Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
BondeSt. hade godkänt yttrandet om upphörande af skillingsafgifteu för hvarje kanna brännvin och utaf afgiften efter fastighetsvärdet, samt hade, i afseende på beloppet af hädanefter utgående brännvinsbränningsbeskattningen, stadnat i det beslut, att i alla delar till hälften nedsätta den af Utsk:n i tariffen pag. 33, 34 och 35 utsatta beskattningen, med förklarande, att denna hälft kommer alt utgöra hela beskattningen för 6 månaders bränning, samt, i följd deraf, en fjerdedel af hvad Utsktn tillstyrkt att innefatta afgiften för 3 månaders bränning.
— I öfrigt hade BondeSt. jemväl till hälften eller till 2 skir nedsatt afgiften för hvarje kanna brännvin, tillverkadt med konstapparater, som icke kunna hänföras under någon af de beskrifna sorterna och hvilkas tillverkning öfverstege den för de dubbla pistoriska pannorna antagna.
Jag anser den föreslagna beskattningen vara så hög, att den, efter min öfvertygelse,. skulle helt och hållet förfela sitt ändamål.
Jag tror, att ett så stort antal pannor skulle nedläggas, att den påräknade beskattningen aldrig skulle gå ut, utan följden troligen blefve, att antingen lönbrännerier blefve allmänna eller också utländskt brännvin inpracliserades.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. måtte instämma i den inbjudning, BondeSt. gjort, och antaga den beskattning, detta Stånd åtagitr sig.
Också jag finnér den beskattning, som Utsk:n föreslagit, vara alldeles orimlig.
Sedan man en gång förklarat, att brännvinsbränningen skall tillhöra jordbruket, kan jag ej finna annat än underligt, att man vidtager sådana åtgärder, som skulle undergräfva jordbrukarens välstånd; ty en så beskaffad beskattning som detina skulle medföra denna verkan eller också hafva den följd, att jordbrukaren ej kunde med fördel utöfva brännvinsbränning, utan att den skulle öfvergå till fabriksbräntiing.
Jag finner, alt delta är Ulsk:ns mening och äfven katt blifva Ståndens mening; men då bör man icke bör - a 12 Den as Octnbcr f. m. ja med att säga, att brännvinsbränningen tillhör jordbruket och sedan uppgöra detaillerna så, att den ej kan utöfvas af jordbrukaren.
Detta är en beskattning, som kommer att direct drabba jordbruket.
Man säger väl, att fabrikanten (■kall få sitt igen vid försäljningen, och theorien kan visserligen så uppgöras; men den pracliska sidan visar sig icke så, emedan det icke är den högre tillverkningskostnaden, sorn bestämmer denna varas pris, utan den större eller mindre tillgången derpå.
Dessutom lärer det vara hvar och en bekant, att mången landthushållare ej för bok öfver kostnaden vid sin brännvinsbränning, utan utöfvar den derföre, Stt han är öfvertygad, att den är fördelaktig för hans ladugård, Derjemte finnes ännu något annat, som verkar på prisen, nemi. landtmannens förmåga att hålla på sina varor; och jag frågar, om det är rätta sättet att befrämja möjligheten för landtmannen att kunna hålla på sina varor, att pålägga honom en skatt, som skall tvinga honom att för hvad pris som helst försälja sin vara?
Boye i begäran om afslag på denna del af betänk, och instämmande i BondeStrs beslut.
Det är icke på de grunder, den siste värde talaren anfört, som jag afstyrker Utsk:ns förslag.
Jag tror nemi. icke, att en högre beskattning på brännvinsbränningen skulle undergräfva jordbrukets välstånd.
Jag skall helt och hållet skilja frågan om näringen från jordbruket.
Jag skulle t, o. m. vilja påslå motsatsen, att om brännvinsbränningen i smått kommer att upphöra, skall jordbruket deraf draga en stor fördel.
Men öfvergången är svår och kinkig.
Jag har derföre icke med min röst kunnat understödja de åsigter, som äfven här genom dagens votering gjort $ig gällande, att genom restrictionslagar söka komma till ändamålet, Jag har redan yttrat mig i denna fråga och vill icke åter upptaga den; men jag inser, att ett annat ändamål blefve förféladt genom den höga beskattningen.
Det skall nemi, inträffa, att man derigenom, åtminstone till en början , underhjelper brännvinsbränningen , att man gör den lill verklig näring derigenom, att man gör den betydande, och i bredd med den ökade konstfärdigheten i brännvinstillverkningen skall man bereda alla möjliga lagbrott, Jönbränning och lurendrejeri.
Det har i ett föregåde plenum af en chef för Tullverket blifvit yttradt, att ingenting är så lätt att lurendreja som spirituösa varor.
Jag skulle tro, att då man, för att följa theorien, går denna väg till husbehofsbränningens förminskande, bar man gått en oriktig väg, sorn skall leda till helt andra resultater, än dem man beräknat.
Jag inser således många olägenheter af brännvinsskattens förhöjning.
Den nu föreslagna vore visserligen icke öfverdrifven, om näringen vore fri, och den kunde i sådant fall bära en ännu högre skatt; men då man icke vill göra brännvinsbränningen till en näring, utan till Den ao Octoher f. m. 2i3 ett mindre hushållsbestyr, förenadt med jordbruket, tror jag icke, att den kan bara den skatt, Utskm föreslagit, utan att denna endast skall leda till lagbrott, samt att de hoga prisen i början skola förorsaka ökad production, och a t slutligen bade näringen och jordbruket skola blifva förstörda i följd af deras förening.
Jag skulle på sådan grund önskat, att man vidblifvit i83o
Ars författning i della fall; men då jag icke ser någon möjlighet att vinna denna önskan, instämmer jag i hvad BondeSt. beslutat och anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, måtte göra propos. i öfverensstämmelse dermed.
I det mesta är jag förekommen af Gr.
Horn, med hvilken jag nästan delar samma tanke; men jag tror likväl, att Utskm, åtminstone såvidt jag uppfattat deras öfverläggningar, utgått från den moraliska synpunkten, och att Utsktns öfvertygelse var, att man genom en förhöjd skatt skulle minska brännvinstillverkningen, och att man ansåg lyckligt för Jandet, om denna vara kunde blifva mera sällsynt, än hittills.
Jag tror visserligen, i likhet med hvad Gr.
Horn yttrat, att om man följer den af Utskm i deras nästa betänk.
N:o 6, som af mig inom Utskm icke gillades, antagna princip att så litet som möjligt beifra öfverträdelse:- af brännvinsförfattningen, skall den följd uppstå, sora , Gr.
Horn framställt; men om deremot R. o. Ad. funne, att man kunde komma till det resultat, att dessa öfverträdelse:- blefve strängare straffade, än Utskm tillstyrkt, skulle jag tro, att man äfven med den förhöjda skatten ej skulle behöfva frukta så mycket för lönbränning.
Jag förmodar dock, att samma åsigt inom H, Ståndet skall göra sig gällande, som inom Utskm blifvit rådande, och förenar mig derföre med Gr. Horn.
Jag har förut yttrat min tanke i detta ämne och skall derföre nu vara kort.
Ulskms förslag att genom förhöjd beskattning fördyra varan, icke blott för att sålunda åstadkomma en högre inkomst för slaten, utan äfven derföre, att jag anser detta tillika vara enda verkstall bara sättet att motverka det skadliga inflytandet af denna varas omåtlliga förbrukning, hvilket hvar och en vill hämma, så vidt som möjligt är.
Jag anser jemväl verkställbart att göra en sådan förhöjning i skatten, utan att inverka på den fördel af denna varas tillverkning, som hvar och en önskar lemna jordbrukaren; ty hvad som ålägges i skatt, kan läggas på varan, då den säl— jes, så att det enda onda, man kan hafva att befara, är insmugling och lönbränning.
Frågan är således, hvad inflytande på dessa båda omständigheter en förhöjd skatt kan hafva.
Då innevar. riksdag varat så länge, har jag haft tillfälle att från de landsorter, sorn äro mig kända, erhålla underrättelse om hvad man anser vara sannolika förhållandet, a 14 Den 20 October f. m. och ninn liar förklarat, att den nuvar. skatten kunde tredubblas, utan att man behöfde befara mycket af tullförsnillning och oloflig brännvinsbränning i skogarna.
Så ser man saken i landsorterna.
De upplysningar, sorn jag sålunda erhållit, sätter jag värde uppå, emedan jag känner de personer, som lemnat dem, och vet, att de förstå landtmannayrket.
Detta ämne bar nu blifvit af större vigt, än förr.
Man bar förr endast betraktat del såsom ett hushållsärende; men i sednare tider har man fästat sig vid inflytelsen af brännvinets omåttliga consunition, och derföre, äfvensom i anseende till statens behof af större inkomster, är frågan af vigt, isynnerhet då man ej vill öka bevillningen i andra afseenden.
Man vill icke öka den ordinarie bevillningen och icke heller tullbevillningen.
Hvad återstår då annat, än att öka skatten på brännvinsbränningen?
Det kan val hända, att några olägenheter skulle blifva en följd af hvad Utsktn föreslagit; men då man vill ett stort ändamål, mäste man underkasta sig några svårigheter, och de svårigheter, som uti de landsorter, jag känner, derigenom skulle uppkomma, kunna icke jemnföras med fördelen af en ökad statsinkomst, enär man försäkrat mig, att oloflig brännvinsbränning ej kan blifva följden deraf.
Men Utsktns förslag liar tillika den fördelen att hvälfva liela skatten frun den s. k. husbehofsbränningen på den, som sker i stor scala.
Man måste medgifva, att det i allmänhet vore en lycka för landet, om man kunde få denna näring att från ett hushållsbestyr öfvergå till fabriksrörelse.
I följd deraf skulle förbrukningen aftaga, ty det ligger i Svenskens lynne att icke vara njugg med hvad han sjelf tillverkar.
Skulle också följden deraf, att näringen drefs i stort, blifva den, att de personer, som dermed sysselsatte sig, blefve förderfvade, skulle det dock vara bättre, att den blefve concentrerad och utöfvades af en mindre personal.
Jag har förut varit af den öfvertygelse, att brännvinsbränningen borde anses såsom en näring, hvaraf landtbruket borde skörda all möjlig fördel; men nu, sedan jag under loppet af flera riksdagar hunnit inom mig stadfästa den öfvertygelse, att fördyrandet af brännvinet och dernäst hindrandet af dess tillverkande i hvarje hus äro de mest verksamma medel att förekomma dess omåttliga consumtion, och då jag finner, att man nu har mera skäl än förr att klaga öfver denna omåttliga consumtion, tror jag, att man bör vidtaga alla möjliga åtgärder till dess förekommande.
Kan man då förena ändamålet att vinna en förminskad förbrukning med en större inkomst för staten, så anser jag beslutet derom vara ett af de vigtigaste, som vid denna riksdag kunna fattas.
Jag kan således icke gå in på någon förändring af denna punkt, utan önskar, att skatten må blifva så hög, som den af Utskm blifvit föreslagen; ty snarare ville jag förhöja den, än se den Deri ao Octobcr f. m. nedsatt, i anseende till de i min tanke stora skäl, jag nu haft äran anföra.
Frih. Rantzou instämde med Hr Lagerhjelm.
Det har varit oväntadt att höra Frih. Boye, som vid början af denna riksdag uppträdde med en motion i detta ämne, deri han på ett vältaligt sätt utvecklade de för landet skadliga följderna deraf, att brännvinet åtkommes för godt pris, — det har vant oväntadt, säger jag, att nu höra honom yrka en nedsättning i den beskattning, Utskm föreslagit.
Jag har haft den olyckan att i de flesta fall icke kunna inom de sammansatta Utsk:n göra minaåsigter gällande; men jag har haft den lyckan att, sista gången då detta betänk, inom Utsktn förevar, föreslå denna fördubbling af beskattningen och att se pluraliteten öfvergå på min sida.
Jag ansåg nemi. och har alltid trott, altman' fåfängt söker att genom ökad beskattning och inskränkning i rättigheten till brännvinsbränning åstadkomma någon minskning af osedligheten i detta fall; åtminstone har jag ansett det högst problematiskt.
Jag trodde derföre, då mina åsigter i öfrigt ej vunno afseende, att åtminstone något godt genom en ökad beskattning å brännvinsbränningen kunde uppkomma, nemi. en förhöjd inkomst för staten.
Detta var det enda goda, jag trodde mig i Utskjn kunna åstadkomma.
Att den föreslagna beskattningen är för hög kan jag icke tinna.
Här har blifvit sagdt af Frih.
Boye, att man otvifvelaktig! skulle nedlägga sina bränneriet- i anseende till den så högt uppjagade skatten, och en annan talare har sagt, att man derigenom skulle helt och hållet undergräfva landtmannens välstånd.
Jag får då fästa dessa
Hirs uppmärksamhet derpå, att skatten för en 2o-k:rs panna under 3 månader ej är föreslagen lill mer än 4 r:dr.
När då skatten för denna tid ej blir högre, än att den kan afbördas med en enda bränning, tycker jag ej, att den är för hög.
Den är för ett dubbelt pistoriskt verk om 90 k:r under 6 månader 1620 r:dr b:co.
Denna summa låter mycket; men jag liar gjort mig underrättad hos 2:ne personer, som idkat brännvinsbränning med en sådan apparat, och de hafva sagt mig, att derför ganska väl kunde betalas 1600 r:dr b:eo.
Jag finner dessutom en ganska stor inconsequens i Utskrns tillstyrkande i afseende på beskattningen.
De hafva tillstyrkt, att för alla sådana redskap, som ej i tariffen äro uppräknade, men som man framdeles kan vilja begagna, skall beskattningen blifva 4 sk- å hvarje kanna, som dermed kan tillverkas.
Om man räknar efter, hvad skatten gör per tillverkad kanna för ett dubbelt pistoriskt verk, finner man, att den uppgår till circa 2 sk., emedan ett sådant verk tillverkar omkring 3o,ooo k:r.
Nu hafva Utsk:n likväl för andra konstapparater föreslagit en afgift af 4 sk. k:n, hvilket är högst inconsequent.
Örn nu denna afgift skulle till hälften förminskas
Den ao October f. m. oell således bestämmas till 2 sk. per k:na, upphörde denna inconsequens, och jag tillstyrker derföre, att tariffen må blifva sådan den är, men att den beskattning, som är föreslagen i sista moln. af förevar, punkt, må nedsättas till 2 sk. per ktna.
Jag vill ej bestrida riktigheten af vissa talares uppgift, att den nu föreslagna skatten är så hög, att jordbrukaren af brännvinstillverkningen ej kan hafva någon egentlig behållning.
Men dervid fäster jag mig mindre, emedan jag ej är bland deni, som ansett brännvinsbränningen såsom en jordbruket tillhörande förmån; tvärtom är det min öfvertygelse, att denna bränning, hvilken till landets olycka blifvit inympad såsom en del af jordbruket, är den, som till en del redan förstört och skall sluta med att fullkomligen förstöra vårt jordbruk, om den får fortgå såsom hittills.
Jag hade önskat, att denna åsigt blifvit af It.
St. vid denna riksdag uttalad, och att på grund deraf vår brännvinsbränningsförfattning hade blifvit ändamålsenligare uppgjord; men all den förhoppning, jag derom vid riksdagens början trodde mig kunna äga, är nu försvunnen.
Jag tror mig dock skyldig att begagna hvarje möjlighet att framdeles hinna detta mål, och bland dessa möjligheter är äfven utvägen att åsätta tillverkningen en hög skatt, emedan man derigenom kan utledsna den mindre jordägaren vid sin brännvinsbränning och bereda en sinnesstämning, som i framtiden gör en förändring möjlig.
Från denna synpunkt är det jag ser saken, och derföre tillstyrker jag den förhöjda skatten.
Jag vill icke bestrida, att i proportionen kan ligga någon obillighet; men i anseende till de beslut, som redan af de andra Stånden blifvit fattade, anser jag utan ändamål att uppgöra en särskild tarif.
Jag tror således, att frågan är, antingen man vill antaga Utsk:ns förslag eller instämma i BondeSt:s beslut, och i valet emellan dem tillstyrker jag bifall till Utsktns förslag.
Hindrad af embetsgöromål har jag ej kunnat vara närvar, och deltaga i öfverläggningen om i:sta punkten af förevar, betänk., och jag anhåller att få till prot. uppgifva, att jag vid voteringen röstat nej, emedan jag icke anser rältsenligt, att en sådan rättighet, som borde tillhöra hvarje Svensk hemmansinnehafvare, skall bero af hemmansvärde.
Det förefaller mig besynnerligt, att ägaren af skattehemman, som är berättigad att välja och väljas till riksdagsman, ej skall vara berättigad att bränna brännvin derföre, att hans hemmansdel ej uppgår till ett värde af 3oo r:dr.
I afseende på den punkt, som nu är föremål för R. o. Ad:s pröfning, instämmer jag med dem, som tillstyrka bifall å Utskrns förslag och en förhöjd beskattning; men jag skit - Den 20 Octo ber f. ra, 217 slciIjer mig från dessa
Hrr i afseende på motivernn för detta tillstyrkande.
Man har framställt, att tullförsnillning vore att befara i följd af en hög beskattning; men brännvinet är en vara, som icke kan transporteras annorlunda än i stora kärl, samt således ej kan införsnillas utan bristande uppmärksamhet lins tullbetjeningen.
Dernäst har man befarat lönbränning.
Denna kunde dock endast verkställas med de små pannorna, ty stora verk och konstapparater kunna ej i londoni anläggas och ännu mindre begagnas ulan att blifva upptäckta, emedan, 0111 de också anlades i skogarna, transporten af säd dit och brännvin derifrån ej skulle undgå att
Väcka uppmärksamhet hos kronobetjeningen, i fall deri ej alltför illa uppfyller sin skyldighet.
Jag skulle tro, att Utskm gått nära nog det rätta vid Uppgörandet af proportionen emellan de stora och små pannorna; ty då de slädnät vid en beskattning af 8 ridr fölen enkel 20-ktrs panna, kan man icke tro, att någon vill blifva förbrytare för att undvika denna afgift, utan alt hvar och en hellre skall betala den, än underkasta sig äfvelityret af lönbränning.
Det återstår således blott att tillse, huruvida proportionen i öfrigt blifvit rätt iakttagen.
Dervid förekommer i främsta rummet det af Utsktn beräknade lillVelkningsbeloppet.
Detta kan jag ej för närvar, controllera; tnen jag måste antaga det såsom riktigt, enar anmärkningar hvarken af UtskJns ledamöter eller andra blifvit gjorda deremot, att beräkningen skulle vara för hög, och om den vore något under verkligheten, lärer det icke skada.
Om således denna beräkning är riktig, och tillverkningen med konstapparater lemnar de resultater, som Utskln uppgifvit, följer det af sig sjelf, att progressionen i afgiften är riktigt beräknad.
Det af Hr Hjärne såsom inconsequent klandrade, i sista morn. af denna punkt gjorda förslaget att å sådana konstapparater, sorn nu icke linnas, men hvilkas tillverkning kunde komma att öfverstiga den för de dubbla pistoriska patinorna antagna, skulle läggas en beskattning af 4 sk. på hvarje kina, som dermed kunde tillverkas, tinner jag icke vara så inconsequent, ty det finnes intet hinder för att här, likasom i andra länder, verkställa bränningen i sjelfva karen oell endast använda en liten panna, som genom de mångå karen, hvarigenom ångan går, kunde lemna så stor tillverkning, att 4 sk. för keti blefve en låg afgift; och då såsom vilkor för denna beskattning ärsagdt, att tillverkningen skall Öfverstiga den dubbla pistoriska pannans, ser jag ingen fara deruti.
Det har ytterligare blifvit yttradt, alt man borde antaga en hög beskattning för att utledsna den mindre jordbrukaren vid sin brännvinsbränning af det skäl, att man ansett denna tillverkning vara skadlig för jordbruket.
För i5 H. 28 aiS Deli jo October f. ra. min del kajy jag icke dela denna åsigt, och jag tror, att sedan år 180g, då vår production i allmänhet erhöll större frihet, har jordbruket stigit så mycket, emot hvad det förut linder sekler framskridit, att man med rättvisa äfven kan tillägga den friare brännvinsbränningen någon liten andel deri, i stället för att göra den förebråelsen att hafva verkat till skada för jordbruket.
I följd af denna öfvertygelse skulle jag, derest jag ansåg den föreslagna skatten så hög, att den blefve tryckande för den mindre jordbrukaren, vara den förste, som afstyrkte den såsom orättvis och skadlig; men då jag, såsom jag redan anfört, finner beskattningen vara låg å de små pannorna, som begagnas af de mindre jordbrukarne, finner jag intet hinder för att tillstyrka bifall till Utsk:ns förslag i denna punkt.
Jag utber mig att först få besvara en anmärkning af Ur Hjärne.
Jag erkänner, att jag vid riksdagens början hegärde brännvinsskattens förhöjning, och jag menar, att jag också nu bifaller det, då jag ingår på BondeStrs inbjudning.
, Det är en stor skillnad emellan någon förhöjning och en orimlig förhöjning, och jag har således ej det ringaste motsagt mig, enär det måste medgifvas, att den beskattning, BondeSt. beslutat, är högre, än den hittills varande.
Då en värd talare emot mig åberopat erfarenheten, får jag förklara, det jag har en annan erfarenhet att åberopa.
Otvifvelaktigt är, att i fråga om erfarenhet i afseende på jordbruket BondeStts representanter böra äga mesta vitsord.
Nu har BondeSt. yttrat sig som jag, och dess omdöme anhåller jag måtte föredragas framför en ledamots bär yttrade omdöme.
Efter min bästa öfvertygelse är den beskattning, som Utsktn nu föreslagit, rent af orimlig.
Annorlunda framställer sig dock saken, om man vill, såsom en värd ledamot yttrat, från brännvinsbränning utestänga massan of jordbrukare för att gynna en jordaristokrati; men då skulle man begå en orättvisa, och jag har velat afleda misstankan, alt detta kunde vara det Stånds önskan, som jag har äran att tillhöra.
Dessutom kan jag ej dela den tanke, att brännvinsbränningens utöfning såsom fabriksnäring blefve nyttig för landet.
Om en sådan näring skulle gälla, hvad Moliere sagt om läkarekonsten, att 0111 den ej var nyttig för patienten, var den det dock för läkaren.
Fabriksnäringen blefve olycklig för jordbruket, men förmånlig för fabrikanten.
Hvarföre har jordbruket i sednare tider framskridit?
Hvari ligger orsaken, att man under Liljencrantz’s tid införskref flera hundra lusen tunnor spannmål och nu ej importerar någon spannmål?
Jo! deruti, att jordbruket kommit upp.
Men hvarigenom ?
Jo! genom brännvinsbränningen, till följd hvaraf man fått sin spannmål betald.
Men jag vill anföra ännu ett skäl.
Om man lyckades att genom en hög beskattning utestänga hela massan åfjord - Den 20 0ctoler f. m. brukare från brännvinsbränning, hvilket mål man likväl ärligare kunde vinna genom elt förbud ; om man sålunda kom derhän, att denna näring endast bcdrefs med fabriker, hvad blefve väl följden deraf?
Jag skall framställa den.
Största delen af Sveriges jordägare har nu kommit under fund med, att det är större fördel uti att plantera potaloes, än att så säd, och det är ovedersägligt, att hela provinser bereda sig utvägen att vinna sitt uppehälle och betala sina kronoutskylder derigenom, att de sälta potatoes, för att sedermera rf potatoes bränna brännvin, hvarför de kunna erhålla penningar.
Hvilken olycka blefve det ej för dessa orter, om brännvinsbränning endast kunde ske i fabriker; ty dessa skulle ej med fördel kunna vid bränningen använda annat än spannmål, hvarföre de, som sysselsätta sig med potatoesodling, ej kunde få afyttra den production, de hittills användt till brännvinsbränning.
I theorien må satsen låta väl; meri i practiken vore det ett det grymmaste väld att sålunda beröfva en stor del af Sveriges jordbrukare möjligheten alt berga sig.
Må man icke tro, att de stora fabrikanterna skulle bränna af potatoes, ty de skulle då handla mot sitt eget interesse; oell patriotism på bekostnad af egna fördelar är sällsynt.
De skulle bränna af säd, och jordbrukaren hade således ingen möjlighet alt få afyttra sin potatoes, helst den ej är af natur att kunna transporteras sa lätt som spannmål.
Det är således falskt, alt fabrikshränning vore en fördel för Diket.
Den vore fördelaktig för dem, som hafva capitaler och kunna anlägga sådana fabriker; men för massan af folket blefve den högst menlig.
Jag förblifver således vid min anhållan om propos. till instämmande i DondeSlts beslut.
Hr Silfverhjelm; Man kommer visserligen till sådana resultater, som Hr Hjärne framställt, då man blott bygger på theorier.
Hrr Hjärne och Lagerhjelm hafva sagt, det de af brännvinsbrännare hört, att några 100 r:dr iner eller mindre i skatt betyder ingenting.
Delta bevisar ingenting mer, än att de rådfört sig med personer, som idka brännvinsbränning såsom en fabriksrörelse; men för Svenska jordbrukare, som icke bränna i stol t, utan i den man det accommoderar dem och derföre, att de anse brännvinsbränningen nyttig för ladugården, för dem äro några r:dr mer eller mindre af betydenhet.
Jag kan icke dela Hr Lagerhjelrns mening, ty jag står också i comhinationer med flera landsorter, och de äro icke för den höga beskattningen, emedan de finna, att den skulle gynna fabriksnäringen och deremot tungt drabba jordbruket.
Jag finner det icke vara billigt och ej heller ärligt, att Utsk:n säga:
Efter jordbrukarne ej vilja afstå från brännvinsbränningsrättigheten och efter vi ej tro oss kunna beröfva dem denna rättighet, sä skola de åtminstone betala kalaset, tills de ulledsnas.
Detta är åtminstone andan af TJtskms mening.