Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar och en svärmare kan gifva luft åt det som ligger honom på hjertat, kan utställa sin kärlek på torg och gator.
Men endast den, hvars kärlek är af den äkta, djupa sorten, kan gömma den, dölja den för mängdens blickar, för att så mycket bättre uppnå det, som är målet för åtrån.
En skrodör skall aldrig slå af på principen, han skall kalla det feghet, och han skall
5 /
ofta skörda bifall för det han “ höll fanan högt; “ han skall framställa sig i bengalisk belysning såsom en hjelte, hvilken väl har blifvit öfvervunnen, kanske krossad, men som har fallit med ära.
Men den, för hvilken saken är lifvet, han älskar saken nog högt, att han kan föra den hårda, långsamma, ofta upplösande striden för att nå målet.
Hans tro är så stark, att han icke behöfver skynda.
Och i kraft af de många små tillkämpade fördelame når han slutligen det resultat, som icke vinnes genom än så många “ lysande nederlag “.
Det fins menniskor, som framför allt sky fraser och uppställningen af de “ stora målen “, af det slutliga målet.
De hafva sådana, men de behålla dem för sig sjelfva.
Det mål, de framhålla, är det som i ett gifvet Ögonblick är det närmaste tills vidare, den milstolpe på vägen, som skall passeras innan man når den nästa.
Den politiken var det, Gambetta följde under sin lefnads sista decennium.
Han fordrade aldrig allt, och just derför dref han småningom igenom allt hvad han ville; han skulle till sist hafva fått det hela, eftersom han alltid var villig att slå af.
Allt kom till honom, derför att han förstod att vänta.
All politik måste efter denne man bli något annat än hvad den var förut.
Ingen modern politiker kan underlåta att taga hänsyn till de regler, Gambetta genom sitt lif har framlagt.
Denna politik har gifvit hela Frankrikes senare historia sin prägel.
Det var en svår situation efter kriget.
28 januari 1871 kapitulerade Paris, och Frankrike bad om vapenstillestånd, men Bismarck ville icke underhandla med 4 september-regeringen, som icke hade någon rättsgrundval att stå på.
Han begärde att få en nationalförsamling sammankallad, som ' kunde välja regeringen.
Efter stridigheter mellan Gambetta och pariserregeringen ingaf han sin dimission och i början af februari valde man nationalförsamlingen, medan fienden ännu var i landet.
Frankrike var kros-sadt, valde som i blindhet, utan att egentligen veta hvad det gjorde.
Det blef en reaktionär församling.
Af de 750 medlemmarne var det blott omkring 300 republikaner: Thiersbief församlingens ledare, sedermera republikens president, icke derför att han var behaglig för flertalet, utan derför att han var den enda auktoriteten, den ende som kunde be-herska krisen.
Han afslöt freden, han befriade territoriet från fienden, och då han hade gjort det, störtade man honom.
Den nyare historien har intet motstycke härtill i låg uselhet.
Den 17 februari 1873 meddelades det nationalförsamlingen, att inom september månads utgång skulle de fem milliarderna vara betalta och landet befriadt från fienden; den 24 maj störtade man honom med 16 rösters majoritet genom att uppmana honom till att bilda en mera konservativ ministère.
Men för de bästa i Frankrike fortfor han att till sin död stå som den bäste.
Då den mest reaktionäre medlemmen af den reaktionära regeringen af 16 maj 1877, Fourtou, en dag i ett tal sökte upphöja Mac Mahon på bekostnad af Thiers — som, ifrigt skrifvande, ej syntes fåsta sig vid angreppet af denna politiska dagslända — genom att säga: “ Mac Mahon är territoriets befriare “, då reste Gambetta sig upp, pekade bort emot Thiers och sade med sin väldiga röst: “ Nej, det är han “.
Och alla de republikanska deputerade ilade bort till Thiers, Fourtou nödgades göra ett uppehåll, medan så många lemnade sina platser för att tacka den gamle patrioten.
Thiers förstod ett ögonblick icke situationen, derpå log han med tårar i ögonen.
Den dagen uppvägde säkert många af hans svikna förhoppningar.
I början hade Gambetta icke mycket inflytande i församlingen, men han hade det desto mera hos folket.
Och i känslan af, att det var nödvändigt att bearbeta folket, för att icke den reaktionära nationalförsamlingen skulle försöka sig på en statskupp, höll han under åren efter kriget det ena mötet efter det andra, alltjemt energisk, verksam, agiterande.
Det var på ett af dessa möten, i Grenoble, han talade om “ de nya samhällslagren “, som skulle till makten.
“ Jag anar det, och jag förutsäger det “ — yttrade han — “ de skola komma, de nya sociala lagren, uppståndna genomny social födelse, och de skola säkert icke stå tillbaka för sina föregångare “.
Och han kallade dem fram, dessa lager, de intelligenta, bildade unga män, för hvilka kejsardömet icke hade någon användning, men som Frankrike icke kunde undvara!
Längre fram i talet kallade han den abnormt valda nationalförsamlingen ett lik, dödgräfvaren stod redan färdig med sin spade för att kasta mull på.
Bland alla hans tal var kanske detta det, som väckte det största uppseende.
Man uppfattade hans tal om de nya lagren som ett hot och orden om liket som en utmaning.
Efter hand blef hans inflytande i kammaren allt större, nationalförsamlingen afled, såsom han hade sagt.
Då Mac Mahon 16 maj 1877 försökte sig med en reaktionär ministère, utslungade Gambetta mot honom sitt berömda: “ Gå eller lyd! “ (Il faut se soumettre ou se démettre), och Mac Mahon nödgades afskeda sin ministère, han nödgades sjelf draga sig tillbaka som president.
Från det ögonblicket var reaktionen krossad.
Republiken var icke blott stadfäst som statsform, den hade förmått skaffa sig republikanska ministrar.
“ Farornas tid är förbi “, hade Gambetta sagt.
Så begynte arbetet.
Han deltog trofast i detta arbete, han blef den absolut erkände ledaren i kammaren, blef dess president, blef konseljpresident, föll, men skulle säkert likaväl en gång hafva blifvit president, ty han fortfor att etter sin afgång som minister bevara sitt inflytande oförkränkt, om han än någon tid höll sig tillbaka.
De strider, han under denna tid förde, ligga så nära att de allra flesta ihågkomma dem.
Han stod i dem alla, som en kärleksfull fader till republiken.
Att den intet skulle lida, det var framför allt hans sträfvande.
Derför sökte han samla till enhet allt det i Frankrike, som öfver hufvud var författningstroget.
Det gälde för honom då först och främst att afslipa de skarpa kanterna hos de särskilda fraktionerna.
Och sjelf blef han representant för allt större kretsar af fransmän.
Trots all radikalism var han aktad och ärad i stora arbetarkretsar.
Bonden slöt sigtill honom, och bourgeoisien lärde snart inse, att han var författningens bästa värn.
Naturligtvis kunde han icke hindra, att emellanåt små slitningar förekommo mellan de republikanska fraktionerna, men när det någon gång låg honom synnerligen mycket på hjertat att - samla dem alla, så kunde han göra det.
Han var i en beständig verksamhet; der ett fel blifvit begånget gjorde han allt för att få det rättadt, alla tvistigheter sökte han att utjemna.
När han kunde förutse farorna, ansträngde han sig för att förebygga dem; han stod på vakt, han vårdade och han passade på republiken; han sökte att åstadkomma ett godt hem, der fransmän kunde ega en lugn och tryggad tillvaro.
Han blef Frankrikes största auktoritet, han som hade kämpat mot auktoriteter.
Men häruti låg ingen motsägelse.
Han hade kämpat mot dem, som blifvit auktoriteter genom en förbrytelse; sjelf var han auktoritet i kraft af sina medborgerliga dygder.
Ju flera af det slags auktorit^ter ett land harT desto lyckligare är det.
Och han var icke bland dem, som hysa farhågor för kapaciteter, hvilka kunde komma att ställa honom sjelf i skuggan.
Det är blott en åsigt om, att bland de många republikanska embetsmän, som genom hans försorg kommo att aflösa de gamla kejserligt sinnade, hvilka alltjemt fortsatte att konspirera mot republiken, valde han alltid de dugligaste, de mest energiska.
Han kände icke till nepotism.
Den embetsmannaklass, han har skaffat landet, är arbetsam och hederlig.
Ja, han gick i sin kärlek till dugligheten så långt, att man stundom förebrått honom, att han af den anledningen åsidosatte partihänsynen.
Det bör erinras, att då han var konseljpresident, tog han till expeditionschef i utrikesministeriet J.
J. Weiss, en man, om hvars stora duglighet, eminenta kunskaper och ofta bländande spiritualitet alla voro ense, men som var medarbetare i den reaktionära Figaro.
Då man angrep Gambetta härför, svarade han blott: “ «Tag påtager mig ansvaret för mina underordnade “.
Kort före Gambettas död offentliggjorde Weiss en artikel, som förklarade, hvarför han hade velattjena under Gambetta.
Tankegången deri var denna: “ Vi som icke kunde komma fram under kejsardömet, derför att vi saknade relationer, vi blefvo, hvilka åsigter vi än hade, tvungna till beundran för och kärlek till denne man, under hvilken vi kommo fram, om vi blott voro dugliga.
Han hade talat om de nya lagren, han fann dem och ur dem skapade han ett nytt Frankrike. “
Den franska hären älskade honom.
Det är berättadt, att han kunde få tårar i ögonen, när ett regemente marscherade förbi; han gjorde allt hvad han kunde, för att utveckla hären och hos folket väcka lust för vapen.
I Elsass och Lothringen litade man framför allt på honom.
Ett af de vackraste dragen från hans begrafning synes mig vara det, att barnen från Bellevilles folkskola, som blifvit * grundad efter hans initiativ, bådo om att få ropa “ Lefve Frankrike “, när de i liktåget kommo förbi Strassburg-statyn.
Detta fingo de iqjte lof, men under vägen skockade sig de små tillsammans och från klara barnaröster ljöd der öfver Gon-cordiaplatsen det lefverop för Frankrike, som betydde hoppet om återföreningen med de två förlorade provinserna.
Det är intet tvifvel underkastadt, att han länge ännu skulle hafva satt sig emot ett krig med Tyskland.
Han älskade sitt land alltför högt för att han skulle störta det ut i faror, innan han kände sig säker på ett lyckligt resultat.
Träffande anmärker v. der Goltz härom: “ När de många inre orsaker, som gifva stämningen hos ett folk en bestämd riktning, ha blifvit starka nog att frambringa en eruption, kan icke den förnämste statsman hindra detta utbrott.
Gam-bettas benägenhet i den ena eller andra riktningen kan derför hvarken vara en absolut garanti för freden eller den enda orsaken till ett hämdkrig.
Likväl är det af intresse att komma till klarhet rörande denna punkt.
Man kommer då till det resultatet, att-han icke önskar revanche till hvarje pris.
Han skall säkert icke, när en gång den nationela riktningen fordrar ett afgörande med vapenmakt, hålla Frankrike tillbaka, men lika säkert är det, att han icke skall följaden äfventyrliga politik, som är oskiljaktig från revanche-idéen i detta ords vanliga betydelse.
Han liar alltför ofta klandrat denna politik hos csesarerna, prisat förakt för makten såsom ’ en dygd, manat regeringen att rikta sin verksamhet inåt och betecknat som den närmaste framtidsuppgiften att befästa republiken och vidare utveckla dess institutioner.
Han känner alltför väl en stor del af sina medborgares kärlek till freden, för att han skulle störta landet i ett krig, så länge en öfverväldigande nationel strömning tvingar honom dertill.
Det får icke heller förbises, att han sjelf genom sin lyckliga kamp .mot Napoleonsdyrkan har tillintetgjort en stor del af den gamla chauvinismen. “
Gambetta blef konseljpresident först då det icke längre var möjligt för honom att undgå det.
Så länge han var i stånd dertill, höll han sig tillbaka.
Öfver hufvud tyckte han icke om att samla för mycket på sin person.
Han ville icke göra Frankrike till en mekanism, hvars hjul ensamt han kunde drifva.
Hans önskar^ var just att skapa en stat, som väl hade god användning för hvar och en stor man, som stälde sig till dess tjenst, men som icke stod och föll med en individ.
Han var i detta afseende Bismarcks motstycke.
Då han var död och somliga genast talade om, huruvida republiken kunde öfverlefva detta, skref Glemenceaus blad: “ En stor man dör icke den dagen han upphör att andas. “ Vid Gambettas graf vilja vi hågkomma hvad Louis Blanc sade vid Thiers ’ graf: “ En stor medborgare är död, lefve republiken! “
Gambettas lif hade just varit anlagdt på att göra dessa ord till sanning.
Han var alltid ängslig för de lefverop, som klingade för honom, han påminte ofta om, att i republiken måste man undvika personförgudning och blott tänka på det allmänna.
Han hade beständigt för ögonen att göra Frankrike så vidt möjligt oberoende af honom, så att det äfven etter hans död kunde bevara den kraft och det inflytande, som det under hans egid hade tillkämpat sig.
Allade, som älska frihetens sak, skola hoppas, att hans sträfvan-den icke varit förgäfves.
Medan han lefde,t berättas otroligt mycket ondt om honom.
Efter bästa förmåga hade hans motståndare baktalat honom.
De hade berättat, frvilken lyx och prakt der her-skade i hans bostad och af huru många millioner han var egare.
Och då han var död och mängden strömmade ut till Ville d ’ Avray, hvad var det man då fick se!
En liten simpel villa, några tarfliga rum, utstyrda med några kopparstick.
I enkel tarflighet hade han lefvat * utan att vilja säga ett ord till alla dem, som berättade om hans vilda, ensamt stående öfverdådighet.
Hans stolthet förbjöd honom att bemöta dylikt.
De som kunde tro sådant om honom, de fingo göra det.
Till sådana menniskors gunst friade han icke.
“ Gambettasdöd måste komma emellan “, skref Glaretie, “ för att han skulle försvara sig mot förtalet. “
Det är bekant, att Gambetta lefde och dog som fritänkare.
Man har gjort en del tafatta försök att få fast-stäldt, att han likväl vid vissa tider hade religiösa anfall.
Times berättade sålunda, att han hvarje dag på sin moders födelsedag tände två vaxljus i närmaste kyrka.
Historien var illa hopsatt, ty hans moder afled blott få månader före honom.
Han var en kännare af literatur och konst, följde förträffligt med utlandets politik och med alla idéela europeiska strömningar.
Säkert var han den störste man, som detta århundrade har frambragt.
Väldigt utrustad från naturens hand, tillkämpade han sig småningom den ena förträffligheten efter den andra, och han var i hög grad per-fektibel.
Hvad som kostade honom mest ansträngning, men han lärde äfven det, var att öfvervinna sin lidelsefullhet, att tygla sin storslagna vältalighet under de parlamentariska formerna.
Han kunde lära så mycket, arbeta så strängt, derför, att han var förälskad, och gjorde det för den, han älskade * för Frankrike.
Han var ock dess bäste son, och folket kände det, då det följde honom ut till Pére Lachaise under de högsta hedersbetygelser det kunde skänka åt någon.
Det var ett stycke af Frankrikes, af Europas historia, man följde ut på kyrkogården.
Det var en patriot, en äkta men-niska.
Han har gifvit sin samtid ett stort och lysande exempel, derför äro vi honom alla tack skyldiga.Gammalt och nytt inom literaturen *
Man har klagat länge och med rätta öfver den stiltje, som rådt inom den svenska literaturen.
Man har till och med hållit på dermed så länge, att när ändtligen lifstecken här och der yppat sig, man af gammal vana låtit talet härom fortfara.
Medgifvas måste dock, att om man jemför Sveriges literatur med utlandets, så äro de känslor, som dervid väckas, ganska egendomliga.
Det är, som om man från ett upprördt, stormigt haf med vid horisont och mångskiftande vågor helt hastigt vände blicken till en liten täck skogsidyll med i midten en tjärn, som lugnt, enformigt och troget af-speglar samma himmel, samma omgifning år ifrån år.
Eller om en vindstöt från de större vattnen understundom kastat upp nya vågor, har den dock sällan varit tillräcklig för att gifva den jemna, dunkla spegeln ett helt och hållet nytt
* Såsom våra läsare torde erinra sig, innehöll senaste häftet af ” Dagens krönika ” under ofvanstående rubrik en granskning af hr C.
Yi fortsätta i dag med en af våra yngre författare och förbehålla oss att på detta sätt, när så lämpar sig, egna uppmärksamheten åt företeelser inom vår egen eller utlandets skönliteratur, nämligen medelst någorlunda genomförda karakteristiker, icke medelst literaturanmälningar i vanlig mening, h vilka i den dagliga pressen och äfven i andra af våra literära tidskrifter torde vara tillräckligt tillgodosedda.
Red.#
utseende, röra upp de djup, som ännu slumra osedda och okända.
Det är karakteristiskt för ett litet land som vårt, hvil-ket ligger afsides borta i ett hörn af Europa, att egentligen «å få af de stora politiska hvälfningarna i vårt land satt sig ett blifvande märke i vår literatur.
Den svenska diktningen är sent född, och när den kommit till lif, för det mesta barn af inflytanden utifrån.
Hvar och en vet, hvar.
han har att söka förebilderna till den diktning, som kom till orda vare sig i Dalins eller Gustaf III: s tidehvarf.
Den ny-romantiska riktningen med Atterbom i spetsen tog blott förebilderna från annat håll än den närmast föregående tiden, och när den skola kom,, som ville vara nationel, fans det redan bland deras egna samtida de, som påstodo, att utlandets diktare äfven här haft sin hand med i spelet.
Enligt min mening är nu detta ingenting, som med rätta kan klandras.
Det är blott en lag, som städse gjort sig gällande, att då hvarje nytt tidehvarf gjort sin insats i utvecklingsarbetet, denna tanke eller art af sträfvande som en elektrisk ström måste passera genom alla de särskilda ländernas ^tänkare och diktare, för så vidt det är fråga om ett land, som ej kämpat ut och börjat tillhöra de länder, somj varit.
Men det ligger i sakens natur, att strömmen blir svagare, ju längre bort man kommer från det egentliga batteriet.
Tänk t. ex. på reaktionen i början af detta århundrade.
Hvilken mängd af fenomen inom den literära verlden blef ej en frukt deraf bara i Frankrike.
Hos oss finnes andra delen i “ Lycksalighetens ö “ jemte en del lyrik.
Eller 1848 års idéer, som likaledes i Frankrike födde af sig en hel literatur, medan de här hufvudsakligen togo sig uttryck i “ Sånger i pansar “.
Under de sista årtiondena har emellertid den poetiska produktionen inom Sverige varit temligen mager.
Vi berömma oss i allmänhet af det lugn och det rika jemnmått, som fördelaktigt utmärker vårt kära fädernesland framför andra mindre lyckligt lottade länder.
Men att ett dylikt % o
beprisa clt lugn på vissa håll kan blifva liktydigt med stagnation, derpå är vår nutida literatur — eller var det åtminstone för ej länge sedan — ett tydligt bevis.
Strindberg är otvifvelaktigt den ende af det nyare slägtet, som är en författare af rang.
Han är ett fullkomligt barn af sin tid, och han är lika intressant i sina misstag, som i sina förtjenster, lika utprägladt originel, vare sig han, som i första akten af Mäster Olof, höjer sig i jemnbredd med skaldekonstens stormän eller i Nya riket gör sig skyldig till saker, som mildast taladt äro en skald ovärdiga.
Det är ett stort misstag, hvad man från åtskilliga håll hört, att den, som skrifvit “ Nya riket “, för alltid “ gjort sig omöjlig “, som det heter.
Det är blott medelmåttor, som kunna göra sig omöjliga.
Med Strindbergs geni är det egentligen ingen konst att bringa ett förgånget i glömska.
Saken i fråga blir ju ej bättre för det.
Men så förhåller det sig i alla fall.
Strindberg har behöft lång tid, innan han, som man säger, slog sig igenom.
Den efter “ Röda rummet “ utgifna, särskildt i psykologiskt afseende mycket intressanta samlingen I Vårbrytningen lemnar tydliga bevis härför.
Ty det är ingen liten samling denna, och den innehåller det mesta, af hvad på olika håll var skrifvet af Strindberg, innan namnet Strindberg ännu var ett namn.
Der fins I Bom, ett dramatiskt proverb med Thorvaldsen (!
) till hjelte, hvilket var sin författares första försök i den dramatiska genren.
Vidare träffa vi der Hermione och Den fredlöse, i mina ögon de enda af dessa förstlingsalster, som gifva ens en aning om förf.
till “ Mäster Olof “.
Der finnes verkligen något af den våldsamma energi, som sedan skulle utmärka allt det dugliga, som kommit från Strindbergs hand.
Det samma gäller om den genialt utkastade teckningen af Markus Larssons äfventyr med de båda lotsarne, hvars snöpliga slut tillika är fargadt af den bittra ironi, som sedan blifvit ett af Strindbergs kraftigaste vapen.
Och med hänsynslös qvickhet har han i Anno 48 gifvit uppslaget till de teckningar, som utförda skulle gifva “ Röda rummet “ .Men det är ett faktum, att trots allt detta, som verkligen fans skrifvet, var Strindberg ännu icke känd.
“ Mäster Olof “, hvars versifierade upplaga utkom 1878, väckte mera uppseende i tidningarna än hos allmänheten.
Men af hvad värde detta arbete var, lärde man sig ej inse, förr än förf.
på ett helt annat sätt fäst ögonen på sig.
Strindbergs hela kar-rier är en illustration till Zolas egendomliga yttrande, att för att i våra dagar taga sig fram måste en förf.
vara en kraft, som ingen kan skuffa undan, men som bryter sig väg “ brutalement “.
Och detta — menar Zola — är en vinst för vår tid.
Den, som ej kan skaffa sig plats sjelf, må ej vänta att på en annan väg få sig odödlighet garanteraçL Man tar ej patent på skaldens lager.
Man får kämpa sig fram steg för steg.
Och det är de svaga existenserna, som äro dömda att gå under.
Men till dem hörde nu icke Strindberg.
1878 utkom emellertid ett litet häfte, som åtminstone i någon mån blef läst, och som också finnes bland de ungdomsarbeten, som äro inryckta i den ofvan nämda samlingen.
Det var skisserna från Upsala, Från Fjerdingen och Svartbäcken.
till dessa rader mins mycket väl, hvilket intryck dessa skisser då gjorde på honom.
Det mesta förstod jag ej, emedan jag varit för kort tid i Upsala, dels ock derför, att teckningarna egentligen torde träffa in på tiden närmast före och omkring 1870 och särskildt vis-à-vis en del satiriska utfall i den sista historien var jag mest benägen med att instämma med veteranen på sjukhuset: “ Insulterar du den store mannen?
Vara är förnimmas.
Det kliar i hjernan, när den stora tanken gör sitt intåg. “.
Saken var den, att här som på så många andra håll hade Strindberg brutit med traditionen, och hvar och en, som åtminstone för några år tillbaka kom till Upsala, sökte i början att betrakta lifvet derstädes på samma sätt, som han af historien och de äldres berättelser om sina ungdomsintryck trodde, att det var.
Och följden var naturligtvis den, att Strindbergs skildringar syntes honom osanna.
Up-sala!
Bara namnet var fullt af poesi.
Det väckte en hel här af föreställningar om allt, som ynglingen drömde om.
Det friska kamratlifvet, ungdomsglädjen och ungdomsyran, den oegennyttiga vänskapen, sökandet efter sanningen, alla de rika vyer, som lärdomens stad skulle öppna öfver verl-den — med ett ord, redan innan ynglingen kommit till Up-sala, hade han lärt sig sjunga: “ Svara mig Glunten på ära och.
tro etc. “ Ty här ligger egentligen hemligheten, i hvad folk i allmänhet tänkte om Upsala.
De ha hört för mycket “ Gluntarna “ för att ej nästan uteslutande tänka sig Upsala som en stad, der glädjen och poesien (“ Nu kommer våren, re ’ n vindarnas troppar “ etc.) äro envåldsherskare.
Och i det hela är det ej underligt, att man minnes Upsala med vemod.
Ty hurudant det nu är, nog är det väl ändå vanligt, att ungdomsåren rymma mest glädje, och att de sedan derför, sedda med ålderns ögon, taga sig ut, som hade de gått fram i idel solljus.
Emellertid hade Strindberg här gifvit taflor ur Upsala-lifvet, sådana litet hvar torde känna till det.
Man har naturligtvis sagt, att han såg sakerna för mycket i svart.
Jag vill ej nu inlåta mig härpå.
Men jag frågar hvilken Upsa-liensare som helst, låt ock vara, att mycket på de sista åren förändrat sig, om ej “ Inackorderingarna “ existera, om skildringen af latinskrifningen eller begrafningen är öfverdrif-ven, om talen på nationen äro stort bättre än de anförda, om han aldrig sett någon gammal öfverliggare åla “ svinet “ i den sista historien, och om han sjelf aldrig haft sin lilla period “ mellan drabbningarna “.
Det, som gör dessa skildringar särskildt märkvärdiga^ är, att här både stil och uppfattning äro fullkomligt “ Röda Rummets “.
Och hvad som mest visar, hur riktigt Strindberg träffat tonen i sin tids Upsala studentkretsar, är den mängd mer eller mindre lyckliga skildringar af Upsala-lifvet, som på sista tiden förekommit, men hvilka alla delvis eller helt och hållet gå i den riktning, på hvilken Strindberg visat vägen.
Och eget är, att flere af de mest väl-lyckade partierna i “ Röda Rummet “ äro skildringar ur det studentikosa i våra dagar (Borg och hans kotteri).