Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty om under åtskilliga år skarpskytten blifvit vand att ifrån l:sta klassens bevärinssexercis kunna friköpa sig, men denna bans på lag grundade rätt, genom stegrade fordringar. honom fråntuges, skola dessa såsom ett svek af honom betraktas, och återgången — om ej omöjlig, — dock möta ett motstånd inom landet, som svårligen torde kunna öfvervinnas.
Af alla dessa skäl och hufvudsakligen af det sist anförda, nödgas jag bestrida förev:de K. Propos. och yrka afslag på densamma.
Men, då jag detta gör, inser jag väl att slutordet icke dermed bör vara uttaladt.
Jag hvarken kan eller vill nemi. förneka att ju icke skarpskytterörelsen är af den vigt att den väl förljenar att lill fortgång uppmuntras; hvarjemte uti sjelfva den anmärkning jag framställt, att genom förevule förslag staten icke tillgodogör sig den kraft, som i nämnde rörelse finnes, ligger ett erkännande att en organisation i och för sagda ändamåls vinnande bör göras.
I båda dessa hänseenden synes mig det förslag, som Frih. H.
Raab vid remissen af den Nådiga Proposm afgaf och som han uti en reservation vidhållit, väl värdt uppmärksamhet.
Detta förslag innehåller hufvudsakligen: att de som uti skarpskytteföreningarnes Öfningar deltagit och visa sig derunder hafva förvärfvat högre färdighet i exercis och manöver, borde särskildt öfvas och genomgå en slags befäls- och instruktörsskola ; hvarjemte framställes, huruvida icke åt dem kunde medgifvas att få bilda särk ilda korporalskaper och kompagni, erhålla bättre utrymme uti tälten och få begagna egna uniformer och gevär, m. m.
Här finner man således den nya folkbeväpningsrörelsen icke motverkande, utan tvärtom in för Ii f vad med och stödjande beväringsorganisationen.
Den vapenskicklighet, som före inträdet uti beväringsåldern är inhcmtad, begagnar staten och bygger på den till högre utbildning än allmänt åt beväringen kan gifvas.
Sålunda lägses grunden till ett vida mera omfattande och bättre elitsystém, än det som för några år sedan infördes; ett system, som för vissa grader åtminstone kan skapa en befälsreserv, väl behöflig då vår armées fredsorganisation aldrig torde lemna nöjaktig tillgång till en sådan.
Ingalunda utan vigt är äfven den återverkan, som, om delta förslag genomföres, på skarpskytte-korpserna skulle utölvas.
Den tillgodokommer nemi., för så vidt deras medlemmar äfven efter beväringsåldern qvarstå, den militäriska duglighet, som en, på sätt föreslaget är, ledd beväringsölning mäste gifva; en duglighet, som sätter den uti tillfälle att, bättre än eljest kunnat ske, tjena lill stam och ledare för landtstormen.
Förslaget saknar icke heller de uppmuntringar, de utmärkelser, som statens frivilliga tjenare är värd.
Tvertom synes mig de, som här erbjudas, vida bättre sammanslå med skarpskytterörelsens ursprungliga anda, än dem den K.
Proposm fram - Den 20 Jani. håller.
Jag har redan sökt visa att elen sednare på sjlfva rörelsen kan kasta en skugga, en misstänka för köpenskap, hvad pligter vidkommer.
Den förra åter, utom att den åt skarpskytten gifver de förmåner, som med tjenstgöringen kunna sammanslå, skänker åt nitet för landels försvar en belöning, som, om detta nit är sanni, måste vara dess högsta mål, den att, i händelse af behof, kunna på ett mera omfattande, gagnande och hedrande sätt till detta försvar bidraga.
Jag anhåller om propos. på bifall till det förslag, som af Frih.
Raab blifvit i hans reservation framställdt.
Då jag inom Utsk:t deltagit i pröfninsen af detta ärende och medverkat till den utgång, det der fått, anser jag mig skyldig redogöra för de skäl, sorn löranledt mig dertill.
Jag bar dervid vida mindre sett på den skarpskylterörelse, som för närvule genomgår vårt land och i hvilken jag äfven i någon molin deltagit, än på den allmänna beväringen.
Om vi undersöka hvad denna beväringsskyldighet innefattar, finna vi att det är 2:ne saker, nemi. å ena sidan skyldighet alt under vissa vilkor i krig deltaga i landets försvar — om denna skyldighet är nu icke frågan — samt å andra sidan äfven skyldighet att i fredstid vara underkastad vissa ölningar.
Dessa öfningar måste hafva ett ändamål och det är att åstadkomma krigsduglighet hos beväringen, för att den må kunna medverka till landets försvar.
Det är således icke omedelbart ett statsintresse att de beväringsskyldige öfvas, men statens intresse är att de vinna den färdighet och de andra egenskaper, sorn äro erforderliga hos dem, hvilka skola bidraga lill landets försvar.
Om vi kunde komma så långt att hvarje beväringsplistig hade den skicklighet, som soldaten, torde det medgilvas att hvarken bevärings- eller andra öfningsmöten komme att erfordras, ty då vore ju alla de beväringspliglige färdiga soldater.
Krigaryrket fordrar, likasom alla andra yrken, specielt arbete, för att man inom detsamma skall vinna framgång, men det fordrar dessutom äfven sammanhållning och militäranda, och dessa båda egenskaper kunna icke vinnas på annat sätt än genom samfälda militiiriska öfningar. litt godt steg framåt kan man likväl hinna på den enskilda öfningens väg.
Det är svårt att uppgifva gränsen, vid hvilken de gemensamma öfningarne böra vidtaga, ty det är klart att en god del af den färdighet, som genom dem bör inhemtas, kan vinnas likaväl genom den emskilda, som genom den samfälda öfningen.
Jag tror likväl att K. M. i sin Nåd.
Propos. i detta hänseende träffat den verkliga gränsen så nära det är möjligt.
Hvar och en vet att under första beväringsmötet upptages tiden af en hel del öfningar uti handgrepp och exercis, hvari en skarpskytt under ett års tid kan vinna fullkomligt samma skicklighet och öfning.
Om detta är möjligt, om man utom ledet kan förvärfva samma skicklighet som inom detsamma under första årets beväringsmöte, så är det blott en 263 Den 20 Jnni. rättvisa mot dem, som underkastat si? stor möda och skaffat si? större skicklighet än beväringen, att befria dem från en öfning, som icke för dem är nödig, emedan de redan vunnit färdighet oell disciplin.
Man säger att någon disciplin gerom dessa frivilliga öfningar icke vinnes, men den måste det, ty vid hvarje manöver fordras ovilkorligen lydnad och hörsamhet, och jag liar icke hört annat än att skarpskyltarne i afseende å denna lydnad visat ganska goda prof.
Att så väl deras färdighet som disciplin skall vara fulländad, derpå gifver oss K. M:s Propos. en borgen genom den kontroll, som de äro underkastade.
De skola nemi. förete bety?
af öfverbefälhafvare» för korpsen om duglighet, och sedermera undergå en pröfning af arméens befäl, hvilket jag för min del icke kan tro skulle godkänna någon, som icke fullgjort hvad staten fordrar.
Under sådana förhållanden, då det finnes en dubbel kontroll alt samma skicklighet, som under första årets beväringsmöte, blifvit förvärfvad, och då det dessutom fordras en viss skicklighet i skjutning, synes mig rättvisan fordra att de personer, som på annat sätt vunnit denna skicklighet, befrias från första årets beväringsmöte.
Deremot måste de sedermera deltaga i andra årets beväringsmöte, och då kan den utveckling hinnas, som vi alla önska.
Jag vill icke misskänna den goda och nyttiga anda, som yttrar sig i Frih.
Raabs fosterländska förslag, men jag frågar, om, då vi veta, att de, som ingå i någon skarpskyttekorps, derför underkasta sig ganska många och stora uppoffringar, det är rätt och nyttigt att belöna dem på det sätt, han föreslagit.
Jag kan icke finna att så är och anhåller derlöre om bifall till K.
Det lär icke vara mera än en mening derom, att den skarpskytterörelse, som pågår i landet, icke är ändamål, ulan medel.
Detta synes tydligt i K. M:s Propos., der man funnit det uttryckt i det anförande, Ur Krigs-ministern afgifvit.
Vid åtskilliga förhandlingar inom Riks-Slånden har man äfven bort uttalas den åsigt, att det vore för att få en landstorm, en national-heväpning, man anslagit till skarpskytterörelsen de mede], Slals-Utslct föreslagit.
Då man är ense härom, är frågan blott, på hvilken väg man bör framgå till det åsyftade målet.
Det finnes tvenne sådana vägar.
Den eria, som blifvit af K.
M. föreslagen, afser att man, genom alt lätta befrielsen från lörsta årets beväringsmöte, skulle för skarpskytterörelsen mer och mer intressera allmogen. som, efter allt hvad man kan förmoda, icke skulle komma att utträda ur skarpskytte-föreningarne, sedan andra årets beväringsmöte vore genomgånget, ulan Ivertom finna behag deri och qvarstå.
Detta ger anledning hoppas alt äfven sedan beväringsåren voro tillryggalagda, skulle dessa medlemmar öka landets lörsvarskrafter.
Det är min öfvertygelse och har varit det från första stunden jag gjort något för denna idé, att den skulle verka att folket blefve benäget för en landstorm — ett Den 20 Jnni. 263 mål, som man icke vinner, utan genom att omhulda skarpskvtter rörelsen.
Den andra vägen är deri, sorn Gr. af Ugglas och Frih. Haab löreslagit.
De syfta äfven nian tvifvel till samma mål, men frågan är, om den väg, de vilja gå, är den rälta.
Raab önskar, att man under bevbringsmötena skall bilda ett befäl, på det att landstormen, när den sedermera komme att uppbådas, må kunna hafva att påräkna tillräckligt antal öfver- och underbefäl, hvilket utan tvifvel är ganska vigtigt. emedan det är för närv:de brist på befäl till och med för beväringen.
Jag lemnar likväl derhän, huruvida målet skulle vinnas på det föreslagna sältet.
Om vi få aldrig så mycket befäl och icke kunna införlifva sjelfva idéen med folket, så att del blir benäget att underkasta sig ännu större uppoffringar än beväringen, hvad vinner man dermed?
Mig synes äfven att Friluns önskan ganska väl kan af K. M. uppfyllas, utan att R.
St:r dervid behöfva fatta något beslut, ty K.
M. kan ganska väl för dessa skarpskyttar, sorn innehafva färdighet i exercis och mannöver, använda 2:dra årets beväringsmöte till alt bilda dem till dugligt underbefäl; dertill erfordras ingen särskild ålgård af R.
Jag vill nu något närmare granska Frih.
Raabs anförande inför R. o. Ad. den 10 sisth Januari, och hans vid Betänktt fogade reservation.
Han säster först: »Genom beväringsynglingens befriande från ett möte blefve en högst vådlig bana beträdd, ty samma skäl, som blifvit anförda för befrielse från ett möte. kunde lika väl anföras till befrielse från två möten.»
Det tyckes mig vara något förmätet, att med anledning af en K. M:s Propos. säga något sådant; vi hade nemi. då blott K. M:s Propos. alt gå efter, och jag får bekänna att jag anser K.
M. vara visare än talaren antager.
Vidare säger han alt man skulle nedsätta skarpskytterörelsen genom ett dylikt köpslående, hvarigenom »dess enda praktiska uppgift kunde blifva att så billigt och så beqvämt som möjligt försäkra sina medlemmar om befrielse från bevärings-exercisen.»
Det är möjligt att en eller annan så kan betrakta saken, men för det stora målets skull tror jag, att man icke bör se på om enskilda personer skulle så ringa uppfatta denna idés betydelse, alt de endast för att slippa beväringsmötena skulle inträda i en skarpskytteförening.
Frilen säger, att Ulsk:t — eller rättare K.
M. — endast skulle hafva till ändamål, att skarpskytte-korpsernas medlemmar skulle få samma skicklighet, som »läraktig beväringskarl,» men om man genomläser K.
M:s Förordn. den 18 Nov. 1860, kan man icke komma till det resultat att det skulle vara K.
M:s enda syfte att skarpskyttarne få »läraktiga beväringskarlar», ehuru detta ord finnes i sjelfva förslaget.
Frihm åberopar äfven till stöd för sin åsigt Chefens för Landtförsvars-Dep:tet yttrande på detta runi, i anledning af Stats-Utsk:ts Betänk.
Dep:ts-Chefen yttrade percist detsamma, som Frihm säger, men i den syftning, som K. M:s Propos. alsåg, och just hans yttrande visar, altden Nåd.
Proposm alser något vida högre, än Frihm antager.
Hvad dessa ölningar beträffar, beror det, som jag lörut nämnde, helt 264 Den 20 Juni. oell hållet på K.
M. alt föreskrifva att skarpskyttar, som varit befriade från första årets möte, vid det andra egentligen skola bildas lill underbefäl.
Delta vore en beder, som bevisades den mera intelligenta skarpskytten, oell på det sättet kunde lian under andra årets möte likafullt bildas till befäl, som elter Frill.
Raalis förslag under första årets möte, förutsatt alt skarpskyttarne genom sina öfningar blifva fullt så skickliga att de kunna undvara det birsta beväringsmötet.
Hvad beträffar disciplinen, äro skarpskvltarne ingalunda befriade derifrån, oell sorgligt vore om det någonsin komrne derhän.
Sådant är emellertid icke nu förhållandet, och jag hoppas att det icke heller skall blifva det.
Skulle likväl inom något kompani så bända, tror jag att den officer, sorn skulle verkställa den ofvannämnda granskningen, lätt nog inser det.
Jag lemnar derhän huruvida de fördelar, som Frih.
Raab velat tillskynda skarpskytte-korpsernas medlemmar, verkligen äro såsom sådana att anse; jag lemnar derhän huruvida det verkligen är deras fördel att slita sin egen uniform, nyttja eget gevär, som vanligen är för godt för exercis, och endast bör användas vid målskjutning.
Hvad kläderna beträffar, vore det ganska godt för kronan alt slippa hålla dem med uniform, men jag tror icke att del vore någon vinst för den fattige skarpskytten; det vore derföre bäst om man endast ville tillåta att den, som önskade begagna egen uniform i stället för kronans, bade rätt dertill.
Likaledes tror jag att K.
M. utan rjifgon skrifvelse derom från R.
St:r kan gifva dem tillstånd att ligga 12 i ett tält, i stället för 25.
Utslct — eller rättare K. M. — bar vidare i slutet af reservationen blifvit beskylld för att icke hafva velat annat än »alt de frivillige skarpskvltarne skola utbildas till vanliga beväringskarlar, män i ledet.» Hvarifrån Frih.
Haab liemtat stöd för denna mening, kan jag icke inse.
Hvad angår första delen af Frihms förslag, torde, sorn jag nämnt, ingen skrifvelse från R.
St:r behöfvas, för att de beväringsynglingar, som tillböra skarpskytte-korpserna, företrädesvis måtte bildas till befäl.
Den andra delen af förslaget lyder: »hemställande K. St:r i underd.
, huruvida ej åtskilliga förmåner under beväringsmötena skulle kunna beviljas skarpskyttar, som vid sina föreningar förvärfva! färdighet i exercis och manöver.»
Med undantag af rättigheten att endast ligga 12 i hvarje tält, får jag emellertid å skarpskyltarnes vägnar önska att de måtte blifva befriade från alla dessa förmenta förmåner, hvilka i stället äro olägenheter för hvarje mindre bemedlad skarpskytt.
Som Gr. af Ugglas äfven upptagit Frih.
Raabs reservation, anhåller jag att få i korthet besvara åtskilliga af de anmärkningar, som af deno förstnämnde talaren blifvit framkastade emot den K.
Åtskilliga af dessa anmärkningar hafva redan blifvit besvarade, och ibland dem påståendet, att skarpskyttarne icke skulle blifva bättre öfvade än beväringen.
Detta tror jag för min del icke är händelsen, enär skarpskyttarne liera år äro hela året under vapen, då deremot beväringen endast en månad
Dan 20 Juni. 265 är det.
Man har talat om svårigheter vid kontrollen, men jag vet icke mera än en sådan, nemi. svårigheten att bedöma målskjutningen.
Pet fordras nemi. många skölt, om man skall kunna hcdöirima huru en karl skjuter.
Men huru går det till med heväringens målskjutning och huru roy eket får en rekryt öfva sig i målskjutning, innan han blir antagen till soldat?
Man har låtit dem aflossa några få skarpa skölt och sedermera ansett riem hafva öfvat sig i målskjutning.
Jag tror icke att det skall blifva svårt för skarpskvltarne att i delta afseende mata sig med rekryten, sorn antages lill soldat.
Man har sagt att genom K.
Proposin skulle endast städernas skarpskyttar Infrias; jag hemställer likväl, om della har något skäl för sig; landthefolkningen har ett sådant nöje af exercisen, alt dess skarpskyttar, åtminstone en stor del, ganska väl uthärda jemförelse med städernas skarpskyttar.
Det har blifvit anmärkt att senom det föreslagna stadgandet skulle det hädanefter blifva svårare alt öka landets försvarskrafter, än det under nuvide förhållanden är.
För min del kan jag icke finna, att den värde talaren till stöd för detta påstående kunnat framdraga något enda skäl.
Ökningen af landets försvarskrafter synes mig icke så mycket bero på en utsträckt exercis, som derpå att landtförsvarets idé så mycket som möjligt införlifvar sig med folket.
Att denna idé skulle skadas genom de af K.
M. föreslagna åtgärder, tror jag icke, utan anser i stället att den kommer att genom dem befrämjas.
Jag har redan förut uppträdt med anmärkningar mot K.
Prospos. i ämnet, och genom min reservation har jag ytterligare motsatt mig förslaget att rubba en grund, som visat sig förträfflig, oell i stället sätta något helt annat, som är opröfvadt.
Såsom hevis på hvad jag sagt vill jag fästa uppmärksamheten på den omständighet att, om de fria skarpskyttarne befrias från beväringsexercis, komme under mötena de ynglingar, som annars hafva utgjort beväringens heder och en uppmuntran för de andra, att saknas, och då blefve den öfriga beväringen sämre, icke allenast derigenom att de bästa beväringsynglingarne voro borta, utan äfven derigenom att de, som voro qvar, icke kunde täfla med de bästa.
Jag tror derföre att om K.
Mits förslag skulle bifallas och alla de bästa och mest intelligenta beväringsynglingarne utgallras, komme den öfriga delen af beväringen alt få så dålig öfning, att den föraktades af skarpskyttar och befäl.
I mitt anförande har jag sagt att samma skäl, som blifvit användt för befrielse från första årets beväringsexercis äfven skulle kunna användas såsom skäl för befrielse från andra årets exercis, nemi. att, när den skicklighet K.
M:t fastställt såsom tillhörande läraktig beväringskarl finnes hos skarpskytt, han borde befrias från beväringsmöte.
Detta trodde jag icke skulle kunna af någon förnekas.
Då man inom Utsk:t genomgick Betänkit, tillkännagafs att meningen vore att afskaffa beväringen.
Skarpskvtterörelsen har vuxit upp på frivillighetens grund, och det är just emedan den har denna grund, 266 Dea 20 Jani. emedan skarpskvtteföreningarne alltid skulle blifva något mera och icke något mindre, sorn den omfattades med sådant intresse ; men kommer nu befrielse från beväringsexercisen alt medgifvas skarpskyttarne, blir bela denna rörelse reducerad till endast ett köpslående mellan skyldigheter och rättigheter.
Man bar talat om de stora uppoffringar skarpskyttarne underkasta sig och jag är fullt öfvertygad att, om skarpskyttarne stå qvar på frivillighetens grund, skola dessa uppoffringar tillvinna sig fullt erkännande, men om man för dem öppnar den utsigt att de blifva fria (rån beväringsplisten, om delåla inskrifva sig i någon skarpskytteförening, försvinner helt och hållet värdet af dessa uppoffringar.
Jag vill fästa uppmärksamheten på de svårigheter, som äro förenade med den föreslagna kontrollen.
De bestå icke allenast deri, att uti K.
Mits förslag står, att betyget, som skarpskytten bör förete, skall vara undertecknadt af »öfverbefälhalvaren lör den korps han tillhör, jemte en af Chefen för närmaste regemente eller korps i arméen tillförordnad i tjenst varande officer», hvilka tvenne personer skola intyga att han tjenstgjort i ett års tid.
Jag tror alt, om skarpskytteföreningar uppstå öfverallt i landet, det skall blifva svårt att kunna säga att den eller den skarpskytten har tjenstgjort under ett helt år.
Det är visserligen löreskrifvet att skarpskyttarnes öfningar skola utlöras efter reglemente, men ingalunda huru olta dessa öfningar skola hållas eller huru de skola ordnas, om de böra ske en eller 20 gånger om året.
Jag tror att de marcher och mannövrer, som skarpskyttarne göra, äro af ganska underordnad betydelse, likasom jag anser att hos beväringen är icke hufvudsaken det som de få lära sig genom exercis o. d., utan den militäranda, som den vinner genom sammarivaron under mötena.
Men jag märker att jag afägnar mig från sjelfva hufvudsaken.
När nu en olficer kommer till en skarpskytteförening, lör att pröfva dess heväringspligtige medlemmar, kan det ganska väl hända att en eller annan af dem blir improberad och då blir följden att dessa anse sig orättvist behandlade, och misstroende samt obehag komma alt uppstå mellan arméen och skarpskyttarne.
Vi måste alltid tänka att det gemensamma målet är fäderneslandets försvar, men hur kan detta mål vinnas, om, när arméen kallas under vapen, det icke finnes enighet mellan dess särskilta delar, ty det är endast enighet som ger styrka.
Visserligen afser den Kongl. Proposm något mera för dessa skarpskyttar, nemi. öfning, och det är den ersättning, som i K.
Mits förslag lemnäs för den lydnad och disciplin, beväringen skulle lå vid arméen.
Jag är ganska villig att erkänna att denna öfning är särdeles vigtig, men jag sätter den icke sä högt att jag för densamma vill beröfva arméen dess begrepp om ordning och lydnad.
Hvad särskildt skjutfärdighet beträflär, vet hvar och en att om man skjuter aldrig så väl på tafla, skjuter man derlöre icke säkert på fienden.
Vi lia under sisla kriget sett huru de Österrikiska jägarne icke kunde afhålla de Fransyska bajonetterna.
En af våra Den JO Juni. 567 militärskriftställare säger också derföre: »hvartill tjenar denna skjutlärdighet på lånat håll, när man skjuter horn i fiendens närvaro?»
En anmärkning mot det K.
Förslaget är att det framkommit på en tid, då en komilé just är sysselsatt med utredandet af alla lill landtförsvaret hörande frågor.
Af denna komités Betänk. synes att den fullkomligt uppskattat skarpskyttarnes värde, då den sagt sig vara beredd att föreslå en landlstorm, och att skarpskylteföreningarne skulle utgöra den sjelfskrifna stammen till en dylik.
Under sådana förhållanden anser jag att det hade varit önskvärdt att ingenting i denna fråga åtgjorts förr än lanellförsvars-komitéen framlagt sitt förslag i dess helhet.
Den löreg:de värde talaren har antydt att det vore nödvändigt att bifalla det K.
Förslaget, lör att dymedelst åstadkomma alt skarpskylterörelsen tog mera fart på landet och för att intressera allmogen för densamma.
Jag får då erinra Frih.
Stjernstedt om den proklamation till Svenska Allmogen, som nyligen blifvit aflåten utaf styrelsen för Stockholms skarpskytteförening, hvari Frilen sjelf är ordförande
Der säges: »De flesta af allmogens söner hafva såsom beväringsynglingar temligen noga genomgått öfningarne i sluten ordning och handgevärsexercis, på landsbygden torde således i allmänhet mindre tid behöfva användas till dessa öfningar».
Jag frågar, om det är konseqvent att Frilen, sorn i denna proklamation framhållit beväringsrnölena såsom den grund, på hvilken skarpskvtte-föreningarne skulle utbildas, på detta rum förordar skarpskyttarnes befrielse från beväringspligten.
Vi lia en armé, som till alla delar är förträfflig, men den lider af tvenne brister.
För det andra lia vi ingen landtstorm, och om vi äfven i nödens stund kunde uppbåda en landtstorm, finnes för densamma intet befäl och icke heller någon möjlighet att hastigt dana ett sådant.
Jag har ansett att skarpskytlarne inom sis; ega bästa ämnet till ett dylikt befäl, och derföre tänkt alt man skulle kunna ibland dem bilda det.
Stjernstedt har yttrat alt mitt förslag ganska väl kunde tillsammans med K.
M:ts genomföras under andra årets beväringsmöte ; men i detta yttrande ser jag att den värde Frihm icke rätt upplättat mitt förslag.
Oin en skarpskytt befrias från första årets möte, så kommer han ju till andra årets möte med samma skicklighet som en vanlig beväringskarl, och lian kan således icke hinna förvärfva någon större skicklighet än den öfriga beväringen.
Huru skulle då denna skarpskytt kunna användas som befäl.
Den enda möjligheten är att, enär han besitter en viss bildning, han under första mötet bildades dertill oell under det andra användes som beläl, och således de facto fick bevisa att han vore duglig t il befäl.
På dessa skäl får jag, lika med Gr. af Ugglas, anhålla om bifall till min reservation.
Alt den s. k. skarp skytte-idéen, hvilken är ett uttryck af hvarje menniskas skyldighet alt försvara sitt fädernesland, har en vacker uppgift och som jag hoppas äfven en vacker framtid, samt att den således bör understöd - 268 Den 20 Juni. jas, livar oell när sådant kan ske, derom lär icke vara något tvifvel; Irågan rör endast lämpligaste sältet alt bestämma ett sådant understöd eller uppmuntran.
K. M:t har föreslagit U.
Sl:r ett sätt att understödja skarpskylterörelsen, och den ledamot af det Högloft.
Ståndet, hvars reservation nu är föremål lör iifverläggningen, liar föreslagit ett annat.
Nu skall således afgöras hvilkendera It. o. Ad. anser vara det bästa.