Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fick man tro henne, så var Stockholm färdig för Vår Herres svafling hvar stund som hälst!
Till sist tog hon i hop med de gamla herrarna, »i synnerhet de öfver 60 år;» (Gustaf fyller 58 år nästa höst!) och då började jag att flytta på mig.
»Hur är det, lilla tant?» hviskade Ester.
»Är det något som fattas?»
»Jo-o, det vill säga – jag vet inte – jag»
I detsamma sa fröken eller frun, eller hvad hon var för slag, något som bestämdt skulle ha kommit mitt hår att resa sig, om det inte varit så väl fastsatt med 6 bennålar, och då svepte jag schalen omkring mig och steg upp.
»Hysch, hysch», lät det öfverallt.
»Moster ska strax tala om samskolor», hviskade Ester ifrigt.
»Det må hon», sa jag, »men inte blir det för mig.
Jag har fått nog – jag går – jag mår illa – ingenting kan tvinga mig – jag menar – det skulle du göra med.»
»Nej tack», svarade Ester litet kort, »jag stannar.
Nog märkte jag att hon kände sig sårad, men jag hade bara en tanke, den, att komma därifrån så fort som möjligt.
Också riktigt ramlade jag nedför trapporna, till stor förnöjelse för två skolpojkar, som slank in på nedra botten med griffeltaflorna dinglande bak som ett par lösryckta skyltar.
När jag kom hem, så satt Villy och Gustaf fortfarande och spelade
Halma som ett par riktiga små oskyldiga änglar, omgifna af de sötaste moln af cigarrök.
På bordet stod punsch, allt såg så hjärtans hemtrefligt ut, men när jag tänkte på hvad jag nyss hört så – –
Hvem kunde veta, hvem kunde veta – – ! – – !
»Redan hemma, gumman?» sa Gustaf fryntligt.
Jag knep i hop läpparna och började att ta af mig hatten.
»Det var värre än på Varieten, eller hur, tant Lova?» frågade Villy och kisade.
Jag teg fortfarande, ty förr hade jag bitit af mig tungan än berättat hvad jag varit med om.
»Det blir kanske så godt vi slutar», sa Gustaf, som jag tyckte, litet ängsligt.
»Åh», sa jag med dof röst, ja, jag hörde själf hur dof den lät, »har du inte gjort något värre i dina dagar så – – – Spela ni – om ni kan!»
Men Gustaf hade i en hast mist all smak för spelet, och Villy kilade sin väg efter en riktigt lam ursäkt.
Bestämdt hade de inte dåligt samvete båda två!
Jag var som förstenad invärtes.
Litet bättre blef det, sedan jag druckit ett par koppar skållhett te, men riktigt brast det inte loss förr än vi skulle gå och lägga oss.
»Kära Ruffen lilla», sa jag och slog armarna kring hans hals, »du har väl alldrig – när du var ung – nej jag menar, se’n du blef gammal – Åh, Herre Gud så svårt det är att behöfva vara gift med en karl – när alla karlar – – !
För öfrigt tror jag inte ett ord af hvad den där gamla nu-u-ckan sa!
Nu kom en hel störtflod af tårar.
Gustaf ville prompt skicka bud på doktorn, ty han trodde att jag hade blifvit sjuk igen, men jag hindrade honom och sa, att jag bara var litet närvös.
(Gud signe den mannen, som uppfann det ordet, ty om någon bör kallas för kvinnokönets välgörare, så är det han!)
Men riktigt lugn blef jag inte, förr än Gustaf heligt lofvat mig att rekvirera alla sina cigarrer per telefon – cigarrbodarna är ju riktiga pesthålor!!! och att alldrig gå ut ensam efter klockan 11.
Men hvem kan garangtera mig för att han håller sitt ord?
Bland 60-åringars allra minsta fel är att de ljuger som borstbindare och finner en riktig njutning i att bedra sina hustrur!
Jag önskar, att jag vore död, allra minst död, och framför allt önskar jag, att jag vore af med den där angtusiasmen, ty att bli af med den hör till lifvets riktiga sorgestunder!
Påföljande morgon kom Ester och hämtade mig till ett länge beramadt besök hos sin moster.
Jag hade läst öfver en liten läxa som jag skulle ge henne till svar på hennes fråga om »hvad jag tyckte», men som hon bara frågade »hur jag mådde», så hade jag ingen tack för min möda.
Bra egen flicka, som alldrig är sådan man tror, men som alltid är sötare än man tror!
Nå ja, mostern ska få’et i stället!
Det ska riktigt göra mig godt att få sjunga ut min hjärtans mening!
Fru Halle – så heter mostern – är änka efter en järnvägstjänstemann och bor vid Valhallavägen.
Huset var snyggt och nytt med balkonger och krumelurer, och när vi ringde på, kom en ung näpen tjänstflicka i nystryken bomullsklädning och hvitt förkläde, och öppnade.
Jag vet inte riktigt hvarför, men jag hade föreställt mig, att en barsk gammal piga skulle släppa in oss, och när jag fick se salongen, som jag hade haft klart för mig skulle vara mörk och slarfvig, blef jag lika förvånad.
Rummet var mycket ljust med stora blomstergrupper vid fönstren, byster och svaga men klara färger.
Hvad som mest förvånade mig var att allting såg så nytt och fint ut, fast jag nog af möblerna förstod, att jag befann mig inför ett äldre bo.
Luften var ovanligt ren och luktade blommor.
»Moster kommer strax», sa i detsamma Ester, som gått in i ett inre rum.
»Jag har leksjon och måste gå, men tant Lova behöfver inte vara rädd», tillade hon med ett skälmaktigt leende, »moster slukar inte människor den här tiden på da’n.»
Det fick jag det!
Därpå nickade den otäcka ungen vänligt och lämnade mig ensam med mina pangseer.
Kort därefter hördes snabba, lätta steg; så veks dörrdraperiet undan och en ung flicka – tyckte jag först – visade sig i öppningen.
Hon kom emot mig med utsträckt hand.
»Jag är så glad få göra er bekantskap», sa hon med ett vänligt leende.
»Esters vänner är mina vänner.»
Nu såg jag, att i det täta, vågiga, blonda håret fanns en och annan grå strimma, samt att hon hade djupare skuggor under ögonen än ungdomen vanligen består sig.
Men märkvärdigt skär och ung såg hon ut ändå – men – så ömtålig!
Nu förstod jag, hvarför Esters läppar så ofta darrade, när hon talade om mostern!
»Kom och sätt er här i min egen stol!»
Därmed drog hon mig fram till en bekväm länstol, mjuk som ett försåt, och så innan jag visste ordet af, hade jag en pall under fötterna och en den raraste lilla sidenputa skjuten under hufvudet.
»Så», sa hon belåtet, »nu har ni det skönt, inte sannt?»
»Alldeles för skönt», sa jag smått skamsen.
»Man kan alldrig ha det för skönt», smålog hon, »åtminstone är det min åsikt.
Jag är en fullkomlig sybarit i fråga om att sitta väl.
Men nu ska ni också till tack trifvas, säg, vill ni inte det?»
»Det tror jag inte blir så svårt», sa jag.
Nu skrattade hon ett kort, muntert skratt, som lyste upp hela ansiktet, utom ögonen, ty öfver dem låg sorg, inte sorg för stunden, utan lifssorg, det såg jag nog.
Sedan pratade vi om litet af hvarje, mest om Ester; därefter halkade vi så småningom öfver till mötet i går.
Nu gällde det!
»Så tråkigt att ni skulle bli klen», sa hon till sist vänligt.
»Ni hade värkligen ofvanpå allt det dystra behöft litet ljusa framtidsdrömmar att trösta er med.
Den gyllene tid som ska bli, när flickorna inte längre är bara flickor för gossarna och gossarna inte längre bara gossar för flickorna.
När människorna få växa upp, inte som skilda kön, utan som gemensamma arbetskamrater.
Jag tror så mycket på samskolorna», tillade hon med ett litet leende.
Nu var det tid för mig att urladda mig, men jag vet inte hur det var; luntan ville inte brinna af.
Bestämdt var inte stolen alldeles för skön, den gjorde en feg.
Men så sa jag beslutsamt:
»Det är ändå fasligt, att sådana där ohyggligheter ska vara – – »
»Vara sanna, menar ni», afbröt hon lifligt.
»Ja, inte sannt, det är förfärligt.»
Hon lutade sig fram och såg mig ifrigt i ansiktet med de mörka, allvarliga ögonen.
Det – att alltsammans var sannt – hade jag då rakt inte tänkt på förut.
Men naturligtvis, inte vågade väl människorna ljuga så där uppenbart.
»Men – men –» stammade jag – »hvad ska det ändå tjäna till att röra i’et?
Det är för otäckt.»
»Ja», sa hon sakta, »fru Petterkvist må tro det har fordrats stor själföfvervinnelse för att inte rygga tillbaka.
Jag såg på den ömtåliga gestalten, på det ljusa, vackra rummet och förstod, att åtminstone af henne hade det fordrats själföfvervinnelse med besked.
»Ser ni», sa hon tankfullt, (så lika hon och Ester är ibland!) »vi kvinnor måste ta saken om hand, männen skulle af många orsaker alldrig ha gjort det, och om vi, jag menar den nuvarande generasjonen, inte kan göra annat än stupa för vår sak, så är det öfver de stupade de andra ska komma fram.
I detsamma ringde det, och hvem trädde till min obeskrifliga otrefnad in, om inte fröken med spelmarkerna!
Hon hade två röda plättar på kinderna och såg upphettad ut.
»Tack för talet i går, bästa fru Halle», sa hon, sedan hon blinkat en hälsning åt mig som svar på presentasjonen, »men förlåt att jag säger, att vi alls inte har tid med sådana där framtidsperspektiv.
När soporna ligger högtals utanför dörren, är det mest af vikt att föra bort dem, tycker jag.
– – För öfrigt tror då inte jag en smul på den där samundervisningen.
Pojkarna kommer att fördärfva flickorna, det är gifvet, men det har jag inte att göra med.
Hufvudsaken är att sätta en damm för den närvarande depravasjonen (slås upp!).
Till exempel tunnlar.
Kan man tänka sig något mer omoraliskt än låghalsade klädningar och tunnlar!»
»Men tunnlarna är ju upplysta», sa fru Halle lugnt.
»De långa ja, men inte de korta.
I går till exempel var det bara jag och en herre i en blandad vagn – damkupeen var upptagen.
Han hade mycket väl hunnit att kyssa mig om han velat.»
»Ja, men det ville han inte?»
Fru Halles röst lät helt allvarsam, men nog såg jag, hur skalken låg och lurade i mungiporna.
»Det vet jag inte», svarade den gula högdraget, »men jag vet, att jag inte ville.
Men antag att jag velat?
»I så fall tycks det mig som om ingen haft med saken att skaffa», svarade fru Halle helt stilla.
»Ingen – haft – med – saken – att skaffa!»
Den gulas röst uttryckte ett helt haf af förfäran.
»Nå, än vi då?
Ska vi eller ska vi inte vaka öfver sederna?»
»Det har åtminstone alldrig jag åtagit mig.
Vårt göra är att blotta osederna, det är allt.»
»Nå är inte det en osed – –
»Att män och kvinnor kysser hvarandra?
Nej, inte om det är kärlekens kyssar – och om andra kunde ju inte komma ifråga här.»
Fru Halle sa det där så fint och behagligt, att den gula kom af sig.
Hon slog en knyck på nacken, mumlade något om omoralisk frisinnthet och sa sedan högt:
»Jag kom egentligen hit för att nämna, att jag på nästa sammanträde ämnar föreslå, att vi ska aflåta en deputasjon till Drottningen om att Hon täckes understödja vårt förslag, att alla män vid högt vite borde åläggas att på resor å bröstet bära en liten själflysande lykta.
När det blir mörkt, pang! så lyser lyktorna, och så vet man hvad de gunstig herrarna ärnar ta sig till, när de tror sig vara säkra».
Ett friskt, klingande skratt afbröt henne.
Det var fru Halle, som skrattade, skrattade med gropar i kinderna, rödblommig och med glittrande ögon.
I det ögonblicket såg hon ut som om hon varit 20 år.
»Tänk er, fru Petterkvist, en hel vagn med själflysande herrar!
Ha ha ha!»
Jag skrattade med, ty det var omöjligt att låta bli, men i botten tyckte jag att förslaget var utmärkt.
Tänk, hvilken lättnad för en hustru, om hon alltid kunde följa med hvad hennes man tog sig för i mörkret!
Den gula reste sig majestätiskt upp.
»Jag ska inte besvära längre», sa hon med darrande röst.
»Men när våra heligaste intressen trampas under fötterna af dem af hvilka man kan anse sig ha rättighet att fordra bättre, hvad ska man då begära af andra!»
Och så, som pil mot dörren!
Men först passade hon på och slog omkull en stol i brådskan.
Med en snabb rörelse torkade fru Halle bort tårarna, och när fröken fem minuter senare aflägsnade sig, såg hon åtminstone ut som en tämjd tigrinna.
»Se så», sa fru Halle, och drog sin stol närmare min, »nu ska vi prata litet om er i stället, det är mycket trefligare.
Om något skadar vår sak, så är det sådant där.
Det lockar fram skratt, och skratt det är det värsta som vi kan råka ut för.
Men berätta nu litet om er själf.
Säg, vill ni inte det?
Jag måste veta, hvad det är som fängslat Ester så.
Hon är i allmänhet inte lätt att fängsla!»
Hon sa allt det där på ett sådant sätt, att det var rent omöjligt att stå emot – men först frågade jag hvad hon tyckte om Krycke, för det intresserade mig mer än jag kan säga.
»Jag tycker mycket om honom», kom svaret snabbt.
»Det är en ovanligt nobel natur.»
»Men bra egen?» sa jag litet frågande.
»Åh ja», log hon, »populär blir han nog alldrig.
Krycke liknar ett träd, som vuxit upp i skuggan och som förvridit sig under sin letan efter solljus.
Men arten är ädel, det är säkert.
Jag bara önskar –!»
Det drog en skugga öfver ansiktet – –
»Hvad då?» frågade jag ifrigt.
»Jo, att han inte fordrade så helt, men det är just det som gör honom så olik alla andra – – – Men vill ni inte nu berätta mig litet om – Jockmock?
Som ni hör, har jag reda på namnet.»
Och så berättade jag om »Jockmock» och om oss själfva.
Ja, jag vet inte hur det gick till, men hela vårt lif kom i dagen.
Jag berättade om Gustafs och mina gemensamma sträfvanden, om vår lycka, om våra sorger och om små kolifejer.
– Om barnen – och barn-barnen, om tvillingarna, om människan och hennes mann, om Alida –.
Ja, om alltihopa – men skjutsflickorna glömde jag, till min eviga skam.
Fru Halle afbröt mig ingen enda gång, men hon log ibland, skrattade ibland, såg deltagande ut ibland, och alldrig tyckte jag att jag talat med någon som förstått mig så väl.
Det var nog mest därför att jag fick tala i fred, tänker jag.
Det är märkvärdigt hvad man tycker om att höra sin egen röst!
När jag slutligen reste mig upp för att gå, så tog hon min hand och sa hjärtligt:
Ni vet inte, hur mycket ni har friskat upp mig!
Vi lider af kvalmig luft här i Stockholm, också är hvarje frisk fläkt oss dyrbar.
Jag hoppas att min sköna stol – om inte jag – snart ska locka er tillbaka.»
Så följde hon mig ut i tamburen och öppnade själf dörren för mig.
Det sista jag såg af henne var det friska, glada leendet, men nu först, när hon inte talade längre, såg jag också hur tärd hon såg ut.
Jag skulle ha velat göra med henne som jag gjorde med min lilla Ada, när hon frisknade till efter närvfebern.
Ta henne i en mjuk filt och bära ut henne i den friska, rara tallskogen, där foglarna sjunger hela da’n och solen ger både hälsa och krafter.
Tramp, tramp, tramp, sa det på gatorna; vagnarna rullade så hårdt, alldeles som om de velat krossa någon.
I det ögonblicket tyckte jag, att hela staden var som ett vilddjur!
»Nej, Lovisa Petterkvist, det här duger inte», sa jag till mig själf.
»Du måste skaffa dig sömn.
Du ser ju syner midt på ljusa dagen.
Vilddjur, kan tänka!»
Men hvad federasjonen angår, så ska jag alldrig säga ett ondt ord om den vidare.
De där orden om »själföfvervinnelsen» kommer jag att minnas och akta i all min tid, men för deras möten tackar jag allra mjukast.
Herre Gud, något roligt ska man väl ha i denna världen, men för att någonsin kunna ha roligt när man oupphörligt hör talas om sådan där synd och uselhet, ja, till det måste man visst vara alldeles ovanligt utvecklad.
Men ett kan vi hvardagshustrur göra för att hjälpa dem – – hålla efter hvar och en sin!
Vore roligt veta hvad 60-åringarna skulle komma att tycka om det!
En riktigt svår Sug-djes-sjonshistoria, samt »man vet hvad man har», och så vidare.
»Tant Lova måste försöka med hypnotismen», sa Villy här om dagen.
»Det här går, ta mig tusan inte an längre!
Tant Lova ser ut som en fluga!»
»Jag är för ovig, kära du», sa jag.
»Ovig!»
»Ja, lektor Kull har sagt, att alla flugor söfver sig själf genom att stryka sig med bakbenet öfver hufvudet.
Och är jag nu en fluga, så –»
»Se så skoja inte.
Jag menar allvarsamt jag.
Vet tant Lova hvad en sug-djes-sjon är?»
»Nej, söta du, det vet jag visst inte!»
Och nu skulle den präktiga
Villy förklara hvad en sug-djes-sjon var för slag, men endera var jag ovanligt dum, eller också var saken ovanligt invecklad.
Jag begrep inte en smul.
Det tycks, som om doktorn skulle släppa in sin själ i min själ, och så skulle hans själ säga åt min själ att sofva, och så skulle min själ lyda, fast på hvad grund begriper jag inte, ty så vidt jag förstår, behöfver inte en ann vara sämre än en ann!
Det allra märkvärdigaste är ändå, hur doktorns själ ska stå ut med att på det där viset kila ut och in i sina tjugo, trettio olika människor om dagen och ändå hinna med att något så när uppfylla sina skyldigheter mot honom själf, ty fullkomligt utan själ kan väl en doktor ändå inte reda sig, han må nu vara hur slängd som hälst, fast det skulle inte förvåna mig det häller, ty om något liknar trolleri, så är det en sådan där sug-djes-sjon!
(Förfärligt svårt ord att stafva!)
Det lär finnas en doktor, som ska vara alldeles otroligt skicklig, men han är så upptagen, att man blir numrerad som ett stadsbud och ändå ibland får komma in först flera dagar efteråt.
Det tyckte jag var otrefligt, och så valde vi den här i stället, som inte är fullt så berömd, fast patsjänterna växer som en ström, sa Villy, som varit kamrat med honom i Upsala och nu följde oss en bit i väg.
»Bli inte rädd om han ryter litet», tillade Villy.
»Han har ingen mening med’et.
Men efter som han var så förbannadt idiotisk att förlofva sig redan som kandidat, så måste han välja någonting annat populärt – ogifta läkare är eljest de allra populäraste – och så valde han brummbjörnsklassen.
Hälsa honom emellertid!»
Så kilade Villy i väg och vi fortsatte promenaden.
Det är någonting märkvärdigt otrefligt med en läkares väntrum!
Möblerna se ut som om de tänkte: »nog duger vi åt er»!
Och ens medolyckliga är så ovänliga att man knappt törs öppna mun.
Arbeta går alls inte och böckerna är alltid de samma.
Jag minns hemma, när jag var tvungen att dagligen under en lång tid gå till stadsläkaren, för att få ett finger skött!
Usch, jag fick riktiga kväljningar till sist af att se på de tre banden Familjejournal, som alltid låg på divansbordet, flottiga och smutsiga af allt begagnande.
Men det förstås, böcker är dyra, och läkare får nog i allmänhet inte så mycket betalt.
Och så tänk bara, hur många de hjälper för rakt ingenting!
Men skulle de inte kunna få något slags anslag till böcker?
Det skulle nog bli till glädje för många!
Det här var ett rysligt konstigt rum med grannt målade trästolar, bondskåp i hörnen och en soffa midt i rummet, som såg ut som en karusell.
I tamburen satt en jungfru och virkade, och 7 fruntimmer var redan komna, fast vi bespetsat oss på att vara de första.
»Gå hem du, gubben», hviskade jag åt Gustaf, »jag reder mig nog ensam.»
Men det ville inte Gustaf höra talas om, utan där satt han tåligt och nickade bakom ett gammalt Aftonblad, till dess det blef vår tur.
Doktorn var liten och satt med ett par eldkol till ögon och det ljusa håret liksom med våld uppstruket öfver en hög panna.
»Hvem af herrskapet är sjuk?» frågade han efter en knapphändig knyck på kroppen.
»Ingen», sa jag fryntligt.
»Hvad har då herrskapet här att göra?»
»Det var en baddare att vara ohöflig», tänkte jag, men så kom jag i håg hvad
Villy sagt och tog mig inte så hårdt.
»Min hustru sofver inte, hä hä», sa nu Gustaf.
»Nå, är det att vara frisk det?
Var så god och sitt ned.»
Vi satt oss.
Jag bredvid skrifbordet, Gustaf litet längre bort i en länstol.
Nu gjorde doktorn en hel mängd frågor så raskt och bestämdt, som om han haft dem liggande på lager.
Plötsligt sa han helt vänligt:
»Vore det inte bra skönt att få sofva litet?»
»Jo, det ska Gud veta», sa jag suckande.
»Nå, så sof då!»
Han sträckte ut handen och gjorde några krumelurer framför mitt ansikte.
»Sof, jag vill det!»
Nu var inte rösten barsk, kan tänka, utan mild och ljuflig som en västanvind.
Och någonting besynnerligt, någonting dufvet kände jag i hela kroppen, det kan intet förnekas.
Men så spände jag upp ögonen det värsta jag kunde, för att se hur han bar sig åt.
»Slut ögonen och sof.»
Det var en märkvärdigt vacker röst han hade, alldeles som musik!
Jag var nästan hågad att sofva, bara för att göra honom till viljes, men tittade gjorde jag allt litet ändå.
I detsamma lade han sin varma hand öfver ögonen på mig.
Det var första gången jag kände en annan karlhand än Gustafs i mitt ansikte, också flög jag upp som en raket.
»Sof!
Jag befaller det!»
Skulle bara fattas det, att jag till på köpet skulle låta befalla mig af en vildt främmande karl!
Åh nej, så långt var det ännu inte kommet med Lovisa Petterkvist!
»Tackar allra mjukast», sa jag, och lade en guldtia på bordet, »men jag tror inte – jag menar – så’n där sug-djes-sjon passar nog inte för mig.»
»Ni vill inte», sa han.
»Joo, det vill jag visst det – men det är bara så, att min själ är mest van att regera ensam.
Jag menar –
Tackar så mycket – – –
Kom nu, Gustaf lilla!»
Men Gustaf satt i sin stol och sof så fridfullt och lugnt, att det nästan gjorde mig ondt att behöfva väcka honom, fast jag riktigt skämdes på hans vägnar.
»Gustaf lilla», sa jag, men det var som att vinka åt ett bärg; han rörde sig inte.
»Gustaf lilla», sa jag en gång till och tog hans hand i min, men när jag släppte den, stannade den, till min obeskrifliga fasa, i luften alldeles stel.
»Herre Gud, han är sjuk», skrek jag.
»Visst inte», svarade doktorn intresserad.
»Bara försjunken i hypnotisk sömn.
Ett ovanligt intressangt fall.»
»Vakna Gustaf lilla, vakna!» snyftade jag.
Men lika gärna hade jag kunnat tänka på att väcka brandvakten hemma på den tiden han vaktade stan, och inte tordes jag nypa honom i näsan häller, något som eljest alltid är min sista utväg.
»Har han några krämpor?» frågade doktorn, som under tiden agerat med Gustafs armar som med en taburett, nej marjonett, så det riktigt sved i mig.
»Inga alls», snyftade jag.
»Han dricker bara så för»färligt med öl.
»Jaså, på det viset!»
»Också arbetar han alldeles ut sig med den där otäcka biljarden.»
»Det ska vi snart ta ur honom!»
»Hör ni hvad jag säger?» sa nu doktorn strängt.
Gustaf mumlade något, hvad kunde ingen höra.
»Ni får inte, hör ni, ni får inte smaka en enda droppa öl och inte ta en biljardkö i er hand.
Hör ni?»
Gustaf mumlade något igen.
»Är det något annat?» frågade doktorn, som tycktes vara en både vänlig och hygglig karl när han glömde af sig.
»Nej, inte presis», stammade jag, ty jag hade blifvit alldeles yr i hufvudet af alltsammans, »men om – jag menar, ifall det skulle gå för sig?
Hm!»
»Ja – om – doktorn skulle kunna – om doktorn skulle vilja vara så oändligt oblischangt – och om man skulle kunna – be – be – honom att inte gå ut utan mig?»
Doktorn drog på mun helt lite, ja så lite att det knappt syntes, och så sa han i samma stränga ton:
»Och så förbjuder jag er att gå ut utan er hustrus sällskap.
Och nu, vakna!
Jag vill det.»
Man riktigt såg, hur Gustaf, stackare, arbetade för att bli vaken.
»Krånglar han», tillade doktorn, »så för hit honom igen.
Nej tack, inga mer pängar.
Mjuka tjänare, mjuka tjänare!»
Därmed förde han mig och den yrvakna Gustaf till dörren samt ropade: »härnäst!» hvilket betydde att nästa patsjent skulle komma in.
Vi satte oss litet i karusellen, medan Gustaf mornade sig.
»Besynnerligt hvad jag känner mig tung i hufvudet», sa han.
När vi väl kommit ut på gatan, började jag att helt försiktigt fråga ut honom om litet af hvarje, men han mindes tydligen inte en smula.
Jag kände mig som en riktig förbrytare, men på samma gång var jag så förfärligt glad.
Kunde det vara möjligt, att Gustaf värkligen skulle – – att doktorns själ värkligen hade – – –
Jag tordes inte tänka tanken ut, den var för underbar för att kunna vara sann, men vi får väl se, vi får väl se!
Åtta dagar senare.
Jag är som en chelee och har magrat flera skålpund.
Där ser man följden af att vilja fuska i vår Herres handtvärk!
Du min je, en sådan vecka!
Jag har nyss så godt som på mina bara knän bedt Gustaf – betänk jag på mina bara knän! – att han skulle gå ner och spela biljard med stoffilen, utan att jag lyckats röra honom mer än om han vore gjuten i brons.
Hvad det vill säga, att ständigt ha en karl trampande i hälarna på sig, kan ingen förstå som inte försökt det.
Det är helt enkelt gräsligt!
I synnerhet när man bara har två rum och litterära instinkter som ovillkorli.gen vill på papperet
Men för att nu börja med början, så var jag öfverlycklig i två hela dagar efter besöket hos doktorn.
Gustaf såg inte åt en ölsejdel en gång, och hvad biljarden angår, så var det som om den alldrig funnits till.
Första aftonen var jag haj, ska jag säga, när klockan slog 5 – han är numera alltid borta mellan 5 och 8 – men Gustaf blinkade inte ens, mycket mindre rörde på sig.
»Ska du inte gå ut?» frågade jag.
»Nej – hvart ska jag då gå?»
»Ja, inte vet jag – dit du brukar.»
»Jag brukar alldrig gå ut utan dig.»