Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på denna § är min tanke den, att så väl i, 2 och 3 som 4 morn. af densamma kunde helt och hållet utgå, emedan de innehålla en peremtorisk befallning, alt klockaresysslorna ovillkorligen skola förenas med skolläraresysslorna.
Af klockaren fordras naturligtvis, att han kan sjunga, då kyrkosången utgör hans förnämsta befattning, och han äger ej alltid de qvaliteter, som fordras hos skolläraren.
En förening af dessa befattningar bör således endast vara tillfällig och ej peremtorisk! påbjuden.
Jag föreslår derför uti det sista eller 5 mom. blott ett enda tillägg af det innehåll: att, derest församlingarne med deras pastorer komma öfverens om k lockare- och skollärarebefattningarnes förenande, sådant må äga rum.
Då denna min anmärka, gäller de fyra första §§:na, så ansåg jag mig genast i början af discussionen böra densamma framställa.
Jag anhåller att, innan vi komma till de öfriga momenten, få yttra mig om det 1, som jag föreställer mig nu måtte blifva föremål för It. o. Ad:s pröfning.
Hr von Hohenhausen har föreslagit, att skollärare- och klockarebefaltningarnes förening endast skulle vara tillåten, men ingalunda påbjuden, såsom här är förhållandet.
Detta påbud är likväl mildradt genom orden: ”såvida ej särskildta förhållanden eller omständigheter det förhindra.”
Följaktligen är påbudet ej så afgörande och bestämdt, som Hr von Hohenhausen befarat.
Dertill kominer ännu en mening af följande innehåll: "skolande dock, innan en sådan åtgärd äger rum, församlingarne deröfver höras."
Jag tror således detta stadgande, sådant det af TJtsk:n blifvit upptaget, vara ganska riktigt, och att det ej kan blifva annorlunda, utan upphäfvande af kyrkolagen, hvilken i sitt nuvar. skick ålägger klockaren att tillika vara skolmästare.
Jag anhåller om godkännande af detta morn., sådant det nu är.
Här uppstår likväl en omständighet, som vi måste taga i betraktande, nemi. den att skolläraren är i detta förslag till författning afsättlig, så snart han har förlorat socknens förtroende.
Jag hemställer till Hr von Hartmansdorff, huruvida klockareembetet är under samma cathegori — jag tror det ej.
Jag tror icke heller, att vi kunna göra klockaren afsättlig efter församlingens godtycke.
Detta anser jag vara ett hufvudsakligt hinder för begge tjensternas förening, såvida man antager att skolläraren har en förtroendeplats, från hvilken han kan af församlingen, på skoldirectioncns anmälan, af förekomna Dea t3 Februari c, m. aSi anledmr skiljas, utan föregtde dom och ransakning.
Jag tror icke att man kan under dessa förhållanden sammanslå ifrågavar. tvänne befattningar.
Jag (inner äfven ett annat betänkligt skäl deremot.
Klockarens tjenstgöring upptager visserligen icke mycken tid, men detta beror likväl ganska mycket på pastor och på särskilda omständigheter; han är med ett ord ej oberoende nog i sin klockarebefaltning, för att odeladt kunna egna sin uppmärksamhet åt skolan.
När pastor far längre bort på dop eller begrafningar o. s. v., så är klockaren honom vanligen följaktig, dels derför att han behöfves, och dels för den sportel, som vid dylika förrättningar stundom honom tillkommer.
Jag befarar att dessa små inkomster alltför ofta skulle skilja honom ifrån skolan.
Jag tror att skolläraren bör vara ensam skollärare.
Utsktn hafva äfven föreslagit alt klockaren, när han tillika är skollärare, skulle hålla sig en substitut, för att biträda honom i tjenstgöring såsom klockare, så att den sednare befattningen ej alltför mycket upptager hans tid lill mehn för hans befattning såsom skollärare.
Jo, att församlingen finge hålla substituten.
Vi veta nog alla huru det tillgår, då substituter tillåtas vid tjenster, som tillhöra communerna, nemi. så, att de, som skola hålla den, lita på församlingens generositet i det fallet, hvarigenom detta slags tjenstemän ofta blifva en verklig kräfta för communerna.
Jag tror verkligen, alt församlingarne i allmänhet ej skulle vara dermed belåtne, och då de sålunda i alla fall skulle fa hålla en extra-kloekare, kunna de så gerna hafva en ordinarie; jag tror ej att den ekonomiska vinsten skulle blifva stor, och anser olägenheterna vara vida betydligare.
Jag tillstyrker således att skollärare- och klockarebefattningarna ej må sammanslås, och tror derjemte att detta ej heller öfverallt kan låta sig göra; ty på sina ställen äro klockarelönerna anslagna till adjuncter, och på andra ställen äro klockarelönerna äfven stundom anslagna till olika ändamål.
Jag tror alltså, att det ej låter sig göra.
Utsk:n hafva väl förutsatt att undantag på sina ställen skulle blifva nödvändiga; men jag befarar, att dessa exceptioner blefve alltför många.
I motsats"mot den sista värda talaren, tager jag mig friheten fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att enligt nuvar. kyrkolag är klockaren skyldig att tillika vara skollärare, och om han ej fullgör denna skyldighet, kan han anmälas inför consistorium och skiljas ifrån sin befattning.
Jag finner intet skäl derför att klockaren skulle genom denna författning befrias ifrån en sådan skyldighet; ty han uppbär i allmänhet ganska goda lönevillkor, och bör derför i min tanke göra någon annan nytta än sjunga.
Jag anhåller få uppläsa de a 5a ,D«d i3 F • b r u a r i e. m. §§ af kyrkolagen, hvilka handla om klockaren, pä det att ingen må vara i ovisshet derom.
3x §:n stadgar att ”Klockaren skall i lika måtto af kyrkoherden och församlingen väljas, men icke utan löftesmän antagas. flan skall vara ärlig, trogen och flitig, boklärd, och kunna sjunga och skrifva, så att han deruti kan undervisa församlingens ungdom.”
Den 32 §:n säger vidare:
"Han skall ock vara kyrkan trogen och kyrkoherden och församlingen lydig, sörja för ringningen och klämtningen, på behöriga tider ställa timklockorna, samt taga allt det i noga akt och förvar, som honom i händer nntvardas och förtros.
Desslikes skall han vara presterna vid gudstjenslen, skriftermålen, och, när det befalles, uti socknebud, samt annan kyrkotjenst, vid handen; men ingalunda, genom någon kyrkoherdens enskylte tjenst, besväras, hindras eller afhållas ifrån den pligt honom åligger med all flit och trohet att drifva barnaläran.
Dan skall ock bära capitlets, prostens och kyrkoherdens bref, när de honom tili handa komma, till nästa klockare, och der sådant försummas till skadan, som deraf timar, svara. f det öfriga, hvad hans embete angår, så rättar lian sig efter den förordning, som biskopen och consistorium honom föreskrifva.”
Hvad nu angår klockarens afsättlighet, som Hr von Rosen omtalat, så säger 33 §:n följande: ”Är klockaren odugelig, lat, vårdslös oell genvördig emot kyrkoherden eller församlingen, och vill sig första resan, på pastoris enskylte och andra resan, på hans, uti capelianens eller kyrkones föreståndares närvaro, allvarsamme, dock beskedlige förmaning, intet rälta låta; då sätte kyrkoherden, med församlingens råd, honom ifrån embetet och en annan tages i hans ställe: men der kyrkoherden gör klockaren något för när, då söke denne prosten, och der han ej nöjes med hans utslag, skall biskopen dem åtskilja.” H, R. o. Ad. finner deraf, att klockaren ingalunda är en oafsättlig embetsman, och att den rättighet, som i detta fall redan tillkommer kyrkoherden och församlingen, är ungefärligen densamma, som enligt förevar, förslag skolstyrelsen skulle äga i afseende på skolläraren.
Hvad nu angår de föreskrifter, sorn kyrkolagen meddelar och hvilka en värd ledamot har ansett hinderliga för klockaren alt äfven vara skollärare, så är detta hinder undanröjdt i i moni., som innehåller följande: ”Den person, hvilken kommer att bestrida dessa förenade befattningar, må i första rummet egna sin tid och sina omsorger åt skollärarekallet, samt således, under handläggningen deraf, låta, genom särskild persons biträde, uträtta förefallande till klockarehefattningen hörande göromål.”
Jag är öfvertygad derom, att när skolläraren har en sådan medhjelpare; så blir hans klockarebefattning ej hinderlig för honom att väl sköta sin skolmästare! jenst; men förmodligen befara de ledamöter, som här ej vilja medgifva Den iB Februari e. m. a53 föreningen, att den blifvande klockaren och skolläraren ej •vill gå miste om calaset vid de tillfällen, då han skall åtfölja presten på förrättningar; och alt han af sådant skal skalle öfvergifva skolan.
Troligen håller han likväl mera uf att hafva sin måttliga utkomst, sitt dagliga bröd, genom begge tjensterna, än alt ibland deltaga i gästabud.
Frågan, i hvad mån de personer i Skåne, hvilka hafva klockarelön men verkligen äro prester och göra tjenst såsom adjuncter, nu skulle kunna derjemte vara skollärare, linge kyrkoherden och församlingen bestämma, enligt den §, som It. o. Ad. redan på förmiddagen antagit.
Om föreningen ej låter sig göra, så får denne klockare, likasom alla öfriga, underkasta sig de afgifter, hvilka kunde behöfvas, för att aflöna den, som förrättade hvad klockaren egentligen åligga borde; ty det är gifvet, att då den lön, som sålunda af adjuncten uppbäres, egentligen tillhör klockaren, så måste hon också företrädesvis användas för de skyldigheter, som dermed äro eller blifva förknippade.
Jag finner således ej, att de gjorda anmärkningarne innebära något, som kan vara hinderligt för det i momts antagande.
Mig synes deremot, att hvad Hr von Hartmansdorff nu uppläst ur kyrkolagen visar alt det var ganska mycket, som hörde till klockarens befattning.
Kyrkolagen förbjöd ej något annat än att klockaren skulle vara pastors enskilda dräng.
Att klockaren skulle försumma gästabud och dylika tillfällen, för att sköta skolan, tror jag så mycket mindre, som seden, åtminstone i Skåne, är, att klockaren alltid bevistar barndop och bröllop, hvilket ganska ofta hindrar honom; med ett ord, det är ganska mycket, som honom åligger.
Om han till följe deraf skulle nödgas taga sig en substitut, så tror jag del vore bäst att hafva en särskild klockare och en särskild skol lära re.
Dessa befattningars förening anser jag väl kunna äga rum i mycket små församlingar, men tror ej att den bör peremtoriskt anbefallas.
I Preussen och Hannover, der jag förliden sommar vistades och tog nära kännedom af folkskolorna, är det uttryckligen förbjudet för klockare alt tillika vara skollärare, men orgelnisttjenst hade skolläraren rättighet att förena med sin befattning.
Nu har jag ej yrkat något annat, än alt i den blifvande författningen förening af klockare- och skollärarebefattningarna borde vara tillåten, men ej anbefalld, emedan det alltid är vida bättre, att de äro åtskiljda, än att de äro förenade.
Hvad beträffar klockarens afsättlighet, som Ilr von Hartmansdorff tyckes anse ganska lätt, så får jag erinra derom att klockarens afsättning af församlingens pastor ej betyder någonting; klagomål kunna anföras och rättegången derom kan gå instanserna igenom t. o. m. Hofrätten.
En sådan 254 Den i3 Februari e. m. rättegång kan stundom räcka i 5 eller 6 år, hvarpå jag har haft ett bevis på Gottland.
Gr. Hamilton, Flenning
Ludv. Hugo:
Visserligen hade jag önskat att få yttra mig öfver denna § i sin helhet, men skall dock i anledn. af Hr Frih. o. Lnndtm-.s framställning derom nu inskränka mitt yttrande till det första morn., ehuru jag måhända äfven kommer att vidröra de öfriga.
Jag hade önskat, att en förening af skollärare- och klockarebefattningarna vore i författningen förbjuden.
Utom de anledningar, som dertill finnas i de göromål, hvilka i kyrkolagen äro för klockaren bestämda, samt de sedvanor, hvilka finnas i åtskilliga landsorter, och som nu af Hr von Hohenliausen äro omnämnda, har jag ytterligare det skäl dertill, att klockaren i allmänhet bibehåller sin befattning, så länge han lefver, åtminstone så länge han möjligen har några krafter qvar, och jag anser det vara alldeles omöjligt vid en så hög ålder att med skicklighet bestrida en skollärarebefattning.
Hvar och en torde veta, att det vid undervisningen ej blott beror derpå, att man nätt och jemnt har de nödiga kunskaperna, utan att det är af vida större vigt, att läraren äger de egenskaper, som erfordras för att bibringa undervisningen på ett behagligt sätt.
Man torde också inse, att en person, som i trettio, fyratio, kanske t. o. ra. femtio år sysselsatt sig med barnaundervisningen, dels ej kan riktigt följa med sin tid, såsom man vanligen uttrycker sig, och dels får en mängd vanor, som ofta göra lionoin till ett åtlöje för ungdomen.
Jag hade derföre önskat, att skollärarebefattningarne högst få år mätte bestridas af samma person, likväl ej med så täta ombyten, att ali erfarenhet och vana vid skolundervbningen skulle förbises.
Då emedlertid nu kyrkolagen bestämdt föreskrifver, att klockaren skall kunna vara skollärare, så, för den händelse att någon klockare verkligen derjemte skulle besitta de kunskaper, hvilka enligt 3 §:n af honom fordras (hvilka klockare jag likväl förmodar nu vara ganska få) måste det vara församlingen tillåtet att tillika antaga honom till skollärare.
Jag skulle likväl önska, att 5 §:ns i mom. då finge följande redaction: ”Skollärare- och klockarebefattningarne må sammanslås då omständigheterna dertill föranleda; skolande dock, innan en sådan åtgärd äger rum, församlingarne deröfver höras.”
Den siste värde talaren liar trott, att en skollärare ej börde länge fortfara med sin befattning.
Frågas då: hvad skall lian sedermera blifva?
Det är ovisst livad beställning han under en framliden ålder kan erhålla.
Om han för sin ålderdom har den utsigten att blifva afsatt, så förmodar jag, att de ej blifva många, hvilka egna sig åt detta kall, som föröfrigt ej är särdeles angenämt.
1 Utsklns förra betänk, fanns ett förslag till Don i3 Februari e. tn.
a55 pensionering af gamla skollarare, men detta är nu borttaget, och deras utsigt så mycket bedröflignre.
Få de nu ej heller förena skollärare- och kloekarehefaltningarna, så blir lönen så ringa, alt en gammal skollälare ej kan hålla sig en vicarie, oell alt han följaktligen faller socknen lill last, antingen på det sättet, att han ej kan sköta barnaundervisningen såsom sig hör, eller ock så, att församlingen måste försörja honom såsom fattighjon, jemte en annan dugligare skollarare.
Om en förening af klockare- och skollärarebefattningarna skulle tillåtas, så är det troligt alt aflöningen för hegge dessa beställningar i förening skulle vara så tillräcklig, att en gammal klockare och skollärare kunde hålla sig en vicarie, som skötte tjensten.
Om då denne ägde förhoppning alt framdeles efterträda den förra, så kunde den sednare visserligen erhållas för godt pris.
Derigenom vore den stora svårigheten, att utfinna medel till lärarens pensionering undanröjd, och jag vet verkligen icke någon säkrare utväg att få dugliga personer till dessa befattningar.
Till följe af denna min mening, önskar jag så mycket mera, att i mom. af 5 §:n måtte i sitt nuvar. skick antagas.
Jag förenar mig i hvad Hr von Hartmansdorff nu sednast anfört.
En värd talare yttrade nyss, att då skollärarne blefvo gamla, så hlefvo de ofta ett åtlöje för barnen.
Jag inser ej, att delta skulle minskas derigenom att en skollärare ej tillika vore klockare, utan föreställer mig, alt i händelse denna omständighet hade något inflytande på hans anseende hos barnen, så borde detsamma derigenom snarare ökas, emedan föreningen af dessa tvänne befattningar gjorde honom förmögnare, och förmögenhet, som man vet, medförer anseende.
Jag tror, att alla skill tala för föreningen af dessa tjenster, och det exempel, som från Gottland blifvit citeradt om långsamheten af en klockares afsättning, och att sådana mål t. o. m. blifvit dragna under Hofrältens pröfning, kan jag ej fatta.
Jag kan deremot åberopa exempel af en klockare, som afsattes af sin kyrkoherde, och fick sedermera, enligt kyrkoherdens anvisning, klaga hos häradsprosten och consistorium, ulan alt likväl få någon ändring, då beslutet gick genast i verkställighet och dervid förblef.
Hvad beträffar det af Hr Ribbing sist anförda exempel, så får jag fästa uppmärksamheten derpå, att om den afsatle klockaren hade klagat öfver consistorii utslag, så hade målet kommit till Hofrätten, — Jag vet icke, hvarföre herrarne ej vilja antaga Gr.
Hamiltons förslag, att det må bela: ”Skollärare-och klockarebefattningarna må sammanslås” etc.
Enär det är en gifven sak, att icke alla, som kunna sjunga, skulle vara duglige till lärare, och jag fruktar, att detta vore förhållandet med a 56 Dcu i3 Februari e. m. det största antalet, är det väl då lämpligt att genom en lag söka att framtvinga ett annat förhållande, synnerligen då då man sjelf, genom uppläsande af kyrkolagen, visat R. o. Ad. de mångfaildiga göromål och åligganden, som klockaren kan anvisas att göra?
Der det är nödvändigt och ändamålet kan vinnas genom dessa befattningars förening, må det ske, men vi böra ej antaga detta förhållande såsom princip.
Jag anhåller att blott i största korthet få upptaga tvänne anmärkn:r, som blifvit gjorda emot mitt sisla yttrande.
Den ena var riktad emot min önskan, att i allmänhet ej och blott såsom ett undantag klockareoch skollärarebefattningarna skulle förenas, emedan klockare vanligen bibehålla sina tjenster till en högre ålder, då de blifva oduglige att sköta skollärarekallet.
Man har frågat, huru det då skulle tillgå med deras pensionerande.
Jag får dervid nämna, att då frågan var om de fordringar, som skulle göras på en skollärare vid dess utträdande ur seminarium, så yrkade jag ej några högre fordringar, emedan jag önskade att hans vistande vid seminarium ej skulle upptaga mycken tid och hans studier icke blifva så vidlyftiga, att han derigenom helt och hållet droges ifrån det yrke, hvarmed han förut sysselsatt sig.
Yi hafva förut här varit af den öfvertygelsen, alt eleverne ej borde komma till seminarium förrän vid något mera framskriden ålder, d. v. s., sedan de passerat folkskolorna och gått till nattvarden, således vid 17 elier 18 års ålder eller kanske något mera.
De hade då inträdt i något yrke, vare sig landtbruksyrket eller något annat, hvarur de då kunde ingå i seminarium på så lång tid, som erfordrades för att inhemta de här föreskrifna kunskaper till erhållande af en lärarebefattning.
De kunde då med skicklighet några få år bestrida en lärarebefattning i skolan, och under de månader, som skolan ej är öppen, förrätta sina egentliga befattningar, samt, sedan de blifvit mindre skicklige för sin skollärarebefattning, återgå till sitt förra yrke, dugligare än de voro, när de började sin befattning som skollärare, emedan de då förvärfva! en större grad af bildning, t. ex. större färdighet i skrifva och räkna, hvilket i allmänna lifvet alltid mäste komma dem till gagn, och dessutom fått den högre själsbildning, som lärarekallet gifver, om man rätt uppfattar dess betydelse.
Man har sökt kasta derpå en löjlig sida, då man sagt, att jag yttrat, det en gammal skollarare, som genom de besynnerliga satser och vanor, hvilka han ofta i följe af sitt yrke erhåller, ej skulle blifva löjligare derför, att han med sin skolläraresyssla förenade en klockarebefattning.
Detta är vissei ligen sannt, men min mening var, att då en klockare kan bestrida sin befattning lill ganska hög ålder, och jag ej för min del anser skolläraren kunna göra det, så bör man Den i3 Februari e. m. 35?
man ej bifalla dessa sysslors förening.
Det var således ej för alt uppväcka löje som jag yttrade dessa ord, utan derföre alt jag ansåg i fråga var. tvänne tjenster ej böra förenas.
Hr von liarimansdorff bar visserligen bragt å bane en ganska vigtig fråga, nemi. den, huru en skollarare skall kunna försörjas när han för oskicklighet eller af andra skäl måste upphöra att vara skollärare.
Jag tror att på det sätt, Hr von Hartmansdorff föreslagit, skulle i alla fall, när klockaren blir äldre och förenar både skollärare- och klockaretjensterna, den substitut han då valde ej blifva en af de bättre, och den pensionsanstalt, som derigenom kunde tillvägabringas för skolläraren, befarar jag alltid skulle tillkomma på skolans bekostnad.
Jag tror deremot, att om skollärarebefattningen icke sammanblandas med klockarebefattningen, skulle det vara lättare för skolläraren alt slutligen dels få en bättre tjenst och dels måhända erhålla klockarens befattning.
Om han har vunnit pastors och församlingens förtroende under sin skolläraretid, så betviflar jag ej, att han vid inträffande klockareledighet kan erhålla denna tjenst, ifall han vill hafva den.
Jag tror äfven, att med de lönevillkor, som möjligen kunna lemnäs åt skolläraren, blir denna tjenst ej så lucrativ, att icke han skulle önska sig en klockarebefattning, hvarigenom han således, när han blefve äldre, kunde i ekonomiskt afseende befordras.
Församlingen skulle troligen vinna mera derigenom, att den lemnade honom aspect på denna tjenst, när han blefve äldre, än om begge tjensterna innehades af samma person.
På detta sätt tror jag att skollärarne i allmänhet blifva lyckligare på sin ålderdom, än om de skulle vara nödsakade att hålla en substitut, som skötte tjensten, utan att kunna uppfylla dess åligganden, emedan det då berodde på klockaren alt lemna tjensten åt hvem han behagade.
Tjensters skötande genom vicarier kan jag i allmänhet ej gilla.
Det blir en strid emellan den vicarierande och den ordinarie tjenstemaunen om lönevillkoren, och det blir slutligen församlingen, som får betala skilnaden emellan hvad den ordinarie tjenstemanneu vill afstå och hvad viearien behöfver.
Jag tror således, att både klockare, skollärare och församling verkligen skulle vinna derpå, att dessa begge tjenster ej förenades, och då blir det tillfälle för en skicklig skollärare att erhålla den indrägtigare tjensten, om han uppför sig församlingen till nöjes.
Jag tror dessutom, att åtminstone i den provins, som jag känner, klockarena i allmänhet
Uro så väl lönade (hvilket Hr von Hartmansdorff ej kan vara okunnig om) att man t. o. m. ansett dem för väl lönade, för att vilja åtaga sig det besvärliga skollärarekallet.
Detta har blifvit ändradt, likväl med ett villkor att af de klockarelöner, som öfverstiga ett visst belopp, skulle för 20 H. 33 a58 Den 13 Februari e. m. samlingatne vid inträffade klockareledigheter anslå öfverskotlen lill skollärarelöner.
Jag kan ej tro annat än att församlingarne dermed äro belåtne, efter de åtminstone i Skåne unanimt derom i underd. anhållit.
Der äro således redan bildade icke obetydliga tillgångar till s,kollärarelöner, och likväl äro de återstående klockarelönerna ganska goda och kunna således blifva en ganska vacker pensionsanslalt för skollärare.
Jag vet ej huruvida detta i afseende på lönevillkoren är tillämpligt inom de öfriga provinserna, men i anseende lill sjelfva tjensten, anser jag det tillämpligt för liela landet, hvarföre jag fortfar alt yrka det klockare- och skolläraretjeosterne ej mätte förenas.
Då jag förra gången yttrade mig, var det på fullt allvar, som jag sökte vederlägga Gr.
Hamiltons framställning, att det skulle gå lättare att uppfylla sin plats, utan att vara löjlig, som skollärare, än som klockare.
Om det nu likväl är så i allmänhet inom landet, att de, som befatta sig med barnaundervisningen, oftast äro ganska ålderstigna personer, men detta, såsom den ädle Grefven påstår, icke vore bra, så går det lättare för den gammal vordne att lemna skolläi;aretjensten åt en yngre, då han sjelf kan fullgöra klockaresysslorna.
Hr von Hartmansdorff bar före mig redan ådagalagt delta.
Om man åter skulle skilja dessa tjenster åt, så, säga hvad man säga vill, kunde man lätteligen få tvänne gamla och ålderstigne tjenstemän, hvilka skulle ligga församlingen till last.
Jag tror att våra hitintills ofta sysslolöse klockare behöfva sysselsättning för att återvinna ett förloradt anseende.
Jag anhåller om bifall till det i morn., isynnerhet som det nästföljande, som ej härmed bör förblandas, innehåller, att ”den perso», hvilken kommer att bestrida dessa förenade befattningar, må i första rummet egna sin tid och sina omsorger åt skollärarekallet, samt således, under handläggningen deraf, låta, genom särskild persons biträde, uträtta förefallande till klockarebefattningen hörande göromål.”
Det är således intet tvifvel ali ju skollärarekallet för honom skulle blifva den hufvudsak liga befattningen.
Hr af Sillen, Wilh. Gideon:
Jag får lill en bör jan nämna att jag ej bort den föregående discussionen.
Hr af Sille'» uppläste derefter följande: