Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende å första kammarens bildande skulle jag önska, att rösträtten blefve fastare bestämd genom grundlagen än nu enligt förslaget är fallet, och jag söker mina skäl hos förslagets förfäktare.
En af dem, som i går yttrade sig med skicklighet och värma, förklarade, ett röstskalan, efter hvilken val till ledamöter i landstinget sker, är ytterst orättvist, och att han önskade ändring deri.
Jag medgifver, lika med honom, att denna skala verkligen icke är rättvis, och önskar, att, innan grundlagen bygges på densamma, man först måste göra den rättvis och sedermera göra den fast.
I afseende å valbarhetsvilkoren till nämnda kammare, såge jag helst, att de måtte försvinna, ty äro valkollegierna goda, behöfvas de icke, och man har då alltid olägenhet af att nödgas utesluta personer, som ega förtroende och duglighet, men ej uppfylla de erforderliga qvalifikationerna.
Skola åter nödvändigt dessa qvalifikationer finnas, böra de ega någon betydelse, så att en person, hvars valbarhet grundade sig på en egendom, taxerad till 80,000 R:dr, verkligen måste ega densamma, d. v. s. att den ej finge vara intecknad till sitt fulla värde, och likaså den inkomst, som ger valbarhet, vara bevislig, icke blott grunda sig på en godtycklig uppgift.
Beträffande andra kammaren, vill jag också framställa några vördsamma anmärkningar.
Jag skulle önska att valrätten till denna kammare måtte sänkas så lågt som den till den första.
En af dem, som med mig arbetat gemensamt för åstadkommande af ett nytt förslag, har visserligen bär yttrat särdeles demokratiska åsigter, hvaraf man kunde tro, att de med honom för öfrigt liktänkande skulle halva för afsigt att gifva Den 7 December. hela massan af Svenska folket valrätt till andra kammaren, men detta är ej min mening, och jag har ej heller någonsin hört honom försöka öfvertala oss att antaga ett sådant förslag.
Jag går ej vidare i mina förskräckligt demokratiska åsigter, än att jag önskar, det man måtte vara så liberal och tillåta, att samma personer, som hafva valrätt till den första kammaren, äfven måtte få deltaga i val af den andra.
Om man anser detta farligt, skulle man kunna införa den förbättringen, att låta rösträtten blifva lika till båda kamrarne, hvilket enligt min mening blefve en stor vinst, då derigenom deras farhågor blifva minskade, som frukta en lika valrätt till båda kamrarne, och man dessutom undviker att få valrätten grundad på bevillning.
En talare har mot detta förhållande, att bevillningen utgör grund för valrätten, framställt skarpa anmärkningar, bestridda af en annan talare, en af Konungens rådgifvare, som ansett det vara ett hjernspöke, att bevillningen skulle kunna försvinna, och förklarat, att dermed vore ingen fara.
Jag erkänner villigt, att jag i financiella frågor icke kan sätta mitt omdöme emot hans, men vill dock icke undertrycka den förhoppning, att landet kan komma i den lyckliga ställning, att bevillning icke behöfves.
Om vi se på K. M:ts Nåd.
Propos. om Statsverkets tillstånd och behof vid denna riksdag, linna vi, att de ordinarie inkomsterna upptagas till 8,900,000 rdr och de extra ordinarie till 27,600,000 rdr, samt att utgifterna icke uppgå till fullt detta belopp, och att således verkligen ett litet öfverskott eger rum.
Nu är det visserligen klart, att allmänna bevillningen, som utgör 2,700,000 rdr, äfven behöfves, och att för denna gång ingen anledning finnes dertill, att den skulle försvinna, men dessa 2,700,000 rdr äro ju en så ringa del af statens hela inkomstsumma, och vi hafva sett, huru obeskrifligen lätt vissa af inkomsttitlarne stigit med ända till 8,000,000 rdr under några få statsregleringsperioder.
Det synes mig således icke alldeles omöjligt, att vi kunna komma i den ställning, att vi kunna undvara bevillningen, helst åtskilliga utgifter, som nu förekomma å riksstaten, troligen komma att öfverföras på landstingens utgiftsstat, såsom t. ex. anslagen till allmänna undervisningen, hvarigenom utgifterna härför komma att rättvisare drabba dem, som deraf hafva fördel.
Denna betraktelse har ökat min önskan att i rösträtten lå en garanti, som gör census obehöflig.
Det är klart, att de anmärkningar, som i afseende på arbetsordningen kunna göras mot det hvilande förslaget, icke ensamma böra föranleda till dess förkastande, men, jemte de principiella anmärkningar, jag i mitt förra anförande gjort, får jag nu såsom en ytterligare önskan framställa, att sättet för afgörandet af stasregleringsfrågor måtte förändras, och skulle jag dervid vilja förorda det sätt, som en af förslagets egna förfäktare, Gr. af Ugglas, framställt.
Jag tror, att med iakttagande af de anmärkningar, jag här gjort, det hvilande förslaget skulle blifva, visserligen icke godt, men väsendtligen förbättradt och icke heller möta något särdeles befogadt motstånd inom Borgare- och Bonde-Stånden, då, 390 Den 7 December. sorn sagdt, de allra flesta anmärkninoarne och förslagen till deras afhjelpande just blifvit framställda af män, som här förordat förslaget.
Äfvenledes önskar jag, att några förändringar i de öfriga grundlagarne måtte vidtagas.
Enligt 87:de §:n R. F., sådan den i K. M:ts Nåd.
Propos. är föreslagen, tillerkännes kyrkomötet delaktighet i lagstiftningen angående kyrkolag.
Häremot har jag intet att anmärka, men tror, att, om det ock är rätt att kyrkomötet får något inflytande på kvrkolagstiftningen, är det dock alldeles origtigt, att sedan K.
M. och representationen antagit en lag, den skulle kunna förkastas af en annan makt, kyrkomötet.
Detta är stridande mot de åsigter, som i alla andra länder gjort sig gällande.
Mig förefaller det rättare, om det stadgades att Konungen ej må till riksdagen framställa förslag till stiftande, ändring eller upphäfvande af kyrkolag, eller till sådant af Riksdagen för dess del beslutadt förslag lemna sitt bifall, med mindre förslaget blifvit af kyrkomötet godkändt.
Vidare önskar jag, att 37:de §:n R.
F. måtte helt och hållet utgå.
Jag tror mig förut hafva framställt skäl för den åsigt att genom förslagats antagande konnngamaktan skulle försvagas, men i alla fall önskar jag, att den åtminstone ej måtte försvagas på det farligaste af alla sätt, nemligen så att den blefve löjlig, och löjlig skulle den göra sig, om, efter förslagets antagande, Konungen utnämnde Adelsmän.
Jag fordrar detta älven för vår egen skull, ty det vore verkligen ett hån mot R. o. Ad., om denna § finge stå qvar.
Man må vara nöjd med att hafva tillintetgjort vår politiska makt, men man har ej rätt att sedermera håna oss.
Yttermera anhåller jag, att 114:de §:n, för så vidt den innefattar något, som rör R. o. Ad., måtte ur R.
F. utgå.
Man kallar oss det privilegierade Ståndet, och jag har återfunnit samma uttryck i en af mig förut åberopad brochure af högt ursprung, men hvad är i delta ögonblick vårt enda privilegium?
Det är vårt forum privilegiatum.
Jag måste dock tillstå att, om vi förlora vår representationsrätt, finnes icke det ringaste skäl, hvarföre vi skulle motsätta oss att beröfvas äfven detta privilegium.
Äfven de öfriga grundlagarna böra sättas i full harmoni med det hvilande förslaget.
Jag fäster visserligen icke särdeles mycket afseende vid tidningarnas klander, och då de för två år sedan sökte göra misstänkt den känsla, som utan tvifvel är hos mig den renaste, min fosterlandskärlek, förorsakade detta mig icke en enda sömnlös natt.
Jag antager dessutom med goda skäl, att dessa tidningars ställning till den nya representationen skall blifva bättre än till den nuvarande, men, det oaktadt, kan jag icke annat än önska en förändring i 3:e §:n 6:te mom.
Det må vara en vacker pietet hos förslagets författare att han icke föreslagit någon ändring i den § af T. O., som genom straff och böter skyddar R.
St:r mot smädelser, men jag tror, att folkets värdighet fordrar, att den blifvande Riksda - Den 7 December.
391 gen får åtnjuta samma skydd, och att således i T.
Oms 3:e §: 6:e mom. göres ett tillägg, enligt hvilket smädelse mot
Riksdagen belägges med samma straff, som förut mot R.
Afven Successions-Ordm måste förändras samtidigt till öfverensstämmelse med den nya R. 0:n.
Konungen dör utan att efterlemna några manliga bröstarfvingar, men hans efterlemnade
Drottning sig i välsignadt tillstånd befinner, skola R.
St:r samlas för att besluta angående regeringen (S. O. § 2), likasom de, om hela konungahuset på manliga sidan utginge, skola sammanträda i och för konungaval (§ 9).
Jag medger visserligen, att någon anledning till snar förändring häraf icke förefinnes, det Gud ock förbjudel men jag tror det vara klokt att, på samma gång man antager ny R. O., man ställer så till, att om denna sorgliga händelse en gång inträffar, man icke står alldeles rådlös.
Det är ett annat stadgande i S. 0:n, som visserligen är af mindre vigt, men som likväl måste tagas i betraktande.
Enligt dess 8:de § får ej prins af det Kongl, huset blifva regerande furste af utländsk stat utan R.
Afven denna § bör ändras till öfverensstämmelse med de öfriga grundlagarna.
Några yttranden hafva här blifvit fällda, som jag antecknat och ernat bemöta, men jag finner R. o. Ad:s otålighet giltig och skall icke dermed upptaga Ståndets tid.
Jag ber blott att få svara ett enda ord på en anmärkning, välvilligt och vänskapsfullt rigtad mot mig.
Jag hade den olyckliga liknelsen om eldsvådan, och med anledning deraf har en talare yttrat att den eld, som blifvit antänd, alldeles icke var någon eldsvåda, utan ett ljus, satt för att lysa, och att ansvaret således icke kunde drabba den, som tändt ljuset, utan den, som ovårdsamt handskats med elden.
Jag vill ej härom tvista, men anhåller att till mina vänner få framställa den vördsamma önskan, att, om de till mig vilja sända ett ljus, hvaraf jag utan tvifvel kan vara i behof, de icke må till ljusstake välja en krutkagge.
Jag har nu slutat mina anmärkningar och har endast några få ord att tillägga.
Under nära fyra århundraden hafva flera af Sveriges konungar tid efter annan försökt att tillintetgöra den Svenska Adeln eller minska dess inflytande, och de hafva under sednare tider deri verksamt understödts af åtminstone tvenne af Riks-Stånden och de sympatier, sådana försök inom landet uppväckt.
Det oaktadt stå vi här ännu qvar, stå här med rätt att försvara icke våra rättigheter, ty om dem vill jag icke tala, och på dem har jag ingen tanke, utan hvad som för oss är dyrbarare, nemligen fosterlandets lugn och lycka.
Man kan undra öfver, huru en enskild klass af medborgare kan inom sig hafva en sådan lifskraft, att den efter sådana strider och med sådana motståndare ännu kan lefva och verka.
Förklaringen är oss gifven af en författare i Post- och Inrikes-Tidningar, som säger, att en sekelgammal institution lefver ännu en liten tid, sedan yxan är satt till dess rot.
Nu, Mina Hrrl är yxan satt till roten, vi må icke förneka det, vi må icke göra oss några 382 Den 7 December. illusioner.
Men derför att yxan just nu är satt till roten, derföre hafva vi ock ännu en liten tid att lefva.
Man har frågat oss, hvem som svarar för, att R. o. Ad. alltid skall vara konungskt.
Derföre svara vi, sjuhundrade.
Låtom oss derföre använda den lilla tid, som ännu återstår oss så, att, då det gamla trädet en gång faller och dess krona multnar i stoftet, vi förvärfvat nya stöd åt den krona, som står högre än våra!
Starka och ihållande bifallsrop samt häftiga rop på propos. följde på detta anförande, så att Hr Gr. o. Landtm, måste äska tystnad medelst klubbslag.
Om Hrrme ropade mindre högt, så hade de längesedan fått ett bevis på, att litet tålamod ej kan skada, äfven då sinnena af politiska känslor äro som mest upprörda.
Ehuru jag under den långa debatten antecknat åtskilligt, hvarpå jag tänkt att svara, har jag dock trott mig böra afstå derifrån, helst jag anser mig kunna med lugn göra det, då föreg:de talare redan på ett så lysande sätt bemött de emot förslaget gjorda anmärkningar.
Ropen på propos. visa äfven, hvad ingen kan undra på, att församlingens tålamod är uttömdt, sedan debatten nu snart räckt i 24 timmar, och att R. o. Ad. längtar efter den afgörande voteringen.
Af detta skäl är jag nu färdig att afstå ifrån min af grundlagen bevarade rätt att yttra mig, dock endast med det vilkor, att samtlige de talare, som ännu anmält sig, äfven göra det.
— Jag får derföre hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla, det Hr Gr. täcktes framställa den fråga, h uruvida dessa
Hrr behagade hvar och en för sin del afstå från att vidare tala i ämnet.
Skulle de ej alla dertill finnas beredvilliga, anhåller att åter få ordet.
Landtm., att af det vilkor, som Frih.
Hamilton förmält sig vilja fästa vid afståendet från ordet, blefve en gifven följd att han fortfarande komme att deraf sig begagna, ty någon framställning från Hr Gr. o. Landtm, till de ledamöter, som begärt ordet, att derifrån afstå, komme ej att ega rum, enär Hr Gr. o. Landtm, ansåge sig vara dertill alldeles oberättigad.
Det måste bero på hvar och en ledamot att sjelf afgöra, huruvida han vill begagna sin grundlagsenliga rätt att yttra sig eller icke.
Det är något hårdt att nödgas tala i en stund, då Husets tålamod är så uttömdt som nu, och då man ej kan våga hoppas att ej blifva afbruten af nya rop på propos.
Jag skall derlöre, med förbigående af hvad jag antecknat, blott med några få ord upptaga R. o. Ad:s tid.
Många ledamöter ropade härvid ånyo på propos.
Den 7 December. 393 Mina Hrr! det är ej mitt fel, att mitt vördsamma förslag ej vann någon framgång!
Sedan Hr Gr. och Landtm, nu förklarat, att jag har ordet, vet jag dock, att han skall veta skydda min af grundlagen medgifna rätt att i en så riksvigtig (råga uttala min mening, och denna rätt laren J således ej kunna beröfva mig, om J än ropen aldrig så mycket på propos.
Hvad är det då, när man blott ser på hufvudsak, ej på de många sidohugg man tillåtit sig mot det hvilande förslaget och dess författare, som de emot detsamma gjorda anmärkningarna gå ut på?
Man säger sig frukta, att de samfälda valen skola lägga all politisk makt i händerna på blott en enda klass af medborgare, nemi. på de minst bildade.
Deraf fruktar man vidare den följd, att alla konservativa elementer skola saknas i den nya representationens båda kamrar, hvaraf man förespeglar de största framtida vådor för samhällets högsta och dyrbaraste intressen.
Hvad är det då man önskar att bevara, att konservera?
I främsta rummet religionen och kyrkan, som skulle komma att sakna särskilda målsmän inom representationen.
Religionen, vår evangeliskt-lutherska lära, står under ett högre skydd, än att behöfva försvaret af några svaga dödliga, det är min fulla och lefvande öfvertygelse.
Gud skall nog hädanefter, som hittills, veta att skydda den åt sin kristna församling.
Hvad åter kyrkan angår, det yttre stödet för denna religion, med sina mer eller mindre hierarkiska former, vore det illa bestäldt, om efter trenne århundradens ostördt herravälde, och då under hela denna långa tiden så väl själavården som folkets uppfostran i öfrigt varit den anförtrodd, folket skulle vara så liknöjdt för densamma, att dess valde representanter ej deråt egnade all den omvårdnad, hvaraf denna kyrka blifver i behof.
Dernäst påstår man, att konungamakten skall blifva försvagad, då den ej mera har det stöd, den hittills funnit inom ståndsrepresentationen.
Jag lemnar nu derhän, huruvida den alltid funnit detta stöd derstädes, utan förenar mig blott med dem, hvaribland vi hört Konungens Rådgifvare yttra sig, som tro, att denna konungamakt har sitt bästa stöd i nationens kärlek och förtroende.
Vårt folk har dessutom alltid älskat att se en stark konungamakt i spetsen för sig, och samma folk blir ej till sin natur lörändradt derigenom, att det får i sin helhet, ej efter skilda stånd, utse sina målsmän vid Riksdagarne.
Ytterligare fruktar man, att indelningsverket, som tyngst hvilar på landets hemmansegande allmoge, skall rubbas, och att det skall blifva mera svårt än hittills att till landets försvarsverk, så till lands som sjös, erhålla nödiga medel.
Indelningsverket är för mycket nationelt och hvilar på en alltför säker grund, för att lätt kunna rubbas, och misskänner man nationens fosterlandskärlek alltför mycket, om man tror, att de blif - 394 Den 7 December. vande hamrarne skola neka de anslag, som till försvarsverket} upprätthållande blifva af nöden.
Minst bör man hafva grundad anledning till sådana farhågor nu, då ett så stort antal män lemnar sina yrken och öfriga sysselsättningar under en ej obe* tydlig del af året, för att egna sig åt öfning i vapnens bruk.
Mycket mera vore att tillägga, men tiden tillåter det icke.
Må jag blott få upptaga ett yttrande af en aktad äldre ledamot af detta Stånd, som, om jag ej missförstod honom, sagt, att han stod på grafvens brädd, och att lian ej kunde lägga sig lugn deruti, om han ej genom ett nej till det hvilande förslaget räddade sitt fosterland från de vådor, som han emotsåg som en säker följd derutaf.
Afven jag är gammal, Mina Hrrl Afven jag emotser snart den stund, då jag står på grafvens brädd och kallas att aflägga räkenskap för mina handlingar, och deribland för det beslut, jag nu går att taga.
— Med handen på hjertat och af fullaste samvetets öfvertygelse förklarar jag då, att jag tror mig gagna mitt fosterland, då jag med mitt ja bidrager till antagande af K.
M:ts Nåd. förslag.
Då jag begärt ordet, har det hufvudsakligast skett för att till sin rätta betydelse återställa ett yttrande af mig, som jag befarar blifvit missförstådt af en värd talare.
Jag har sagt att, »efter hvad jag trodde, den Svenska Adelns mission som Riks-Stånd nalkades sitt slut»; och till detta omdöme har jag ansett mig berättigad, då jag från alla Husets sidor hört den meningen uttalas, att ståndsförfattningen icke längre kunde bibehållas, och särskildt hört de mest framstående bland förslagets motståndare försäkra, att, om förslaget faller, de skola rigta sina allvarligaste bemödanden på införandet af ett representationssätt, som icke vore grundadt på Ståndens bibehållande.
Jag har sålunda kunnat antaga som ett faktum, att R. o. Ad:s mission, som Riks-Stånd, nalkades sitt slut; men fakta kunna icke undanrödjas med filosofiska deduktioner.
Den värde talarens citation af Tocqueville lämpar sig sålunda icke till mitt anförande, utan förmodar jag, att hans tankar varit fästade vid något annat föremål, tilläfventyrs vid någon bestämmelse i det hittills beslöjade förslag, som lärer vara utarbetadt inom den meningsfraktion i denna fråga, som den värde talaren visat sig tillhöra; men härå har jag så mycket mindre kunnat syfta, som dess innehåll varit för mig alldeles obekant.
Om representationsreformen tagit en rigtning, som icke synes önskansvärd för åtskilliga ledamöter af detta Hus, kan förebråelsen icke träffa dem, som i tid sökt verka för en sådan förändring i R. o.
Ad:s representationssätt, hvilken, om den blifvit i tid genomförd, kunnat leda dertill, att representationsfrågan gestaltat sig annorlunda, och som en icke overksam deltagare i det beslut, hvarigenom R. o. Ad., vid en tidpunkt, som Den 7 December.
395 nu är längesedan förfluten, afsade sig sin sjelfskrifna representationsrätt, anser jag mig berättigad att härom erinra.
I politiken, liksom på stridsfältet, finnes det ett strategiskt ögonblick, och den, som låter detta gå sig ur händerna, förlorar fältet.
Och det återstår då icke annat, än att intaga en ny position; men denna blir då icke alltid den bästa, utan måste man nöja sig med den hästa möjliga.
Till de aktade talare på motståndssidan, som i följd af sina rojalistiska tänkesätt anse sig höra förkasta den Kongl. Propos:n, tillåter jag mig framställa den erinran: att det icke alltid varit till båtnad för konungamakten, då dess vänner drilvit sin rojalism för långt; en sanning, hvarom man kan öfvertyga sig, om man kastar en blick på Frankrikes historia under perioden från 1815 till 1830.
Rojalismen hade under denna tidpunkt inom de Franska kamrarne stegrats till en höjd, som icke kände några gränser; men — med hvilka följder!
Skall jag behöfva påminna härom?
Representationsfrågan har ingått i ett nytt stadium.
Den har, om jag får så uttrycka mig, lemnat skolan och, sedan den iklädt sig manlighetens toga, inträdt i samfundslifvet.
Det är denna grundtanke, som genomgått min framställning, då jag under ett föregående plenum yttrade mig i detta ämne.
Och jag har härtill intet annat att tillägga, än att det är min innerliga och fasta öfvertygelse, att ett bifall af R. o. Ad:n till förslaget skall bereda Konung och Folk ära, lycka och glädje.
Hr Wahlfelt, Paul Fredrik
Jag vill tillkännagifva, att jag kommer att votera för förslaget; men jag kan icke underlåta att tillägga, att, då jag är en af dem, som på sednare tiden fattat detta beslut, jag får protestera mot de beskyllningar, som här fällts mot mig och de med mig liktänkande, att vi icke följt vår öfvertygelse.
Jag har aldrig under min offentliga bana sökt någon popularitet eller något bifall, utan ansett det enda bifall, man bör uppskatta, vara ett godt samvetes.
Jag röstar för förslaget, emedan jag är fullt öfvertygad om, att det skall försvara konungamakten och lända till ett älskadt fosterlands lycka och ära.
Den otålighet, som visas enhvar, som numera tager ordet, är lätt förklarlig efter så långvariga debatter; och dock kan ej förbises, att genom dessa öfverläggningar, hur tröttande de än för mången synas, en obestridd majoritet vunnits för flera här länge omtvistade frågor, på hvilkas lösning den stora hufvudfrågan hvilar — en icke obetydlig vinst, hvad resultat den snart stundande voteringen än kommer att medföra.
Uppenbarligen beror förslagets öde nu hvarken på bestämmelsen om samfäldta val, eller på den lika rösträtten till andra kammaren, ej heller på stadgandet om årliga Riksdagar, än mindre på de redaktionsfel, åtskilliga förslagets motståndare trott sig upptäcka.
Väl bar detaljgranskningen fortsatts allt hittills; men ingen misstager sig på, att det huf - 396
Den 7 December. vudsakligen är två farhågor, sora hvila tungt på mångens sinne, och de röra första kammarens utväljande af landstingen samt de begge statsmakternas framtida ställning till hvarandra.
De anmärkningar, som kunna rigtas mot den föreslagna forsta kammaren, och de svaromål, desamma framkallat, hafva så olla blifvit uttalade, att jag icke skall trötta med upprepande af vare sig de ena eller andra.
En hvar har säkert redan fällt sitt domslut härutinnan.
Jag kan dock härvid ej tillbakahålla uttrycket af den åsigt, att de mot förslaget framställda betänkligheter i allmänhet bättre varit på sin plats, om fråga vore om ordnandet af en representation för ett folk, som första gången skulle träda i utöfning af representativa rättigheter och icke anginge endast en förändrad form för en urgammal sak.
Man bedömer förslaget från hufvudsakligen teoretisk ståndpunkt och fordrar garantier öfverallt, liksom här icke lörelåge en öfvervägande praktisk angelägenhet, som måste ordnas med afseende på befintliga förhållanden, och afsåge ett folk, som, så länge det lelvat, lagligen innehaft och faktiskt utöfvat stort inflytande på sina allmänna angelägenheter.
Det har ofta blifvit försökt, säger en praktisk statsman och ryktbar historieskrifvare, att genom konstitutionella försigtighetsmått förekomma alla agitationer, oaktadt man hittills vanligen ej lyckats förekomma en enda, ty statsförfattningen hvarken framkallar eller tillintetgör de menskliga passionerna; den utgör endast den scen, på hvilken de röra sig.
För öfrigt finnes, såsom en talare förut i dag anmärkt, samma, om ej större garantier mot maktmissbruk hos den föreslagna nya, som hos den gamla representationen.
En del anmärkningar åter härröra af missförstånd.
Så har H.
Esc. Hr Just.-Stats-Ministern med stöd af officiella handlingar visat, att i den åberopade Svedala socken i Skåne, i stället lör ett par hundra personer, som man uppgifvit skulle förlora sin valrätt genom antagande af det hvilande lörslaget till Riksdags-Ordning, endast 26 vore i belägenhet att fråga kunde uppstå om förlust för dem af dylik rätt.
Men det fästades derjemte uppmärksamhet derpå, att dessa 26 personer tillsammans besitta endast J manta], och de lia sålunda uppenbarligen icke lagligen egt rösträttighet och komma följaktligen ej heller att förlora något på förändringen.
Annu ett exempel.
Man har framställt önskvärdheten deraf, att, bland annat, vår tryckfrihetslag omarbetades, på det en ny representation icke komme att sakna det skydd mot obehöriga angrepp af pressen, som denna lag tillförsäkrar R.
De af er.
Mina Hrr! som hafva Ivonst.- Utskits