Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du skulle höra, huru jag skildrar dina truppers tåg, huru de ringlande stiga uppför bergen, medan deras vapen återkasta solens strålar, huru de nedstiga i dalarnes skuggor och fördela sig där, för att i skilda strålar genombryta bergpassen, och ånyo förena sig i en fruktansvärd slagordning.
Vidare måste du höra och beundra, då jag skildrar den nästförflutna natten ... det var en härlig natt, min vän ...
- Ja, en vacker anblick, sade Annжus Domitius.
- Ack, då man ej, som Nero, har råd att uppbränna ett Rom för att se en världsstads lågor slicka natthimmelen, då äro byar och planteringar icke att förakta, anmärkte Olympiodoros.
Det var en lyftande anblick att se de bål, som flammade på bergens toppar och i dalarnes djup.
Också har jag på det livligaste skildrat dem i min berättelse om dina dåd.
- Anmärk dock som en trogen historieskrivare, att äran av dessa lågor icke tillkommer mig, utan biskop Petros, sade Annжus Domitius.
Hade jag själv fått råda, skulle det upproriska packets byar och planteringar lämnats i fred, ty en ödemark kan icke längre skatta till kejsaren.
Men jag böjer mig under den gudomliga rättvisan, för vilken alla mänskliga beräkningar böra vika.
De upproriske äro kättare, och Petros vet, att Guds rätt går framför kejsarens.
- Jag lovar att anmärka det, sade Olympiodoros, i det han stack papyrusrullen i sin gördel och började undersöka desserten.
Men än vackrare var den följande morgonen, då solens första stråle visade oss de upproriskes slagordning, utbredd på en bergsluttning, och bakom männens mörka linje deras kvinnor och barn i ängsliga flockar på höjderna där ovan.
Jag har uppskattat de stridbara rebellerna till tjugu centurior--två tusen man.
- Vad säger du? utbrast prokonsuln.
Två tusen man?
Vad är du för en historieskrivare?
Skriv femtio tusen man, du galning!
De voro minst femtio tusen man.
Kom ihåg, att Alexander övervann aldrig mindre än hundratusentals fiender i varje slaktning.
Jag är blygsam och nöjer mig med femtio tusen.
- Jag skriver tio tusen, sade Olympiodoros.
Kom ihåg, att historiens gudinna fordrar strängaste sanning.
Du vill väl icke, att jag skall tillskarva en orimlig lögnkrönika?
- Nej, nej, sträng sanning, min vän!
Skriv tio tusen!
Det kan vara nog, då min egen styrka icke överstiger fyra tusen man.
- Striden, som nu började, fortfor Olympiodoros, är skildrad såsom endast ett ögonvittne förmår det.
- Därvid naturligtvis icke uteglömt fiendens hårdnackade motstånd ...
- Naturligtvis icke.
- Och än mindre hans vilda flykt efter lidet nederlag, den med lik och vapen översådda valplatsen, och så vidare, sade Annжus Domitius leende, i det han fyllde Olympiodoros' bägare.
- Min vän, svarade f. d. epigramförfattaren, numera hävdatecknaren, man får icke i ett enda kapitel uttömma de tillgångar ett fälttåg har på nervskakande och målningsvärda uppträden.
Jag ämnar spara den ifrågavarande vilda flykten till ett annat kapitel, sedan hon verkligen ägt rum.
Jag låter denna gång fienden i god ordning draga sig tillbaka.
Mer tillåter mig icke min sanningskärlek, ty i själva verket var det likväl dina trupper, som ... nog av, du förstår mig.
- Den fördömde prästen! mumlade Annжus Domitius.
Det var Petros, som genom sin inblandning i stridsplanen förorsakade nederlaget.
Jag skulle annars tillintetgjort fienden, i trots av Krysanteus' skicklighet och nästan ointagliga ställning.
- Jag målar däremot en annan syn tjusande vackert, fortfor Olympiodoros självbelåtet.
Och vackert, hänförande vackert var i sanning att se det präktiga, järnsmidda rytteriet rida ned i kärret, fastna där och omkomma för upprorsmännens klubbor, påkar och stenar.
Ett härligare skådespel har det gamla Roms amfiteater under sina mest lysande dagar aldrig bjudit på ... det måste du medgiva, min prokonsul.
- Det är sant, sade Annжus
Domitius med glänsande ögon vid minnet av detta blodiga uppträde; jag var själv nära däran att klappa händerna och ropa: bene, optime!
Jag skulle måhända gjort det, om jag som du varit blott åskådare.
Det var återigen Petros, som befallde denna olyckliga rörelse.
Jag prisar dock himmelen, att den ägde rum, ty när biskopen såg den sorgliga utgången, bad han mig om förlåtelse och kände sig träffad av den vers jag leende anförde ur Homeros:
Gott mångväldet ej är; en enda härskaren vare.
Jag hoppas att från denna stund få ensam råda.
- Det var en överraskande upptäckt, min Annжus, att anföraren för de upproriske var ingen mer och ingen mindre än vår gamle vän Krysanteus.
Vid Zeus, ödet leker med människorna.
- Glöm ej, Olympiodoros, att anteckna i ditt verk, att Krysanteus varit Julianus' lärare i filosofi och krigskonst.
Du kan tillägga, att Julianus erkände honom som sin mästare ej blott i den förra, utan ock i den senare.
Eftervärlden bör icke underskatta mina segrar, när de vinnas mot en sådan man, som för övrigt står i spetsen för en överlägsen styrka av svärmiskt och krigsvant manskap samt försvarar sig i en bergstrakt, svårintagligare än en fästning.
Jag väntar i afton mina badslavar med åtföljande badtält till lägret ...
- Skönt, min vän.
- Och sedan vi återvänt från förposterna, torde allt vara i ordning till en förnyad bekantskap med ett någorlunda drägligt bad.
O, Korintos, vad jag saknar dig och dina ypperliga termer!
Än en skål!
För Karmides' minne!
- För Karmides!
Han var på senare tider stadgad och tråkig.
Men icke förty ... döden försonar allt, och helst en sådan död ...
Leve i alla tider hans skugga!
- Drickom även för hans sköna änka!
- Jag har åtagit mig att trösta henne, sade Olympiodoros, så snart hon blott har kommit i våra händer.
Allt beror av din seger, min ädle fältherre.
Således en och samma skål för Karmides' skugga, för hans änka och för din seger, som är förspelet till min egen!
- Tyvärr, min vän, det lönar föga att trösta änkan.
Hennes gyllene behag äro på väg att vinnas av en annan ...
- Hennes myntade behag, tillika med de omyntade, som ligga i hus och trädgårdar, hava funnit en väldig friare, som är värdigare än du att njuta dem ...
- Prokonsul, tala icke i gåtor!
Vem är friaren?
En herrgårdssägen
Det var en skön höstdag hänemot slutet af trettiotalet.
På den tiden fanns i Upsala ett högt, gult tvåvåningshus, som stod underligt ensamt på en liten äng, långt borta i en utkant af staden.
Det var ett rätt ruskigt och otrefligt hus, men det förskönades af den massa vildvin, som växte där, och som på solsidan krälade så högt uppför den gula väggen, att det alldeles omramade de tre fönstren i öfvervåningen.
I ett rum innanför ett af dessa inramade fönster satt en student och drack sitt morgonkaffe.
Han var en lång, vacker karl med ett fint utseende.
Håret bar han högt uppstruket ur pannan, det krusade sig vackert, och en lugg ville beständigt välta ned mot ögonen.
Han var klädd i en bekväm och ledig dräkt, men var rätt elegant.
Han hade det fint i sitt rum, där fanns en god soffa, och stoppade stolar, stort skrifbord och präktiga bokhyllor, men nästan inga böcker.
Innan han hunnit dricka sitt kaffe, kom en student in till honom.
Det var en af helt annat slag, en liten, skulderbred karl, satt och stark, ful, med stort ansikte, tunnt hår och grof hy.
– Du, Hede – sade han – jag är kommen för att tala ett allvarligt ord med dig.
– Har du råkat ut för något obehagligt?
– Å nej, inte jag – sade den andre – det är väl snarare dig det gäller.
– Han satt tyst en stund och såg ned.
– Det är tusan så obehagligt att säga det.
– Låt det vara då – föreslog Hede.
Han hade blifvit skrattlysten vid detta högtidliga allvar.
– Det är det, jag inte kan, nu längre – sade gästen.
– Jag borde hafva talat för länge sedan, men det passar sig illa för mig, förstår du.
Jag kan ej låta bli att tänka, att du sitter och säger till dig själf:
Den där Gustaf Ålin, som är son till en af våra torpare, tycker nu, att han blifvit sådan karl, att han vill mästra mig.
– För all del, Ålin – sade Hede – tro ej, att jag tänker något sådant.
Min farfar var ju en bondson.
– Ja, men det kommer ingen ihåg numera – sade Ålin.
Han satt tung och trög framför Hede och återtog för hvarje ögonblick alltmer af sitt bondsätt, som om detta kunde hjälpa honom ur förlägenheten.
– Se, när jag tänker på hvilken skillnad det är på din släkt och min, så tycker jag, att jag skall tiga, men när jag kommer ihåg, att det var din far, som på sin tid hjälpte mig, så att jag fått studera, så tycker jag, att jag skall tala.
Hede såg på honom med ett vackert uttryck i ögonen.
– Tala nu, så att du kommer ifrån de här bekymren – sade han.
– Det är så – sade Ålin – att jag hör dem tala om att du ingenting gör.
De säga, att du knappast öppnat en bok på de fyra terminerna, som du legat här vid akademien.
Du lär ej göra annat än spela fiol hela dagen, och det kan jag ej hålla för otroligt, ty du ville aldrig göra annat förr i världen heller, då du gick i Falu skola, fast du då var tvungen att arbeta.
Hede satte sig litet stelt tillrätta i stolen.
Ålin blef allt olyckligare, men han fortfor med seg beslutsamhet.
– Du tänker väl, att den, som äger en sådan gård som Munkhyttan, bör kunna få göra hvad han vill, arbeta om han vill, låta bli om han vill.
Tar han en examen är det bra.
Tar han ej en examen, är det nästan lika bra, ty du vill i alla fall ej bli något annat än brukspatron, du vill bo på Munkhyttan hela ditt lif.
– Det förstår jag väl, att det är så du tänker.
Hede teg, och Ålin tyckte sig se honom omgifven af en likadan mur af förnämhet, som alltid i Ålins ögon omgaf hans far, bergsrådet och hans mor, bergsrådinnan.
– Men det är nog så, att Munkhyttan ej är samma ställe nu som förr, då järngrufvan var gifvande – återtog han försiktigt.
– Det var nog det bergsrådet visste, och det var därför han bestämde före sin död, att du skulle studera.
Bergsrådinnan vet det också, stackare, och hela socknen vet det.
Den enda, som ej vet något, är du, Hede.
– Menar du – sade Hede litet retligt – att jag ej vet, att järngrufvan ej mer kan bearbetas?
– Å nej – sade Ålin – det vet du väl, men ser du, hvad du ej vet, är att det är alldeles slut med Munkhyttan.
Tänk efter själf, så inser du nog, att man inte kan lefva bara på jordbruk hemma i Västerdalarna.
Ja, jag vet ej hvarför bergsrådinnan hållit det hemligt för dig.
Men hon sitter ju i orubbadt bo, så hon behöfver ej fråga dig till råds om något.
Hur som helst så veta de därhemma, att hon har smått om det.
Hon far omkring och lånar pengar, säger man.
Hon har väl ej velat störa dig med sina bekymmer, utan tänkt, att hon skulle kunna hålla allt gående, tills du tagit din examen.
Hon vill ej sälja egendomen, förrän du är färdig och har ett nytt hem!
Hede steg upp och gick ett slag öfver rummet.
Så stannade han framför Ålin.
– Men karl, du sitter ju här och vill inbilla mig dumheter.
Vi äro ju rika.
– Jag vet nog, att ni räknas för storfolk därhemma än så länge – sade Ålin.
– Men du begriper väl, att ingenting kan räcka, då man bara ger ut och ingenting kommer in.
Det var en annan sak, då ni hade grufvan!
Hede satte sig igen.
– Min mor skulle ju låtit mig veta detta – sade han.
– Jag är dig tacksam, Ålin, men du har låtit skrämma dig af några skvallerhistorier.
– Ja, jag kunde just tro, att du ingenting visste – sade Ålin envist.
– Hemma på Munkhyttan går bergsrådinnan och sparar och sliter för att få pengar att sända dig här i Upsala och för att kunna ha det gladt och muntert under mellanterminerna, då du är hemma.
Och under tiden ligger du här och gör ingenting, därför att du ej vet af att det är fara på färde – Jag kunde inte gå längre och se på hur ni bedrogo hvarandra.
Hennes nåd trodde, att du läste, och du trodde, att hon var rik.
Jag kunde väl ej låta dig förstöra din framtid utan att säga något.
Hede satt tyst en stund och eftersinnade.
Därpå steg han upp och räckte Ålin handen med ett sorgset leende.
– Du förstår väl, att jag inser, att du talar sanning, fastän jag ej vill tro dig.
Ålin skakade hans hand, strålande af förnöjelse.
– Du begriper nog, Hede, att ingenting är förloradt, bara du arbetar.
Med ditt hufvud kan du vara färdig med graden på en sju, åtta terminer.
Hede rätade upp sig.
– Var du lugn, Ålin – sade han.
– Jag skall bli flitig nu.
Ålin reste sig och gick mot dörren, men helt tveksamt.
Innan han nått tröskeln, vände han om.
– Jag hade ett annat ärende också – sade han.
Han blef åter oändligt förlägen.
– Jag ville be dig, att du lånar mig fiolen, tills du kommer dig i gång med studierna.
– Låna dig fiolen?
Ja, svepa in den i silkeduken och läsa in den i fodralet och låta mig bära bort den, annars blir det ingen läsning af för dig.
Jag skulle ej vara utom dörr, innan du började spela.
Du är så van vid det nu, du kunde ej stå emot, om du hade den här.
Sådant där kan man ej öfvervinna, om man ej får hjälp.
Det blir en öfvermäktigt.
Hede stod motvillig.
– Det är ju galenskaper – sade han.
»Å nej du, det är inga galenskaper.
Du vet ju, att du fått det i arf af bergsrådet, det ligger dig i blodet att spela.
Och allt sedan du blef din egen herre här i Upsala, har du ej gjort annat.
Du bor ju så här långt ute i stadskanten bara för att ej störa någon med ditt spel.
Du kan inte hjälpa dig själf i den här saken.
Låt mig taga fiolen!
– Ja förr – sade Hede – hade jag ej kunnat låta bli att spela.
Men nu gäller det Munkhyttan.
Jag tycker mer om mitt hem än min fiol.
Men Ålin stod där lika envis och bad om fiolen.
– Hvad tjänar det till? – sade Hede.
Vill jag spela, så behöfver jag ej gå många steg för att låna mig en annan fiol.
– Det vet jag – svarade Ålin men jag tror ej det är så farligt med en annan fiol.
Det är den där gamla italienska fiolen, som är värsta faran för dig.
Och dessutom tänker jag föreslå, att du låter stänga dig inne under de första dagarna.
Bara tills du kommer dig i gång.
Han bad och bad, men Hede stred emot.
Han ville ej underkasta sig något så löjligt som arrest på sitt rum.
Ålin blef blossande röd.
– Jag skall ha fiolen med mig – sade han – eljest har allt detta tjänat till ingenting.
– Han talade hetsigt och ifrigt.
– Jag hade ej velat säga något om det, men jag vet, att det gäller än mer än Munkhyttan för dig.
Jag såg en flicka här på promotionsbalen förra våren, som man sade skulle vara förlofvad med dig.
Nå, jag brukar inte dansa, men jag hade min glädje af att se på henne hur hon flög fram i dansen och hur hon strålade och lyste som ett ängsblomster.
Och då jag hörde, att hon var förlofvad med dig, gjorde det mig ondt om henne.
– Gjorde det?
– Åja, jag visste ju, att det ej skulle bli något af dig, om du fortsatte så, som du börjat.
Och så svor jag på att det barnet ej skulle behöfva sitta hela sitt lif och vänta på den, som aldrig kom.
Hon skulle ej bli sittande och torka bort under väntan på dig.
Jag ville ej möta henne om några år med tillspetsade drag och djupa rynkor omkring munnen ...
Han afbröt sig.
Hedes blick hade hvilat besynnerligt forskande på honom.
Men Gunnar Hede hade redan förstått, att Ålin tyckte om hans fästmö.
Det rörde honom djupt, att denne ville rädda honom under dessa förhållanden, och under inflytandet af denna känsla gaf han vika och lämnade honom fiollådan.
Då Ålin var gången, läste Hede en hel timme som en förtviflad, men så kastade han boken.
Det lönade sig just att läsa.
Han skulle vara färdig om en tre, fyra år, och hvem kunde svara för att ej egendomen såldes under tiden.
Han kände nästan med förskräckelse hur han älskade det gamla stället.
Det var riktig förtrollning.
Hvarje rum, hvarje träd stod framför honom.
Ingenting af detta kunde han undvara, om han skulle känna sig lycklig.
Och han skulle sitta stilla vid boken, medan det höll på att gå ifrån honom!
Han blef allt mer orolig, kände blodet bulta vid tinningarna som i feber.
Han blef då alldeles förtviflad öfver att ej kunna gripa till fiolen och spela sig lugn.
– Gud – sade han – den där Ålin slutar med att göra mig tokig.
Att först ge mig denna underrättelse och så beröfva mig fiolen.
– En människa som jag måste känna en stråke under fingrarna i sorg som i glädje.
Jag måste göra något, jag måste skaffa pengar, men jag har ej en tanke i hufvudet.
Jag kan ej tänka utan fiolen.
Hede rasade öfver att sitta instängd, hänvisad till böckerna.
Det var vansinne att sätta sig till att taga en långsam examen, då han behöfde pengar, pengar, pengar.
Han tålde ej medvetandet af att vara instängd.
Han var så vred på Ålin, som hittat på denna dårskap, att han blef rädd för att han skulle komma att slå honom, då han kom igen.
Ja, visst skulle han spelat, om han haft fiolen, men det var just hvad han behöft göra.
Hans blod sjöd ju så af oro, att han nära nog var vansinnig.
Just då Hede längtade som mest efter sin fiol, kom en kringvandrande spelman och började spela nere på gårdsplanen.
Det var en gammal, blind gubbe, han spelade falskt och uttryckslöst, men Hede blef så gripen af att just då höra en fiol, att han lyssnade med tårade ögon och knäppta händer.
Och i nästa ögonblick kastade han upp fönstret och klättrade ned till marken med hjälp af vildvinet.
Han gjorde sig inga samvetskval öfver att han lämnade arbetet.
Han tyckte, att fiolen var kommen till gården, endast för att trösta honom i hans olycka.
Hede hade visst aldrig bedt så ödmjukt om något, som han nu bad den gamle blinde om att få låna hans fiol.
Han stod hela tiden med mössan i hand, fastän karlen var stenblind.
Gubben tycktes ej förstå hvad han önskade.
Han vände sig till flickan, som ledde honom.
Hede bugade sig för den fattiga tösen och upprepade sin begäran.
Hon såg på honom, som den gör, hvilken måste ha ögon för två.
Blickarna kommo så fasta ur de stora grå ögonen, att
Hede tyckte sig känna hur de träffade, nu voro de vid halslinningen och sågo efter att han hade nystärkt krås, nu sågo de, att rocken var borstad, nu, att stöflarna voro blankade.
Hede hade aldrig undergått en sådan granskning.
Han såg tydligt, att de där ögonen skulle underkänna honom.
Flickan hade ett besynnerligt sätt att le.
Hon hade ett så allvarligt ansikte, att man fick det intrycket, då hon smålog, att det var första och enda gången hon råkat se glad ut.
Och nu kom ett af dessa sällsynta leenden glidande öfver hennes läppar.
Hon tog fiolen från gubben och räckte den till Hede.
– Nu skall det vara valsen ur Friskytten – sade hon.
Det tycktes Hede egendomligt, att han skulle nödgas spela en vals just då, men det gjorde honom egentligen detsamma hvad han spelade, bara han fick en stråke i sin hand.
Det var ingenting annat han behöfde.
Fiolen började genast trösta honom.
Den talade till honom med svaga, skrällande toner.
– Jag är endast en fattigmansfiol– sade den – men sådan jag är, är jag till tröst och hjälp för en stackars blind.
Jag är ljuset och färgen och klarheten i hans lif.
Det är jag, som skall trösta honom öfver fattigdom och ålderdom och blindhet.
Hede kände hur den förfärliga nedslagenhet, som pressat ned hans förhoppningar, började vika bort från honom.
– Du är ung och stark – sade fiolen till honom.
– Du kan kämpa och strida.
Du kan hålla fast det, som vill undfly dig.
Hvarför är du modlös och bedröfvad?
Hede hade spelat med sänkta ögon, nu kastade han tillbaka hufvudet och såg på dem, som omgåfvo honom.
Det var ingen liten skara af barn och löst folk från gatan, som kommit in på gården för att höra musiken.
Fast de voro väl ej komna endast och allenast för musikens skull.
Den blinde och hans flicka voro ej de enda i truppen.
Midtemot Hede stod en figur i trikot och paljetter och nakna armar, som han höll korsade öfver bröstet.
Han såg gammal och sliten ut, men Hede kunde ej låta bli att tänka, att det var en baddare att hafva hög bröstkorg och långa mustascher.
Och där var hans hustru, liten och fet och ej heller så särdeles ung, men strålande lycklig öfver sina paljetter och gungande gaskjolar.
Under musikens första takter stodo de stilla och räknade.
Så fingo de ett huldt småleende öfver läpparna, togo hvarandra i hand och dansade fram på ett litet lapptäcke.
Och Hede märkte, att under alla de ekvilibristiska konststycken, som de nu utförde, stod hustrun nästan stilla, medan mannen ensam arbetade.
Han hoppade öfver henne och hjulade rundt om henne och slog volt öfver henne.
Hustrun gjorde nästan ingenting annat än kastade slängkyssar åt publiken.
Men egentligen tänkte ej Hede mycket på dem.
Hans stråke hade börjat flyga öfver strängarna.
Den sade honom, att det ligger lycka i att strida och eröfra.
Den ville nästan prisa honom lycklig öfver att allt stod på spel för honom.
Hede stod där och spelade mod och hopp för sig själf och tänkte ej på de gamla lindansarna.
Men plötsligen märkte han, att de blefvo oroliga.
De upphörde att småle, de kastade inga slängkyssar åt publiken.
Akrobaten hoppade galet, och hustrun började gunga fram och åter i valstakt.
Hede spelade på allt ifrigare.
Han öfvergaf Friskytten och stormade fram med en gammal strömkarlslåt, en sådan, som brukade göra alla människor galna, då den spelades på ett gille.
De gamla lindansarna förlorade alldeles sin fattning, de voro ingenting annat än flämtande förundran.
Och det kom ett ögonblick, då de ej mer förmådde stå emot.
De togo ett språng framåt, rätt i armarna på hvarandra, och så började de dansa vals midt på lapptäcket.
Så de dansade, så de dansade!
De togo små, trippande steg och snurrade rundt i små täta hvarf, de kommo knappast utanför täcket.
Och deras ansikten strålade af förnöjelse och hänryckning.
Det var ungdomslust och kärleksyrsel öfver de gamla människorna.
Hela folkhopen jublade vid att se dem dansa.
Den lilla, allvarliga blindförerskan fick ett stort leende öfver ansiktet, men Hede blef i hög grad upprörd.
Se där, hvad hans fiol kunde åstadkomma, alldeles rycka folk bort från sig själf.
Det var en stormakt, han hade att råda öfver.
I hvilket ögonblick som helst kunde han taga sitt rike i besittning.
Bara ett par års studier i utlandet för någon stor mästare.
Så skulle han draga världen rundt och spela in pengar, ära, ryktbarhet.
Hede tyckte, att de där akrobaterna voro ditkomna för att säga honom detta.
Delta var hans väg, den, som låg ljus och öppen för honom.
Han sade till sig själf, jag vill, jag vill bli musiker, jag måste bli det.
Det är något annat än att läsa.
Jag kan förtrolla människor med min fiol, jag kan bli rik.
Hede höll upp att spela.
Konstberidarna kommo genast fram och komplimenterade honom.
Karlen nämnde, att hans namn var Blomgren.
Det var hans medborgerliga namn, han hade andra, då han uppträdde.
Han och hans hustru voro gammalt cirkusfolk.
Fru Blomgren var före detta miss Viola, och hon hade flugit fram öfver hästryggen.
Och än i dag, fastän de lämnat cirkus, voro de konstnärsfolk, eldigt konstnärsfolk.
Det hade han ju redan kunnat se.
Det var för den skull de ej kunnat motstå hans fiol.
Hede följde med akrobaterna under ett par timmar.
Han kunde ej skilja sig från fiolen, och han tyckte om de gamla konstnärernas hänförelse för yrket.
Själf gick han och pröfvade sig.
Jag vill se om det är konstnärsgry i mig, jag vill se om jag kan framkalla hänförelse, jag vill se om jag kan få barn och dagdrifvare att följa mig ur gård i gård.
Då de vandrade mellan gårdarna, kastade herr Blomgren öfver sig en gammal, sliten kapprock, och fru Blomgren höljde sig i en brun, rundskuren kappa, och så utstyrda gingo de bredvid Hede och pratade.
Blomgren ville ej tala om all den ära han och fru Blomgren skördat under den tid de tillhört en riktig cirkus.
Men direktören hade afskedat fru Blomgren, under förevändning att hon blifvit för korpulent.
Herr Blomgren hade ej blifvit afskedad, han hade begärt sitt afsked.
Ingen hade väl kunnat tro om herr Blomgren, att han skulle tjäna kvar hos en direktör, som afskedat hans hustru.
Fru Blomgren älskade konsten, och för hennes skull hade herr Blomgren bestämt sig att bli en fri konstnär, så att hon skulle få fortsätta att uppträda.
Om vintern, då det blef för kallt att ge föreställningar på gatan, spelade de i tält.
Då hade man en mycket rik repertoar.
Man gaf pantomimer, man trollade och jonglerade.
Cirkus hade förkastat dem, sade herr Blomgren, men ej konsten.
De tjänade alltjämt konsten, hon var värd, att man var henne trogen in i döden.
Alltid, alltid konstnärer!
Det var herr Blomgrens mening, och det var likaledes fru Blomgrens.
Hede gick tyst och hörde på.
Tankarna foro oroliga från förslag till förslag.
Ibland kan man möta tilldragelser, som stå fram som symboler, som tecken, hvilka man måste tyda.
Det var någon mening i detta, som nu hände honom.
Kunde han förstå det riktigt, så skulle han få ledning, till att fatta ett klokt beslut.