Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men som metoden hittills icke lärer varit särdeles försökt eller begagnad vid inbördes-utskylders fördelning emellan landsbygdens innevånare, torde det ej vara rådligt Den 12 Februari e. ra. 383 ntt nu söka der införa den ovillkorligen och i allmänhet, utan lärer det böra få bero af communerna att dermed göra försök och den sedan antaga, hvaiemedlertid bäst synes vara, att förmedladt hemmantal lägges till hufvudsaklig grund, så väl för i fråga var. communai-bidrags utgörande, sorn för rösträttigheten i de ämnen, hvartill samma bidrag, hvart för sig, äro alt hänföra.
Med godkännande af den regel, att hvar och en, som kännes skyldig bidraga till communaliorättningarnns vidmakthållande, äfven bör äga en tili bidraget jemförlig talan i frågor derom, allenast med de undantag i sistnämnda fall, som påfordras af allmänna välfärden, kan det då ej möta stora svårigheter att inom hvarje commun tillämpa dessa hufvudreglor, genom öfriga skattskyldiges, som icke äro hemmansägare, innehafvare eller brukare, classificerande i jemförligt förhållande till helt, halft, ^:dels, J-:dels och T'^:dels hemman, eller än mindre hemmansdelar, samt att taxera bidraget och bestämma rösträttigheten derefter, helst som en siik tillämpning, dels någorlunda allmänt äger rum i hänseende till masugnar, hyttor, hamrar och härdar samt mjöl- och sägqvarnar vid frågor om kyrko- och prestgårds-byggnad, ro. m., dels ock flerestädes redan blifvit vidtagen, med afseende på nyssnämnde och andra industri-inrättningar, då fattigvårds- och andra communal-afgifter skolat fördelas jemväl på sådana lagligen bidragsskybliga personer, som icke hvarken äga, innehafva eller bruka hemman
Der åter sådant icke skett, har man, rättvist nog, hållit sig vid gammal sedvänja att fördra och uttaga fattigskatt och andra communal-utskylder allenast af communens hemmansbrukande innevånare.
Om olämpligheten af förslaget att uti fattigvårds-stadgan antaga bevillningen efter 2 art. för lön, egendom och rörelse m. m., såsom norm vid fattig-bidragets påföring och utgörande, får jag vidare anföra: att bevillningen af lön, sådan den nu debiteras och uppbäres, icke ingår i taxer:slungderna för hvar commun, dels för tjenstgörande militärer af officers- oell undei -officers-graderna, samt dessas med lön försedda vederlikar vid regiterna, emedan lönebevillningen för dem alla tillhör reg:tsskrifvarnes uppbörd, dels ock för åtskilIige löntagare af ecclesiastik- och civil-staterna, när de bo utom- communen; hvarförutan den, som närmare känner förhållandena, väl vet, att jemngoda hemman inom samma commun stundom äro sä olika uppskattade till bevillntsvärde, att skilnaden någon gång. uppgår till 5o ä 100 proc. mera på det ena, än pä det andia; att embetsoch tjenstemän i allmänhet, hvilkas löne-inkomster merendels kunna noga controlleras, vanligen nödgas utgöra en ojemförligt högre bevi!ln:s-afgift i män deraf, än näringsoch lörelse-idkare i mån af deras verkliga inkomst, derom uppgifterna ej kunna till siffran pröfvas.
Med ett ord, fattigvårdsbidragets utgörande, äfvensom communal-utskylder i 384 Den in Februari e. m. allmänhet, efter bevillningen för lön, egendom och rörelse, företer så manga ojemnheter och svårigheter, samt tillika så uppenbar förnärmelse emot vissa skattskyldige, med befrielse eller lindring för andra, att jag förmodar, det ide'en derom måste alldeles förkastas; och i sådant fall inser jag icke annan rättsenlig och lämplig utväg för ändamålets vinnande vara att tillgå, än den jag uti inledningen till dessa anmärkningar redan framställt och här närmare utvecklat, i afsigt att visa det planen kan modifieras efter omständigheterna, der man ej vill eller ej förstår använda fyrk-taxering i sin helhet. § 3o synes så mycket hellre kunna qvarstå oberoende af den allmänna grund, som kan varda stadgad, vare sig för fyllnads—til Iskotts upptagande, enligt 9.9 § 2 morn., eller för hela fattigbidragets påföring annorledes, som det beslutande fatligvårds-samhället härigenom lemnäs öppet att tillämpa metoden af uttaxering med daler eller fyrk, hvilken tvifvelsutan är den bästa, der den kan riktigt uppfattas och användas. § 3i.
Föreslagna stadgandet att för uttagande af oguldet tillskott till fattigvården, handräckning genast skulle, på anmälan, lemnäs af kronofogde och länsman i orten samt städernas executorer, strider emot allmän lag och gällande författningar 0111 executionsverket, äfvensom särskildt emot uppbörds-författntna, de der icke medgifva att kronofogde får taga befattnining med annan uppbörd, än den som är af Konungens Bef:h:de känd och till uppbärande beordrad, samt följaktligen kan af vederb. controlleras.
Länsman ställer dessutom icke uppbördsborgen och står ej i något bestämdt uppbördsmanna-ansvar, utan åligger detta kronofogden, för så vidt af honom något uppbördsbestyr åt länsmannen uppdrages.
Ofvanberörde stadgande är jemväl obehöfligt; ty ingenting hindrar, att ju icke fattigvårds-styrelsen kan, sedan uppbördsstämma för fattigförsörjnings-afgifterna varit kungjord och hållen, ingå till Konungens Bef:h:de i länet med restlängd och begäran om handräckning till restantiernas uttagande, såsom hittills ofta skett; hvarefter vanligen tillgått och hädanefter kan tillgå sålunda, att styrelsen genast erhåller villkorlig resolution, roed befallning till vederb. att uttaga restbeloppen hos de betalningsskyIdige, som icke kunna uppvisa qvitto å redan fullgjord betalning, eller annat laga jäf, det der kan föranleda till uppskof i executionen och förklarings afgifvande m. m.
Att med enhet i principer och sammanhang i detaljer ordna den gren af communal-förvaltningen, som innebär allmän fattigvård, är visserligen ett ämne af stor vigt; men bland de organiska lagar och författningar, comiterades betänkande omfattar, synes mig dock den, som afhandlar den egent - Den 12 Februari e. ra. 335 egentliga fattigvården, eller villkor för, samt sätt och medel till fattighjons försörjande, på långt när ej vara den vigtigaste, emedan den kan anses såsom tillhörande allenast en, communal-bestyret i det hela underordnad, afdelning.
I första rummet står ulan tvifvel den föreslagna communal-lay gen, som är ämnad att införa ordning, stadga och kraft i förvaltningen af communernas alla gemensamma angelägenheter, att utbilda hågen för allmänna värf och stärka känslan för sann medborgerlighet; med ett ord, att uppväcka och underhålla det lefvande sinne för hemortens bästa, hvilket i hvarje fritt och lagbuudet samhälle utgör första villkoret, innan delta sinnelag kan klart, moget och verksamt göra sig gällande i .Statens stora angelägenheter.—
Ser man åter på den praktiska sidan af saken, så torde mångas, om ej allas, erfarenhet säga, att liden är inne för återställande af ett hittills saknadt samband emellan våra splittrade municipal-inrättningar, och att behofvet talar högt för deras ordnande och befästande, isynnerhet på landsbygden, om det i och för sig sjelf goda och glädjande resultatet af folkmängdens inom flera delar af Riket utomordentliga till— vext icke skall gå för samhället förloradt, eller urarta till de proletära folkclassernas ytterligare demoralisation och till uppliäfvande af den allmännare säkerhet till person och egendom, som hittills utgjort ett utmärkande drag i fäderneslandets inre lif.
I tillämpning af hvad jag sålunda yttrat, tager jag mig friheten påkalla uppmärksamhet derå, att, såsom, följd af folkstockens hastiga lillvext i det vidsträckta län jag haft äran styra under nära femton år, der tillkommit en talrik arbetande dass, som, då näringsutvägar och arbets-förtjenst ej tilltagit i jemförligt förhållande, gör en närmare tillsyn och vård af communal-myndigheter inom hvarje ort uppenbart nödvändig, hvilket, ty värr! bevisas af nyare tilldragelser, nemi. grofva stölder och rån med samnad hand, förut mera sällsynta.
Såsom följdriktigt måste man fördenskull antaga, att den osäkerhet i dessa fall, sorn högt öfverklagas i hufvudsladen, ej kan undgå att efter hand sprida sig till landsorterna, der för närvar, så få medel finnas att motal beta och utrota detta onda; ty det är lätt insedt, alt den otillräckliga kronobeljeningen, af hvilken allmänna polisen liu skulle vidmakthållas, icke förmår ensam uppfylla en sådan bestämmelse.
För att, med afseende härpå, hemta exempel från Elfsborgs län, får jag upplysa, att på länets landsbygd finnas minst 210,000 innevånare, bosatte på u4 till 1 i5 qvadratmil, och att den kronobetjening, sorn skall handhafva polisen derstädes, består af 6 kronofogdar och länsman jemte 3 landsfiscaler, tillhopa 34 personer, hvilka dessutom hafva mångfalldiga andra göromål sig ålagda.
Slutsatsen häraf torde göra sig sjelf och fullkomligt ådagalägga i II. 49 Den u Februari c. ra. nödvändigheten al communernas organiserande så, att de, genom delegerade, äfven må kunna bidraga till allmänna ordningens upprätthållande.
— Om jag skulle anses hafva sagt alltför mycket i detta ämne, innan det ännu kunnat blifva föremål för R. o. Ad:s öfverläggningar, så är ursägten den, alt jag, till mitt verkliga bekymmer, trott migförinärka, att frågan om corn immal-inrättningarnas reorganisation icke i allmänhet tillägges all den vigt eller omfattas med allt det interesse, saken onekligen krafvel’, såsom varande, efter min tanka, ett det mest angelägna riksdagsärende.
Jag anhåller att detta mitt anförande måtte få åtfölja K.
M:s nåd. remiss, anglde allmänna fattigvården, till R.
St:s vederbör.
En värd ledamot fästade under förmiddagens plenum R. o. Ad:s uppmärksamhet å de bittra tvister mellan församlingar, och stundom upprörande händelser, som uppkomma genom en alltför sträng tillämpning af författningarna rörrde fattigvården, enl. hvilka församlingarna icke äro pligtiga att .vårda andra fattiga, än de, som vid sista mantalsskrifningen tillhörde deni, och äfven, under vissa förhållanden, äro berättigade att vägra inflyttningar.
Dessa följder af vår fattiglagstiftning, sådan den nu finnes, torde i ännu högre mån visa sig, om det förslag får gälla, som af särskilde comiterade blifvit utarbetadt, hvilket förslag jag i öfrigt, i afseende på de upplysningar det innehåller, samt den flit och sakkännedom, hvarom det vittnar, skänker allt det värde det förtjena»1.
Comiterade utgå från den grundsatsen, att då communen har för uteslutande pligt att bekosta de fattigas underhåll, häraf följer en uteslutande rätt för communen, att på allt sätt, äfven för framtiden, freda sig för möjligheten att blifva belastad med ett sådant underhåll.
Härifrån härleda sig stadgändena i 12, i3 och i5§§:na af förslaget till en fattigvårdslag: att husbonde enskildt skall bekosta allt det understöd, som för hans tjenare och arbetsfolk, icke blott i följd af sjukdom, utan äfven genom andra tillfälligheter kan uppkomma; att fattigvården för personer, som äro bosatte å andras ägor, utan att innehafva den jordrymd, som gäller för besutenhet, skall bekostas af ägaren till hufvudjorden; och ändtligen, att hvarje ledamot af en församling, som från annat fattigvårdssamhälle intager gift arbetsfolk eller enka med barn, skall under 5 år enskildt vidkännas ^ af den fattig vårdskostnad, som för sådana personer kan komma att utgå.
Jag bestrider ingalunda rättvisan af den grundsats, att, om en ledamot i en församling utöfvar sitt jordbruk eller sin näring på ett sätt, hvarigenom församlingen bevisligen belastas med ett fattigunderhåll, som öfverstiger samma leda - Den 12 F e li r ii * r i e. ra. mots bidrag, en sådan ledamot må kunna taxeras till högre fattigvårdsutsky
Ider; men jag kan ingalunda förlika mig med lagstiftningsgrunder, hvilkas tydliga syftning är att lägga band på den enskilde i valet af sitt arbetsbiträde, eller att förhindra giftermål mellan arbetsföra personer, genom införandet al en sakernas ordning, i följd hvaraf värdet af den ogiftes arbetsbiträde skulle i en oförutsedd grad stegras, under det den gifte arbetaren försättes i ett tillstånd , gränsande till något, som lyckligtvis i vårt land aldrig varit kändt
För att afhjelpa olägenheterna af en ojemnt fördelad fattigvård och det inflytande en- sådan måste utöfva på den fattiges billiga rätt, finnes det, efter mitt begrepp, blott en enda verksam utväg, den jag går att framställa; ehuru jag nog allvarsamt befarar, att min mening ej öfverensstämma' med det rådande tänkesättet i landet, hvilket jag slutar deraf, att denna utväg icke blifvit tagen i betraktande inom corn i töen, oaktadt densamma bestått af många utmärkta män fiån flera landskaper.
Detta sätt, mine herrar! är: att inom hvarje län stiftas en gemensam fattigcassa för länet, som hade för ändamål jemna fattigvården inom socknarna, och att således meddela fostcrhjelp till barn efter bortdöda eller afsigkomna föräldrar, hvilken, för det närvar., utgör ett af fattigvårdens största behof, jemte det att samma cassas verksamhet äfven utsträcktes till alla fattigvårdens föremål, utom de egentliga fattighushjonens underhåll, och sålunda kunde anlitas för bildandet af arbetsinrättningar, hvarförutan alla författningar mot bettlande äro ord utan betydelse , eller vid stiftandet af folkskolor, hvilkas uppkomst tilläfventyrs bättre befordras genom ett något betydligare anslag en gång för alla, än genom årliga bidrag.
Jag vet, att man mot den åsigt jag framställt kan säga, alt municipalbesvären inom vårt land äro ganska tryckande, och skulle — om man dertill äfven lägger skyldigheten, utsträckt utan undantag äfven till de fattigaste församlingar, att utan allt allmänt understöd, på egen bekostnad, anskaffa skolor — kunna anses så dryga, att under sådana förhållanden allt hopp måste öfvergifvas att kunna jemna fattigvården, genom bildande af en gemensam fattigcassa för länet, aldra helst om denna skulle samlas genom nya afgifter och bidrag.
Min mening är icke heller sadan.
Den motion, jag nu framställer, är, att mantalspenningarna, hvilka öfver hela Riket uppgå till ett belopp af 329,000 r:dr, må upphöra att ingå till statsverket, hvaremot de ställas till länens disposition, för att i ofvaoberörde ändamål, och utan att belastas med några löneanslag i municipalväg och under sträng hushållning, förvaltas och disponeras under ansvar och redovisningsskyldighet af länens valda ombud. 388 Den is Februari c. m.
Upplysningsvis torde det böra anföras, att mantalspen - uppgmgo iöo7 10,998: i Upsala län till . r:dr 12.
— „ Stockholms . . >> 14,986: 12. — ,, Södermanlands . 13,971: 11. — „ östergöthlands . 59 23,58o: 5,429: 16.
— „ Gottlands . 55 „ Calmar . . 99 19,383: 10. — „ Blekinge . . . 59 10,374: 16,714: 12. — „ Jönköpings 59 36.
— „ K ronobergs . . 55 11,828: 19,469: 24.—
„ Christianstads 55 2. — ,, Malmöhus 59 25,908: io,o35: ,, Hallands . . . 59 10. 8.
„ Götheborgs . . 95 12,802: 46.- ,, Elfsborgs . . . 95 23,i32:
„ Skaraborgs . . 99 20,253: ,, Nerikes .... 59 13,332: 4-- ,. Wermlands . . 99 14,225: 23.— „ Westmanlands . 99 11,725: 24.
— „
Kopparbergs . . 99 9,658: 35.—
„ Gefleborgs . . 99 13,576: 7,394: ,, Wester-Norrlands 99 ,, Jemtlands . . . 59 3,4o5: 44.- „ Westerbottens 59 3,190: 28.— „ Norrbottens . 55 Ö799: 8. 6.
„ Stockholms Stad 55 12,016: 24.-
Efter alt i denna fråga hafva i korthet utvecklat min åsigt, återstår det endast att bemöta den anmärkning, som deremot skulle kunna framställas: att om olikheten i fattigvården blefve rättad mellan församlingar af samma län, olikheter länen emellan i alla fall kunde komma att qvarstå.
Jag svarar, att detta är ett mycket mindre ondt, och att om ett län eller någon del af Riket befinner sig i ett särskildt betryck, det då bör blifva ett statsbestyr att utfinna anledningen och afhjelpa bristen, antingen genom nedsättande af skatter, der de kunna vara för höga eller ojemnt fördelade, eller genom öppnande af förbättrade communicationer och afsättningstillfällen, der de erfordras, eller genom upphäfvandet af sådana författningar, som menligt inverka på allmänna välmågan.
Jag anhåller om remiss af min motion till StatsUtsk.
Frih. Cederström, Jacob: Hr Dalman har uppträdt i e. m. plenum med begäran, att K.
M:s skrifvelse med öfverlemnande af comiterades betänk, i frågan om fattigvården i Riket, i stället för att upptagas i den ordning grundlagen bjuder, endast af R. o. Ad. skulle läggas till handlingarna, derest icke någon ledamot ville upptaga den som sin enskilda motion, och på detta sätt få den remitterad.
Den värde le - Den ii Februari e. m. 389 damoten grundar detta yttrande på 89 §:n Reg.F. och de orden: ”Vill Konungen åt R.
St. öfverlemna att gemensamt med "honom något afgöra, som Rikets allmänna styrelse rörer, "då förfares dermed på det sätt, som ang:de lagfrågor är "stadgadt.’’ Nåväl! något som Rikets allmänna styrelse rörer kan väl icke blott vara lagar, det måste kunna vara hvilket annat ärende som helst; men i afseende på det sätt, som om lagfrågor stadgadt är, gäller 3 Stånds beslut och Konungens sanction.
I allt fall äga Ständerne önskningsrätt och Konungen kan afslå saken; men här deremot måste contrapropos. äga rum.
Jag skulle förmoda, att Hr Frih. o. Landtm, af 44 §:n Riksd.Ordn. finner sig förhindrad att framställa den af Hr Dalman begärda propus.
Hr af Ekenstam, Israel, uppläste följande:
Såsom utveckling eller fortsättning af hvad jag haft äran nämna vid fråga om nedsättande af ett särskildt Utsk. för denna angelägenhet, anhåller jag att nu få tillägga följande.
De herrar, som icke dela med mig den åsigt, att R.
St. borde stanna vid att förena sig endast om hufvudgrunderna, utan deremot sätta värde på, att jemväl få uttala sina åsigter i all den detalj, som ämnet föranleder, lära dock vara med mig öfverens derom, att de fack först böra begränsas, hvari detaljerna sedermera skola inpassas; och att innan en sådan begränsning är skedd genom Ståndens preliminära beslut, är allt detaljarbete fåfängt, örn det än skulle anses böra äga rum.
Då jag således i alla hänseenden bör kunna antaga, att det första betänk., som från Utsk. ankommer till RiksSt:n uti det ifrågavar. ämnet, skall innehålla ett förslag till meranämnde hufvudgrunder, och endast dem; så anser jag mig derigenom uppmanad att nu, vid remittering af den K. propos:n i ämnet, uppgifva hvilka cathegorier jag, för min del, såsom hufvudgrunder anser.
Sådana synas mig vara : 1:0
I hvilka förhållanden skall den person befinna sig, som bör komma under benämning fattig; och hvilka gradationer böra uppställas inom denna benämning för åtnjutande af särskildta mått af vård, biträde eller förmynderskap från samhällets sida?
Jag vill ej i första rummet mana till vidsträckta undersökningar om orsakerna till fattigdomen, ehuru visserligen det sanna botemedlet endast derigenom kan framdeles finnas.
I detta såsom i alla andra fall af det inenskliga lifvets verksamhet , uttränges besinningens företräde af sträfvandet alt först undanrödja ögonblickets tvingande omständigheter.
Hvilka än orsakerna månde vara till fattigdomen , så hafva vi dock alltid fattiga när oss, hvadan deras vård och behandling bör i min tanka utgöra det främsta föremålet i denna fråga.
— Undersökningarna örn orsaken till fattigdo - 3 cjo Den 12 Februari e. ra. men erhålln dessutom sina bestämda ntgréningar -vid behandlingeu af de särskilda frågorna om folkundervisning, hemmansklyfning , näringsfrihet och de otaliga öfverläggningar, som brännvinets olyckliga införlifvande med nationen säkerligen framkalla. 2:0 Bestämmandet af den lägsta communens omfång, inom hvilken de särskilda fattigvårds-angelägenheterna böra ordnas till ett helt för sig, utgör, efter min tanka, den dernäst förekommande hufvudgrunden.
Måhända är det just misstag i detta afseende, som vållat största delen af de oredor och svårigheter, som förefinnas.
Onekligt är, att i samma mån som communen inskränkes, i samma mån måste bördan oundgängligen blifva allt mera ojemnt fördelad, på mångå ställen omöjlig att draga; och öfverallt skapar sig på gränsorna af dessa inskränkta communen en stridslysten säkerhetscoi don emot den utifrån påträngande rnensklighetens fordringar.
Under allt detta saknas tillfälle till sysselsättning för arbetsföre fattige inom sjelfva communen, också just derigenom att densamma är alltför inskränkt.
Ännu en annan svårighet vidlåder den alltför inskränkta communen: det blir nemi. ofta icke möjligt att der finna personer, som förena håg och oegennytta med nit och sans för handläggningen af communens angelägenheter.
Det är till undanrödjande eller minskning af alla dessa fyra stora erkända olägenheter, som jag önskar, att fattigvårdens lägsta commun måtte utsträckas åtminstone till häradet eller pvosteriet —- allmänneligen contractet kalladt.
Begge hafva sina särskilda fördelar och olägenheter; jag vill ej upptaga R. o. Ad:s tid med att gå Utsk. i förväg genom ett sådant utredande.
Hvad beträffar häfden af fattig-communens omfång, den comite'en antager ganska knapphändigt såsom afgjord, så yttrar comite'en, efter citering af en mängd äldre författningar, sid. 9, att ”de åberopade författningarna sammanstämma deri, att hvarje socken bör försörja sina fattiga.”
Men vid ett närmare betraktande af dessa åberopade författningar, vill förhållandet synas helt annorlunda, eller att den af comiteen antagna öfverensstämmelse i inskränkningen visserligen icke i äldre tider varit sådan.
Dessa samma åberopade författningar innehålla: K. resol. på PresteSt:s besvär 1682—1638 : att rätta tiggare skola hålla sig inom stiften; K.
M:s ordning och stadga, huru förhållas skulle med tiggare och fattige; gifven d. 28 Febr. 1642: att tiggeri bör inskränkas till viss tid och ort inom pvosteriet, eller vid större behof inom stiftet; Kyrkolagen af d. 3 Sept. 1686 (24 och 28 capitlen) innehåller: alt härad eller socken egentligen skulle föda sina fattiga; men prosteri erna skola dessutom hjel|*a Den ij Februari e. ra. 3gi hvarandra, när fattigpersonalen inom dem blir till antal mycket skiljaktig.
Dessa åberopade författningar synas snarare sammanstämma i motsatsen af hvad comite'en uti dem funnit, nemi. deruti, att socknarna varit alltför inskränkta att, hvar för sig, föda och vårda sina fattiga.
Ett ytterligare stöd för åsiglen om de särskilda socknarnes oförmögenhet i detta afseende lemnar en K. resol., som comitéen icke nämnt, nemi. den af år 1643, deri K.
M. gifver ett bestämdt afslag på presterskapets begäran att fästa fattigvården vid socknens territorium.
Sedan den tiden hafva dessutom en mängd af dåvar. socknar, nästan i alla stift, blifvit klufna eller sönderdelade, hvaremot fattigpersonalen utvidgat sig, så att missförhållandet härutinnan är större nu, än någonsin tillförene, och kommer efter all anledn. att blifva det allt mer.
Måhända blir fattigcomniunens rätta omfång uti ett sammansatt förhållande till egendom och folknummer. 3:o Derefter i ordningen anser jag, att bland hufvudgrunderna bör intagas: förslag till den a u c t o r i t e t, som bör utgöra föreningspunkten för alla de särskilda corn munernas förvaltningsåtgärder, med ändamål att åstadkomma sådana jemkningar och anordningar, som ligga utom localauctoriteternas förmåga att vidtaga.
Den reservation, som Frih.
Leijonhufvud afgifvil till comiteens betänk., synes mig hafva dertill träffat en mycket tjenlig auctoritct, nemi.
Seraphimer-ordens-gillet, hvars åtgärder redan förut äga en alldeles adseqvat natur. 4:o Bland hufvudgrunderna beder jag att slutligen få föreslå: sättet att administrera det hela, antingen sorn statsa ng e
I ä g e n h e t eller c om m un a 1- a n ge lag e n h e t.
Efter min tanka, kan den icke- blifva uteslutande någondera; men jag önskar högligen, att Statens åtgärder härvid måtte inskränkas till de oundgängligaste.
Jag skiljer mig från Frih.
Leijonhufvud deruti, att jag ur många hänseenden fruktar, att det icke vore tjenligt att, på sätt han föreslagit, i stort uppsamla fattigmedel, för att sedan utdela dem.
Äfven häruti vill jag icke gå Utsk:s yttrande i förväg, öfvertygad att skälen till denna min förmodan ligga Utsk. nära till hands.
Jag vill endast erinra, att en sådan fullständig hopsamling af medel i Seraphimer-ordens-gillets liand möter ett positivt hinder derigenom, att enskilda dotationer, hvilka anmälas i reservationen såsom disponibla, äro specielt fästade vid föreskrifna localer, utan att kunna från dem skiljas.
Sådana hinder har jag mångenstädes anträffat vid de undersökningar, som jag verkställt för centralisering af hospitalerna i Riket.