Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon är en kvinna, gripen af en stor passion; är därför hård och känslolös för allt, som fordom haft del i hennes hjärta.
Sådan är kärleken!
En nobel passion!
Blinda drifter som rasa!
Dans af nakna nymfer och satyrer i skogen omkring ett flammande bål, Hej, hej!
Låt instinkterna blossa!
På elden med allt, som icke skänker njutning eller nöje för stunden!
Bränn alla fördomar, all hänsyn, alla skrupler och strö askan för vinden.
– – Hon älskar ... det vill säga, att en man blifvit hennes sinnens rodocka!
Och i sin rasande själfviskhet skulle hon hellre klösa ut ögonen på sin egen mor, än tillåta att ett hår kröktes på hans hufvud.
Må poeterna sjunga kärlekens lof och framställa Cupido i rosenrödt med en falsk gloria – krass är den mångbesjungna passionen, och Eros heter alla nymfers och fauners gud!
Nu faller regnet i strömmar rundt omkring honom, rinner från brättena af hans mjuka filthatt ned öfver rygg och bröst; silkesstrumporna klibba genomvåta vid hans vador, och spetsmanschetterna sitta klistrade omkring hans handlofvar, men han blottar sitt hufvud, sluter ögonen och håller sin hjässa fram mot skuren.
Och det är som branden inom honom långsamt släcktes; som om svala, mjuka kvinnohänder strukit öfver hans panna och hans kinder.
Och ett litet blekt ansikte glider in i hans drömmar, och två mörka ögon se på honom under halfslutna ögonlock med en blick, lysande af den känsla, som han hädade nyss.
Det är den unga Esther Gabel, det kyska barnet, som han själf fört in i lustgården, och som ur hans händer mottagit kunskapens frukt på godt och ondt.
I oskuld och smärtfylld lycksalighet hängaf hon sig åt hans smekningar.
För henne var han icke endast mannen, den tillfällige, den förstkommande, som tändt hennes sinnens begär – för henne var känslan religon, och för henne var han personligen den enda mannen i världen.
Och af alla de kvinnor, han känt, har ingen i hela sitt intima lif varit ömtåligare, skyggare än hon – den sextonåriga kammarjungfrun – – och ingen mera ofin, obehärskad och oblyg än den unga drottningen.
– Men af dessa två är det också kammarjungfrun, som är hans hjärta kär, fast han icke haft kraft att lösslita sig från den ovärdiga förbindelsen till kurtisanen, i hvars sällskap han, för att glömma, hängifvit sig åt ruset, orgien, debauchen.
Att glömma!
Det tyckes så lätt och är dock så svårt ibland.
Det hjälper icke att resa, ty öfverallt skiner solen, sjunga fåglarna, dofta blommorna, och ditt hjärta kan du icke läsa in i sekretärens lönlåda innan du far bort.
Och ett rus kan icke förlängas i oändlighet.
All öfverlastning har en fadd eftersmak, och öfverflödande njutning väcker till slut leda.
Hela denna sommar har han lefvat i en upphetsad atmosfär af tillfredsställd lidelse, fåfänga, ärelystnad; men ibland när han varit ensam, har det händt, som nu, att det med ens blifvit underbart svalt och stilla och högtidligt inom honom.
Och hans längtan har flugit som en hvit dufva till det kyska barnet, som var hans hjärtas älskade och och som, efter hvad han nu fått veta, skulle bli hans barns mor.
Hos henne har han i tankarna, då som nu, njutit vederkvickelsens hvila och hvilans salighet, ty det är salighet i alt känna sitt hjärta slå med lugna, trygga slag, i att få vara sig själf – utan att hetsas af en omättlig kvinnas åtrå!
Åskvädersbyn har dragit öfver mot öster, molnen ha skingrats öfver floden, det regnar icke längre, solen bryter fram.
Han sätter hatten på hufvudet och reser sig för att gå.
Hans kläder klibba vid kroppen, skorna skvätta, och han är våt från hjässan till fotabjället; men hans hållning är spänstigare än nyss, beklämningen har vikit, sedan åskan urladdade sig, och han njuter af att känna sig sval.
I det han öppnar den lilla grinden för att gå, befinner han sig plötsligt ansikte mot ansikte med en ungdomlig, fetlagd matrona på trettiotalet.
Han träder bugande till sidan och hälsar höfviskt; hon räcker honom med värdighet och mild förebråelse sin hand.
– Känner du igen mig, Jan Friede?
Han studsar först och småler sedan.
Visst känner han de blå ögonen och trubbnäsan i detta runda ansikte.
Det är Ottilie Burmester, den koketta lilla borgaremadamen, som en gång vann hans hjärta, och som vägrade mottaga hans hand.
Där står hon framför honom och niger och niger, ty hon vet alltför väl, att han nu är en mäktig herre; men hon koketterar icke, hon är sorgsen och resignerad och har blott en liten önskan: att få anförtro honom sitt lifs historia.
Och han sätter sig i bersån midt emot henne, på andra sidan om det runda bordet, och lyssnar.
– Ser du, Jan Friede – säger hon vemodigt – Jag har aldrig kunnat komma öfver detta, att jag svek dig – den gången, du ville gifta dig med mig och jag vägrade.
Sedan dess hörde jag ju ständigt talas om, hur du kom dig upp i grädden – och det grämde mig, så jag kunde gå åt, att jag, genom min egen dumhet gått miste om all lifvets lycka.
För ser du – det var ändå amour, amour pure, som jag hyste för dig, fast jag icke visste af det själf, ty hvem kan skilja på godt och ondt här i lifvet.
Men med min glädje var det slut – och när jag hörde, att gården var till salu, bestämde jag mig för att köpa den för att sedan kunna sitta här hela mitt återstående lif och tänka på dig och på den lycka jag haft i min hand.
– – För några dar sedan såg jag dig åka genom gatorna i samma vagn som drottningen – och förstod att allt hopp var ute – –
Så talar hon länge.
Hon vet att allt är slut och hyser inga illusioner.
Men hennes hjärta blir mer och mer fullt af gamla minnen och innan han går, skänker hon den forna vännen sitt fulla förtroende och begär hans råd.
– Ser du – – fastän min lycka är för alltid begrafven – – blir det tungt i längden att lefva sitt lif i ensamheten.
Och nu är här en bryggare, som begär min hand – – ja – tilllägger hon rodnande, då hon ser hans småleende – tro icke att det – i det här fallet – varit på samma sätt som med dig!
Han är i allo en respektabel person och – – hur tycker du, jag skall göra, Jan Friede?
– Du skall gifta dig, Ottilie – råder han med återhållen munterhet – två gånger skall man icke säga nej till lyckan.
– Nej, nej ! – säger hon, djupt begrundande.
– Du har nog rätt.
Han är för resten alltigenom solid.
– Ja, tack då för rådet!
Och lycka till själf.
Han går småleende sin väg och tänker på en natt för snart åtta år sedan, då han kände det, som vore lifvet icke värdt att lefva, om han icke kunde få fläta en myrtenkrans i Ottilies hår.
– När ytterligare åtta år ha gått, skall hans ungdomsälskade ha välsignat jorden med sju bryggareungar, och drottningen måhända ha funnit lyckan i armarna på en yngre och starkare kavaljer.
– Själf skall han då kanske ligga krossad under spillrorna af den byggnad, han ville uppföra – och en kvinna, en enda af de många, han skänkt ett stycke af sig själf, skall knäböja vid grafven och lära sitt barn bedja för hans själ.
(Köbenhavn 5 September.)
Hundsfott och ärkebängel!
Tänker du skära halsen af din herre och välgörare?
Detlev Reventlow slungar en mördande blick mot silfverspegeln på sitt toalettbord och afrättar in effigie sin kammartjänare, som står bakom hans stol och nyss handskats så ovarsamt med rakknifven, att grefvens blåa blod sipprar fram i en röd droppe på hakan.
– Jag ber om förlåtelse, Ers Excellens! – svarar tjänaren, ödmjukt bugande, men med ett illfundigt leende.
– Jag kom att darra på hand.
Jag tyckte mig höra den nådiga fru grefvinnan i kabinettet!
Medlet är probat.
Af gammal inpiskad vana kufvar husbonden sin vrede och tiger vid blotta föreställningen om gemålens närhet.
Men det ansikte, som skymtar fram i spegeln, är skräckinjagande att skåda: högrödt och uppsväldt, med två djupa snedveck mellan ögonbrynen och två djupa krumfåror från näsvingarna nedåt den breda munnen, hvars läppar likna två sammanpressade pösmunkar öfver en energiskt hopknådad haka med en väldig hakpåse.
Peruken har ännu icke kommit på sin plats, och gråa hårtestar bilda en stripig gloria omkring det till hälften kala hufvudet.
Omöjligt kan den lilla åderlåtningen ha framkallat det ursinne, som lyser ur denna fysionomi!
Bister är grefven alltid att skåda, men någonting alldeles särskildt måste det vara, som i dag kommit hans blod att koka!
Hela sommaren medan han vistades på sina gods i Holstein, har det varit illa beställdt med hans lynne.
Ofta utfor han i vreda ord mot det all sedlighet och anständighet sårande lif, som lefdes på Traventhal, dit han själf aldrig blef inbjuden.
Nyheten om Holcks afskedande berörde honom högst pinsamt; han vardt så blek och så matt i knävecken, som om bannstrålen drabbat honom själf.
Han visste väl, att Struensee genom sitt skandalösa förhållande till drottningen, förvärfvat sig något inflytande, men hade icke trott, att den gemene äfventyraren i sitt ömkliga storhetsvansinne skulle våga förgripa sig på en dansk grefve!
Och aldrig har han drömt om, att en ofrälse medikaster i sin hårresande egenmäktighet och fräckhet skulle våga upptaga en strid mot själfva geheimekonseljen.
Men vid alla afgrundens makter – ingenting mindre än just detta tycks han åsyfta!
Och grefvens rödsprängda ögon rulla hotfullt vid tanken på de s. k. kabinettsorder, som han denna morgon fått sig tillsända.
Kungliga befallningar, som aldrig föredragits i geheimekonseljen, och om hvilkas innehåll han, Detlev Reventlow, ingenting anat förr än nu?
Och hvilka förordningar!
Om sparsammare utdelande af titlar och nådevedermälen!
Om införande af tryckfrihet!
Och om tillsättande af en kommission i anledning af den olyckliga expeditionen till Algier.
Allt detta förefaller honom i hög grad gåtfullt och olycksbådande, men han är samtidigt alldeles handfallen.
Hans raseri är alltid blindt, bryter ut i våldsamheter, aldrig i väl öfvervägda handlingar.
Fullt medveten om denna sin svaghet, känner han behof att sluta sig till någon, som är klokare än han själf; och på sista tiden har han slutit sig till Bernstorff så förtroendefullt, som en stor, stark hund i farans stund söker skydd bakom sin herre.
Också lyder han blott sin första impuls, då han, efter slutad toalett, sätter sig i sin vagn och åker direkt till utrikeskabinettet.
Flåsande störtar han uppför trapporna, och då han ändtligen står inför kabinettsministern, är han så andfådd af kropps- och sinnesrörelse, att han knappt kan få fram ett begripligt ljud.
– Hvad – hvad – hvad i Guds namn – betyder detta? – stammar han.
– Bernstorff mottager sin bistra kollega med en lugn värdighet, som icke förfelar att göra intryck.
Detlev Reventlow känner sig tryggare i skygd af kabinettsministerns öfverlägsenhet.
Det är icke möjligt, att en äfventyrare, vore han än tio gånger drottningens galan, skulle drista sig att på allvar upptaga kampen mot en man, som icke ens den gamle grefve Danneskjold- Samsöe med hela sin dryga pondus förmått fälla!
– De här kabinettsorderna! – svarar Reventlow, som plötsligt återfår både tanke- och tal- förmåga.
– Så vidt jag kan fatta, innebära de ingenting mindre än en spark mot geheimekon- seljen?
Ämnar H.
M:t verkligen taga sig friheten att regera på egen hand?
– Det ser icke bättre ut! svarar Bernstorff, mildt småleende.
Och resultatet är verkligen öfverraskande!
Till en början slår H.
M:t sig själf bokstafligen på örat genom den där förordningen om sparsamhet med titlar och slikt.
Ty ingen af Danmarks kungar har slösat värre med nådevedermälen än kung Kristian VII.
Nå väl bekomme!
För mig må H.
M:t gärna slå sig på örat, eftersom ingen annan numera kan strafflöst begå majestätsförbrytelsen.
Men att kabinettsorder utfärdas utan geheimekonseljens hörande – anser Ers Excellens verkligen, att vi böra finna oss i det?
– Jag tror – nickar Bernstorff med en betänksam blick – att vi för framtiden få finna oss i mera än så.
Formen är visserligen ovanlig – men strider dock icke mot författningen.
– Än häfd och bruk då!
Och detta tyska språk, som förråder äfventyraren lika tydligt som de ludna händerna förrådde Esau!
Skola vi tåla att barberaren kindpustar oss?
Och hvad är meningen med det hela?
– Om jag inte misstar mig, är det hela ett program, delvis mycket skickligt formuleradt.
Detta om tryckfriheten är t. ex. väl ägnadt att tillvinna sin upphofsman stor popularitet både inom och – hvad nästan är viktigare – utom landet.
Och detta om tillsättande af en undersökningskommission – –
– Ja, det låter misstänkt! – infaller Reventlow hetsigt.
– Det kan väl icke vara fråga om repressalier?
– Min käre vän – säger Bernstorff lugnande – i så fall gäller det åtminstone icke omedelbart ert skinn.
De nye rådgifvarne ha länge sökt komma mig in på lifvet – och slumpen lät dem finna ett vapen.
Också detta är mycket skickligt valdt.
Expeditionen mot Algier var en dumhet.
Den mynnade ut i ett eklatant fiasko, som kostade landet mer än två millioner.
Och det värsta af allt är att vi gjort oss löjliga.
När Kaas bombarderade dejens hufvudstad, ramponerades ingenting annat än hans egna galioter.
Skotten nådde aldrig fram.
Och på stranden stodo infödingarna och skrattade, och små barn med stora puffertar knallade löst på den danska flottan för att håna oss.
Detta är värre än ett nederlag!
Eskadern var lättsinnigt sammansatt och lättsinnigt utrustad.
I detta har man funnit förevändningen, som man länge sökt, och på den kommer jag att falla med allt sken af berättigande, ty ingen lär väl fästa någon uppmärksamhet vid den lilla omständigheten, att jag i statsrådet röstade mot bombardementet.
– Men – men – ämnar Ers Excellens icke försvara sig?
– Nu är det åter slut med Reventlows tanke- och talförmåga.
Han stirrar blott med ögonen stela af häpnad på sitt vacklande stöd.
– I detsamma öppnas dörren till gemaket häftigt, och, blek af vrede, med ögonen lysande som två tända kol, stormar den ryske ambassadören in, hälsar utan ceremonier, kastar sin hatt på golfvet och brister ut:
– Hvad är det nu, som håller på att ske bakom våra ryggar?
Detta kommer Rysslands tzarinna aldrig i evighet att tåla.
Han hånar och trotsar oss öppet, denne monsieur, som jag en gång rådde Ers Excellens att skaffa sig från halsen!
Ers Excellens var då förskräckligt hjärtnupen.
Syndaren hade intet ondt gjort!
Och skada Ers Excellens kunde han ju aldrig!
Hvad behagas?
Sedan dess har han hunnit med att sätta horn på sin konung och herre och att helt vackert draga oss alla vid näsan!
Men nu är det slut med Rysslands tålamod!
Och nu skall barberaren bort!
– Ja – instämmer Reventlow, i hög grad tilltalad af tanken på en slik kraftyttring – hvarför icke helt enkelt göra kort process och kasta barberaren ut ur landet?
Men Bernstorff skakar sitt hufvud med en min så djupt bekymrad, att Reventlow åter känner sina lifsandar domna.
– Det är försent!
Nu skulle en sådan åtgärd endast påskynda katastrofen, som vi alla vilja afvärja.
Hvad mig beträffar, har jag länge märkt, hur man genom små nålstyng och förnärmelser söker drifva mig bort från den post, Försynen anförtrott mig.
Likväl har jag efter moget öfvervägande bestämt mig för att icke begära mitt entledigande.
Möjligtvis kan jag ännu uträtta någonting för min konung och mitt fosterland.
I alla händelser är jag fullt förberedd på, att man inom kort skall lyckas aflägsna mig – –
Den ryske ambassadören reser sig häftigt, knyter sina händer och skakar dem framför sig i luften.
Hans ögon stirra som en vettvillings, hans ansikte är blåblekt af raseri, och från läpparna flyger fradga, när han upplåter sin mun:
– Nej, vid S:t Georg – vrålar han hest – detta skall aldrig ske!
Jag skall veta förhindra det!
Jag skall redan i dag uppvakta kungen – och jag skall säga honom – – jag skall säga H.
M:t, att jag i enlighet med mina instruktioner – ögonblickligen lämnar hofvet, om minsta förändring sker i regeringens nuvarande sammansättning – –
– Reventlow klamrar sig entusiastiskt till detta nya förslag, bakom hvilket han tror sig skymta en sista utväg till räddning.
– Efter den hotelsen skall kungen aldrig våga – Men skall det ske, måste det ske i dag – redan i morgon flyttar hofvet till Hirschholm och där kommer H.
M:t otvifvelaktigt att få strängare bevakning!
Kanske gör ni mig den äran att taga min vagn, käre general?
– Jag tackar!
Om ni förunnar mig nöjet af ert sällskap, min käre vän!
Det grefliga reventlowska ekipaget rullar ut genom
Vesterport och öfver bron, viker in i alléen och flyger fram under de redan rostgula almkronorna med en fart, som kommer luften att fläkta svalkande genom de två hetsiga kavaljerernas peruker.
Också afkyles mycket snart den enes fräsande företagsamhetslust.
Detlev Reventlow börjar tänka på den risk, han personligen löper, genom att visa sig offentligen i den ryske ambassadörens sällskap, just när denne far till Danmarks konung för att så godt som hota med krig!
I stället för den utväg till räddning, som grefven nyss trott sig skymta, framställer sig plötsligt husfruns olycksbådande ansikte för hans öfverretade inbillning, och Detlev gripes af en nervös beklämning, då han tänker på, att han måste bekänna, huru han blifvit offer för en oförsiktighet, som Margarethe på sitt rättframma språk helt säkert kommer att kalla dumhet.
Ty huru mycket ärofullare skulle det icke ha varit att falla i sällskap med Bernstorff, än att helt snöpligen falla ensam!
Detlev Reventlow ryckes med våld ur dessa betraktelser vid det vagnen plötsligt stannar, och han drager en suck af lättnad då han erfar anledningen.
Borta i alléen kommer den kungliga kavalkaden galopperande, på väg till skjutbanan, där båda majestäterna lofvat deltaga i dagens skjutning efter papegojan.
De båda korpulenta storkaxarne krafla sig skyndsamt ur vagnen och hälsa med blottade hufvuden majestäterna, som passera.
Främst rider drottningen i gula skinnbyxor och höga stöflar; till höger om henne kungen, med uttryckslösa sömngångareögon, som ingenting tyckas se af hvad som tilldrager sig rundt omkring honom; men till vänster om Hennes Majestät sitter – o, hån mot all etikett! – sicisbéen dryg och fet i sadeln!
– Bland sviten lysa, utom de uppvaktande hofmännen, generalerna Gæhler och Rantzau.
Den senare ser ut som försökte han hålla god min i elakt spel.
Reventlow och Filosofow stiga åter upp i vagnen, som sedan på vederbörligt afstånd följer efter kavalkaden.
Utanför den kgl. skjutbanan fladdra vimplar och flaggor; festklädda skyttar trängas omkring två äreportar af blommor och grönt, en för kungen och en för drottningen.
Majestäterna stiga af sina hästar och den afgående fågelkungen bugar och krumbuktar.
Det är generalfiskal Wivet.
Öfver kungens äreport står i gyllene skrift:
Här, hos oss, gläder du dig att kallas fader
och konung.
Och öfver drottningens:
Städse minnas skall din ära och ditt namn!
(Hirschholm 15 September.)
Några mil norr om Köbenhavn och mindre än en mil från kusten, dit det nordliga Sjællands stora bokskogar ännu sträcka sig, ligger ett träsk med två små holmar; på den större står det praktfulla Hirschholm.
En smal bank med en allé af almar leder till hufvudportalen, öfver hvilken ett torn pekar uppåt med en trubbig spira, buren af fyra lejon och krönt af en gyllene krona.
Slottet är i öfrigt endast två våningar högt – entresolen inrymmer sofrum och gästrum – men det gör ett mäktigt intryck med sitt höga tak, flerestädes brutet af framspringande gaflar, och sina två massiva paviljonger, som flankera det å ömse håll och tyckas hvila så tungt på den sanka grunden, att den tryckes ända ned i vattenbrynet.
Innantill är detta slott monteradt med en prunkande och kylig lyx, i hvilken den gudsnådeliga drottning
Sofie-Magdalenes härlighetslystna fantasi funnit ett jordiskt uttryck för sin himmelsträngtan.
Genom trappor och korridorer, från gemak till gemak blänker det af marmor och ebenholtz, af ädla stenar och ädla metaller och ädla träslag, af skimrande kristall i speglar och kronor, af konstrikt inlagda möbler, dekorerade väggar och målade tak.
I det stora audiensrummet, som är all praktens medelpunkt, plaskar ett springvatten i en skulpterad marmorfontän, och på väggarna där rundt omkring hänga i gyllene ramar porträtten af det
Oldenburgska husets manliga och kvinnliga högheter, alla med omisskänneligt släkttycke: stora kroknäsor och tjocka läppar, som aldrig tala om köttets försakelse men ofta om öfvermättnadens slapphet och leda.
Också vittna de yngre generationernas ansikten tydligare och tydligare om fädernas missgärningar, medan drottningarnas glasartadt högdragna blickar ha ett uttryck som ville de erinra alla efterkommande om plikten att bevara rasen ren.
Kung Kristian VII, som denna morgon stigit upp vid högst onådigt lynne, sitter vid fönstret i sitt kabinett och ser gäspande ut öfver trädgården och parken.
Från slottsholmen med dess cirklade rabatter och slingrande gångar leda hvita bryggor med förgyllda ornament öfver till den mindre holmen med det snirklade lusthuset, och till stränderna rundtom träsket, där den franska trädgårdsmästarekonsten skapat en sirlig idyll af den enformiga naturen.
Mellan trädens linierade kronor och boskéernas klippta löfverk, som redan börjat gulna, posera dryader och oreader af marmor, skymtar det fram små grottor af fantastiskt arrangerade kalkstensblock, rinner en liten bäck genom ett berglandskap i miniatyr, där den brusar och skummar vildt i konstfullt anordnade katarakter.
Och från det högsta fjällets topp, ofvanför grandungen, femtio fot öfver hafvet, skådar det norska lusthuset ut öfver sjön, där simmande hvita kiosker drifva om på vattnet.
Men i detta smånätta panorama hänger himmeln grå öfver trädtopparna.
Det är höst i luften; det fattas sol.
Och monarken med det tunna blodet, som är högst ömtåligt för vädrets skiftningar, huttrar högljudt i sin bekväma stol.
Bakom honom står en lycklig man, som nått målet för sina äregirigaste drömmar om ett lysande lif.
Också känner han djupt sin egen betydelse som direktör för H.
M:ts spektakler och som konungens ständige sällskapare.
Han vet att han på båda dessa platser har en mission, och något tvifvel på sin förmåga att fylla den, hyser han alldeles icke.
Redan har han gjort det gamla skådespelshuset till föremål för en grundlig reparation, och allvarligt beslutit sig för att, med hjälp af öfverkapellmästaren Sarti, höja den dramatiska konsten i enlighet med sina egna, högtrafvande konstnärliga idealer.
– Och i förmågan att med glänsande kvickhet underhålla konungen, vet han sig oöfverträfflig.
Men nu lägger han plötsligt märke till, att H.
M:t i nåder behagar gäspa!
– Hvad skall han taga sig till för att muntra den krönte kretinen?
Brandts blickar irra sökande omkring i rummet och slå slutligen ned på ett exemplar af Flensborgs Danske Merkur.
Däri finns ett underdånigt rimmadt referat af kungens och drottningens besök på skjutbanan.
Säkert skall detta kittla H.
M:ts höga fåfänga!
Brandt griper det lilla häftet och vänder bladen demonstrativt för att väcka monarkens uppmärksamhet; det lyckas icke.
På sin försiktigt framkastade fråga, om H.
M:t önskar, att han föreläser, får han intet svar.
Icke dess mindre börjar han deklamera, först sakteligen, sedan allt mera högljudt, och med stark markering af textens löjliga passager, men ingenting vittnar om, att monarken hör på.
Nå, i grund och botten betyder det också ingenting om kungen behagar höra eller icke höra.
För Brandt är det ett utsökt nöje att lyssna till sin egen röst, och han njuter i fulla drag af sin egen spirituella pointering.
Helt upptagen af sin själftillfredsställelse, glömmer han allt omkring sig, iakttager ingenting vidare utan framhärdar i sin deklamation:
Vår Caroline själf till häst sig dit begaf
och både stånd och kön där nådigt lade af.
Nu ser han händelsevis upp, möter den ondsinta blick hvarmed kungen betraktar honom, och stammar:
– Förlåt, E.
M:t – men – där står – en stjärna vid ordet kön – och tidningen anmärker ganska snusförnuftigt:
I anseende till dräkten!
Roligheten gick mål förbi!
Kungens uppsyn blir endast grymmare, och plötsligt far han upp, sträcker ut sina armar, som om han förberedde sig på ett nappatag, och far lös på sin kammarherre:
– Jag vill slåss med er, kujon!
Försvara er!
Brandt tumlar förskräckt tillbaka, men samlar strax hela sin naturliga värdighet i ett försonligt småleende och protesterar mildt:
– E. M:t!
Emellertid parerar han med sin arm det slag, kungen med knuten hand måttat mot hans ansikte, och retirerar sedan bakåt steg för steg, alltjämt förföljd af majestätet, hvars raseri ständigt tycks växa.
Till sist snafvar Brandt, och monarken står just i begrepp att kasta sig öfver sitt offer, då dörren öppnas och Struensee, oanmäld, träder in i kabinettet.