Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var ock först ifrån dem gemensamt, som han hade i Philosophien inkommit; men af samma orsak föresväfvade honom oaflåtligen ett helt af vishet, hvartill innehållet af alla bildningens högsta interessen borde utbildas.
En kunskapsprincip, som till detta ändamål vore på samma gång tillräckligt positif och tillräckligt dialektisk, framställde sig för honom i ständigt fullare ljus; och att denna i sitt innersta måste vara en absolut praktisk, just för att kunna vara på tillfredsställande sätt theoretisk, blef hans städse mera stadfästade insigt.
Träffande säger den redan ofta åberopade vännen:
”hans philosophi var i högsta och egentligaste mening praktisk.
Begreppen Vilja, Personlighet, Handling, Skuld, Straff och Försoning betecknade de hufvudfrågor, omkring hvilka hans philosopherande hvälfde sig”.
I samma mån, som framåtgåendet af hans inre lif förökade svarens klarhet och fasthet, uttalade han bestämdare sin åsigt af vetenskapens hela såsom sådant, eller såsom uppfattning af det verklighetens system, hvilket äfven den konstrikaste logiska spindelväfsformalism fåfängt äflas att föreställa.
Dock förblefvo alltid Theologien, Historien, Ästhetiken de afdelningar, som lågo honom närmast om hjertat.
– Foga vi nu slutligen till vår skildring en ovanlig (så väl skriftlig som muntlig) talent för ett i god bemärkelse ”populärt” föredrag, och en lika stor lust att meddela sig, en glädje deraf, när han till meddelningar uppfordrades af vänskap eller af pligtbud: så står framför oss, när vi derjemte besinna allt det tilldragande och förtroendeväckande af hans utseende, hans blick, hans röst, idealbilden af en philosophisk lärare färdig.
Egentligen sammanhängde ock ett sådant lärarekall redan med hans sätt att vara vän.
Sällan fanns någon menniska, som genom sitt umgänge har utöfvat ett större inflytande.
Fosterbrodern beskrifver det så:
”Hos hvar och en som trädde honom närmare, anslogos, likasom ovillkorligt, själens innersta strängar.
Hans hjerta, sjelft rigtadt på menniskans högsta angelägenhet, framkallade äfven hos andra utsägandet af deras djupaste brist, deras heligaste längtan.
Men samma kraft, hvarigenom han på detta sätt först hade inverkat, grep han sedan in i hvarje förhållande, som för honom blifvit upplåtet.
Hau ägde sålunda en krets af vänner, hvilka slöto sig till honom med själens hela tillgifvenhet.
Grundade på gemenskap i lifvets högsta frågor, utsträckte dessa vänskapsband sin makt öfver både hjertats och förståndets verld; och öfverallt bistod han med råd, med tröst, med uppmuntran”.
Man ser, kort sagdt, att han inom sin krets var en verklig ”själasörjare”; så, som få det varit.
Derföre sträckte sig ock hans brefvexling ganska vidt och sköttes med stor sorgfällighet.
Äfven i hans brefskrifning igenkände man alltid den omsorg, som ej tillät någon tanke sägas oklart.
Redan tidigt hade han antagit den vana, att icke lemna något ämne förr, än han för sig sjelf bragt det till utredning och bestämd öfvertygelse.
Deraf i både hans uppsatser och hans bref denna uttryckets fullmognad, som utmärker dem.
Hvad han satte på papperet, var genast nedskrifvet så, som hade det omedelbart varit ämnadt att tryckas.
På den dialektiska färdigheten, såsom ett vapen i sanningens tjenst, lade han mycken vigt.
Den var hos honom i hög grad utbildad; och han mottog gerna de tillfällen, som vid de i Upsala vanliga disputations-akterna erbjödos att öfva den.
I allmänhet utmärkte sig hans uttryckssätt genom en stor precision, korthet och klarhet; den sista ofta uppkommande genom ett ord, en bild, hvaraf ämnet liksom genom en blixt upplystes.
Intet tvifvel är, att han i en dialogisk framställning af sin philosophi skulle särdeles hafva lyckats.
Också föresväfvade honom ej sällan tanken derpå.
Det skall numera ej förefalla oväntadt, om jag förklarar, att Kjellanders förtida bortgång är den störta litterära smärta jag upplefvat.
Allt det vackraste och renaste af de syftningar, som under åren 1810–1830 ungdomligt inverkade på fosterlandets kultur, hade i honom, till afsked, sammanfattat sig i fullständig skepnad.
Förlusten vid hans frånfälle skulle af mig rönas desto djupare, då jag, utom den oförgätliga lyckan af hans enskilda vänskap, äfven ägde den, att hafva beredt honom rum såsom Docens i den vetenskap, der jag ännu sjelf var Professor.
Hvad var man ej af honom, i fall helsan kunnat återställas, berättigad att hoppas för universitetet, för svenska nationalbildningen, för Philosophiens framtid både inom och utom Sveriges gränsor!
Så mycket mera som han, till sin ekonomiska ställning tryggad genom en förmögen Mosters godhet, hade kunnat i ett oberoende, sällan fallande på Docenters lott, afbida tidpunkten af högre akademisk befordran.
– I sanning! det öde, att han allt detta oaktadt bortrycktes i begynnelsen af sin bana, tyckes vara en påminnelse, att Försynen, äfven i en så förbistrad tid som denna, kan befrämja det Godas seger utan så utomordentliga redskap.
Och hvem bör ej tro, att så sker?
Men, hvad det – i följd af dylika skickelser – för menskliga ögon går långsamt!
Allt hvad Sveriges litteratur äger att framvisa såsom frukt af en så begåfvad andes tillvaro, inskränker sig – med undantag af en under hans lifstid utgifven akademisk dissertation – till en efter hans frånfälle utgifven liten bok; men om hvilken icke dessmindre gäller fullt, hvad
Tieck i sitt företal yttrar om samlingen af Novalis’ skrifter: att den för befryndade läsare är begagnansvärd ”als ein Buch der Erweckung und Andacht, als Texte zu Reden, Abhandlungen und Predigten, als ein Buch, das viele andre Bücher und Bemühungen erst verständlich, wenn nicht gar unnütz macht.”
Det är den Bortgångnes redan ofta åberopade skötvän, som åt fäderneslandet skänkt dessa ”Minnen af Ernst J. F.
Kjellander”, tryckta i Stockholm 1842 hos den såsom goda böckers nitiske förläggare vidtfrejdade Häggström.
Utgifvaren har ordnat dem i trenne afdelningar: I.
Dikter; II.
Philosophiska Uppsatser; III.
Bref. – Förbehållande mig att framdeles bifoga en i vetenskaplig måtto fullständigare karakteristik, går jag nu att för den större allmänhet, som (troligtvis) ännu känner den lilla anspråkslösa samlingen knappt till namnet, beledsaga mina här gifna antydningar med några få utdrag.
Ur Dikterna.
Bön.
Mitt hjerta slår: i tårar ögat skälfver;
Och trångt är bröstet, och för fullt det är.
Så djupt, så mäktigt det inom mig hvälfver
Ett dunkelt svall af känslor och begär.
Till hvem då gå?
I hvilket sköte gjuta
Min ande ut och mina tårars flöd?
Till hvilket bröst mitt hufvud stilla luta?
I hvilken våg få svalka åt min glöd?
Till Dig, Försonare! vill hän jag ila,
Att bada mig i Ditt Bethesdas dam,
Att vid Ditt hjerta, som Johannes, hvila,
Och mina frågor sakta hviska fram.
Ja, jag vill knäppa mina händer samman,
Som droge jag min brudgum intill mig,
Och fromt bekänna, hvad den heta flamman
Inom mig vill, Förbarmare! för Dig.
Då – vet jag visst – skall sig Din ande sänka
Till Chaos ned, välsignande och ljus,
Att kraft åt tron, åt viljan renhet skänka,
Åt längtans dufva oljolundens sus.
Se! efter sanning, törstande, jag söker:
Ur friska källan vill jag dricka den;
Ur någon rännil ej, som grumlad kröker
Sin väg från henne – och förtorkar se’n.
Men kan jag än förirras till de brunnar,
Som men’skor gräft sig uti dy och skarn,
Gud, så förlåt mig!
Ordet ju förkunnar,
Att ingen dryck skall skada dina barn.
För men’skors slägten ville fram jag träda
Med sanning, klädd i himmelsk skönhets skrud;
Med helga tankars klarhet ljuft dem gläda,
Och saligt röra dem med lyrans ljud.
Ditt bifall jag i deras läsa ville,
Ditt pris befrämja med min lånta glans.
Är synd deri, – min låga, Gud, Du stille,
Och lär mig taga mot Din törnekrans!
Så spräng dem bort, de alla stötestenar,
Om ej ditt tempel byggas kan derpå!
Ransaka mig; förnim, hur’ jag det menar,
Och gör med mig, som Dig det täckas må!
Soluppgången.
Herre!
Sången stammar
Bruten än och half;
Bönens låga flammar
Oviss mot Ditt hvalf.
Lifvets morgon randas
Än blott svagt för oss,
Skuggors skiften blandas
Än med ljusets bloss.
Skänk Din verld, som famlar,
Lifvets fulla dag!
Skänk den sol, som samlar
Strålarnes behag!
Tryck så Ditt insegel
På din skapelse;
Gif i vänlig spegel
Oss Ditt anlete!
Din älskling viga
Till vår prest vi då;
Och vår sång skall stiga
Salig mot det blå.
Till Maria.
På dig jag tänker, när för minnets villa
Min barndom dyker evigt upp och flyr:
Uti din röst, likt ur ett fjerran, stilla,
Dess blida helsning för min längtan gryr.
Jag skådar dig, när i min håg jag hvälfver
Med blygt begär en väntad framtids rön:
Uti din rodnad mig till mötes skälfver
Hvar salig skickelse, hvar helig lön.
Om mig en fröjd vill bry i vänligt hvimmel,
Om mig en blixt af tjusning genomfar,
Till dig jag blickar; på din pannas himmel
Min glädjes mening hvilar lugn och klar.
Jag söker dig, då sorgens udd mig sårar,
Och syndens natt mig fattar med sitt ve:
Uti ditt öga, genom gömda tårar,
Jag smärtan ser i sin försoning le.
Min framtids löfte och min barndoms minne!
Ehvart jag blickar, möter blicken dig.
Min sorg och lust, min böns gestalt och sinne,
På dig jag tänker; o, så tänk på mig!
Längtan efter Döden.
(Efter Novalis).
O, bort! o, ned från ljusets verld,
I jordens dunkla sköte!
Oss bådar en välsignad färd
Hvar bitter smärtas möte.
Fast trång och klen vår farkost är,
Till himlens strand han fort oss bär.
Hell dig, du evighetens natt,
Du hvila, som ej rymmer!
Af dagens qvalm vår håg blef matt
Och tynad af bekymmer.
Vårt främlingslif har mist sin ro:
I Fadrens hem vi vilje bo.
Hvad vill på denna jorden mer
Vår tro och kärlek göra?
Det gamla med förakt man ser;
Kan oss det nya röra?
O, ensam och betryckt den står,
Hvars hjerta för det Fordna slår!
Den fordna tid, då själars brand
Till herrlig flamma tändes,
Och Fadrens anlete och hand
Af menniskorna kändes,
Och, högsint stor, enfaldigt mild,
Än mången liknade hans bild;
Den fordna tid, då yppig stod
Urgamla stammars blomma,
Och barn begärde ge sitt blod
För himmelrikets fromma;
Och, huru lifvet än höll fast,
Af kärlek månget hjerta brast;
Den fordna tid, då ungdomsmildt
Gud sjelf sig uppenbarat,
I tidig död sitt lif förspillt
Af kärleksmod förklaradt,
Och sorg och smärta tagit på,
Att oss mer kär Han vara må:
Med ängslig längtan se vi den
I dunkel natt försvunnen;
Ej kan på jorden mer igen
Vår dyra skatt bli funnen.
Gå måste vi till hemmets frid,
Att skåda denna helga tid.
De våra slumra längese’n;
Hvad kan oss än fördröja?
Vårt lefnadslopp är brutet re’n;
Nu qval oss nederböja.
Här finns ej vinst, ej egendom;
Mätt själen är, och verlden tom.
En bäfvan ljuft oss genomfar,
Oändligt genomsvallar;
Mig tycks, utaf vår sorg ett svar
I fjerran återskallar.
Till oss de käras håg ock trår,
Och med sin helsningsflägt oss når.
O, hän då till vår kärleks grund,
Intill vår brudgums hjerta!
Var tröst; re’n svalkar qvällens stund
Vår kärlek och vår smärta.
En dröm snart löser våra band,
Och förer oss till Fadrens land.
Ur de Philosophiska Uppsatserna.
Personlighet; Uppenbarelse; Historisk Religion och Tvenne Testamenten.
Viljan är det Första:
Viljan sätter intet förut eller före sig; är sjelf, i sin natur, intet annat än möjligheten af ett följande (NB. den positiva möjligheten af ett positift följande).
Hvad vill den?
Förnuft; d. ä. förnimma sig och sin varelse.
Viljan är Individualitet: – d. v. s. sjelfhet, sjelfbejakelse, ren positivitet, enhet (Monas, spirituell atom), determination, Lifvets Centrum, dess adstringerande band.
Förnuftet är Universalitet: – d. v. s. sjelfförnekelse, annat-varande, ren negativitet, mångfald, perception, Lifvets Peripheri, dess lösning.
Identiteten af Individualitet och Universalitet, i den mening, att den förra är den sednares rot (på oinskränkt vis, såsom i Gud, eller på inskränkt, såsom i Menniskan), kalla vi Personlighet.
Liksom Individualiteten är Vilja och Universaliteten är Förnuft, så är Personligheten (betraktad i sin grund-egenskap)
Känsla, – hvilket här betyder: återgång till sig, sjelfbekräftelse (sjelfbekräftande eggelse till handling), full concretion, totalitet, apperception, Lifvets Cirkel (kretslopp, pulsering, vexelverkan), Lifvets Respiration (Ande).
I samma mån, som
Personligheten härigenom med sig sjelf sammansluter sig, blir det sista – Anden – dess innerligaste och högsta sjelf-framställning.
– Man ser alltså äfven, att Viljan (
Universaliteten, såsom sådan, omfattar både all existens och all grund (basis) till existens.
Såsom grund till existens, är Universaliteten Natur.
Den företrädesvis såkallade Naturen, den sinnliga, vet blott af lag och hvad dertill hörer: nämligen slägtet, såsom den lefvande lagen, och instinkten, såsom slägtets realitet hos den enskilde.
Allt det verkligen enskilda faller inom Historiens område.
I en mera omfattande betydelse, är Naturen hela Universalitetens objektiva förnimlighet; och i slik mening är Naturen
Just derigenom, att Philosophien lefver i förnuftets sjelfåskådning, är hon således ock väsendtligen Natur-philosophi.
Hon föreställer i sin utveckling lifvets genesis: den omedelbara individualiteten är icke hennes objekt, icke heller den fulländade personligheten; men den ena är hennes utgångspunkt, den andra hennes point de vue.
Hon står till den ena i ett hypothetiskt, till den andra i ett profetiskt förhållande.
Just derför att Gud är person, kan äfven Menniskan vara det.
Men den menskliga personligheten skiljer sig derigenom från den gudomliga, att hon ej, liksom denna, har bakom Naturen någon egen individualitet, hvarur hon framgår.
Hon har visserligen sin natur hvarur hon emergerar, – den såkallade sinnliga; men denna är ändock ej fullt hennes egen, ej beroende af henne; hennes förhållande till den är negatift.
Å andra sidan har hon sitt fäste i den gudomliga individualiteten och personligheten, med den ömsesidighet af fri gåfva och fritt mottagande, i kraft hvaraf hon är Guds afbild och ämnad till hans väsendes delaktighet.
Det är i denna ställning, som möjligheten ligger så väl till Ondt, som till Godt.
Hon kan nämligen låta sig bestämmas af sitt förhållande till den eviga Logos, hvars beläte hon ursprungligen föreställer; men hon kan ock så ensidigt låta bestämma sig af sitt förhållande till Naturen, att denna ensidighet lyktar med en afgjord bortvändning från urbilden – ett affall.
Uppenbarelse är icke yttring af kraft i naturlig betydelse; den är en persons framställande af sitt väsende i sig sjelft.
En person åter känner man blott så vidt, som han sjelf gifver sig tillkänna.
Hans väsen är fritt; och det beror på hans behag, att fördölja eller uppenbara det.
I ord och handling uppenbarar sig det personliga väsendet.
Om ordet utan handling är obekräftadt och tomt, så är åter handlingen utan ordet fastmer en gåta, än en uppenbaralse.
Guds verk i Naturen är en stum handling.
Således är Guds uppenbarelse i Naturen ännu icke rätt uppenbarelse, ty den är bar; och detta medium, såsom symbol, inhöljer lika visst som det uppenbarar.
En lefvande personlig Gud uppenbarar sig blott der, hvarest han bekänner och uttalar i personlig meddelelse, hvad han är.
Det är först i Nådens – med Ordet förenade – verk, som Gud är oss sannt tillgänglig.
En person kan blott genom tal och språk rätt uppenbara sig, bekänna hvad han är.
Detta medium är icke symbol; det är allegori.
Häraf Språkets betydelse för Supranaturalismen.
Man vet en sak; en person måste man tro.
Saken bindes af sin varelses nödvändighet; personen handlar fritt.
Vetandet innebär ock derföre ett tankens tvång; men Tron är ett fritt förlitande.
Veta gäller således, der objektet är ett varande; – Mena, der objektet är ett blifvande; – Tro, der objektet är ett handlande.
Det första är ett blott nödvändigt; det andra ett blott tillfälligt; det tredje ett fritt.
Friheten är identiskt band af nödvändighet och tillfällighet.
Uppenbarelse och Religion äro coordinerade momenter.
Uppenbarelse är Guds öfverlemnande åt Menniskan; Religion är Menniskans öfverlemnande åt Gud.
Uppenbarelse, likasom Religion, innebär en förmedling.
Men denna förmedling sjelf är antingen omedelbar eller medelbar.
Omedelbar
Uppenbarelse är Natur:
Förnuftets spher; innehållet af den åsigt, der Naturen uppfattas såsom högst
Medelbar Uppenbarelse är Historia:
Personlighetens spher; innehållet af den åsigt, der Personligheten uppfattas såsom högst
Omedelbar Religion är en förlorad, falsk Religion:
Hedendom.
Medelbar
Religion innebär två momenter:
Judendom och Christendom.
– Dubbelheten af Gammalt och Nytt Testamente hör således väsendtligen till vår Religions begrepp, till dess historiska karakter.
Hedendomen vore Christendom, om den vore grundad på en Judendom; Judendomen vore Hedendom, om den icke, såsom i fullkomligare måtto profetisk och typisk, syftade till och förebådade ett Tillkommande (det tillkommande Riket; det Nya Jerusalem).
Hedendomen har Öde och Mångguderi.
Här är enheten blott abstrakt.
Judendomen har Gud och Englaskaran.
Här är mångfalden nästan blott begreppslig.
Endast den gudomliga enhet, som är treenig, kan vara fullt concret och således fullt personlig.
Sådan är Christendomens Gud.
Lefvande nämligen just genom sin för allt lif trefaldigt urbildliga egenskap, att vara evigt upphof för lif (den uppenbare Guden, Fadern, Skaparen), evig uppenbarelse af lif (den uppenbarade Guden, Sonen, Medlaren, Frälsaren), och evig bekräftelse af bådas enhet (den sig i sin fullhet förklarande Guden, Anden, Upprättaren, Helgaren), är han genom denna trehet helt personlig; och det ej blott i nämnda trehet öfverhufvud, utan äfven i hvarje dess angifna skepnad.
Skapelsen (Verlden, Menniskan) är för Sonens skull, såsom en kärlekens skänk till Honom från Fadern.
För Sonens skull har han från begynnelsen älskat henne.
Derföre skulle han, om det icke vore för Sonens skull, i sitt förhållande till den fallna hvarken kunna vredgas eller förlåta.
Embrya till en Historisk Philosophi.
Supranaturalismen är ingenting annat, än tron på Historien och på det Nådens rike, som hon, öfver Naturen, bildar.
Genom denna karakter garantera Historien och Supranaturalismen också beständigt sin nödvändiga basis:
Naturen och Rationalismen.
Rationalismen är nämligen tron på Naturen och på dess högsta förklaring, dess quinta essentia, dess talföra representant: det ”sunda förnuftet”; i dettas omedelbara naturlighet.
Väl erkänner
Historien icke, att ett naturligen sundt förnuft vidare gifves; hon besluter allt under synd.
Men det har varit, och det blifver; det kan blifva i hvarje ögonblick.
Historiens mening är: att, genom en beständig förmedling, försona naturen, läka menniskan och hennes förnuft, samt alltså just genom Supranaturalismen återställa Rationalismen (såsom numera åter vorden ”sund”).
Språket är Historiens atmospher.
En Språkets Philosophi är Supranaturalismens positiva grundläggning.
Nödvändigheten af helig skrift, Philologiens helgd och högsta betydelse utgår härifrån.
Sund Kritik är ingenting annat än grundlig Historia.
”Die Weltgeschichte ist das ”Weltgericht”152.
Hvart och ett lif bär sin dom inom sig; deruti ligger dess frihet och sjelfständighet.
Fåvitsk är den vanliga föreställning, att Kritik är ett lösryckt, abstrakt phenomens jemförelse med en redan en gång för alla färdig, afsluten, abstrakt, så kallad idée.
Den sanna idéen är immanent.
Tillämpning häraf på Historien.
Skuld, Straff, Försoning äro de begrepp, kring hvilka hon hvälfver sig.
Bibeln är urbilden för all sann historia.
Den rätta betydelsen af Herodoti Nemesis. –
”Uppenbarelse är Uppfostran”, sade Lessing; djupare, än han sjelf trodde: ty hans uppfattning och användning af detta begrepp var icke den rätta.
Uppfostran är oumbärlig; men icke allenast det: den är oundviklig.
För Lessing är den intetdera.
Han betraktar absolut avtodidaxis såsom möjlig, och uppfostran såsom något villkorligt, hvars hela värde och ändamål är, att bereda en genare väg!
– Ligger då icke i all uppfostran, jemväl menniskor emellan, äfven ett retarderande moment?
Skall icke barndomen bevaras för ett element af falskt framdrifvande, hvilket finnes lika så visst som en sann progress och mognad?
Visar icke Historien, att vår Gud är en Loxias, som på krökta, dunkla stigar förer menskligheten, likasom han uppehöll Israels barn i öcknen?
– Men detta fattas icke af en fjäskande philantropinism.
Ur samma idée härleder Lessing ytterligare en Accommodations-theori.
Äfven detta hvilar på ett missförstånd.
Uppfostran är personligt förhållande.
Men hvarje personligt förhållande är af ömsedig inflytelse.
I och med att Gud uppfostrar menskligheten, underkastar han således sig sjelf vissa skiften i tiden, en viss gång af lif och lifsutveckling.
Detta stöter
Deismens begrepp om en abstrakt oföränderlighet.
Men det gifver deremot en lefvande Gud – och en sannfärdig Gud.
Det Närvarande är intet annat än gränsen mellan det Förflutna j och det Tillkommande, samt bestämmes således af dem båda.
Del Förflutnas makt är hvad som innebäres i begreppet Öde.
Tillkommandes inflytelse åter ligger i vår föreställning om Försyn.
Det förra är förhållandet af Causalitet, det sednare af Finalitet.
Ödets makt är Naturens makt.
Ty hvad är det Förflutna annat än – grunden till det Närvarande, till det Existerande?
Men detta är just den definition, som Schelling så förträffligt ger på Natur.
I denna mening kan sägas med Novalis, att Natur är
Andens egen forntid står emot honom såsom ett främmande, såsom natur, – med samma tvång som den egentliga naturen.
Consuetudo altera natura.
I ”Lycksalighetens Ö” uttryckes det med dessa ord:
– ”Hvad en gång du lefvat, re’n förvandlat sig
Till öde – till ditt öde”.
Men härigenom ligger i det Förflutna alltid skuld, och detta är den förbannelse, som hvilar öfver den naturliga menniskan.
Försynen är förlossningen härifrån.
Försyn är
Försynen öppnar ett nådens rike, i det hon löser skuldens börda; ett undrens rike, i det hon stäcker causalitetens tvång.
Det närvarande blir nu icke mera det stelnade resultatet af förflutet lif.
Det blir – genom finaliteten – den friska, flödande källan till ett framtida lif, som redan i detta nu springer fram, födes, existerar.
Försynens rike är Existensens rike.
Försynen är Historiens princip.
Huru sker detta brytande af Ödets hårda lag, detta införande af Försoningen såsom verldsbildande kraft?
Derigenom att
Försoningen sjelf blir – öde; att det tillkommande sjelft blir ett förflutet.
Och se! detta är skedt; det skedde, då vår framtid, då Guds rike steg ned i Jesu person, och, sedan det i hans mandoms-annammelse blifvit ett närvarande, ändtligen i hans död blifvit ett förflutet.
Så verkar det nu, sedan dess, med det förflutnas hela nödvändighet; men är dock lika visst ett tillkommande.
Det är Jesu nederstigande till helvetet, hvarigenom han betvang helvetets, syndens, skuldens, ödets och hela den gamla Nattens välde.
– Kortligen:
Hedendomen är Naturens, Christendomen är Historiens religion.
Det gifves i hvarje afseende och förhållande ingen annan yttersta garanti, än Personlighetens.
Denna emottages och omfattas också endast af Personlighet – genom Tro.
Så vida auktoritet är
Tron är det andliga lifvets grund just derföre, att hon är sjelf – grundlös.
Hon är andens ursprungliga handling, hvilande på ingen annan, utan allena på sig sjelf.
– Den rätta, riktande, bildande, synthetiska forskningen kommer först efter tron, såsom dennas positiva resultat.
Det gifves ett annat slag af forskning: det är tviflets söndrande, analytiska.
Sedan en gång synd kommit in i lifvet, och således tron blott såsom försoningstro kan ytterligare framträda, är det nödvändigt, att tviflet föregår denna tro.
Tviflet och dess forskning föda dock icke tron; synden föder icke försoningen.
Men hon måste fullkomnas för att föda – sin död; efter hvilken nåden och tron ur sitt eget outgrundliga djup framspringa.
Hvar åter tviflet blir fullkomnadt och stannar, – det är alldeles villkorligt, och beror blott på – personligheten.
Analyseringen kan för egen del gå i oändlighet; men det kommer an på, huru länge personligheten kan bära den fortgående splittringen och för denna erbjuda ett fäste.
Der detta fäste brister, går tviflet sönder – och tron får rum.
Tron är således aldrig positift resultat af forskning.
Det gifves ingen praktisk skepticism: det är temligen erkändt.
Men när skall man erkänna den sats, som är blott den motsvarande och nödvändiga hälften till denna: den, att det icke heller gifves någon rent theoretisk tro?
Sjelfva namnet
Verklighet tillkännagifver, att det är från det praktiska, som verkligheten får sin helgd, sin sanning, sin förklaring.