Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ordföranden lemnade sin plats och förklarade sig icke vilja eller kunna fortsätta nattens förhandlingar, utan bad de församlade att skingra sig innan oväsendet väckte polisens uppmärksamhet.
Kallelse till ny sammankomst skulle snart ske på lämpligare tid och ställe.
De flesta lydde och ilade hastigt bort, liksom fördrifna af onda andar.
"Jag känner dig väl", mumlade för sig sjelf den objudne gästen vid förrädarens sida; "jag känner dig väl... du kan ej blifva Rysslands kejsare... och derföre vill du ha en republik.
Men din framtidsbana går blott öfver mitt lik... min väg..."
"Släck ljusen!" ljöd nu furst Trubetskojs röst.
Alla närvarande aflägsnade sig.
Vid utgåendet stötte den omaskerade mannen och den förklädde herrskaren tillsammans.
Det var dock icke sista gången dessa två råkades.
Vår lilla berättelse skall försöka utreda en del af det öde, som jernhårdt drabbade den ene af dem.
Natten var ännu icke slut, då en stor täcksläda stannade utanför ett elegant hus vid Litejnij-prospekten.
Åtta beridna kosacker, stumma som bildstoder, höllo tätt bakom det hemlighetsfulla åkdonet.
En man, insvept i en militärkapprock och åtföljd af en enda lika klädd person och hvilka tycktes ha inväntat den eskorterade täckslädan, framträdde nu till husets port.
Tre som det tycktes öfverenskomna slag på densamma besvarades med den tunga portens öppnande, och de två männen trädde in.
En beqväm och prydlig trappa ledde dem upp till första våningen.
"Sofver hans durchlaucht?" sporde en oss välbekant röst och gjorde med detsamma ett tecken, i det han korsade sig på ett egendomligt sätt.
"Nej", ljöd kammartjenarens svar, "hans durchlaucht läser.
Skall jag anmäla er?"
Ett nytt tecken och kammartjenaren öppnade dörren till en vacker salong.
Han tycktes vara van vid dylika nattliga besök.
"Se der", sade han och pekade på en dörr i salens fond.
Den längre af de inträdande männen närmade sig nu den anvisade dörren och lade handen på elfenbensvredet.
Han tycktes tveka ett ögonblick, men öppnade derefter dörren beslutsamt.
Med den bleka pannan lutad emot sin fina, hvita hand, satt en ung man af ädel gestalt vid ett bord, betäckt med talrika papper i schifferskrift.
Det var den omaskerade frihetsvännen vid nattens hemliga sammankomst.
Långsamt upplyftade han hufvudet och betraktade en stund den inträdande.
"Hvad vill du mig denna tid på dygnet, Nikolai Pawlowitsch?" sade han afmätt och lugnt.
"Jag vill icke taga ditt lif", svarade den blifvande sjelfherrskaren i nästan mild ton, "men du står mig och Rysslands lycka i vägen; du måste blifva tyst; du måste resa."
"Förrådd, alltså förrådd", genmälte den andre dystert och tillade sedan kallt:
"du är allena och jag är beväpnad."
Härvid lade han handen på en pistol, som låg på bordet.
"Du kan icke taga mitt lif, lika litet som jag ditt, -- men du måste resa.
Se, allt är redo derute -- res!"
"Och hvarför har du sjelf kommit hit för att förkunna mig mitt öde?"
"För att rädda ditt lif, för att be dig tiga, ty tiga måste du", och Nikolaus tillade strängt:
"tiga för min familjs heders skull... eller dö."
"Din familj, Nikolaj Pawlowitsch, skall icke lida någon vanära genom mig", svarade den andre stolt.
"Men tag heldre mitt lif, du har makten, än du låter mig försmäkta i ett ödsligt fängelse.
Jag är ung och vill lefva... men ett verkligt lif...
För min skull skall icke onödigtvis ryskt blod flyta i strömmar.
Tag mitt lif som försoningsoffer åt din herrsklystnad."
"Jag kan ej", svarade Nikolaus och räckte den namnlöse sin hand.
"Skall jag väl taga denna hand, som nu gör mig så mycket ondt och en gång skall föra mitt fäderdesland i träldomens bojor?" sade den unge mannen stolt i tvekande ton.
"Jag skall göra Ryssland stort", sade Nikolaus nästan med värma.
"Ja, på ditt vis kanske", svarade den andre sorgset, och tillade sedan:
"men jag viker, du har makten... mitt öde är afgjordt, farväl!"
Den kejserliga handen sjönk tung tillbaka; den namnlöse hade icke vidrört den...
Fem minuter senare ilade i fyrsprång det omnämnda täckta okdonet bort.
Derinne satt en fallen man med för evigt krossade förhoppningar.
Till vinterpalatset, befallde Nikolaus stolt sin kusk, och han tillade för sig sjelf:
"De andra skall jag lätt öfvervinna och de skola sannerligen dö."
Vår berättelse för oss nu åter tillbaka från Petersburgs prunkande salar och de verldsskakande intriger som de dolt, och möjligtvis ännu dölja, till det tysta Finlands torftiga nejd.
Det ställe, der vi åter bedja läsaren beträda detta land, är i sanning tarfligt nog.
Det är nemligen Rajajoki gränsstation inom Kivinebb socken.
Om ni någonsin sett tarflighet förenad med osnygghet, så är det väl här.
Tänk er all den fordna finska simpelheten förenad med den på ämnen så oändligt rika ryska snuskigheten, och ni skall möjligtvis få den föga afundsvärda förmånen att kunna göra er ett tydligt begrepp om huru det såg ut på Rajajoki år 1825.
Men allt var dock icke så uselt der heller, och det som var verkligen godt, det var det ryska théet.
Sättet att bereda detsamma var det äkta ryska, medelst "samovar", det sjelfuppvärmande théköket.
Detta visste tant Agneta ganska väl, och Johan hade sina skäl också, såsom vi redan veta, att vilja stanna å nämnde rastställe en liten stund.
Hästen torde icke heller ha haft något emot det improviserade dröjsmålet.
Besynnerligt nog tänkte säkerligen ingen af de två på fröken Lydia och hennes önskningar, hvilka dock bordt vara det "bestämmande momentet".
Då våra resande midt igenom hopen af stojande och redan på morgonen halfrusiga bönder anlände till gästgifvargården, var den hemlighetsfulla täckslädan redo till affärd.
Hästarne drogo till, och i en sky af uppsparkad snö försvann fyrspannet och de åtta kosackerna.
Johans mer än förvånade blick följde de bortilande och tant Agneta försökte att tala, men lyckades icke, af idel "forbauselse".
Hvad som vållade denna till högsta potens uppdrifna förvåning, få vi se af följande samtal, som, sedan det begärda théet serverats i gästrummet, egde rum emellan tant Agneta och den på "en kopp" inbjudna gästgifvarmor.
Lydia blir för ett ögonblick en biperson i vår berättelse.
I Ryssland drickes thé alltid på bit af menige man.
Den ryska gästgifverskan tog derföre en sockerbit emellan sina fingrar, bet af ett litet stycke deraf och kastade sedan med en till vana blifven färdighet det återstående stycket tillbaka i sockerdosan, som var ganska väl fylld med dylika förut proberade bitar.
Tant Agneta, med sina finska fördomar, valde länge innan hon lyckades bemäktiga sig en originalsockerbit.
Nu smuttades på théet.
"Kände ni de resande, hvilka som bäst begåfvo sig af; de måtte ha varit förnämt folk?" började gästgifverskan.
"Ack, herre Gnd, ja; och vet ni då icke hvem det var?" blef det ängsligt andäktiga svaret.
"En stor herre?" spordes nyfiket.
Tant Agnetas förvåning hade stigit, om detta varit möjligt, ännu högre, och hon framhviskade endast orden:
"Gud välsigne mig... den gamle kejsaren..."
Ryssinnan korsade sig och såg jemväl förvånad ut, men tillade efter en stund med ett hälft tviflande, men i alla fall vördnadsfullt uttryck i sitt ansigte:
"Och blott åtta kosacker?"
Men nu hade det värmande théet verkat och slussarne i tant Agnetas femtiofemåriga språklåda, dem förvåningen hittills hållit slutna, brötos upp.
En djup suck inledde följande förklaring, den vi likväl till läsarens förmån betydligt afkorta.
Vid alla de ställen, der vi anbringat punkter i texten, ifylldes vid en ofrivillig paus nya thékoppar af de gamla damerna, som vid dessa tillfällen vexlade ytterst bestörta men tillika tacksamma blickar med hvarandra, den ena för det hon nu fick berätta, den andra för det hon skulle få göra det framdeles.
Sagan lydde så här:
"Vi bodde midtimot 'Gostinoi dvor' (en stadsdel i Petersburg, som innehåller blott försäljningsbodar) och det var så roligt att se den stora processionen till kyrkan, då alla skulle be för kejsarens (ryssinnan korsade sig) lif.
Och ser ni... då sprängde plötsligt en kosack förbi och menniskorna började springa och stora hopar stannade och packade sig ihop och jag gick ut...
Vet ni hvad jag då fick höra?...
Jo, att kejsaren var död."
Ryssinnan korsade sig tre gånger och tant Agneta, så lutheran hon var, höll på att följa exemplet.
"Och så var han icke död ändå, men en ny kejsare skulle det bli och, och... herre Gud, det var honom de nu fÖrde bort."
"Till Kexholm?" utropade gästgifverskan.
"Herr Jess, skall kejsaren nu börja bo i Kexholm?
Ack hvad min stackars svåger, som är kommendant, då får mycket att göra!" utbrast tant Agneta i högsta pathos.
-- "Men huru är det möjligt, att en kejsare kommer till Kexholm?"
"För kejsaren", sade ryssinnan salvelsefullt, "är ingenting omöjligt."
Läsaren, som af det föregående kan bilda sig en ungefärlig föreställning om huru de två fruntimren uppfattat och uttydt händelserna af den 9 December, och i följd deraf kan sluta till de besynnerliga hypoteser, som de två matronorna uppställde, torde ursäkta att vi så länge dröjt vid tant Agneta och hennes uppfattning af hvad som timat i Petersburg just under hennes vistelse derstädes.
Vi återvända nu till vår lilla fröken, den unga och vackra Lydia.
Hon hade alldeles andra föreställningar om den förnäme resanden.
Äfven hon antog att han var en förnäm herre.
Men att det icke var den gamle kejsar Alexander, det visste Lydia bestämdt, ty hon hade ju sett honom öga i öga, och sett att han var ung.
Hon hade bättre än tanten uppfattat de rykten, som den ödesdigra 9
December och de följande dagarne spridde sig i Petersburg, rykten om hemliga arresteringar af flere högt uppsatte män, om sammansvärjningar och dylikt.
Den intressante, bleke mannen kunde ju vara en förklädd prins?
Lydia ryste vid tanken härpå.
Ryste hon derföre att det var en prins, eller ryste hon af något annat skäl?
Hvem är så djerf och förmäten, sköna läsarinna af denna lilla skizz, att han skulle våga att analysera ett qvinnohjertas hemligheter?
Berättaren af denna enkla men sannfärdiga dikt har dock lyckligtvis alltför mycken erfarenhet i hvad de lättsinniga menniskorna kalla "att känna qvinnan", för att ens försöka något dylikt.
Jag vet icke hvad
Lydia tänkte och alldeles icke hvad hon kände vid detta tillfälle, och afbryter derföre nu talet om den lilla frökens känslor.
Men derinne i den rökiga hållstugan, der skjutskarlarne och fraktbönderna hade sitt tillhåll, sökte den fintlige Johan att reda dagens fråga på följande sätt:
"Nu ha vi en ny kejsare och det är en 'molodetz' (rask karl).
Han heter Nikolaus.
Tror ni han tål stråtröfvare?
Ne-hej!
Nu reste vi och hade pass, och ehuru vi åkte med egen häst, dessutom ännu en podoroschna [ett regeringens särskilda rekommendationspass vid resor i Ryssland], men si då kom en ryslig röfvare och öfverföll oss, men den nye kejsarens kosacker grepo honom ett, tu, tre och stoppade honom i den stora kibitkan, som nu med åtta kosacker far land och rike omkring för att taga reda på alla röfvare.
Det gick så hastigt och lustigt till vid häktandet af den farliga mannen, skall jag säga er, att de i förseende höllo på att taga fröken Lydia med i kibitkan, för si röfvaren hade redan tag i henne..."
Ett utrop af förvåning gaf sig luft hos den tillstädesvarande, aktningsvärda publiken.
"Ja", sade Johan förnumstigt, "det skall icke förvåna er, ty tiderna äro underliga nu i Petersburg... och derifrån kom röfvaren, det är säkert; han hade alldeles sådana mustascher, som officerarne vid gardet, och si det skall jag säga er, att mången af dem numera gifvit sig till att vara qvinnoröfvare.
Puh!"
De smutsiga glasen med en ljusgul vätska uti, som skulle föreställa thé, druckos ur under högtidlig tystnad och betänksam hufvudskakning, och Johan steg upp för att efterfråga sitt herrskaps önskningar med afseende å resans fortsättande.
Denna fortsattes genast och vi beträda åter en ny skådeplats.
Den väldiga Wuoksen rullade sina böljor mäktigt fram, och midt ur deras svall reste sig en liten ö med ett gammalt fäste uppå; det var Kexholms uråldriga borg, ett minne från de tider då ännu svensk tro byggde och bodde vid Ladogas stränder.
Nu voro de tiderna förbi.
Men ännu satt en svensk minnesblomma qvar i den fordna riddarborgen, det var vår gemensamma vän Lydia.
Det var qväll.
Tant Agneta och vår lilla borgfröken hade kommit hem för några timmar sedan.
Den gamle kommendanten hade kysst sin dotter och leende frågat om det var brudsorgen som blekt hennes fagra kind.
Ja, det var det; men en ganska egendemlig brudsorg i alla fall.
Allt var tyst i den gamla borgen.
Skildtvakternas enformiga steg på bastionerna störde knappast den högtidliga tystnaden och bruset af elfvens vågor var ett förtroget ljud för alla slottets invånare -- äfven för fångarne.
Kanske det bidrog att vagga de stackars menniskorna i sömnens ro?
På Lydia gjorde imellertid det enformiga strömsorlet icke en sådan verkan.
Pappa sof, tant sof; allt var tyst; men hvad gjorde han?
Tänkte hon väl på den unge possessionaten, fästmannen?
En god vän hade Lydia i slottet och det var fångvaktarens dotter, den snälla Marie.
Till henne ställde nu vår fröken sin gång.
Marie hade en egen liten kammare i borgens östra torn just nedanom det rum, der hennes far och mor bodde, och en smal trappa i tornets tjocka mur ledde dit upp från gården.
Lydia steg sakta in och lyste försigtigt med sin lilla lykta omkring sig.
Hon smög sig till sin leksysters bädd och behagfullt lutande sig öfver den sofvande flickan hviskade hon: "Marie!"
Det var en vacker tafla, en blomsterbukett ur lifvets vår, en lilja och en ros, ömt slutna till hvarandra.
Marie vaknade och slog de runda, knubbiga armarne barnsligt fritt omkring sin frökens hals.
Jag tror att de afundsvärda menniskorna kysste hvarandra.
"Såg du honom?" frågade Lydia blygt.
"Han har icke varit här i dag", svarade Marie, samt tillade:
"och det var högst besynnerligt."
Men besynnerligare var att Lydia icke gaf akt härpå utan med en vacker, men skygg blick frågade:
"Hvar bor han?"
Hon sade "bor", ty hon ville icke säga hvar "sitter han?"
Marie som nu blifvit fullt vaken, undrade ett ögonblick, skrattade sedan smått och svarade:
"I 'Lydien', som egendomen framdeles skall heta."
Då bleknade Maries väninna... och icke ens det verkliga
Lydiens sol hade i detta ögonblick kunnat framtrolla en ros på den vackra flickans kinder, så blek var hon... ty hon märkte nu först att hon varit otrogen ett gifvet löfte.
Hvem har lyckats loda oceanernas största djup... och hvem har vågat säga att han verkligen skådat ned i qvinnans själ?
Ljufva hemlighet, som olöst ligger fördold för mannens blick, dig löser ingen, ja, intet i verlden, utom den kraft, som kärlekens kyss från en älskande qvinnas läppar förlänar.
Men Marie märkte att Lydia hade, såsom det heter, "någonting på hjertat".
Den enkla flickan fann inga ord för sina känslor, men hon slog sina vackra armar omkring leksysterns hals och hviskade:
"Goda fröken, säg hvad är det?"
"Marie, du får ej säga fröken", afbröt Lydia henne, och nästan i samma andedrag tillade hon plötsligt:
"O, du vet väl hvem jag menar... inte menar jag nu Hugo... honom går det ju väl i alla fall, utan den andre, du vet."
"Den andre?" frågade
Marie något mer än naivt, "hvilken annan? inte finns det väl mer än en Hugo?"
"Ja, det är nog säkert", svarade Lydia och en djnp rodnad purprade hennes ansigte och till och med hennes vackra, nu blottade hals, "men det är alldeles icke fråga om honom nu, utan om... den store namnlöse."
Och den hulda flickan lutade sig ner öfver sin väninna och framhviskade i hennes öra en af dessa qvinnohemligheter, hvilkas sanna natur vi män aldrig kunna fatta.
Men Marie förstod sin vän.
Hvad de två nu meddelade hvarandra, den ena frågande, den andra svarande, det skulle vi kunna sammanfatta i de få och enkelt nog klingande orden: en blommas bekännelse.
Men hvem var fjäriln, som väckt denna blomma till lif?
Hvem det var veta vi icke, men kvar han var, det hade Marie förtrott sin väninna.
Vore jag nu Alexandre Dumas, så skulle jag säga:
"Hugo var glömd." -- Men Hugo var icke glömd.
Väl lefde icke någon hvad realisterna skulle kalla varm känsla för Hugo i Lydias bröst, men hon älskade honom ännu och det på samma sätt som hon ursprungligen gjort det.
Huru ren denna känsla verkligen var och huru lugnt Lydia tog densamma, skall de förlofvades möte utvisa.
Man tror att det verkliga lifvet aldrig företer så romantiska sidor som diktarens fantasi har skapat.
Men vi tro att de mest fantastiska dikter aldrig nått den höjd af vidunderlighet som vi, vid ett fördomsfritt betraktande af lifvet omkring oss, nästan dagligen se utveckla sig för våra ögon.
Vår lilla trovärdiga berättelse är ett bevis härpå.
Då Lydias fästman, den unge Hugo Forstadius följande dag kom till staden för att välkomna sin fästmö efter hennes återkomst från Petersburg, var Lydia sjuk och tog icke emot sin fästman.
Agneta var otröstlig, oaktadt hon på förmiddagen styrkt sig med sex koppar kaffe, och den gamle öfversten gick med dånande steg af och an i sitt skrifrum.
Mycket ryska hade den gamle svensken icke lärt sig, men de få särdeles betecknande orden han inhemtat fingo nu göra tjenst, uttalade med en för den af gamla, ryska invalidsoldater bestående garnisonen häpnadsväckande dålig, följaktligen i deras tycke förnäm, prononciation.
Hvad hade då händt, hvad hade då timat?
Med fara att upprepa hvad vi sagt, fråga vi åter: hvem kan blicka i botten af en qvinnas själ?
Ej ens en annan qvinna.
Tant Agneta hade försökt all sin konst för att utröna Lydias sorg, ty att hon icke var riktigt sjuk, det visste den örtkunniga, gamla gumman ganska väl, och fadern-öfversten hade svurit och till och med bedt; intet hjelpte; Lydia var sjuk och hon tålde ingen vid sin bädd, ingen utom sin fantasis ädla drömbild och sin vän Marie.
Och trösterskan kom.
Har ni någonsin sett huru behagfullt och raskt en ung qvinna, och qvinna hade Lydia blifvit inom ett dygn, hoppar ur sin bädd då det gäller något som angår hennes hjerta, och huru flinkt hon då kläder sig?
Oss, som författare, har det förunnats att titta in i lilla borgfrökens fridlysta gemak; vi sågo det, vi, då hon slog sina vackra, hvita armar om den nästan flämtande Maries hals och med darrande stämma sporde:
"Huru mår han?"
Lydia hade blifvit djerf.
Det uppvaknande kärleksbehofvet hos qvinnan förlänar henne ett högre mod än hennes blygsamma natur ursprungligen medgifver och Lydia frågade, likväl blott i hviskaude ton:
Marie, som numera visste allt, svarade sorgbundet:
"Jag får ju icke se honom."
"Men huru för du maten till honom?"
"Genom gluggen", blef det nedslående svaret.
"Kan man genom den der gluggen titta in till honom?"
"Jaså, du är uppe, nå det var bra", ljöd tant Agnetas röst i dörren, "då får väl Hugo stiga in?"
Hon svarade icke, vår väninna Lydia, men aldrig har en fästmö så rodnande emottagit sin fästman som Hugo nu blef emottagen.
O, den rodnaden! och Maries, ty nu voro de två flickorna verkliga vänner, spotska blick, hvem kan tolka dem?
Den unge Hugo, han gjorde det på sitt sätt.
Sin fästmö hade han aldrig sett så vacker, och vid Maries oblida blickar var han van, ty han trodde i sin för en landtjunkare förlåtliga enfald att hon var svartsjuk.
Vi tro nämligen nästan att äfven landtjunkare kunna vara fåfänga.
Han kom så glad och lycklig och anade icke att allt var slut för honom i Lydias hjerta.
"Söta Lydia, huru mår du efter resan?
Då mötte han Lydias blick.
Han var icke en lärd man och hade till och med icke läst mycket romaner, men han anade sitt öde i alla fall.
Han anade det likväl blott till en början, ty han ville och vågade icke tro på den olycka som hotade honom.
Och hvad sade
Lydia till helsning åt sin fästman?
Hon förblef icke tyst, nej, hon var icke ens förlägen, hon räckte honom vänligt sin hand och sade lugnt:
"Jag är trött, Hugo, -- herr Forstadius, menade jag."
Hugo bleknade, så godt han kunde.
Marie log nästan ilsket och neg ytterst artigt för den unge herrn.
Lydia var lugn, nästan kall.
Att hon kunde vara varm, det veta vi af det föregående, men nu rådde hon icke för, den stackars flickan, att hon var afkyld.
En underlig förändring hade försiggått med den unga flickan.
"Herr Forstadius", fortfor hon blidt, "ni har väl redan länge sett att jag icke kan älska er?"
Det var ett häpnadsväckande lugn hos en ung flicka.
"Lydia... fröken Eberhardt... herre Gud!
Lydia, hvad skall detta betyda?" utropade den unge älskaren så pathetiskt han kunde.
"Min vän, och hvarför skall jag icke äfven säga Hugo?" svarade Lydia lugnt, "det är slut oss emellan, jag kan icke bli din fru, ty", och hon suckade djupt, "jag lefver för en annan."
Hugo, som var en ganska enkel natur såg mera förargad än förvånad ut,
"Alltså", utbrast han till svar, "har tant Agneta rätt ändå.
Du... fröken menar jag, är förtjust i den der namnlöse."
"Gode Hugo", genmälte Lydia vänligt och med ett melankoliskt leende, "icke är jag det, gode Hugo, men jag har egnat mitt lif åt en stor idé."
Nu voro idéer saker som herr Hugo Forstadius icke hade någon idé om, så att han litet uppbragt svarade:
"Idéa hit och idéa dit, fröken Lydia, men nog är det illa gjort att lemna mig så här."
"Kors!" inföll Marie, "ni har ju kammarjungfrun qvar."
Det var för mycket till och med för en possessionat i Kexholmstrakten och han steg upp.
Han var icke blek, det brukade icke egendomsegarne i den delen af Finland då för tiden bli af annat än fruktan för sina bönders vrede, men Hugo blef röd, mycket röd, och utfor i följande förebråelse:
"Adjö, fröken Lydia, adjö också lilla nippertippa Marie, jag tvår mina händer, och sitt ni der ni sitter!"
Och bort gick han, och dermed var allt slut i förlofningsväg för Lydia, och stackars Marie hade af ren pligtkänsla för sin fröken jemväl skjutit den unge, rike Hugo Forstadii hand ifrån sig, ty det talades i den lilla staden Kexholm derom att ung
Hugos naturliga smak mera låg åt den smultronröda Maries svällande former äu åt den något finare sammansatta fröken Lydias behag.
Hvem känner dock det verkliga förhållandet?
Men hvad som är kändt, det är att partiet emellan Hugo och Lydia slogs upp, att den gamle öfversten hvarje qväll drack tre "toddar" i stället för de förut vanliga två; att tant Agnetas kafferäkningar i handlanden Lisitzins (den räfaktiges) bod blefvo allt större och större, att Marie började bli blek, att herr Hugo då han kom till staden brukade supa sig full, och att ingen annan än vår lilla borgfröken var lugn och såg mycket beslutsam ut och det oaktadt sqvallret i den lilla staden naturligtvis gick sin jemna, alla invånarne underhållande gång.
Och detta sqvaller uträttade mycket, och negativt taget till och med litet godt, såsom vi snart skola få se.
Finns det en makt skoningslösare än förtalet?
Maria Stuart och den älskliga Louise de la Valliere föllo offer för denna hemska makt; - ack ja, och de gåfvo ju ryktet anledning att utbreda sina vida vingar.
Men lilla Lydia -- skön och stolt som Maria och älsklig som den blyga blomman från Tours, -- hvad hade hon felat?
Är det väl ett brott för en ung flicka att älska ett ideal?
Är det ett brott att öfvergifva en handgriplig fästman för att uppoffra sig för ett ideal?
De finnas, som högeligen skulle betvifla så beskaffade själsrörelser hos en ung flicka.
Vi veta dock att de kunna ega rum, och det just i de allrarenaste hjertan och hos individer som verkligen helighållit sin qvinlighet.
Men nu till den episka sidan af vår uppgift.
Tre år hade förgått sedan vårt sista kapitel.
Det är sommar och det är natt.
Sakta fjät smyga utför borgens gamla trappor, och öfver gården glida de lika lätt.
Skildtvakterna drömma på sina poster om förbisväfvande englar -- det är Lydia som tyst smyger sig öfver borggården till fångvaktarens dotter, Marie.
Några lätta slag på dörren och Lydia släppes in.
Utan vidare förberedelser går hon genom rummet, öppnar en lönndörr, sväfvar sakta genom en kort korridor och böjer knä på det kalla stengolfvet.
"Monseigneur, je suis ici", hviskar hon och öppnar en glugg i sjelfva golfvet.
"J'ai avec moi un numéro du Journal de S:t Petersbourg."
"Ah, merci, mon ange!" ljöd det dofva svaret upp ur griften, ty vi kunna icke kalla den mörka fängelsehålan annorlunda.
Gluggen stod öppen och Lydia började läsa ur don franska tidningen.
Hon satt på golfvet och lutade sig så mycket som möjligt nära gluggen, på det fången skulle höra bättre.
"Ma celeste amie!" afbröt rösten nedifrån, och fortfor sedan (vi återgifva likväl samtalet på svenska):