Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Engelska kyrkan har på detta sätt i Irland fyra Ärkebiskoppar, (deribland Ärkebiskoppen af Armagh med en inkomst af 14,494 och Biskoppen af Derry med en af 12,159 L. St.), aderton Biskoppar 52, ett-hundratrettionio andra Prelater, etthundradesjuttioåtta Prebendarier och nio Kanonikater, utom presterskapet i soknarna.
Ibland soknarna, som likväl alla löna Engelsk prest med tionde och oftast boställe, äro fyrtioett, i hvilka ej en enda ledamot af Engelska kyrkan finnes, nittionio, i hvilka antalet ej går öfver tjuguett, etthundradetjugufyra, i hvilka det blott är emellan tjugu och femtio, tvåhundradesextiofyra, som ej ha öfver femtio, fyrahundra tjugufyra, som ej ha öfver hundrade.
– Invånarne i dessa församlingar äro för öfrigt mest Katoliker, som likväl måste underhålla Engelsk prest, och på de flesta ställen Engelsk kyrka, der, om någon predikan hålles om året, åhörarnas antal kan dömmas af det anförda.
Också befinnas många soknar, ehuru med en prest, som tar inkomsterna, ej ena äga kyrka.
Tvåhundratio sådana lägenheter räknas i Irland.
I de tabeller, som åtfölja de åren 1833, 34 utgifna berättelser af de anställda Commissionerna till utrönande af Irländska kyrkans tillstånd ser man församlingar upptagna med en åhörare och två löntagande prester, och ingen kyrka 53.
Och oaktadt alla dessa förtryckande anstalter för protestantismens valde (the protestant ascendency) i Irland, är det Katolicismen, som tilltagit, i en förvånande grad.
På 1730 talet voro Protestanterna till Katolikerna i Irland, som tre till åtta.
Nu förhålla de sig såsom ett till åtta och en half.
– Af Irlands 7,943,940 invånare äro 6,427,712 Katoliker.
Den herrskande kyrkan, till hvars fördel hela den så kostbara Engelska kyrkoinrättningen i Irland ensamt finnes, räknar inalles ej mer 852,064 medlemmar, som i sjelfva verket således ej göra mer än tio och trefjerdedels procent af det hela.
De öfriga Protestanterna i Irland äro Dissenters 54.
– Kan man under sådana omständigheter undra, att tionden blifvit en lifsfråga för Irland – att den är i högsta grad förhatlig för Katolikerna, som dessutom underhålla sina egna prester, hvilkas fattigdom och nit omätligt ökat deras inflytande – att den för åratal ej kunnat utkräfvas, – att täta militäriska executioner, för att indrifva den, blifvit mötta af ständiga uppror 55, hvarföre ock
Parlamentet ej längesedan måste genom en million särskildt bidraga till underhåll af den Engelska kyrkans Irländska presterskap – att särskilda Administrationer, till och med Tories 56, så väl som Whigs, senast försökt sig på Irländska tiondefrågan, hvilken likväl ännu ej kunnat bringas till afgörande, – och att isynnerhet denna fråga sluteligen öppnat ett sådant svalg af oro, att derutur en så jättelik Demagog, som O’Connell, kunnat uppstiga?
Öfvermåttet af Irlands fattiga befolkning har bidragit, att göra det till ett så rikt fält för Demagogien.
Och Engelska politiken har sjelf ökat detta i Irländska sederna grundade onda.
Ända till senare hälften af förra seklet var boskapsskötseln ännu en hufvudnäring i Irland; tills premierna för utförseln af Irländsk spanmål till England i början af 1780 talet 57 för behofvet af Englands egen genom manufakturerna så hastigt vexande folkmängd, gaf i Irland ny fart åt både åkerbruket och folkökningen; hvilket ännu mer blef fallet genom de höga priserna under kriget, och sedan med 1806 spanmålshandeln emellan England och Irland blef fullt fri och ännu mer uppmuntrades.
Det värde Irländska bonden sätter på jorden, hans uråldriga bruk att dela den lika emellan sina barn, gjorde, att denna ökade folkmängd allt mer tillika blef en folkmängd af fattiga.
– Ty vi få ej glömma – här är fråga om ett folk, som är beröfvadt äganderätten till sin jord.
Denna hade redan länge öfvergått till de stora, sedan Unionen mest frånvarande, Engelska godsägarne, hvilkas Arrendatorer och Underarrendatorer 58 utminutera Jorden till högsta pris åt den fattiga, jordbrukande mängden, som ytterligare både tillvexte och begynte känna sin betydenhet, då Katoliker sedan 1793 äfven fingo votera till Parlamentsledamöter, och det blef godsägarnas intresse, att kunna befalla rätt många röster ibland sina underhafvande 59.
Så uppkom en rösträttighet, som närmade sig till allmän i flera delar af landet 60.
Under allt detta har armodet bland de lägre klasserna tilltagit, öfvergår ofta all föreställning och närer en deremot svarande stämning.
– Det är utur en Tory-Journal vi låna följande ord:
”Visa oss i något civiliseradt land i verlden en tafla af fysiskt elände, till hälften så förskräcklig som i Irland!
Visa oss i något land en sinnesstämning, olyckligare och farligare än Irländska folkets!
Blygd öfver Irlands fordna regering!” 61
I denna belägenhet träffade de sista striderna om Katolikernas
Emancipation Irland – och rörde ända till djupet upp ett haf, som ännu stormar 62.
Förändringar innom de arbetande klasserna i England 63.
Arbetarens öde och förhållande till jorden har i England småningom undergått förändringar, hvilka tillsammanstagna nu framstå såsom en af de största sociala resolutioner.
Den första af dessa förändringar, som vi här taga innom vår synkrets, infaller i fjortonde seklet; då ullkulturen, genom afsättningen till de Nederländska väfverierna, begynte i England uppdrifvas.
En mängd smärre Farmers och Cottagers uppsades då af jordägarne, hvilka förvandlade en stor del af sin jord i betesmarker.
Den utdrifna hopen, som förökades genom klostrens upphäfvande under Henrik VIII, fann till en del sin utkomma i de nu stigande inhemska manufakturerna, till en del blef den för sitt underhåll kastad på soknarna.
Deraf de Engelska fattiglagarna grundade genom en egen akt i Elisabeths 43:dje regeringsår.
Men ända till början af adertonde seklet användes fattigmedlen mest till underhåll för vanföra och åldriga.
Man finner ännu från förra hälften af 1700 talet exempel på soknar, som måste truga ut fattigdel till någon gammal gumma, på det församlingen måtte slippa att deltaga i nästa sokens fattigförsörjning; ty detta var de soknars skyldighet, som ej hade egna fattiga.
Sådant var förhållandet, tills den andra förändringen inträffade, som ännu djupare grep in i den arbetande klassens tillstånd.
Det var Allmänningarnas skifte och afstängning (Division an inclosure of the commun fields and wastes) från början af förra seklet.
År 1709 gafs första exempel af ett sådant skifte.
Sedermera förekomma dylika laga skiften (Bills of inclosure) årligen, och under en tid af 120 år hafva omkring femtusen soknar (hälften af Englands territorium) sålunda fått sina Allmänningar skiftade.
Allmänningarne voro en hufvudhjelp för de mindre Farmers eller paktare, men hade isynnerhet blifvit tillhåll för husmän (Cottagers) – som deraf med sina familjer odladt smärre stycken – men nu dels genom Allmänningsskiftena, dels genom de mindre egendomslotternas förening i större, och läggande under eget bruk till vinnande af högre afkastning, blefvo till en stor del kastade på fattigförsörjningen.
Den tredje och vigtigaste förändringen har fikett genom Machinernas allt vidsträcktare användning till besparande af menniskokraft innom sjelfva manufakturerna; till hvilka hela denna från jorden drifna folkmängd naturligen fann sig för sitt uppehälle hänvisad; och denna förändring, hvars förvånande verkningar isynnerhet begynte visa sig från medlet af förra seklet, är redan en revolution för sig.
De källor, som äro oss tillgängliga, inskränka sig förnämligast att visa dess följder innom Bomulls manufakturen – nu den vigtigaste i England.
Det är ej så längesedan som denna ännu i England var hus- och handslöjd.
En mängd fattige, som förlorat sin sista täppa, uppehöllo sig, hustru och barn med spånad och väfnad.
Machinerna ha ej blott förminskat, utan förstört hela denna förtjenst, och kastat en så stor mängd fattiga på soknarna, att i somliga fattigafgiften går till två tredjedelar, stundom mer, af jordbrukarens hela inkomst 64.
Denna sista förändring i den arbetande klassens öde är samtidig med den egentliga epoken för Englands rikedom och manufaktursystem, hvilka dess statsekonomer datera från freden i Paris 1763.
År 1767 uppfann James Hargraves, en timmerman i Lancashire, konstspindeln (the spinning-jenny), hvarigenom åtta trådar kunde spinnas med lika lätthet som en; men som sedan bragtes till den fullkomlighet, att en liten flicka kunde regera ifrån 80 till 120 sådana spindlar.
– Den derigenom tillverkade bomullstråden kunde likväl endast nyttjas till inslag eller väft, och hade ej tillräcklig styrka att användas till varp.
Denna olägenhet afhjelptes genom uppfinningen eller åtminstone första införandet af spinnmachinen (the spinning frame) år 1769 af Richard Arkwright, då en simpel arbetare, men som år 1792 dog såsom Baronet och ägare af en furstelig förmögenhet.
Arkwrights machiner drefvo bomullsslöjden i England ur de fattigas hyddor in i stora faktorier, byggda på landet, der strömmar och åar kunde sätta de erforderliga vattenhjulen i rörelse.
Dessa faktorier uppfyllde Grefskaperna Derbyshire, Nottinghamshire, men isynnerhet Lancashire.
Ångväfstolen (the power-loom) – en uppfinning af en prestman, the Rev:d M:r Cartwright – har sluteligen koncentrerat faktorierna och arbetarne i städerna.
Ett eget slägte har upp- och tillvext omkring dessa machiner.
De befunnos till den grad spara menniskokraft, att ej blott ett ojemförligt mindre antal arbetare erfordrades, utan ej en gång fullvexte arbetare, och som således kunde fås för ringare dagspenning.
Manufakturen i factorierna blef till en stor del barnarbete.
I början hämtades eller rättare köptes dessa barn i skaror från fattighusen i London.
Man finner till och med exempel på kontrakter emellan dessas föreståndare och faktoriernas ägare om lefveranser af ett visst antal 65.
Det var vanligt, skrifver en stor Bomullsfabrikant i Lancashire, Mr.
John Fielden, sjelf i ett faktori uppfödd, att ägaren underhöll lärlingarna i ett så kalladt
Apprentice house nära faktoriet.
Uppsyningsman tillsattes, hvilkas interesse det var att drifva barnens arbete till det högsta, emedan de sjelfva i samma mån betaltes.
”Det finnes en mängd bevis i skrift och i ännu lefvande personers minne, säger han, att i manufakturdistrikterna, men isynnerhet, fruktar jag, i det brottsliga hvartill jag hör, de olyckliga, skyddslösa barnen behandlades med den yttersta grymhet, som födde härjande sjukdomar och dref somliga till sjelfmord.”
– Ägarnes profit var enorm.
De begynte införa nattarbete.
När en skara af barn hade arbetat hela dagen, framdrefs en annan till arbete hela natten.
De kommande bytte sängar med de väckta.
Det var en sägen i Lancashire, ”att sängarna aldrig hunno bli kalla 66.”
Dessa olyckliga varelser blefvo fäder och mödrar till en ej ringa del af Englands fabriksfolk; ty man har anmärkt, att de, som uppvext kring machinerna, merendels stadna omkring dem, och underkasta sina barn samma öde.
Likväl måste man göra fabriksägarne den rättvisan att bemödanden för lindringen i detta öde från dem sjelfva utgått.
Det första försök till barnens skydd gjordes af en bland de största fabriksägare, Sig Robert Peel (fader till den berömda Ministern af samma namn), som år 1802 i Parlamentet genomdref en lag till bevarande af lärlingarnas hälsa och seder.
År 1815 ingaf han en annan Bill, som för barn från tio till aderton år inskränkte arbetet till tio och en half timma om dagen.
Derom disputerades i fyra år; hvarefter den år 1819 blef lag, men så, att arbetet ökades till tolf timmar.
Tolf år derefter år 1831 lyckades det först Sir John Hobhouse (Lord Byrons reskamrat) som i flera år egnat sin uppmärksamhet och menniskokärlek åt detta ämne, att genom en Parlamentsakt få allt arbete förbudet för barn under nio år, och allt nattarbete för personer under tjuguett år.
Vid samma tid begynte Sadler, i nationalekonomiska grundsatser en antagonist af Malthus, och sjelf vittne till eländet i manufakturdistrikten sina arbeten till lindring af fabriksarbetarnas öde, och föranledde (ehuru han sjelf dog ifrån sitt verk) de vidsträckta, af Parlamentet anbefalda, undersökningar, som blottade det onda i hela sin vidd.
Sin Bill om blott tio timmars arbete för barnen kunde han ej genomdrifva.
Den nu gällande lagen i detta ämne, föreslagen af Lord Althorp 1833, stadgar: att ingen person under aderton år skall dagligen arbeta öfver tolf timmar, att två och enhalf timma skall lemnas för måltiderna, att efter d. 1 Januari 1834 intet barn under nio år skall hållas till arbete (bevis att det förra förbudet deremot ej blifvit iakttaget), att efter d.
1 Mars 1834 intet barn under elfva år skall arbeta mer än nio timmar om dagen, och ifrån d. 1 Mars 1835 samma inskränkning gälla för barn under tolf, och ifrån 1 Mars 1836 för barn under tretton är.
Man ser af dessa grader tillräckligt, att stora svårigheter motsätta sig inskränkningen af det tidiga och långa barnarbetet i faktorierna.
– Tillika blefvo Inspektorer öfver faktorierna tillsatta.
I Rapporten af Parlamentets
Commision i ämnet yttras: det är tendensen af det förbättrade machineriet, att kasta arbetet mer och mer på barnen och ifrån de fullvexte 67.
Följande uppgift anföres att bestyrka detta förhållande:
År 1818 var totalsumman af arbetare i Bomullsfaktorierna 57,323.
År 1835 utgjorde endast summan af barn från åtta till aderton år i dessa faktorier 94,287.
Men också var då summan af alla arbetare 220,134 eller fyra gånger mer än 1818.
Hela racen är kortlifvad.
– År 1832 funnos vid sammanräkningen af 1600 män i faktorierna vid Renfrew och Lanark ej flera än tio, som nått åldern af fyrtiofem år.
Barnen följa gemenligen föräldrarnas yrke.
Af hundra barn äro merendels trettio faderlösa.
Uttröttade, utslitna af arbete söka dessa olyckliga barn en retelse i starka drycker; och bränvin säljes nu på krogarne, heter det, äfven i de minsta mått och för de minsta summor, så att supen kan lämpas efter hvarje ålder 68.
Se här några drag – vi ha ej anfört de starkaste – till
Historien om det så kallade hvita slafveriet i England! –En inför Parlaments-Commissionen examinerad Läkare, som länge praktiserat i Westindien, vittnar, att slafarbetet der är mildare, än slafveriet i faktorierna.
– Man skulle kunna kalla det en förklaring i exempel på den sats, man af nyare Engelska statsekonomer hört yrkas: att nationalekonomien endast är en vetenskap om rikedom, utan afseende på dygd och lycka 69.
Vi måste likväl äfven höra dem, som påstå, dels att det onda blifvit öfverdrifvet, dels är i aftagande och på det hela blott kan kallas ett öfvergående ondt.
Utan att neka en mängd enskilda, isynnerhet fordna, missbruk påstår man, att deraf blifvit dragna allt för hastiga allmänna slutsatser, att, ehuru det i sig sjelf vore önskeligt, att barn intill tretton års ålder, alldeles uteslötos från faktorierna, man likväl å andra sidan måste betänka, att de der bättre använda sin tid, än på gatorna i Glasgow, Leeds eller Manchester, då föräldrarna i alla fall ej kunna se efter dem, – att hvarje arbetare, således äfven barnet, ingalunda verkligen ständigt arbetar under de timmar, som utgöra arbetstiden, utan att det tvertom är machinen, som ständigt arbetar, och endast fordrar eftersyn – att machinarbetet derigenom är lättare, och dageligen blir lättare genom fullkomnandet af mekaniken – att machinernas ständiga arbete under tillsyn af vexlande arbetare, och utan afbrott af väder och vind, ger arbetaren en jemnare förtjenst, och en större, då barnen arbeta tillika med faräldrarna, – att söndagsskolor allt mer inrättas, der barnen få undervisning, – att just i de största faktorierna arbetarne må bäst, och att i allmänhet arbetet hvarken är skadligt för deras hälsa eller förkortar deras lif 70.
Åtskilligt af det nu anförda synes ej heller sakna grund.
Något innehåller motsatser mot det mångfalldigt å andra sidan bevittnade, som äro svåra att lösa.
Man får ihogkomma, att ett mäktigt interesse finnes, som i det längsta förnekat det onda.
Likväl kan skäligen antagas, att detta, som nu i mer än trettio år påkallat lagstiftningens uppmärksamhet, också blifvit mildradt.
Hufvudfrågan blifver: är den nöd och last, som varit och ännu ej upphört att vara hopade i faktorierna, en nödvändig eller en blott tillfällig och öfvergående följd af machinernas införande?
– Hvem skulle ej helst vilja tro det senare?
Machinernas uppfinning och fullkomnande äro ju en triumf af menskliga förståndet?
Deras närmaste verkan, eller besparing af fysisk menniskokraft, måste äfven ofelbart vara ett godt, då derigenom nytt utrymme beredes åt intelligensens verksamhet.
Att det ligger någon ting oemotståndligt i hela riktningen, har ock redan erfarenheten visat.
Hvarje brytning af arbetskraften ur vanliga banor har alltid varit åtföljd af en protest å den arbetande klassens sida.
Nästan hvarenda förbättring i machineriet har i England haft med sig uppror af arbetsfolket, sammansättningar att icke arbeta utan för en visa föreskrifven dagslön, förstöring af machiner och hela fabriker.
Allt sådant har, utan undantag, slutat dermed, att arbetarne måste underkasta sig sitt öde; ja de ha försvårat det onda, emot hvilket de upprest sig.
Sjelfva deras sammansättningar har blott gifvit ny retelse åt uppfinningsgåfvan att spara arbete, och de ha ofta måst återvända till verkstäder försedda med machiner, öfverträffande dem de angripit och förstört.
Å andra sidan får denna underkastelse ej endast tillskrifvas nödvändighetens tvång.
Det måste dock finnas någon ting i mängdens intresse, som allt mer försonar den med machinerna.
– Ett sådant motif ligger äfven för en dag: de föda flera.
Det är isynnerhet i manufakturdistrikterna, som Englands folkmängd i en så förvånande grad tilltagit.
Lancashire hade år 1700 omkring 166,000 invånare, hvilka år 1750 hade vext till 297,000.
Under de följande femtio åren uppfunnos Ångmachinen och Spinnmachinen.
År 1800 var folkmängden i detta Grefskap 672,565, och år 1831 hade den stigit till 1,336,854.
Det är den hastigaste folkökning i Europa, och kan i Amerika endast jemföras med tillvexten i Kentucky eller Illinois 71.
Denna omständighet är ej den enda.
– Arbetarne ha klagat att machinerna minska arbetslönen.
De måste sluteligen finna, att denna minskning mer än ersättes genom ökad arbetsförmåga i production af varan, som ökar deras förtjenst 72.
För föga mer än ett halft århundrade var Brittiska Bomullsmanufakturen ännu i sin barndom: den är nu den största och vigtigaste i Brittiska riket.
Äfven Indien, oaktadt råämnet der är hemma, arbetslönen ytterligt ringa, och skickligheten i väfnad af ålder berömd, har ej kunnat utstå täflan med den Engelska konstfliten.
Bomullsfabrikater af Ostindisk bomull, tillverkade i England, gå till Ostindien åter.
En Mr.
Cowell har i den berättelse, som Parlaments-Commissionen afgaf öfver bomullsfaktorierna, jemfört uppgifter och räkningar ifrån etthundradefemtioett så kallade Cottonmills, som tillsammans sysselsatte 48,645 arbetare.
Resultatet var, att oaktadt de fallande prisen på fabrikaterna, (ett fall, som dessutom motsvaras af fallet på de förnämsta lifsfömödenheter), en bomullsspinnare nu förtjenar mer än för tio år tillbaka, och med mindre arbete.
Så mycket har den ojemförligt större quantiteten af den producerade varan verkat; hvadan kalkulatören ock anser sig fullt berättigad till den slutsats, att förbättringar i machinerna måste öka både fabriksägarens och arbetarens profit 73.
Det kan i alla fall ej nekas, att den folkmängd, som hitintills så hastigt uppvext kring machinerna, visar en ovanligt stor proportion af nöd, okunnighet och förderf, – att sjelfva systemet har en tendens till ytterligheter, som ännu ej funnit någon moralisk regulator, – att det midtemot en stor rikedom aflar af sig ett stort armod, – att det ökar hopen af de fattiga och således lutar till de mindres, de svagares förtryck 74, – att sjelfva den rikedom det hastigt föder, lättare än någon annan vexlar och förtär sig sjelf; då i ett land, som innom sig samkat handelsväldet öfver verlden, hvarje handelns skifte skapar och tillintetgör stora förmögenheter och verkar på tusentals arbetares uppehälle för dagen.
Det är ett högt spel med mensklig lycka; och att det ingen ting respekterar, visar bäst dess förhållande till barnen.
Under det i den nya manufakturbefolkningen England fått ett rörelseelement, som redan visat stora politiska verkningar, har dess jordbrukande befolkning mer än någon annan förblifvit vid gamla förhållanden.
I Edinburgh Review för April 1836 75 yttras:
England, under alla dess senare framsteg i odling och rikedom, har förblifvit stationärt i afseende på de ekonomiska förhållandena emellan jordägare och arbetare.
Den lifegnes frigifning (the enfranchisment of the serf) var praktiskt fullbordad före Reformationen.
Uppkomsten af den klass fria, ärftliga besittningsägare (freeholders), som i England motsvara klassen af fria smärre jordägare i andra länder är så gammal, att man för denna förändring ej kan angifva någon tid.
Men kontraktet emellan jordägare och åbo (landlord and tenant) har för generationer tillbaka varit hvad det ännu är, ett blott pekuniärt kontrakt innefattande ingen säkerhet.
Våra Farmers sitta på egendomsherrens godtycke, eller snarare blott från ett år till ett annat 76.
Vi upplysa detta med utdrag ur en annan artikel.
Den utomordentliga tillvexten af befolkningen i städerna och den derigenom vexande afsättningen af alla slags landtmanna-varor har varit förnämsta driffjedern till alla förbättringarna i vårt åkerbruk, sedan 1763.
Att allt detta ej verkat ännu större förkofran har sin grund i omständigheter, egna för England, förnämligast i sällsyntheten af längre arrenden af den förpaktade jorden.
Man kan antaga att ej mer än en tredjedel af Englands åkerbrukhäfdas under längre arrendekontrakter.
För öfrigt sitta våra Farmers på behaglig tid (äro Tenants at will), ehuru de under en god husbonde anse sig säkre.
Men denna säkerhet beror på husbondens vilja eller lif; och utan säkerhet ingen idoghet.
Derföre står Englands åkerbruk ej så högt som det borde; isynnerhet i södra och vestra delarna af landet.
Att det Skottska till en del öfverträffar det Engelska kommer af arrendekontrakten, som i Skottland merendels äro stälda på nitton år.
Men i några af de norra och vestra Skottska Grefskaperna, der Farmers äfven sitta på behagelig tid, är bruket sämre än äfven i Wales.
I en allmän berättelse om åkerbruket i Skottland (the General report of Agriculture for Scotland) heter det:
Paktaren i de distrikter, som äro utan bestämda kontrakter, är förnedrad och förslafvad.
Åkerbruket är försummadt, – och om hela Skottland endast i 20 år voro under sådant bruk, så skulle det ej föda hälften af sin närvarande befolkning 77.
Detta oaktadt har seden att ge bestämda arrendekontrakter i senare tider aftagit hos Engelska Aristokratien 78, som isynnerhet är jordägare.
Det är allmänt medgifvet – heter det i en Tidningsartikel, som vi begagna – att åboerna (the tenants) äro i England med få undantag insolventa, och att egendomsherren (the landlord) tager af dem hvad han kan få, hållande alltid restantierna öfver deras hufvuden, så att de endast ha valet emellan sitt fraktlösa bemödande och fattighuset.
Likväl afskräcker en ruinerad generation af Farmers ej en annan att komma i stället.
Hvaraf synes, att egendomsherren i sjelfva verket kan förelägga hvad vilkor han behagar; den enda hållhaken på hans godtycke blir slutligen hans fruktan för fattigtaxans tillökning.
Frågar man honom, hvarföre arrendet (the Rent) skall vara dubbelt nu emot år 1793, då spannmålspriserna nu äro desamma som då; så svarar han, att han köpt till dubbelt högre pris än det af 1793, och har egendomen full af inteckningar, hvarföre att nedsätta arrendet vore för honom detsamma, som en konfiskation.
Det är utan tvifvel hårdt, men ej hårdare än det missöde, som drabbar hvarje misslyckad spekulant 79.
Bland hufvudskälen, att låta paktaren sitta på behaglig tid, är, isynnerhet sedan Parlamentsreformen utsträckt rösträttigheten, – att godtycket sätter jordägaren i stånd att så mycket säkrare verka på sina åboers röster vid Parlamentsvalen; och utgången af de sista valen (år 1837) och den öfvervigt Tories på landet då behöllo, visar verkan af detta medel. –Ett farligt medel!
Ty det skall sätta den jordägande Aristokratien allt mer i ovänligt förhållande till sina underhafvande; liksom den redan står i ett fiendteligt till manufakturbefolkningen.