Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sits beslutande-rätt härutinnan kunde lian icke befara, helst pluralitelen af ett helt folks representant ter helt visst icke skulle, sig sjelf öfverlemnad , besluta eq förföljelse, sedan saken blifvit fullständigt utredd. 366 D e n 3o Juni f. m. p. 7a. 7 3. 78. 79- 8i. 84- 85. 87. 88. 8g 9°. 91- 92, Hr von Qvanten, Carl, åberopade grundlagens bokstaf för rättigheten till återreiniss.
Så länge ordet "afgöra” får stå qvar i 2 mom. af 107 jj. Reg.F., kunde rättigheten till återreiniss icke förvägras.
Hr Munck af Rosenschöld, Eberh., försvarade rättigheten till återreiniss på grund dels af grundlagens ordalydelse och dels af prejudicat från förra riksdagen.
Afgörande-rätten efter 107 §.
Reg.F. tillhörde R.
Hr Hjerta menade det vara vigtigt att få formfrågan om R.
St:s afgörande-rätt afgjord, emedan derpå berodde, huruvida Ministeren skulle söka förvärfva förtroende hos nationen eller endast hos några få personer, placerade i Constit.
Frih. Åkerhjel m, Gust.
Ständernas granskningsrätt, rör:de Konungens rådgifvare, är uppdragen åt Constit.Utsk., åt hvilket Statsrådsprotrn blifvit anförtrodda såsom ett depositum.
Förhållandet är enahanda, antingen anmärkn:sanledningen blifvit väckt inom Utsk. eller kommit utifrån.
Horn fann ingenstädes i grundlagarna Constit Utsk. förbjudet att meddela R.
St. utdrag ur Statsrådsprot:n.
Hade detta varit lagstiftarens mening, hade Constit.Utsk. nog blifvit bundet med tysthetsed.
Hr Tham ansåg det ytterst vådligt, om R.
St. finge sjelfva pröfva och afgöra anmärknlsmål: vådligt för enskild hamnd.
Hr von Hartmansdorff, Aug., tillstod, att han vid början af denna discussion var tvekande om grundlagens rätta förstånd i förevar, fall och nästan mer lutande till den mening, att återreiniss af sådana Constit.Utskrs ullåtrn, som detta, icke borde äga rum; men efter den utredning, saken under öfverläggningen vunnit, trodde han numera, att dylika utlåt:n kunna återremitteras.
Likväl ansåg lian det nu ifrågavar, målet icke förtjena återreiniss.
Hr Crusenstolpe, Magn. Jac., begärde, att den propos, till återreiniss af ett likartadt mål, som skall vid sisth riksdag hafva blifvit gjord, måtte ur Ståndets prot. varda uppläst.
Hr Munck af Rosenschöld erinrade, att om ej sjelfva betänk, i anledn. af Gr.
Posses aumärkn:smemorial blef återremitteradt, blef dock hufvudsaken remitterad till Utsk., nemi begäran om upplysnings meddelande.
Landtm, lat ur prot. för d. 11 Juli 1823 uppläsa proposrna rörtde Constit.Utskrs utlåt, öfver Gr.
Posses anmärkningsanledning, samt förklarade sedan: att då behandlingen af sådana anmärkn;sfrågor, hvilka, enl. 29 <j.
Riksd.Ordn., blifvit i Ståndens plena väckta, borde vid deras slutliga afgörande bedömas efter den föreskrift, hvilken ordalydelsen i (1 mom. af) 107 §.
Reg.F. innefattar, ”att 0111 Constit.Utsk. skulle anmärka etc.” hvaraf följde, att, liar Constit.Utsk. Den 3o J u n i f. m. 36y icke hos R.
St. anmält något dylikt förhållande, R.
St. ej heller ägde att någon derutöfver sträckt ålgård vidtaga; och Constit.Utskts nu förevar, memor. innehöll afslag å den tilip. g3.
Utsk. remitterade anmärkntsanledning, samt hvarken 106 och 107 §§. Reg.F., eller 2g 5- Riksd.Ordn. lemnade R.
St. någon pröfningsrätt af Constit.Utsk:s åtgärd i sådana anmärkntsfrågor, hvilka Utsk. icke funnit till någon påföljd föranleda, ansåg han någon återremiss afUtskts berörde memor.
, som endast ad nolitiam till R. o. Ad. inkommit, ej heller kunna äga rum, utan hemställde, om icke R. o. Ad. behagade tillåta, att samma memor. finge läggas till handlingarna.
Horn bestred
Landtnäs yttrade princip, att återremiss af memor. icke kunde äga rum, och yrkade propos. till återremiss.
Hr Cederschjöld reserverade sig emot Landtm:s yt- 9^. trade mening, under förhoppning, att den tid varder kommande, då 2 mom. af 107 §.
Reg.F. vinner samma kraft, som Landtm, nu tillerkänt det itsta.
Men han anhöll, att R. o. Ad. icke ville yrka den vägrade propos., emedan Constit.
Utsk. sannolikt skulle gilla Landlmts vägran, och den g5. goda saken derigenom få ett ytterligare hinder emot sig.
Genom votering beslöts, att propos. om återremiss icke 99. skulle yrkas, utan memor. läggas till handlingarna.
Af detta historiska sammandrag kan man sålunda inhemta : att Landtm, d. 17 Juli 18r5 ansåg ventilation till beslut icke kunna aga rum öfver Constit.Utskls s. k. dechargebetänk.
, utan endast reservation dervid vara tillåten; att Landtm, d. 12 Mars 1818 medgaf propos. till återremiss af Constit.Utsk:s utlåt, öfver en från Ståndet remitterad anmärkntsanledning; att Constit.Utsk. blef d. 25 April 1818 anmodadt att ofördröjligen inkomma med utlät, öfver en anmärkntsanledning, hvarom Utsk. tillkännagifvit sig långt förut hafva fattat beslut, men framdeles vilja det i dess s. k. dechargebetänk. meddela; att Landtm, d. 27 Apr. 1818 vägrade propos., icke allenast på återremiss af Constit.Utsk:s utlåt., rörtde en af Utsk. ogillad anmärkntsanledning, utan äfven på infordrandet från Utsk. af handlingar i målet; att Landtm, d. to Juli 1820 förklarade återremiss icke kunna förvägras på Constit.Utsk:s utlåtrn, då någon anmärkning blifvit af Utsk, anmäld, men i motsatt fall icke kunna äga rum; att Landtm, d, 11 Juli 1823 vidhöll, det Constit.Utsk:s utlåt med ogillande af en från något RiksSt. remitterad anmärknrsanledning icke kunde återremitteras, men medgaf, att det kunde tills vidare hvila på bordet, och Utsk, emed - 368 Den 3o Jani f. m. lertid anmodas att inkomma med närmare upplysningar om anmärkn:smemor:s innehåll; och slutligen att det var d. 17 Juli 1829, som Landtm, utförligt motiverade sitt vid föregående riksdag meddelade kategoriska yttrande, rör:de vägran af propos. om återremiss af sådana utlåt:n, hvari Constit.Utsk. ogillat från Stånden remitterade anmärkn:sanledningar.
Uti dessa Landtnäs motiver är det väsendtligaste sammanfattadt af allt det, sorn blifvit yttradt till försvar folden meningen.
Jag anser derföre angeläget att underkasta dessa motiver en närmare granskning.
Detta blir så mycket lättare, som de äro uppställda i logisk form och kunna med en högst obetydlig ordjemnkning förvandlas till 2 ordentliga syllogismer.
Den första syllogismen skulle komma att lyda, som föijer:
Då behandlingen af sådana an märkn:sfrägor, hvilka enligt 29 §.
Ri ksd.Ord n. blifvit i Ståndens plena väckta, bör vid deras slutliga afgöran de bedömas efter den föreskrift, hvilken ordalydelsen i 107 §.
Reg.F. innefattar, och denna ordalydelse innehåller, att om Constit.Utsk. skulle ”anmärka, att ”Statsrådets ledamöter samfäldt, eller en eller ”flera af dem, uti deras rådslag om allmänna mått ”och steg icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nyt”ta, eller att någon Statssecret. icke med oväld, ”nit, skicklighet och drift sitt förtroende-e mbete ”utöfvat, Utsk. då äger att sådant tillkännagifva ”för R.
St., hvilka, om de finna Rikets väl det ”kräfva, kunna hos Konungen skriftligen anmäla ”deras önskan, att Han ville ur Statsrådet och ”ifrån em betet skilja den eller dem, emot hvilka ”anmärkningen blifvit gjord;” altså ägde ej heller R. St., när Constit.Utsk. icke hos dem tillkännagifva något dylikt förhållande, att någon derutöfver sträckt åtgärd vidtaga.
Vid första blicken på denna syllogism finnér man klart, att mellansatsen är felaktig derutinnan, att den endast innefattar 1 mom. af 107 §.
Reg.F., då deremot försatsen hänvisar till 107 §. utan inskränkning.
Deraf måste sålunda nödvändigt följa, att slutsatsen blir oriktig.
Detta fel är så mycket större, som endast sednare mom. af 107 §. angår de anmärkningar, till hvilka initiativet kommit från Stånden.
Sedan nemi. i förra mom. blifvit bestämdt, huru förhållas skulle i de fall, då Constit.Utsk. sjelf anmärker någon icke lagstridig felaktighet hos rådgifvarne, har i det sednare en garanti blifvit lemnad R.
St. emot sjelfva Constit.
Utsk:s möjliga försumlighet eller obehöriga undseende.
Der har nemi. blifvit hvarje annat Utsk. och hvarje särskild riksdagsman medgifvet att, på satt 29 §.
Riksd.Ordn. närma - D e ii 3o Juni f. m. 36c) mare bestämmer, väcka frågor om rådgifvares entledigande, hvilka frågor likväl, enl. klara ordalydelsen, ”icke kunna af ”R.
St. afgöras förr, än Constit.Utsk. deröfver blifvit ”bordt.
Sedan detta i fullkomlig öfverensstämmelse med stadgandet i i mom. af 56 § om allm. frågors behandling stående vilkor af Constit.Utskrs hörande blifvit nppfyldt, hafva, efter den ovedersägliga ordalydelsen, R.
St. fria händer att besluta efter eget godtfinnande, utan att af någon enda bokstaf i grundlagen vara mera hindrade i behandlingen af anmärkntsmål, än i behandlingen af alla andra slags allmänna mål.
Den andra syllogismen skulle blifva af följande lydelse:
Som Constit.Utsk:s memor. innehöll afslag å dell till Utsk. remitterade anmarkn:sanledningen, samt hvarken 106 och 107 §§ lkeg.F. eller 29 § Riksd.- Ordn. lemnade R.
St. någon pröfningsrätt af Constit.
Utsk:s åtgärd i sådana anmärkn:sfrågor; altså kunde Constit.Utskrs ifrågavar. memor. icke heller återremitteras.
Äfven uti denna syllogism är mellansatsen oriktig* Icke allenast pröfningsrätten, utan äfven afgöranderätten är nemi. R.
St. ovedersägligen förvarad i 29 § Riksd.- Ordn. och 107 § Reg.F., i hvars sednare morn. stadgas, att frågor om anmärkningar mot Konungens rådgifvare ”kunna ”i R.
St:s Utsk. än Con”stit.
Utsk. hos Stånden andragas, men icke af R.
St. afgo”ras, förrän sistnämnde Utsk. deröfver blifvit hördt.”
Dessa frågor kunna således af R.
St. afgöras* men* likasom alla andra allm. frågor, icke omedelbarligen * utan först sedan Utsk. sig deröfver utlåtit.
Men rättigheten att afgöra innefattar nödvändigt rättigheten att pröfva, och följaktligen äfven att ogilla; och rättigheten att ogilla ett Utskisbetänk. innefattar likaledes rättigheten att godkänna deti motion, som Utsk. ogillat.
Sedan derföre R.
St. af ConstitUtsk. erhållit alla erforderliga Upplysningar och sålunda blifvit satta i tillfälle att om målets beskaffenhet fälla ett eget omdöme, äga de full frihet att efter godtfinnande afgöra ett sådant mål på samma sätt Sorn alla andra af allmän beskaffenhet, Eller hvar finnes väl någon enda boktsaf i grundlagarna, som deremot lägger ringaste hinder 1 vägen?
Hvar finnes något undantag gjordt i behandlingssättet af anmärkn:småi?
Dessutom stadgas i 55 § Riksd.- Ordn. uttryckligen, att propoS. ej må vägras ”utom i det fall* ”då Landtm, eller Talman finnér en väckt fråga boks ta f”ligen strida mot grU n dlägärnas lydelse.”
Det Ur sålunda ej genom raisonnementer och slutledningar, som frågans stridighet mot grundlagarna skall ådagaläggas.
Frågan skall ”bokstafligen strida mot grundlagarnas lydelse;” men hvar i grundlagarna finnas dessa bokstäfver* mot hvil 8 II. 47 3yo Den 3o Juni f. m. kas lydelse en fråga om sådan återremiss skulle strida?
Förrän de blifvit uppgifna, kan således propositionen icke lagligen •vägras. Hr Cederschjöld fortfor härefter muntligen:
Ehrenborgh yttrat om Constil.
Utskrs magt, hvilken han ansett vara afgörande, får jag blott påminna dpn värde ledamoten, huru tvetydig denna magt blifvit ansedd af sjelfva det nuvar.
Constit.Utsk., som icke torde kunna misstänkas för demagogiska åsigter.
Den värde talaren torde nemi. erinra sig, huruledes, dä frågan förevar om den af BorgareSUs Talman vägrade propos. till återremiss, rösterna stadnade lika emot lika, och den förseglade sedeln altså blef den afgörande; och om man skulle få tillåta sig gissningar, torde det få förmodas, att den afgörande rösten icke var uttryckt af någon på skäl och bevis grundad öfvertygelse, emedan den troligen härledde sig från en ledamot, som genom en egen skickelse uppkom efter discussionen och sålunda icke varit i tillfälle att ens taga kännedom af saken.
Jag har altså icke ännu förlorat hoppet, att R.
St. ju skola, kanhända snart nog, komma i full besittning af denna deras i grundlagen förvarade vigtiga magt att sjelfva besluta.
Jag säger vigtig, icke derföre, som skulle jag vara lifvad af något begär att störta Konungens rådgifvare, utan det är af nit för Rikets väl, för Majestätets helgd, som jag anser det nödigt, att frågan beror på RiksSt:s afgörande.
Om missnöje verkligen finnes i landet, kan icke något Utsk:s bemödande, att återhålla uttrycket deraf, tillintetgöra detsamma.
Jag tror tvärtom, att derigenom, att man på laglig väg gifver det luft, skall det säkrast lugnas sä väl inom Representationen som hos allmänheten.
Man synes knappt kunna undgå att finna, det de öden, K.
Mrs nåd. propos:r rönt äfven i StatsUtsk., ju i sjelfva verket bevisa, att man i allmänhet ej är nöjd med rådgifvarepersonalen.
I min tanka hade det derföre varit politiskt riktigt, att Constit.Utsk. öppet uppgifvit alla anledningar till anmärkning.
Det hade varit nyttigt för Majestätet att derigenom från detsamma afleda hvarje skymt af missnöje.
Det hade varit nyttigt för landet och de K. rådgifvarne sjelfva.
Jag kan altså icke annat än i det yttersta försvara Ståndets rätt att sjelfva afgöra i mål af ifrågavar. beskaffenhet.
Och om jag icke skulle lyckas att nu verka på öfvertygelse!! hos den, på hvilken medgifvandet af tillfälle till ett sådant afgörande beror, vädjar jag till kommande tider, förvissad, att de icke äro långt aflägsna, då man icke vidare skall kunna bestrida denna rättighet.
Ehrenborgh har, då Hail åberopat den högst förtjenstfulle framlidne Ridd.secret.
Silfverstolpes vittnesbörd samt förklarat, att han förenade sig med honom, sagt, att han förmodade, det "hvarje rättskaffens man gjorde detsamma, som icke fruktar"
D c ii 3o Juni f. m. — jag kunde icke rätt fatta —hvad; jag tror mig likväl vara en rättskaffens man, men fruktar likväl ieko att forstara den motsatta åsigten.
Jag förnyar min anhållan om den urskillning af ämnets särskilda delar, hvarpå jag i mitt sista yttrande hade äran fästa uppmärksamheten.
Det arnu mera så mycket angelägnare, som discussionen kastat sig utöfver omfattningen af det föredragna ämnet, oell in på principfrågan, hvilken auetoritet den afgörande anmärkmsratteu tillhör, antingen R.
St. eller Constit.Utsk.
För min del begär jag, till bemötande af de förebråelser, som blifvit riktade mot åsigten af återremiss, att få erinra derom, att jag icke yrkat återremiss, utan endast förklarat, det jag icke bestrider en sådan; och jag är nu beredd att uppgifva orsakerna dertill.
De äro nemi., att jag önskar, det
Utsk. må komma i tillfälle att upplysa och undanrödja den särskilda anmärkning, hvilken, här framställd, likväl enligt mitt förmenande är främmande från all anledning till anmärkning emot Statssecret. för financeärenderna.
Man har nemi. såsom hufvudskål för klander framställt den omständighet, att Hr Ehrenhoff icke blifvit skiljd från sin tjenst.
Jag tror det då tillhöra Utsk. att upplysa, att detta förhållande ligger utom Statssecretrs för financeärenderna befattning, samt att vidare utveckla, hvad Utsk. icke lärer undgå att finna, alt nemi. K. M:s beslut om Hr Ehrenhoffs bibehållande vid tjensten medfört en fördel för staten, enär den, genom ett afdrag å consulslönen af iooo piaster årligen under 5 års tid, kommit i tillgodonjutande af 5ooo piaster, dem statscassan eljest blifvit i saknad af; ty någon egen förmögenhet, eller möjligheten att tillvägabringa medel på annat sätt, egde icke Ilr Ehrenhoff, och att hans efterträdare skolat påläggas någon betalningsskyldighet i detta afseende, lärer man väl icke billigen kunna påstå.
Jag öfvergår nu till principfrågan och tackar Hr Cederschjöld för det lian återfört Ståndets uppmärksamhet på det försvar, som jag den 23 Mars 1818 försökte för upprätthållandet af R.
St:s magt i denna del.
Jag åberopar nu ordagrannt, hvad jag då yttrade; och det torde måhända vara egenkärt, om jag säger, att händelsen synes vilja, som skulle Ilr Gr.
Posses i dag för den motsatta åsigten uppställda argumentation genom omförmälda mitt yttrande vara punkt lör punkt pröfvad och vederlagd.
Jag har åtminstone gjort det förra och försökt det sednare.
Men om icke, såsom jag önskade, min vederläggning skulle anses tillfyllestgörande, ber jag blott att få sluta den till en auetoritet, som torde lä anses för något högre, än de af mina motståndare åberopade: den är R.
St:s gemensamma beslut vid 1818 års riksdag.
Man kan icke hafva glömt, att Constit.Utsk. uti meiner, af d. i Maj 1818 till RiksSt. inkom med förslag lill 3?
Den 3o J uni f. m. cn så beskaffad förändrad redaction af 107 § Reg.F., som, under föregifvande att innebära ett förtydligande deraf, skulle försätta Ständerna i det omyndighetstillstånd, hvari man vid påstå, att de i detta fall redan befinna sig.
Detta förslag afslogs unanimt af samtliga RiksSt., och jag kan icke undertrycka min förundran deröfver, att, fastän ett sådant försök då så högtidligen misslyckades, fortfara likväl Frih.
Posse att påstå, det § skall förstås på det sätt, som hela Representationen tillkännagifvit sig icke kunna förklara den.
Jag hör icke heller dölja, att jag finnér det vara föga ädelt och föga loyalt att på detta sätt vilja afleda Ständernas anmärkningsrätt i denna väg; och jag anser det i högsta grad mal-adroit att så förfara.
De, jag må väl säga, usla anmärkningar, som här äro i fråga, skola väl icke de kunna förkastas på annat sätt?
Skallman, för att vinna detta mål, behöfva kasta skugga på medlen?
Jag förblifver vid den mening, att Ständerna äga afgörandeyätt i anmärkn:sfrågor enl.
107 §; och jag behöfver icke pågon annan bevisning än §:s oförtydliga ordaförstånd.
Den soni remitterar, har den afgörande-rätten, och den, som höres, den utredande-pligten.
107 § förbehåller
Ständerna den förra och tillförbinder Constit.Utsk. den sednare.
Der skall Utsk, stadna.
Jag skulle likväl tro, att fråga om åter1’emiss kan vara öfverflödig här, och jag vill i så måtto återgå till sjelfva det föredragna ämnet uti besvarande af en Utaf Frih. Rantzou framställd anmärkning, den nemi., att vår handel icke skulle haft fördel af den ifrågavar. utgiften.
Genom fredsfördrag med Maroccanska Regeringen är ett skydd för vår handel beredt, hvilket likväl måste bevakas af nonsuler.
Dessa måste då hafva en bostad, der de äro stationerade.
Om en sådan icke kan erhållas emot hyra, mäste staten bekosta egna byggnader.
Så har förhållandet varit.
Det gamla huset var odugligt, ett nytt måste anskaffas; och det är aflt hvad som skett, och skett just för vår handels skull, Frih, Rantzous anmärkning i detta afseende lärer således befinnas olämplig, Jag begär Hr Gr. o, Landtnäs förklaring, huruvida han anser propos, till återremiss kunna äga rum, eller icke. 1 Sednare fallet reserverar jag mig och protesterar mot en sådan tolkning, Jag skall dock underkasta mig den och ställa mig ordningen och lagarna till efterrättelse.
Jag har före detta bestridt återremiss af betänk:n, sådana sorn det ifrågavar., och jag gör flet ännu.
Jag har tillförne vidlyftigare, än Ilr Cederschjöld nu, upptagit och utvecklat motiverna för min åsigt, och jag skall äfven nu ingå i en sådan utveckling, emedan discussionen tyckts taga vändning till förtydande af grundlagarna.
Sjelfva rubriken och ännu mera innehållet af Utskrs memor. innefatta redan en sådan förtydning, enär det iemnatanled - Den 3o Juni f. m. 373 ning till sådana förbrytelser emot stadgandet, att Konungens särskilda beslut i R.
St:s plena icke ens kunna nämnas, som Frih. Rantzou nu tillåtit sig.
Utsk. hade nemi. aldrig bort nämna sådana beslut; och från detta Utsk:s åsidosättande af föreskriften i 107 § Reg.F. 2:dra mom. har oordningen uppkommit.
Af ett noggrannt iakttagande af stadgandet följer, huru frågan rätteligen bort af Utsk. behandlas, och att fråga om återremiss icke i Ståndens plena kunnat komma i fråga.
Alt vilja hänföra frågan till 56 § Reg.F. bevisar blott, att man icke gjort sig reda för innehållet och förståndet af denna §.
Den afser allmänna frågor, definierade i 44 § Riksd.Ordn., dock ingalunda så att förstå, som skulle Ständerna i deras plena få öfverlägga och pröfva, hvad som genom andra §§ i grundlagen är förbjudet att der ens nämna.
Då en anmärkningsfråga är från RiksSt. remitterad till Utsk. för att höras, har lagstiftaren velat lemna tillfälle till målets öfverlemnande till Riksrätt, innan afgörandet företages, på det att Utsk., i fall det skulle anse verkligt brott vara begånget, må äga sig öppet att förvisa frågan till Riksrätt och icke genom ett Ständernas föregående beslut, hvarigenom 107 § Reg.F. blifvit tillämpad, finna sig derifrån förliindradt.
Detta är vid sednaste riksdagar förbisedt; och man har hellre velat afgöra, huruvida fel i något särskildt fall kunnat blifvit begånget, än om Rikets nytta och väl af rådgifvande personalen allmänneligen blifvit iakttaget.
Detta är anledningen till den oformliga discussion, sorn vi nu hört.
Jag vill icke vidare ingå i frågan, än att jag tillstyrker, att memor., som jag anser olagligt, må läggas till handlingarna; men jag anhåller att få upptaga några ledamöters yttranden.
Det är klart, att sedan Utsk., som endast bort svara, att
Utsk. i anledning af den remitterade anmärknrsanledningen icke funnit skäl att tillämpa hvarken xo6 § eller efter 107 § någon anmälan göra, äga R.
St. likväl full frihet att afgöra, utan att de behöfva uppgifva någon särskild sak, huruvida de finna Rikets väl kräfva, att anmälan om en eller flera rådgifvares entledigande bör hos K. M. äga rum.
Frih, Ehrenborgh har sagt, att Hr Ehrenhoff icke står under Constit.Utskrs domvärjo.
Jag tillerkänner icke Utsk. någon domsrätt; det äger endast besluta, om i anledning af remitterade anmärkntsanledningar eller på grund af granskning af Statsrådets prot. remiss till Riksrätt skall äga rum, eller om Utsk. anser sig böra anmäla en eller flera af rådgifvare ne att efter 107 § hos K.
M. anmälas till entledigande.
Uti allt, hvad Utsk. gått eller går derutöfver, har det sjelf ställt sig utom lagen.
Utsk:s utlåt, i frågor om tillämpning af 106 §. är ganska vigtigt; ty det är oafhängigt af Ståndens beslut.
Utsk:s åtgärd i afseende å tillämpning af 107 §. är endast en opinionsyttring; men det förlorar denna egenskap helt och hållet, då Utsk., på sätt som skett, uppgifver speciella frågor och derigenom inleder R.
St- på 374 Den 3o J u u i f. ra. en bana, som för dem är förbjuden i grundlagen; och hvar skulle väl gränsen blifva, om Ständerna, med åsidosättande af grundlagens bud, inginge på banan af pröfning i enskilda mål?
Hvad skulle då hindra dem att i stället för 107 tillämpa 106 §, så snart man får ingå i speciel discussion öfver frågor, som, efter grundlagens tydliga föreskrift, icke ens få nämnas?
Genom afsteg från grundlagen i ett fall kommer man snart till flera.
Återremiss af mentor, kan visserligen skej emedan det icke någonstädes finnes förbjudet; men jag anser det ändamålslöst och förblifver således vid den tanka, att sådant aldrig bör äga rum.
Jag begär, att mentor. skall läggas till handlingarna.
Derefter kan hvarje ledamot begära särskild propos., huruvida Ståndet anser den eller de rådgifvare böra anmälas lill entledigande, emot hvilka anmärkn:sanledningar varit väckta och remitterade.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum lomme att fortsättas i eftermiddag kl. 6.
Gr. Horn och Frih.
Cederström hafva ansett mig hafva gjort orätt uti att, i afseende å Constit.Utsk., nyttja ordet domsrätt.
Om jag medger, att detta ord, i sin strängaste bemärkelse, icke är lämpligt, qvarstår dock den sanning, att en sådan ratt till viss grad ligger hos Utsk., emedan det äger pröfva, om remiss till domstol skall äga runi eller icke.
Ordet kan vara orätt an vändt; men emot begreppet, som jag dermed velat uttrycka, anser jag mig icke hafva felat.
Det ligger nemi. en quasi domsrätt uti att få afgöra, huruvida åtal skall ske eller icke; och jag åtminstone har såsom domare aldrig tillåtit mig att remittera lill åtal, hvad jag varit öfverty-gad om icke skulle leda ansvarspåföJjd.
Det ligger i sakens natur, att, då Utsk. ager att göra väckta a n mär k n i n gs an led n i n gar till anmärkningar samt äger bestämma, huruvida åtal eller anmälan tili entledigande bör ske, utöfvar det derigenom en slags domsrätt.
Hr Dalman har förmenat, att 49 § Riksd»- Ordu. står i strid med 56 § lleg.F., och Frih. Gederström, att dessa §§ icke är® användbara på Constit.Utsk. Jag är med Hr Frih. öfvertygad, att detta Utsk. har sin särskilda karakter, och att frågor enligt ?.q § lUksd.Ordn. icke äro fullt tillämpliga på 56 § lleg.F.; deremot får jag emot Hr Dalman åberopa 49 § lliksd.Ordn., der det heter: "beredt mål."