Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stis bepröfning hemställas, då det ämne min nuvar. motion vidrör, och mera annat af vigt, anglde samma coloni och dess förvaltning, jag kan hafva att andraga, kommer att intaga sin behöriga plats, — anhåller jag vördsarnligen att få samma motion, nu vid justeringen uppläst, för det närvar, återtaga. R. o. Ad. tillät Hr von Hauswolff att få återtaga sin motion.
Billigheten synes fordra, att hvar och en, som uppoffrat största och bästa delen af sin lefnad åt Statens tjenst, må, vid en annalkande ålderdom, då hans aftagande krafter icke äro för honom tillräckliga , hvarken att med drift och noggrannhet uppfylla tjenstens kraf, eller att på annat sätt bidraga lill sitt och sin familjs underhåll, äga att af Staten påräkna ett lämpligt och efter omständigheterna afpassadt understöd.
I allmänhet äro
Statens tjenstemän genom bestämda författningar försäkrade att icke, efter troget uppfyllda tjenstepligter, vid en framskriden ålderdom, lemnäs utan hjelp.
En de! tjenstemän, nemi. de vid Tullverket anställde, hvilka, i och försina tjenster anses vara mera än andra blottställda tili lif och helsa, äro, då de under tjenstens utöfning blifva på sådant sätt skadade, tillerkände enahanda pensionsrätt, sorn ifall de genom ålderdomssvaghet blifvit till tjenstens bestridande Den 4 Mars c. m. 63 oförmögne.
— Deremot finnes det en annan class af tjenstemän, nemi. de vid Rikets correct:s-inrättningar samt vid fångvården i allmänhet befattning ägande, hvilka, ehuru deras beställningar äro lika, om ej mera ansvarsfulla, än många andia embeten och tjenster, samt säkerligen förknippade med större vådor och äfventyr både för helsa oell lif, än de flesta civila befattningar, likväl äro helt och hållet beréfvade så val hoppet att, i likhet med andra tjenstemän, vid en framskriden ålderdom blifva öfverflyttade på allmänna indragningsstaten, som äfven från rättigheten att erhålla delaktighet uti civilstatens pensions-inrältning för tjenstemän samt deras enkor och barn.
— Då roan nu derjemte besinnar, att dessa tjenster äro af en högst ansvarsfull beskaffenhet, samt fordra en oaflåten uppmärksamhet och vaksamhet, trägen tillsyn och en punktlig noggrannhet -— omständigheter, hvilka verka ej mindre på kroppens, än på själens krafter och förmögenheter, tidigt undergräfva dem och sätta mången ur stånd att en längre tid innehafva dylika tjenster; att dessa just derföre fordra hos deras innehafvare ungdom och styrka , samt svårligen kunna till Statens båtnad bestridas, då en framskriden ålder i förening med utståndna mödor medtagit krafterna; samt att osäkerheten för hustru och barns framtida öde, derest en make eller far skulle falla ett offer för något nidingsdåd, afhållen mången eljest skicklig och användbar man alt ingå i tjenst vid dessa inrättningar: så skall det säkert ej kunna bestridas, att så väl rättvisan emot ifrågavar. tjenstemän, som äfven fördelen för Staten att få dessa befattningar ständigt besatte med fullt pålitliga och skickliga personer, bjuda att vidtaga ändamålsenliga åtgärder till betryggande af deras bergning och utkomst, äfven sedan ålderdom eller sjukdom gjort dem oförmögne att genom sin verksamhet lemna Staten ersättning för deras underhåll.
I anledn. häraf får jag nu vördsamt föreslå: 1:0 att de vid fångvården i Riket anställde tjenstemän måtte, i likhet med hvad genom K. Brefvet d. iSWov. 1836 redan är vordet tjenstemännen vid Tullverket i nåd. medgifvet, berättigas till pension: a) af hela ordinarie lönebeloppet, då de, i och för tjensten blifvit genom yttre våld eller andra olyckstillfälliglieter skadade till lemmar och helsa, samt dymedelst oförmögne till vidare tjenstgöring , samt då de, efter redlig och trogen tjenst i 3o år, hunnit öfver 6o års ålder; b) af i utaf lönebeloppet, då de antingen hunnit till 6o lefnadsår, men icke tjenat i 3o år, eller tjenat i 3o, men ej uppnått 6o år; c) af halfva lönebeloppet, då de före uppnådda 6o år tjenat i minst i5 år, eller vid en lägre ålder och efter kortare tjenstetid äro till tjenstgöring oförmögne,' men utmärkt sig genom skicklighet och pålitlighet; Den 4 Mars e. ra. 2:0 att ifrågnvar. tjenstemän mätte tillåtas att på enahanda sätt och under samma villkor, som andra civila tjenstemän, för sig sjelfva samt deras hustrur och barn blifva delägare uti Civilstatens pensions-inrättning.
Om denna motions remitterande till vederb.
Utsk. anhålles vördsamligen.
Hr Cederschjöld, Piobert Theophron, uppläste vidare följande:
Om det är en sanning, hvad man nu mera synes allmänt medgifva, att inga straff äro så ändamålsenliga att använda för militärståndets medlemmar, som ambitionsstraffen; så lärer det ej kunna bestridas, att prygelstraffet bör utur krigslagarna belt och hållet borttagas; ty att detta skulle kunna räknas till ambitionsstraffen, förmodar jag ingen vilja påstå.
Då jag nu tager mig friheten att föreslå prygelslralfets afskaffande inom hela svenska arme'en, mötes jag troligtvis af den invändning, att detta mitt förslag icke utgör föremål för R.
St:s, utan tillhör Konungens enskildla lagstiftningsrätt; och jag kan icke heller bestrida, att denna invändning äger sin riktighet.
Men det finnes dock ett skäl, som, efter min öfvertygelse, bör af R.
St. anses vara mer än tillräckligt vigtigt, för att hos K.
M. tillkännagifva deras und. önskan vara, att ifrågavar. straff måtte blifva afskaffadt.
Uti de för åren i836 och 183y 0111 fångvården i riket till K.
M. afgifna und. berättelser är det nemi. utredt och upplyst, att, af alla de å Rikets samtliga fästningar och arbetsinrättningar förvarade fångar af mankön, som för hvardera af dessa år uppgått till tretusende och några hundrade personer, nära en tredjedel, eller omkring 1,100, förut tillhört militärståndet.
— O111 man nu, för att icke vid fortsatt jemförelse begå någon orättvisa mot nämnde stånd, ifrån totalsumman af hela rikets manliga befolkning afdrager de omkring 533,000 individer, hvilka, enligt ta be 11— commissionens sednaste berättelse, år 1835 icke uppnått i5 års ålder, och således då ännu ej voro fullt lagligen competente att kunna uti fängelserna inrymmas; så kommer man, vid ytterligare forskning, till det märk liga, men ej glädjande resultat, att militärståndet, hvars medlemmar, afskedstagne inberäknade, ej utgöra Ttg:del af hela Rikets manliga befolkning öfver i5 års ålder, ensamt förser fängelserna med hälften så många innevånare, som alla de öfriga -iftdelarne, samt alt, i fall fängelserna blifvit i samma proportion anlitade äfven af dessa samhällsclasser, så skulle fångantalet uti förenämnde fängelser, i stället för tretusende och några hundrade, hafva uppgått till emellan 17 och 18,000 personer , Den 4 Mars e. m. 65 ner; hvaremot antalet af fångar, som förut tillhört militärståndet, så vida det ej tilltagit i större proportion än inom de öfriga samhällsclasserna, skulle, i stället för 1,100, hafva utgjort endast i5o personer, lill en årlig besparing för Staten af omkring 100,000 r:dr bteo, då hvarje fånges underhålls- och bevakuingskostnad beräknas till något öfver 100 r:dr.
Den af mig nu beskrifna disproportion emellan den effectiva militärstyrkan och fångar, som förut tillhört densamma, jemförelsevis tilj förhållandet emellan personer, tillhörande de öfriga samhällsclasserna och derifrån utgångne fångar, är af den eftertänkliga beskaffenhet, att den i högsta grad påkallar uppmärksamhet af lagstiftande makten, hvars pligt det torde vara, ej blott att stadga straff för öfverträdelse!' af lag, utan äfven att bereda rättelse uti de missförhållanden, från hvilka brotten leda sitt ursprung, samt såmedelst åstadkomma förminskning, ej mindre uti förbrytarnes antal, än uti Statens utgifter för deras underhåll.
Dä man besinnar, att medlemrnarue af militärståndet, vidamer än medborgarne af alla öfriga samhällselasser, vänjas vid ordning, punktlighet och noggrannhet uti alla sina förehafvanden, samt sällan eller aldrig undgå straff för något afsteg ifrån gällande disciplinarisk^ föreskrifter; så borde man med skäl kunna hoppas, att denna samhällsclass, vida mindre än någon annan , skulle befolka Rikets fängelser.
— Hvaruti bör då skälet sökas till det af mig nu uppgifna, helt och hållet motsatta resultat ?
Efter min åsigt återfinnes egentliga orsaken härtill utt användandet af det ändamålsvidriga prygelstraffet, såsom näpst för begångna fel emot ordning och disciplin.
Då fel äro oskiljaktiga ifrån menskliga naturen, synes det vara orimligt att vänta , det soldaten skulle kunna helt och hållet frigöra sig derifrån.
Men om det således äfven för soldaten är menskligt alt fela, så skall det säkert synas mången, snart sagdt, omenskligt, att härföre tilldela honom en nästan djurisk bestraffning.
För mig visar det sig åtminstone ovedersägligt, att den soldat, som, utan att hafva begått någon omoralisk eller verkligt brottslig handling, afstralfas med prygel, endast derföre, att han på ett eller annat sätt felat emot stadgad ordning, måste, så vida han ej redan blifvit beröfvad ali hederskänsla, anse sitt menniskovärde vara våldfördt, på samma gång, som han derjemte linner sig nedsatt i förmäns och kamraters omdöme.
Närmaste följderna häraf blifva håglöshet och liknöjdhet, hvarigenom åter omedelbarligen alstras förnyade fel och förseelser, som åter göra honom förfallen lill samma bestraffning, hvarefter han ifrån reg:tet utstrykes oell öfverlemnas till pionniercorpsen, derifrån han, ytterligare pryglad, efter ett eller annat års förlopp utsläppes i det fria samhället, annu målk H. 9 66 Den 4 Mars e. m.
Ilända obrottslig, men så invand vid corporella bestraffningar, att äfven de svåraste af denna art, som uti allmänna lagen bestämmas såsom påföljder för lagöfverträdelser, icke synas honom afskräckande.
Efter en sålunda anställd betraktelse af verkliga förhållandet', skall det säkert ej kunna synas någon underligt, om en redlig och laglydig krigsman, sedan han på detta sätt, efter några års förlopp, blifvit beröfvad all hederskänsla och menniskovärde, beträder brottets bana och slutar sin lefnad i ett fängelse.
Mig synes det åtminstone mer än underligt, om förhållandet någon gång icke blir sådant.
I fall den framställning, jag nu gjort, skulle anses vara grundad på sanna förhållandet, och om jag ej misstagit mig 0111 orsaken till de uppgifna, ej glädjande resultaten; så vågar jag hysa det hopp, att R.
St. skola finna samhällets väl fordra, att, på sätt jag nu vördsamt föreslår, hos R.
M. uttrycka den und. önskan , alt prygelstraffet mätte, till heder för nationen, helt och hållet afskaffas inom Svenska armeen, somt utbytas mot en lämpligare bestraffning.
— För den oförmodade, men likväl ej omöjliga händelse, att prygelstraffet skulle anses vara oumbärligt för den ordinarie soldaten, samt det således icke vore sanning, att ambitionsstraffen äro de lämpligaste för militärståndet, så får jag i sammanhang härmed vördsamt hemställa, att i laga ordning förklaras måtte, det prygel- och daggstrafif aldrig må användas emot beväringsmanskapet, samt att i lag uttryckligen stadgas måtte, hvilka straff må emot nämnde manskap tillämpas.
Vördsamt får jag anhålla, att denna min motion må blifva remitterad till LagUtsk., för att gemensamt med Besvärs- och Ekon.Utsk. behandla första delen deraf, såsom ett önskningsmål, men deremot ensamt handlägga motionens sednare del, såsom ett för båda Statsmakterna gemensamt lagstiftningsärende.
Väl hafva 1812 års
Ständer medgifvit, att deras söner och efterkommande, under fem år4 tid, skola såsom krigsmän stå till K.
M:s och Kronans tjenst, men nämnde Ständer hafva icke förgätit, att härvid göra det förbehåll, att dessa krigsmän ej må underkastas andra militäriska bestraffningar, än arrest, cassation och dödsstraff. — 1840 års Ständer må det tillkomma, att, till deras söners och efterkommandes säkerhet, bereda nödiga garantier mot möjlig öfverträdelse af delta förbehåll.
I utbyte mot prygelstraffet föreslår jag arrest uti mörkt rum med nedsatt kost för arrestanten; och får jag derjemte göra det tillägg till min motion, att, i fall prygelstraffet skulle anses ej kunna helt och hållet afskaffas för den ordinarie soldaten, likväl stadgas måtte, att prygelstraffet uti intet fall må användas förr, än flera gånger förnyade be - Den 4 Mars e. m. stralfningar nied mörk arrest visat sig ej verka till den felaktiges förbättring.
Jag skulle önska att vi voro komne derhän, att hvad motionären åsyftar, kunde sättas i verkställighet, i hvilket afseende åtgärder icke uteblifvit.
Hvad Hr Cederschjöld i detta fall ansett böra äga rum, så väl i afseende på verkliga soldaten, som beväringsmanskapet, är redan stadgadt genom 1812 års circulär.
Det är dock allmänt bekant, att svårigheter visat sig för verkställighet af berörde circulär, emedan man icke kan åstadkomma erforderliga arrester.
Jag anser mig böra anmärka på samma gång, som motionen remitteras till vederb. Utsk., att af nuvar.
Krigsstyrelse är befallning utgången till regtts-cheferne, att yttra sig deröfver, huruvida det är möjligt att åstadkomma arrestrum å ställen, som vederbör.
Uti garnisonerne ar det icke omöjligt att tillämpa stadgandet, som innehålles i nyssnämnde circulär af 1812.
Jag tror derföre, att Hr Cederschjöld, som handlägger juridiska ärenden inom Stockholms garnison, nogsamt måtte känna, hvad utrymme, som skulle erfordras för att bereda tillräckliga fängelser för detta behof.
Hvad beväringsmanskapet beträffar, så är det underkastadt samma straff, som den egentliga soldaten, från den stund det är uppbädadt till exercis; och det måste förblifva vid det förhållande,-sorn hittills ägt rum, örn man skall kunna vänta ordning i tjensten bland beväringsmanskapet.
I anleda, af det tillägg, jag gjorde vid min motion, alt om den icke kunde vinna- bifall i sin helhet, det måtte stadgas, att prygelstraffet icke mätte användas förr, än mörk arrest flera gånger, utan åsyftad verkan, blifvit försökt, har den siste talaren anmärkt,, att sådant redan funnes stadgadt i 1812 års circulär.
Uti 4 §:n af nämnde K. circulär stadgas nemi. att alla mindre fel och förseelser, som på ett eller annat sätt afvika ifrån ordning och reglementers föreskrift, skola bestraffas, första gången, med arrest, högst åtta dagar; andra gången med arrest i mörkt rum, högst åtta dagar, eller om tillfälle dertill icke gifves, med fängelse vid valten och bröd, högst sex dagar; samt tredje gången, innan således mörk arrest mer än en gång blifvit den felaktige såsom bestraffning ålagd, med högst tjugufem prygél.
— Då man nu vid fortsatt granskning af ifrågavar. circulär finner, att dess 8:de såsom påföljd för olofligt undanhållande från tjenstgöring, dryckenskap, eller sofvande på post m. fl. förseelser, uttryckligen medgifver prygelstraffets användande, älven 0111 den felåktige icke förut varit för någon förseelse tilltalad; så torde det för en och hvar synas uppenbart, att förgätenhet af författningens innehåll framkallat Hr af Dalströms påstående, del merauämnde K. circulär redan skulle 68 Den 4 Mars e. tn. innehålla den af mig nu alternativt föreslagna föreskrift derom, att prygelstraffet icke må tillämpas förr, änden mörka arresten flera gånger utan åsyftad verkan blifvit använd.
Det är mig nogsamt bekant, hvad 1812 års cireular innehåller.
Jag har kanske icke riktigt uttryckt mig, eller måhända icke blifvit rätt förstådd af motionären. livad påståendet, att beväringsmanskapet skall blifvit afstralfadt med prygel, angår, så tror jag icke, att något exempel derpå kan anföras, utan har beväringsmanskapet för sådana öfverträdelse!1, som motionären afsett, alltid blifvit strå liad t med arrest; men jag hemställer till motionären sjelf, om det är möjligt att tillämpa arrest under marschen.
Likväl har åtminstone vid det reg:te, jag tillhör, äfven under marschen prygelstraffet aldrig blifvit användt emot beväringen, utan straffet tor de förseelser, som under marschen blifvit begångna, alltid fördröjts, intill dess beväringen ankommit lill mötesplatsen, då fängelsestraff blifvit användt.
Hvad den siste värde talaren yttrat derom, att beväringsmanskap aldrig skall hafva blifvit afstralfadt med prygel , mätte endast hafva afseende på det reg:te, hvaröfver chefskapet är åt honom i nåd. anförtrodt, och de i samma trakt förlagde reg:ten.
Men då talaren för icke så länge sedan sjelf varit Stockholmsbo, så borde det icke vara honom obekant, att förhållandet i nämnde afseende härstädes ej alltid varit sådant. lii- Cederschjölds motion lades på bordet.
Hr von Rosen, Georg, uppläste följande tvänne motioner: (.
Nu gällande författning rörtde controllen för brännvinstillverkningen föreskrifver , att hvarje brännvinspanna skall, efter den tillåtna tillverkningstiden, förseglas.
Visligen har lagstiftaren härmed afsett att förekomma förbrytelser emot Jagen.
Jag medgifver, att det behöfves; men jag tror af den erfarenhet, jag redan vunnit , att sättet för denna försegling bör ändras, och lämpas efter de locala förhållanden, som Konungens Bef:h:de lättast kan bedömma.
Nu verkställes förseglingen af länsmännen.
Å vissa orter inom det län, som åt mig är öfverlåtet, kan ej länsmannen på nära 3 veckor eller i månad medhinna denna förrättning , helst han under denna tid ej kan uppskjuta andra vigtiga göromål, som ej uppskof tåla.
Långsamheten härrör på sina ställen, dels af iänsmansdistrictets vidd, brännvinspannornas mängd och synnerligast derföre, att numera begagnas nästan endast inmurade pannor med fasta bröst, hvarföre länsmannen är nödsakad inställa sig vid hvarje sådant bränneri.
Sedan nästan alla byar äro enskiflade, och de flesta gårdar i följe D c n 4 Mars c. m. deraf enstaka och ligga spridda, upptages härigenom mycken lid, och förseglingen måste derföre gå långsamt.
Förseglingen fördröjes, frestelserna stiga så väl att fortsätta en olaglig bränning, som att göra åtal emot oförseglade pannor.
Länsmännens knappa Innings vi 11 kor, äfven om dessa, som jag hoppas, blifva förbättrade, motsvara likväl ej den kostnad, som dessa resor förorsaka, då Staten ej gifvet' denna tjensteman någon ersättning derför.
Det är i anledn. häraf jag får föreslå, att antingen förseglingen må anförtros åt socknarna sjelfva, genom 2tne af dem bos Konungens Bef:h:de föreslagna bosatta och redliga män inom hvarje socken och sedermera af Konungens Bef:h:de dertill tillförordnade; eller ock, att något arfvode för hvarje panna, i proportion af dess rymd, må af bevillningen utgå och anordnas som kostnadsersättning för den länsman, som förseglingen förrättar, eller för den, som Konungens Bef’:h:de dertill särskildt förordnar, i de district, der länsman ej kan medhinna att nog skyndsamt göra det.
Kostnaden kan ej blifva stor, men den är billig, och ändamålet med förseglingen vinnes i betydande mån.
Det är derföre jag får föreslå denna här framställda förändring, oell anhåller vördsamligen, att detta mitt förslag må till Bevilln:s-Utsk. remitteras.
Q. Den, som har någon erfarenhet af de olägenheter , som de orter få vidkännas, som öfversvämmas med lumpsamlare, bör ej förneka, att det vore önskvärdt, om några förändringar kunna åstadkommas i sättet för pappersbruken att erhålla lump.
Jag skulle tro, att det finnes en möjlighet att vinna den ordning häruti, hvarigenom landsorterna blefvo befriade från denna landsplåga, utan att pappersbruken' derpå skulle förlora.
— Hufvudsaken är, att bruksidkaren skiljer sjelfva insamlingen i smätt från handeln i stort.
Insamlingen kunde ske disti ictvis och inom hvarje district borde bruksägaren hålla bosatte commissionärer, hvilka inköpte af samlare de lumpor, de kunna aflemna, hvarefter bruksägare ägde att ombesörja afhemtningen till bruket.
Denna ordning hindrade ingen täflan emellan alla de pappersbruk , som önska erhålla lump från de districter , der varan är tillgänglig.
De som ägde lumpor att afyttra, funno afsättningsstäilen , utan att hemsökas af dessa nu kringstrykande lumpsamlare, hvilka, under skvgd af deras lumpsamlarepass, äro pa landet så besvärliga, att man med skäl må önska blifva från deni befriade.
— Jag önskar näringsfrihet, mea jag önskar derjemte näringsordning.
Jag önskar, att allmän säkerhet må stadgas, ty utan den kan ingen näringsfrihet, inga näringar bestå.
Jag vågar derföre föreslå: 7° Den 4 Mars c. m. 1:0 att inga s. k. lurapsamlarepass få ntgifvas, vare sig af Konungens Bef:h:de, magistrater elleraf pappersbruksidkare; a:o att lumpsamlingen må få ske af i orten boendekanda välfrejdade personer, endast sa vidsträckt, att dessa personer ej behöfva pass.
Örn dessa antogos af socknarna sjelfva, som bäst kunna bedomina frejdén, och pappersbruksidkaren för öfrigt sjelf drog försorg om att erhålla inom vissa distrieter commissionärer, som upphandlade för deras räkning lump, kunde dylika lumpmagaziner allmänt lillkännagifvas, så alt hvar och en kände, hvar lumporna kunde afyttras.
Härefter hade bruksidkaren endast att ombesörja lumptransporten ifrån lumphandlaren till bruket.
Härigenom kunde den ordning vinnas, sorn åsyftas; och om någon ovana skulle i början försvåra lumphandeln, tror jag den snart hade en öfvergång, oell förändringen bereda en önskad frigörelse från de oordningar, som man fåfängt jafvar, och sorn nu i sanning äro en tryckande börda för de landsorter, som äga pappersbruk i granskapet.
Jag anhåller vördsamligen om remiss för detta mitt förslag tili vederb Utsk.
Innan jag går att framföra min motion om pensionsfond för landtmätare, anser jag mig böra nämna, att jag till densammas afgifvande blifvit föranledd deraf, att inom landtmäteristaten linnas 5J8 personer, som äro uteslutne från all delaktighet i Civilstatens pensionscassa, af det skäl, ätt de icke hafva någon lön på stat, och således icke kunna erlägga pensionsafgifter.
Det har således i mänga år varit ett bekymmersamt öfverläggningsämne, huru man skulle kunna bilda jen sådan fond.
Det har blifvit satt i fråga, alt hvar och en inom landtmäteristaten skulle dertill bidraga med 10 r:dr b:co årligen; men det skulle gå alltför långsamt att endast dymedelst kunna tillvägabringa en sådan.
Öfverdirectörs-ernbetet ansåg sig under loppet af förI. år böra ingå till K.
M. med én lind. anhållan om K M.s nåd. propus, till R.
St. om något årligt bidrag till bildande af ofvannämnda pensionsfond; men när detta ärende förekom i Statsrådsberedningen, blef det icke till pröfning upptaget, af det skal, att i det und. förslaget förekom den meningen, att den blifvande fonden borde, för besparings skull, förvaltas af Banken eller Riksg.Contoret; och som dessa begge verk stå under Ständernas omedelbara styrelse, ansågs förslaget mera direct tillhöra Ständernas afgörande.
Det är på denna grund, surr jag, i egenskap af Chef för landtmäteristaten, får i enskild vag öfverlemna till 11.
H. St. samma und. förslag jemte reglemente, som förut varit lill K. M. inlemnadt; Livar jemte- jag på det högsta anhåller, att delta ärende, såsom grundad! på billiga anspråk, måtte D e n 4 M ars c. ra. 7* så väl af R. o. Ad. som af dé öfriga Stånden tagas i öfvervägande och behjertas.
Hr af Forsell uppläste derefter följande:
Land lina ten personalen utgöres för närvar, af io tjenstemän vid Landlmäterieontoret, 24 förste och 9.4 andre landtmätare, hvilka alla åtnjuta lön å stat, och derjemte äro delägare i Civilstatens pensionscassa; af 200 commissionslandtmätare, hvilket antal icke får öfverskridas, utan lön och delaktighet i ofvannämnde inrättning, men som åtnjuta en tjenstemän i allmänhet medgifven förmån, att, efter uppnådde G) Ar, ä Rikets allmänna Indragningsstat kunna erhålla en årlig pension, svarande mot beloppet af andre landtmätarelönen på stat, äfvensom deras enkor och barn kunna erhålla de ringa understöd Civilstatens allmänna enke- och pupillfond i 7: de classen medgifver; samt af ett obestämdt antal vice commissionslandtmätare och medhjelpare, hvilka hvarken för sig, då de blifva otjenstbare eller för efterlemnade enkor och barn kunna påräkna något understöd af Staten eller af pensionsinrättning.
Vice commissionslandtmätarnes antal, -— afvittringslandtinätarne deruti inbegripne, hvilka, ehuru några deribland åtnjuta årligt arfvode, höra till denna dass, — utgör för närvar.
151 , samt medhjelparnes 187 , tillsammansmed 200 commissionslandtmätare 538 personer, landtmäterielever icke deribland inberäknade.