Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade han, vand vid en annan behandling af våra heligaste ämnen, fått svara ur sitt eget naturliga inre, hade nog svaret ej så länge låtit vänta på sig.
Nu deremot vet han från sin spädaste barndom ej af något annat än den bestämda innötta formen, i hvilken han blifvit intvingad, och från den kan han icke, äfven berörd af det praktiska lifvet, frigöra sig.
Han kan för öfrigt vara klok och förståndig, häfda sitt ans:de såsom en värdig medlem af vårt samhälle; men då det rör just den del af hans sjalsbestämmelse, som borde vara den vigtigaste, så försjunker han till en oförnuftig machin.
Och hvad är väl orsaken till detta, jag 518 I) en 18 Febru ari f. m. uprepar det, om ej just den oriktiga form, under hvilken den första kristendomsundervisningen bibringas, och som medför dessa bedröfliga följder.
Fråga en nitisk skollärare, hvarföre han ej mera sysselsätter sig med barnens förståndsutveckling, och han skall svara: »barnens skoltid är för kort: kyrkoherden fordrar, att katekesen vid barnens nattvardsgång skall till puukt och pricka kunnas utantill; som nu är, hinner jag omöjligt mera.»
Många exempel skulle här vara att andraga, som ännu mer skulle förtydliga de menliga följderna af detta förhållande; men i förening med hvad redan är sagdt, torde detta vara tillräckligt för den, som något, förut tänkt i denna fråga. »Men», torde man säga, »denna sak är ju redan insedd, och ett bevis derpå är, att i PresteStåndets pastoralafdelning granskning nu pågår af ett nytt af tillsatte komiterade utarbetadt katekesförslag.»
Ja, det är sann t.
Dock har detta hufvudsakligen samma fel, som nuvarande katekes, nemi. att vara för långt, föga talande till känsla och hjerta och, hvad värst är, affattadt i frågor och svar, och således tvingande till utanläsning.
Och det är just den myckna utanläsningen, som är orsaken till det onda, man öfverklagar.
Någon utanläsning måste alltid finnas; ty vår kristna läras hufvudsanningar kunna ej undgås att i ungdomens minne på detta sätt inpräglas; de måste stå fast der för hela lifvet; men öfverdriften af denna minnesläsning kan ej vara nyttig oell bör ej heller fortfara.
Med kännedom om detta förhållande är det som man ej väntar sig någon fördel af det nya förslaget, och hvarföre man förutser, att det af dem, hvilka tänka lika med mig, ej blir med glädje mottaget.
Hvad är det, som gör, att vårt presterskap är så obenäget att ingå på en annan form för den lärobok, som skall tjena till barnens första kristendomsundervisning?
Jag tänker för högt om det Högvörd.
Ståndet, för att tro, att det kan ligga uti okunnighet och begär efter beqvämlighet vid deras kalls utöfvande.
Fastmer skulle jag tro, att orsaken ligger deri, att de frukta att okunniga lärare skola gifva barnen en oredig eller missriktad religionsundervisning och derigenom göra större skada, än om, som nu är fallet, föga eller ingen verklig undervisning bibringas.
Ja väl, sådant kunde vid den här föreslagna förändringen inträffa; men om själasörjaren är samvetsgrann i sina pligters utöfning, tillhör väl honom att tidt och ofta besöka skolan, handleda skolläraren och följa hans undervisning och såmedelst förhindra dylika följder.
Vid nattvardsberedelsen skulle nog sedermera vinnas en ersättning för detta besvär; och i det samvetslugn, med hvilket eli prest kunde framsläppa till Herrans bord på detta sätt från spädaste åren undervisade barn skulle en rik vedergällning härför skänkas.
Slutligen får äfven jag anmärka, att det förefaller mig besynnerligt, att ej Utsk;t tagit under behandling på samma gång som nu förevarande motioner äfven Frill.
Creutz’s, hvilken i ändå vidsträcktare form omfattar det ämne, som nu varit under diskussion.
Hvarföre detta ej skett, stiger öfver min förmåga att begripa; följden häraf skall troligtvis blifva, att vi ännu en gång få en öfverläggning rörande detta ämne.
Hvad man vinner, tid vilmer man De ii 18 Februari f. m. icke genom eu dylik behandling.
Jag anhåller om återremiss å Betänkit.
Sedan jag begärde ordet, hafva flere talare uttalat de åsigter, jag hyser i detta ämne; och då jag således icke vill trötta K. o.
Ad, med att uprepa samma skäl, har jag, under förklarande, det jag till alla delar instämmer uti nämnde talares yrkanden, endast velat omnämna, att orsaken, hvarför jag icke reserverat mig mot detta Betänk,, är, att jag vid det tillfälle, dä beslut i frågan fattades, icke var i Utsk:t närv:de.
Utom de skäl för återremiss. som af föregående talare blifvit anförde, anhåller jag i öfrigt, att, såsom ytterligare stöd derför, få åberopa, att Utskit sjelft medgifvit sig icke kunna bestrida, »det utanläsningen kan drif vaa för långt och på ett förvändt sätt, samt derigenom blifva skadlig».
Vid sådant förhållande återstår mig allenast att tillägga några ord i ämnet och af samma syftning som Prof. Agardh.
Denna författare säger: »Hvar och en känner svårigheten för lärjungen att lära utantill den s. k. lång-katekesen, och man erkänner således allmänt nödvändigheten, att icke allt för hardt anstränga lärjungarnes ordminne.
Ty om än några få af dessa äro utrustade med ett förträffligt sådant, finnas likväl många, som hafva yttersta svårighet att upläsa prosaiska stycken ordagrannt.» »Alla år händer derföre, att allmogens barn förvägras att admitteras till Nattvarden, emedan de icke kunna perfekt lång-katekesen utantill; ty lång-katekesen förvexlas ofta i vårt land med kristeudoms-kuuskapen.
Ofta blifva lärjungarne på detta sätt bonvista flera år å rad, till föräldrarnes största bedröfvelse.
Ofta ledsna de slutligen vid att försöka, och många komma derigenom aldrig att gå lill Nattvarden, utan förblifva i detta afs:de hvad kyrkolagen kallar okristue.»
På sätt, jag förut nämnt, anser jag mig icke böra med utförligare ordande i ämnet uptatra Högloft.
Ståndets tid, utan förenar mig med de ledamöter, som begärt återremiss.
Då äfven jag är motionär uti detta ämne, då, såsom jag förklarat, jag såsom min adopterat eu motion, hvars grundtanke är min egen, så anser jag mig böra till Hr Ordfm för Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t framställa den frågan, hvarföre icke denna min motion, som dock står uti fullkomlig öfverensstämmelse med de af Hrr Wennerström och Lundahl väckte, hvarföre den icke — säger jag — blifvit af Utskit, i sammanhang med öfrige i ämnet här omnämnde motioner, till pröfning uptagen.
— Likväl och då icke mindre än 27 ledamöter af H.
BondeStit förenat sig uti ifrågav:de af Riksdagsmannen Lundahl väckte motion, kan man derutaf med all säkerhet draga den slutsats, att all-- mogens önskan är, att utanläsningen af katekesen måtte uphöra; och då min motion är affattad uti enahanda riktning, synes mig, äfven med stöd häraf, att den förtjent ett bättre öde.
Denna fråga om uphörande af katekesens utanläsning har obestridligen det största inflytande på det upväxande slag tet 550
Den 18 Februari f. in.
Härpå livilar icke allenast oell i främsta rummet det andliga lifvets utveckling; utan äfven och derjemte, i hvad mån vetenskapen skall blifva död eller lefvande; ty, när barnet från dess törsta ungdom vänjes att plugga in lexor samt att, då det får boken i sin hand, läsa utantill, så skall det ock gemenligen, vid mera framskriden ålder, fortgå uti samma riktning.
— Denna utanliisningsmethod kan alltså, efter min åsigt, icke annat än förqväfva den vetenskapliga bildningen.
Den hindrar ovilkorligen ungdomen att så genomtränga vetenskapens djup och med lif och värme omfatta dess sanningar, som annars skulle vara händelsen.
— Denna följd af utanläsningen är ett stort ondt; men ett ännu större ondt orsakas deraf, då frågan rörer det vigtigaste af allt, kristendomen och dess sanningar, ty barnet afvänjes från att använda sin tanke och sitt förnuft och att leda sitt hjerta dertill, så att det må blifva en lefvande kunskap.
En af motionärerne, Kyrkoherden Wennerström, har föreslagit, att pris måtte utsättas för författande af läroböcker, som skola er sätta katekesen.
Jag för min del anser att vi hafva en lärobok, som är prisbelönt förut, nemi. den H. Skrift; och tror att det skulle vara mest gagneligt, om man allra först satte den boken uti barnets hand.
Ingen katekes, vare sig den s. k.
LångEatekesen eller någon annan, skulle jag då anse vara af behofvet påkallad.
Dessa katekeser äro nemi., efter mitt förmenande, högst skadliga.
N. Testamentets skrift är i allmänhet så enkel och lättfattlig, att någon enklare icke kati af någon författare upsättas, om ock de största pris utfästas för sammanfattandet deraf.
Till följd häraf skulle jag anse för lämpligast, att man började barnens undervisning med att sätla bibeln i deras händer; att läraren undervisar deruti, föreläser och med ett ord gör detta studium till ett lefvande verk.
Detta är ock i öfverensstämmelse med LäroverksKomitéens förslag.
Det gifvas ingenting, som så roar ett barn och så mycket tager dess upmärksamhet i anspråk, som att afhöra berättelser.
Genom att läraren föredrager till en början Skriftens lättfattligare berättelser, så inhemtar barnet småningom allt mer Bibelns historiska innehåll, hvilket blifver en grund för dess tro och dess hopp.
SöndagsSkolorna i England, äfven i Sverige, är detta sätt att undervisa barnen allmänt.
Der företages kapitel ur Skriften, och läraren samtalar deröfver med lärjungen, så att dessa stunder blifva för båda till ömsesidig nytta.
Detta undervisningssätt är jag öfvertygad i begynnelsen bäst lämpar sig för ungdomen.
Den förste talaren, som här i dag yttrade sig i detta ämne, har, i likhet med en af motionärerne, förordat utsättandet af ett pris för en nv lärobok uti katekesen.
Jag kan icke häruti instämma med honom.
Den värde talare androg, såsom ett exempel från England, att ett pris derstädes blifvit utsatt för den bästa skrift öfver sabbatens firande, och omnämnt en liten skrift, som dervid vann hög sta priset, författad af en engelsk arbetares dotter.
Den är allmänt bekant under namn af tile Pearl of Days (perlan bland dagar).
Jag anser dock tvifvel underkastadt, huruvida den kan sägas innehålla en verkligen evangelisk tanke; med äfventyr att stöta mån - Den 18 Februari f. m. 551 gen fromhet för hufvudet, måste jag dock uttala, att den i all sin välmening uti sig innebar en helt och hållet lagisk utgångspunkt.
Således måste jag städse återkomma dertill att den H.
Skrift är den första bok, hvilken bor sättas uti barnets hand, ty enklare kan man icke upstäila en bok än hvad som der är skrifvet.
I sammanhang härmed vill jag fasta upmärksamhet på ett uttryck af Utsk:t, då Utsktt säger att »man icke bör kasta ifrån sig ett bestående godt».
Huruvida katekesen kan kallas »ett bestående godt», anser jag lör min del vara högst tvifvelaktigt; och då de talare, hvilka i ämnet yttrat sig före mig, redan så fullständigt ådagalagt olämpligheten deraf, finner jag obehöfligt att ytterligare orda härom; men ett förhållande, hvilket jag, och säkerligen de fleste af Eder, Mine Hrr! känner, är, att öfverallt i vårt land hör man icke annat än klagan öfver detta — som man uttrycker sig — förskräckliga katekes-utanläsandet.
På alla dessa skäl förenar jag mig med de ledamöter, hvilka yrkat på återremiss af detta Betänk., under förhoppning, att — då tilläfventyrs man dervid kan motse att Utsk:t till behandling, i sammanhang med öfrige dithörande frågor, uptager min i ämnet väckta motion, — någon utsigt till framgång för de af mig uttalade åsigter sålunda måtte randas.
Då jag anmälde mig för att yttra mig uti denna fråga, anade jag icke att så många talare skulle komma att före mig uttala de åsigter, jag hyser i ämnet.
Taube och Hr Adelborg, är äfven jag, som anser denna fråga vara af största vigt, tacksam för det sätt, hvarpå desse talare upträdt, och vill, med alside å de sakrika anföranden, som af dem blifvit afgifna, icke länge uppehålla det H. Ståndet.
Jag instämmer helt och hållet uti de af dem uttryckta åsigter; men motser dock olla de svårigheter, som skola komma att upställas mot denna förändring, ty af erfarenheten känna vi, huru hårdnackadt gamla vanor och plägseder försvaras af dem, hvilka skola bära bördan af förändringen.
Det är icke allom behagligt att ensamt egna sig åt sitt yrke och sina tjenstepligter; och obestridligen mycket lättare att sköta sin tjenst helt machinmessigt, så, att man blott frågar och erhåller svaret på ett bestämdt sätt.
— Man har äfven här anmärkt att, rörde frågan guld eller silfver, så nog skulle ett sådant ämne mer intressera It. o. Ad., än det nu förev:de. — Om ett sådant förhållande Verkligen skulle ega rum, så kommer likväl icke det att hindra mig att tillägga några ord.
Jag anser att särdeles en af reservanterna uttalat åsigter, hvilka man uti denna fråga kan taga till rättesnöre.
Han erinrar ganska riktigt, att om man meddelar undervisning sålunda, att man endast och allenast lägger an på minnet och icke på lörståndet, så dödar man slutligen förståndet.
Hos barnet kommer nemi. minnet först och förståndet sedan.
Helt naturligt är att, om läraren allenast upodlar den förra af dessa egenskaper, så tvinar den andra bort eller förqväfves af brist på omvårdnad.
— Reservanten uttrycker en fullkomligt riktig åsigt, då han säger att, på samma 552 Dan 18 Febrnari f. ra. gång raan odlar förståndet, på samma gång bör man afven öfva minnet, men att man kan så mekaniskt, öfva minnet, att förstån det förslöas.
Detta är olyckligtvis ett fall, som med ganska många barn inträffar.
Såsom ett sorgligt exempel vill jag omnämna, huruledes för några år sedan en flicka återfanns i skogen, men galen!
Jo skälet var, att denna flicka blifvit så plågad med katekesläsning, att hon lemnade hus och hem, för att söka befrielse från att besvara dessa frågor.
— Huru det i allmänhet går till vid sådana tillfällen finner man kanske allra bäst af ett uti Hr Lallerstedts reservation åberopad t citat af Professor Agardh, hvilket ingen af de föreg.de talarne omnämnt och hvilket jag derföre tar mig friheten att inför B. o.
Åd. upbisa.
Det lyder som följer: »Det är icke begreppsfrågor och svar, som användas vid Svenska »ungdomens kristendomsundervisning.
Både frågor och svar äro »öfverlasta såsom rölerna vid ett skådespel.
Läraren har sin röle »att framsäga, lärjungen sin; trien för säkerhets skull behåller läva»ren boken, för att tjena till suffleur både för sig oell lärjungen.
»När ett ord i det inlärda stycket blifvit af lärjungen glömdt, så »tiger han tvärt ocb det ända till dess läraren til 1 bviskar honom »detta ord, då åter ordströmmen kommer i gång, uti hvilken detta »ord utgjorde liksom en fördämning.
En del lärare göra sig icke »en gång besväret att sufflera det glömda ordet, utan skicka liir»jungen helt enkelt tillbaka, att läsa om igen hela stycket, för det »han glömt ett ord».
Att detta sätt att börja ungdomens upfostran har en skadlig inverkan, behöfver väl knappt påpekas.
Det är ganska vanligt att man, när en prest tillträder en församling och denne prest skall efterhöra sina församlingsboers kristendomskunskap, får höra följande svar: »Nog kan jag svara efter katekesen; men de der förstånds»frågorna, de äro så svåra».
Detta är ett nogsamt kändt förhållande, som sannerligen bör allvarligt behjertas.
— Om det sker lämpligast genom att återremittera detta Betänk, för att behandlas i sammanhang med Frih. Creutz’ motion, eller erhålla ett förnyadt och med Hr Lallerstedts, Betänk:t vidfogade, reservation mera öfverensstämmande skick, det iir en fråga, som jag i närv:de stund icke anser mig kunna afgöra.
En töregrde talare har sagt att katekesen anses helig, åtminstone för presterskapet.
Detta kan vara en sanning; roen lika säkert är ock, att den icke anses helig af ungdomen oell det upväxande slägtet.
Den som gått i en skola, har nog fått erfara, huru denna s. k.
LångKatekes handgripligen och känbart användes både till anfall och försvar, och vinner just icke i helighet derpå, att den sålunda ytterligare inpluggas i hufvudet.
— Jag kan icke neka för, att, då jag ser personer, hvilka npträda för att försvara bibehållandet af katekes-utanläsningen, så påminner det mig ovilkorligen om en röle, som spelas just i dessa dagar å en af hufvudstadens theatrar.
Uti deuna röle uptriider en borgare, som icke tycker om deri nya legostadgan.
»Stryk, säger han, fick jag som lärpojke.
Stryk skall du också få».
— Om man, för att återgå till ämnet, derem ot endast en half timme söker att på ett vänligt och enkelt Den 18 Februari f. m. 553 sätt framställa en sak för ett barn, sä skall man finna att i förståndet kan inrymmas ganska mycket.
Sätter man äler barnet bredvid en sträng lärare, som vill att barnet skall läsa utantill, så binner han icke Imndradedelen.
Det har här förut blifvit sagdt att sjelfva det religiösa elementet genom detta undervisningssätt bortfaller.
Oaktadt det måhända icke synes riktigt passande att å detta rum och i detta ämne citera författaren W. v. Braun, vill jag likväl underställa Eder, Mine Hrr, om icke dessa rader af honom kunna med allt skäl anföras såsom ganska träffande.
Han säger nemi.: »att LångKatekesen och Herrans 10
Bud trumfas in med björkris, så man blir rädd för Gud.» — Huru skall också på detta sätt läraren tvingas att sjelf använda sitt förstånd P Säkert är att några skickliga kateketer bildas icke genom denna undervisningsmethod.
Slutligen, om jag skulle vända mig till hvar och en särskildt af Eder, Mine Hrr, med en vänlig förfrågan, huruvida J tron, att J, tullt tillfredsställande efter dagens fordringar, skulle kunna undergå ett husförhör, så undrar jag, om jag derpå skulle kunna erhålla ett jakande svar.
Då man erinrar sig, huru läraren framställer en fråga och, ifall icke denna genast kan besvaras, öfvergår till grannen med samma fråga och att man således gång efter annan får höra uprepas denna förskräckliga fråga: »Hvad är det», hvilken fråga förekommer på icke mindre än 30 ställen, så tror jag, att man med allt skäl skall kunna instämma uti Biskop Agardhs ord, att det är en ordström och intet annat, detta examinerande.
På grund af hvad nu i frågan blifvit anfördt, anhåller jag om återremiss af detta Betänk, på det att detsamma måtte behandlas i enlighet med första mom. af Hr Lallerstedts reservation.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Hr Tersmeden, Pehr Beinhold:
Äfven jag skulle visserligen kunna tveka att upträda efter de af de båda första tslarne här afgifna yttranden ; men då ämnet är af så stor mångsidighet och vigt, så torde det förtjena att betraktas från mer än en sida.
Hvad som i främsta rummet fäst så väl föregående talares, som min upmärksamhet vid detta Betänk., nr att Utsk:t icke med ett enda ord vidrört Frih. Creutz’ motion.
Den innehåller väl i hufvudsaken detsamma, som Riksdagsmannen Lundahls förslag, men med den utsträckning, att deti tillika omfattar lärdomsskolan, i enlighet med Läroverkskomittéens förslag i ämnet.
Denna besynnerliga uraktlåtenhet skulle redan i och för sig sjelf för mig utgöra tillräckligt skäl att yrka återremiss; men andra anledningar saknas ej heller uti de motiver, hvarpå Utsk:t grundat sitt afslag af Lundahls motion, hvilken är af hufvudsakligen enahanda innehåll, som den af mig vid föregående Riksdag i ämnet väckta, hvilken likaledes af samma Utsk. af detta Sfånd med ganska stor majoritet återremitterades.
Några 554 Den 18 Februari f. m. anmärkningar mot de motiver, hvilka Utskrt uti Betänk. anfört mot Lundahls förslag, anhåller jag nu att i korthet få framställa.
Uti Betänk, yttras nemi. pag. 3: »De klagomål, som af motionärerna uttalas olver utanllisningens skadliga verkningar och deras på grund deraf väckte förslag till densammas inskränkning eller afskaffande skulle endast i den händelse hafva något skäl för sig, att minnes* kunskapen till sjellva sin natur vore sådan, att tankens verksamhet blefve genom densamma försvagad.
Men att så icke är för* hållandet, torde Utsk, så mycket mindre behöfva ådagalägga, som en hvar at egen erfarenhet nogsamt vet, att sanningar, som man säkert och troget fäst uti sitt minne, ingalunda derigenom blifva för förståndet och eftertanka!) otillgängliga, utan tvertom ofta just på detta sätt bana sig väg dertill.
Att minnas något och att tänka derpå och lörsta det, kan väl icke utesluta hvartannat, och det vill derföre synas, som skulle den tanklöshet, hvilken motionärerna anse vidlåda katekesens utanläsning, icke stå i något omedelbart samband dermed, helst innanläsningen likaledes kan lida och alltför ofta lider af samma fel.»
Att minneskunskap till sjelfva sin natur icke försvagar tankens verksamhet, är visserligen sannt; men lika sannt är ock att en ensidig och uteslutande minneskunskap åstadkommer ett dylikt försvagande eller, rättare sagdt, förslöande.
Det är visserligen godt och väl att, såsom Utsktt säger, Sanningar fästas i minnet, blott att de först blifvit upfattade i begreppet, synnerligast i fråga om sanningar af en mera abstrakt natur.
Begreppet bör först tillegna sig satsens innehåll, innan dennas formler inpräglas i minnet, om ens sislniimnde åtgärd alls kan anses lämplig i fråga om barn, hvilket jag för min del bestrider.
Innanläsningen kan svårligen lida af samma fel som utanläsningen, enär vid den lörra tanke verkar direkt på tanke, utan användande af den tröttande minnesgymnastiken.
Utskottet anser vidare (pag. 4) en sådan farhåga för minnets öfveransträngning genom missbruk af utanläsningen vara i hög grad opåkallad, ty, säger Utsk:t, »så lång och svår denna lärobok än anses vara, inlärés den dock på temligen kort tid af hvarje barn, som kan liisa väl innantill, och kan dessutom på intet sätt komma i jemförelse med de minnesläxor, som så väl i Elementarläroverken som i enskilda undervisningsanstalter, vare sig för gossar eller flickor, föreläggas barnen i språk och i en mängd andra läroämnen.»
Det här gjorda påståendet om »den temligen korta tiden» befarar jag icke vara med verkliga förhållandet öfverensstämmande.
Folkskolans och lärdomsskolans erfarenhet afgifver åtminstone härom ett helt annat vittnesbörd.
Hvad särskildt minnesläxor i språk vidkommer, så inskränka sig dessa numera, åtminstone inom de bättre organiserade elementarläroverken, till paradigmerna, och det- ligger för öfrigt i sjelfva naturen af språkkunskaps inhemtande, att inbillningskraften ej mindre än eftertanken dervid sättes i en viss verksamhet genom jemförelsen mellan modersmålet och det främmande; hvilket icke är fället i fråga om dogmatiska satser.
Då Utskit ytterligare påstått att, »om än läraren kunde undvara denna ledtråd för sin utläggning och förklaring, är den Den 18 Februari f. m.
6ä5 dock nödvändig för barnet», så kan jag, vid skärskådande af detta motiv, icke tinna annat, än att detta påstående kan med vida större skäl omvändas; ty obestridligt lär väl vara, att denna handbok, likasom alla dylika, är af större brukbarhet för läraren än för barnet.
Slutligen heter det: »Det är således onekligen af största vigt, att en förklaring öfver denna katekes sättes i barnets liand, och att det i minnet söker inplanta densamma; ty endast så kan lärarens dertill sig anslutande utläggning och tillämpning blifva fattlig och fruktbärande för förstånd och hjerta, samt en fast och säker kristendomskunskap derigenom utveckla sig.»
Jag skulle för min del tro att det vore bättre att sätta en sådan lärobok uti lärarens hand, samt att man härigenom bättre befordrade »en läst och säker kristendomskunskap,» ord, hvilka likasom hela argumentationen synas lånade ur en artikel i »Svensk Kyrkotidning», der det påstås, att, med utanläsningens bortfallande, äfven skulle bortfalla grunden för en fast och säker kristendomskunskap.
Sedan jag sålunda sökt efter förmåga visa, att de motiver, hvarpå Ekon.Utsk. byggt sitt afstyrkande, äro af den natur, att de icke böra kunna inverka på R.
St:rs beslut i afs. på den ifrågav:de reformen, om blott denna i öfrigt förtjenar att såsom nödig och nyttig behjerta?, så vill jag nu i möjligaste korthet söka ådagalägga det bestämda behofvet och de positiva fördelarne af en sådan reform.
Om i allmänhet och redan inom de flesta andra kunskapsgreuar utanläsningen numera befunnits så olämplig, att den fått lo» att maka åt sig och lemna rum för en förnuftigare och mera lefvande uudervisningsmethod, sä borde väl detta i ännu högre grad finna sin tillämpning på kristendomsundervisningen.
Det var visserligen en tid, då man till och med vid våra universiteter bedref theologiens studium medelst utanläxor, samt dessa till råga på allt, och förmodligen för att göra spektaklet så mycket imposantare, voro affattade på ett främmande dödt språk.