Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härigenom har åter framkallats ett franskt nationalhat mot Tyskland och tanken på en » revanche », ett återtagande med väpnad hand af de förlorade provinserna.
Trots oförrätter af så ffcrskt datum, synes dock å fransk sida förmågan af ett rättvist bedömande af motståndaren och af ett rättvist erkännande af hvad man qjelf fordom förbrutit vara större än på den motsatta sidan.
Intressant är det i detta hänseende att jemföra det olika sätt, hvarpå franska och tyska skolböcker yttra sig om de båda folkens forna strider.
Om häij-ningarna i Pfalz under Ludvig XIV säges i Fleury s läsebok för barn (3: dje upplagan, Paris, 1878):
» Under vintern 1668 — 1669 utbredde sig på Louvois ’ order en grym och systematisk ödeläggelse, hvafrs motstycke man icke ens sett i tretioåriga kriget, öfver Pfalz och de andlige kurfurstar nes områden (Trier, Mainz och Köln).
Man fftlde träden.
Man ryckte upp vinrankorna.
Palatsen, klostren, hospitalen och kyrkorna skonades icke.
En mängd olyckliga menniskor, nära att dö af hunger och köld, släpade sig fram på vägarne och förbannade fransmännen.
Heidelberg — Pfalz ’ hufvudstad — och Mannheim, Worms och Speier företedde nu endast grushögar.
Domkyrkan i Speier inneslöt åtta kqjsares grafvar.
Dessa grafvar förstördes, och kejsarnes aska ströddes för vindarne.
De engelska karrikatyrbladen kallade från denna stund Ludvig XIV endast den allra kristligaste turken, härmed anspelande på hans grymhet, som öfvergick osmanernas, hans bundsförvandters. » Man jemföre den opartiska, rent objektiva framställning, den franska läsebokens författare sålunda gifver af sin egen nations forna missdåd, med det sätt, hvarpå samma sak omtalas i en tysk läsebok för barn af F. Otto (3: dje uppl., Leipzig &amp; Berlin 1883).
» Må enhvar sopa ijent för sin egen dörr!
Och om alla goda tyskar hålla riktigt fast tillsamman, då skola vi helt viBSt visa den ovälkomne gästen vägen hem ooh gifva honom med på vägen en ännu blodigare minnesbeta än den, han senast fick, på det han må vackert akta sig för att ännu en gång tillintetgöra vårt välstånd lika lättsinnigt och fräckt som den gången, då han förvandlade Pfalz ' sköna, förtjusande landskap till en stor, ofantlig kyrkogård.
Och att de gamla och en gång de unga, att alla må visa sig såsom hela, fasta, trogna och tappra män — dertill förhjelpe Gud, den allsmäktige! »
Denna utgjutelse af en trångbröstad, fördomsfull patriotism, detta alltigenom oädla vädjande till minnet af forna tiders oför-rätter för att kittla nationalfåffengan och blåsa på nationalhatets låga i det närvarande samt för att bemantla de orättfärdigheter som ens egen nation utöfvat eller står i begrepp att utöfva — hvem känner icke igen dem!
På detta sätt är det man litet hvarstädes sår nationalhatets ogräs redan i barndomens och ungdomens sinne.
Men om än fransmännen i allmänhet visa sig mera storsinnade i sin uppfattning af tyska nationen, möter oss dock i de franBka skolböckerna i en verkligen förförande grad tendensen att uppegga ungdomen till krig mot » nationalfienden ».
Ja, just det, som hos fransmännen utgör ett vackert drag i deras uppfattning af denne nationalfiende, och så starkt sticker af mot den tyska småsintheten i bedömandet af Frankrike, nämligen det oförbehållsamma erkännandet af tyska nationens förtjenster, göres här till ett medel, som skall sporra till täflan förnämligast med hänsyn till utbildandet af krigiska egenskaper och uppoffringar för krigsväsendet.
Intressant är i detta hänseende hvad August Strindberg i ett bref till danska tidningen » Politiken » meddelar om den i alla Frankrikes folkskolor begagnade läroboken i historia.
Denna lärobok, om hvilken Strindberg anmärker, att den i allmänhet sysselsätter sig för mycket med regenterna och krigen, slutar nämligen med att säga, att fransmännen, om de nästa gång vilja segra, skola taga lärdom af fienden och blifva goda medborgare och goda soldater.
Den ställer ett upprop till ungdomen att hämnas sina f&amp;ders nederlag vid Sedan och Metz.
» Detta », säger den, » är eder pligt, edert lifs stora pligt. » Och med dessa ord slutar läroboken.
De tyska skolböckerna uppmana väl icke lika direkt till krig.
Men genom sitt sätt att skildra fransmännen såsom illvilliga och grymma fiender, af hvilka man alltid m&amp;ste vänta det värsta, och genom att framhålla att man måste vara väpnad ända till tänderna fbr att ständigt vara redo att tillbakaslå dessa fiender, peka de dock i samma riktning.
Den historiska undervisningen göres här till ett medel att uppfostra ungdomen till krig, att rikta hela dess håg och alla dess sträfvanden på krig.
Och ingenstädes betonas på ett mera hänsynslöst sätt våldets princip såsom den högsta rätten.
I en tysk läsebok fbr skolorna (fbr den mognare ungdomen vid högre läroverk m.
) af d: r L. Stacke (4: de uppl., Oldenburg 1880) finnes upptaget fbjjande stycke ur ett tal af Bismarck (hållet den 9 Oktober 1862): » Preussen måste samla sin kraft fbr det gynsamma ögonblicket, som redan en gång blifvit ibrsummadt.
Preussens gränser äro icke gyn-samma fbr en sund statskropp.
Icke genom tal och majoritetsbeslut afgöras tidens stora frågor — att tro detta var just felet af år 1848 och 1849 — utan genom blod och jern. »
Genom den historiska undervisningen — sådan den nu be-drifves — inplantar man hos barnet och ynglingen den föreställningen, att det onda, som den eller den främmande nationen eller dess regering i en fbrfiuten tid tillfogat dess egen nation, är någonting, som man i sina förhållanden till denna främmande nation ännu i dag bör ihågkomma och söka att hämnas.
Man inplantar hos dem den föreställningen, att det är någonting stort och ärofullt, att dess landsmän vid det eller det tillfället slagit il \} äl så eller så många tusen af en annan nation, att detta faktum är egnadt att förhöja den egna nationens glans, och att detta beröm, denna ära skola vidmakthållas genom att man någon gång i framtiden kan förnya en sådan massaker.
Hvem måste icke vid en allvarligare eftertanke inse * att en sådan uppfattning af en nations ära är alldeles enahanda med Amerikas indianers uppfattning af den enskilde mannens ära, då de anse denna växa i samma mån som han kan uppvisa såsom trofeer ett större antal slagna fienders hufvudsvålar!
Ingen kan rimligtvis påstå, att känslan af personlig heder och ära försvagats hos de civiliserade folken derigenom, att denna råa uppfattning hos dem blifvit utrotad.
Och lika så litet skall känslan af verklig nationalära försvagas derigenom, att samma råa uppfattning i fråga om nationernas inbördes förhållanden utrotas.
En holländsklärare oeh fredsvän, hr J. Wyina i Schiedam yttrar i en af honom utgifven skol-läsebok (som citeras i Molkenboers Corre-spondenz-Blatt): » Enligt min tanke kan nationalkänslan aldrig för tidigt väckas hos barnen i folkskolorna; men må man dervid följa den rätta vägen.
Det gifves många, som tro, att det bästa medlet är att berätta ungefår sålunda: Tå den tiden gåfvo våra förffcder spaniorerna dugtigt med stryk — på det stället jagade de engelsmännen på flykten — vid det tillfallet slogo de ihjäl så och så många fransmän ’.
Men himlen bevare oss och alla folk fbr en indiansk, nationalkänsla, som måste blifva den nödvändiga följden deraf. »
Det är ett vanligt, men ödesdigert misstag, att man tror, att bortläggandet af denna råa patriotism är detsamma som ett bortkastande af fosterlandskärleken i och för sig.
Misstaget förekommer inom båda de motsatta lägren.
Det upprepas ständigt icke endast af den krigiska patriotismens försvarare, utan ofta äfven af dess vedersakare.
Många bland desse tro sig ännu — likasom en af den tyska radikalismens förnämste förkämpar på 1840-talet, Arnold Ruge — böra sätta likhetstecken mellan » nationerna » och » barbariet » och betrakta nationalkänslans utrotande såsom ett vilkor för att menskligheten skall blifva qvitt krigets förbannelse.
Krigets och militarismens försvarare å sin sida begagna sig af denna öfverdrift för att — under åberopande af att fosterlandskärleken är en naturlig och berättigad känsla och uträttat så stora ting i verlden — förkättra och förfölja ideen om folkens förbrödring.
Men fosterlandskärleken och begreppet om nationalära måste, helt naturligt, på olika utvecklingsskeden gestalta sig på ett mycket olika sätt.
En tysk pedagog, Erhard Schultz, yttrar i ett för några år sedan utgifvet arbete (» Ueber das teleologische Fundamentalprincip der allgemeinen Pädagogik », 2: dra uppl., Mtihl-hausen 1883), hvilket likaledes citeras i ofvannämnda Correspon-denz-Blatt: » Nationerna måste äfven så väl genomgå utvecklingsstadier som individerna och hela menskligheten.
Ju mera ett folk i sin karakter såsom ett helt och dermed äfven i flertalet af sina enskilda medlemmar har förverkligat humanitetsprincipens ideella kraf inom uppfostran, desto mera är det icke blott be-rättigadt, utan till och med förpligtadt att betona sitt nationella väsen och att göra detsamma kultiverande och inflytelserikt i alla riktningar.
Likasom den religiöst sedliga principen städse måste behålla i sigte det för religionerna, konfessionerna och sekterna gemensamma, så får äfven den nationella principen aldrigglömma den sanningen, att likasom den enskilde familjemedlemmens intresse mäste underordnas familjens, familjens intresse den stams, till hvilken den bör, stammens intresse &amp; ter nationens, s&amp; måste äfven nationernas intressen vara och förblifva underordnade mensklighetens.
Hvarje öfverdrifvet betonande af den egna personligheten leder, som bekant är, till obehag, ja till strid.
Så bär äfven hvarje öfverdrifvet betonande af den nationella principen uti sig fröet till förvecklingar, ja till ett krig.
Men kriget är och förblifver alltid ett ondt. »
Alltså: i den mån nationerna fullständigare förverkliga humanitetens idé i hela sitt lif, sin uppfostran, sina institutioner, i samma mån hlifva de ock mera både berättigade och förplig-tade att hålla på sin nationalitet — att göra den gällande, icke för att i högre grad tillfredsställa vinningslystnaden, hersklystna-den eller andra låga passioner, utan för att i högre grad gagna menskligheten.
Här ha vi en nationalitetsprincip, som står i ungeför samma förhållande till den hittills rådande chauvinistiska nationalitetsprincipen, som den sedliga karakterens sjelfständighet står till den art af personlig sjelfständighet, som vill göra sig gällande med knytnäfvarne.
På en låg utvecklingsgrad framträder ännu det) personliga kraften hufvudsakligen i sistnämnda form.
På en i intellektuelt om än ej i moraliskt hänseende högre grad framträder den i en modifierad form, ehuru till arten enahanda.
Det är ej mera kroppsstyrkan, utan den andliga begåfningen, som är det afgörande; men denna andliga begåfning användes uteslutande i det egna jagets tjenst.
Individen använder sin andliga öfverlägsenhet till att kufva och exploitera andra.
Men högre, ojemförligt högre är den ståndpunkt, der individen använder sin begåfning icke för att tillfredsställa sjelfviska lidelser, utan för att gagna och lyck-liggöra andra, för att tjena menskligheten.
Och långt ifrån att sistnämnda slags individualitet skulle vara svagare och obestäm * dare, är den fastmera vida starkare, vida mera utpreglad.
Af sistnämnda art äro just de personligheter, som lemnat outplånliga spår i mensklighetens historia.
öfverflytta vi denna jemförelse från individerna till nationerna, så ha vi här en nationalitetsprincip, en patriotism och en nationalära, • inför hvilka den nationalitetsprincip, den patriotism och den nationalära, som krigshistorien framställer, helt och hållet träda i skuggan och förblekna.
Det största hindret för hvaije sträfvan att göra denna högre uppfattning af fosterland och fosterlandskärlek gällande är detr&amp;dande uppfostriugssystemet.
Det är derför hög tid att uppfostran och undervisning reformeras i den här antydda riktningen, om icke den kulturutveckling, som förr eller senare med nödvändighet m&amp;ste leda till bildandet af ett ordnadt internationelt rättstillstånd, skall oskäligt fördröjas endast till följd äf i ' barndomen och ungdomen inplantade omenskliga och kulturfiendtliga fördomar.
En klarsynt och handlingskraftig menniskovän, den förut nämnde Herman Molkenboer, till sin nationalitet holländare, men för närvarande bosatt i Bonn (i Tyskland), har insett detta och tagit ett betydelsefullt initiativ till en sådan reform genom sitt förslag om bildandet af ett internationelt uppfostringsråd.
I sitt upprop till allmänheten angående denna sak framhåller han såsom hufvudmotiv, att » undervisningen i historia måste bringas i närmare harmoni, än såsom nu är fallet, med krafven på en moralisk uppfostran », och att » barnets intressen fordra, att den fulla tonvigten lägges på det orätta, det omoraliska i att använda den råa styrkan, vapenstyrkan mot beslägtade eller främmande nationer », eller, med andra ord, att man måste säga barnet hela sanningen 1 detta hänseende.
Han framhåller vidare, att läraren hindras från att göra detta genom vissa delar af lagstiftningen, t. ex. genom den tvungna militärtjensten och derigenom att han är bunden vid vissa föreskrifna läroböcker, hvilka nästan öfver allt, ehuru mer eller mindre i olika land, innehålla sådana saker, som vi ofvan citerat.
Han kan sålunda endast säga barnet halfva sanningen.
Att läraren icke iår säga barnet hela sanningen om det omoraliska i kriget, är, enligt hr Molkenboers öfvertygelse, den förnämsta orsaken till att krig fortfarande föras, och är sålunda till skada för hela den kommande generationen.
Då vår tids upplysning hänvisar på andra och bättre medel till att afgöra stridigheter mellan nationerna än vädjandet till den väpnade styrkan, och då hela utvecklingen, som tenderar till en närmare sammanslutning nationerna emellan, förr eller senare måste göra användandet af sådana medel nödvändigt, är det rent af en kulturhistorisk nödvändighet, att läraren får full frihet att uti ifrågavarande hänseende säga sina läijungar hela sanningen, att bringa den historiska undervisningen helt och hållet i harmoni med sedeläran.
Politiska konsiderationer få icke längre hindra honom derifrån till skada för nästa generation.
Barnen måste erhålla en mera upplyst uppfattning af hvad kärleken till fäderneslandet betyder, än de hittills fått.
Skollagstiftningen måsteändras i denna riktning, och en internationel agitation måste sättas i gång för genomförandet af en sådan förändring.
Det internationella uppfostringsråd, som hr Molkenboer fbr detta ändamål föreslår, skall bestå af män och qvinnor, tillhörande lärarekårerna i de särskilda länderna, och som skola diskutera hithörande frågor.
Denna församling skall inkallas af regeringarna samflildt och vädjas af folkrepresentationerna.
Men om en sådan institation skall fl någon praktisk betydelse och icke blifva helt och hållet sväfvande i luften, måste den, såsom förslagsställaren med full rätt framhåller, föregås af en verksam och kraftig agitation inom lärarekåren i de olika länderna.
Kn sådan agitation har hr Molkenboer också satt i gång genom bildandet af föreningen » Pax humanitate ».
Det steg, som genom bildandet af denna förening för blott några år sedan togs af ett antal holländske skollärare, har redan haft att glädja sig af en betydande efterföljd inom alla civiliserade länder.
Ett Btort antal franska, engelska, amerikanska, danska, norska och svenska lärare och lärarinnor samt andra för undervisningsväsen ' det intresserade personer ha anslutit sig till saken.
Svensk läraretidning har i en värderik artikelserie af hr Fridtjuv Berg egnat denna rörelse sin uppmärksamhet.
Författaren yttrar: » Så väl sakens inre sanning som den framgång, den på senaste tiden vunnit, ställa det utom allt tvifvel, att vi här befinna oss inför början till en rörelse, som framtiden kommer att beteckna såsom en af vår tids anmärkningsvärdaste tilldragelser, en af dessa tysta omhvälfningar, som småningom omskapa våra känslo&gt; och tänkesätt och derigenom mäktigt inverka på vårt plägtes öden. »
Bn säker — om också ej hastig eller lätt — framgång föjjer städse de rörelser, som gå i samma riktning som den allmänna utvecklingens ström i en gifven tidsperiod.
Detta är i hög grad förhållandet med den rörelse, om hvilken vi här tala.
Ofverallt klagas öfver det Mtagande intresset för krigiska idrotter, för » fosterlandets försvar », för » fosterländska minnen », i allmänhet öfver de tilltagande kosmopolitiska tendenserna hos folkens stora flertal.
Man skjuter skulden härför på den » materialistiska » tidsriktningen.
Men grunden härtill ligger djupare.
Den gamla chauvinistiska patriotismen håller på att dö; och förgäfves söker man blåsa nytt lif i densamma genom främjande af skolungdomens vapenöfningar och andra i grund och botten reaktionära sträfvanden.
Må än mycket af det nya vid ett ytligt betraktande taga sig ut såsom yttringar af förfall; det skenbara förfallet beror derpå, att menskligheten står i begrepp att göra ett nytt framsteg, att stiga till en ny och högre sedlig ståndpunkt, der nationalkänslan icke mera skall stå hämmande i vägen för utvecklingen af ideen om mensklighetens solidaritet, utan fastmera vara ett kraftigt befordringsmedel för densamma.
A. F. Åkerberg.Två böcker ur vårmarknaden.
Tjensteqvinnans son.
— Zolas » L ' œuvre ».
Omnämda af Georg Nordensvan.
August Strindbergs nya bok har blifvit mottagen som hans närmast föregående.
Utopier i verkligheten var det mest tankeväckande skönliterära Alster inom fjolårets svenska literatur, det börjar man nu att medgifva på ett par håll och det sades genast i Danmark, då boken der kom ut.
Men här talade man inte om den, när den var ny.
Och nu skall det väl gå sammaledes med Tjensteqvinnans son.
Karl Warburg ropade genast att det var en märklig bok, någon enstaka tidning har påpekat dess tillvaro och i någon landsort har man å nyo påmint om Strindbergs fräckhet och ursinne, detta med stöd af ett eller två lösryckta citat ur hopen af författarens många reflexioner och uttalanden.
Visst är det en märklig bok, allra minst sagdt.
» En gripande skildring af ett ungt hjertas historia, på hvars sanning ingen kan tvifla och som helt igenom bär pregeln af något genom-lefvadt, » yttrade Warburg med all rätt.
Man kan ha olika åsigter om delar af den, man kan tala om brist på finkänslighet i teckningen af personer, som stått i ett nära förhållande till författaren, man kan förebrå honom att hans sedlighets-råd till unga gossar ej äro så alldeles gagneliga för dem, man kan också stötas af den alltför rättframma uppriktigheten och vilja ha ett och hvarje annorlunda skrifvet.
Hvad nu detta sista vidkommer, så är det för väl att ingen författare gör mig till viljes i att skrifva så som jag ville ha det.
Ty det skulle bli ganska tråkigt för hans andra läsare, som hvar och en ville ha det på.ett helt annat sätt.
A nej, låt författaren vara den han är och klandra honom inte för att han ej är dig lik.
Hvad finkänsligheten vidkommer, så har Strindberg visat sig ha den egenskapen, nu liksom förr, i tillräcklig grad, — då han nämligen vill ha den.
Man blir ails inte öfverraskad deraf, sedan man läst Utopierna, novellen Slitningar i Giftas m. m.
Man har talat om sjelfförgudande.
Minst af allt träffar den pilen.
Det är nämligen inte nog med att författaren allt igenom sökt se sakerna från flere håll, gifva rättvisa åt hvarje förmedlande drag, .han har också lyckats häri — till den grad till och med att hans egen bild långt ifrån blir rentvagen, hvil-ket1 han aldrig försökt och äldrig tänkt.
Då hade han skrifvit på annat sätt, då hade han ej med en så rent af fanatisk uppriktighet plockat fram hvarje drag på godt och ondt, som kunnat gifva relief åt bilden, han ville visa.
Han har riktigt på allvar » dykt ned i sig sjelf, » städat i sin själ », som det hette i Sömngångarnätterna, och alltigenom sträfvat till att vara rättvis mot sig sjelf som mot andra.
Just denna skrupulösa sanningskärlek, som ej ryggar tillbaka för några konseqvenser, är karaktäristisk för Strindberg
— och aldrig har den ännu kommit så frimodigt och manligt fram, följaktligen ej heller så vinnande, som i detta verk.
Vinnande?
— Det är kanske en individuell åsigt.
Den får i så fall gälla för hvad den kan.
En granskare, här ofvan nämd vid namn, har kallat Tjensteqvinnans son » aristokraten bland Strindbergs verk ».
Asigterna må stå der för författarens räkning och mot en eller annan af dem kunna naturligtvis invändningar göras — det vore ej August Strindberg eljes, som fört pennan — men den, som talar om ursinne och förakt, han har inte läst boken, eller också talar han af princip.
Ty något mera beherskadt har Strindberg visst aldrig skrifvit.
Aren ha lagt sig mellan stunden och de händelser, han här talar om, tiden har mildrat och utjämnat.
Han ser förhållanden och personer med den sansade mannens blick, utan öfvermod och utan retlighet, han talfir om det som varit så objektivt, vi kunna begära, trots det att han talar från början till slut om sig sjelf.Denna första del af Strindbergs » Confessions » — Tjenste-qvinnans son skall som bekant följas af ytterligare ett par delar — handlar uteslutande om uppväxtåren, om förutsättningarna, grunden, hvarpå ett lif skall byggas.
Först hemmet ...
Ett borgerligt hem från det gamla Stockholm, en stor apparat, litet utbyte.
En kasern, försörjningsanstalt för modern, barnen, slägtingar och tjenare.
Det är ej med glädje, Johan vid framskriden ålder tänker på detta hem och på hemmets inflytande öfver hufvud.
Att hemmet uppfostrar mannen för familjen och ej för samhället, liksom skolan utbildar honom för universitetet och ej för lif-vet, har han flerstädes yttrat.
Och i en liten passus om fa * miljen, denna heliga institution, » alla beqväma qvinnors försörjningsanstalt, familjeförsörjarens ankarsmedja och barnens helvete », har den besinning, som eljes utmärker detta arbete, öf-vergifvit honom totalt.
Utfallet går ej rätt i hop med yttranden och målningar i Utopierna och i vissa partier af Giftas.
Ensidigheten ligger ju också i öppen dag och borde ej behöfva påpekas.
Man torde för öfrigt kunna medgifva, att det fins lika många olika slags hem som det fins olika slags menniskor och att många aktningsvärda personer göra sina hem outhärdliga.
Det är en ypperlig lokalfärg i denna målning, en trohet i detalj, som gifver oss bilden lifslefvande.
Det blir en verklig kulturmålning, som går upp emot de bästa, Strindberg förut gifvit ur Stockholmslifvet — tecknad med denna bottensats af vemod, som gérna smyger sig in i skildringar från ens egen barndom, skrifna vid mogen ålder.
Barnaåren kunna ha varit sorg-, liga, kunna haft ett mindre godt inflytande, det hjelper ej, detta vemod smyger sig in ändå i skildringen.
Vi äro alltså inne i det gamla, trånga hemmet vid Klara kyrkogård.
Instängdt, öfverfullt, sträng disciplin på gammaldags manér.
Fadern, borgarearistokraten med det fina sättet och det vackra, sorgsna ansigtet, är i hemmet intet annat än en främmande person.
Han betalar hela det dryga maskineriet, men det .visar sig aldrig att han har nägon glädje af sina uppoffringar.
Han är borta dagen om *, och man hotar barnen med
* Ettpafr tryckfel i bokens böljan verka missvisande.
De gälla endast detaljer, men böra rättas.
Sid. 8 står att fadern alltid var hemma, hvilket ja ej är meningen, efter han syntes » endast vid måltiderna. » Sid. 5 står » orakad » i stället for » rakad » .hans namn.
» Det skall jag tala om för pappa ».
Och så kommer han hem, trött, utarbetad, och blir just inte uppiggad af hvad soifr möter honom.
Han lefver som på nåd i » ilt eget hus.
Men en gång kommer Johan — berättelsens » jag » — ned på faderns ångbåtskontor vid Riddarholmen.
Och der, i sin verksamhet, är fadern en helt annan menniska än hemma, munter och ungdomlig, då han språkar med sina vänner och kunder och bjuder sjökaptenerna på porter.
Gossen såg från den stunden sin far med andra ögon än förr, en glimt af till-gifvenhet var på väg att slå ut.
Tyvärr tryckte hvarda^sstäm-ningen snart den vanliga pregeln igen öfver hemmet, öch det båtade föga att de båda vid ett par tillfällen längre fram närmade sig hvarandra i någon mån — faderns nya giftermål kort efter moderns död gjorde Johan till en främling i hemmet.
Klyftan mellan honom och de öfriga växte för hvaije dag.
Modern var hemmets sammanhållande kraft.