH SANKTE PER
Det var på den tiden, då Vår Herre och Sankte
Per nyss voro komna till paradiset efter att hafva vandrat omkring på jorden och slitit ondt under många bedröfvelsens år.
Man kan tänka, att det var en glädje för Sankte Per.
Man kan tänka, att det var annat att sitta på paradisets berg och se ut öfver världen än att vandra från dörr till dörr som en tiggare.
Det var annat att gå omkring i paradisets lustgårdar än att gå på jorden och ej veta om man skulle få husrum en stormig natt, eller om man skulle bli tvungen att vandra omkring ute på vägen i köld och mörker.
Man skall tänka sig hvilken glädje det måtte ha varit att ändtligen komma fram till rätt ställe efter en sådan resa.
Sankte
Per hade nog inte alltid kunnat vara säker på att allt skulle sluta väl.
Han hade väl ej kunnat låta bli att tvifla och vara orolig ibland, ty det hade ju varit nästan omöjligt för Sankte
Per, stackare, att förstå hvad det skulle tjäna till att de hade det så svårt, om Vår Herre var hela världens herre.
Och nu skulle aldrig mer någon längtan komma och pina honom.
Det kan man tro, att han var glad åt.
Nu kunde han riktigt skratta åt hur mycken bedröfvelse han och Vår Herre hade fått uthärda och hur de hade måst nöja sig med litet.
En gång då det varit så uselt för dem, att han tyckt, att han ej kunde stå ut längre, hade Vår Herre tagit honom med sig och börjat vandra upp på ett högt berg, utan att säga honom hvad de hade där uppe att göra.
De hade vandrat förbi städerna, som lågo vid foten af berget, och slotten, som lågo högre upp.
De hade kommit längre än till bondgårdarna och säterstugorna, och de hade lämnat bakom sig den siste vedhuggarens stengrotta.
De hade ändtligen kommit dit, där berget stod naket utan växter och träd, och där en eremit rest sig en hydda för att kunna bispringa nödställda resande.
Sedan hade de gått öfver snöfälten, där murmeldjuren sofva, och nått upp till vilda, sammanhopade ismassor, som stodo på kant och på stup, och där knappast en stenget kunde komma fram.
Där uppe hade Vår Herre funnit en liten, rödbröstad fågel, som legat ihjälfrusen på isen, och han hade tagit upp den lilla domherren och stoppat den på sig.
Och Sankte Per mindes, att han undrat om den fågeln skulle bli deras middag.
De hade vandrat en lång stund på de hala isstyckena, och det hade tyckts Sankte Per, att han aldrig hade varit närmare dödsriket, ty en dödskall vind och en dödsmörk dimma omsvepte dem, och så vidt han kunde förnimma, fanns där ej mer något lefvande.
Och dock voro de ej komna längre än till midten af berget.
Då hade han bedt Vår Herre, att han skulle få vända om.
»Ännu ej,» sade Vår Herre, »ty jag vill visa dig något, som skall ge dig mod att bära alla sorger.»
Därför hade de vandrat vidare genom dimma och köld, tills de nått en oändligt hög mur, som hindrade dem från att komma längre.
»Denna mur går rundt om berget,» sade Vår Herre, »och du kan ej stiga öfver den på någon punkt.
Icke heller kan någon människa få se något af det, som finns där bakom, ty det är här paradiset vidtager, och här bo de saliga döda hela bergsluttningen uppåt.»
Men Sankte Per hade ej kunnat låta bli att se misstrogen ut.
»Där inne är det ej mörker och köld som här,» sade Vår Herre, »utan där är grön sommar och klart sken af solar och stjärnor.»
Men Sankte Per hade ej kunnat förmå sig att tro honom.
Då tog Vår Herre den lilla fågeln, som han nyss förut funnit på isfältet, och han böjde sig bakåt och kastade den öfver muren, så att den föll ned i paradiset.
Och strax därpå hörde Sankte Per ett jublande lustigt kvitter och kände igen en domherres sång och blef storligen förvånad.
Han vände sig till Vår Herre och sade: »Låt oss åter gå ned på jorden och uthärda allt, som måste uthärdas, ty nu ser jag, att du talat sant, och att ett ställe finnes, där lifvet öfvervinner döden.»
Och de hade stigit ned från berget och börjat sin vandring på nytt.
Sedan hade Sankte Per ej sett något annat än detta af paradiset under långa år, utan bara gått och längtat till landet bakom muren.
Och nu var han ändtligen där och behöfde ej längta mer.
Nu kunde han hela dagen ösa fröjd med fulla händer ur aldrig sinande källor.
Men Sankte Per hade ej varit i paradiset i fjorton dagars tid, förrän det hände, att en ängel kom till Vår Herre, där han satt på sin stol, bugade sig sjufaldt för honom och sade honom, att en svår olycka måtte hafva kommit öfver Sankte Per.
Han ville hvarken äta eller dricka, och hans ögon voro rödkantade, som om han ej skulle hafva sofvit på flera nätter.
Så snart Vår Herre fick höra detta, stod han upp och gick för att söka Sankte Per.
Han fann honom långt borta i en utkant af paradiset.
Han låg på marken, som om han vore för utmattad att stå, och han hade rifvit sina kläder och strött aska i håret.
Då Vår Herre såg honom så bedröfvad, satte han sig på marken bredvid honom och talade till honom alldeles så, som han skulle gjort, om de ännu hade vandrat omkring nere i denna världens bedröfvelse.
»Hvad är det, som gör dig så sorgsen, Sankte Per?» sade Vår Herre.
Men sorgen var Sankte Per alldeles öfvermäktig, så att han förmådde ingenting svara.
»Hvad är det, som gör dig så sorgsen, Sankte Per?» frågade Vår Herre på nytt.
Då Vår Herre upprepade frågan, tog Sankte Per sin guldkrona af hufvudet och kastade den till Vår Herres fötter, liksom för att säga, att han ej ville ha någon del vidare i hans ära och härlighet.
Men Vår Herre förstod nog, att Sankte Per var så förtviflad, att han ej visste hvad han gjorde, så han visade ingen vrede emot honom.
»Du får ändtligen säga mig hvad som plågar dig,» sade han lika saktmodigt som förut och med ännu större kärlek i rösten.
Men nu sprang Sankte Per upp, och då såg
Vår Herre, att han ej endast var bedröfvad, utan också vredgad.
Han kom fram emot Vår Herre med knutna näfvar och gnistrande ögon.
»Nu vill jag hafva orlof ur din tjänst,» sade Sankte Per.
»Jag kan ej stanna en dag längre i paradiset.»
Och Vår Herre sökte lugna honom, såsom han fått göra många gånger förr, då Sankte Per hade brusat upp.
»Du skall visst få lof att gå,» sade han, »men först måste du säga mig hvad det är, som misshagar dig.»
»Jag kan säga dig, att jag väntade mig bättre lön, då vi båda utstodo allt slags elände nere på jorden,» sade Sankte Per.
Vår Herre såg, att Sankte Pers själ var fylld med bitterhet, och han kände ingen vrede mot honom.
»Jag säger dig, att du är fri att gå hvart du vill,» sade han, »endast du låter mig veta hvad som bedröfvar dig.»
Då ändtligen berättade Sankte Per hvarför han var olycklig.