Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har blifvit sagdt i 1 Betänk:t att i en framtid thalerberäkningen i handel och vandel skulle blifva så allmän, att beräkningen i Hamburgerbanko skulle komma att försvinna, men just det förh:det, att detta mynt icke representeras af sedlar, ger det ett sådant företräde, att det troligen skall bibehålla sig; det kan nemi. icke falla i vanvärde der- ' före att detsamma hvarken försämras till sin inre halt eller derföre att större sedelraassa, än för hvilken valutor finnas, kommer i rörelse.
Det är få frågor, som af bankofullmäktige blifvit så enhälligt afstvrkande besvarade som denna, och jag tror att lt. o. Ad. handlade i bankens intresse, om Ståndet afslog den ifrågav:de punkten.
Det är för BankoUtskit verk ligen oväntadt, att bankofullmäktige afstyrkt ett förslag, hvarigenom de bemyndigas att utsträcka sin verkningskrets för den metalliska kassans vidmakthållande på ett sätt, sorn leder till ban- . kens fördel.
Jag anser mig i första rummet till besvarande böra uptaga hvad den siste talaren anfört, och får då erinra, att här 1 icke är fråga om något åläggande för bankofullmäktige att upköpa vexlar å Preussiska Thaler eller att hafva någon viss del af kassan liggande i Thaler; Utsk:t har endast tillstyrkt, att bankofullmäk- . tige, när de finna sådant med bankens fördel öfverensstämmande, må bemyndigas att upköpa och sälja å nämnde myntsort lydande vexlar.
Det beror således helt och hållet pä bankostyrelsens eget ’ skäl, om detta stadgande någonsin kommer att tillämpas eller icke.
Det måtte väl ligga inom tänkbarheteus område, att sådana förhållanden kunna inträffa, då det vore för staten och det allmänna af stor fördel, om bankofullmäktige finge lägga sina på utlänsk ort 1 varande silfvermassor på annat ställe än i Hamburg eller Altona.
Dertill kommer den vigtiga omständigheten, att banken, iföljd af Pikets nu församlade Ständers beslut, kommer att af Riksg.Kontoret erhålla obligationer ställde på Thaler, motsvarande en summa af 4 mill riksmynt.
Det är i bankens eget intresse att det mynt, på hvilket nämnde obligationer äro utfärdade, eger ett i Sverige erkändt och noteradt värde.
Det har länge och med skäl klagats öfver de olägenheter
Svenska handeln fått vidkännas derigenom att alla liqvider å kontinenten måst gå öfver Hamburg.
Man har ifrigt önskat, att frigöra sig från dessa afdrag, dessa vidräkningar, expenser etc., som alltid äro förenade med transaktioner på södra och mellersta Europa, öfver Hamburg.
Äfven har på sednare tider bemödanden visat sig, att inom Tyska orter göra Thalern till det vanliga liqvidationsmedlet.
Det torde väl då vara särdeles lamp - I) e ii 18 Juli f. m. 17 j ligt, att R.
St:rs Bank kan köpa och salja vexlar på Thaler, och kan hafva en behållning af sin utlånska kassa liggande i Berlin, synnerligen då det måste vara lika lått att draga in silfvermassor från Tyskland öfver Stettin som öfver Lubeck.
Nu kommer härtill, att alldenstund de sednaste statslånen äro uptagne i Thaler pr cour., har Thalern för banken och Svenska statsverket ett stort värde, och det är af vigt att få en bestämd noterad kurs på Thalern, enär det är med det allmännas fördel förenligt att dessa obligationer, ställde på Thaler, kunna komma i Svensk mans ego och vara löpande i Sverige.
Det är visserl. sagdt att bankofullmäktiges affärer i Thaler på Berlin skulle vara obetydliga nu för tiden, men detta förklaras just derigenom, att hvar och en som vill göra liqvider i Saxen, Preussen eller de delar af Tyskland, med hvilka ganska betydlig handelsrörelse eger rum, men med hvilka ingen omedelbar transaktion f. n. kan inledas, de anlita den utvägen att draga sina vexlar på Hamburg.
Det är således lätt att inse, att om det finnes en behållning af Thaler liggande antingen i R.
Bank eller på sådana orter utomlands, hvarest vexlar från R.
Stms Bank kunna erhållas, eller ock derest det finues tillfälle att draga in sina egande fordringar i thaler, kan vexelrörelsen i denna myntsort blifva ojemnförligt större hädanefter än hittills; och då R.
St:rs Bank är skyldig att med silfvervaluta inlösa sina utelöpande sedlar, sä är det i sin ordning att banken söker erhålla och hafva till sin disposition det mynt, som f. n. är det mest gångbara.
Vidare anser jag mig böra fästa upmärksamheten på den omständigheten, att då årliga liq vider mellan Riksg.
Kontoret och Banken framdeles kommer att ske i och för ränteliqvid och amorteringsbidrag för den del af jernvägslånet, som banken innehar, så är väl nödvändigt att det här finnes en bestämd kursnotering å Preussiska Thaler, och då nu de begge statslånen skola amorteras under 38 år, så har man en lång framtid för sig, hvarunder thaleraffärerna böra upmuntrasoch fortgå.
Det måste för R.
St:r, såsom Bankens egare, vara af stor vigt att bankofullmäktige kunna bidraga till att göra kostnaderna icke allenast för lånens indragning utan äfven för deras framtida liqviderande så lindriga som möjligt, och den erfarenhet, man redan haft, är ett ökadt skäl för att bifalla det förslag, som BankoUtsk:t framställt.
Då jag icke funnit det ringaste skäl anfördt mot dess antagande, tillstyrker jag bifall till detsamma och slutar med det tillägg i afs:de på bokföringsvärdet, att 2 R:dr 62 öre Kmt pr Thaler är något mer än Thalerns verkliga silfvervärde, men då bokföringsvärdet af Mark-Hamburger-Bauko’n äfven är mera än dess verkliga silfvervärde, så har Utsk:t förfarit konseqvent i afs:de på bokföringen af Preussiska Thaler.
Om här vore i fråga att föreskrifva, det bankofullmäktige ovilkorligen skulle inköpa thaler-vexlar, så snart sådana af god beskaffenhet utbjödos efter en kurs, som icke öiverstege en viss siffra, skulle jag också anse obetänkt att ingå på ett sådant förslag, men hvad ondt det kan ligga deri att man bemyndigar bankofullmäktige köpa vexlar, då sådant kan ske med fördel 174 Dan 18 J nl 1 f, m. för banken, kan jag icke inse.
Det måste väl för banken, likasom för hvarje annan industri-inrättning, vara en fördel, att dess styrelse ega rätt, att, då transaktioner, som ingå i denna inrättnings verksamhet, kunna göras, på ett för densamma förmånligt sätt, de också må verkställas; och att det för banken, likasom för allmänheten, vore förmånligt att banken eger rätt köpa thaler-vexlar, det torde icke tarfva någon bevisning.
Dessutom visar sig att thaler-vexlar ofta nog stå till lågt pris på Stockholms börs; då kan det icke vara annat än fördelaktigt för banken att ega rätt inköpa en vara, som står till särdeles lågt pris.
Om detta pris icke skulle vara tillräckligt lågt för att banken under alia omständigheter skulle hafva fördel af vexlars inköp, så ära bankofullmäktige icke skyldige att köpa; är det deremot så lågt att det lemnar bestämd fördel, då inträder bankofullmäktiges rättighet till köpet.
Då banken dessutom är K.
St:rs egendom, så bör vid dess skötsel något alside göras på den nytta allmänheten kan hafva af transaktionen, så snart det sker utan skada för banken; och att det kan för allmänheten och rörelsen vara af nytta att thaler finnas i RiksBanken, derföre behöfves icke något annat bevis än att thalern är hufvudmynt i en stor del af Tyskland, med hvilket vi stå i handels förh:den.
Då dessutom återbetalningen af räntan på statslånen skall ske i Preussiska Thaler, måste det vara af stor vigt att god tillgång finnes på thaler-vexlar att köpa i Riksbanken.
Då således med förslaget icke åsyftas annat än nytta, anhåller jag om bifall till punkten.
Tersmeden: 2:ne föreg;de talare hafva redan framlagt tillräckliga skäl för bifall till hvad BankoUtskit i denna puukt föreslagit, och jag begärde egentligen ordet med anledn. af den utaf bankofullmäktige meddelade uplvsning, att ett. temligen litet, antal vexel-slut i Preussiska Thaler pä Stockholms börs under sednare tider egt, rum.
När man efterser handelsrörelsen mellan Sverige och de länder i Tyskland, der Preussiska Thalern är gällande, hvilka omfatta hela norra Tyskland och en stor del af det mellersta, så tinner man att denna rörelse är ganska betydlig och i ständigt stigande.
Att nu så få vexelslut. i Preussiska Thaler skett, härleder sig helt naturligt af den orsak, att här icke varit kurs på dem.
Här har icke funnits annat medel för handlande än att be tala med Hamburgerbanko eller underkasta sig den förlust, som alltid måste upstå genom den ena myntsortens förvandlande till den jag behöfver.
Skulle deremot tillfälle erbjudas att afsätta så beskaffade vexlar, så är gifvet att dylika vexelslut komma till stånd.
BankoUtsk:ts förslag har tillkommit dels för att bereda allmänheten tillfälle till sådana transaktioner, dels lör att underlätta de ganska betydliga transaktioner, som Svenska staten har och kommer att hafva med utlandet i denna myntsort, enär begge statslånen äro uptagne i Preussiska Thaler.
När indragningen skulle ske, finge man annars förvandla dessa thaler i Hamburgerbanko efter kurs, hvarpå förlust upstår.
Här är, såsom blifvit sagdt, ingenting annat i fråga än att bemyndiga bankofullmäktige att verkställa så - I) er. »8 Juli f. m. 175 dana vexelköp, efter den kurs de sjelfva bestämma.
Huruvida ett sådant stadgande kan föranleda betydlig förlust för banken, kan jag icke inse, men att en stor fördel skulle upsla såväl för banken som handel och rörelse i allmänhet, det ligger, efter min förmening, klart i dagern.
Jag har icke i hufvudsaken något att til lägga, . utan vill blott göra den anmärkningen att det var oförvänt ad t för bankofullmäktige att få upbära förebråelse derför, att de icke ville antaga ett förslag, som åsyftade att kunna förstärka bankens metalliska kassa.
Hvad angår kostnaden att intransportera silfver från Berlin, så blir den mycket större än att taga det. från Hamburg; och så vidt jag känner, kan man icke från Berlin få sil fverplantsar, utan nödgades man i sådan händelse taga Preussiskt myntadt silfver, som sedermera här skulle ommynt,us.
Man har tält om fördelen af att få köpa vexlar å Thaler.
Det är visserl. sannt, att det kan vara en fördel; men då man icke behöfver varan, så beror naturligtvis fördelen på skillnaden mellan det pris, hvarföre man kan sälja den, och det, hvarför den blifvit inköpt.
Fullmäktiges tvehogsenhet att köpa Preussiska Thaler, härledde sig från svårigheten att kunna tillgodogöra varan.
Detta skulle naturligtvis ske antingen genom försäljningen af vexlar å Preussiska Thaler — men huruvida en sådan försäljning kunde gå för sig, är ganska problematiskt — eller ock att tillgodogöra den utestående behållningen genom att transportera in densamma, och det skulle medföra mera kostnad än om man hade motsvarande valuta stående i Hamburg.
Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden om dels bifall till och dels afslag å Utskrts uti före vide punkt gjorda hemställan, framställdes propos. å bifall dertill samt besvarades med ja.
5:te—7:de punkterna.
Utskits förslag biföllos. 8:de punkten.
I anledn. af nu upläste 8:de punkt ber jag att få uplysa, det bankofullmäktige Lade föreslagit ast något förhöja den maximi-summa, de ega hafva utestående i Hamburg och Altona, i anledn. deraf att sådant vid vissa tider visat sig vara af behofvet påkalladt.
BankoUtskit har i ett följande Betänk.
N:o 27 föreslagit att en sådan tillökning i sillverposterna skall få ega rum, så länge indragning pågår af utlänska lånet; men likväl icke ansett denna rätt sedermera böra bankofullmäktige medgifvas, då under vanliga förhideu maximi-posten bör vara tillräcklig.
Jag har velat yttra detta, i händelse R. o. Ad. önskar någon förändring i g:n. Utsk:ts förslag blef, uppå härefter framställd propos., af R. o. Ad. bifallet. 17 Ii I) e 11 1S .1 ii 11 f. m. - 9;de—IJ:te punkternn.
Lltsk-.ts hemställande!) biföllos, 12:te punkten.
Jag anser mig böra fasta upmärksamheteri på 2:ne olikheter i afs;de å formen vid utfärdandet af de här föreslagne postremiss-vexlarne.
Den första är, att dessa vexlar icke få transporteras in blanco, hvilket vexel-stadgan medger för vanliga vexlar; den andra, att enligt detta stadgande, så vidt jag kan fatta åtminstone vid jemnförelse med hvad motiverne innehålla, vexlarne möjligen skulle kunna ifrågakomma att inlösas af utgifvaren eller banken — och att således sjelfva vexeln är inlösbar af utgifvaren, hvilket icke gällande vexel-stadga medger.
Då de båda olikheterna ftro på förhand bestämde i en speciel lag, så kunna icke vexeLstadgans öfrige föreskrifter i afs:de på detta slags vexlar gälla.
Hvad först beträffar stadgandet i litt, a), så medger jag gerna, att vexelstadga!] tillåter transport af vexlar in blanco; men det hindrar val icke, att då man vill tillämpa vexelstadgan för vissa fall, man gör ett undantag, hvilket ingalunda strider mot vexelstadga!].
Det beror på vederb. köpare om han vill taga en sådan vexel eller ej.
Anser han den icke användbar, så köper han den icke.
Hvad åter angår den andra anm., eller att dessa vexlar skulle få presenteras till inlösen af utgifvaren sjelf, så medger jag, att om detta vore dennes skyldighet, stöde ett sådant stadgande icke tillsammans med vexelstadga]]; men här är alldeles icke föreskrifvet att dessa vexlar skola af utgifvaren, elier den bank som utfärdat, dem, inlösas.
Det är 2:ne särskilda inrättningar, som utfärda vexlar; den ena är riksbanken, den andra lönekontoren i Götheborg, Wisby och Malmö.
De betraktas såsom alldeles isolerade och särskilde inrättningar; har lånekontoret i Malmö fått en vexel från riksbanken i Stockholm, så är det skyldigt att inlösa densamma; men det är dock ingenting som hindrar, att lånekontoret i Malmö kail, om det ötverenskommer med innehafvare!!, taga tillbaka vexeln, d. v. s. ge innehafvaren tillbaka den derför erlagda valuta.
Genom detta stadgande blifva transaktionerna uuderlättade mellan vexelinnehafvaren och vexelutgifvaren, och jag får således anhålla om bifall till den föreslagna punkten.
Den siste talaren har fullkomligt miss föi stål t mitt yttrande, då han förmodade, att bankofullmäktige icke voro för den saken, att vexelutgifvaren skulle ega inlösa en utgifven vexel.
Jag tror tvärtom, att så vida man vill hvad sorn åsyftas med postremissvexlarne, så måste de äfven kunna af utgifvaren återlösas.
Jag endast nämnde detta förhållande såsom en olikhet mot hvad vexelstadgan innehåller.
Sedan I>«n 18 Juli t. m. 17?
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder icke afgifvits något annat bestämdt yrkande: än om bifall till Utsk:ts förevide förslag, blef propos. å bifall till detsamma framstäld och med ja besvarad.
Föredrogs ånyo och bifölls BankoUtskits den 7 och 17 denne» bordlagde Memorial N:o 27, i fråga om det belopp, Banken må hafva på utrikes ort nedsatt.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande LagUtsk:ts den 7 och 17 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 39, i anledn. af gjorda anmärkn:r, samt RiksStåndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskits Betänk.
Nio 20, innefattande yttrande öfver dels K. Mas Nåd.
Propus, med förslag till Förordning angide mord, dråp och annan misshandel, dels ock enskilda motioner i enahanda ämne.
Utskits i början af Utlåtit gjorda anmälan om de delar af Utskits Författningsförslag, hvilka blifvit af tre Riksstånd godkände.
Utskits hemställan Hr v. Ehrenheim, Per Jakobi Då denna g förra gången förevar, debatterades den ganska utförligt och vidlyftigt, och på de skäl, som då anfördes, så väl af K. Mits Regering som flere talare, lattade R. o.
Ad. det beslut att bifalla lista gin i K.
Förslaget oförändrad.
För min del anhåller jag, att R. o. Ad. måtte vidblifva detta beslut.
I allmänhet anser jag det vara oriktigt, att ett Stånd afviker från ett beslut, som en gång blifvit fattadt utan votering och sorn således med skäl kan anse» vara ett uttryck af Ståndets tanke.
Något skäl har icke heller afLagUtskit blifvit anfördt, så att de arguraeuter, som vid ett föregide tillfälle framdrogos, torde kunna anses äfven nu ega gällande kraft.
Dessa argumenter voro hufvudsakligen, att man för ett så svårt brott som »mord» icke lämpligen kunde döma till annat straff än dödsstraff; och att, i händelse brottet blifvit under mildrande omständigheter föröfvadt, funnes hos Konungen benådningsrätten, som icke lämpligen kunde öfverflytta» till domstolen, hos hvilken enhet i tillämpningen icke är att förvänta.
Jag uprepar således min anhållan, att R. o.
Ad. måtte vidblifva sitt förra beslut.
H. VIII. 12 178 I)eri 18 Juli /. m. Gr.
Den siste talaren yttrade, att då ärendet här förevar förra gången, afgjordes det utan votering.
Det var så mycket iner skal dertill, som det var en K.
Propos. som diskuterades, och för hvilken Just.Statsministern upträdde, och man icke visste om den åsigt, som framställdes, delades af andra Stånd.
Erfarenheten har nu gifvit vid handen, att 2:ne BiksStånd godkänt Utsk:ts förslag, och vid sådant förhållande bör R. o. Ad. icke illa uptaga, att Utsk:t icke ytterligare motiverat ett förslag, sora vunnit halfva representationens bifall, och sålunda redan af detta skäl måste anses förtjena afseende.
Det kan naturligsvis icke vara annat än af de mest trängande motiver, som LagUtsk:t föreslagit en förändring eller afvikelse från det K. förslaget, och det är dessa motiver som jag ber att få anföra.
Man kan vid stiftandet af kriminal-lag utgå från 2:ne grundsatser: antingen att bestämma på förhand s. k. absoluta straff, eller åt domaren öfverlemna att inom vissa gränser bestämma straffet.
Den sednare utvägen har man på sednare tider följt i all lagstiftning ang:de straff, och detta s. k latitudssystem är äf ven antaget hos oss.
I alla de förändringar af kriminal-lagen, som sedan 1853 års riksdag blifvit vidtagne, har man följt samma grundsats.
Då frågas:
Skall denna grundsats, som i allmänhet är antagen, icke tillämpas å det brott, som benämnes »mord?»
Skall man för ett enda brott, som mer än något annat tillåter nyanser, göra ett undantag och för detta stadga ett absolut bestämdt straff?
Oriktigheten af ett sådant förhållande tarfvar icke något bevis.
Om man jemför det brott, till hvilket hufvudstaden i dessa dagar varit vittne, med det då en moder af förtviflan mördar sitt barn, eller med ett af religiöst grubbel begånget mord, torde det blifva svårt att påstå, att dessa böra bestraffas lika.
Om samhället är så noga i tillämpningen af rättvisa, att det påstår det icke vara möjligt att hafva på förhand bestämda straff, som äro rättvisa i hvarje fall, skall det då i fråga om brott, som äro från hvarandra så bimmélsvidt åtskilde, och då det gäller lifvets förlust, på förhand bestämma ett och samma straff?
Antingen måste lagstiftaren på förhand utgå från den grundsatsen, att han icke frågar efter den individuela rättvisan, utan är nöjd med den rättvisan, att alla, som begå samma brott, träffas af samma straff, eller ock, om han icke nöjer sig med detta sätt att skipa rättvisa, utan hyllar det s. k. latitudssystemet, så måste han gifva detta system en örfil derigenom att han för ett enda brott afviker från systemet och stadgar ett absolut straff.
Jag tillåter mig äfven nämna, att i de utländska lagar, sorn med tillämpning af denna grundsats blifvit stiftade och af hvilka flera innehålla absolut bestämda straff, likväl finnas, under benämning straffmildringsgrader, bestämmelser, då nedsättning i straff kan göras.
Jag åberopar i detta fall de senast utfärdade lagarne i Preussen, österrike, Braunschweig, Toscana m. fl. länder.
Man har funnit, att ehuru i allmänhet för mord bör stadgas det absoluta dödsstraffet, så förekomma likväl omständigheter, då det icke kan tillämpas.
Man invänder då, att i sådant fall finnes benådningsrätten.
Det Deri 18 Juli f. ni.
179 är således nåd och icke rättvisa, som förbrytaren har att påräkna!
Denna benådningsrätt liar ledt derhän, att lagen aldrig tillämpas, den har alstrat likgiltighet hos förbrytaren och äfven hos domaren, ty det är klart, att domaren med belt annan noggrannhet afmäter omständigheterna, då han vet, att det straff han bestämmer skall blifva en sanning, än då han vet, att detta straff aldrig kommer att tillämpas.
Man kan utgå från olika grundsatser; man kan antaga det ena eller andra systemet, men man kan icke, om man antager latitudssystemet, tillåta, att just i fråga om ett brott, der det icke finnes någon återvändo, der misstaget är ohjelpligt, stadgas ett absolut straff.
Men om så är förh:det i allmänhet, så måste man särskildt göra afs:de på förludet i Sverige.
Man har hittills sport en bestämd tendens i kriminal-lagstiftningen att öfvergå från hårdare straff till mildare, ehuru man på sednare tider något stäfjät sig i detta fall.
Yi veta äfven, att rättigheten att ådöma dödsstraff, ganska ofta blifvit ifrågasatt, men derom är nu icke fråga.
Jag tror, att allmänna meningen i Sverige antagit dödsstraffets nödvändighet; men emellertid har dödsstraffet blifvit inskränkt så vä! i lagstiftningen som tillämpningen, derigenom att Konungens benådningsrätt dagligen tillämpas.
Följden deraf är att utöfntngen af denna rätt med mindre urskiljning eger rum; man väger icke för hvarje särskildt fall på guldvigt om det är nödigt att göra undantag från lagen.
Medgifvas måste dock, att bäst är för samhället då lagen talar och nåden tiger.
Att således kunna göra lagen sådan, att den alltid blifver en sanning, och benådningsrätten så litet som möjligt kommer att användas, det är det mål, hvartill man i ett konstitutionelt samhälle bör sträfva.
Jag är långt ifrån att påstå, det icke fall kunna inträffa, då benådning bör ega rum, men jag vill hafva lagen till regel och icke till undantag.
Jag påstår, att om dödsstraffet för mord står absolut qvar, så kommer detta straff att blifva undantag och icke regel, och detta anser jag vara det skadligaste af allt.
Ehvad man må säga om dödsstraffets nödvändighet, så är ovedersägligt, att en tendens går genom tidell varfvet att så mycket som möjligt inskränka detta straff.
I Sverige tillämpas dödsstraff för närv:de endast för vissa mord, vanligtvis med någon tillsats, såsom giftmord, föräldramord, och likväl är alldeles icke sällsynt att benådning äfven i dessa gröfre brott mellankommer.
Likväl kan man såsom regel för närv.de antaga att dödsstraff qvarstår för mord.
Men begreppet om mord är betydligt utvidgadt genom nu förev:de förslag.
Enligt nu gällande lag menas med mord ett dråp, som skett försåtligen och i löndom.
Ingendera af dessa omständigheter erfordras för begreppet »mord» efter detta förslag.
Mordet betecknas sålunda, att man med berådt mod och i afsigt att döda, beröfvat någon lifvet.
Således innefattar förslaget en bestämd utvidgning af begreppet mord, och då, såsom jag nämnt, dödsstraffet redan icke tillämpas ens för mord, utan merändels endast på vissa s. k. qvalificerade mord, så vore det ett bestämdt steg tillbaka att stadga dödsstraff såsom absolut straff.
Ty huru vill man i detta fall bestraffa dessa qvalificerade brott, banditmord, J80 D«n j8 3 nII f. m. giftmord m. fl.?
Man har mycket tält om att. man icke vill öfverlemna åt domstolen att. utöfva benådningsrätlen.
Det kommer an på hvad man menar med benådningsrätt.
Jag kallar det rättvisa, men jag säger, att då jag utgår från den synpunkt, att domstolen skall tillämpa ett rättvist straff, så fordrar jag, att domstolen skall ega makt att lämpa straffet efter omständigheterna vid brottets begående.
Då domaren vet, att han i allmänhet eger att mäta straffet för brottet efter förekommande omständigheter, bör man icke för ett enda brott neka honom denna rätt, hvartill han blifvit invand genom hela den öfriga lagen.
Jag ålägger honom en tortyr, då han nödgas tillämpa ett straff, som han, i jemförelse med straff för andra brott, måste erkänna vara för hardt.
Jag anhåller derföre, att B. o. Ad. måtte bifalla Utskrts förslag, synnerligast sorn 2:ne EiksStånd redan bifallit detsamma och icke någon sannolikhet förefinnes, att de skola frånträda sina förut fattade beslut.
Förra gången, då detta ärende förevar, tog jag mig friheten att äfven yttra några ord i frågan och påyrka bifall till K. M:s Propos.
Jag vidhåller ännu samma åsigt, oaktadt det pathetiska tal, hvarmed Gr.
Sparre sökt understödja Utsk:ts förslag.
Han har utgått från den synpunkten, att samhället icke borde tillåta att i något fall ett bestämdt straff utsattes för något visst brott; och sedan bygger han på denna grund den konklusion, att man måste rätta sig efter det som sålunda vore att anse såsom tillåtet.
Det är emedlertid just en sådan tillåtelse, som Gr.
Sparre ansett icke böra gifvas, hvilken jag å min sida tror att samhället både kan och bör taga sig i förev-.de fall.