Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jo, den är stängd», sade Maria sakta med en suck.
»Hon kommer inte in till mig.»
— Den stela, manhaftiga flickan hade blifvit riktigt sentimental.
Pipan ljöd.
— Det gaf till ett ryck i hela tåget.
Maria såg oafbrutet på Dina och hviskade: »Farväl älskade, — älskade, — älskade!»
Dina tog ett raskt steg tillbaka och kysste på fingret.
Tåget rullade bort, och Maria visade sig icke mer i fönstret.
Några minuter derpå gick tåget norrut.
I damkupén satt en ung flicka; det var Hedvig.
Några dagar derefter reste familjen Fransson till
Norrland för att helsa på de båda gifta systrarna, som försmäktade af längtan efter Hulda och Alfhild och den dyrbara modern.
Bertas föräldrar hade en villa en half mil från staden, och så godt som alla de andra kamraterna spriddes som en flock sparfvar.
Det var som om plötsligt all ungdom hade försvunnit från staden.
Den stod öde och tom i sommarhettan, och skolan var stängd.
Det hade rasslat många tåg genom landet sedan den sommarmiddag, då öfversta klassen i skolan skildes åt.
Nu var det åter en ny vår efter en lång vinter, och tåget kom norr ifrån och flög fram öfver de gröna rågåkrarna med röken uppe som en fana.
Det svängde med många leder som en lång, svart orm, sände ett varnande skri upp i den ljusa vårluften och försvann i skogen.
Inne i en andra klassens damkupé sutto två damer och läste.
Den ena, som åkte baklänges, var en lång, mager dam på ett par och trettio år med ett temligen rödt ansigte och ett par utstående, gula framtänder.
Hon var klädd i en något gammalmodig, rödbrun klädning med många garneringar, svart vårkappa, som var något för trång för henne, och en mycket praktfull, kornblå hatt, hvars vajande fjädrar och blanka spännen tycktes uppmana åskådaren till beundran.
Fastän den läsande damen var fördjupad i att studera ett häfte af en missionstidskrift, for hon dock då och då med handen upp till hattrosetterna, som om det lyckliga medvetandet af hattens närvaro icke ett ögonblick lemnade henne.
I motsatta hörnet, med ena kängan på baksätet, satt en annan dam.
Hon var ungefär af samma ålder som den lyckliga med hatten och var klädd i en liten herrfilthatt, som hon hade gifvit ett slag midt i kullen.
För öfrigt bar hon ett slags brun kavaj, hopknäppt ända upp till halsen med en uppstående, hvit krage under.
De tjocka ögonbrynen sågo ut, som om de hjelpte till att hålla fast lornjetten på den smala näsan, och naturen tycktes ha uppfattat hennes lust att likna en herre, i det den hade tecknat en svag skugga på hennes öfverläpp, en skugga, som skulle ha väckt lyckliga förhoppningar hos en yngling på aderton år.
Hon var fördjupad i att studera några spalter af en tidning, hvilken i stora bokstäfver bar som titel namnet »Sprängbomben».
Då hon slutat sin läsning — hon hade läst från det ögonblick hon steg in i vagnen vid förra stationen —, kastade hon tidningen ifrån sig, tog fram ett litet cigarrfodral och vände sig till damen med hatten: »Har ni något emot, att jag röker?»
»Ja, det har jag sannerligen i allra högsta grad», svarade den tilltalade i en mycket bestämd ton.
»I en damkupé borde man väl vara säker på att icke bli utsatt för sådant.»
»Som ni vill», svarade den andra och stack in fodralet i fickan på sin ytterjacka.
— Derpå satte hon sin lornjett till rätta, lutade sig tillbaka i hörnet med korslagda armar och betraktade uppmärksamt den blå hatten och henne som bar den.
»Är det inte — är det inte Hulda Fransson?» frågade hon derpå efter att ha slutat sin undersökning.
Damen med hatten lade ned tidskriften och såg förvånad på henne.
»För detta Hulda Fransson», svarade hon slutligen med eftertryck.
»I tolf år har jag varit gift med prosten och kyrkoherden, doktor Josef Kiselstedt, ledamot af nordstjerneorden, medlem af flere framstående sällskap, — en man, som ni kanske har hört talas om.
— Men hvem har jag den äran att tala med?»
Hon mönstrade den andra med kritiska blickar.
»Känner prostinnan inte igen Maria Heller, en gammal skolkamrat?»
Maria såg skälmaktig ut.
»Åh jo, — jag tyckte väl, att ansigtet föreföll mig bekant, men jag visste inte riktigt — — »
»Jag kände genast igen er», sade Maria, »fastän ni har blifvit fasligt gammal» — och ful — höll hon på att säga, men det blef till: »gammal och mager.»
Hulda rodnade och visade framtänderna.
Nu kände Maria så väl igen henne.
»Nå ja, ni har då inte heller blifvit vare sig yngre eller fetare», sade hon i förnärmad ton.
»Det har aldrig varit meningen med mig», svarade Maria muntert.
»Jag är och förblir en qvastkäpp, — men jag tänkte, att en prostinna, — med goda inkomster förmodar jag? —»
»Min man har åtta tusen i lön», svarade Hulda raskt, — »och dessutom någon enskild förmögenhet.»
»Nå, då tycker jag, att man bör kunna lägga på hullet», svarade Maria.
»Ni har väl en skara barn?»
»Jag sjelf har inga barn», svarade Hulda, »men min man — han var enkling, då jag gifte mig med honom, — hade i sitt första äktenskap sex söner, som alla lefva.»
»Nå, det var minsann ett drygt arbete att ta itu med», var Marias svar.
»Naturligtvis var det ett arbete, ett stort och maktpåliggande arbete», sade Hulda och sträckte på sig, »men jag är en af dem, som inte åtar mig något, förrän jag har noga öfvervägt, hvilka skyldigheter det medför, och sedan jag en gång gifvit min man mitt löfte, har jag också sökt göra mig både älskad och ärad i den krets, der jag inträdt, och jag tror att jag, utan att skryta, kan säga, att jag har lyckats.»
Hulda rättade på hakrosetten och såg ut genom fönstret.
Hon, liksom de flesta andra, talade icke hela sanningen, då hon refererade sin historia.
Det var nemligen icke så mycket hon sjelf som snarare den ärevördige pastor Kiselstedt, som länge hade öfvervägt, om han skulle våga taga henne till hustru, och då det blef afgjordt, togs han egentligen med öfverrumpling.
Han var en enkling på femtio år, då han en sommar träffade den nittonåriga Hulda och hennes mor på besök hos fru Franssons gifta dotter i Norrland.
Pastor Kiselstedt hade året förut förlorat sin hustru, »sin lilla rara Johanna», som han kallade henne, och sörjde henne verkligen uppriktigt, så mycket som han öfver hufvud taget kunde sörja, något som han icke just hade mycket anlag för.
Han var en man, hvars runda, rödblommiga ansigte och runda lilla figur vittnade om godt lynne och goda inkomster, och fru
Fransson utsåg honom genast vid första ögonkastet till ett offer för en af sina ogifta döttrar.
Hon öppnade sjelf striden för hans eröfring med att se på honom med moderlig ömhet, lägga handen på hans axel och säga med eftertryck:
»Jag vet af erfarenhet, hvad det är att vara ensam om att uppfostra en barnskara!» — En flyktig blick mot himlen och något som närmast liknade ett resigneradt och bittert leende ledsagade denna anmärkning.
Pastor Kiselstedt suckade, kastade en till hälften förskräckt sidoblick på frun med sina runda, ljusblå ögon, och började snurra tummarna på sina hopknäppta händer om hvarandra, en rörelse, som han alltid utförde, när han kände sig förlägen på ett eller annat sätt.
»Hå hå, ja ja!» suckade han.
»Min lilla Johanna var en sådan rar liten hustru.»
»Och de arma sex ynglingarne stå nu utan mor?» frågade fru Fransson deltagande, liksom om detta faktum icke nödvändigt vore en följd af prostinnans död.
»De stå utan mor!
Alldeles riktigt!»
Prostens små tummar snurrade.
»Men jag har en syster, en god och omtänksam syster, som har åtagit sig deras uppfostran och som nu lefver hos mig i vårt hem.
I min ställning kunna kanske få vara lyckligare lottade än jag.»
Prosten såg lättad ut.
Han tyckte icke om att tänka sig någon, vare sig andra eller sig sjelf, i en sorglig eller besvärlig belägenhet.
Men fru Fransson var af en annan åsigt.
»En syster!» hon nästan spottade ut ordet, så hvasst lät det.
— »Ja, det kan gå för en tid; men naturligtvis gifter sig en syster förr eller senare, och då —»
»Min syster är öfver fyrtio år», inföll prosten ifrigt.
»Det garanterar ingenting», svarade fru Fransson.
»Vår tid är de sena äktenskapens tid.
Jag har en bekant, som gifte sig första gången då hon var sextio år!»
»Gud bevare mig!» Prosten riktigt stönade.
»Och om också en syster kan vara en uppfostrarinna och vän för barnen, så blir hon ändå aldrig för er, hvad ni kunde önska.
Ingen syster i verlden kan ersätta en god och öm maka.»
Fru Fransson darrade på rösten, så att prosten fick tårar i ögonen.
Han sköt ut underläppen och snurrade tummarna med stor hastighet.
Han anade icke, att detta var det första angreppet, som följdes af ständigt nya deltagande beklaganden öfver honom, häntydningar på, att han ändå borde gifta om sig, och derpå så småningom loftal öfver fru Franssons två oförlikneliga ogifta döttrar.
I början förstod prosten ingenting, blef derpå uppskakad, förvirrad, och det dröjde icke länge förrän han insåg, att han allt måste bestämma sig för en af de två damerna, som ideligen presenterades för honom af deras mor, liksom man i en kotiljongstur ger en herre valet emellan »en ros och en tulpan».
Prosten försökte taga till flykten, att se åt ett annat håll, att låtsa som ingenting, men fienden var honom för öfvermäktig, och nästan innan han visste, huru det hade gått till, befann han sig vid altaret under orgelmusik med en ung dam med brudslöja vid sin sida.
Det var Hulda, som gömde sitt rodnande ansigte under slöjan, till stor förargelse för den äldre systern, som i flere år hade väntat på anställning.
Men Hulda hade ännu mer energi än systern, och hon hade fast beslutat att icke riskera att gå ogift efter tjugo år.
Sedan visste ingen huru det kunde gå.
Det var bättre att taga det säkra för det osäkra, och derför begagnade hon alla tillfällen så väl, att det var hon, som först berättade modern, att prosten måtte ha friartankar till henne.
Fru Fransson såg rörd på prosten, sade honom, att hon »hade hört en liten fogel sjunga om något», och tackade honom för hans goda tankar om hennes skatt.
Då hon en dag fann dem sittande tillsammans på en bänk i björkallén, stälde hon sig som en »ange gardien» bakom dem i solnedgången och sade:
»Jag visste det!
Jag anade från första ögonblicket, att jag skulle mista henne här, men tag henne!
Min skatt, min unga rosenknopp!
Hon är väl värd en mans kärlek.»
Det varade icke många månader, förrän Hulda ryckte in som prostinna i den stora prostgården och snart gjorde svägerskan alldeles öfverflödig.
— När Hulda sade till Maria Heller, att hon hade förstått att göra sig både älskad och ärad, var hufvudsakligen det sista sant, i synnerhet när man tänker sig respekt som en känsla, starkt blandad med fruktan.
Det dröjde icke många år, förrän den beskedlige prosten i allt var henne underdånig och ofta befann sig i samma situation som en skolpojke som är rädd för stryk, — fastän det naturligtvis icke var fråga om att Hulda använde sådana radikala medel.
— Men när prosten satt i sitt skuggiga arbetsrum i sin djupa tagelklädda länstol och i allt lugn läste sina tidningar, hände det, att dörren öppnades temligen hörbart, och Hulda stod på tröskeln lång och knotig som rättvisans gudinna och frågade i en sträng ton: »Josef, hvad har du nu gjort?»
Josef rodnade lade ifrån sig glasögonen och frågade oskyldig, hvad det var frågan om, men fick då för det mesta den upplysningen, att han mycket väl visste, att den eller den befallningen, som han hade utdelat till drängarne eller folket, icke kunde utföras, att det ju var något annat än hvad hon hade rådt till, att hon bad honom vara så god och öfverlemna sådana saker till henne, modern och husmodern, som var en praktisk qvinna och förstod sakerna mycket bättre än han, som var vetenskapsman, men för öfrigt lika okunnig om denna verldens bestyr som det barn, som föddes i går.
Och Josef böjde sitt hufvud, tog stora prisar ur snusdosan och mumlade i en mild ton något, hvars innehåll ungefär var, att han »aldrig skulle göra så mera», — och han gjorde det icke mer.
Så småningom gjorde han ingenting alls utan att fråga Hulda om tillåtelse; han blef mer och mer fåordig och satt oftast i sällskap tyst och smålog och vred tummarna om hvarandra med blicken fästad på Hulda, till hvars anmärkningar han gjorde ledsagande gester med att skaka på hufvudet, när hon ogillade något, eller nicka bifallande, om hon uttryckte sin belåtenhet.
Ju tystare prosten blef, dess vältaligare blef prostinnan — eller snarare tvärtom —, och vid den tid, då hon och Maria Heller råkades i kupén, var Hulda den, som både med ord och gerning styrde hela pastoratet.
Predikningarna höll naturligtvis presten, det vill säga de, som höllos från predikstolen.
Hulda hade också förstått att sätta sig i respekt hos de sex sönerna.
De dolde omsorgsfullt för henne alla de upptåg, som de, liksom alla andra pojkar, hade för sig, och lärde sig snart att sitta till bords med klockaransigten och blott sparka hvarandra, när »mor Hulda», som de kallade henne, vände ryggen åt dem.
De två äldsta kommo hemifrån redan året efter Huldas giftermål, och de fyra andra voro inne i en skola under hela läsåret och hade informator om sommaren, så att de hade den minsta möjliga beröring med Hulda.
Hon afskydde barn, i synnerhet pojkar, och var derför särskildt lätt om hjertat denna vår, då alla hennes mans söner lemnat hemmet.
»Det är utomordentligt begåfvade barn!» upplyste hon Maria.
»Den äldste är löjtnant och blir bestämdt — oss emellan sagdt — en annan Moltke.
Han är, rent ut sagdt, född till ett militärgeni.
— De två näst äldsta äro på ett kontor i Hernösand, och deras principal har ofta sagt, att han verkligen inte vet, hur han skall kunna reda sig utan dem — en samvetsgrannhet, en ordning! — nå ja, det var inte min önskan, att de skulle gå handelsvägen, men penningefursten är ju inte heller att förakta, och man kan vänta sig allt af deras duglighet.
— Anton, vårt fjerde barn, reste till Amerika.
Det var hans fars stora sorg, men han var en af dessa fantastiska, äfventyrslystna naturer, som behöfva pröfva sina krafter i stora förhållanden.
Han fick då också genast en lysande anställning i New York, så att alla bekymmer för hans framtid äro lugnade.»
»Och de två yngsta?» frågade Maria.
»De ha väl också fått lysande anställningar?»
Hulda såg skarpt på henne.
»De äro studenter, men om somrarna äro de informatorer i två af landets förnämsta familjer, så att vi måste, tyvärr, afstå från den glädjen att se dem hemma.»
»Stackars mamma!» sade Maria.
Hulda svarade icke.
Hon satt och såg ut genom fönstret, der de flygande vårskyarna slogo violetta skuggor öfver de ljusgröna rågåkrarna.
Maria väntade nästan, att hon skulle göra henne någon fråga om hennes lif och verksamhet, men intresse för andra menniskors arbete hade aldrig varit Huldas svaghet.
När hon hade gifvit dem anledning att beundra henne sjelf, hade hon sällan något mer att säga.
Emellertid vände hon sig nu plötsligt om och frågade:
»Hvad har det blifvit af Dina?
Dina Kallerström?
Ni var ju så goda vänner?»
»Man märker verkligen, att ni kommer från Norrland», svarade Maria och rodnade, »annars skulle ni väl veta, att Dina är skådespelerska vid
Dramatiska teatern och till på köpet en både framstående och mycket omtyckt skådespelerska.»
»Ja, jag har verkligen observerat ett sådant namn», sade Hulda och såg förnäm ut, »Kallerström, — Dina Kallerström, — hvem kunde veta att det var hon.»
»Det fins, så vidt jag vet, bara en Dina Kallerström», svarade Maria bestämdt och såg bort åt andra sidan.
»Jaså ni äro lika goda vänner som förr», sade Hulda.
»Mins ni, att vi kallade er för parhästarna?»
»Som ni ser, dra vi inte längre samma vagn», svarade Maria.
»Men ni bo i Stockholm båda två?»
»Och träffas väl bitti’ och sent.»
— Maria vände icke på hufvudet.
»Jaså, ni ha blifvit ovänner?
Hvad är anledningen till det?»
Hulda sträckte fram hufvudet.
»Vi ä’ inte ovänner», svarade Maria kort, »men Dina är naturligtvis alldeles upptagen af sin verksamhet och sina omgifningar.
En skådespelerska har inte mycken tid till annat än teatern.»
»Tänk, att det gick derhän med Dina!» sade Hulda begrundande.
»Det kunde man nästan ha väntat af henne.»
»Hvad menar ni?» frågade Maria i en utmanande ton.
»Hon var ju så kokett och lättsinnig redan under sin skoltid», sade Hulda och vajade med alla de blå plymerna.
»Var hon?
Maria drog ihop de mörka ögonbrynen och stirrade på henne genom lornjetten.
»Hon var den sötaste och vackraste i hela skolan, och hur mycket som fans inom henne, det ser man bäst nu, då hon har kommit på sin rätta plats »
»Det passar visst utmärkt bra för henne», svarade Hulda, »ett sådant der fritt och fåfängt lif, som en skådespelerska för, det måste ju vara något i Dinas stil.»
»Jaså, ni är af dem, som fördöma skådespelet», sade Maria.
»Ni går naturligtvis aldrig sjelf på teatern?»
»I Norrland fins det ju intet tillfälle dertill», svarade Hulda, »men när jag ibland reser ner till Stockholm, går jag naturligtvis och ser, hvad man omtalar som utmärkt och lärorikt.»
»Jaså, ni kan sitta och se på något, som ni anser vara en synd att utföra», frågade Maria.
Hon fästade fortfarande ögonen på Hulda.
»Jag har inte klart för mig, om skådespelet i och för sig är en synd», svarade Hulda, »men jag kan väl inte annat än anse det vara ett förskräckligt — ett förskräckligt — lif för en ung flicka att qväll efter qväll falla i armarna på än den ena och än den andra unga herrn.»
»Och jag skulle anse det vara mycket förskräckligare att hvarje qväll falla i armarna på samma gamla prost.»
Maria lade armarna i kors och såg utmanande på Hulda.
Prostinnan rodnade ända upp till sitt grågula hår och sade derpå med darrande röst:
»Skall det vara en förolämpning mot mig särskildt eller mot äktenskapet i dess helhet?»
»Ingendera delen», svarade Maria och drog på munnen, »det skall inte vara någon förolämpning.
Jag uttrycker bara min tanke om saken, och den är, att om det fins någon poesi i kärleken, så lefver den bara utanför äktenskapet.
Ni skulle se Dina!
— Hon är nu — låt mig se — trettio år, men hon ser ut, som om hon vore aderton.
Det är en friskhet, ett behag, ett lif och en inspiration öfver alla hennes miner och rörelser.
Hon har varit förälskad så många gånger, att jag för längesedan upphört att notera det, men hon gör med kärleken som kloka menniskor med apelsiner.
Hon suger bara ut saften och kastar bort resten, — på det sättet kan man äta många.»
»Det måtte ju vara mycket angenämt för den ätande, mindre för de bortkastade apelsinerna», svarade Hulda.
Maria såg på henne, som om hon tänkte: »Du är minsann inte så dum som du ser ut», men hon knyckte blott på nacken och sade:
»Hvem frågar efter dem?»
»Jaså!» Hulda såg nu uppmärksamt på Maria.
»Ni är en fiende till äktenskapet.
Törs jag fråga, om ni sjelf är gift?»
»Nej, Gud bevare mig väl», svarade Maria och satte sig hårdt tillbaka i sitt hörn.
»Der ha vi kanske orsaken till er åskådning», sade Hulda och smålog ironiskt.
»Det är ett gammalt ordspråk som säger:
De ä’ sura, sa’ räfven om rönnbären».
»Den der sortens snärtar är jag van vid, så att de inte alls bita på mig», svarade Maria med likgiltig ton.
»Här är inte fråga om mig sjelf.
Jag lefver för samhället, för att ruska litet på de gamla spruckna sträfpelarna, och jag anser, att en af samhällets största förbannelser är äktenskapet.»
»Ni vill kanske vara så god och förklara er», sade Hulda och lade händerna i kors.
»Mina skäl är så tydliga, att de tala för sig sjelfva», sade Maria och ryckte närmare.
»Tänk nu sjelf!
Man tar inte en tjenstflicka annat än på bestämd tid, ett år, — ett halft år; — ja, i Stockholm fäster man nu helst sitt tjenstfolk på månad.
Det är ingenting, som garanterar en, att hon är hvad hon tycks vara under första tiden.
Hon kan vara så nätt och inställsam och steka de bästa biffstekar den första veckan, att man är i ekstas och tror sig ha funnit en skatt.
— En månad efteråt upptäcker man, att hon läser ens bref, dricker af ens uppslagna vinbuteljer och gömmer en gardist i skafferiet.
— När man inte kan vara säker på en tjenstflickas karaktär förrän efter vissa månader och år, hur kan man då gå och försvärja sig till en hustru — eller en man för hela lifstiden, innan man har försökt att lefva tillsammans med dem?
Vi känna minsann inte hvarandra längre än till tänderna, innan vi ätit åtskilliga kappar salt tillsammans, och när vi då finna, att måltiden inte smakar oss, ska vi ändå till vår dödsdag fortsätta kompaniskapet, derför att en prest har läst öfver oss och vi äro inskrifna i samma kyrkbok.
— Menniskor, som ha sitt sunda förnuft, borde sannerligen inte med öppna ögon kasta sig i ett sådant elände!
Man borde ha en pröfvotid, som kan förlängas och förkortas efter omständigheterna, — men för alltid!
Man skall aldrig säga aldrig och ännu mindre säga alltid.
Jag säger som det stod i en visa, som Dina sjöng, när hon var tjugo år:
Ces serments pour la vie, — je m’en ris!»
Hulda hade stillatigande hört på Marias utgjutelser.
Då hon hade slutat, yttrade hon blott med sammanbitna tänder:
»Och barnen?»
»Ja, der ha vi just den brinnande frågan», svarade Maria ifrigt.
»Det är ett af de problem, som äro svårast att lösa, och som ändå absolut kräfva en lösning.
Jag kommer just nu från en serie föreläsningar, som jag har hållit om: ’Samhällets förpligtelser mot de oäkta barnen.’ Ni kan se, här!»
Hon öppnade den tidning, hon läst i.
»Här står referatet öfver mina sista föreläsningar, här i ’Sprängbomben’.
Ser ni, de barn, som födas inom de lagliga äktenskapen, de lida ingen nöd.
Dem ta föräldrarne vara på, och de få, liksom era egna sex hoppfulla styfsöner, lysande anställningar, bli penningefurstar och generaler.»
Hulda smålog och ordnade förnöjd sina hattband.
»Men de stackars barn, som komma till verlden utanför äktenskapet, — hvem bryr sig om dem?
Hela deras lif eller åtminstone hela deras ungdom är en bön om förlåtelse för att de tillåta sig att existera.
Sedan gamla tider har språket betecknat dem med ordet ’naturliga barn’, — är det egentligen inte en vacker titel?
Allt, som är naturligt, är vackert.
Skulle språket vara logiskt, borde man i motsats härtill kalla alla de barn, som födas inom äktenskapet, ’onaturliga barn’.
— De förra äro utsprungna af kärleksförhållanden och ha inspirationens kraft i sig, de andra — dem som man med rätta borde kalla de ’onaturliga barnen’ — äro födda i konvenansförhållanden och äro derför för det mesta af den sorten, hvaraf det går tretton på dussinet; blodlösa, själlösa varelser, som bara uppta samhället med sina fordringar och sjelfva inte komma med någon insats till mensklighetens utveckling.
Samhället borde skynda sig att tänka på sina skyldigheter mot sina kärntrupper, som man just skall finna bland de ’naturliga barnen’.»
Maria talade med ifver och icke utan en viss dramatisk effekt.
Hvad hon sade, var i korthet innehållet af hennes sista föreläsning, och hon hade alltid auditoriet framför sig, när hon kom in på sitt favoritämne.
Hulda hörde på henne med större och större indignation.
Hon blef flammande i ansigtet, och hennes händer darrade sakta.
Då Maria hade upphört att tala, sade hon endast:
»Jag anser det inte värdt att svara ett enda ord på era meningslösa och upprörande paradoxer.
Jag ser, att ni är en af dem, som gå omkring för att uppväcka krig och förvillelse, en af dem, hvilkas uppgift det är att bringa okunniga och lättledda menniskor till uppror mot det bestående!
En af dem, som lofva bröd, men ge stenar!»
Hulda utslungade också sina ord med en viss vältalighet och satte sig derpå, till hälften vänd ifrån Maria.
Hon tycktes icke märka, att Hulda ansåg samtalet afslutadt, utan fortfor:
»Om jag önskar krig?
Ja, det önskar jag sannerligen.
Storm på hafvet är bättre än den förpestade luften vid ett stillastående kärr.
Jag anser, att det är hvars och ens pligt att sticka litet i det gamla moraset och visa hur lös bottnen är, — det är alltid början till att rensa det.
Hvad mig angår, skall jag, så länge jag har någon lifskraft i mig, med ord och penna tjena framtidens sak.
Jag skulle vilja råda er att läsa en liten afhandling af mig, som har till titel: ’Det är icke allt guld som glimmar’.
Deri har jag sagt ett och annat, som det kan löna mödan att tänka på.»
»Jag har hört den der boken omtalas», svarade Hulda, fortfarande med ansigtet till hälften bortvändt, »som en mycket farlig, omoralisk och skadlig bok.»
Hon utslungade hvarje ord som en kula.
»Den är ingendera delen», svarade Maria och satte sig med armarna i kors. »Det är bara en obehaglig bok, en bok full med obehagliga sanningar för dem, som ha ondt samvete.»