Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna gång, tycktes Susanna icke heller sakna anledning till en sådan anmärkning, ty det var fasligt hvad nu Harald var mån om sig sjelf och behöfde mycket för detta sjelf.
Denna damastdräll skulle han ha till sitt bord, detta musslin till gardiner åt sig, dessa näsdukar för sin näsa, o. s. v.
Susanna kunde ej låta bli, för att sätta honom på prof, att vid ett vackert klädningstyg säga:
«Hvad detta är vackert!
Säkert skulle det passa er syster mycket väl!«
«Hvad?
Min syster!« ifrade Harald. «Nej, hon får bestå sig sina kläder sjelf.
Just detta tyg behöfver jag till min soffa.
Man får lof att litet sköta sig sjelf.«
«Så sköt då sjelf ert sjelf!
Jag har icke tid!« sade Susanna ganska stött, i det hon vände honom och hans varor ryggen och gick.
Wår-känslor.
Himlen har ladet paa Vaarskyer dale
kvægende Tanker i Blomsternes Indre,
derfor, naar Kalkene aabnes og tindre,
hvisker fra Bladet en hemmelig Tale.
VELHAVEN.
Maj skrider framåt och närmar sig Juni.
Från sina «Reden» i de luftiga löfkransade grottor, som moder natur beredt dem i höga ekar och askar, sända stararne ut sina djupa, ljufva hvisslingar, sina kärleksfulla drillar.
Sång och vällukt fylla Norges skogar.
Bondflickan vandrar med kreatursflocken upp till Sæterdalarne, sjungande gladt:
«At drage til Sæters er sælt og godt,
Kom Bøling 7 min!
Kom Koe, kom Kalv, kom Stort og Smaat!
I Qveen 8 ind!»
Vårarbetet slutades, skördarne växte i himmelens hägn.
Harald hade nu mera tid ledig och mycket deraf egnade han åt Susanna.
Han lärde henne känna dalens blomster, deras namn och egenskaper, och var lika road af hennes rådbråkning af de latinska namnen, som uppbyggd af den hastighet, med hvilken hon uppfattade och använde deras ekonomiska och medecinska nytta.
Dalen och dess skönheter blefvo henne allt mer bekanta och kära.
Hon gick nu åter om mornarne ner till källan, der daggskålarne och silfverörten så ymnigt växte, och lät den fjädrade skaran bada och förlusta sig.
Och om Söndagseftermiddagarne gjorde hon ibland en vandring till en lund af ekar och vilda törnrosbuskar vid foten af ett berg, krystallberget kalladt, och som i aftonsolens strålar glimmade i underbar glans.
Ibland följdes hon dit af Harald, som berättade många underbara sagor om Huldran, som bodde i berget, om
Dvergarne som tillverkat de sexkantade krystallerna, hvilka derföre kallas «Dvergsmide», om «de underjordiskes» verld och väsen, sådan gamla dagars rika fantasie skapat den, sådan den ännu dunkelt fortlefver i de nordiska folkens tysta tro.
Susannas lifliga sinne uppfattade detta med största interesse.
Hon drömde sig in i bergets sköna krystall-salar, tyckte sig höra Neckens sång i elfvens brus, och träd och blommor blefvo för henne mer sköna, mer lefvande, när hon tänkte sig Elfvor och Vettar tala genom dem.
Ur det prosaiska af hennes lif och verksamhet uppsteg en blomma af poesi, halft verklighet, halft saga, som spred en ljuf glans i hennes själ.
Susanna var ej den enda på Semb, som denna vår var välgörande för.
Bleka Fru
Astrid tycktes resa sig ur sin mörka dvala och hemta ny lifskraft i den vår-friska luften.
Hon gick ut ibland när solen sken varm, och man såg henne sitta långa stunder på en mossig sten i lunden, vid krystallbergets fot.
När Susanna märkte, att hon tycktes älska detta ställe, flyttade hon i tysthet dit, ur skogen, tufvor med blommande Linnea och den välluktande, enblommiga Pyrolan, och hon planterade dem så, att sunnanvinden måste föra deras ljufva dofter till stället, der Fru Astrid satt.
Och Susanna kände en vemodig glädje vid tanken, att dessa balsamiska flägtar skulle bära till hennes fru vittnesbörd om en tillgifvenhet, som icke annorlunda vågade visa sig.
Susanna hade blifvit rikeligen belönad, om hon kunnat vid denna tid skåda in i sin matmoders själ, samt läsa ett bref hon då skref och ur hvilket vi anföra ett fragment:
Till Biskop S***.
«Kärleken tröttnar icke!
Så måste jag säga mig i dag, när ert bref kom till mig och genomträngde mig med känslan af er godhet, ert himmelska tålamod!
Och ni tröttnar icke vid den, som nästan tröttnat vid sig sjelf!
Och alltid samma vår i förhoppningar, samma bergfasta, sköna tro!
Ack! att jag bättre förtjenade er vänskap.
Men jag har i dag ett gladt ord att säga er och det vill jag icke undanhålla er.
«Ni vill veta «hur det är med mig?» Bättre!
Sen en tid andas jag lättare.
Stilla dagar ha vandrat mig förbi; milda stjernor ha sett ned på mitt hufvud; forsen har sjungit sin vaggsång för mina nätter tills den lullat mig i sömn och det har blifvit lugnare och bättre med mig.
Våren öfvar äfven på mig sitt välgörande inflytande.
Allt reser sig omkring mig så stort, så rikt på lif och skönhet; jag glömmer mig ibland för att – beundra.
Det är öfver trettio år sedan jag vistats på landet!»
«Ibland uppstiga inom mig känslor, som likna vårvindarne.
Då erfar jag likasom en aflägsen tröst af, att jag under min långa kamp dock bjudit till att göra det rätta, att uthärda det yttersta, att i en verld, der jag gjutit så många tårar, jag dock låtit gjuta mycket få.
Ibland, ur den vårblå himmelen möter mig något, som liknar en ljuf blick, en förhoppning.
Men kanske äro dessa ljusningar blott vårblommor, som vissna med våren!»
«Jag går ut ibland; jag sitter gerna i en skön ek-lund nere i dalen och milda välgörande känslor komma öfver mig der.
Vinden för till mig dofter af outsäglig ljuflighet.
Dessa dofter låta mig tänka på den verld af välgörande, helande, stärkande krafter, som uppspirar omkring mig, och så tyst, så anspråkslöst, röjande sig blott genom sin vällukt, sin stilla skönhet!
Jag satt der i afton, vid bergets fot.
Solen lutade mot nedgången, men lyste varm i lunden.
Nära mig betade några får med deras späda lam.
De sågo på mig med undrande men orädda blickar, en liten klocka binglade rent och lätt under det de vandrade fram och åter öfver den gröna marken; det var så tyst och lugnt att jag hörde små insekterna, som surrade i gräset vid mina fötter, och det kom öfver mig, jag vet ej hvilken känsla af välbehag, af nöje.
Jag njöt tillvarelsen i denna stund, som lammen, som insekterne; – jag kan då ännu njuta!
– Milda, rika natur!
Vid ditt hjerta kunde kanske ännu mitt .... men bleka, blodiga gossen står der – mördaren står der, evigt der emellan mig och sinnesfriden!
Om jag ibland hörde er röst, om jag ofta kunde se er klara, förtröstansfulla blick, skulle jag kanske ännu lära mig att – se upp!
Men jag bjuder er icke till mig.
Ack! jag önskar ej närma någon till mig.
Var dock ej så orolig mer för mig, min vän.
Jag är bättre.
Jag har omkring mig goda menniskor, som göra mitt yttre lif tryggt och behagligt.
Låt er kärleksfulla tanke såsom hittills hvila öfver mig, – kanske skall den en gång stråla ljus i mitt hjerta!»
Mannen och qvinnan.
En ny strid.
«Og jeg vil vise hvad Karl jeg er!» – – «Min Herre – jeg er forbauset!» –
Siful Sifadda.
Vi ha sett att Harald, lika litet som Griseldas salig man, tycktes älska ett lif, som flöt som en olja.
Kanske tyckte han att hans umgänge med Susanna nu begynte taga den kursen, och kanske var det derföre, som han, då han ej mer kunde väcka hennes fasa som menniskofiende, en vacker dag tog sig för att uppreta henne som qvinno-tyrann.
«Jag väntar min syster i dessa dagar hit,» sade han en afton till Susanna, i vårdslös ton; «jag behöfver henne för att sy litet åt mig och ställa i ordning mina saker.
Alette är en beskedlig och snäll flicka, och jag funderar just på att behålla henne hos mig, till dess jag gifter mig och kan bli uppassad af min hustru!»
«Uppassad af er hustru!» utropade Susanna, man kan lätt föreställa sig i hvilken ton.
«Ja visst.
Qvinnan är skapad för att vara mannen underdånig, och jag tänker icke lära min hustru annat.
Jag tänker vara herre i mitt hus, jag!»
«Norska herrarne måtte vara despoter, tyranner, riktiga hedningar och turkar!»
«Hvar morgon, precist klockan sex, skall min hustru stiga opp och koka mitt kaffe.»
«Men om hon icke vill?»
«Icke vill?
Jag vill råda henne att vilja, jag.
Och vill hon icke med godo, så skall hon med ondo.
Jag tål icke olydnad, jag, och det tänker jag lära henne på ganska allvarsamt sätt.
Och vill hon icke erfara det, så råder jag henne att stiga opp klockan sex, koka mitt kaffe och hemta mig det på sängen.»
«Nej, sådant har jag aldrig hört!
Ni är den allra ....
Gud nåda hustrurna i detta ohyggliga land!»
«Och god mat skall hon laga mig alla middagar, eljest – blir jag ej god!
Och hon må icke komma med «fattig Leilighed»9 mer än en gång hvar fjortonde dag, och då vill jag att den skall smaka rikt.»
«Vill ni ha rik mat, så får ni äfven bestå rikligt till hushållet.»
«Det tänker jag ej ta mig af! det får min hustru sörja för.
Hon får skaffa förråderna till hushållet hur hon kan.»
«Jag hoppas att ni aldrig får er en hustru, eller ock att ni får en riktig Xantippa!»
«Derför skola vi veta råd.
Och derför skall hon, till att börja med, hvar afton draga af mig stöflorna.
Allt beror på att man i tid börjar ta sin person i säkerhet, ty af naturen äro fruntimmerna fasligt hersklystna!»
«Just emedan männerna äro tyranner!»
«Och dertill rysligt småaktiga!»
«Emedan herrarne tagit alla stora saker för sig.»
«Och fulla af nycker!»
«Emedan männerna äro proppfulla af envishet!»
«Och ombytliga!»
«Emedan männerne ej äro värda beständighet!»
«Och egensinniga och häftiga!»
«När männerna äro orimliga!»
«Men jag,» fortfor Harald mycket skarpt, «tycker ej om egensinniga, häftiga och herrsklystna fruntimmer.
I allmänhet är det just männerna som skämma bort fruntimmerna: de äro för tåliga, för medgörliga, för artiga.
Men i mitt hus skall det bli annat.
Jag tänker ej skämma bort min hustru.
Just hon skall få öfva sig att vara tålig, eftergifven och uppmärksam mot mig; och det samma tänker jag hålla min kära syster till.
Hon må icke vänta att jag rör mig ur fläcken för hennes skull, hon må icke ....»
I detta ögonblick hörde man ett åkdon köra upp på gården och stanna framför porten.
Harald såg ut genom fönstret, gjorde ett utrop af öfverraskning och glädje och for som en pil ut ur rummet.
Susanna såg i sin ordning nyfiket ut genom fönstret och fick se Harald ur en kariol lyfta ett fruntimmer, som han sedan länge och innerligt slöt i sina armar och lemnade blott för att taga ifrån henne och sjelf belasta sig med de askar och paketer hon ville bära upp.
«Ja så!» tänkte Susanna, «står det så till med hans tyranni.»
Och säker om att det var Haralds syster han sålunda emottog, gick hon ut i köket för att göra några anordningar till qvällsvarden.
När hon återkom i «Dagligstuen», fann hon syskonen der.
Med lysande blickar föreställde Harald för Susanna «min syster Alette!«
Derefter började han smådansa med henne, skrattande och sjungande.
Aldrig hade
Susanna sett honom så af hjertat glad.
Vid qvällsvarden hade Harald blott ögon för sin syster, som han ordentligt passade opp under skämt och munterhet; väl spelade han henne ett och annat spratt, hvarför hon bannade honom, hvilket åter tycktes uppmuntra honom ännu mer.
Öfverstinnan hade denna afton icke lemnat sina rum, och Harald kunde desto mera egna sig åt Alette.
Efter qvällsvarden, satte han sig bredvid henne i soffan, och med hennes hand i sin, påminte han henne om deras barndomsdagar och huru litet de då kunde tåla hvarandra.
«Du var också odrägligt retsam!« sade Alette.
«Och du odrägligt förnäm och högvis!
Mins du vid frukostarne, huru vi trätte? det vill säga jag, ty du svarade aldrig stort, men gjorde dig deremot så öfverklok och högfärdig, emedan du då var litet längre än jag.«
«Och jag mins hur du ibland rymde fältet, öfvergaf frukosten och klagade för mor, att du ej kunde stå ut med mina förnäma miner.«
«Ja, om det ändå hade hjelpt till något.
Men jag fick bara veta: «Alette är mycket förståndigare än du!
Alette är mycket ordentligare än du!
Alette vet mycket mera än du!«
Det der smakade surt, men också åt jag opp din konfekt!«...
«Ja, du stygga pojke, det gjorde du, och ville på köpet inbilla mig, att en råtta hade gjort det.«
«Ja, jag var en otäck pojke, odygdig, näsvis, odräglig!«
«Och jag en ledsam flicka, smågammal, tyckmycken och predikande.
För hvart spratt du spelade mig, gaf jag dig en moralkaka.«
«Nej inte en, min syster, utan sju, och derutöfver!
Det var allt mäktigt!« utropade Harald skrattande och kyssande Alettes hand.
«Men,« fortfor han, «de behöfdes och förtjentes väl.
Men jag, ovärdige, var ändå litet glad när jag reste ifrån dem och till akademien.«
«Och jag var icke heller ledsen att få ha mina sydon och saker i fred.
Men då du kom hem, tre år sednare, då hade bladet vändt sig; då var det annorlunda.
Då blef jag helt stolt öfver min bror.«
«Och jag då öfver min syster.
Vet du Alette, jag tror du måste slå upp med Lexow.
Jag kan verkligen ej mista dig.
Blif hos mig, i stället att fara med honom upp till det den ruskiga, kalla nordlandet, som du ändå icke tycker om!«
«Det måste vi fråga Lexow om, min bror!«
Så fortsattes samtalet länge, och blef småningom allvarligare och tystare.
Syskonen tycktes tala om sin framtid, och det är alltid en allvarsam sak, men då och då bröt ett hjertligt skratt fram ur de stilla rådplägningarne.
Det led fram åt midnatten, men ingen tycktes märka det.
Susanna hade, under syskonens samtal, gått i nästa rum, för att lemna dem så mycket mera frihet.
Hennes bröst sammanpressades af ovanliga och vemodiga känslor.
Med pannan lutad mot fönstrets svala glasruta, såg hon ut i den sommarsköna qvällen, lyssnande till de milda och förtroliga rösterna derinne.
Skymningen svepte sina mildt-dystra slöjor öfver dalen, och träd och mark, höjd och slätt, himmel och jord tycktes sluta sig till hvarandra i stilla förtrolighet.
I gräset slumrade blommorna, lutande sig till hvarandra, och ur löfven, som sakta rörde sig sida vid sida, tyckte sig Susanna höra hviskas orden: «Broder!
Syster!«
Med en outsäglig längtan öppnade hon sina armar, såsom hade de velat omsluta någon, men då de återkommo tomma till hennes bröst, runno smärtfulla tårar utför hennes kinder, i det hennes läppar hviskade: «lilla Hulda!«
«Lilla Hulda! din älsklighet, dina ljusa lockar i all ära!
Men inte tror jag, att syster Sannas tårar nu runno allena för dig!«
Alette.
I dit Öie livligt smukt
seer jeg
Kjerteglandsen spille;
men det kan dog lyst og stille
dvæle ved en Engels Flugt.
Velhavem.
När Susanna morgonen derpå gick in till Alette, för att underrätta sig om huru hon sofvit m. m., fann hon redan Harald hos sin syster, och omkring henne voro utbredda de tyger, halsdukar, näsdukar, bordsdukar, m. m., som Harald sagt Susanna att han köpt åt sig «sjelf», men som i sjelfva verket voro skänker åt systern, med afseende på hennes stundande giftermål.
Knappt var Susanna inkommen i rummet, förrän, till hennes stora öfverraskning, bror och syster förenade sig om att bedja henne mottaga just det vackra klädningstyget, som hon en gång hade proponerat Harald köpa åt sin syster.
Hon rodnade och vägrade, men kunde ej stå emot Haralds hjertlighet, och tog tacksamt emot gåfvan, men glad var hon icke vid den.
Tårar ville tränga sig fram i hennes ögon, och hon kände sig fattig på mer än ett sätt.
När Harald straxt derpå gick ut, utgöt sig
Alette i ett hjertligt loftal öfver honom, och slutade med dessa ord:
«Ja, man kan väl tio gånger om dagen förtreta sig på honom, innan man rätt lär känna honom, men det säkra är, att om han vill det, så slipper man honom ej, förrän man älskar honom.»
Susanna satt stum, lyssnande till Alettes ord, och hennes hjerta slog af på en gång ljufva och smärtsamma känslor.
Ett frukostbud kom och upphäfde samtalet.
Alette var vid några och tjugo års ålder, och hade den vackra växt, den rena hy, de fina drag, hvarmed moder natur tyckes företrädesvis begåfvat sina döttrar i Norge.
Något fint och genomskinligt låg i hennes tycke, och kroppen tycktes vara blott en lätt omklädnad för den liffulla själen.
Hennes sätt att vara och tala hade något mycket intagande, och röjde lyckliga naturgåfvor och mycken bildning.
Förlofvad med en förmögen handlande från Nordlandet, skulle hon denna höst gifta sig, men kom dessförinnan att tillbringa någon tid med sin bror och hos en annan nära slägtinge i Hallingdalen.
Susanna kände sig litet rädd för Alette; bredvid denna fina, halft etheriska varelse fick hon för första gången en obehaglig känsla af att vara – klumpig.
Ifrån stunden af Alettes ankomst till Semb, föregick en viss förändring derinnom.
Hennes angenäma väsen och gåfvor för sällskapslifvet gjorde henne snart till en föreningspunkt, kring hvilken alla samlade sig.
Äfven fru Astrid rönte hennes inflytande och stannade om aftnarne qvar med de andra, och deltog i samtal, som Alette förstod att göra intresserika.
Men öfverstinnan sjelf bidrog ej mindre dertill, när hon stundom liksom glömde sig sjelf, för samtalets ämne, och yttrade då ofta ord, som buro vittne om en djupt kännande och tänkande själ.
Susanna betraktade henne då med glädje och beundran.
Men ofta tycktes en plågsam tanke rycka henne från de vänliga intrycken, något dystert minne tycktes spöklikt träda emellan henne och glädjen, – orden dogo då bort på hennes bleknande läppar, – handen fördes mot hjertat, och hon hörde och märkte ej mer hvad som föregick omkring henne, – till dess samtalets intresse åter förmådde fästa hennes.
Ofta lästes högt.
Alette hade häruti en verklig talang, och det var en njutning att från hennes läppar höra skaldestycken af Velhaven och Vergeland, hvilka båda unga män, ehuru personliga ovänner, räcka hvarandra broderlig hand deruti att de uppriktigt älska sitt fädernesland, och ha skänkt mycket skönt och förädlande åt dess litteratur.
Emedlertid blef Susanna allt mindre väl till mods.
Harald sökte ej mer som förr hennes sällskap, och tycktes nästan ha glömt bort henne för Alette.
I de samtal, som hon nu ofta åhörde, var det mycket som anslog hennes känsla, som väckte inom henne frågor och aningar, men när hon försökte att yttra något af dem, när hon ville «vara med» och visa att äfven hon kunde tänka och tala, då föllo sig orden så illa, och tankarne kommo fram så oklara, att hon sjelf måste blygas för dem, helst när härvid
Alettes ögon vände sig med någon förvåning till henne, och Harald nedslog sina, och hon föresatte sig då, att aldrig mer öppna munnen i ämnen, som hon ej förstod.
Men detta allt kostade mycket på henne, och i sin förödmjukelse beklagade hon bittert saknaden af en mera vårdad uppfostran, och suckade af hjertats djup:
«Ack den som ändå visste
litet mer!
Den som åtminstone hade någon vacker talang!»
En afton i Dagligstuen.
Og er det først Morgen, saa vorder det Dag;
Thi Lyset maa evigen seire.
Genom de öppnade fönstren i «Dagligstuen» inströmmade den ljufva sommarluften med dofterna af höet, som nu låg på slag i dalen.
Vid ett bord lagade Susanna till det rykande théet, som
Norrmännen älska nästan lika mycket, som Engelsmännen; vid ett annat satt fru Astrid med Harald och Alette, sysselsatta med det nyss utkomna vackra verket: «Snorre Sturlesons Norska Konungasagor», öfversatta från Isländskan af J.
Aal.
Fjerde häftet af arbetet låg framför Harald, uppslaget vid afdelningen: «Vinlands Opdagelse».
Han hade just läst högt herr Aals intressanta inledning till Erik Rödes och Karlefsnes sagor, och fortgick nu att läsa dessa två sagor sjelfva, som innehålla berättelserna om Amerikas första upptäckt, och af hvilka vi här lemna ett kort sammandrag.
«I slutet af tionde århundradet, vid den tid då norrmännen med krigiska vikingatåg hemsökte södern, och kristendomen med fridens evangelium sökte sig upp emot Norden, lefde på Island en ansedd man vid namn Herjulf.
Hans son hette Bjarne och var en rask ung man.
Tidigt stod hans håg till resor och äfventyr.
Snart äfven fick han sig eget skepp att föra, och for dermed utomlands.
När han en sommar återkom till sina fäders ö, hade hans fader kort förut dragit bort till Grönland och hade bosatt sig der.
Då stack genast Bjarne åter ut i sjön, sägande: att han efter gammal vana ville «taga vinterkost hos sin fader» och skulle styra till Grönland.
Efter tre dagars seglats, blåste en häftig nordostvind upp, åtföljd af stark dimma, så att Bjarne och hans manskap icke mer visste hvar de befunno sig.
Detta räckte i många dagar.
Derefter fingo de se solen och kunde urskilja «himmelshörnen».
Då sågo de framför sig ett land, som var skogbeväxt och hade små höjder.
Bjarne ville icke sätta i land der, emedan detta icke kunde vara Grönland, der han visste att stora snöberg skulle finnas.
De seglade med sydvestvind åter, i tre dagar, och fingo sigte på ett annat land, som var bergigt och hade höga snöfjell.
Men Bjarne ansåg icke heller detta vara Grönland, utan seglade vidare, till dess han ändtligen fann det land han sökte, och sin faders gård.
«På ett besök hos Erik Jarl i Norge, berättade Bjarne om sin färd och om de främmande länder han sett.
Men folk tyckte, att han hade varit föga vetgirig som icke visste mera att säga om dessa länder, och det blef lagdt honom något till last!
Erik Rödes son, Leif, ättlingen af en ansedd slägt, blef vid
Bjarnes berättelse full af ifver att fullfölja upptäckten, och köpte af honom ett skepp, som han bemannade med tretiofem man, och stack så ut i sjön för att uppsöka det nya landet.
Först kommo de till ett land fullt af snö och berg, och som tycktes dem vara «utan all herrlighet».
Så fingo de se ett, hvars strand var af hvit sand och marken skogbevuxen 10.
De seglade ännu längre vesterut, och kommo då till ett herrligt land, der de funno vindrufvor och mais, och det ädla trädet «masur«.
Detta land 11 kallade de Vinland, och byggde hus der och blefvo der öfver vintern, som var så mild att gräset föga vissnade.
Äfven voro dag och natt mera jemnlånga än på Island och Grönland.
Och Leif var en stor och stark man af ett manligt utseende, samt förståndig och klok i alla stycken.»
«Efter detta Leifs tåg vexte han till, så i anseende som i förmögenhet, och kallades allmänt «den Lykkelige.»
»Af de färder till det nya landet, som följde på Leifs, är Karlefnes den märkligaste, men dels hemsökte svåra sjukdomar de begynnande kolonierne, dels torde den nordbon egna hemsjukan ha dragit dem från Vinlands drufvor tillbaka till deras snöiga hem; visst är att de ingen varaktig bostad fingo i den nya verlden.
Äfven blefvo de jemt anfallna af infödingarna, hvilka deras vapen icke voro mäktiga nog att afhålla.»
Emedlertid ha flera Isländska analister antecknat, att under hvart århundrade, ifrån Leifs upptäckt och ända till Columbus, har Amerika blifvit besökt af Norrmän.
Bevis och minnen om deras färder ha vi endast i dessa berättelser, samt i den märkvärdiga stenen nu kallad: «Dighton writing Rock» vid stranden af floden Taunton i Massachusett, och hvars runor och hieroglyfer, sist aftecknade af Amerikanske lärde, är 1830 lemna vidare bekräftelse om berättelsernas sanning.
Öfver dessa figurer kommenterade nu Harald med stor flit, berättande huru man ännu i Norge fann liknande, inristade på gamla «Fjeldstuer», grafstenar, m. m. «Ser du Alette!» fortfor han ifrigt, «detta skall föreställa en qvinna med ett litet barn, – förmodligen Karlefnes hustru, som födde en son under sitt vistande i Vinland.
Och det här skall vara en tjur – och i Karlefnes saga omtalas en tjur, som skrämde infödingarne genom sitt bölande, och dessa figurer, längst till höger, föreställa infödingarne.
Detta skall vara en sköld, och dessa runebokstäfver»...
«Mycket god föreställningskraft behöfves till allt detta, min bror!»
Afbröt här leende
Alette, som icke var alldeles så patriotisk som Harald, «men låt nu vara, att allt det här är bevisande för Amerikas första upptäckt af våra förfäder, så – hvad mer?
Hvad nytta, hvad godt har verlden deraf?
Är det icke snarare sorgligt att se, det så vigtiga upptäckter kunna gå forlorade, kunna utplånas, som om de aldrig varit, och måste göras om på nytt.
Hade icke Columbus, flera århundraden senare, trotsat både menniskornas trångsinthet och verldshafvets ännu omätta rymder, så visste vi kanske i dag intet om Amerika och om stenen, våra förfäders spår på den främmande jorden.»
«Men min söta Alette!» utropade Harald förvånad, «är det då icke solklart att utan Norrmännens Vinlandsfärder, hade Columbus visst icke kommit på den tanken att söka ett land bortom det stora hafvet?
Vid tiden då Columbus lefde, foro Norrmännen med sina snäckor omkring alla Europas kuster; de gjorde äfven tåg till Spanien, och ryktet om Vinlandsfärderne följde med dem.