Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den slats-ekonomiska, att kunna fylla Sveriges alla behof med de slags hästar, hvilka i alla hänseenden böra kosta minst i utfodring, samt fördraga en okunnig behandling längst, och bespara rörelse-kapitalets utgående lill utländningen, som i händelse af krigstid skulle oändligen försvåra försvaret, samt 3:o den rent militära.
Här får jag anhålla att närmare och bestämdt förklara mig hysa den tro, att, ehvad man än så väl i exersis-öfningar som munderings- och utrednings-kostnader kan använda, Sveriges stora behof af fält-kavalleri då kusterna hotas icke kunna fyllas ändamålsenligt, om icke remonleringarne så väl för artilleri som kavalleri med alla atiraljer etc., ske af Svenska rent inhemska hästar, hvars behandling inom landet och de ombyten af foder som vålla race-hästarnes förderf på 2 ä 3 dygn, af dessa uthållas, under det de vinna af öfning och måttlig ansträngning m. m.
Af dessa anledmr har jag tagit mig friheten yttra mina enskilda tankar så ofta frågor kunnat förekomma rörde vidtagne författningar med Sveriges stuterier, hvarifrån man velat hoppas en vägledning för omdömet om bristernas afhjelpande.
Jag kan icke undgå betyga min ledsnad då man sade mig, att beslut vore fattadt om upphörandet af Flyinge K. stuteri för att erhålla utrymme för de ifrån det nya vid Ottenby å Öland eller Strömsholm nu med nya hästar af fullblods-race uppsatte och började croiseringsförsök, helst jag redan för längre tid tillbaka med tidspillan och mycken enskild kostnad reste i norra Tyskland för att erhålla säker kännedom om mängden af dessa, såsom oduglige.
Flyinge ägde dock redan dä af med Den 23 December e. m. 477 Österländskt blod förädlade rena Svenska stammar, deraf landthingsthållningen i Skåne och öfrige provinser i Götha rike kunnat med full säkerhet om resultatet besörjas.
Ehuru stuteriernas — jag gör full rättvisa åt den omsorg och ordning hvarmed dessa i sagde ändamål varit förvaltade med ringa tillgångar — omvård rör:de landt-hingsthällningen säkert årligen lemnar vackra resultater uti större nummer-antal af tillkomne föl, kan jag dock icke annat än befara att de utgående landt-hingstarne äga större anlag till fortplantning af sin ömtålighet och race-lyten, än den att verka på tillgången att inom landet underhålla behofven för näringarna, för vagns- och kör-hästar samt häst-vapnens remontering.
Sålunda, och intill dess man genom denna eljest vigtiga och nyttiga landt-hingsthällning kan anse de nödiga förbättringarne äfven i detta hänseende tillvägabragte, anser jag mig till R. o. Ad. böra afgifva härhos bifogade 2:ne särskilta motioner. 1.
M. skulle und. föreslå det föreningar, särdeles inom de provinser som hålla sqvadrons-hingstar, må bildas för sto-hållningen af rena inhemska slammar, hvilka, i likhet med dem som tillförene i Skåne på förslag af hof-stallmästaren, chefen för Flyinge stuteri Ehrengranat, voro i nåder föreskrifne, jemte det premie-belopp som hvarje sto-hållare tillkomma bör, och villkoren för densammas vidmakthållande m. m.
Om remiss till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. anhålles ödmjukast. 2.
M. und. anhålla om föreskrifters utfärdande för hingsthållare, att vid remonteringarne förse sig antingen med hingst af inhemsk stam uppfödd, eller, om medel till lättnad i denna remontering må kunna erhållas för att anskaffa dessa hingstar, af i Tyskland eller Ryssland uppdragne österländska stammar.
Desse motioner remitterades till Allm. Besv.- o.
Hr Bruces, Rob. Ed v., d. 22 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de linieskepps användande till fångvården.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade remittera denna motion till LagUtsk.
Hr Bruce:
När jag vågade höja min röst i anseende till den motion jag väckte i går, så var det i det kanske mest upplysta Stånd i Europa.
Det var i fråga om att i händelse K.. M:s propos. om försvarsverket skulle af R.
St. stadfästas, så skulle vi få en mängd fartyg för att beskydda våra kuster, synnerligen ångfartyg; men chefen för sjöförsvars-depart:let ämnade visst säga en sak, som han glömde, nemi. orsaken hvarföre vi behöfde ångfartyg, nemi. att bruka dem då andra fartyg icke kunde komma 478 Den 23 December e. m. fram.
Jag tog mig friheten alt proponera, att de linieskepp som således icke skulle behöfvas kunde användas för fångvården, och det var endast för att vinna förtroende i anseende till min propos.
Jag känner icke den person som opponerade sig mot mig i går.
Jag känner honom hvarken till namn eller till rang, och det kan äfven vara likgiltigt; men jag skulle önska att, om det icke vore emot lagen, min motion måtte remitteras till Utsk., på det att pirat-systemet å S:l Barthelemy derstädes må blifva utredt.
När jag framställde mitt förslag, så ansåg jag att Slaten derigenom skulle blifva af med en mängd brottslingar och att samhället skulle kunna hysa på S:t Barthelemy en mängd afskrap som vi äga på denna ö, som icke är afundsvärd.
Jag är ledsen att jag väckt denna motion då den nu rönt så ringa framgång, men det var till följe af mitt samvete, som jag alltid följt, för landets bästa.
Ilr Gr. o. Landtm, förnyade härefter sin nyss framställde propos., hvarvid densamma åter besvarades med starka nej, blandade med ja.
I anledn. häraf hemställde Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. vägrade remiss å Hr Bruces förevar, motion.
Denna motion besvarades med starka ja, jemte åtskilliga nej, hvarvid Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf, anmälte sig och yttrade:
Då denna motion alldeles icke innehåller något olagligt, så anser jag det vara i strid emot grundlagen att vägra remiss derpå, och anhåller alt den måtte blifva remitterad till Statslltsk.
Det är visserligen icke för att instämma med Hr Munck af Rosenschöld, som jag uppstår, utan för att fråga R. o. Ad., huruvida Ståndet borde vägra remiss af motionen.
Jag lemnar derhän huruvida den kan förtjena bifall af Utsk., och tror icke heller att den vunnit på den rekommendation den fått här inom Ståndet; men jag tror att det icke vore rätt liberalt att vägra remiss, och det är på sådan grund som jag anhåller att den måtte beviljas.
Jag skulle icke förmoda, att R. o. Ad. bifaller remiss på frågan om deportation af Svenskar, de må vara brottsliga eller ej.
Jag hemställer äfven, att R. o. Ad. icke måtte bevilja remiss på en motion af sådan beskaffenhet, som Hr Bruces. R. o. Ad. erinrar sig utan tvifvel innehållet deraf; det lärer sålunda icke behöfva återkallas i R. o. Ad:s minne.
Genom en person derom upplyst, har jag fått veta att det skulle dröja mycket lång tid att förändra fartygen, och önskar derföre att motionen måtte få borttagas.
Den 23 December e. m. 479 Hr Prytz, Lars Adolf:
Jag uppträder icke för att på något sätt taga motionen i försvar, och bedömer den alldeles icke, men tror, lika med Frih.
Haab, alt remiss till Utsk. icke bör vägras, om också grundlagen icke bestämdt förbjuder det.
En sådan praxis skulle kunna föranleda dertill, att motioner, som vore mindre behaglige, skulle kunna undertryckas; och jag tror derföre bättre vara om samma regel följes, som vid föreg:de riksdagar blifvit följd, nemi. att hvarje motion blifver remitterad.
Jag anser således att man vid della tillfälle icke heller bör vägra remiss och anhåller att den af R. o.
Ad. måtte bifallas, på det alt motionen må i vederbör, ordning af behörigt Utsk. blifva kasserad.
Raab: Sedan Hr Bruce, om jag hörde rätt, återtagit sin motion, så synes mig nu all vidare diskussion derom böra förfalla.
Raab nyss yttrat, Hr Bruce afstått eller medgifvit att hans motion må förfalla, ty han begär nemi. att den mätte borttagas; så torde all vidare tvist om remiss äfven förfalla.
Exempel på vägrade remisser af framställda förslag hafva vi visserligen från föreg:de riksdagar, men nu torde all vidare öfverläggning derom vara öfverflödig, sedan Hr Bruce visat Ståndet den uppmärksamheten att återtaga motionen.
Om Hr Bruce återtagit sin motion, det jag icke hörde, så afstår jag.
Såsom jag uppfattat llr Bruces anförande, så har han återtagit sin motion, hvarföre jag icke anser någon vidare öfverläggning derom behöflig.
Jag har för min del icke hört att Hr Bruce återtagit sin motion, utan jag vill blott yttra mig i afseende på sjelfva saken.
I afseende på hvad Hr Prytz anfört, så anser jag mig böra hänvisa honom till grundlagens tydliga stadgande, att intet ärende må nedläggas, utan Ståndets beslut; således har Ståndet fått rättighet att fatta sådana beslut.
Det undföll äfven mig, att Hr Bruce afstod ifrån alt få sin motion remitterad, och hade jag förnummit det, så skulle mitt yttrande varit alldeles öfverflödigt.
Har han således gjort det, så afstår jag ifrån mitt yrkande af remiss.
Jag vill blott fästa uppmärksamheten på alt om det icke är förbjudet att vägra remiss, hyste jag likväl den önskan, att Ståndet icke mätte begagna en sådan rättighet för att icke ge ett prejudikat, som jag anser vådligt.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, då Hr Bruce återtagit sin motion, R. o. Ad. torde finna att frågan om densammas remitterande förfölle.
Ropades ja. 480 Den 23 December e. m.
Föredrogs och remitterades till Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm Hr Ridderstads, Carl Fredr., d. 22 dennes e. m. på bordet lagda motion om ändring i hittills varande lagstiftning ang:de Judarne.
Vid föredragning af Hr Hjertås, Lars, d. 22 dennes e. m. på bordet lagda motion, om upphäfvande af stadgandet i 14 cap. 5. § handels-balken samt föreskrifterne i nu gällande tjenstehjons-stadga, ang:de rättigheten att tilldela tjenare husaga, blef denna motion remitterad till LagUtsk.
Hr Gr. o. Landtm, förfrågat sig, huruvida någon af R. o. Ad:s ledamöter hade någon ytterligare motion att anmäla, men dervid ingen sådan anmälan afhördes, åtskildes H. R. o. Ad. kl. | till 10 e. m.
Onsdagen den 29 December 1847.
Justerades ett prot.utdr. för d. 23 dennes e. m. samt pleniprot. för d. 18 dennes f. m.
Efter slutad justering af pleni-prot. för d. 18 dennes, dervid jag icke hade tillfälle att vara närvar., går jag nu att, på sätt jag förut förbehållit, så väl med afseende i öfrigt å den diskussion då föreföll efter uppläsandet af eli anförande af Hr Rääf, Leonh. Fredr., innefattande aomärkmr vid det af K.
M. genom förnyad nåd. propos. vid denna riksdag framstälda förslag till ny strafflag med dertill hörande författningar, hvaraf ett fullkomligt förkastande förordats, som särskildt med anledu. af detta anförande, framställa de upplysningar, hvilka jag, under fullt erkännande af min jemförelsevis ringare förmåga, och hvad den goda saken möjligen kunde äfventyra genom ett mindre skickligt försvar, ansett mig ej böra undandraga mig att meddela, såsom den der deltagit uti slutliga redaktionen af dessa förslag inom den för sådant ändamål förordnade lagberedningen, och ensam af de i öfrigt deltagande ägande rösträttighet bland de Svenska folkets representanter, hvilka, sedan den andra statsmakten sig deröfver utlåtit, och jemväl nationalrepresentationen vid dess förra sammanträde godkänt de grunder i enlig - Den 29 December f. m. 481 enlighet hvarmed förslaget blifvit uppgjordt, nu finna sig kallade alt besluta öfver samma lagförslags antagande i deras helhet eller med sådane förändringar, hvilkas möjliga godkännande jemväl af Konungen ändtligen må kunna bereda ett lyckligt slut af den långvariga väntan pä denna kanske vigligaste reform af våra' föråldrade institutioner.
Jag har vågat kalla hvad jag kundé komma alt anföra för upplysningar, ly jag är fullt öfvertygad, det för att lugna den känsla af ”bestörtning”, som lagförslagen skulle hafva väckt, och hvaraf Hr Rääf velat gifva ”ett sanni uttryck”, ej skall tarfvas annat, än en enkel framställning af de förhållanden hvilka, under den ifver, hvarmed partisinnet olyckligtvis fått bemäktiga sig denna fråga, som minst af alla synes egnad till föremål för sådant, dels från början ofrivilligt förbisetts af dem, hvilka kunnat vara eller blifva bestörte, dels sedermera undanskymts för dem, man velat hafva deltagande i bestörtningen, genom ett ordsvall om samma partisinnes öfriga favoritämnen.
En talare bland dem, som yttrat sig under diskussionen d. 18, har, under instämmande för öfrigt uti Hr Rääfs åsigter, gjort strafflags-förslagels upphofsman åtminstone den rättvisan, att anse dem icke hafva åsyftat annat än detsamma, som han och de med honom liktänkande, nemi. att förekomma, det icke behofvet af sjelfförsvar måtte inträda genom ett lagligt slralTlöshetstillstund, hvilket förmenats redan hafva tillkommit genom frånträdande af de gamla slraffsäitens tillämpning och yttrat sig genom brottens betydliga tilltagande.
Han har härigenom återfört frågan lill att omfatta allenast olikheten af medel för ett gemensamt ändamåls ernående; och de ordbubblor, hvilka för öfrigt blifvit frikostigt utkastade att lysa i partisinnets vanliga färger, såsom häntydningar på biafsigter, kunna, sedan de i följd af sin natur upplöst sig, ej fordra ens att ihågkommas.
Hvad, troligen för knalleffektens skull, i Hr Rääfs anförande sparats till slutet kan jag dock ej underlåta att, innan jag öfvergår till de egentliga sakförhållandena, särskildt upptaga, då jag på sitt sätt finnes deruti personligen inblandad.
Hr Rääf har nemi. deruti om mig, såsom den ende riddersman, hvilken unundertecknat förslaget, yttrat att det väl ej kunde betviflas, att jag ”med nit bevakat ärans kraf” samt mitt ”stånds anseende och rätt”, men att de ”bemödanden” jag ”i dessa fall kunde hafva nedlagt” syntes hafva varit ”alldeles fruktlösa, då, utom annat förut anmärkt, beredningen både i lagförslagets 2 cap. 20 och 21 §§, på ett förtäckt sätt, och uti molivcrne med klara ord, stadgat att adelsman, som gör sig skyldig till ett hittills såsom vanhederlig! ansedt brott, väl skulle blifva sin representationsrätt förlustig, men dock bibehålla sill adelskap, ett lagbud, som ur välbekant källa flutit”, förmenades icke kunna ”till sitt syfte af någon inom Ståndet missförstås, samt ensamt innefatta nog skäl ali förhindra hvarje om sitt Stånds ära, anseende och renhet våldsam ädling, att gilla ett förslag, hvaruti sådant blifvit försökt.” 1 H. 31 4S2 Den 29 December f. m.
Ali bland de namn, som finnas undertecknade del und. missiv, hvarigenom strafflags-förslaget öfverlemnades till K. M., mitt linnes vara det enda tillhörande Svenska Adels-matrikeln, kan efter min tanka högst utgöra en kuriositet för samlare.
För mig har deraf väl nu uppstått en nödvändighet att ensam bland nationalrepresentationen uppträda till försvar för de framställda allmänna åsigterna, som j;fg troligen vid en ändamålsenligare representations-inrättning undgått; men derförutan skulle jag säkerligen icke ens sjelf hafva härvid fästat den ringaste uppmärksamhet; likasom det under utöfningen af befattningen icke kunde falla mig in, att någon särskild rätt för det Stånd, jag efter födslen tillhörde, dervid vore att bevaka.
Hvarhelst
Slåndsskilnader än må kunna vara oumbärliga och ändamålsenliga, passa de ofelbart minst in i systemet för strafflagen, som redan Carl VIII Knutson, den krönte aristokraten, fann böra ”gå öfver allas vårt hufvud.” Att Ståndets anseende, så vidt det kan bero af dess ledamöters, åter icke kunnat vinna vid jemförelse af min personlighet, såsom den ende Adelsmannen, med de öfriga utmärkta ledamöternes, känner jag ganska väl; jag hade kanske derföre, likasom af flere andra anledn:r, ej bordt åtaga mig kallet; och i hvad mån mina bemödanden att efter yttersta förmåga uppfylla det, och derigenom icke än ytterligare äfventyra Ståndets anseende, lyckats, tillhör icke mig att bedöma.
Såsom materialier för ett sådant bedömande, och tillika utvisande de enda delar, i hvilka de ”bemödanden” jag ”nedlagt” varit ”fruktlösa,” — så vidt detta skall betyda detsamma som att en motsatt pluralitet gjort sig gällande — förekomma emellertid i sammanhang med förslaget från pag. 3 t. o. m. 42 tryckta reservationer, dem jag ännu icke funnit skäl att i något hufvudsakligt afseende frångå, och lefver i hoppet, att de, åtminstone i en framlid, kunna komma att föranleda till afsedd rättelse, men, på sätt jag redan förut tagit mig friheten yttra, jag skulle anse i en olycklig stund tillkomna, om af dem nu hemtades bidragande anledn. till hela förslagets förkastande.
Af dessa reservationer, jemte den, som förut blifvit tryckt i sammanhang med lagberedningens särskildt infordrade betänk, af d. 16 Dec. 1842, ang:de de straff som i ny allmän kriminallag böra bestämmas, finnes alt jag bestridt upptagande i kriminallagen af annat, än utmärkande af de brott, hvilka företrädesvis borde anses såsom vanfräjdande, .samt förordat att hvarje påföljd till minskning uti framtida anseende och rättigheter för gerningsmannen deremot tillhörde de särskilda författningar, hvarigenom sådant anseende eller sådana rättigheter tillagts, och hvilka, jemte föreskrifter om sättet och grundcrne för förvärfvande!, borde innehålla dylika stadganden ang:de förverkandet.
Jag tror mig nästan kunna tillskrifva denna min utvecklade särskilda mening, jemte hvad jag i öfrigt dervid framställde med afseende å den uti förra lag-comite'ens strafflagsförslag, med uteslutande af det gamla straffet af ärans förlust, antagne särskilda påföljd vid vissa brott, att medföra förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid, att, oaktadt fullkomligt ute - Den 29 December f. ra.
483 slutande ej ville medgifvas, redaktionen i 40 och 41 §§ af förslagets 2:dra cap., hvaruti stadgades alt med förlust af medborgerligt förtroende skulle förstås ”ovärdighet alt innehafva”, bland åtskilligt annat särskildt uppräknadt, äfven ”adelskap, riddareorden eller annan offentlig utmärkelse”, förändrades till hvad 2 cap. 21 § af nu förevar, förslaget innehåller, eller ”att den dömde ej må i allmänt värf brukas” och att den, ”sorn lill sådan påföljd gjort sig förfallen, skall vara oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, alt till allmän befattning välja, så ock att föra annans talan inför rälta.”
Jemväl häremot reserverade jag mig, och föreslog att, i st. f. hänvisningarne uti de följande cap:n lill denna särskilda påföljd för vissa brott, skulle å hvarje ställe utsättas, att dessa brott ”borde såsom vanfräjdande anses.”
Jag kunde likväl icke undgå att deltaga i öfverläggningen om de moliver, hvarigenom förändringen borde redovisas; och måste medgifva att kanske deruti blifvit mindre fullständigt upptagne anlednme, hvarföre särskildt icke omförmälts adelskapet, såsom innefattande jemväl civila rättigheter, enär, hvad de politiska, eller representations-rätten, beträffade, bestämmandet af uteslutning från allmänt värf gjorde tillfyllest.
Grunden, hvarföre adelskapet i denna mening ansetts icke kunna upptagas till förverkande enligt strafflag, var nemi., enligt öfverläggningarne inom beredningen, hufvudsakligen den, att, enär begreppet om adelskapet i Sverige måste anses motsvaradt af rättigheten att, på grund af börd eller K.
M:s särskilda upphöjelse, dels, enligt grundlagarne och deruti stadgade villkor, deltaga i lagstiftningen, dels jemväl i öfrigt tillgodonjuta hvad genom adliga privilegierne af år 1723 blifvit tillförsäkradt, utan att ändring deraf sedermera i laga ordning skett; och dessa privilegier icke på något sätt omförmäla sättet, huru den, som af förmånen blifvit delaktig, må derifrån uteslutas, så att de bokstafligen måste anses icke medgifva ett sådant uteslutande; allt stadgande härom skulle innebära tillägg till, eller förändring af, samma privilegier, och, tillvägabragdt genom allmän kriminal-lag, vara olagligt, så vida som sådant, enligt 114 § i Reg.F:n, måste vara beroende på samtliga RiksSt:ns öfverenskommelse och Konungens bifall.
Det är denna ostridigt enda riktiga åsigt af adliga privilegiernas egenskap och innehåll, som, i sednare lider insedd, jemte fullkomliga saknaden i öfrigt af all, mer eller mindre bestämd, föreskrift härom uti allmän lag eller särskild författning, att såsom grund åberopas, föranledt öfver-domstolarne alt icke mera uttryckligen fråndöma adelskap, äfven då äran fråndömts, samt representationsrätten enligt grundlagarne varit förverkad; och det, på sitt sätt allt något besynnerliga, förhållandet, sorn anmärkts såsom så upprörande, att ”försök till införande” deraf blifvit gjordt genom ett nytt lagbud, ”uti en syftning som icke skulle kunna missförstås”, m. m., är således icke i ringaste mån annat, än det som för närvar, äger rum, och hvaruti, hvarken Hr Rääf, eller någon annan af de ”om Ståndets ära, anseende och renhet vårdsamma 31 * 48 i Deri 29 December f. m. ädlingarné”, värda t sig om att grundlagsenligen tillvägabringa ändring, linder det alt de, hvilka man ej aktat för rof att framställa såsom de der, hvilkas mening vore att ”undergräfva adel och presterskap, för alt åt juridiken bereda ensamt herrskande”, att ”sätta personlighetens små fordringar uppöfver Statens stora,” o. s. v.,sorgfälligt sökt bevara den grundlagsenliga helgden afståndsprivilegier, hvilka väl ej måtte kunna vara vid den sistnämnda beskyllningen afsedda.
Annu ett uttryck lili Hr Rääfs anförande kan jag ej underlåta att särskildt upptaga.
Det är del, hvaruti säges att strafflagsförslaget icke känner den sanna äran.
Meningarne om hvilken ära är sann, kunna visserligen vara ganska olika, äfven hos dem, hvilka lika lifligt känna ärans kraf, och derefter söka att ställa all sin åtgärd.
Inveclivet är således ej så farligt; men då jag vet att Hr Rääf — oell det ofelbart ganska välförtjent — anses för en ärans man, men dess meningar om den sanna äran synas mig vida afvikande från mina, känner jag ett behof, att offentligen få framställa dessa.
Uti min moral, likasom i Dumboms, förekommer Den besynnerliga lära, Att det, som gör hvar menskas skam, Kan aldrig göra någons ära; Att hvarje verkligt brott är skamligt, och inom skamliglieten ej finnes någon annan gradation, än inom brottsligheten, en gradation onekligen den svåraste af alla alt fullt noga bestämma, men som också i afseende pä skamligheten ej behöfver närmare bestämmas; alt deremot det icke finnes något annat egentligen skamligt än brottet, och att skamlighetens sättande i beroende af straffets art och beskaffenhet, genom att fästa en särskild skam vid vissa straffsätt, mäste afvända uppmärksamheten frän brottets skamlighet lill straffets, och småningom bringa den förra i förgätenhet, så att brottet väl må kunna begås, endast straffet kan undvikas, likasom det i Sparta ej var skamligt alt stjäla, men väl att ertappas med det stulna; att deremot, ju angelägnare man finner att utbreda opinionen om brottets skamlighet, ju mer bör man skilja skamligheten från straffet; samt alt ärans kraf icke uppfylles genom tillskapande af ärelösa, af hvilka man ej skulle kunna vänta annat än skamliga gerningar, och hvilka således rätteligen dessa ej ens skulle kunna fullt tillvitas; likasom om äran icke skulle räcka till åt alla, utan bli större för dem, som finge bibehålla den, ju flera andra deraf kunde komma att blifva i mistning; och kan jag på samma sätt, — för att nämna ett annat äfvenledes i Hr Rääfs anförande omförmäldt ämne, —ej heller antaga det sedligheten befordras genom offentliga anstalter för osedlighet, utan måste anse förordandet för ”afskiljandet och utmärkandet” af en egen ”prostituerad klass af qvinnor” såsom härled t endast från ett nog långt drifvet nit för klassfördelningen.
Ronde de anmärkn:r, hvilka blifvit framställda endast med afseende å stilen samt särskilda ordalag i lag-förslagen, anser jag
Den 29 December f. m. 485 mig icke böra inga uti vidlyftig förklaring, för att icke mötas med invändningen alt äfven jag måhända någon gång i mina reservationer ”ridit på ord”.
Jag är öfvertygad, så väl att ordlistorne kunnat göras ännu längre, som alt förklaring eller rättelse ulan svårighet kan till vägabringas.
Visserligen kunna i lagstil ord ibland vara sak; men dylika sakförhållanden har Hr Kääf åtminstone icke påhittat.
Del hade varit att önska att hvar och en, som funnit något otydligt eller oegentligt uttryck i lagförslagen, hade velat uppgifva sådant.
Utsk:s upplysta ledamöter hade deraf kunnat hemta anledn. alt, derest anmärkntn funnits befogad, genom någon mindre förändring rälta hvad sora tarfvals.
All tvetydighet uti en lagtext kan i alla fall icke förväntas undanröjd, icke ens upptäckt, förr än efter det lagen någon lid varit tillämpad.
Ingen större eller mindre codex har kunnat, eller kan, umbära understödet af en med anledn. deraf utbildad jurisprudens.
En af R. o.