Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon förstod att förena sin kungliga värdighet med ett så otvunget ungdomligt skick, en så frimodigt glad hälsning till alla som mötte henne, att på söknedagarna tvätterskan glömde sin klappbrygga och dalkarlen stannade med sin handkärra för att uppfånga sin andel af deras frökens alla hjärtan vinnande ögonkast.
Nu på helgdagen, när allt som i den trånga, smutsiga staden behöfde andas och vederkvickas, strömmade ut till solskenet och vårluften på Ladugårdslandet, möttes drottningen öfverallt af täta, beundrande folkskaror.
Just sådan ville de se sin fröken.
Hvad skulle icke hon uträtta, när hon en dag tog makten af herrarne!
Kristina var populär, som alla unga tronarfvingar.
Hon, hon skulle göra allt bättre än det nu var.
Allt som suckade i betryck och armod, allt som led förfång eller orättvisa, såg upp till henne som till en försyn.
Hon skulle uträta allt som nu var snedt; hon skulle bota allt som nu var i olag; hon var den kommande hjälparinnan i all nöd, den efterlängtade befriarinnan från allt öfvervåld.
Herrestyrelse har aldrig varit älskad i Sverige, äfven när den förtjent att vara det; konungamakten är en så gammal tradition och så djupt rotad i folkets föreställningar, att äfven den frie mannen vill se en enda råda, och råder icke denne ene, pratas han kull.
Men denna prinsessa skulle råda, det såg man redan på den säkerhet, hvarmed hon styrde sin ystre donske springare Rurik, som undanträngt Caballero.
Var hon icke den store kung Gustafs dotter?
Han, den folkkäre, hade redan, efter sitt ärorika fall, hunnit blifva en myt.
Under hans tid föreställde man sig allting bättre och så som det skulle vara; då visste man hvem man borde vörda och lyda.
Allas ögon ville i dottern igenkänna fadern: det var uppenbart han; man kunde ej misstaga sig.
Så kunde ingen annan sitta till häst, så blid kunde ingen annan skåda omkring sig och hälsa på fattigt folk.
Där gick ett gladt sorl genom åskådarnes leder, när Kristina red tillbaka öfver Norrbro och Mälarens friska vårvindar blåste i den främst ridande hofjägarens blågula standar.
-- Si, den Guds utkorade, är hon icke rätt som en ängel från himmelrik?
Hvarför vänta de?
Hvarför uppsätta de icke henne nu genast på tronen?
Hör hon icke Sveriges allmoge till?
Men herrarne, herrarne, ja, de ha det godt nu, så länge de makten hafva, och släppa ej vår välsignade fröken till hennes rätt.
Ett sorl, som liknade knot, hördes bland en skara sjömän vid Skeppsbron.
-- Huru länge skola vi tåla herrarnes regemente?
... Myndig!
Myndig!
Drottningen myndig!
Kristina hörde detta och sporrade hästen, hälsande åt alla sidor.
Sjömännen öfverröstades.
-- Si, nu hälsade hon återigen!
Det var på mig hon hälsade ...
Nej, på mig ...
Gud signe henne, det är vår fröken; hon skall råda och ingen annan!
En lustig skräddaregesäll, inklämd med sin tunna person mot broskranket, företog sig att sjungande öfversätta de kringståendes känslor med den gamla danslekens ord:
Hej, säj, så får du mej, och får du mej, så står du dej!
Hvarpå en annan tunn medbroder, lika inklämd på motsatta sidan af bron, profetiskt fortsatte:
Vill du inte ha mej, får du låta bli mej, vill du inte si mej, får du gå förbi mej, si, så är jag fri från dej!
Kristina har berättat, att rådet erbjöd henne kronan redan i Oktober 1643, ett år före tiden.
Däraf finnes i historien intet spår, men väl många, att folket ville påskynda myndighetsåldern.
Hon visste detta, och det öfverensstämde med hennes brinnande längtan att utföra storverk.
Men hon förstod, att tiden kräfde manskraft vid statsrodret, och var klok nog att vänta.
Hon mognade hastigt under folkets kända medhåll.
Riksförmyndarne insågo, att hon var drottning, innan hon ännu bar kronan, och från denna tid begynte Kristinas mening tynga i styrelsens vågskål.
När hon uppnått slottsporten, höll hon stilla, betraktande från sadeln de högtidsklädda folkskarorna och den i solskenet glittrande strömmen.
-- Se -- sade hon till gamle riksamiralen Gyllenhjelm, som var henne till möte vid porten -- detta är mitt parlament, min krigshär och min flotta!
Finns någon skönare ädelsten i en krona, än folkets kärlek?
För detta folk skall jag göra allt, uppoffra allt, försaka allt.
Jag skall göra det icke blott mäktigt och rikt; jag skall göra det lyckligt.
Min lager skall icke fläckas af blod, min ära skall vara folkets frihet och välstånd, min lön dess välsignelser.
Store Gud, huru kan någonsin en furste öfvergifva sitt folk eller söka sin ära i främmande länders hyllning?
Hvad jag kan uträtta står i Guds hand, men historien skall intyga, att jag blifvit mitt folk trogen.
När jag dör, skola svenskarne säga om mig: om hon icke förmådde allt, så ville hon allt och försakade allt för vår lycka.
Och när jag dör ogift, skola de tillägga: hon älskade oss så högt, att hon icke ville dela sin kärlek.
-- Jag får inte höra hvad de säga; jag har inte, som min nådiga frände, ett sekel kvar att lyssna på folkprat, genmälde skämtande den sextionioårige Gyllenhjelm, hvars förvantskap med det kungliga huset gaf honom rätt att språka fritt.
-- Men när jag omsider möter min nådiga frände på de elyseiska fälten, vill jag hörsammast skicka Tungel att kunskapa ...
Nej, han är inte till finnande där, han bor troligen litet lägre ned.
Men jag skall gå själf, jag skall spöka i Riddarholmskyrkan vid början af nästa århundrade och leta bland inskrifterna efter min nådiga frändes äreminne.
Såframt ej Sveriges stormäktiga drottning därförinnan eröfrat Europa och ligger begrafven i Rom ...
-- Jag skall tänka därpå, sade Kristina muntert.
Min frände kan skicka Torstenson till Rom att beställa kvarter.
Näst Riddarholmskyrkan har jag intet emot att hvila i Peterskyrkan, blott inte som påfve.
Det lärer hvarken anstå mitt kön eller min tro.
Förr torde jag göra påfven till lutheran, än han mig till papist ...
Men hör, hvad är det de sorla där nere?
-- De ropa: drottningen myndig!
-- Det tror jag dem om.
Det är de femtusen män, förutom kvinnor och barn, vid sjön Genesaret.
Skillnaden är, att de förre femtusen redan ätit sig mätte och desse begära få göra det.
Godkväll, frände.
Det är tid att följa Mästarens föredöme och draga sig undan.
Hon hade rätt; det var tid att försvinna, ty ropen blefvo allt högljuddare.
En skvadron af lifgardet red fram och posterade sig framför slottsporten.
Denna försiktighet blef öfverflödig.
Så snart den stolta, unga prinsessa, som så förtjusat åskådarne från höjden af Ruriks sadel, försvunnit, tystnade sorlet efter hand, och skarorna skingrade sig.
När drottningen red in med sin svit på borggården, uppkom ett ögonblicks trängsel, ty äfven där stodo skaror af nyfikne.
Hagar befann sig i sviten.
Hon hade stigit af hästen och kastat tygeln åt ridknekten, när hon tätt framför sig upptäckte bland åskådarne en äldre man, som med stirrande häpnad betraktade henne.
Denne man hade hon sett förut; ja, hon kunde ej misstaga sig: vårtan på hans finrakade haka gjorde honom lätt igenkännelig.
-- Är det icke tullnären Lydik Larsson från Helsingfors? frågade hon.
-- Jo, ers nåd, svarade förlägen den forne beskyddaren med en bugning, som ej kunde vara djupare, om den gällt drottningens egen höga person.
-- Och känner ej tullnären mera igen mig? återtog Hagar, själf knappt mindre förlägen, när hon ihågkom deras afsked för tre år sedan, då Larsson presenterade henne i den snäfva nya hastverksklädningen för presidenten Kurck i Åbo.
-- Jag skulle ej fördristat mig igenkänna jungfru Hagar, om jag ej fått höra af hans nåd presidenten, att ... att ...
-- Ja, att tiderna förändrats, inföll den unga hofjungfrun.
Det var något brydsamt att nu erinras om Åbo-klädningen, som fordom var helgdagsdräkt för en barfota, men i silke och sammet tager man sådant lätt.
-- Jag kände genast igen tullnären och ser, att hälsan har varit god.
Tack för sist; det var tullnären, som förde mig ut i världen.
Jag kan ej bjuda tullnären upp till mitt rum, det är ej tillåtet, och jag måste nu kläda om mig; fröken har ett litet värdskap i kväll för sin hofpredikant, som skall flytta till Strengnäs.
-- Jag skulle underdånigst ha en liten begäran, men det tör vara olägligt ...
Hagar eftersinnade.
Hon tänkte på fru Beata och skulle icke för hela Stockholms slott ha vågat införa en främling i den kungliga våningen.
Men där fanns på nedra botten ett mottagningsrum för supplikanter af lägre stånd.
Hon anvisade honom detta rum och lofvade snart vara tillbaka.
Tullnären satt där i sällskap med en bryggare och en fiskmånglerska, som väntade på audiens hos köksmästaren.
Hans tankar gjorde en rundresa från Stockholm till Turholm, veko i förbifarten in i Kaskas torp och voro strax åter i Stockholms slott.
-- Begriper du något, min gubbe? sade han till sig själf.
-- Nästa gång du ser ett pyre ligga i en näfversko någonstädes i ödemarken, så inbilla dig icke, att det alltid skall ligga där!
Det tör hända, att du hittar det om några år i sammet och guld i en drottnings följe.
Hvarför tog jag inte lyckobarnet till mitt, när det bjöds?
Arten satt i henne: fram skulle hon, och fram kom hon.
Undrar, om hon är högfärdig ...
Fiskmånglerskan hade sett Hagar på trappan och hviskade till bryggaren:
-- Såg käre far frökens troll?
-- Hvem skulle det vara? frågade bryggaren.
-- Frökens finntroll.
Hvar människa vet ju, att otyget flög hitöfver i korpahamn och blef förvandladt till jungfru, när det satte sig på Tre kronor.
Det är nu hon där, som vet allting och kan allting.
När fröken behöfver veta någonting, säger hon pull pull, så kommer finntrollet och lär henne att läsa bakfram i Guds ord.
Intet under, att fröken är så skräckeligen lärd.
Men si, korpvingarna växa beständigt ut i ryggen på'na; då säger trollet: mutta tutta, så krypa de in igen under klädningslifvet ...
Så länge det nu räcker; inte lär det räcka länge, innan sömmarna spricka ...
Bevare oss, när man talar om trollet, är det inte långt borta!
Hagar inträdde i hofdräkt, skygg och motvillig; hon kunde icke vägra att höra sin gamle beskyddare.
När hon varseblef sällskapet, grep hon till sitt nyligen återupplifvade förråd af finska.
Tullnären talade finska som sitt andra modersmål, och samtalet fördes på detta språk, likasom för att bekräfta alla onda rykten om korpvingarna under klädningslifvet.
-- Undskyll -- sade den så illa beryktade flickan -- jag har ej mer än några minuter lediga; klockan sju är min tjenstgöring.
Kan jag vara tullnären till något gagn i Stockholm?
-- Det är så -- anförde Lydik Larsson ödmjukeligen med en beundrande blick på lyckobarnet -- att Betty är nog en husesam hustru, men år och barn, ser nådiga jungfrun, och plikt till kronan, snäfva sportler, dåliga tider ...
Jag söker lediga tullnärssysslan i Åbo ...
-- Lycka till!
-- Ja, där som jungfru Hagar ville gunstbenäget gifva en aldrig så liten puff åt lyckans hjul för en gammal tjenares bästa, kunde väl meriterna komma i nådig frökens höga åminnelse.
-- Nu tala de trollspråket, hviskade fiskmånglerskan åt sin granne.
-- Ser käre far bucklan på klädningslifvet under högra skulderbladet?
-- Begär tullnären, att jag skall tala med fröken om sysslan i Åbo?
-- Det vore min allerödmjukaste åstundan för Bettys och barnens skull.
-- Det går icke.
Begär så gärna, att jag skall flytta Turholm till Riddarholmen!