Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saken var att Gabriella, jemte varmt deltagande, kände en ganska stor portion nyfikenhet att närmare få se den bleke skeppsbrutne kaptenen, hvilken redan, genom sin förvägna handling att qvardröja på vraket, gjort ett fördelaktigt intryck på hennes eget lifliga och beslutsamma sinne.
Men att nu få se honom var icke möjligt; ty i rummet, dit han fördes, samlades endast husets manliga personal.
Emellertid var just det förtreten att han ej genast, våt och stel som han var, blef inburen i dagliga stugan.
Erika märkte Gabriellas lilla missräkning, underrättade henne med några ord om det förståndiga i Birgers anordnande, då Gabriella insåg att tålamod var det enda medel, hon för sin egen del kunde använda.
Under tiden sysselsatte sig Birger, Petter Lindgren och till och med den annars tröge Anton med den förfrusne mannen.
Deras menniskovänliga bemödanden blefvo ej fruktlösa.
De märkte att bröstet höjde sig, ögonen öppnades och ansigtsdragen återfingo sitt lif.
Med ett uttryck af bestörtning vaknade den sanslöse till medvetande.
”Hvad är detta?” frågade han, och blicken hvälfde sig omkring rummet.
”Kapten, kapten lefver!” utbrast Petter Lindgren, som höll på att förlora förståndet af glädje.
”Kapten lefver för godt!”
Kapten Rosenberg uppreste med kraftfullt bemödande sitt hufvud.
Hans första blick föll på Petter, den andra på Birger.
”Hvar är jag?” sade han långsamt.
”Ni är räddad från vraket,” yttrade Birger, ”och den hjelp, vi strandboar kunna erbjuda, står gerna till tjenst.”
Kaptenen for med båda händerna öfver ansigtet; hans minne klarnade allt mera.
”Ha,” sade han med ett eget uttryck, ”jag har förlist igen.”
Han teg några ögonblick; i denna tystnad låg något rörande.
Det var ej veklig smärta, jemrande klagan, ej trotsigt öfvermod eller ömkligt vankelmod; det var mannens sans i ett stort ögonblick, tecknad af en olycka, hvars djup han bäst sjelf förmår mäta.
Han hemtade sig likväl snart, och i det han vände sig till Birger, sade han: ”Jag har säkert herrns hjelp att tacka för min räddning?”
”Nej, jag har blott kunnat bidraga dertill,” svarade Birger. ”Denne trogne, raske gosse, som Försynen vid storbåtens kantring uppkastade på vår ö, har herr kapten att tacka för sitt lif.
Det är han som visat oss vägen.”
”Ja så, Petter,” sade kapten och såg på ynglingen med en lång varm blick.
”Men dina kamrater, Petter?”
”Kapten, de blefvo allesammans borta!” Petter Lindgrens öga, nyss strålande af glädje, vattnades af en tår.
”Det var skada på besättning,” mumlade kaptenen för sig sjelf. ”Dugtigt folk allesamman!
Och du är ensam qvar, Petter?” tillade han högt.
”Kom hit och hjelp mig att resa mig upp; jag vill försöka om benen bära mig.
Rätt så, min gosse, du ärliga själ!”
En ny vänlig blick, ty det var ej
Rosenbergs sak att i ord slösa med beröm, satte för mycket lif i Petter. ”Vackert, vackert,” yttrade kapten otåligt; ”tag vackert uti mig!
Jag är väl ingen planka heller.
Vill du ta vackert, din slyng ...”
”Gud ske lof,” mumlade Petter med tindrande ögon, ”rättnu lefver han igen.”
Birger stödde kapten på andra sidan.
”Ni kan nu temligen gå,” sade han.
”Litet förfriskning skulle bekomma er väl.
Får jag bjuda er till ett varmare rum, der min far, jemte min hustru och syster, med otålighet vänta att få se vår gäst.”
Kaptenen kastade en blick på sin våta kavaj; men Birger visade honom en torr klädning, jemte nödigt linne, hvarmed Anton just nu inträdde.
”Se, min bror har sörjt för den saken.
Men vi skola nu gå förut; kaptenen är bäst belåten med en van tjenare.”
”Jag tackar,” yttrade
Rosenberg med en förbindlig böjning på hufvudet åt Anton, som lade kläderna bredvid honom; ”en skeppsbruten man får lof att utan omsvep begagna sig af den välvilja, som erbjudes honom.”
”Jag hemtar kapten om en stund,” sade Birger och lemnade rummet med Anton, hvilken, ehuru som vanligt fåordig, likväl med synbart deltagande fästade sig vid detta afbrott i sin lugna, tröga overksamhet.
”Petter,” sade kaptenen, ”ja så, det var du, som uppmanade det här hederliga folket att frälsa lifvet på mig.
Jag undrar just, om jag någonsin får navigationen riktigt in i din dumma skalle; eljest kunde du nog bli en dugtig sjöman.
Men hvad står du der och gapar på – du ser ju nu att jag lefver.
Hjelp hellre på mig de der kläderna, och se till att jag ser någorlunda ut som folk!”
Qvinna, du skapelsens värmande sol, du hjerta i
tingen,
Lilja, som breder ditt doft vidt kring den ödsliga
jord!
Bergman.
Sjelfständig kraft är mannens första dygd.
I den mörka hörnkammaren, Erikas tillflykt, då hon behöfde vara ensam, fann Birger sin hustru.
Det låg en viss aktningsfull ömhet i den försigtighet, hvarmed han gläntade på dörren.
”Kom in, Birger!” sade Erika med innerlig vänlighet.
”Jag ser på dig att du medför goda tidningar.”
Den i sitt eget hjerta biltoge mannen böjde sig ned öfver sin hustru och hviskade: ”Gud har tillåtit mig bidraga till ett menniskolifs räddning; dina böner, min Erika, skola göra det öfriga.”
Uti Erikas milda ögon låg en ljuf och salig frid.
Det förekom äfven henne, som den skeppsbrutne kaptenens räddning var en afbetalning på Birgers stora skuld; och så räknade de hvarje god handling Birger förmådde uträtta.
Det var märkbart huru denne man – allvarsam, bestämd och kraftfull i sitt väsende och handlingssätt, med förmåga att genomdrifva en stark viljas öfvervägande kraft på den svagare, allmänt ansedd och aktad för redbarhet och redlighet, ensam med sin hustru och sitt samvete, (de utgjorde nästan ett, ty Erika var hans samvete) antog snart sagdt en annan karakter.
Mot henne var han öm, mild, till och med vek.
Hon läste i hans hjertas innersta, hon såg den frätande mask, som aldrig lemnade honom ro; men det var hennes varsamma hand, som ändrade dess läge, så att den kändes mindre aggande.
Hon ledde sin makes tankar till Gud, hon ledde dem till goda gerningar, till frisk verksamhet.
Hon lemnade honom ej åt sig sjelf.
Hvarje hans bekymmer, hvarje huslig omtanke delade hon med honom.
Intet företag dolde han för henne; och den förståndiga, kärleksrika qvinnan tillstyrkte och inledde honom ofta sjelf i handelsföretag, ej för vinning – ingen kunde mindre än hon skatta den för egen del – men emedan den ökade verksamheten alltid gaf hans lynne en bättre och lättare riktning.
Erika visste kanske aldrig rätt sjelf, huru kär Birger blifvit henne; men i dag, då hon stod på bryggan och såg huru hans starka, kraftfulla arm säkert styrde den lilla farkosten mellan isstycken och bränningar, när hon såg honom orubbligt lugn och ihärdig strida med de rasande svallvågorna om hvarje fotsbredd han framträngde, då svällde hennes hjerta både af qvinnans fruktan och qvinnans stolthet.
Dessa känslor voro inseglet på naturens egen kraft.
Qvinnan älskar att se mannen utföra handlingar, som vittna om själsnärvaro och styrka, icke derföre som skulle hon alltid, enligt det föråldrade bihanget till hennes meritförteckning, utgöra den svagaste hälften, rankan, som behöfver stödjas, m. m., utan helt enkelt deraf, att mannens kraft, isynnerhet den älskades, lifvar hennes egen.
Hon lär sig akta och ära honom – och dessa känslor befästa kärleken långt mera, än en hop betydelselösa, genom vana utslitna fraser.
Men, för att egentligen tala om Erika, så inverkade på henne äfven den ångest hon utstod.
Väl hade hon hvarje höst varit orolig, innan Birgers återkomst gjorde slut på bekymret; men hon hade ej förrän i dag sett honom i lifsfara.
Intrycket var djupt: under den lugna ytan bodde varma känslor.
Pligten att älska hade omärkligen blifvit hjertats bud; men vanan att beherrska sig sjelf var hos Erika så stor att ingen af hennes rörelser bemärktes af Gabriella, med hvilken hon talade lugnt och undergifvet som vanligt.
Det var blott Birger, som vid första ögonkastet såg att hennes hjerta klappat för honom med högre oro än vanligt.
Kanhända var det den deraf föranledda rörelsen, som kom honom att alldeles mot sin vana omfamna sin hustru i närvaro af fremmande personer.
Vare härmed huru som helst, så stodo de nu ensamme i den mörka kammaren.
Birgers arm slöt sig om hennes lif med den nästan blyga hängifvenhet, hvarmed han älskade Erika; och villigt och kärleksfullt lade hon sitt hufvud på hans axel.
”Jag tror nästan att du nu håller af mig, Erika,” sade han och såg henne tillitsfullt i ögat.
”Ja, Birger, det vet Gud, jag håller dig mycket kär!
Men denna stund böra vi ändå icke ha för oss sjelfva: vi måste tänka på vår gäst – hur är det med honom?”
”Mycket bättre, än jag kunde hoppas.
Han håller nu på, med biträde af den raske jungmannen, att få torra kläder på sig.
Jag skall snart hemta honom.
Ställer
Ella frukosten i ordning?”
”Ja, den är redan färdig ...
Är kapten hygglig?”
”Han förekommer mig att vara en dugtig och bra karl.
Litet barsk ombord, tror jag.”
”Och huru tycks han taga sin olycka?”
”Som en man bör: han är tystlåten deröfver ...”
”Erika du, Anton säger att kapten kommer in!” ropade Gabriella i dörren; hon trodde sig öfverraska sin svägerska med en nyhet.
”Jag vet, jag vet!
Birger går nu att hemta honom.
Skynda dig att duka, min lilla Gabriella!”
Gabriella flög som en vind till köket, och från köket till dagligrummet.
”Skall det vara vin?” frågade hon; men då ingen hörde, hemtade hon, på eget bevåg, ett par buteljer af Haraldsons eget gamla äkta lager.
Gubben mötte henne, då hon återkom med sin fångst.
”Hvad har du der, min pulla?” frågade han.
”Vin, pappa!”
”Vin?
Det kunde väl hulpit sig med öl.
Men hvar har du tagit det?”
”Jo, pappa lilla, jag klef upp på fastaget och tog på öfversta hyllan – der står ju bästa slaget?”
”Men det är mitt gamla vin, sådant som icke vankas nu för tiden, och som inte får röras förrän till ditt bröllop, barn.
Jag har just gömt det för din skull; och nu bär du vackert ned buteljerna igen på sitt ställe!”
”Till mitt bröllop, pappa lilla?
Jag har ju ingen fästman än!”
”Om du lefver, får du väl fästman, min flicka, men bär nu ned vinet, och prata inte!
Birger har något portvin på nedra hyllan; tag en butelj af det.”
”Ja, men, pappa, nu går det i dörrn inne till blå kammarn,” sade Gabriella lyssnande.
”Jag kan väl inte möta honom med buteljerna heller!
Söta, söta pappa, låt bröllopsvinet gå; der är nog mera qvar.”
”Du lilla slarfva!”
Haraldson ryckte i hast till sig den ena buteljen, och hade lyckligt låst den in i ett litet väggskåp, hvartill han sjelf bar nyckeln, då Birger inträdde, stödjande den skeppsbrutne kaptenen, och föreställde sin gäst för Haraldson, hvilken på sitt sätt höfligt bjöd honom välkommen, derefter för Erika, som inkom från andra sidan, och sist för Gabriella, som genast hade den artigheten att framskjuta en stol åt kaptenen, hvilken tycktes ha mycket svårt att stödja på fötterna.
”Jag var långtifrån att ana,” sade kapten Rosenberg och lät sitt öga hastigt ila från den täcka husmodern till Tistelöns praktfulla ros, den sköna Gabriella, ”då jag i går afton anbefallde min själ i Guds hand, att jag i dag skulle vakna i ett annat paradis, än skriften omtalar; men, pris vare Försynen, min raske jungman och min ärade värd, jag känner mig ganska väl!”
Det låg i den unge skepparens sätt att uttrycka sig en raskhet och artighet, hvilken, vid ett tillfälle sådant som det närvarande, vittnade om både sjelfbeherrskning och någon bekantskap med den finare bildningen.
Gabriella tyckte att han var ganska intagande i sin olycka, trots det att Birgers rock var för stor och följaktligen missklädde honom.
Erika tänkte rätt nog, att läpparne talade ett annat språk än hjertat; ty oaktadt det antagna lugnet, den höfliga tillfredsställelsen låg dock i hans mörka ögon, då de ibland sväfvade ut öfver det oroliga hafvet, ett uttryck hvilket tydligt tolkade hvad hans manliga hjerta försmådde att gifva luft i ord.
Det var en af motgången djupt träffad, men icke krossad själs tysta strid med sig sjelf.
Kapten Carl Rosenberg, en ung förtjenstfull man vid tjugufem år, känd för mera än vanlig skicklighet i sitt yrke, för mera än vanligt mod, till och med en smula oförvägenhet, hade egentligen sjelf gjort sin uppfostran.
Tidigt i saknad af föräldrars ledning, fattig, utan förbindelser, hade han blott sin egen flit, sin egen outtröttliga verksamhet och sin brinnande lust för sjöväsendet att tacka för det han redan vid tjuguett års ålder blef hedrad med förtroendet att föra fartyg.
Född bland folket (hans far hade varit båtkarl), var det så mycket förtjenstfullare att han, jemte skickligheten i sitt yrke, förvärfvat sig en viss bildningsgrad, hvilken, i förening med naturlig käck stolthet och en icke obetydlig vighet i konsten att förtälja ”skepparhistorier,” öppnade honom väg till umgänge i de bästa borgerliga hus, en förmån, genom hvilken hans sätt att vara erhöll en viss anstrykning af polityr, hvilken äfven kläder en öppen, rättfram sjöman.
Men mod, skicklighet och förtroende af andra rädda ej ifrån hemsökelsen af ett plågoris, som kallas otur.
Rosenberg hade otur.
En gång förut, för tu år sedan, hade han förlist; då hade likväl en del af lasten och hela besättningen blifvit räddad; nu gick allt förloradt, och bland spillrorna af det vrak, på hvilket han uttröttad af ansträngning nedsjunkit, såg han äfven sina egna förhoppningar om lycka och oberoende, kanske äfven framtida förtroende, gå i qvaf.
Ej under att han kämpade en svår kamp; den unge örnens vingar voro stäckta: förgäfves lyftades de till flykt.
”Var så god och tag halfvan,” sade Birger; ”den kan min själ behöfvas, herr kapten!”
”Fisken skall simma – gutår, herre!” Haraldson beledsagade sin älsklingsdryck med ett långt:
”Ah! det är bränvin, som duger!”
”Ganska godt!” yttrade Rosenberg; ”håller sina goda sex grader.”
Han vände glaset mot dagern och betraktade innehållet med kännareblick.
”Åh, det har intet att betyda mot pappas gamla vin,” inföll Gabriella och visade leende på den eröfrade buteljen.
”Hvad, har du gjort hemgång på fars egen hylla?” frågade Erika och kastade en frågande blick på Haraldson.
”Den flickungen gör med mig hvad hon vill,” svarade Haraldson med ett slags skämt, hvaruti han var långtifrån att tro det rena sanningen låg gömd.
”Ser kapten det här vinet!
Jag köpte det af en Vestindiefarare för många herrans år sedan.
Vi skola smaka på’t!
Langa hit korkskrufven, Anton!”
Anton, som steg upp vid omnämnandet af vinhandeln med Vestindiefararen, bytte en betydelsefull blick med Birger.
Det låg ett bittert hån i det korta skratt, hvarmed han ofta beledsagade sina rörelser; men det var skarpare än vanligt, då han räckte fadern korkskrufven, för att öppna vinbuteljen, en af de sista representanterna af den gamla goda tiden, då gubben Haraldson ej behöfde annat mynt, än sin oförvägenhet och sitt rymliga samvete, för att skaffa sig alla möjliga sällsyntheter.
Vinet slogs uti, och Gabriella bjöd den unge kaptenen att smaka drufvans utvaldaste saft.
Rosenberg tycktes icke vara någon kostföraktare.
Med en artig bugning för sin unga värdinna tömde han glaset och sade: ”Maken till vin har jag ej druckit hvarken in- eller utrikes!
Och jag vore frestad tro att det legat gömdt här på ön sedan våra tappra vikingar gjorde sina små lusttåg ut i verlden.”
”Ja, de höllo just sina stamhåll här i Bohusläns skärgård,” utbrast Anton, som alltid kände sig underbart fängslad vid minsta anspegling på sagotiden.
”Här fins i bergen inhuggna många skepp, och det talar för den tron att vikingarne lefde godt här bland våra klippor.”
”Det är ej otroligt,” menade Rosenberg, ”och jag undrar icke att de företrädesvis valde den här fördömda skärgården, när de ville lefva i fred.
Deras fiender skulle, vid min arma själ, den tiden ej haft synnerligt godt att söka upp dem i sådana smyghål.
Det säges ock att de här trakterna egna sig förträffligt till smuggelhandel.”
”Åh, den tiden är längese’n förbi,” inföll Haraldson.
”Men hvad nu vikingarne anbelangar, så var det nog ett satans duktigt folk, som förstod att lefva.
Och att de lefde här, hafva vi all anledning att tro.
I min ungdom, då jag jemt flackade omkring, var jag ofta på Sotenäs.
Der fins många märkvärdigheter från fordom-timma: bland annat är i Tossene socken ett flackt berg, der ett helt sjöslag står inhugget; och den stora jättegrytan på Russeberget duger ock att se på.
Kyrkorna ha äfven stora märkvärdigheter, konstiga stenar med runeskrift, som stora herrar komma långväga ifrån för att se och rita af.”
”Herre Gud, hvad far ändå har sett mycket!” yttrade Anton, som för första gången kände ett slags begär att göra en utvandring och sålunda sjelf blifva delaktig af den lyckan att på närmare håll skåda dessa drömda märkvärdigheter från hedna tiden.
Men kapten Rosenberg tycktes icke dela hans smak, utan förde åter talet på mera praktiska ting, hvaribland lurendrejeri och sjötullstaxan syntes honom värdiga att afhandla.
”Lurendrejeriet,” yttrade han, vänd till Birger, ”är en naturlig, snart sagdt förlåtlig följd af den oerhördt dryga tull, vi nödgas erlägga för de varor vi införa.
Vi köpa ju dem ånyo.”
”På sätt och vis; men utan detta onus skulle landet, som jag tror, befinna sig sämre.
Våra egna fabriker, våra egna produkter skulle falla betydligt.”
”Det förundrar mig,” inföll kaptenen, ”att höra dessa tänkesätt, der jag, för att vara uppriktig, minst väntat dem.
Men jag respekterar hvars och ens öfvertygelse.
Emellertid, hvad landet vidkommer, torde det vara oafgjordt, om det ej skulle vinna mera vid en fri in- och utförsel.
Om vi, till exempel, betrakta hansestäderna; hvar finnes en mera rik och blomstrande handel, än i Hamburg?
Jag kommer och reser, köper och säljer, utan att de förb – tullsnokarne ligga mig på hälarne och jaga mig som ett lumpet villebråd.
Lefve friheten!
Jag är ingen vän af tvång och pålagor.”
”Klokt taladt!” sade Haraldson och klingade med kaptenen.
Birger log.
Han öfvertänkte för sig sjelf det olika begrepp kaptenen och hans far fästade vid det farliga lurendrejeriet.
Kanhända var
Birger sjelf i grund och botten öfvertygad, att större frihet vid införseln af utländska produkter skulle förekomma eller åtminstone betydligt hämma det onda, som smugleriet medför.
Det är nästan icke möjligt att han, som haft tillfälle se detta onda i dess innersta rötter, ej skulle önska dess afskaffande.
Men säkert är att han nu bar en så djup afsky för all oloflig handel, att han, efter den förfärliga händelsen med tulljakten, skydde den som pesten och högst ogerna inlät sig i samtal om detta ämne.
Birger hade för öfrigt uppnått den ålder, då mannen visligen behåller för sig sjelf sina tankar, synnerligt i ämnen, som röra staten, eller åtminstone yttrar dem med en viss försigtighet.
Rosenberg deremot, ung och varm, älskade ej denna mannaålderns ofta dyrköpta egenskap; och för att ej på något sätt såra sin gäst genom tystnad, fortsatte han samtalet, men yttrade sig blott i allmänhet.
”Jag ser hur det är,” sade kaptenen leende; ”men innan vi alldeles nedlägga ämnet, vill jag upptaga en fråga, den jag känner mig öfvertygad att vi måste betrakta lika: jag menar den småaktiga noggrannhet, hvarmed en väl dresserad tullsnok till punkt och pricka fullgör sin tjenst, då han äfven roffar till sig de smulor, armodet skrapat tillsamman.
Dessa slags beslag, hvilka isynnerhet lämpa sig för gränsen, återfinner man också der i talrikhet.
Man tänke sig en fattig familj, en stackars enka, som knogat ihop en liten sparstyfver, för att göra det stora inköpet af några alnar tyg till en klädning, ett par skålpund kaffe, en sockertopp, m. m.
För att göra handeln så mycket indrägtigare, skall den ske i Norrige, der priserna äro billigare och utomdess vinsten på mål och mått ger en icke obetydlig förmån.
Nu rustas till Fredrikshallsfärd.
Man prutar, handlar och ger sig med stor belåtenhet på hemfärden.
Men då kommer sorgen; ty i hvarje buske, om resan sker landvägen, anas att en sporrhund skall framtitta; och sker färden på sjön, så fruktar man att se honom uppdyka ur vattnet.
Farhågan är icke öfverdrifven: innan man vet ordet af, står han der lifslefvande och kniper, på kunglig majestäts och kronans vägnar, hela den lilla frukten af mången dags bekymmer och möda.
Varan kommer på tullkammarn, blir värderad, och köparen får plikta kanske tvådubbla värdet, utom det att han mister godset eller får köpa det tillbaka.
Frågas nu billigt, om detta är att befrämja välståndet inom den fattigare klassen?
Hvad som är för dyrt att köpa hemma, afhemta de öfver gränsen, och förlora alltsamman.”
”Detta kan visserligen anses hårdt,” svarade Birger; ”men icke desto mindre måste vi erkänna att saken kan betraktas från flera sidor.
Den, som ej är i tillfälle att bara en förlust, bör ej blottställa sig för den.
En tulltjensteman är tvungen att göra sin skyldighet och bör göra det.
Och skulle jag uppställa ett klagomål, blefve det öfver dem – de äro många – hvilka låta muta sig för en spottstyfver, ja till och med för en toddi, att se igenom fingrarne med både större och mindre former.
När straff en gång är stadgadt för tullförsnillning, så bör tjenstemannen drifva ordningen dermed till yttersta stränghet; ty det är enda medlet att förekomma olatet med lurendrejerierna.”
”Jag tadlar icke tullstyrelsen, men jag hatar dess sporrhundar,” inföll Rosenberg; ”och af hela mitt hjerta hatar jag systemet att icke få införa fritt allting.
Vore motsatsen tillåten, finge vi väl se, om ej följderna ...”
Här tystnade kaptenen och for med handen öfver pannan.
”Jag ber om förlåtelse,” sade han och reste sig till hälften, ”jag blir för varm, mitt hufvud käns ej bra.”
Gabriella och Erika hade begge märkt huru han redan länge blifvit allt mera blek och under det lifvade samtalets fortgång sökt qväfva någon våldsam kroppslig smärta.
I en hast kom sällskapet från bordet; och stödd på Birgers arm, vacklade kapten Rosenberg till det rum, Gabriella redan ordnat, och der han genast måste intaga sängen.
”Jag kunde min själ tänka att det skulle ändas på det sättet!” sade Haraldson till fruntimren.
”Han pratade inte så litet; men en dugtig karl är det, en satans dugtig karl – tänkesätt, som en sjöman bör ha, och lif se’n!
Skada att han skulle förlora skutan.”
”Han kan väl få en annan igen,” menade Gabriella.
”Åh ja, ja visst!
Men har en förlorat allt det lilla en har, så sitter det åt, innan en kommer på grön qvist igen.”
”Åh, pappa, en så rask karl tar sig nog upp igen!
Det syns väl att han icke förlorat modet; och likväl har han förlist en gång förut och skall vara alldeles utan förmögenhet, det har Petter Lindgren sagt för Lena i dag morgse.”
”Så mycket värre, mitt barn!
Han kan då förlora förtroendet – och det är värsta fallet för en skeppare utan egen skuta.”
Din hand – jag vill den ej begära.
Se, törnet uddas på min stig.
Att bjuda, älskade! åt dig
Jag har ej lycka, har ej ära.
De följande dagarne måste Rosenberg, i följd af en svår feber, hålla sig vid sängen.
Han syntes äfven lida af en stark oro, ehuru intet ord derom undföll honom; och det var först sedan hans krafter medgifvit uppfyllandet af det smärtsamma åliggandet att uppsätta en fullständig sjöförklaring, för att tillsändas fartygets rederi, som han tycktes tänka på sig sjelf och tillståndet af sin helsa.
Efter hand lade sig väl febern; men med de förfrusna fötterna hade det sig icke så lätt, och endast den noggranna och ömma omvårdnad, husmodern lemnade honom, hade han att tacka för att han efter en veckas tid åter kunde infinna sig i dagliga rummet.
Ännu förmådde han väl ej riktigt stödja på fötterna; men han linkade, stödd på Anton eller Birger, fram till soffan; och, en gång väl hamnad der, fingo fötterna overksamma hvila i ett par af gubben Haraldsons ofantliga skälskinsstöflar.
I soffan var ock onekligen en treflig plats: den värmande kakelugnen stod midtemot, kaffebordet vanligen framför, och hyllan med piporna till venster, Gabriellas sybord till höger och hon sjelf således helt nära, ty kaptenen fann alltid högra soffhörnet behagligast.
Sedan voro de andra grupperade rundtomkring:
Haraldson i en länstol knytande på ett nät, Birger täljande på en nystfot åt Erika, Anton i spisvrån med en gammal saga i handen och husmodern vid den tysta, lätta spinnrocken, hvars hjul ilade snabbt utan att höras.
Så, lugnt och stilla, under vänligt och förtroligt samspråk, förflöto eftermiddagarne.
Förmiddagarne sysselsatte
Birger sig vanligen med fiske och Erika med köket.
Haraldson var då inne i sitt rum, och Anton klättrade omkring klipporna.