Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ganska nyttigt, och mången gång har denna nytta blifvit praktiskt ådagalagd, att R. o. Ad. är talrikt församladt.
Just denna talrika församling har varit den, som gjort att vi kunnat motstå demokratiska påtryckningar, och som, då fara upstått för fäderneslandet, gifvit aristokratien styrka att rädda detsamma.
Likaledes har den värde talaren befarat, att om icke R. o. Ad. nu afstår från sin sjelfskrifvenhet, så skulle utifrån kunna npkomma en påtryckning, som måhända kunda blifva vida farligare än den som hittills ägt rum, emedan ingen utom detta Stånd vill erkänna sjelfskrifvenhetens giltighet.
Det må vara att ett sådant erkännande icke kan erhållas af dem; som icke ega samma rättigheter som vi, men deraf, att en rättighet icke erkännes af ett stort antal individer, lärer väl icke följa att den skall uphöra.
Likaledes har den värde talaren yttrat att R. o. Ad:s värdighet och anseende måste nprätthållas genom uplysning och dennas fortplantning
Den 15 Februari f. tu.
17 på våra barn.
Denna sats är fullkomligt riktig och sann ; men månne en garantie att den förverkligas mera hädanefter än hittills ligger uli det nya förslaget.
Ulaf (alarens ord skulle man kunna sluta lill en sådan öfvertygelse hos honom, och alt det således ej stöde serdeles väl lill med den uplysning, som f. n. finnes inom Adeln, ehuru jag är långt ifrån att tro, det talaren är af denna mening.
— Tvärtom instämmer han säkert med mig deruti, alt åtminstone de aldra flesta bland Ståndets ledamöter äro med hänsigt till både bildning och öfriga egenskaper, fullt qvalificerade att utöfva deras Riksdagsmanns-kall, och då häruti ligger ett tillräckligt bevis, alt R. o. Ad. icke underlåtit upfvlla, hvad den värde talaren i lörevande fall ansett nödigt för alt uprälthålla Ståndets värdighet och anseende, så synes mig att hvad som sålunda redan skett och otvifvelaktigt äfven kommer att framdeles ske, snarare utgör ett giltigt skäl mot än för sjelfskrifvenhetens afskatTande.
Vidare har den värde talaren yttrat att sjelfskrifvenhelen icke eges af ättemän.
Deruti har han så till vida rätt, sorn hufvudmannen, derest han personligen kommer tillstädes intar säte och stämma för ätten.
Men gör han icke det, så väljes ingen annan af ättens medlemmar, alt intaga hufvudmannens ställe, ulan dennes rätt utöfvas af den ättemän, som först till inträde pä Riddarhuset sig anmäler, eller om flere ättemän på en gång sig infinna, af den som står hufvudmannen närmast; hvilket måste bevisa, att sjelfskrifvenheten, ehuru vilkorligen, jemväl tillhör hvarje ättemän och sålunda utgör en af honom nu ägande politisk rättighet, som han genom förslagets antagande skulle förlora.
Slutligen har den värde Ledamoten uplrädt med ett slags poetiskt tal till dessa R. o.
Ad:s unga Ledamöter, hvilka skulle hafva fattat ovilja emot förslaget.
Rån har gifvit dem den rättvisan, att de här med upmärksamhet afhöra öfverläggningarne för att derigenom med erfarenheten till ledning i framtiden kunna höja sin röst vid öfverläggningarna, samt dymedelst verka på utgången af våra vigtigaste angelägenheter, men när den värde talaren på detta sätt berömt de unga medlemmarna af Adeln, så gifver han dem tillika den försäkran att de icke hafva några falska ledare uti de äldre personer af Ståndet, som förorda förslaget.
Man skulle af en sådan försäkran kunna sluta, det talaren anser för falska ledare oss äldre medlemmar af detta Stånd, hvilka i motsats till honom framställt förslaget såsom skadligt.
Att likväl detta hvarken varit eller någonsin kan blifva talarens mening, derom kan ej finnas mer än en öfvertygelse.
Jag påstår också med full tillförsigt ali någon falsk ledare vare sig på ena eller andra sidan icke finnes inom detta rum och om den skulle finnas, så har erfarenheten öfvertygat mig derom, att hvarken äldre eller yngre medlemmar af delta Stånd låta deraf sig vilseledas, utan deremot slä fasta i den öfvertygelse om det sanna och rätta, som så utmärkt detta hus, och det har vid voteringarne visat sig, att det varit det sunda förnuftet, de ädla tänkesätten och den sjelfsländiga öfvertygelsen, som städse bestämt beskaffenheten af den voteringssedel man afgifvit. 4 H. 2 Den 15 Februari f. m.
.Ing är lika med den värde talaren beredvillig till hvilken försakelse som helst, när det gäller fäderneslandets gagn och bästa, men jag är olik honom deruti, att jag icke vill upoffra en R. o. Ad. tillhörig rättighet, hvilken sedan sekler, visat sig vara af högsta vigt för samhället, och just derföre att jag anser R. o. Ad. genom sjelfskrifvenhelens upoffrande, komma att inom kort såsom Riksstånd försvinna, sä att den kanske inom ett tiotal af år alldeles uphör att deltaga i fäderneslandets angelägenheter, just derföre är det som jag på det högsta afstyrker ifrägavartde förslag.
Härefter anmäldes och emotlogs
Hr Stats-Rådet m. m.
Nils Fredrik Wallensteen, som å K.
M:s höga vägnar aflemnade en Dess nåd.
Fropos. till R.
S(:r, och sedermera på vänligt sätt utbeledsagades.
Då ett folk går att ombilda sin representation bör det ske med det djupa allvar, och den mogna eftertanke, som ett så vigtigt ämne kräfver.
Det bör då ej förhastadt bortkasta hvad det redan eger, innan något verkligt bättre är att sätta i stället.
Det må väl besinna, att gamla lagar och författningar, ehuru ofta tunga och efter nyare tiders fordringar bristXällige, dock genom vanans makt under tidernas längd, smugit sig lätt intill Statskroppens former och kunna ej utan smärta slitas derifrån, samt äro, för sin urgamla helgd, kära för folket, hvarigenom mången brist hos dem lättare förlätes än hos det, som nytt är.
Öfvergången till ett annat statsskick är således ieke någon lätt sak, som man barnsligt och obetänkt kan framkasta; det är den djupaste tanke, som långa tiders erfarenhet och stora nationella he•roers verksamhet kan alstra.
Lyckliga de länder uti hvilket dylika förändringar, utan allt för stora skakningar, kunna försiggå, men fä äro dessa.
Man har trott att genom det förslag, som nu discuteras, en fridfull öfvergång skulle vinnas.
Efter min tanke innehåller det vådor, hvilka snart nog framkallande anarki och uplösning, skulle visa sig vara för samhället af bedröfligare art, än de fel, vår gamla statsform eger.
En representation bör framgå, så att säga, utaf sig sjelf ur nationens gemensamma kraft, såsom ett uttryck utaf hvad densamma i alla sina mångfaldiga skiftningar har att erbjuda och behöfver, icke genom partistriders småsinnade resultater eller korporationsintressens egoistiska ensidighet.
De grundelementer, hvilka under samhällets fortgång utvecklat sig inom detsamma böra, icke allenast i sina materiella, utan i sina mest vackra intellektuella former der (å plats såsom verkande för det heias bästa; och ju mera concentrerad och uphöjd Statskroppens bild återspeglar sig i representationen, ju jemnare och helsosammare verkar densamma.
Visserligen är vårt nuvarande statsskick behäftadt med många brister; det är långsamt i sina rörelser och tungt i sina verkningar men det innehåller med alla sina fel dock en trygghet och säkerhet som gör alt man ej alltför lättsinnigt bör rubba dess gamla former.
Och hvad är det man nu vill bjuda i dess ställe?
Ett Den 15 Februari, f. m. 19 öfvergångsförslag, välvilligt, som jag vill tro, men hällande och ojemnt, tummadt och förvridet, som alla halfmessyrer.
Rian har vid dess skapande mera afselt jemkningen emellan dagens småaktiga strider och parliåsigtefnas barnsliga kif, än tillfredsställandet af de stora intressen, hvilka nu mera oafvisligen ropande på rättvisa, röra sig inom hvarje land och äfven inom vårt.
För alt smickra dagens olika opinioner har man lappat, så godt man förstått, till förmån för den ena här och den andra der, men under tiden glömt huru allt skulle passa tillhopa.
Också har inträffat, att de fördelar, man, vid första påseendet, i detsamipa tycker sig finna, snart uplösa sin skenbara nytta vid ett nogare skärskådande.
Oaktadt att samhällets olika intressen deruti synes hafva plats, är dock intet enda, vid nogare påseende, rätt representeradt ulan komma desamma att i verkligheten uttrycka något helt annat än hvad man synbart menat; och dymedelst upträder detta förslag med ett Janus ansigte, som, efter tidernas vexlingar, skulle kunna uttrycka högst olika fysiognomier.
Detta beslöjade enkammarsystem skulle sålunda, till föga båtnad för landet, allt efter omständigheterna, kunna vara till sin karakter och sina verkningar ömsom aristokratiskt, byråkratiskt och demokratiskt.
Det har hvarken säkerhet eller rättvisa lill sin grund och kan och hör ej blifva antaget.
Om man tänker sig ett folk verkligt väl och rättvist representeradt, så måste man på samma gång länka sig detta folks alla cnskildta intressen och grundelementer uttryckta i representationen.
Rled garanlie för en värdig måttstock på hvad han vet, är eller har, bör individen deruti, på ett eller annat sätt, hafva sin del och sålunda samhällets medlemmar, så att säga, sammangjutas i eli gemensamt bemödande för Statens väl.
Medborgarrätten borde sålunda utveckla medborgarvärdet, och den rätta lagbundna friheten blifva såväl förstådd som älskad af nationen såsom ett verk af dess egen kraft.
Dock denna idealiska form för en Statskropp är svår, ja, kanske omöjlig, att rått upnå.
Men bör man det oaktadt ej sträfva ditåt?
Rlånga fjät få vi vandra på erfarenheternas och motgångarnes svåra väg, innan vi komma närmare detta mål, så önskvärdt, men dock så fjerran från våra blickar.
En gång troende mig vara det nära, omfattade jag med öppen och liflig värme ett förslag i denna väg, utgånget ifrån den höjd, som beherrska!- vårt samhälle, och då framkalladt af en stormig tids fordringar och, som man trodde, nödvändigt.
Andra och oförmodade resullaler har tiden sedan dess burit i sitt sköte, tänkesätten och behofven hafva förändrat sig till följe deraf, och längre aflägset än förr står jag nu ifrån det mål jag sökte.
Att vid den reaktion, som nu upstått, vilja önska detsamma som förr vore ej rätt, ej nyttigt, men att antaga hvilket förslag som heldst, som för det, vid det närvarande uttröttade, sinnet erbjöd någon förändring, vore ännu mindre förlåtligt.
Långt ifrån alt tro, det ett förslag, som detta skulle blifva en lämplig öfvergång till något bestående bättre, an ser jag tvärtom, att det genom sin otillfredsställande inre halt blott skulle gifva anledning till i evighet uprepade ändringar.
Jag väntar o* 20 Den 15 Februari f. m. då heldre med tålamod på kommande dagar, hvilka torde en gång kunna föra något verkligt bättre med sig, och nöjer mig sålänge heldre med hvad nu finnes och hvilket jag i grunden känner, så väl till fel som förtjenster, än jag antager något nytt så sväfvande och obestämdt i sina löften, sorn det man nu erbjuder.
Då man går i detalj med granskningen af det nu hvilande förslaget till ombildning af representationen finner man, till sin förvåning, att Rikets första Stånd, utan att hafva blifvit borttaget, således med full mening att bibehållas, blifvit till den grad misshandladt, att .det, om detta förslag blir antaget, blir de facto uplöst, såsom Ständ betraktadt.
Bland deras 75 ledamöter har man inrymt plats för 15 ofrälse, hvilka skola vara eller hafva varit i Rikets tjenst.
Huru dessa 15 skola väljas har man icke ens satt i fråga.
Det torde då icke kunna anses otroligt utan fastmer vara antagligt, att dessa valda, såväl i stad, som på landet i de flesta fall, som en ingående fraction i en, af naturen konservativ klass, torde bestå af embetsman i tjenst och således af byråkratisk anda.
Ibland de andra tSO valda inom liela R. o. Ad. komma säkerligen, såvidt någon inflytelse ntöfvas af länens styresmän inom deras områden, större delen af de 24 Landshöfdtne att ingå.
Antar jag dertill, hvilket ju faller af sig sjelft, att ibland det återstående antalet af ledamöter inom delta Stånd ej få, lill följd af sin ställning i samhället, äro konservativt sinnade, så ser man ju lätt huru denna fjerdedel är sammansatt, och att den tillskapad med en konservativt byråkratisk öfvervigt skall blifva mindre sjelfständig än någonsin.
Och valen inom R. o. Ad., luiru skola de, med rättvisa mot detta Stånd, till hvilket man nu endast tillmätt J i utbyte mot j de förut egt, kunna bedrifvas?
Man har föreslagit, att de skulle försiggå distriktvis i afseende på de väljande, men alt de valbare skulle få tagas hvar som helst i landet.
Huru är det möjligt, all desse 60 Adelsmän, på detta sätt valde, skulle kunna komma att frambära något helt af landets önskningar, då de ju den ena Riksdagen torde blifva tagna från en del af riket oell den andra från en annan?
R. o. Ad:s nuvarande förnämsta och vackraste kraft, hvilken ligger i dess sammansättnings mångfald, deruti ingår det mest utsträckta intellektuella vetande tillika med praktiskt kännedom i alla grenar af rikets förvaltning och skiljaktiga yrken, hvarigenom detta Stånd blifvit försatt i tillfälle att, med en aldrig bristande sakkännedom verka för sitt lands väl, skulle ju då gå totalt förlorade!
Detta Stånd, decimeradt på delta sätt, skulle ju härigenom uplöst i sina grundvalar, de facto uphöra att vara lill, ty den flämtande låga, som på detta sorgliga sätt skulle tillkännage dess tillvaro uplyste ju blott en fraction af den rent aristokratiska principen, beröfvad den sanna lifskraft, som ännu gör att detta stånd stoll försvarar sin plats!
Må då Adeln tusende gånger heldre dö i fulla styrkan af sin ställning, offrande sitt lif på fäderneslandets altare och för evigt försvinna ur lagstiftande magiens häfder, än att långsamt förtvina i en strådöd, såsom denna. R. o. Ad:s sätt alt representera är långt ifrån klanderfritt, men det sätt, hvilket man här föreslagit, är dock vida särare.
Den 15 Februari f. m. 21 •Rikets andra Stånd har man, förunderligt nog, visat en skonsamhet och en medgörlighet, som ej vid de andras behandling kau spåras.
I detta Ständ ingå icke några andra elementer.
Det blifver, oblandadt, detsamma, oberäknadt några tillsatser af samma halt, som del hela.
Hvad är orsaken till delta?
Ligga några hemliga skäl till grunden härför?
Kunde man möjligen ej få det högvördiga Ståndet att ingå på någon ändring ulan en dylik concession?
Hvad man derutaf kan draga för slutsats, ej talar den åtminstone om oväld och rättvisa!
BorgareSt., hvilket äfven, för syns skuld, såsom Stånd står qvar, har man önskat gifva en i grunden annan utveckling, än det nu har, då man deruti inympat husegare i rikets städer.
Dessa, bestående af andre utaf rikets klasser, till stor del af embetsman och ståndspersoner bosatta i städerna skulle snart noga laga ut sin lätt och gifva åt detta Stånd en karakter helt olika emot den närvar:de, man har velat som det tydligen synes ingjuta i detta stånd en annan själ, och man har lyckats; ty detta Stånd blir äfven på delta sätt uplöst och kan lika litet, efter en dylik dem öfvergången behandling, som R. o. Ad., försvara sin plats som sådant.
Hvad som sedermera af denna fjerdedel skulle komma alt representeras, ej vore det de borgerliga yrkena.
Tydligen har man här velat göra en öfvergång till något nytt, som, helt och hållet, skulle ombilda denna representants-korporation; men hvarföre har man då, då man tyckes velat något annat, bibehållit ståndsformen som mask för sitt syftemål ?
Se här pä nytt ett bevis på alla öfvergångsförslags ständigt repeterade fel, lill följd af bristande grundprinciper!
Går jag nu slutligen öfver lill BondeSt., sä har man der, under namnet: ”allmoge”, förstått att inrymma, med samma rätt som hemmansegare, fideikommiss-innehafvare af 1 m:tal salt jord och alla andra, som ej på annat ställe fält rum, hvarigenom man ställt så slugt till, att della Stånd skulle komma att bli belt annat än ett Bondestånd.
Möjligt är alt bonden ännu under de första Riksdagarna skulle försvara sin rätt, men snart nog skulle denna fjerdedel omskrutna renhet blifva grumlad och helt andra eiemenler deruti komma att ingå, än hvad der nu finnes.
Jag älskar icke ståudsindelningen med alla dess partiella, ensidiga slräfvanden, som så lätt, genom egoismens lockande kraft, ledes på sidan om det allmännas bästa; men jag vill icke en öfvergång, hvilken, under sken af att behålla Stånden qvar, i grunden blott vill splittra desamma.
Hvarför icke då så gerna erkänna hvad man vill, låta Stånden falla och representationen framstå, grundad på klassval i friare och enklare former, då man nu ej vågar tänka sig något bättre.
Troligen hade följderna då ej blifvit värre än nu, men man hade haft tillfredsställelsen af all hafva utgått från rena och fasta principer, hvilka i sig sjelfva dock alltid gifvit något värde åt saken.
Dä jag nu sist visat alt de nio liondedelarna af nationen ej blifvit bättre behandlade än den öfriga delen af densamma i representanlsväg, så mäste jag ännu framdraga ett märkvärdigt factum, som ej är af ringa betydenhet.
Det så kallade ”femte Ståndet”, som hittintiils icke blifvit representeradt och hvilket man nu, så 22 Den 15 Februari f. m. godt man kunnat, velat insmyga i de andra Ståndens leder, har dock ej lill sitt antal fått inrymma en vigtig klass af jordbrukare, nemi. förmögnare possessionater ulan karakter och Kongl, fullmakt.
Della, Mine Hrr, är en klass inom samhället hvilken, år ifrån år, tillväxer och i kommande tider får stor inflytelse på folket.
Denna del af nationen är alldeles förbisedd; oaktadt jemkningen och medlingen har man ej fått plats för densamma.
Fordom ansåg man att menniskovärdel bestämdes genom titel och Kongl, fnllmagt och tyckes della representationsförslag med förkärlek vidhålla denna föråldrade satts.
Men tack vare nyare tiders friare åsigter! man tänker icke så mera nu.
Öfverallt i verlden och äfven i vårt land upväxa mån, hvilka i sin egen kraft och sjelfständiga verksamhet för allmänt väl söka sin enda ära.
Aro dessa sämst, skola dessa uteslutas?
Skulle detta förslag antagas, så har jag sagt, det R. o. Ad., de facto, blifver uplöst; men på eli sätt, som vore_ detsamma föga värdigt.
Detta Stånd, så ärorikt i vår historia har det förtjenst ett sådant slut?
Har man nu alldeles glömt hvad det varit för vårt land?
Minnes man ej mer huru mången gång det värnat riket för yttre våld och inre anarki, alt det med lika ädelhet och lika kraft stått emot påtryckningar, såväl af folkel, som dess konungar!
Vill man ej, då det så länge och så ofta med lif och blod offrat allt för nationen låta det få ett värdigare slut än så?
Må sjelfskrifvenhelen, denna sista attribut af denna stolta fractions brutna kraft gerna försvinna, då den snart nog, under en tidsriktning, som denna, bortskymd af den, nu mera fritt erkända personliga förtjensten, ej eger samma vigt som fordom, men må den afträda från skådebanan pä ett sätt, som förevigar minnet af hvad den varit och hur den upkommit, och som låter Svea Ridderskap dö lika värdigt som det lefvat.
— Jag yrkar afslag!
Posse, Gustaf Mauritz:
Det är icke för att yttra mig serdeles öfver detta förslag i sin helhet, sora jag begärt ordet.
Jag tror nemi. alt utgången deraf i de öfriga Stånden, åtminstone i somliga af dem är lemligen viss.
Del är således icke derföre jag begärt ordet; utan för att yttra något med afseende på R. o. Ad:s eget förhållande.
Ingen torde kunna neka att den tid, då Sveriges Adel stod på sin högsta glanspunkt var under Guslaf II Adolfs tid; men jag tror alt om ingen kan neka detta, så kan icke heller" någon påstå alt denna glans, denna dess ära berodde på dess makt, såsom Stånd.
Hundra år förut hade Christian Tyrann genom Stockholms blodbad så godt som tillintetgjort detta Stånd.
Kom så efter honom Konung Gustaf I.
Adeln repade sig visserligen något under honom; men han höll den dock inom sina gränsor.
Sedan kommo brödrastriderna, som slutade med Carl IX:s blodbad.
Sådana voro de tider hvilka föregingo den tid af ära, som utmärkte Svenska Adeln under Guslaf II Adolf.
Jag tror mig således kunna påslå, att denna utmärklhet hos R. o. Ad. icke berott på deras storhet såsom Stånd, utan derpå, att de varit representanter för duglig - Den 15 Februari f. m. 23 helens, krafteBS, intelligensens och den utmärkta personlighetens aristokrati.
Jag tror icke att någon annan väg finnes för R. o. Ad. ali beträda; men jag tror att denna väg finnes.
Många vägar kunna finnas för mensklig utmärkthet i alla blancher, såsom embetsman, såsom författare o. s. v., men jag tror att för R. o. Ad. ligger serdeles en öppen.
Vi veta alt i närvaride stund går ett rop inom vårt land på anlitande af alla de krafter, alla de resurser för landets förbättring, som våll land eger, med ett ord på vårt lands framåtskridande i alla vägar.
Alt ställa sig i spetsen för denna rörelse, oberoende af Ständ, det tror jag vara Svenska Adelns pligt och jag tror dem vara dertill upraanade af den ställning de ega.
Vi veta att Svenska Adeln eger en femtedel af Sveriges jord.
Vi vela att denna femtedel icke är spridd i parceller, utan är fördelad på niohundra fjorton personer.
Taxeringsvärdet på denna jord upgår till 75,000,000 R:dr b:ko, således circa 80,000 R:dr b:ko på hvarje individ af dem, som verkligen ega jord.
Nä väl, ligger icke häruti den kraftigaste upmaning för R. o. Ad. alt verkligen begripa denna sin plats, alt begagnande sig af sin ställning som stora jordbrukare söka verka genom sitt exempel och träda i spetsen för andra samt på grund af det förtroende, de derigenom få, erhålla en makt, som ingen skall afundas dem, utan som skall gillas af alla.
Nåväl, Mina Hrr, om man antager detta såsom sant, och jag tror alt här finnas många, som åro genomträngda af denna sanning, och om man på samma gång vill bibehålla Ståndsprincipen, hvad hade då varit naturligare än att göra detta Stånd till ett uttryck af detta intresse, Tolfte §:n i det hvilande förslaget säger att Svenska Adeln skall välja distriktvis inom sig riksdagsmän.
Nu lära oss de tabeller, som finnas i Riddarh. -kansliet alt af Sveriges Adel, som räknar 3,000 medlemmar, äro icke mer än 914 besutna.
Det ligger således i sakens natur att den obesulua Adeln, den Adel, sorn endast med sina namn och med sin verksamhet i öfrigt är fästad vid vår nations framåtskridande, att denna Adel, genom sitt öfvervägande antal kommer alt bestämma utseendet af detta Stånds representation.
Man luusagt att ett hinder derför ligger derutinnan alt valen skulle anställas distriklvis.
Jag kan icke upfatta delta hinder.
Vi känna alla att del finnes personer, som förmå att inlägga odödlige förtjenster genom kringspridande af vallistor och dylikt.
Det är ganska säkert, att sådana personer vid de ifrägavartde valen icke skulle saknas.
Om således en Adelsman, som vore af utmärkt anseende i sin trakt icke råkade all behaga det parti, lika godt hvilket, som möjligen i en framtid bemäktigade sig voteringsmachineriet, sä skulle följden blifva, atl denne Adelsman, endast derföre att han vore Adelsman, sattes ur tillfälle att representera sin hembygd, emedan han såsom Adelsman ej finge väljas i annat
Stånd; och att få representera sin hembygd är väl ändock det vackraste mål man kan eftersträfva.
Om man icke antager detta bevis, så ligger i fortsättningen i §:n .äfven ett bevis derpå, att man icke. haft lill syfte alt utbilda R. o. Ad. åt delta håll.
Der står nemi. alt ofrälse Ståndspersoner, som på grund af Kongl, fullmakt innehafva eller förut 24 Den )5 Februari f. m. innehaft tjenst å Rikets stat skola distriktvis inora sig välja Riksdagsmän.
Jag vet icke huru del är i andra trakter at Riket, men i min ort är det så, alt de största ofrälse jordägarne, som hafva största inflytandet i sin trakt, äro just de, som icke hafva varit embetsman. Aoledn:n dertill är ganska naturlig.
Det finnes ett ordspråk, som säger: ”1 kronans tjenst blir man salig, men icke rik” och jag tror just alt det är eli undantag om ibland våra förmögna ofrälse jordägare finnas personer, som varit embetsman.
Denna klass af ofrälse jordägare, som jag likväl anser vara en ibland de största och mäktigaste klasser i riket, den är således icke inrymd i R. o. Ad:s representation.
Dessa skäl anser jag vara af sådan vigt, all jag icke såsom Svensk Adelsman tror mig kunna bifalla förslaget.
Emot förslaget i allmänhet, har jag äfven den anmärknra att det är bygd! på Stånd.
Jag gillar icke denna princip, men skulle likväl äfven med denna grund hafva bifallit förslaget, om det varit skrifve! så, att jag i detsamma funnit tillfälle till utveckling åt ett annat håll, ty jag begär icke alt detta skall ske på en gång.
Då jag säger att jag icke gillar Ståndsprincipen, vill jag med några ord förklara an!edn:n dertill.