Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där hade jag godt tillfälle att reflektera öfver alt möjligt, ty i närheten fans ej en enda människa; litet längre borta låg blott en pråm, där karlarna bråkade och larmade vid sitt arbete.
Kände jag icke åter ett grand af bitterhet öfver att de dröjde så länge?
Hvad fruktade jag egentligen?
Att Antti skulle blifva förtjust i Agnes?
Skulle finna henne vackrare, mera intagande än mig?
Men det var ju alldeles naturligt, huru skulle han kunna annat, han var ju ej blind.
Hvilken rätt hade jag att ogilla detta?
Alla andra blefvo ju också förtjusta i henne, jag själf främst.
Och var det förnuftigt att bli ledsen på Antti därför att han icke kommit ihåg att betrakta soluppgången, emedan han så ifrigt resonnerat med Agnes?
Kantänka, var det någonting att undra öfver?
Vi hade lefvat tillsammans många år, jag delgaf honom alla mina tankar, de erbjödo honom ingenting nytt eller särskildt fängslande.
Och dock hade jag fordrat att -- nej, det var helt enkelt löjligt.
Jag var trångbröstad, småaktig, dum --
Förälska sig i Agnes?
Öfvergifva mig och barnen?
Men tungt blefve det att fasthålla honom blott med pliktens band, mot hans hjärtas böjelse.
Tungt blefve det att hvarje dag erfara hans köld, och svårt att se hans inre strider.
Skulle han efter någon tid kunna glömma?
Kanske skulle han altmera känna leda vid mig, och kanske skulle han till och med börja hata mig, då hans frihet för min skull blefve slagen i bojor?
Måhända skulle han då någon gång tänka på oss med vänlighet och ömhet, kanske till och med sakna oss, om icke förr så efter långa tider.
Lämna oss?
Och resa efter Agnes till Petersburg?
Ja, hvarför inte?
Sådana under hade ju händt förut.
Och skulle jag ej gå in därpå, om jag viste att han därigenom blefve lycklig?
Hvad var min kärlek, om den icke framför alt afsåg hans lycka?
Men skulle det lända honom till värklig lycka?
Skulle det icke leda till ett ögonblicks sällhetsrus och därpå till ett plågsamt uppvaknande, till skam och ånger?
Hvad skulle då rädda honom ur olyckan?
Skulle han komma till mig för att söka tröst?
Om han ej komme, skulle jag söka upp honom, vårda honom ömt och bringa honom att glömma alla sorgliga minnen, lugna honom och -- återvinna hans hjärta.
I pröfningarnas skärseld skulle vi båda hafva renats....
Jag förestälde mig lifligt alt som komme att inträffa i framtiden.
Till en början skall Anttis kärlek roa Agnes; hon skall uppdrifva den ytterligare ända därhän, att hon får honom att öfvergifva sin familj och följa henne ut i stora världen.
Där skall hon ännu någon tid, för ombytes skull och för att göra effekt bland sina bekanta, hålla till godo med Anttis beundran, turvis reta honom och åter vara medgörlig, kasta honom från hopp till misströstan, och därigenom ytterligare uppägga hans passion.
Först då öfverger hon honom, drifver honom spefullt bort ifrån sig.
Han yrar vildt om Agnes, förbannar och smädar henne, ropar på hämd, rasar och vill med våld störta upp från sin bädd.
Jag stryker sakta hans händer, torkar svetten från hans panna, hviskar till honom ömma ord, fuktar hans torra läppar med vin och jämkar om hans kuddar.
Och då han vaknar, känner han igen mig, veknar och --
De skrattade och samtalade lifligt.
Agnes klef upp och gungade öfvermodigt på den yttersta af dem.
Men Agnes försmådde den och hoppade vårdslöst ned, utan att bry sig om Anttis varningar.
Detta skulle dock troligen hafva aflupit illa, om icke Antti tagit emot henne.
-- Ni är ju som ett stygt barn, själfsvåldig och olydig, sade han.
-- Jag litar på min goda tur.
-- Men jag tror att ni blef ordentligt skrämd.
-- Nu lofvar jag att vara snäll.
Bjud mig er arm.
Agnes satte sig bredvid mig, medan Antti gjorde båten i ordning och hissade upp seglen.
-- Hade du ledsamt i går kväll, Lisi?
-- Nej, inte alls.
-- Värkligen, Lisi liten?
Var du så förståndig?
Jag svarade ingenting.
Äfven hon tystnade för ett ögonblick och betraktade mig.
-- Hör på -- hon såg på Antti -- nu skall jag fråga dig en sak.
Hon vände sig om och sänkte rösten, då hon fortsatte:
-- Är du fallen för svartsjuka?
Jag försökte se stött ut, för att därigenom, om möjligt, dölja det skuldmedvetna uttrycket i mitt ansikte.
-- Huru skulle någonting sådant ens kunna komma i fråga?
-- Nå, men det vore ju en ganska naturlig känsla.
-- Jag, som så fullständigt litar på Antti!
-- Jaså, af den orsaken!
De följas vanligtvis af ett bittert uppvaknande.
Tror du värkligen att sådana egenskaper som förstånd, grundsatser, vilja, pliktkänsla och hvad de alt må heta -- att de kanhända bestämma människans lif och hennes åtgöranden?
-- Det tror jag helt säkert.
-- Hvilket barn du är!
Hon skrattade godt.
-- Nej, kära du, inte ens närmelsevis.
Tro mig: förnuft, vilja och grundsatser betyda ingenting, så fort passionerna vakna.
Passionen, -- den är herre, och de andra stå helt vackert i dess tjänst, om de öfverhufvudtaget erhålla någon plats alls.
-- På Antti stämmer detta åtminstone inte.
-- Just på din Antti stämmer det alldeles ypperligt.
Känslorna vakna icke lätt till lif inom honom, men då de engång gjort det och vuxit till mäktiga passioner så -- bevare oss Gud!
Ingenting i världen kan beherska dem, allra minst hans eget förnuft.
Hon tystnade och såg på Antti, hvilken fortsättningsvis sysslade med seglen.
Blicken, hvarmed hon följde Anttis raska rörelser, var halft reflekterande, halft road.
-- Du misstar dig likafullt denna gång, Agnes.
Skulle icke jag känna Antti, jag, som redan flere år lefvat tillsammans med honom?
Ännu aldrig har passionen fått makt med honom.
-- Det tror jag nog, ty inte lefva ni ju här, ni vegetera blott -- ligga i en beständig halfdvala.
Och detta tillstånd kan räcka ända till grafven.
Jag förstår nog, att äfven den lilla ansats till känslor och passioner ni i er ungdom möjligen haft förkväfs och dör bort i detta väl ordnade, hyggliga, och borgerliga lilla samhälle.
Men jag säger dig: din Antti har ännu inte alls förslöats, det kan jag försäkra dig.
Låt honom blott känna några friare vindfläktar, så får du se hvad de åstadkomma hos honom.
-- Med svartsjuka kommer jag inte att besvära honom.
Agnes kastade på mig en hvass, genomträngande blick, men synbarligen kunde hon ej hos mig upptäcka minsta anledning att misstro mina ord, hvilka äfven denna gång öfverensstämde med rätta förhållandet.
-- Däri gör du rätt, lilla Lisi, sade hon och klappade mig på handen.
Vet du att svartsjuka är det enfaldigaste af alt.
Det gör människan ful och lifvet odrägligt för en själf såväl som för den andra.
Om jag vore gift, skulle jag tvärtom gärna se att min man nu och då vore mig otrogen.
Jag å min sida skulle på bästa sätt använda samma frihet, vi skulle aldrig tröttna på hvarandra, då vårt förhållande alltid vore underkastadt växlingar och sålunda hvarken skulle förslöa eller tråka ut oss.
En liten stimulus nu och då inom äktenskapet är af största vikt.
En lugn hvardaglighet är kärlekens död.
Denna sorgset blida och på samma gång ljufliga sinnesstämning, hvilken mina fantasier nyss alstrat hos mig, började försvinna, och jag hade svårt att ej bli förargad.
Jag kände plötsligt någonting dystert, främmande gentemot Agnes, och fastän jag satt bredvid henne, föreföll det mig som om där legat miltal mellan oss.
Och i samma ögonblick förlorade hennes skönhet, hennes smältande grace och hennes elegans all tjusningskraft i mina ögon.
Nu voro de mig nästan vidriga, och äfven hennes skarpa förstånd hade intet värde för mig.
-- Sådana åsikter passa ej för kvinnorna i norden.
Min röst uttrykte skarpt klander.
Och klandret träffade.
Agnes' ögon flammade till, men hon beherskade sig, kastade hufvudet bakåt och skrattade ironiskt.
-- Det behöfver du inte säga mig, jag vet det nog förut.
Kvinnorna i norden äro saktliga, trogna, ödmjuka, tåliga, sina mäns och sina barns lydiga tjänarinnor -- vet du af hvilken orsak?
-- Emedan de anse det för sin plikt.
-- Och det tror du?
Endast och allenast af den orsak att de äro svaga och enfaldiga stackare.
De kunna ej vara annorlunda, däri består hela saken.
-- Agnes --!
-- Du behöfver ej vredgas, inte menar jag allenast dig, jag talar om kvinnorna i norden i allmänhet, -- om de finska, skandinaviska, engelska.
-- Det ligger större kraft i tålmodigheten, i troheten och ödmjukheten än i någonting annat.
-- Kraft?
Sådan kraft äger den lägsta slaf.
Örnen, som djärft skär luften däruppe, är hvarken ödmjuk eller stillsam såsom dufvan.
Hvilken är i dina ögon den kraftfullare?
-- Få vi redan komma, ropade hon i detsamma till Antti, som hade hämtat båten till bryggan.
-- Ja, var så god, ljöd svaret.
Hon var visst i djupet af sitt hjärta mycket ledsen på mig, men jag var värkligen inte häller god på henne.
Antti fattade med ena handen i bryggan för att hålla båten stadig, och bjöd den andra åt Agnes.
Bryggan var något högre, Agnes stälde sig på dess yttersta kant, tog honom vid handen och beredde sig att hoppa ned.
-- Ni skall inte falla!
-- Får jag stiga på ert knä?
-- Var så god.
Och Agnes steg i själfva värket först med sin lilla, nätta fot på Anttis knä och hoppade sedan förbi honom ner på bänken.
Blodet rusade mig åt hufvudet.
Med ett enda hopp var jag i båten, men ett stycke ifrån dem, på andra sidan om seglen.
-- Lisi -- hur är du så oförsiktig?
Antti sade detta med undertrykt, klanglös röst, som om han talat i sömnen.
Att Agnes vidrört honom med foten och hennes närhet -- de sutto tätt invid hvarandra -- hade tydligen alldeles förvirrat hans tankar.
Han såg sig obeslutsamt omkring, höll ännu med ena handen i bryggan och kunde icke få klart för sig hvad han borde göra.
Men såg han då ej i himlens namn att alt detta blott var ett motbjudande koketteri!
-- Gif mig skoten, ropade Agnes, sätt er vid styret och skjut ut båten!
-- Men förstår ni er på att sköta skoten?
Han räkte henne skoten och visade huru hon skulle handtera dem.
Seglen svälde, båten lade sig på sida och sköt med fart utåt sjön, så att vattnet brusade kring fören.
-- Så roligt! utropade Agnes.
-- Lisi, hvarför sitter du så långt borta, kom närmare! uppmanade Antti.
-- Jag sitter bra här, svarade jag.
-- Men du är ju alldeles afskild från oss.
-- Nå, som du vill.
Därefter läto de mig vara, och troligen glömde de för en stund helt och hållet min närvaro, där jag satt bakom seglen osedd af dem.
Hvart hade mina sköna drömmar tagit vägen?
Och alla mina veka, försonliga känslor, alla goda beslut?
Vacklade de så här genast i början?
Mitt sinne var fullt af vrede och förbittring, och trots alla ansträngningar kunde jag ej öfvervinna mig själf.
-- Du är värkligen en svag stackare!
Agnes hade rätt.
Åh, du är ovärdig, enfaldig, ömklig --
Och ingenting hjälpte!
Och jag uppäggades än mer genom deras fortsatta, lifliga samtal, af hvilket jag icke kunde urskilja ett enda ord, fastän jag alt emellanåt bjöd till att lyssna.
Kanske de med afsikt talade så, för att jag ej skulle uppfatta hvad de sade?
Och hvem vet hvilka ögonkast de gåfvo hvarandra?
Där sutto de bredvid hvarandra, Agnes något tillbakalutad och hållande i skoten, Antti vänd emot henne, framåtböjd, med ögonen fästade på hennes intagande ansikte.
Mot min vilja måste jag åter medgifva att det var intagande, och icke allenast intagande, utan så bländande skönt, att mitt hjärta sönderslets, ty det var ju alldeles tydligt att man icke kunde se detta anlete med kallt och lugnt sinne, ej häller låta bli att betrakta det.
Anttis ögon voro som fastnaglade.
Och de uttrykte en så hög grad af beundran att --
Mina händer knöto sig kring toftens kant.
Jag lyfte upp hufvudet, ty jag förmådde ej se på dem längre.
Jag skulle velat slita honom i tusen stycken, tillintetgöra, krossa honom.....
Hvarför hade jag ej något vapen i handen?
Jag skulle skjutit honom.
Först honom och sedan henne, denna --
Icke ens nu, då jag vid lugn sinnesstämning återkallar denna stund i mitt minne, kan jag förstå den plötsliga förändring, som försiggick inom mig.
Jag hade alltid trott mig vara saktmodig, jämn till lynnet, förnuftig, och likväl dolde min själ möjligheter till en dylik öfverväldigande passion.
Jag hade sträfvat att bli ödmjuk, tålig, själfuppoffrande, och trott att jag i hemmets stilla värld öfvat mig däri.
Och när första pröfning kom, huru annorlunda var jag ej!
Utan att känna smärta slog jag mina knutna händer mot toften, om och om igen.
De pratade fortsättningsvis och hörde icke bullret, eller måhända fäste de sig icke vid det.
Jag slog alt fortfarande mina näfvar mot toften, det skedde som af ett inre tvång och det lättade mitt hjärta, -- jag slog dem, så länge att armarna ända upp till axeln domnade och handen maktlöst öppnade sig.
-- Antti, Antti --!
Jag såg upp mot den blånande himmeln och klagade för den öfver orättvisan, som vederfors mig.
Fans där en Gud?
Hörde han, såg han hvad som skedde här nere, ransakade han hjärtats djupaste gömslen?
Om han gjorde det, hvarför var han så kall, så likgiltig?
-- Antti --!
Det trängde sig fram mellan mina sammanbitna tänder som en kväfd, dof flämtning, hvilken rymde både raseri och klagan, hot, anklagelse och -- bön.
Hvad hade de så mycket att tala om?
Jag drog mig längre bort på bänken, så att jag kunde se dem på andra sidan om seglet.
Mig hvarken mindes eller saknade de.
Jag var här alldeles öfverflödig.
Hvarför hade jag alls kommit med?
Jag krossade dem med mina ögon, kastade på dem en blick, hvass som ett svärd.
De sågo ingenting.
Skratta ni blott!
Skratta och var glada!
Hvad rör er min nöd -- -- --
En galen tanke flög genom mitt hufvud.
Om jag skulle kasta mig i sjön --?
Skulle icke Antti då vakna ur sitt rus?
Skulle icke hans samvete slå honom?
Och skulle han icke sedan sörja och ångra?
Gamla minnen skulle lefva upp igen, han skulle sakna sin trogna hustru, sina barns mor.
De nya intryckena skulle försvinna, och de djupare rotade känslorna återtaga sitt herravälde.
Jag böjde mig öfver båtkanten och såg ned.
Det vore blott ett ögonblicks värk --?
Och deras glädje där borta skulle åtminstone för denna gång upphöra.
-- -- -- -- Men de stackars barnen där hemma?
Skulle jag aldrig mera återse dem?
Hvad skulle de stackars små säga, när deras mor hämtades hem såsom lik?
Jag vände mina ögon från det förledande djupet och trykte händerna mot tinningarna.
Gode Gud, hade jag förlorat mitt förstånd?
Huru kunde dylika tankar uppstå hos mig?
Åter skallade i mina öron ett skratt på andra sidan om det stora, hvita seglet.
Detta skratt skar i mina öron, i mina nerver, i mitt hjärta, i hela min varelse.
Vi hade kommit till Toivola, och jag upptäkte en liten ångbåt, hvilken, på väg till staden, signalerade att den skulle lägga till vid bryggan.
-- Antti...
Han hörde ej.
Med stöd af masten fick jag resa mig upp och ropa en annan och ännu en tredje gång, innan han hörde och vände sig om mot mig.
-- Hvad står på Lisi?
-- Vill du styra till stranden, så att jag slipper hem med den där ångbåten.
Jag mår så illa.
-- Mår du illa?
Hvarför sade du det inte förut?
Vi vända naturligtvis om.
-- Det behöfver ni ingalunda.
Ni landsätta blott mig.
-- Tror du dig komma snabbare fram med ångbåten?
-- Låt oss inte ännu fara tillbaka, sade Agnes och såg ömt på Antti.
-- Men Lisi mår illa --
-- Låt Lisi fara med ångbåten, efter hon själf vill det.
-- Icke sant, Lisi?
-- Fortsätt ni bara.
Jag återvänder hälst med ångbåten.
Antti tyktes ännu ej riktigt veta hvad han skulle taga sig till.
Men jag märkte tydligt att hans innersta önskan var att få stanna kvar med Agnes; han var blott generad för att enkelt och öppet fullfölja sin önskan och låtsade därför motsätta sig förslaget.
Åh, jag förstod honom blott altför väl.
-- Men tänk om du blir ordentligt sjuk?
-- Nej, nog går det om ... bara jag slipper hem.
-- Nog går det om, upprepade Agnes.
Antti opponerade sig ej vidare, utan styrde till stranden och följde mig upp till båten.
-- Kan jag vara alldeles lugn? frågade han, så fort han skaffat mig en bekväm plats.
Jag undvek att se på honom och besvarade hvarken hans handtryckning eller hans farväl.
-- Inte dröja vi länge, försäkrade han mig till sist.
Jag smålog ironiskt.
-- Det rör mig ofantligt litet om du dröjer eller ej.
Jag tänkte så i mitt sinne, fastän jag viste, att det ingalunda var mig likgiltigt.
Antti stod ännu vid sidan af båten.
Men Agnes ropade att han skulle skynda sig tillbaka, och när ångbåten satte sig i rörelse, gjorde de sig också i ordning att fortsätta färden.
Den glada stämningen återvände...
Jag öfvertygade mig själf att jag icke brydde mig om dem och att jag blott ville hem till barnen.
Ändtligen var jag hemma.
Huru glada de voro och huru mycket de hade att tala om för sin mamma!
Redogörelserna ville aldrig taga slut, det var alldeles som om jag varit borta i veckotal.
De voro glada och obekymrade.
Om lifvets sorger viste de ännu ingenting.
Jag kväfde mina snyftningar och smekte barnen under tystnad.
På samma gång klagade mina tankar:
-- Er far har öfvergifvit oss -- er och mig.
Vi hafva blifvit värnlösa...
Mari föra barnen ut att spatsera, så att jag skulle få hvila mig i fred.
Vanmäktig af sinnesrörelse föll jag värkligen i djup sömn och sof lugnt en eller en half timme.
Barnen voro ännu ute, i rummen var det så tyst och ljust, solen sken snedt in mellan gardinerna.
Det som nyss inträffat framstälde sig strax för mitt sinne.
Var det jag, som var nära att kasta mig i sjön?
Var det jag, som lämnade dem och plötsligt begaf mig bort?
Och den rasande vreden, -- sorgen?
Hade jag värkligen någon orsak därtill?
Nu, då jag var uthvilad och tänkte öfver saken, såg jag den i ett alldeles annat ljus.
Antti otrogen?
Lättsinnigt förälskad i en främmande kvinna, som han blott sett några gånger?
Antti, -- han som var så stadig och så hederlig?
Omöjligt, absolut omöjligt!
Jag var helt enkelt oförnuftig och hade varit värd att --
Jag skämdes för mig själf och beslöt att slå hela historien ur hågen och att på allvar taga i tu med någonting.
Jag sprang upp, gick ut i fria luften och stälde mig i porten för att se om barnen icke syntes till.
Hartmans byggning med sina fönster och sin farstukvist, där stugbyggnaden och brunnen icke långt ifrån.
Där trägårdsstaketet, där porten.
Alt kände jag så väl igen, till och med sanden på marken föreföll mig bekant.
Antti skulle glömma sin hustru och sina barn?
Lämna sitt hem och följa en främmande kvinna?
Kunde man tänka sig någonting mera absurdt?
Till och med den solbelysta, välbekanta gården med alla sina vänliga byggnader, försäkrade mig att något sådant aldrig skulle kunna hända.
Jag var åter mig själf, jag var som förut.
Det var mig motbjudande att tänka på min vilda vrede nyss, på min vansinniga sorg och mina själfmordsplaner.
Då tanken i förbigående snuddade vid dem, var jag böjd att tro på tillvaron af någon ond ande, som osynlig lurar i vår närhet och inväntar ett gynsamt ögonblick för att öfverrumpla själen och taga den i sitt våld.
Jag hade ett behof att visa honom, huru jag litade på honom och älskade honom.
Men Antti hördes ej af.
Han hade lofvat komma strax efter mig och dröjde dock så länge...
Jag såg på mitt ur och räknade ut att fyra timmar förflutit sen vi begifvit oss af på seglatsen.
Nog hade de redan kunnat komma...
Men de hade helt säkert roligt där de voro, och hvarför skulle jag icke unna dem det?
Gärna för mig skulle de få dröja där om också till i morgon bittida, jag skulle ingalunda afundas dem deras glädje.
Tiden skulle nog gå med barnen och allehanda göromål.
Men i öfrigt var hennes uppfattning af äktenskapet alldeles förvänd.
Tillåta sin man att vara otrogen...?
Och själf begagna sig af denna frihet?
Nå ja, man fick inte fästa så stort afseende vid hennes ord.
Helt säkert skulle hon ändra åsikt om hon blott blefve gift.
Men i alla fall borde hon ej komma fram med sådana saker, åtminstone icke inför gifta män, det kunde medföra dåliga följder.
För Antti fruktade jag ingalunda...
I alla fall var det märkvärdigt, att Antti ej stöttes af hennes gemena koketteri.
Då hon till och med täktes stiga med foten på hans knä!
Om hon tillät sig att i min närvaro gå så långt, hvad skulle hon då ej --
När jag ordentligt tog saken i öfvervägande, var det dock ej så underligt att jag blef utom mig.
För den skull behöfde jag ingalunda hysa samvetsbetänkligheter.
Och han skulle icke häller tålt att jag blifvit förtjust i en främmande herre och fullständigt glömt min man, medan jag koketterade för den andra.
Och hvilket intryck det gjorde på Antti!
Han blef ej ledsen och tog icke illa vid sig -- han förvirrades blott.
En van och erfaren världsman skulle i en dylik situation förblifvit kall, sett afsikten och skrattat åt altsamman efteråt.
Antti var altför enkel, altför ärlig, han föll hufvudstupa i snaran.
Agnes måtte göra narr af honom i sin själ!
Något annat förtjänade han för öfrigt icke häller.
Agnes förkunnade ju honom midt upp i ansiktet att han skulle komma att glömma alla sina fasta principer och bli en annan människa till och med här i småstadens trygghet...
Åter hade en halftimme förflutit, och ännu hördes de ej af.
Hvad var det jag tänkte nyss?
Önskade jag
Antti hem för att visa honom min tillit och kärlek?
Onödigt!
Han hade försummat mig, varit likgiltig -- så mycken stolthet och själfuppskattning torde väl dock vara den sårade makan medgifven, att hon ej visar sig tacksam för slikt.
Svartsjuka var visserligen någonting enfaldigt, men till slafvisk undergifvenhet behöfde man å andra sidan ej förnedra sig....
Sålunda hvirflade tankarna om i min hjärna, och en bitter stämning hotade att åter få makt med mig.
Jag beslöt att rycka mig lös ifrån den och springa ner till fru Hartman för att tala med henne om andra saker.
-- Lisi, -- så roligt att du kom.
-- Af hvilken anledning?
-- Har du redan hört om den sista förlofningen?
-- Nej, och inte bryr jag mig häller om att höra.
-- Bryr du dig inte om?
Hvem skulle inte bry sig om förlofningar?
Trefligare nyheter kan det väl inte gärna finnas.
-- Det kan jag inte tycka.
-- När två älskande finna hvarandra och blifva lyckliga?
-- Och då man vet att detta är idel inbillning.
Blifva lyckliga?
I äktenskapet?
Säg mig, hvilka äktenskap äro lyckliga?
-- Men Lisi!
-- Jag afskyr de där giftermålen. -- Nå ja.
Låt i alla fall höra hvilka dessa två lyckliga äro, som nu funnit hvarandra.
-- Du är satirisk.
-- Det skulle ge mig alldeles för mycket hufvudbry.
-- En enkling.
-- Kapten Hake?
-- Och Olga Jankovsky.
-- Det är skamlöst!
-- Han har blott i fyra månader varit enkling.
Den förra hustrun har knappast hunnit kallna i grafven.
-- Enklingssorgen är snart förgången, det vet du ju nog.
-- Och nu är han väl i sjunde himmeln och förtjust att den förra hustrun dött.
-- Det kan väl aldrig vara möjligt.
-- Kanske inte medvetet, kanske utan att tänka på det och utan att erkänna det ens för sig själf.
-- Ja-a, människohjärtat är ett underligt ting.
-- Jag tror nästan att alla män önska att deras hustrur måtte dö, för att de skulle få en annan, bättre.
Fru Hartman skrattade.
-- Du öfverdrifver, Lisi.
-- Sådant där förargar mig.
-- Vi skola tala om annat.
-- Ditt ideal tyks ännu vistas i staden -- fröken Verther, menar jag.
-- Ja, det gör hon.
-- Kommer hon att dröja länge?
-- Hon har alldeles förtrollat människorna här.
Herrarna göra inte annat än springa gata upp och gata ned för att få se henne.
-- Det är inte att undra öfver.
Hon är värkligen förtjusande.
-- Ja, det är hon visst.
-- Din man tyks också ha mjuknat, så styf han än eljes är.
I morse mötte jag dem på gatan, men de samtalade så ifrigt att de inte ens sågo mig.
-- Hälsade inte Antti?
Han såg så troget på fröken Verther, att han ingenting märkte, fastän vi gingo tätt förbi hvarandra.
-- Någonting sådant tror jag inte har händt Antti förut.
-- Ögonen bländas af att blicka in i solen.
-- Så är det.
-- Hvart gingo de för öfrigt?
Jag förvånade mig öfver att du inte var med.
Jag hann ej svara härpå, ty Mari uppenbarade sig samtidigt i dörren med en biljett i handen.
-- Hvad är det där för en biljett?
-- Herrn lär ha skickat den.
Jag ref upp brefvet och läste:
-- Vänta mig ej till middagen.
Jag hoppas ditt illamående redan är öfver.
ANTTI.
Jag stoppade brefvet i fickan och skrynklade det.
-- Karlen väntar på svar, påminte Mari.
-- Det behöfs inte något svar.
Han får gå.
Mari gick, och jag steg också upp för att taga afsked.
-- Hvart har du så brådtom?
Blott det kommer jag ihåg att senare, då alt var tyst omkring mig, då barnen sofvo och Mari var i köket, fann jag mig stående i Anttis rum, vid hans skrifbord.
Jag gned stolkarmen med min hand, lade askkoppen på dess vanliga plats, och sticklådan dit, där den borde ligga.
Hvad detta var gränslöst sorgligt!