Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungen eller hans efterföljare på thronell skulle, örn Banken ånyo tillgreps, få ett moraliskt ansvar, som jag ej önskar pålägga honom; jag vill tvärtom, såsom grundprincip, få den opinion stadgad, att vådan och ansvaret af en slik åtgärd drabbar Representationen.
Konungen äger redan genom 16 §. allt, hvad man nu med 72 §. i flera och mindre väl valda termer säger sig vilja gifva honom, och han har genom lagen af d. 1 Mars i83o erforderligt tillfälle att hindra ali skadlig rubbning emellan Bankens sedelstock och fond; men som detta veto ännu icke linnes i grundlagen infördt, och jag för min del önskar att få en ny §. härom antagen, skall jag, så framt den nu föreslagna blifver förkastad, ej underlåta att sjelf, i fall ingen annan gör det, till Constit.Utsk. ingifva förslag derom.
— För öfrigt har jag, vid ytterligare granskning af den nu förevarande nya redactionen, funnit, huru Konungen i sista mom. blifvit berättigad att förordna 0111 innehållandet af baneovinsten till reella fondens förstärkande, hvilket just skulle blifva genaste vägen till det s. k. strypsystemet, hvilket af så många talare här plägar fruktas.
Bankens årliga vinst utgör omkring boo,000 R:dr eller på 5 år, emellan arne Riksdagar, 3,000,000 R:dr.
Om nu Konungen från en Riksdag till en annan skulle förordna, att baneovinsten skulle innehållas för att användas till silfverfondens förstärkning, skulle derigenom en sedelindragning ske, som verkade en be - I)cn ii Mars f. ra. u3 betydlig minskning i rörelsecapitalet.
Detta skulle ej heller kunoa förekomma^ genom någon särskild lag för Banken; ty den innefattar egenskapen af civillag, som kan vid hvarje Riksdag ändras, då deremot nu är fråga om grundlag:
Oell då vi tillförne sett, att concessioner, afven då de blifvit lemnade i form af lån, såsom förhållandet var 1812, icke blifvit återgifna, anser jag för farligt att i grundlagen gifva Konungen magt till indragning af rörelsecapitalet, synnerligen vid början af realisationen, innan främmande capitaler hunnit hos oss blifva placerade.
Slutligen får jag äfven förklara, att när jag skulle bestämma mitt omdöme om följderna af den magt, som genom 72 §:s nya redaction skulle öfverlemnas till Konungen, var det naturligt, att jag önskade se, huru Regeringen sjelf uppfattat den ifrågavarande magten; och jag fann då, af det StatsRådsprotoeoll, sorn blifvit bifogadt Konungens förslag till lag för Banken, att, oaktadt 72 §. efter nya redactionen uttryckligen bestämmer, att
Banken skall för alltid vara skiljd från Statsverket, har det likväl, om också blott för ett ögonblick, kunnat i StatsRådet beslutas genom en numera ur lagförslaget utesluten §., att Banken skulle för ett helt år förskjuta statsbristsumman, som uppgår till omkring 3,000,000 R:dr.
Yi hafva nyss voterat en grundlagsförändring, som förbjuder det större och mindre creditivets anvisande på Banken, och ändock hafva inom Konungens Rådkammare kunnat föreslås årliga förskott af Bauken till Statsverket, hvarigenom creditivens förflyttning skulle blifvit utan allt ändamål.
Jag har trott mig häraf linna, att den magt, R.
St. nu skulle lemna ifrån sig, redan från början, å andra Statsmagtens sida, blifvit betraktad från en synpunkt, som icke varit åsyftad; och jag hemställer till en hvar, om man icke i detta förslag till banklag skall linna Konungens delaktighet i banklagstiftningen realiserad till något helt annat, än det veto, som vi så ofta hört hafva varit ensamt åsyftadt.
Jag afstyrker på dessa skäl den föreslagna redactionsförändringen, såsom icke allenast onyttig, utan äfven lika vådlig för Konungen sjelf, som skadlig för Nationen.
Då fråga nu endast är, huruvida R. o. Ad. anser den gamla eller nya redactionen af 72 §., alldeles sådana de nu blifvit framstallda, böra äga företrädet; då vi ej äga rätt att i någondera ens utbyta ett conima eller ett och, skall jag, utan att erkänna någon absosolut fullkomlighet hos någondera redactionen, inskränka mig till att visa hvilkendera är bäst och nyttigast.
Efter min tanka skulle jag visserligen helst se, att ingen 72 § funnes i grundlagen, utan endast förbud att i Rikets uppbörd som mynt emottaga sedlar af andra banker än dem, som äro underkastade sådana controller och lagar, hvilka icke ensidigt kunna af ena Statsmagten upphäfvas och ändras; elef 4 H. 15 Den 11 Mars f. m. skulle icke heller ihle länder, hvilkas banker ej, lika med vår, hafva en särskild grundlags-§., kunna inom representantkamrarna ens sättas i fråga, att icke hela banklagstiftningen bör vara gemensam för begge Statsmagterna, och vi se äfven hos oss samma princip i den lag, som redan finnes för privata banker.
Men jag frångår detta och skall först upptaga de speciella anmärkningar, som blifvit gjorda emot den föreslagna §.
Cronhjelm har ansett, det silfverutvexlingen bort föregå, och har i de hinder, som för utvexlingen inträffat, funnit ett skäl att icke antaga §.
Jag erkänner, att jag äfven önskat, att utvexlingen malte inträda ju förr ju hellre, och att beslutet derom varit det första, som fattats af närvarande Ständer; men Gr.
Cronhjelm känner lika så väl sorn jag, hvilka hinder mött ett sådant beslut.
Vi hafva emedlertid hört, huru Konungen förklarat, att han anser detta beslut nödvändigt för landets dyrbaraste förhållanden, och Ilan har sjelf gjort oss proposition om utvexliugens början den i nästk.
Från Konungens sida är således intet hinder att befara.
Det behöfves ej mer, än att vi, sorn nu besluta om 72 §,, instämma med Konungen angående utvexlingen, för att denna skall blifva verkställd; och jag hemställer, om man icke kan antaga för gifvet, att hvar och en, som nu är färdig att bifalla 72 §. i dess nya gestalt, äfven är färdig att bifalla utvexlingen- Gr.
Cronhjelm har äfven sagt, att den nya redactionen vore felaktig deruti, att den åt Konungen lemnar, icke blott ett veto, utan en verklig magtutvidgning.
Om Gr:n med detta veto menar endast rättigheten att säga nej i frågor om Banken, så är det riktigt, att §. innehåller något mera; ty enligt densamma skulle lagstiftningen för Banken blifva delad mellan begge Statsmagterna, likasom i alla andra grenar af Svenska medborgares mest dyrbara förhållanden.
Konungen skulle äfven här äga initiativ, eller rättigheten att föreslå stadgar för Banken; och detta är mer än ett veto.
Men jag hemställer, om ej Konungen redan äger detta initiativ, ehuru han ej har rätt att deltaga i besluten, och om man ej ofta hört yrkas — kanske just från samma håll, der man nu i denna lätt vill finna vådor —, att Regeringen med den större sakkännedom, man hos den bör förutsätta, oftare bort utöfva detta initiativ.
Det är likväl endast detta redan ägande initiativ, jemte rättigheten att säga nej, när sä behöfves, eller ,'et veto, den värde Gr:n förklarat sig färdig bevilja, som den nya redactionen gifver Konungen.
Dess egentliga värde är att borttaga tviflet hos dem, som, då den gamla redactionen sager: efter de ordningar och stadgar, hvilka redan gjorde aro, eller vidare af R.
St. göras kunna, befara, att det ej skulle stå i R.
St:s magt att underkasta lagstiftningen för Banken samma skyddande former, som galla för den öfriga lagstiftningen.
— Efter ett föregående klander af Representationens närvarande beskaffenhet, har Den ii Mars f. in. 11 ä Gr.
Cronhjelm vidare sett i den nya redactionen en olycklig ansvarighet pålagd Konungamagten, och linder förutsättning, att några stadgade begrepp ej hos oss äro för handen för att bedomina arten af conslitutionel ansvarighet, har han ansett sig böra från Konungen aflägsna alla anledningar till missnöje Jag vill lemna derhän, huruvida Gris åsigt af sättet alt i vårt land betrakta den constitutionella ansvarigheten är riktig; men jag hemställer, om ej Grin sjelf ofta både sett, hört och läst, att man, med rätt eller orätt, kastat ansvarigheten för alla Ständernas beslut, som haft förmodade menliga verkningar, på Regeringen, d. v. s., efter Gris förklaring, Konungen.
Skulle satsen vara sann, att klander folie på Konungen personligen, så hemställes, om ej sättet att från denna dyrbara personlighet aflägsna all anledning till åtminstone det orättvisaste af allt missnöje, eller det, som härledde sig från åtgärder, vid hvilka beslutande han ej ägt någon röst, vore att gifva honom denna eller medlet a t förekomma de klandervärda åtgärderna.
Vöre Gr.
Cronlijelms sats riktig, borde Konungen skiljas från all andel i hvarje slags lagstiftning, för att från honom aflägsna all anledning till missnöje; man borde återgå till systemet från 179.0 till 1779, detta olyckliga tidehvarf, då Konungen ej bade del i någon lagstiftning; ty då skulle i alla dennas delar detsamma äga rum, som nu i afseende på Banken.
På den tiden var det nemligen R.
St., som ensamt i alla ämnen fattade alla beslut, och Konungen utfärdade endast kungörelser derom. ■— Gr.
Cronhjelm har jemväl i en punkt, eller sista mom. af §., sett ett tillfälle för Konungen att genom bancovinstens innehållande införa ett strypsystem eller indraga rörelsecapitalet.
Det är mig visserligen ej obekant, att de mest orimliga slutsatser blifvit dragna af detta sista momentet, och jag har redan i ett föregående plenum upptagit dem till besvarande; men äfven om man i sitt yttersta corollarium vill följa hvad §. innehåller och således förutsätta, att
Konungen skulle använda den här åt honom öfverlemnade magt för att skada, så innebär ju den nya §. en inskränkning i R.
Stis fria dispositionsrätt öfver bancovinsten endast ”så framt dessa medel ej till bibehållande af Bankens grundfond, eller till dess förstärkning, af Konungen p r ö fva s e r for d er 1 i g a.” Då Regeringen alltid äger behof, 'till hvilkas fyllande det icke är sä lätt att erhålla medel, äger hon ett interesse, att bancovinsten blir disponibel, hvilket endast öfverväges af iriteresset att förekomma de vådor för äganderätten, hvarom 16 §. handlar.
Det är således endast ide fall, då verkligen och oundgängligen bancovinsten behöfde besparas för Bankens consoliderande, som man kan förutsätta hos Konungen ett afslag till någon Ständernas anvisning på Banken till allmänna föremål.
Men om man äfven vill förutsätta den elakaste afsigt hos Konungamagten, så inskränker sig Konungens rättighet till den förklaring: I '6
Den ii Biars f. in.
Jag anser baneovinsten erforderlig till bibehållande af grundfonden, eller till dess förstärkning; men Konungen äger ej att bestämma, huru den ökade behållning, Banken genom vinstens besparing erhåller, skall till dess förmån användas.
Dä för öfrigt till en sådan indragning af sedelstocken, efter nya § , komme att erfordras begge Statsmagternas beslut, ligger deri en större garanti, att den icke onödigt vidtages, än om beslutet fortfore att bero af deri ena Statsmagten allena; ty det skulle ju kunna hända, att äfven Standerna beslutade ett strypsystem.
Men jag vill icke vidare upptaga den orimliga förutsättningen; ty jag anser först ett beslut att årligen indraga baneovinsten i sedlar, som förstördes, under våra förhållanden otänkbart, och sedan, om äfven detta otänkbara inträffade under en fri vexling, då silfver kan gå i rörelsen jemte bancosedeln och äfven den solida enskilda crediten i nödfall mellankomma, det vara temligen likgiltigt, helst det vore åtminstone besynnerligt, om icke då Sveriges credit och handel skulle kunna skaffa sig utväg i silfver eller creditpapper för en sådan brist, sorn den ifrågavarande.
Den välde Gr:n har ytterligare anfört, att Konungen enligt grundlagen redan äger all den andel i lagstiftningen för Banken, som bör honom tillkomma, och talaren har härvid hänvisat till i6 §■ lleg.F., såsom tillräcklig.
Den är visserligen ganska vacker denna 16 §., särdeles i afseende på de satser, som der angifvas; men den är svår att tillämpa i detta fall, och jag hemställer, huru det skulle tillgå.
Skulle Konungamagten vid hvarje beslut, som Pi.
St. i sin suveränitet vidtoge och Konungen fann olämpligt, protestera och säga, att det stör enskilda personers ägande-rätt och välfärd?
Jag hemställer tili hvilka collisioner utöfvandet af en sådan protestationsrätt skulle kunna föra, och får återkalla i minnet, hvarthän beslut, grundade på en likartad §. i i8i4 års Franska Charta, fört en annan Konuugamagt.
Då är det väl icke endast lämpligare, utan en pligt, att bestämdt uttrycka den andel, hvardera Statsmagten äger i lagstiftningen.
Uti en §., som varit ämnad att införas i den föreslagna banklagen, angående förskott å bevillningen, har den värde Gr:n sett en motsats mot 72 §. i dess nya redaetion, der det heter, att Banken skall för alltid vara skiljd från Statsverket; och han har ansett detta såsom ett prof på faran af en magt, som man redan från början ville på sådant sätt använda.
Jag får härvid först, hvad uttrycket i den nya redactionen beträlfar, nämna, att jag i dessa ord: för alltid skiljd från Rikets Statsverk, endast ser ett uttryck af den, efter hvad som skedt var, så naturliga farhågan för missbruket af Banken för Statsverkets behof; ty för öfrigt är detta uttryck endast en pliras.
Det verkliga föremålet hr att gifva en garanti, att Banken och dess rörelse aldrig må blifva åter sammanblandade med Statsverket och dess behof, och att myntvärdet ej må genom sedelemissioner
Don ii Mars f. m. 117 utan fond härigenom ånyo göras vacklande; men aldrig har föremålet varit att hindra Statsverket från att med Banken göra några affärer, då t. ex. den skulle nödgas upphora att lia sin cassa i Banken, och således det nutriment, Banken härigenom för sin rörelse erhåller, upphöra.
I den omtalade 5- har dock icke varit fråga om Statsverket, utan Iliks— gäldsverket, och för min del skulle jag ansett denna §. ganska nyttig; ty vi känna alla, att större delen af skatteuppbörden ingår inom några månader, och under den tiden behöfver, om någonsin, rörelsen en större sedelstock, som dock åter ingår med kronouppbörden, eller så fort behofvet upphört.
Om derföre under denna tid förskott från Banken utgå och genom spridande i rörelsen underlätta skatternas erläggande, för att sedermera, inom kort bestämd tid, återkomma, ser jag lika med i83o års Ständer, som medgifvit en sådan nu befintlig creditivrätt, en nyttig utlåning från Banken vida att föredraga de förskott, dem solida hanker i andra länder lemna Regeringen å vissa skatter.
Men sedan jag nu genomgått de anmärkningar, som blifvit gjorda emot det ifrågavarande grundlagsförslaget, öfvergår jag till en framställning af dess nytta; och jag får härvid erinra om den hufvudsakligaste och vigtigaste, som jag redan uttryckligen uttalat, att nemligen borttaga allt tvifvel, att icke den för alla Svenska interessen så vigtiga lagstiftningen för Banken är underkastad samma band, som all annan lagstiftning.
Ty om icke erfarenhetens läror skola tala förgäfves, måste det medgifva?;, att så länge R.
St. anses vara i besittning af odelad lagstiftningsmakt öfver Banken , skall det alltid bland en så talrik corps, hvilken fosterlandskänsla som än må lifva den, finnas många enskilda interessen, passioner och farhågor, — skall det alltid finnas en majoritet med ofullständigt utredda begrepp i dessa ämnen, och på hvilka sålunda den sluga, kallt beräknade egennyttan ej skall sakna utvägar att inverka.
En garanti måste finnas, och den finnes ingenstädes bättre, kraftfullare och mera tryggande, än hos den magt, som, sjelf upphöjd öfver de enskilda interessena, äger bästa tillfället att iakttaga, största pligten att bevaka allas väl, och lill hvilken Svenska folket af ålder varit vant att blicka med förtröstan, säkert att der finna stödet för sina bekymmer, föremålet för sitt hopp, nemligen Sveriges Konungamagt; och denna magt har ej heller svikit dessa folkets känslor.
I 20 århundraden har Sverige under skydd af sin Konungamagt stått upprätt oaktadt de svåraste skiften, under det att vida mägtigare stater sammanstörtat.
Så länge denna Konungamagt finnes omgärdad med folkets kärlek och förtroende, sä länge tror jag, att den ej mindre i bancolagstiftningen än i andra delar skall förmå att gifva skydd åt Svenska medborgares anspråk på äganderättens helgd och, genom upprätthållen ordning i myntet, bereda vilkoret för Den 11 Mars f. m.
Nationens välstånd.— Jag tillstyrker bifall till den föreslagna nya redactionen.
Uti så grava fall, som det Gr.
Cronhjelm anfört, är det omöjligt, att det moraliska ansvaret ensamt faller på rådgifvare.
På en stor och vidsträckt magt hvilar alltid en hög moralisk ansvarighet; fordrar man exempel, kunde jag anföra händelserna för några år tillbaka i Frankrike, detta land, som så inånga här anse såsom en typ af constitutionel utbildning.
Uti en alltomstörtande åtgärd antaga folken icke allena ansvarigheten hos contrasignanten.
Cronhjelm har begärt, att de, som tala för antagandet af förändringen utaf 72 §. lieg.F., icke måtte insk ränka sig till att endast visa lagförslagets oskadlighet, utan äfven dess nytta.
Jag skall söka att ådagalägga begge delarna och förnämligast det sednare.
Min öfvertygelse är, att med realisationen, eller densamma förutan, äro vi, för upprätthållandet af sedelmyntets värde och ett erforderligt rörelsecapital, i behof af en större garanti, än R.
St:s garanti allena.
Efter ett lyckligen slutadt krig och en derpå följande 20-årig fred, utan att ordning och stadga blifvit införd uti vårt Bancoverk, af R.
St. allena styrdt och efter deras beslut förvaltadt, ligger det för öppen dag, att Ständernas garanti icke är tillfyllestgörande.
Orsaken dertill är icke heller fördold; den är de personliga interessenas strid 0111 enskild vinning, eller, med andra ord, de särskilda interessenas slitande om de förmåner, Banken kunde meddela, utan afseende derpå, om åtgärderna stått i förening med principen för en banks styrelse och fullgörandet af dess förpligtelser.
Striden emellan capitalister och lånbehöfvande samt de särskilda näringsgrenarna sins emellan har ofta vid Riksdagarna, då icke ena interesset blifvit det öfvervägande, föranledt ett fördelande af förmånerna mellan de interessen, som förskaffat sig största inflytandet.
Banken är likväl nationens egendom, välförståendes bankens vinst och behållna capital; den bör derföre förvaltas till allas båtnad, icke till någras förmån på andras bekostnad.
St:s pligt — hvem bland oss vågar förneka sin förbindelse dertill—; det är samvetets röst, som så bjuder, och den låter icke nedtysta sig.
Mina Ilerrar! vi äro pligtiga gifva nationen en större garanti mot framtida missbruk af oss sjelfva; hon har allt— förlänge förgäfves väntat derpå.
Några tro sig finna den beliöfliga garantien uti enskilda actieägares inträde uti Banken.
Jag hyser ingen tillit för dem.
Lätteligen kunna de blifva utländingar, och för öfrigt— privatas nedsalta capital uti en lånebank skolade, så - Den ii Mars f. m.
1 '9 som i all annan rörelse, söka göra så vinstgifvande som möjligt; deras, icke nationens, interesse skola de söka.
Den som har någon kännedom om en privatbanks operationer måste erkänna, alt en hastig utsläppning af deras sedlar i lånerörelsen och ännu mera brådstörtande indragningar deraf (allt efter som •handelsconjuncturen icke har behof af eller fordrar större tillgång på reelt mynt, eller actieägarnes speculation på fastigheter dertill inleder), äro oskiljaktigt förenade med en privatbanks interesse; och alla kunna inse, hvad inflytande detta skulle hafva i vårt land, der hela rörelsecapitalet utgöres af Bankens assignationer eller sådana, som på dem äro grundade.
Det blefve under en sådan Bancostyrelse icke fråga om hvilka lånebiträden, som för Riket äro nyttiga, utan endast hvilka soin för actieägarna vore de förmånligaste.
Dessutom kan begäret efter hög vinst hos actieägarne bedraga visheten: man vill skörda medan skördas kan, och spelsjukan kan deri gå in; de sluga hoppas att äga förutseendet att sälja actien i rättan tid.
Jag återför, mina Herrar, i edert minne actiebolaget uti Malmö Discont.
— Ordnas deremot så, att det icke blifver lucrativt för privata att äga actier i Banken, hvem skulle i sådant fall der fästa sina capital?
Förslaget vore ju då ett chartek och icke beräknadt på verkställighet.
Om Amerikanska privatbankernas skadliga inflytande på allmänna välfärden, synnerligen jordbrukarens, är i ett föregående plenum tillräckligt upplyst, att saken bedöma; jag förbigår derföre detta.
Men en annan hank med privata actieagare, som står under en större uppsigt, än de Amerikanska, och under en lång följd af år fortgått, den Engelska Statsbanken, hvad betydligt större säkerhet emot rubbning uti landets inre värdeförhållanden, än vår, har den gifvit?
För några decennier tillbaka voro ju Regeringen och Parlamentet nödsakade, för att icke tillintetgöra ali credit inom landet och orsaka stagnation i allmänna rörelsen, att gifva denna bank ett moratorium.
Engelska banknoterna folio i följd deraf och af obeståndets orsak, continentalsystemet, inom några år från 20 francs på pundet till 16 francs, deras medelvärde i flera år, hvarefter alla inre värdeförhållanden rättade sig, men hlefvo efter kriget, genom det i England mägtiga capitalinteresset, brådstörtande, i afseende på förhållandet, återförda till samma norm, banknotcrna for i 5 år tillbaka innehaft.
Detta hastiga stegrande af banknoternas silfvervalör rubbade alla värdeförhållanden inom landet, försvårade och i vissa grenar, innan nedsättning i arbetslöner och sädespris kunnat äga rum, tillintetgjorde möjligheten af fördelaktig utländsk afsättning å Engelska produeter, vållade tusentals industriösa medborgares fall, åstadkom det allmänna missnöjet och våldsamheterna bland arbetarne för nedsättningen i numerären af deras daglöner, och orsakade, att Englands enorma statsskuld blef ökad med Den ii Mais f. m. en tredjedel i silfvervärde.
Ehuru en del af denna statsskuld blifvit gjord uti ett lägre myntvärde, måste nu landets skatter uppehålla den uti det förhöjda.
Mina Herrar! tron J, att om Engelska Kronan och Parlamentet, med en förpligtad offentlighet och hela det stora moraliska ansvaret såsom styresmän af Statsbanken, fedt dess operationer, deni kunnat gifvas en sådan utsträckning, att Banken blifvit insolveudo, eller att, om sådant inträffat och en lång följd afår fortgått, lagstiftande magten, emot Engelska folkets interesse, skulle låtit banknoterna åter hastigt stegras med en tredjedel af dess värde?
Den garanti, som R.
St. vid förra Riksdagen beredt, som de önskade och föreslogo, hafva vi nu att antaga eller försmå.
Min öfvertygelse är, att vi, till uppfyllande af våra förbindelser mot Svenska folket, äro pligtiga att antaga den.
Hvad magt gifva viRegenten uti den föreslagna grundlagen?
Icke mera än hvad som är ytterst nödvändigt: ett band på oss att icke missbruka den magt, vi nu äga.
Hvilken moralisk eller juridisk ansvarighet för våra financiella åtgärder drabbar personligen någon inom Riksstånden?
Våra beslut i frågor rörande
Banken afgöras ju ofta genom slumpen af en votering uti förstärkt Utskott, i hvilket mängden icke äger djupare insigt uti ämnet.
Med antagandet af den föreslagna grundlagsförändringen hvälfves deremot hela tyngden af ansvaret på Regeringen; och historien visar i alla tidehvarf, huru i sådana fall för en dynasti fädernas missgerningar komma öfver barnen.
Tvenne garantier för Banken fordrar Nationen af oss: den första, att Bankens lagar och förvaltning afse allmänna och icke enskilda interessen.
Konungens medverkan i lagarnas stiftande är det enda, trygga medlet härtill; och det föreslagna Kronans ombud i Banken är och bör icke vara annat än en JustitieCancellers närvaro vid en domstol, att bevaka förhandlingarnas lagenlighet.
Det vore grundlagsvidrigt, om Fullmägtige medgåfvo Kronoombudet något mera; ty Banken skall, i enlighet med lagförslaget, ”stå under R.
St:s egen värd, ostördt förvaltad af de Fullmägtige, hvarje Stånd dertill förordnar.”
Den andra garantien, Nationen har rätt att fordra, är, att Bankens vinst icke förryckes från sitt hufvudföremål, upprätthållandet af Bankens förbindelser.
Då Konungen erhåller magt att bestämma beloppet utaf den del af vinsten, som ”till bibehållande af Bankens grundfond, eller till dess förstärkning, behöfves,” uppfylles denna garanti, helst, om emot förmodan, i anledning af det framfarna, Ständerna icke skulle anse den bestämda summan tillräcklig, de äro oförhindrade att för detta ändamål afsätta mera; ty hvad af vinsten öfverskjuter det af Konungen bestämda belopp, huru det skall användas, ”äge R.