Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ni smickrar mig – smålog Harald.
Liksom för att betaga honom denna tro, sade Irene med en röst, som skulle vara likgiltig:
– Jag ville lära mig alla orden utantill.
Jag kunde dem icke hittills.
Irene försökte kokettera, Irene var ju en qvinna.
Likväl hände, att hon rodnade djupt, ty Irene hade ... sagt en osanning.
Orden kände hon ganska väl; hon hade sjungit dem så ofta, att hon längesedan kunde alla orden utantill.
Hennes rodnad och ljufva förvirring verkade dock, att Harald första gången fann, att hon var skön.
Och han förstod, att hon icke var en engel, utan en menniska ... en menniska, som är tillgänglig för menskliga intryck, som kan bevekas af en menniskas böner, den vi kunna se varmt i ögat ... se och vänta gensvar tillbaka.
– Tycker ni om att sitta på denne grafsten?
– Ja, emedan jag gerna ville vara en af de döda, ty de äro säkert bättre än vi, som lefva.
Eller ha det bättre.
– Det är er kusin, som hvilar der?
– Ja, det är min kusin, och jag skulle vilja, att ... nej, jag skulle ändå vilja, att han lefde.
Jag tror jag skulle hålla af honom mycket.
Kanske älska honom – tillade hon med samma älskvärda koketteri, som nyss gjort henne förvirrad och nu åter bredde ett skimmer öfver hennes ansigte.
– Men jag har hört – invände Harald – att han icke dog i Finnland, utan hos en slägtinge utomlands.
Denne lille Henrik Henning omtalades i en af de onda sagor, om baronen, hvarmed kammarjungfrun och betjenten trakterat Harald.
Denne tyckte i allmänhet icke om lösa och obevista onda rykten om den eller den, men till följe af den antipathi han redan i första ögonblicket fattat emot baronen, var han, rätt eller orätt, mindre nogräknad i detta fall och han afhörde sina sagesmän med samma begärlighet, som barn lyssna till onda sagor berättade af deras sköterskor.
Dessa, sinsemellan litet afvikande berättelser, stämde dock in i det följande:
Baronens äldre bror var grefve och hette Henrik.
Det var en stolt och ridderlig herre, hög emot de höga, men ödmjuk emot de låga, god och gifmild.
I dessa fall var han en motsatts till sin yngre bror, hvilken i all sin dar krupit för de höga, men förtryckt eller varit hög emot de låga.
Henrik, den äldre brodren, var ägaren till Ristilä, då deremot den yngre brodren, dåvarande kaptenen Arvid Henning ägde endast några hemman, underlydande Ristilä.
Nu hände sig, att den äldre brodren fattade kärlek till en ung flicka af lägre börd, men af himlen begåfvad med skönhet och behag, och tvertemot brodrens föreställningar gifte han sig äfven med henne.
De blefvo lyckliga och hon skänkte sin man en son, som kallades Henrik.
Någon tid derefter kallade honom vigtiga angelägenheter långt bort utrikes, och då han dröjt en god tid utöfver den utlofvade, samt derjemte intet bref lemnade någon underrättelse om hans lif eller död, så blef den goda friherrinnan rubbad till sitt förstånd, så att man var nödsakad att sätta in henne på ett dårhus.
Den yngre brodren åtog sig då den lille Henrik och sades ha varit öm om honom.
Det såg äfven ut, som om han icke kunnat undvara pilten, ty när han en gång gjorde en resa till Tyskland, tog han det två-åriga barnet med sig.
Baron Arvid återkom väl jemte sin vän v.
Nit, men barnet hade dött i Lübeck, sade han och upptedde äfven skriftliga bevis öfver förloppet af sjukdomen.
Emellertid tros det, menade berättarene, att detta barn icke dog den naturliga döden utan att det blifvit dödadt eller lemnadt på någon öde kust, ty dels hade berättarene sjelfve, dels hade andra hört suckar och underliga läten på vinden och gården om en öde ö utom mycket annat godt, hvilket gaf dem anledning till djerfva kombinationer.
Det var klart, att det var den aflidne gossens ande, som klagade och gick och spökade, ty äfven spöken hade de sett.
– – Emellertid lät baronen i parken uppresa en minnessten öfver den döde gossen.
Efter flere års förlopp återkom dock barnets far, grefve Henrik, och det hade den verkan, att hans fru genast blef redig och så lefde de åter ett lyckligt lif på Ristilä.
Frukten af denna återförening var en flicka, som de kallade Helena.
Men ett halft år derefter dog barnets fader och modren förföll i ett vansinne eller sorg, som slutligen förde henne till grafven.
Såsom död hade hon varit lika vacker, som när hon lefde.
Nu blef baronen barnets förmyndare, men innan dess andra år dog äfven lilla Helena, fast sköterskan sade, att den dag hon blef bortkörd var barnet ännu så friskt och starkt, att det icke så snart derefter bordt dö.
Och sålunda blef baronen ägare till Ristilä och alla de andra egendomarne.
Efter Haralds inkast bleknade Irene och svarade:
– Jag sade orätt; han hvilar icke här, men detta är hans minnesvård.
Således hade Irene velat, att Harald icke skulle tro annat än att Henrik verkeligen hvilade här.
Hade Irene äfven af något ogrannlaga tjenstehjon fått höra onda gissningar; hvarföre bleknade hon; misstänkte hon sin egen far?
Det gjorde Harald ondt, att han vidrört en sträng så känslig och så ömtålig.
Han skyndade att godtgöra hvad han oskyldigtvis brutit och han svängde åter om samtalsämnet:
– Hvad tycker ni om solen, som går ned der vid kullen?
– Jag tycker, att solen är lycklig, som, hvarthelst hon må komma, alltid är älskad.
– Och det att vara älskad, är det då en så stor lycka?
– Älskad, ja ..... ja, det är en lycka ... den högsta lycka.
– Ni menar kanske, att man icke vill dö då?
– Ja, jag menar så:
När man är älskad, vill man lefva.
Men hvarföre gör ni mig sådana frågor?
– Dem gjorde jag utan beräkning, kanske omedvetet, och ... fröken förlåter mig?.....
Samma frågor hade ni kunnat göra mig; kanske jag ... svarat på samma sätt.
– Men ni är en man.
Hela verlden står ju mannen öppen, och hvad skulle han vilja dö, för det han ej är älskad!
Hvad menade Irene med detta ordet älskad, huru vidsträckt tog hon det?
För sådant skulle hon visst icke kunnat göra reda, och Harald gjorde väl bäst att icke fråga henne derom.
Att hon saknat ömhet i all sin dar, tycktes emellertid honom klart.
Det uppstod en tystnad, hvarunder Irene såg drömmande nedåt jorden och Harald med sin käpp afslog några veronikor, hvaraf på den platsen fanns ymnigt förråd.
Då Irene märkte detta, lade hon sin fina hand emellan käppens doppsko och den veronika, hvars öde det blifvit att nästa gång afmejas.
Hon såg upp på Harald med en vänligt förebrående min och sade:
– Nej, låt dem vara; de må så bra och vilja visst lefva.
De äro omgifna af slägtingar och vänner, som älska dem, som förstå dem.
Här liksom hejdade hon sig, men känslan blef henne öfvermäktig och med en röst, hvars tonfärg djupt rörde Haralds själ, utbrast hon:
– Vänner ja, och jag har ... ingen enda.
Med en sakta och tvekande röst sade Harald:
– Blommorna äro era vänner och tonerna era syskon.
De förstå er.
Med en blick, i hvilken tacksamhet, vemod och skälmskhet utgjorde beståndsdelar, svarade Irene:
– Men ni förstår väl, att jag omöjligen kan vara en så etherisk varelse, som med dem vore belåten.
Den förmenta prosan i dessa ord smittade Harald, så att han skrattade rätt hjertligt – jemte Irene.
– Magistern kommer ifrån pastor Ortman, är det icke så?
Han har väl sagt, att han beredde mig till min första nattvardsgång.
Det var en skön tid, den bästa i mitt lif.
Han var mig då såsom en himmelsk vän.
Hvarföre har han inte kommit hit nu mera?
Pappa har ändå aldrig varit oartig emot honom.
Nu berättade
Harald allt som läsaren redan vet om Stella, men hvaraf Irene hittills blott hört, att Ortman upptagit en fattig och värnlös flicka och nu uppfostrade henne såsom eget barn.
Tårar af glädje och rörelse glänste i Irenes ögon, när han slutat.
Hon såg på Harald med en viss beundran och utbrast:
– Gud måste säkert älska er mycket, efter han utvalt er till ett medel för ett högt och godt ändamål .....
Men jag vill se denna Stella, kanske kan hon bli mig en vän.
Ni måste laga så, att jag kan få se henne.
– Går det ej an, att fröken besöker den man, som beredt er till nattvarden?
Kan er far ha någonting deremot?
– Säkert måste jag vara ett elakt barn, ty jag skulle helst gått dit i hemlighet .....
Men jag finner, att ni har rätt; min far kan icke ha någonting deremot.
Och jag skall gå dit ensam – tillade hon med en ton, som menade: du får icke följa med mig dit.
De blefvo nu störda af steg och Irene reste sig upp ifrån minnesvården.
Assar syntes vid krökningen af vägen.
– Kors – utropade han – detta är romantiskt; herrskapet har haft ett rendezvous på en graf.
Assar menade ingenting illa med dessa ord, men som hans blotta åsyn, nu, icke behagade Harald, dender tyckte sig ännu ha så mycket att säga Irene, så behagade hvad han sade ännu mindre.
– Om herr kammarjunkaren nu varit i mitt läge och jag helt oförmodadt fått se er och fröken Irene här vid minnesvården, så nej minsann jag kommit på att kalla scenen romantisk.
Det var icke utan att Irene var ganska belåten med Harald, för det han sagt dessa ord.
Kammarjunkaren deremot visste ej rätt, huru han skulle taga dem; han visste icke rätt, om det passade sig att taga hymör eller ej.
Han åtnöjde sig med att säga:
– Herr magistern talar i gåtor, tror jag.
– Om så är – svarade Harald med en artig och förbindlig min – så ber jag om förlåtelse och lofvar bättra mig för framtiden.
Vi veta, att Harald icke genom sin närvaro ville förhindra kammarjunkarens möjliga framgång.
Men nu, då Harald var den störde och således hade äldre rättighet, så passade det sig icke att rymma fältet.
De gingo således en på hvar sin sida om Irene, och talande i likgiltiga ämnen nalkades de byggningen.
När de inkommo, funno de baronen och v.
Nit sittande der bredvid hvarandra och efter allt utseende nyligen införlifvade i ett lifligt resonnemang, ty baronen var helt röd och v.
Nit helt blek.
Baronen hade troligen icke hört deras sakta steg, ty när dörren öppnades, for han upp, såsom han blifvit öfverraskad och han talade ingenting vidare med v.
I parenthes, så var det v.
Nits nyktra afton nu; tre sådana hade han i veckan, orsaken till hvilket bör sökas i den omständighet, att baronen icke fann för godt att bevilja honom hans lystmäte vidare än söndagen och för resten hvarannan dag.
Harald hade redan tillförene en och annan gång kommit öfver baronen och v.
Nit, då de suttit vid hvarandra och efter allt utseende varit införlifvade i någon vigtig diskussion.
På tu man hand med v.
Nit tycktes baronen varit med honom särdeles förtrolig, men i vittnens närvaro ådagalade han en särdeles likgiltighet för denne «ungdomsvän.»
Kunde det vara af högmod, eller var det icke snarare af någon giltigare, djupare och svartare anledning?
Inkommen i sin trefliga kammare – så mycket trefligare, emedan det var hans enskilta rum, ty lektionerna gåfvos i gossarnes rum, hvilken grace sällan göres en informator – tog han sin pipa och begynte spatsera af och an i sin kammare.
Han funderade just på förhållandet mellan v.
Nit och baronen.
Hvarföre skulle baronen, den der i allmänhet äfven i Haralds ögon dokumenterat sig såsom en gnidare – ty att han åt informatorn gaf en god lön nog o. s. v., kom sig, emedan han väl trodde sig eljest icke fått någon – hvarföre skulle han, denne blodsugare emot sina underhafvande, så der gratis underhålla denne v.
Nit, tillochmed emot honom vara liberal.
Hvarföre, om ej han hos denne stått i någon stor förbindelse, större än den föregifna: en tjenst bevisad honom af denne i deras ungdom?
Ja, än mer, hvarföre, om han icke hos denne stått i ett visst beroende?
Att lösa detta problem, spatserade han der och rökte en pipa och två och tre, men kom lika långt, som han förut kommit ... till blotta hypotheser.
Och kunde han väl komma längre ... omöjligt.
Han brann väl af begär att nysta upp den trassliga garnhärfvan, men han hittade icke på dess lämpliga ända.
Uttråkad af fåfängt grubbel lade han slutligen pipan ifrån sig, drack ett glas vatten och redde sig till sin nattliga hvila.
En varm och väl bäddad säng är dock någonting skönt här i verlden!
Huru mången lycklig anser sig icke ännu lyckligare, då han får bege sig dit!
Och huru mången olycklig och svårt pröfvad person räknar icke timmarne och minuterne, tills han åter får ge sig åstad till sin bädd.
För den lycklige är den kroppsliga hvilan en hufvudsak; men den olycklige vet, att han i sin vänliga säng snart kommer till sömnens milda land, der han njuter en stunds lisa, der han är omedveten om det förflutna och det kommande, omedveten om olycka och qval, smälek och nöd.
Harald somnade i allmänhet ganska snart, så att han icke ens behöfde betjena sig af sömngifvande lektyr.
Men nu kunde han icke annat än i sitt minne återkalla sednare delen af denna dag.
Han mindes Stella och Erik, den ömhet, som var emellan dem begge samt emellan honom och dem.
Men snart dukade dessa tankar under, och han såg Irene, der hon satt på grafstenen i sin fina och luftiga ljusblåa klädning, och höll de noter han skrifvit i sin hand.
Han mindes, huru hon rodnade, huru hon såg ut, då hon bleknade.
Han mindes, hvad tonfärg hennes röst antog, då hon sade:
Det rann honom nu så bjert i hågen, huru hon den ena gången med en ädel själs fina koketteri bjöd till att säga för litet, och huru hon den andra gången med naturbarnets ädla uppriktighet sade förmycket.
Det föll honom in ett hugskott:
«säkert är jag den enda menniska, för hvilken hon sagt något sådant.»
Han ville förkasta detta hugskott, såsom alstradt af en fåfäng själ men ... det återkom.
Då erfor han en känsla såsom af tacksamhet, och hans hjerta började slå oroligt och ljuft.
Åter förkastade han denna tacksamhetskänsla, och han mådde bättre dervid, men hans hjerta slog ändå oroligt och ljuft.
– O – hviskade hans själ – om jag kunde bli den, för hvilken hon sade än mer, än hvad hon sade nu!
Den, åt hvilken hon kunde säga: jag älskar dig mera, än markens veronikor, mera än jordens grönska och himmelens blånad.
Men åter lurade ett hufvud fram i bakgrunden af hans vackra tafla.
Irenes far.
Vaggad hit och dit af minnen och önskningar, af ljufva syner och hemska, föll han sluteligen i en dvala, som liknade sömn, men der de olika skuggbilderna och föreställningarna ännu envisare stridde om platsen, än om han varit vaken.
Ur detta tillstånd väcktes han af klagoljud och dofva steg.
Harald satte sig upp i sin säng, för att förvissa sig, att han var vaken.
Ja, han var vaken, och stegen och klagoljuden voro verkliga.
Harald var i allmänhet icke just lättskrämd, men denna gång kände han någonting likt fruktan isa sin ryggrad.
Han grep instinktmessigt i vattenkarafinen och drack derur med mycken ifver.
Det kalla vattnet uppfriskade honom, så att han reste sig upp från sängen och tog på sig några klädespersedlar.
Han gick sakta några steg och lyssnade åter; ja, han hörde ljud, som berättigade honom att tro, det någon var stadd i den yttersta nöd.
Han ämnade taga ljuset i handen och gå på vinden för att se efter, hvad der kunde vara på färde.
Men då han ännu kände någonting likt fruktan, drack han ännu ett glas vatten, hvilket dock denna gång icke ville lifva hans mod.
Hastigt mindes Harald, att han nyligen, för händelse af enskilt fremmand, reqvirerat ifrån staden en korg med «starka varor» och att han tillsagt pigan att ställa den i garderoben.
Budet hade kanske ankommit, medan han var hos sina vänner derborta.
Han gick således till garderoben för att sondera förhållandet.
Blott en tapetserad brädvägg skiljde garderoben ifrån vinden och här hörde han stönandet och stegen än tydligare.
Han ville dock icke ge sig tid att lyssna nu, utan började söka korgen.
Efter några minuters sökande fann han den verkeligen.
Pigan hade ställt den i en nisch och kastat något skynke deröfver, troligen för att sådana fula saker måtte vara så undangömda som möjligt.
Harald grep ifrigt efter en punschbutelj och tog sig derur en rätt god klunk.
Nu tyckte han sig ha fått mod att stiga ur sin kammare och ut på vinden.
Han medtog en jagtknif och en laddad pistol, i händelse af öfverfall.
Just då han lade handen på låset, tycktes stegen närma sig.
Åter tog Harald sig en duktig klunk, öfvertygad som han blef af den förra, att drycken ökade modet.
Den andra klunken hade den verkan, att icke allenast hans mod blef ökadt, utan äfven hans skarpsynthet och hans list.
Han började finna, att det kunde vara bättre att stiga ut på vinden sakta och utan ljus.
Och så gjorde han äfven.
Harald var en menniska, som icke just förkastade tron på andar, och om han icke just trodde på såkallade spöken, så önskade han i alla fall helst att slippa se sådana.
Man skall således ej undra så mycket, att han medelst konstiga medel sökt öka sitt mod.
Sedan han passerat de båda dörrarna, befann han sig nu på vinden.
Vinden var upplyst blott af tvenne fönster och man hade ju dessutom redan natten emot den första Augusti, så att Harald icke såg just så särdeles klart.
Hvad han dock såg, var en hvit eller grå figur, som med tunga och afmätta men ändå sakta steg gick der af och an under ett ynkeligt pustande.
Harald, som redan lemnat all rädsla ifrån sig, placerade sig i ett hörn, derifrån han tyckte sig kunna så väl se, som höra rätt väl.
Han hade suttit der ett par minuter och ärnade just stiga upp och gå till gestalten, för att förmå den att antingen försvinna eller säga någonting, då gestalten ändteligen gaf ifrån sig en skrattlik gråt och hviskande sade:
– Min själ är evigt förlorad; det gifves ingen frälsning.
– Din själ är icke evigt förlorad, blott du underkastar dig ett nesligt straff.
Fall ner för den verldsliga öfverheten och bekänn ditt brott.
– Jag har icke styrka dertill.
Jag vågar icke.
– Din själ är då evigt förlorad.
Och så började den gråa gestalten åter pusta, gråta och qvida.
Han tog några steg och var nu tättinvid Harald och hviskade:
– Du svarta ande, hvad menar du?
– Jag menar, att du är olycklig, då du är brottslig – hviskade Harald tillbaka.
– Du vet då allt.
– Jag är hitsänd att plåga dig.
Skulle icke jag veta allt?
Men menar du du icke kunde försona en del af det onda?
– Ja, qvinnan i grafhvalfvet, henne kunde jag laga derifrån.
Men han som lemnades på den obebodda öde ön, huru mån’ det gått med honom och flickan, som förbyttes och försvann ... dem kan jag icke mera hjelpa.
– Så hjelp den du kan – sade Harald allt hviskande.
– Men då du är en ande, hvarföre kan du inte hjelpa henne?
– Vi andar kunna icke hjelpa er menniskor med annat än varningar.
Hon behöfver inga varningar, ty hon är god.
Vid dessa ord råkade Harald litet höja på sig.
Gestalten häraf förskräckt gaf till ett gällt skri och nedföll sanslös mot golfvet.
Då fann Harald för godt att öfverge sin plats och skynda till sin kammare efter ljus.
När han återkom, såg han v.
Nit ligga der med fradgande mun och knutna näfvar.
Han var klädd uti en alldeles egen och besynnerlig hvit drägt; på hufvudet hade han en ganska märkvärdig svart mössa, försedd med horn och andra sirater.
Skulle Harald nu haft lust dertill, så hade han i sanning gifvit till ett gapskratt, ty så besatt såg v.
Nit ut vid ljussken.
Han liknade något så när en biherde, som utstyrt sig i sin embetsdrägt för att taga in en svärm.
Harald öfverlade, hvilketdera var bättre att afvakta v.
Nits uppvaknande ur sin svimning med ljus i handen eller ej.
Han stannade för det sednare – det kunde vara af sin nytta, att v.
Nit icke finge veta, att Harald sett honom i en sådan drägt.
Harald stänkte hans tinningar med vatten, och då v.
Nit började röra på sig, släckte Harald ljuset under utrop:
– Herr v.
Nit, hvad felas er?
– Ack, är det magister Thalberg – svarade v.
Nit, i det han reste sig upp – förlåt mig, jag har säkert oroat magistern, men det händer mig någon gång, att jag blir somnambulist.
– Visst blef jag litet haj – svarade Harald – men det har ingen fara, då saken inte var desto värre.
Gonatt nu, herr v.
– Gonatt, gonatt, herr magister.
Harald förstod, att den andra hviskande rösten äfven var v.
I sitt clairobscura sömngångare tillstånd hade han låtsat spela två personer, och liksom i drömmen en enda person öfvertager fleres roller, liksom i drömmen de agerande personerne skenbart äro många, men i verkligheten blott en, så hade v.
Nit nu äfven förändrat röst efter det förmenta subjektet, som talade.
Så underligt det än kan låta, så hände likväl, att Harald, genast han kom i sin kammare, klädde af sig och somnade in utan att det minsta drömma.
Kap. VI.
Ett vigtigt kapitel nog.
Irene hade i flera dagars tid ämnat att af fadren begära lof att besöka pastor Ortman, men antingen hon nu så fruktade denne far eller hade en dunkel aning om att anledningen till hennes lust att besöka sin andlige lärare kunde vara någon annan, än den hon medgaf, nog af, hon hade ännu icke vågat fram med sin anhållan, och hon hade länge mödat sin hjerna med att utfinna ett rätt lämpligt tillfälle dertill.
Mången har i sin värma för tonernas konst kanske till följe af egenkärlek gått så långt, att påstå det menniskor djupt intagna af musik och toner, måste, oaktadt möjliga på ytan liggande fel, i grunden vara milda, goda och ädla.
I denna sin åsigt fara de, gunås så visst, ganska villse.
Kanske att det är det första gudomliga fröet, som träffadt af toner sätter själen i en ljuf rörelse, men om nu detta frö är helt och hållet förqväfdt af passioner och brott och aldrig eljest gör sig gällande än vid samklang med toner, dess syskon, så kan man icke mera kalla dess ägare mild, god och ädel.
Låt vara att Achilles, på hvars vilda sinne tonerna verkade ljuft, i grunden var, hvad skaldefadren Homerus ofta kallar honom, otadelig; låt vara att de röfvarhöfdingar, (hvilkas öden vi med sådan förtjusning genomgingo i vår barndom), då de strängade sin mandolin och djupt upptinade deraf och smälte i tårar verkeligen voro hvad vi äfven älskade att anse dem, fallna englar, af ett oblidt öde drifna till ett rysligt handtverk; säkert är i alla fall, att äfven de nedrigaste och svartaste karaktärer, på hvilkas hjertas botten finnes intet godt, stundom äro mycket intagna af musik.
Det är kanske den enda hyllning de gifva åt det gudomliga, men sjelfva äro de ändå dåliga, nedriga och svarta; det goda fröet, som kanske fanns till i ett aflägset fordom, är ändå förqväfdt.
Musikens godhet och värde skämmes dock icke derigenom, att några dess älskare kunna vara sådana; fastmera bevisar hon sin mångsidighet och fullkomliga oberoende af hjertats godhet.
Vill man icke vara nöjd med en sådan uppfattning, så betänke man att äfven skenheligheten är en hyllning, som Lasten skänker «Dygden» och söke att uppställa en analogi passande in med författarens mening.
Om vi nu ponera, att baronen Arvid Hennings karaktär var nedrig och svart, så bör det således ändå icke förvåna oss, att baronen älskade musik med passion och i sina tidigare år varit en god violinspelare.
En dag, litet före den utsatta musiktimman, som var emellan kl. tolf och ett spelade
Irene en rörande vacker «Lied ohne Worte» af honom, som genom denna art kompositioner brutit en, om ej vidsträckt, dock ny väg i musiken ...
Mendelsohn Bartoldy.
Baronen satt och hörde uppå och tycktes mycket intagen, då Harald inträdde.
Detta ögonblick ville Irene begagna, dels för att fadren var kanske vekare stämd af musiken, dels för det Haralds närvaro gaf henne mod.
Irene beräknade äfven ganska riktigt den omständighet, att hennes far, då Harald var närvarande, mindre skulle visa sig omedgörlig.
– Min far – sade hon med en röst af konstladt mod – pastor Ortman har förvånat sig öfver, att jag inte i år mera, liksom jag förr alltid då och då plägade, gått och helsa på honom i hans trefliga boning.
– Det borde han icke undra öfver – svarade baronen – det kommer sig deraf, att du blifvit äldre och sådant icke mera lämpligen låter göra sig.
– Men är det då någonting ondt i det, att jag någon gång besöker den, som beredt mig till min första nattvardsgång?
Kan någon klandra sådant?
– Ja min dotter; du har inträdt i de förhållanden, som icke mera tillåta allt hvad man gerna tillåter ett barn.
Du är redan en fullvext qvinna.
– Men han är ju prest och dertill min andlige lärare?
– Ja än sedan; prester äro icke alltid de bäste.
Baronen hade till en del icke orätt, liksom hans dotter till en del icke så alldeles rätt, men den malitiösa snörpningen på underläppen gjorde dock, att tillochmed en mera opartisk åhörare än Harald skulle tyckt honom haft fullkomligen orätt, som nekade sin dotter någonting så oskyldigt.
Baronen kastade en blick på Harald, som äfven dervid råkade kasta upp ögonen.
Dennes forskande och lugna min lär ha verkat, att baronen åter hopbandt den afbrutna tråden med inkastet: