Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En annan värd talare har velat bibehålla de 3 första §§me af LagUtsk:s förslag; men utesluta alla de öfriga.
Häruti kan jag med honom ingalunda instämma, ty i och med detsamma hade presterskapets inflytande fått dödsknäcken.
Dit syfta visserligen dessa läsare, men jag gör det icke för min del; utan jag och de som med mig äro af lika lanke, finna så väl samhället som kyrkan bättre vårdade, uti den författning Prof. Bring föreslagit.
Jag föreslår således icke att helt enkelt afslå LagUtsk:s Betänk., ty då stå vi på samma punkt som förut, utan vill för min del gerna medgifva en utvidgning af konventikel-friheten, likväl begränsad af Prediko-embetet på sätt Prof. Bring föreslagit.
Utsk. har vid behandlingen af denna fråga utah tvifvel haft för afsigt alt föreslå lagstadganden, som vore mera enliga med de framställda rättmätiga anspråken på fritt åtnjutande af rättigheter, som synas mig icke kunna förvägras, men Utsk. har likväl, på sätt nu så ofta brukas, i motiverna framställt sanningar, hvilka ingen torde kunna bestrida, men hvilka beklag ligen icke stå i något sammanhang med det resultat, hvartill Utsk. slutligen har kommit.
Utsk. säger pag. 7: "U/sk. kar redan antijdt sin åsigt om olämplighelen af vidare inskränkning i religiöst än i borgerligt afseende.
Med de grundsatser, som getiomgä vår Statsförfattning, låter en dylik inskränkning ej eller förena sig; och då medborgare, enl. lag, äro berättigade att fritt sammankomma för att öfverlägga och meddela hvarandra sina tankar i verldsliga angelägenheter, kan förbudet emot en sådan frihet, dä fråga är om andliga ämnen, svår - Den 21 Juni f. m. 337 svårligen försvaras.'''1
Det hade varit ensidigt, att Utsk. äfven i tillämpningen hade vidblifvit denna tanka.
Vidare säger Utsk. pag. 8: ”Det är genom uplysning och försonande åtgärder, sorn andliga villfarelser böra förekommas och undanrödjas.
Mången söndring inom kyrkan, har fått betydenhet och stadga genom ett ovist yttre motstånd, och all slags religionsförföljelse har förr eller sednare uppenbarat sin egen svaghet, om den icke rent af motverkat sitt ändamål.”
Det är omöjligt, att pä ett klarare, sannare och tydligare sätt uttrycka, hvad som borde uttryckas i författmn, eller, att sådana baud, som nu äro föreslagna, i allo äro olämpliga, otjenliga och ändamålslösa.
Betänk, uplyser vidare, att Kyrkolags-komitéen redan år 1839 föreslog uphäfvande af Konventikel-plakatet och att Konungens Just.
Kansler samt Högsta
Domstolen då understödde detta förslag, men vi veta äfven att någon påföljd af detta förslag ännu icke inträffat.
Femton år äro likväl sedan denna tid förflulne, och man borde väl hafva kunnat hoppas, att en sä väl grundad åsigt under denna tid skulle hafva hunnit alt mogna; men långt derifrån synes man hafva återgått till den ståndpunkt, på hvilken man stod före denna tid.
Vid betraktande af dessa strider kan man icke undgå att fråga sig sjelf hvad väl orsaken kan vara dertill, alt män, som med hela sin själ, med kraft och alfvar, samt med nit och drift, befattat sig med verldsliga och politiska ting, likväl äro så fullkomligt främmande för, och ofta så okunnige och late uti hvad som rörer kyrkan och det andliga lifvet.
Skälet är icke så svårt alt spåra, ty det ligger helt naturligt deruti, alt lekmannen sedan långliga lider tillbaka, alldeles icke befattar sig med kyrkans angelägenheter.
Detta bedröfliga förhållande har haft till påföljd att icke allenast de prestman, som med nit och alfvar sköta sitt kall, sakna det stöd, som de med skäl borde kunna förvänta hos sina mera uplysta församlings-medlemmar, ulan det har äfven sedan långt tillhaka haft den påföljd, att detta nit äfven hos de mest nitiska lärare har i viss mån svalnat.
Det ligger i sjelfva sakens natur, att man mäste bevakas, och om jag äfven skulle antaga, att en så fullkomlig menniska funnes, alt han icke behöfde bevakas, så behöfver han dock upmuntras.
Hvarje menniska behöfver uti sitt bemödande alt nitiskt upfylla sina pligter upmuntras genom sina medmenniskors bifall, men denna upmuntran hafva äfven de mest nitiske prester saknat, af det skäl att lekmännen icke egnat kyrkan något deltagande.
A den andra sidan deremot, har detta varit en mycket välkommen anledn. för den icke obetydliga skaran af prester, som varit belåtne med denna likgiltighet för kyrkan, att under de sednare tiderna sköta sitt kall, huru de för godt finna, och följden häraf torde vara så klar, att man icke behöfver deraf updraga någon målning.
För våra lekmän är det äfven, då man en gång visar dem huru samhället verkligen ser ut, huru sedeslöshet och fattigdom der vuxit och tagit öfverhand, ganska beqvämt att kunna säga: ”Jo det är våra dåliga presters fel;” men preslerna äro dock icke mera än menniskor, och kunna icke ensamme uträtta allt det som Guds lag ålägger hvarje menniska att 8 H. 22 utrulla.
Det finnes icke en enda bokstaf i Guds lag, som befriar någon menniska, någon Kristen, ifrån pligten att, i mån af de krafter Gud honom förlänat, befordra Guds Rikes sak, det må vara genom tal eller undervisning, om han dertill har förmåga, eller i aldra sista instansen åtminstone genom ett rent lefverne och geoom alfvar i tal och handlingar.
Denna slags predikan tillhör oek hvarje lekman, och tillhör en hvar Kristen, alt i den mån han förmår, i ord och handling befordra Kristi Rike på jorden.
Det har visserligen äfven inom vårt land gifvits en tid, då Kristendomen kunde anses hafva lif, och det var, såsom man af häfderna sluta, under den tid, som närmar sig intill den, då 168fi års Kyrkolag stiftades.
Jag är öfvertygad om, alt det med undantag af jurister och prester är ganska få som känna hvad denna lag innehåller; åtminstone mäste man efter sättet hvarpå den efterlefves, laga för afgjordt, att den är alldeles obekant.
Jag vill då såsom ett exempel citera blott ett enda stadgande.
I likhet med hvad Guds lag innehåller: ”Edert tal skall vara ja, ja, eller nej, nej, hvad derutöfver är, del är synd;” stadgar nemi.
Kyrkolagen, att ”den som svärjer och icke låter sig rätta, utan fortfar alt svärja och missbruka Guds namn, han skall först varnas af församlingens Pastor, sedermera pliglfållas och slutligen landsförvisas på 2 år eller på hela sin lifstid.” Jag undrar huru Sveriges befolkning skulle se ut, om alla som svärja och missbruka Guds namn skulle landsförvisas, och jag tror, alt derigenom skulle åstadkommas en vida större utflyttning lill främmande land, än den, som man nu så mycket beklagar.
Jag hemställer lill Eder, Mine Hrr, om väi det folk, för hvilket en sådan lagstiftning var tillämplig, skulle kunna känna igen sig sjelfve uti det nu lefvande slägtet?
Det är sålunda otvifvelaktig!, att vi på ett högst betänkligt säll hafva afväkit ifrån det slägte och den tid, då man ansåg det möjligt och rimligt att stifta en sådan lag.
Den liden sökte man att binda synden, nu söker man att binda andan.
Delta är visserligen fruktlöst, men man gör ändock så godt man kan, och det är alltid något.
Man söker alt binda andan, så snart man i ord och handling upträder emot hvarje alfvarlig uppenbarelse lill lif.
Det är en alldeles grundfalsk tanka, att Kristendomen är till formen enahanda; kristendomen är ett lif, som uppenbarar sig i verksamhet för likars bästa och sitt eget lefvernes förädling.
Detta lif är icke något nedsjunkande i denna verldens dy, ulan ett verkligt lif, och man vill göra det till en död form.
Det är ofelbart ock en herrlig uppenbarelse af den Allsmäktiges nåd, att delta är en väckelses lid, icke allenast för vårt land, utan för alla Europas länder, och man kan icke nog beklaga det folk, som icke förstår en sådan lid eller begriper en sådan väckelse.
Om någon tviflar på detta förhållande, så beder jag Eder, Mine Hrr! betänka några af de faeta, vi nu hafva framför ögonen.
Hvilken af Eder, Mine Hrr! skulle vid den sista Riksdagen hafva vågat ana, att en sådan författn., som vår nyligen antagna bränvinsbränningsförordning någonsin skulle hafva kommit i fråga, än mindre blifva godkänd och antagen?
Jag vågar påstå, att ingen fanns, som anade, än mindre som trodde något sådant.
Detta, Mine Hrr! är icke Den 21 J u n'i f. m. 339 något menniskoverk, ulan det är en barmhertighet af den Allsmäktige, som ändtligen förbarmat sig öfver detta folks stora elände.
När vid den sista Riksdagen fråga var om antagande af ett förslag ifrån LagUtsk. om ett nytt Konventikel-plakal, hvilket förslag, enl. min tanke, var mycket bättre än det nu förevar.-de, så höjdes pä detta rum blott en enda röst, hvilken med ett enda ord expedierade delta förslag, som skulle fråga hafva varit att slagta en aborre.
Nu se vi med fröjd, att en annan tid är kommen, och ehuru det är osäkert, om det, som jag anser för det rätta, nu gör sig gällande, så är det likväl alltid en fröjd, att åtminstone blifva besegrad i godt sällskap.
Saken har emellertid en gång på alfvar kommit till tals, och dermed är redan mycket vunnet.
Ingen sanning har ännu vunnit framsteg vid sin första upkomst.
Sanningen vore icke sanning, om den icke fordrade någon strid, och menniskan vore icke den hon är, om sanningen hos henne genast vunne burskap; sanningen måste således strida, men hon skall dock slutligen segra.
Jag sade, att delia var en väckelsens tid, och vi borde derpå gifva akt.
Detta är så mycket vigligare, som den första af alla historier, Kristendomens historia, vår Frälsares historia, visar oss hvad det folk har att vänta sig, som föraktar väckelsens lid.
Vi se af denna heliga historia, huru vår Frälsare, då han ifrån Oljeberget betraktade Jerusalem, och hans lärjungar utbredde sig i lof öfver templet och staden, sade inför dem:
"Du tempel och du stad, du skall förgås; icke derföre alt du stenat prophet er och slagit dem som varit till dig utskickade; icke derföre alt du föraktar mig eller har i mcnniskostadgar förbyll
Guds heliga ord, utan derföre att du icke kunnat känna den lid i hvilken du sökt varder."
Sä har det händt i alla lider, och en dag skall det kanske hela: "Du Stockholm, du skall förgås, icke derföre alt hvartannat barn inom ditt sköte födes oäkta, icke derföre att du lefver i frosseri och fåfänga samt af gudar de materiella fördelarne, ulan du skall förgås derföre all du icke f örstod den lid, deruti du sökt biff."
Sedan jag nu i allmänhet har betraktat denna stora och vigtiga fråga, vill jag öfvergå till några serskilda anmärkmr.
Vid frågan om huruvida Utsk:s Betänk, är antagligt eller icke, måste man naturligtvis i främsta rummet tillse, huruvida någon förståndig menniska kan vara dermed belåten eller icke, hvarvid jag för min del naturligtvis ser saken ur den synpunkt, jag redan haft äran framställa.
Här möter mig då i 5:le §:s 2:dra mom.-detta stadgande:
"Är Pastor, då efter S:dra § anmälan sker om tid för till ämnad sammankomst, af förut utsatt embelsför rättning hindrad att sammankomsten bivista, vare han likaledes berättigad att sammankomstens hällande å den tid förbjuda."
Jag vill icke påslå att så kommer alt ske, men det kan likväl icke bestridas, att det skulle kunna falla en Pastor in, att aldrig få tid att en sådan sammankomst bivista, och, förutsatt dessutom, att han skulle vara så god och hafva tid, så frågar jag
Eder likväl, Mine Hrr! om det uti en större församling, med våra under vintertiden ofta svåra 29* 340
Den 21 Juni f. m» kommunikationer, skulle vara rätt och billigt, att endast pä eli enda ställe, och icke på flere på en gång, göra det möjligt för kristne alt komma tillsammans och upbygga sig?
Det vore omöjligt att sådana sammankomster kunde hållas på flere ställen, då Pastor icke kunde vara nämnde på mera än ett, och vore han emot dessa konventiklar, skulle han nog ställa så till, alt någon höll en konventikel, som vore i hans auda, d. v. s. ganska oandlig, på hvilken han då skulle infinna sig, för att förhindra alla de öfriga, att på ett annat ställe hålla en verkligen kristlig sammankomst.
Serskildt måste jag uplräda emot den 7:de § som bibehåller det barbariska valten och brödstraffet, för förbrytelser i den riktning som här är i fråga.
Det är omenskligt, ja! mer än omenskligt, det är en ohygglig synd, att för andliga förvillelser döma någon till fängelse vid vatten och bröd, och slutligen ställa honom på ljuf-pallen.
Hvart och ett borgerligt straff, måste väl hafva för afsigt att rätta den brottslige.
År nu meningen att rätta den brottslige, så är väl det enkla fängelset en vida bättre lägenhet för en nitisk fångpredikant eller för Konsistorium, att på den förvillade söka inverka, medan han af yttre omständigheter icke är förhindrad att egna sin upmärksamhet åt andliga ting.
De hafva då god tid alt upbygga honora med sann kristendom och återföra honom ifrån hans förvillelser.
Det finnes således ett dubbelt skäl för att icke ålägga någon detta barbariska straff, då han icke begått något verldsligt brott.
En andlig förvillelse ligger vidt utom menniskors förmåga, att beherrska, och så mycket orimligare är det således, att derpå lägga ett straff, som kan förderfva en menniska för hela dess lifstid.
Jag vill icke besvära Ii. o. Ad. med att uplaga alla de många anmärkmr jag kunde finna mig föranlåten alt göra emot föreg:de talare uti motsatt syflning, och jag skall derföre inskränka mig lill de vigtigaste ibland dem.
Hr Tham berältade en händelse om en person sorn dött på Danviken, men han nämnde icke om delta skett till följd af mania religiösa eller något annat.
Om nu detta varit fallet, ehuru Hr Tham icke sade det, så bär jag åtskilliga gånger förut haft den olyckan att höra sådant anföras, och ingenting är vanligare än alt höra personer, som äro obenägne emot allt andligt lif, omtala, huruledes den eller den personen blifvit galen af religions-svärmeri, men jag hör deremot aldrig någon tala om de 1000-tals menniskor, som blifva galna af dilirium tremens.
Om de 1000-tals menniskor, som af fylleri hänga och dränka sig, talar icke eller någon, men om en person genom läsning af Guds ord blir grubblande, och kanske finner sin föreg:de vandel så syndig och förkastlig, att han förlorar sina sinnen, derom talas öfverljudt.
En sådan händelse är en olycka, jag medgifver det, men desse utgöra icke x^J^ proc. af dem, som blifva galna genom spritdryckers omåtlliga bruk, och de som bränna bränvin tala minst derom.
En annan talare yltrade att all rörelse är farlig.
Mine Hrr! jag har visserligen smickrat mig med att vara konservativ och ämnar äfven lefva och dö såsom sådan, men en sådan konservatism tror jag mig dock aldrig kunna upnå.
Må vara att denna grundsats möjligen kan tillämpas på det borgerliga lifvet, det lemnnr -jag derhän, men att den på det and - Ben 21 Juni- f. m. 341 liga lifvet är alldeles oanvändbar, det är säkert, ty delta lif är bfbtt rörelse.
Sjelfva rörelsen kan icke någonsin klandras, men yttrandet deraf, förståndets felaktiga upfatlning, kan möjligen någon gång vara klandervärdt.
Om någon gång denna rörelse företer någon abnormitet så är väl icke derföre all rörelse inom det andliga lifvet förkastlig.
Den enda verkliga fara, som i detta fall finnes, är den andliga döden.
Den är farlig äfven för samhället, ty han undergräfver detsamma, och om icke snart en andlig rörelse uti anda och hön upkommer, så kan hvarken den värde talaren eller de, som äro med honom lika kloka, förutse huru länge vi stå uppe eller ligga nere.
Del är icke längesedan vi sago en Monark, hvars makt af oss alla ansågs fullt betryggad; men då Gud rörde sitt finger, så behöfdes det blott några 1000 blusmän för att vända all denna verldsliga visdom i vädret, och så går det äfven med oss i sinom tid.
Jag vet väl alt månge äro, som icke tro derpå och som tycka att delta är mycket roligt; men jag tror, alt om man kunde skratta åt eländet, sä skulle man kunna säga: ”skrattar bäst, som skrattar sist.'1'1
Det är icke i dag första gängen, utan jag har många ganger hört den bedrägliga sats framställas, alt det är för ömkeligt, att den eller den personens son har blifvit läsare och kan icke längre gilla sin egen fader; ja! det är mycket bedröfligt, men för min del kan jag icke finna annat, än att om någon har en med Gud och hans vägar obekant far, så är det ganska lyckligt både för samhället och fadren, om han genom sonens upmaning kommer på en bättre väg.
Den högste af alla auktoriteter, Kristus sjelf, säger härom: ”J skolén icke tro, att jag är kommen att stifta frid uppå jorden, ty jag är kommen alt göra sonen skiljaktig emot fadren och doltren emot modren och sona-huslrun emot sin svära” etc.
Så säger Kristus, och denna auktoritet torde något mera betyda än deras, som beklaga den olyckan, att en medlem utaf en familj blifvit läsare.
Det alvida bättre inom en familj, att några lefva om äfven några äro döda, ty det är ju att hoppas, att de som lefva skola väcka upp lill lif dem som äro döde, och detta är således icke alt beklaga, utan att fröjda sig öfver.
För att nu i denna del framställa ett förslag, så anhåller jag för min del, att R. o. Ad. ville antaga de 3 första §§:ne af Utsk:s förslag, men återremittera de öfriga, på det att dels, på sätt jag haft äran nämna, ett annat sätt för böternas förvandling måtte af Utsk. föreslås, oeh dels att, der så kan finnas nödigt, samma polisstadganden, som för borgerliga sammankomster måtte tillämpas.
Detta måtte väl vara alldeles tillräckligt, och all på de andliga sammankomsterna tillämpa strängare straffbestämmelser synes mig vara en högst olämplig försigtighet.
Innan jag slutar, kan jag icke undgå att fästa upmärksamheten derpå, att om något folk i det nya Testamentets tider skall kunna anses vara framför andra af den AUsmäktige benådadt, så är det Svenska folket.
Delta folk, till antalet ringa och med ringa materiella krafter, upkallades likväl af Gud att strida för ljuset, sanningen och samvetsfriheten.
Jag har vid föreg:de tillfällen aldrig talat för, och kommer aldrig alt tala för någon oinskränkt religionsfrihet, men jag anser, alt inom den lära vi sjelfve bekänna 342 Den 21 Joni f. m. må vi hafva frihet, att med våra väoner, och med kristne läsa Guds ord.
Detta är en frihet, som icke ulan väld kan förnekas.
Jag ber äfven, alt få fästa upmärksamhelen på en annan följd af den närvar:de lagstiftningen, nemi. den, att en laglydig person icke kan tillåta sig, att vid dessa tillfällen vara närvande.
Häraf blir naturligtvis en följd, att de sorn genom uplysning och sitt förstånd bäst vore i tillfälle att leda dessa sammankomster, nu måste der saknas, emedan de icke vilja bevista en konventikel, så länge en lag (innes, som det förbjuder.
Detta är en ganska stor olägenhet.
Jag talar således icke nu, för att få sanktionerad!, hvad jag hittills utöfvat, utan derföre, att jag önskar, alt R. o. Ad. icke måtte förakta den höga kallelse, som har tillhört, och som, Gud gifve det, äfven för framtiden skall tillhöra det Svenska folket.
Ehuru tiden är långt framskriden, och många talare redan yttrat sig, torde det dock vara mig tillåtet, att yttra några ord i denna fråga, hvilken jag anser vara en af dé vigtigaste, som hittills under denna Riksdag utgjort föremål för R.
Innan jag nu öfvergår till besvarande af de anmärkn.-r, som blifvit gjorda i motsatt syftning emot den, i hvilken jag ämnar upträda, finner jag mig böra förklara, att jag anser en hvar hafva rättighet att tro, bekänna och dyrka Gud, på hvad sätt han rättast finner, och att ingen verldslig makt eger rättighet, att derföre lägga något hinder, så framt icke samhällets lugn störes, eller allmän förargelse åstadkommes.
Detta är en af menniskans oförytterliga rättigheter, som ingen verldslig makt kan genom några tvångsåtgärder beröfva henne; ty om än den verldsliga makten skulle förmå, att till lystnad skrämma den, som icke eger mod eller kraft, att lida förföljelse för Herrans skuld, så kan den likväl icke komma längre, och sjelfva rättigheten att länka och tro, kan dock icke beröfvas menniskan, ty samvetet låter sig icke binda, hvarken genom bål, bojor, landsförvisning, eller hvad annat som heldst man velat deremot uplänka.
En lagstiftning således, som söker att lägga band på menniskans rättighet att tro, känna och dyrka Gud, pä sätt hon sjelf finner vara öfverensstämmande med sin upfaltning af den Hel. skrift är vanmäktig, samt tjenar icke till något annat, än att tillskapa skrymtare.
Ja! jag vågar påstå, att erfarenheten och historien nogsamt hafva visat, att alla sådana lagar hafva varit vanmäktiga, och att tvångsåtgärderne, samt motståndet, långt ifrån att hindra söndringar inom kyrkan, tvärtom gjort desamma våldsammare och skarpare.
Härpå lemnar Protestantismen, just uti sin upkomst, det mest talande exempel, ty om genast uti början de eftergifter, hvilka man önskade, hade blifvit gjorda, så hade aldrig någon söndring egt rum.
Att en sådan lagstiftning, som den, mine värde vedersakare förfäkta, är st ridande emot Protestantismens idé, och ett ohelgande af den religion, hvartill vi bekänna oss, torde icke vara svårt att inse för dem, som verkligen vet, hvad som förstås med den rena Evangeliska läran.
Dermed förstås nemi. ingenting arnat, än att menniskan skall taga den Hel. skrift till rättesnöre, och derutur hemta, hvad som bör utgöra grun - Den 21 Juni f. m. 343 den för hennes tro, och att hvarken Statskyrkan, eller någon annan skall hafva rättighet, att i henne intvinga, eller söka intvinga andra grunder och tros-satser, än den hon sjelf finner fotade på Guds ord.
Till följd af denna min upfattning af frågan, är det klart, alt jag för min del anser, alt Laglltsk. hade i detta fall rättast förfarit, om LagUtsk. helt enkelt hade föreslagit uphäfvandet af Konventikel-plakalet, utan allt annat stadgande, än det som finnes uti ^ 1849 års författn. om olofliga sammankomster, emedan jag icke kan fatta, att för sammankomster i religiöst hänseende, behöfves annat stadgande, än det sorn finnes för sammankomster i verldsligt afseende, och det torde så mycket mindre behöfvas, som de religiösa sammankomsterna icke röra verldsliga ting, utan endast hafva för afsigt, att söka leda menniskan på den väg, der hon lättast kan vinna sin salighet, och således har den verldsliga makten dermed ingenting alt skaffa, så vida icke någon lära förkunnas, som är för samhället vådlig, eller så vida någon oordning dervid förekommer.
Ehuru man här velat påstå, att 1726 års
Konventikel-plakat skulle vara utfärdadt, för att söka bereda nprätthåliandet af den rena evangeliska läran, tror jag dock att en hvar, som lika med mig ur ren kristlig synpunkt upfattar denna fråga, skall finna, att denna författn. icke är något annat än ett vålds-plakat, tillskapadt för att kufva det andliga lifvet hos menniskan, ehuru man, för att förvilla den enfaldige, har omslöjat delta plakat med några granna och förledande fraser.
Att en sådan upfallning af Konventikel-plakatet blifvit delad af andra, och till och med af Konungen, synes deraf att, sedan Kyrkolags-komitéen föreslagit och Just.-Kanslern tillstyrkt uphäfvande af delta plakat, så yttrar Konungen uti Sin, till R.
St. lillämnade, och till Högste Domstolens utlåt, öfverlemnade Nåd.
Propos.: ”Dessa sladganden anser K.
M. föga förenliga med religionens höghet och andliga natur, eller med förnuftets och hjerlats fordran på frihet, alt äfven genom husandakt söka upbyggelse i sann kristendom.
Det är genom uplysning och försonande åtgärder, som andliga villfarelser böra förekommas och undanrödjas.
Mången söndring inom Kyrkan har fåll betydenhet och stadga genom ett ovist yttre motstånd, och all slags religions-förföljelse, har förr eller sednare uppenbarat siri egen svaghet, om den icke rent af motverkat sitt ändamål.’’'’ Då K.
M. sålunda, redan för så många år tillbaka har ogillat Konventikel-plakatet och de grundsatser, som deri uttalas, och då man i allmänhet så ofta på detta rum hör sägas, att de mera genomgripande reformerna icke böra väckas nerifrån, utan komma upifrån, så inser jag icke, hvarföre R. o.
Ari. vid delta tillfälle skulle vilja motsätta sig de åsigter, som af Konungen i delta afseende blifvit uttalade.
Efter denna betraktelse, sorn jag har ansett nödvändig, innan jag öfvergick till att uptaga så väl det, som af föregide talare blifvit anfördt, som äfven af LagUtsk. föreslagit, anhåller jag alt få förklara, att ehuru jag visserligen i likhet med Gr.
Liljencrantz hade önskat, att alla §§ ifrån och med den 4:de §:n utur förslaget varit uteslutne, så vill jag dock lacka LagUtsk., för hvad som »ti dess Betänk, finnes tillgjordt.
Det är nu i den l:sta §:n uttryckligen såsom grundsats stadgadt, att 'Ve/i kristliga hus-andakten må fritt utöfvas.”