Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni vet kanske redan den stora nyheten, som Monsieur de Châtillon — han gjorde en rörelse med handen hänemot herrn i hårpungen, hvilken reste sig upp och bugade stelt — och jag har till er?
Edmée gjorde en djup, gammaldags reverens för de båda herrarne.
— Till mig? sade hon småleende.
Den nyheten är väl till oss alla.
Freden, icke sant, min fader?
— Ack, ja visst — freden!
Ja, jag vet, ni har redan hört från Montfaucon, att ändtligen det för oss alla lika vigtiga hänsynet till fäderneslandet — hans stämma blef plötsligt salfvelsefull — har fått bugt med våra tappra vänner här i Vendée.
För några dagar sedan undertecknade vi den med general Hédouville, och nu har Monsieur de Châtillon också gjort mig den glädjen att gifva med sig.
Mina damer — han vände sig till Mademoiselle de Rocroyes och de andra — jag ber er vara öfvertygade om, att jag djupt sympatiserar med den ädla troheten mot en olycklig furste, men vår heliga kyrkas sak är dock för ögonblicket den vigtigaste af alla, och för att kunna uträtta något för den, hvartill jag hoppas, att tiden nu ändtligen är mogen, behöfva vi först och främst fred — fred med våra landsmän och bröder, våra så sorgligt villfarande bröder.
Han höjde ögonen uppemot taket.
Inte sant, mina vänner — själarnes frälsning går framför allt?
Damerna suckade, och ett par af dem gjorde korsets tecken.
— Nej, min dotter, återtog abbéen så plötsligt med naturlig, munter stämma, det är nu icke bara det.
Vi ha flera nyheter.
Edmée skakade på hufvudet och skrattade.
Abbéens liflighet satte henne i godt humör.
— Mademoiselle de Rocroyes, Madame de Beaurollier, han vände sig med en bugning till de gamla damerna, önskar ni, att jag säger henne det?
— Men jag står ju som på nålar, herr abbé, ropade Edmée.
Är det verkligen en nyhet, som angår mig?
Abbéen lyfte handen och gjorde en effektpaus, så utbrast han plötsligt:
— Monsieur de Châtillon och jag resa i morgon till Paris för att i anledning af freden tala med Förste Konsuln.
Er tant, Mademoiselle Edmée, önskar, att vi taga er med.
— Mig?
— I morgon?
Men, moster, hon vände sig häftigt till Mademoiselle de Rocroyes.
Jag är ju icke färdig till att resa någonstädes, jag har ju icke engång en klädning att ha på mig.
Hur kan jag väl?...
Förvirrad, betagen, med strålande ögon, såg hon från den ena till den andra.
Blotta tanken om att slippa ut från detta dystra chouanslott, kom hennes unga hjerta att klappa.
— Vi ha tänkt på allt, Edmée, nickade Mademoiselle de Rocroyes värdigt och långsamt.
Jeanot och Valentine skola följa dig, och bättre ressällskap än abbéen och vår ridderlige vän, Monsieur de Châtillon — hon gjorde en högtidlig böjning hänemot honom — kan du ikke få.
Du vet, det är af vigt, tillade hon med eftertryck, att du snart kommer till Paris.
Madame de Châteauneuf väntar dig säkert.
Edmée rodnade och rynkade lätt ögonbrynen.
Madame de Châteauneuf var hennes faders syster, och det hade ända sedan hennes barndom varit ett stående aftal mellan familjerna, att hon, då tiden kom, skulle förmälas med sin kusin, Louis de Châteauneuf.
Som barn hade de varit mycket tillsammans — han var förresten en sex à sju år äldre än hon — men sedan kom revolutionen, och hon hade hvarken sett honom eller fastern på tio år.
Det förödmjukade henne, att hennes vänner nu vid första lägenhet, som erbjöd sig, ville skicka henne ifrån sig och strax kasta henne i armarne på denne barndomsbrudgum, som kanske icke ens egnade henne en tanke längre.
Och hon skulle komma dit utblottad på allt, utan någon annan förmögenhet än anspråken på ett par konfiskerade gods, som det var mer än otroligt, att hon någonsin skulle återfå.
Icke ens en anständig resdrägt hade hon att visa sig i för sina slägtingar.
— Men, moster, sade hon dröjande, hur skall jag väl kunna komma till Paris?
— Åh, bara den provinsielt vördnadsfulla ton, hvarmed hon uttalade namnet på denna märkliga stad!
Jag har ju inga pengar, inga kläder ens ...
— Prat, Edmée! afbröt den gamla henne skarpt.
Vi har då ännu ett par diamanter i gömmorna, vet jag.
När du blott kommer till Paris, får du igen dina gods, det har abbéen sagt.
Abbéen såg litet generad ut, men sade ingenting.
— Paris! fortfor den gamla damen hånfullt efter en litet tryckt paus.
Som om icke du — en flicka af stånd (une fille de grande qualité) — vore god nog att uppträda i Paris, som du nu går och står.
Den rackarhålan!
De slynglarne!
De tjufvarne och kungamördarne!
Tror du, att de, som sjelfva göra sig till af att gå utan byxor, fordrar någon paryr af en kvinna?
— Förlåt, Madame, skrek abbéen in i hennes öra.
Nu råder der tvärtom stor lyx i Paris.
Den gamla fröken såg vredt på honom med obeskrifligt förakt.
Ja, väl vet jag, att de ha stulit bättre folks saker och nu klutar ut sig som gudar och gudinnor i stället för att gå med panier och puder som kristna menniskor.
Men ni vill väl aldrig inbilla mig, att er lille korsikanske slagskämpe, som ni talar så vackert om, är i stånd till att bilda en societet, om han än förmått att lappa ihop ett dussin republiker?
Nej, hon skakade energiskt på hufvudet — något sällskapslif, som det kan vara frågan om, att en dam med min systerdotters rang kan deltaga i, blir der icke i Paris, förrän Hans Majestät kommer tillbaka.
Till den tiden får hon sitta hos sin faster innanför låsta luckor.
Det gör naturligtvis allt bättre folk, afgjorde hon kategoriskt.
Hennes systerdotter suckade.
Utsigten att komma innanför de låsta luckorna tilltalade henne icke, trots all rojalistisk renlärighet.
Den gamla Madame de Beaurollier tog nu till ordet.
Hon riste på hufvudet, när hon talade, så att der stod en sky af puder utifrån peruken.
— Men, käre abbé, är det då icke oförsigtigt att skicka vår lilla flicka till detta Sodom?
Tänk, jag har hört, att en grefvinna af det gamla hofvet, med ett fullständigt respektabelt namn, har gift sig med sin lakej — tänk er, gift sig!
Der ligger galenskap i luften derinne, och det smittar.
Åh, Gud, man har ju sett folk af den högsta börd bli som förvandlade.
Tänk blott på den förste prinsen af blodet — sjelfva hertigen af Orléans!
Och den lille hertigen af Chartres! — Gud och hvar man vet, att han har tjenat under den trefärgade fanan.
Det smittar, säger jag er — det smittar!
— Åh, gudmor, ropade Edmée indignerad, ni är då väl icke rädd för, att jag skall gifta mig med Jeanot!
Och hon brast ut i ett frankt, barnsligt klingande skratt.
De andra kunde icke låta bli att också draga på munnen.
Madame de Beaurollier rätade på sig och såg hvasst från den ena till den andra.
— Ja, ja, min söta — värre har man hört!
Sedan 93 kan aldrig något förvåna mig.
Der låg i hennes stämma och uttryck en så hopplöst trist öfvertygelse, att den med ens gjorde slut på all munterhet.
— Vi skall nog passa på Mademoiselle de La Feuillade, bröt abbé Bernier pausen med sin välvilliga, glädtiga stämma.
Hon har ju till att börja med både mig och Monsieur de Châtillon, för att icke tala om Madame de Châteauneuf och den unge grefven.
Eller hur — Mademoiselle?
Edmée svarade icke; hon hörde honom knapt.
Hon satt med handen under kinden, och med ett par frånvarande, leende och strålande, fuktiga ögon såg hon ut framför sig.
Hon var så vacker, som hon satt der, med den rena, barnsligt mjuka profilen, den bleka, men rosenaktigt friska hyn mot det broncegyllne håret, och ögonen — de stora, skiftande, gråbruna ögonen — orörligt uppspärrade under täta, strållikt utstående ögonfransar.
Den yngsta af de gamla fröknarne de Kergoran kom till att sucka, en smula afundsjukt, när hon såg på henne, och abbéen tog sig betänksamt en pris.
Han visste kanske mera om Paris — Barras’ och Madame Talliens Paris — än han funnit för godt att berätta Mademoiselle de Rocroyes.
Nästa morgon tidigt, så tidigt, att månen ännu stod högt på den vintriga himlen, och tjenarne vid lyktor surrade fast packningen på den gamla karossen, begåfvo de sig åstad.
På trappan stodo de fyra gamla damerna huttrande i sina urringade klädningar, och allesammans ordnade och kommenderade de, i det de med brutna, tårfylda stämmor langade ampra benämningar och skällsord till tjenstfolket, som, utan att låta sig bekomma, långsamt och betänksamt skötte hvad de skulle.
Monsieur de Châtillon, mörk som en broncestaty, höll redan på sin häst vid vagnsdörren, och abbéen och Valentine — med ett kolossalt knyte, som hon icke på vilkor kunde öfvertalas att lemna ifrån sig, tätt tryckt i famnen — sutto redan i den gamla berlinaren, men Mademoiselle de La
Feuillade stod ännu gråtande på trappan med armarne om sin gudmoders hals och hörde på hennes sista naiva och pedantiska förmaningar.
Hon hade hållit sig tappert ända tills nu; ja, hon hade varit nästan vild af glädje, medan hon i natt plockade fram sina saker och hjelpte pigan att packa, men nu — nu kom plötsligt skilsmessans tragiska allvar öfver henne (och i dessa tider voro alla skilsmessor tragiska!)
Hon grät högt och okonstladt.
— Bed Maria för mig, allesammans! hon sträckte sina händer ut till de begge fröknarne de Kergoran.
Om freden ännu varar till sommaren, skall jag be Madame de Châteauneuf följa mig hit.
Damerna gräto allesammans, snyftade, snöto sig och ropade högt.
Abbéen frös om fötterna och började stampa inne i vagnen, Jeanot gned sina ögon uppe på bocken och vaggade snyftande fram och tillbaka, så att hårpungen svängde; det oroliga, hoppande ljuset från lyktorna skrämde hästarne, som skrapade med hofvarne mot den frusna marken och vrenskades.
Blott Monsieur de Châtillon höll orörlig och tålig på sin höga häst vid den ena vagnsdörren.
Ändtligen kom Edmée i karossen.
Hon höll näsduken för ögonen och föll storgråtande med hufvudet mot Valentines knä, medan de raskt körde från gården.
Hon hörde, hur det dånade öfver vindbron.
— Valentine, käraste lilla Valentine!
Hon kröp ihop vid den robusta pigans bröst.
Abbéen sade ingenting.
Han böjde sig ut genom vagnsfönstret och viftade med handen en helsning till de fyra damerna på trappan.
I ljuset af de svingande lyktorna sågo de vagnen med Edmée försvinna.
«La France avait plus besoin de moi, que moi d’elle!»
Mot de Napoléon.
Nära fjorton dagar varade resan på de eländiga vägarne, som nu på vintern voro i sitt värsta tillstånd; på mångfaldiga ställen måste de stiga ur och gå långa sträckor.
När Edmée blef för trött af att sitta stilla i vagnen, fick hon ibland sätta sig på sadelknappen hos Monsieur de Châtillon och rida ett stycke, eller han gick vid sidan af och ledde hästen i betslet, när vägen var för svår.
På värdshusen, der de togo in, träffade de alltsomoftast ihop med afdelningar rekryter, som skulle till Paris och sedan afgå till härarne i Ligurien och vid Rhen, eller med
Republikens trupper, som nu började dragas ifrån Vendée.
Engång hade de sällskap med en sådan afdelning flera mil; kaptenen var en af dem, med hvilka abbéen underhandlat i och för freden i Montfaucon.
Han visade sig ytterst galant mot den vackra Mademoiselle de La Feuillade, som å sin sida ej kunde låta bli att finna nöje i att tala med honom.
Det var ju den förste verklige representant för det nya Frankrike hon råkade på — hon, som så länge blott talat med Republikens hånande fiender; den förste, hvilken med oblandad beundran och entusiasm talade om Förste Konsuln och hvad han uträttat i dessa månader efter Brumaire.
Kapten Ollivier var en moderat republikan och ganska bildad man, hvilken som helt ung soldat tjenat under Kellermann i Flandern, derefter deltagit i det italienska fälttåget år IV och varit med vid Mantua mot Wurmser.
Edmée ansåg det för under sin värdighet att förhöra sig med honom angående general och Madame Bonaparte — hvilken han berättade, att han sett i Brescia — men hon gjorde honom dock några likgiltiga och försigtiga frågor, som han entusiastiskt besvarade.
Denna enformiga entusiasm, hvilken hon antog måste vara påbjuden eller framkonstlad, tröttade slutligen Edmée till den grad, att hon till och med började föredraga Monsieur de Châtillons kalla och trista fåmälthet.
Emellertid hade hennes samtal med kaptenen dock åstadkommit ett visst nyfiket intresse för Förste Konsuln och hans omgifning, detta nya Paris, om hvilket ingen på les Fougères anade något.
Ändtligen, sent en afton, rullade vagnen in på Paris’ gator.
Edmée var så trött, att hon knapt hade något intresse deraf — hon halfsof med hufvudet mot Valentines axel.
Denna långa resa i köld og fuktighet med tvungna uppehåll på obekväma gästgifvaregårdar, hvilkas förråder blifvit uttömda af förbimarscherande soldater, så att der knapt kunde uppdrifvas en måltid mat till fredliga resande, hade nästan uttömt hennes annars ganska goda krafter.
Allt detta nya i förhållanden, menniskor och meningar, som öfverallt mötte henne och oblygt välte sig in på henne, tröttade og irriterade henne också i hög grad.
Bara en sådan småsak som de långa räkningarne med värdinnan och postiljonen, hvilka alltid med småaktig omständlighet skulle afgöras i assignater, med tusentals francs åt gången, var henne emot.
Det upprörde henne att öfverallt höra soldaterna skråla «Marseillaisen» och till och med «Ça ira», hvilka hon lärt sig att afsky som hymner till djefvulen, att behandlas med den affekterade, näsvisa oförskämdhet «patrioterna» ännu ansågo för sin pligt att visa en cidevant noble, en «från Vendée»; att i värdhusstugorna, der hon och Valentine, med de ömma fötterna insvepta i för tillfället lånade täcken och filtar, sutto vid elden och värmde sig, medan hästarne ombyttes, vara tvungen att höra på alla möjliga råheter och okvädinsord mot Bourbonerna och emigranterna.
Hon lärde sig nästan att afsky Förste Konsuln, som abbé
Bernier dock alltid talade så vackert om, blott emedan alla dessa menniskor höjde honom till skyarne.
Landet var förfärligt, men städerna, de reste igenom, gjorde ett nästan ännu sorgligare intryck på henne.
På les Fougères, om de också emellanåt varit utblottade på allt, de hade åtminstone varit ensamma, ej känt den skammen att hvart ögonblick trampas på tårna af pöbeln.
Men här, i dessa af revolutionen härjade städer — Angers till exempel!
Öfverallt papper uppklistradt på murarne, annoncer om egendomsförsäljning, gamla upprop och dekreter från Konventet och Direktoriet — hon kunde ej undgå att i förbifarten flyktigt läsa de svulstiga, patriotiska fraserna, tryckta med tumslånga bokstäfver; i de smutsiga klädstånden, helt ut på gatan, nästan ut i den af allsköns orenlighet och smörja fylda rännstenen, en oblyg och skadeglad exposition af från de gamla adelsgårdarne bortförda möbler och konstsaker: stolt leende markisinneporträtter i Diana- eller Auroradrägt, målade af Nattier, upphängda på en krokig spik utanför en källarhals, ovärderliga Sèvresvaser, som prydt en hertigs kaminfris, uppstälda i den skräpiga fönsterkarmen, gamla spetsgarnityrer, hvilka kanske tillhört en prinsessa af blodet, dinglade nu sönderrifna mellan trasorna, som garnerade muren.
Och öfver alltsammans som patriotisk och tillfyllestgörande förklaring: en röd mössa!
Edmée vände sig bort med vämjelse; hon önskade blott, att de snart skulle komma ut på landsvägen igen — den öde, morasaktiga landsvägen, som i sin tröstlösa enformighet strök förbi ouppodlade fält, nedhuggna skogar, och förfallna, halft nedrifna eller brända gårdar.
De tre resandena talade icke mycket om hvad de sågo, men ibland hörde Edmée en resignerad suck från abbéen eller en otålig ed från Monsieur de Châtillon.
Det hade så länge varit farligt att säga hvad man tänkte — till och med bland vänner — att man nästan hade vänjt sig af dermed.
Nu voro de i Paris.
Edmée orkade icke se ut; blott märkte hon, att en gata de kommo igenom var bälgmörk — de andra voro förresten också högst sparsamt belysta — folket hade tagit lyktorna bort.
Hon var dödstrött och sof nästan, när kusken ändtligen höll utanför Madame de Châteauneufs hus i Rue du Bac, nära floden, Faubourg de St.
Yrvaken kom hon ur vagnen och in på en rymlig, fyrkantig gård, der en stor, monumental fontän — hvit i månskenet — var det första, som tilldrog sig hennes uppmärksamhet.
En man med lykta kom ut från den breda hufvudbygningen.
Abbéen bjöd henne handen — Monsieur de Châtillon hade de redan sagt farväl till — och de gingo in.
Edmée kände i detta ögonblick föga eller ingen spänning vid tanken att återse sina slägtingar, sin blifvande man.
Öfverväldigad af trötthet och sömnlust följde hon långsamt vid abbéens hand tjenaren, som med släpande steg och lyktan i handen gick framför dem.
Först då hon hörde lakejen vid ingången till salongen nämna deras namn, rätade hon ovilkorligt på sig.
Det var ett stort, fyrkantigt gemak de blefvo införda i — blott medelmåttigt upplyst af ett par mångarmade lampetter på hvar sin sida om kaminspegeln, omspända med gaze för att förmildra ljuset.
En äldre dam, som höll på att nysta en garndocka från en ung flickas händer, reste sig med ett lätt utrop vid ljudet af deras namn och kom strax emot dem.
Edmée kände icke igen henne, men förstod, att detta måste vara hennes faster, och med en känsla af att ändtligen ha funnit ett hem, kastade hon sig i hennes utbredda armar.
— Min kära Edmée!...
Vi väntade dig icke så snart.
Louis, helsa på din kusin ...
En ung, mörk herre, som hade stått och läst ett litet tidningsblad borta vid kaminen, närmade sig nu.
Edmée kände sig plötsligt gripen af en plågsam förlägenhet — hvar bristfällighet i hennes drägt, i hennes af resan angripna utseende blef med ens så outhärdligt medveten.
Med en tillkämpad, tvungen värdighet, som i grunden var blygsel, helsade hon kallt och afmätt sin kusin.
Den unga flickan, som hållit garndockan, reste sig nu och gjorde en kort, behagfull helsning.
Madame de Châteauneuf drog henne till sig och lade hennes hand i Edmées:
— Här ser du din blifvande väninna:
Mademoiselle Laure de Permon.
Loulou — du, som alltid är så söt och förståndig, hjelp du Edmée tillrätta, medan jag helsar på vår käre abbé.
Madame de Châteauneuf var kruserlig och gammaldags artig i sitt sätt.
Hon talade med en studeradt mild, litet likgiltig stämma, som passade väl till hennes spensliga, ännu eleganta figur och behagliga, blonda ansigte.
Det var hennes stolthet, att hon i sin ungdom påstods ha haft tycke med prinsessan af Lamballe, och hon fortfor ännu att accentuera det genom en starkt pudrad, lockig Marie-Antoinettefrisyr, som i valkar stod ut bakom öronen.
Nu var hennes ansigte gammalt och fåradt af dessa tio års ångest och bekymmer, men hon bibehöll, trots allt — i sitt leende, i sitt förbindliga tilltal, i sin naturliga och förnäma hållning — det älskvärda och förfinade behag, som kännetecknade det gamla hofvets damer.
Hennes son var en adelsman af den förnäma och otillgängliga typ, som revolutionen, långt ifrån att böja, snarare hade gjort trotsigare.
Medan hans moder i Frankrike genomkämpade dessa års pröfningar och förtviflan, hade han redan som yngling följt emigranterna och uppfostrats i England hos sin fars familj.
Först för kort tid sedan var han återkommen, och tack vare sin moders slughet, vaksamhet och ihärdighet, fann han sig, till skilnad från öfriga emigranter, i så godt som okvald besittning af sin familjs egendom.
Louis de Châteauneuf gaf, strax man såg honom, i allmänhet ett högmodigt och satiriskt intryck, men der var i hans väsen en så nobel lojalitet, en så rättrådig fasthet, att man snart glömde det.
Till skilnad från den tidens rojalister var han redan tidigt fullständigt utan illusioner angående en restauration, och då han insåg, att der ej var något hopp om att tjena Bourbonerna, hade han tagit sitt parti att tjena Frankrike, och redan genom den förre biskopen af Autun — moderns trofaste vän och rådgifvare under dessa sista års faror — som diplomat stält sig till den nuvarande regeringens tjenst.
Der var så få män af hans kast och namn, som ännu kunnat besluta sig för ett sådant steg, att han i högsta grad vunnit regeringens erkännande.
Hans mor var icke heller någon ultrarojalist; under dessa tio års omhvälfningar, som hon sett på nära håll alla, hade hon småningom blifvit nästan absolut likgiltig för allt annat än att skaffa sin son och sig sjelf en betryggad ställning.
När hon tänkte på Bourbonerna, var det med en viss vemodig sympati, så som något, hvilket hörde med till hennes ungdoms glans och nöjen, men som det lika litet tjenade till att tänka på att få igen.
Tjenaren kom in med té, hvartill serverades något kall pastej, fågel och konfityrer.
Edmée fann sig väl i det varma, bekväma rummet, omgifven af sin fasters och lilla Laurettes smekande uppmärksamhet.
Hennes misstänksamma provinsstolthet kände sig ej ens längre sårad genom jämförelsen mellan hennes antidiluvianska, illa medfarna resdrägt och Mademoiselle Permons grekiska musslinstunika med guldbältet.
Hon lät abbéen svara på alla spörsmål, som stäldes till dem om resan och om tillståndet i Vendée; till slut föll hon i sömn i stolen, der hon satt.
När Edmée vaknade nästa morgon, sken solen in i sängen till henne.
Hon sprang upp på sina bara fötter och bort till fönstret.
Der låg Paris!
Gråblå och tjock, med lösa isstycken vid brädderna flöt Seinen på begge sidor om bron, och der — på andra stranden, midtemot — såg hon stora slottsbygningars mäktiga stenmassor och de aflöfvade träden i parker och trädgårdar.
Hon hade hört, att de kallade bron midtemot för Pont Royal — Louis hade ironiskt rättat det till National, som den nu skulle heta — och hon gissade derför, att de stora slotten på andra sidan ej kunde vara andra än Louvre och Tuilerierna.
Med sina goda ögon kunde hon tydligt se en skyltvakt i uniform gå fram och tillbaka framför en utskjutande del af slottet.
Der bodde han väl, och der hade kungen bott ...
Men sådant hade hon icke tid att tänka på nu!
Med uppspärrade, strålande ögon såg hon i solskenet ut öfver Paris’ bygningar, kyrktorn och menniskofylda gator — här skulle hon ha lof at bo nu, här var lifvets och ödets stad, martyrernas och segrarnes rike!
Valentine stod och tog fram kläder ur hennes koffert.
Edmée sprang fram till henne, ref det ur hennes händer och kastade det på golfvet.
— Låt det gamla skräpet vara, sade hon öfvermodigt och skrattade högt, med glädje i ögonen.
I Paris är man fin!
Jag vill ha hvita kläder och gyllne bårder och ringar på händerna och stenar i håret, som Mademoiselle de Permon hade.
— Men Mademoiselle kan då inte gå i bara lintyget heller — fastän Gud skall veta, de har inte mycket mer på! — till vi ha skaffat allt det, svarade Valentine förargad och böjde sig ned för att plocka upp.
Samma förmiddag for Madame de Châteauneuf ut med sin nièce i alla möjliga fashionabla bodar och magasiner.
Först till Madame Germon för att beställa ett halft dussin nya klädningar, så till Despaux och Leroi för att välja hattar; och eftersom de nu engång voro i Rue de la Loi, till antikvitetskrämaren Villemain för att se på spetsar.
Madame de Châteauneuf hviskade till Edmée, att han var makalös i sitt urval, han hade till och med vetat förskaffa sig drottningens garnityrer — tyvärr var der ingen, som hade haft råd att köpa dem, utom Mademoiselle Lange!
Edmée satt hela tiden och såg ut genom vagnsfönstret — der var så mycket att se på.
Små konstiga engelska vagnar, som damerna sjelf körde, jagade förbi dem i susande fart — Madame de Châteauneuf nämde dem för henne:
wiski, carrick, demi-fortune; några liknade romerska triumfvagnar, der man stod upp bakom karmen och körde.
Och mellan dessa — det var nu öfver Champs-Elysées de foro — skyndade, med fara för lif och lemmar, tarfligare kvinnor i röda, korta kjolar med hvita lifstycken och hufvor, och öfver skuldrorna en blå sjalett à la Gertrude eller arbetare i korta västar och långa byxor med gamla trekantiga hattar på hufvudet och i händerna kolossala knölpåkar.
Uniformer såg hon ej så många, som hon hade väntat; Madame de Châteauneuf förklarade henne, att Förste Konsuln höll så sträng ordning på krigsfolket, att de hvar och en på förmiddagen hade sitt bestämda göra och inte fingo gå ut och drifva på gatorna efter behag.
Något som också här föll Edmée i ögonen — i synnerhet i de mera obskura och aflägsna gator, de körde igenom — var den massa affischer och tryckta och skrifna uppslag, hvarmed murarne öfverallt voro beklistrade.
Nästan alla voro de anbud om något till salu.
Dessutom läste man ofta på plankverken och på rutorna patriotiska inskrifter, som t. ex.:
«Ici on s’honore du titre de citoyen», eller «Fraternité ou la mort»! eller «Maison de la Liberté» o. d.
Mademoiselle de La Feuillade tyckte, att det såg dumt och smaklöst ut, men hon visste icke, om hennes tant tillät henne att säga det.