Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Varningsordets kraft, och i yttersta fall bannlysningens makt, är kraftig nog att inom kyrkans heliga område och dess angelägenheter anlitas, hvad derutöfver går, finnes ej i Guds Ord föreskrifvet, må derföre ej någon våga att bruka, isynnerhet som kyrkans häfder uttala en bestämd förkastelsedom öfver alla de åtgärder, som gatt ut på att med det verldsliga svärdets användande styra Christi Kyrka och församling.
Kyrkan är en bild af himmelen, der gör sig en helt annan ordning gällande, än den här nere i jordelifvets qvalmiga regioner . herrskar.
De andeliga tingen måste andeligen betraktas, andeligen bedömas.
Och om någorstädes menniskotankens fria forskning, menniskoandens fria verksamhet skall på örnavingar få lyfta sig upp till det ljus, der alla nattens mörka 'dimmor måste gifva vika, så är det inom Christi Kyrka, der Herren sjelf bor, och der Han skrifvit med outplånliga drag de orden:
Sanningen skall göra eder fri: Joli. 8: 32.
Efter att hafva uti det föreg:de motiverat min åsigt rörande den Kongl. ProposT, får jag härmed äran tillkännagifva, att jag för min del gillar lmfvudgrunderna för den Nåd.
Propos., men förbehåller mig att framdeles, då denna fråga återkommer inom Höglofl.
Ståndet, efter att hafva blifvit behandlad inom vederbörligt Utsk., få göra några anmärkmr vid de särskilda §§:ne i det oss förelagda lagförslaget, uti hvilket jag anser, att åtskilliga motsägelser insmugit sig, hvilka jag önskar måtte blifva rättade.
Frih. Creutz, Stephan: Då R. o. Ad. säkerligen vid denna sena timma önskar att åtskiljas, så skall jag afstå från det yttrande jag nu ämnat afgifva, såvida det står mig öppet att i ett annat plenum framkomma med detta yttrande.
Den 18 Juni. 431 Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att om Frih.
Creutz hade anmärktnr att framställa, de borde nu afgifvas, emedan i händelse E. o.
Ad. förklarade öfverläggningen fulländad och remitterade den Kongl. Propos. till LagUtsk., sedermera någon ytterligare öfverläggning i ämnet naturligtvis icke finge ega rum.
Då jag är ibland deras antal, som af själ och hjerta nitälska för religionsfrihetens införande i vårt land såsom en Statsgrundsats, och nu har den glädjen att se K. M. framkomma med en Propos. af den beskaffenhet, att jag måste vara på det högsta tacksam, och, om icke i allo tillfredsställd, likväl åtnöjas, då man till en början icke får hafva så stora anspråk i ett land, der religiös intolerans förut varit rådande.
Jag önskar, att denna Kongl. Propos. måtte vinna icke allenast LagUtsk:s utan äfven E.
St:rs godkännande och att den måtte blifva lag och såsom sådan otvifvelaktigt välsignelsebringande för vårt fädernesland.
De talare, som här hafva upträdt emot religionsfriheten, hafva hufvudsakligen anfört samma argumenter som vid förra Eiksdagen, och denna fråga blef i sanning så utförligt då diskuterad, att det är ganska svårt att komma fram med något nytt.
Men då motståndarne framkommit med samma argumenter, anser jag mig böra med några få ord bemöta dem, på det att Utsk:s ledamöter måtte få se, icke endast den ena sidans åsigter, utan äfven något af den andras.
Hr Nils Tersmeden har sagt, att K.
M. ställt sig i spetsen för en rörelse af annan natur än den, som anfördes af Gustaf I och Gustaf It Adolf.
Jag mätte tyda historien på helt annat sätt än Ilr N. Tersmeden, ty genom densamma har jag kommit till en fullkomligt motsatt öfvertygelse.
Jag anser nemi. den Propos. af K. M., som nu ligger framför oss, vara till sina principer i grunden desamma som de, hvarför Konung Gustaf I och Gustaf II Adolf upträdde och kämpade.
Målet har varit detsamma och sättet för detsammas vinnande har utvecklat sig endast till följd af förhållande i mån af folkets olika bildningsstudier.
Det steg på religionsfrihetens bana som för 300 år sedan af Konung Gustaf I togs genom Eeformationen, var måhända tillfyllestgörande för dåvarande tidehvarfs andeliga ståndpunkt, men kan omöjligen vara nöjaktigt för ett folk med en mera framskriden kultur.
Det deltagande Konung Gustaf II Adolf tog uti protestanternes kamp för den allmänna religionsfriheten, upfattades knappast i Sverige af hans samtid, men synes det för nuv:de tid, så rik på sociala utvecklingar, vara förbehållet att på den grund dessa våra store Konungar lagt, . bringa religionsfrihetens stora grundsats fram till en lefvande verklighet, samt på samma gång gifva tillbörlig aktning åt besvuren Grundlag och låta folket komma i åtnjutande af den religionsfrihet som dess 10 g Eeg:sF:n tillerkänner.
Konung Gustaf I:s reformation var af en stor och omfattande betydelse.
Den reformation som Konung Oscar
I genom den förev:de Nåd.
Propos. åsyftar, öfverträffa!- vida den förra, ty det ■ gifves intet som utöfvat ett så vidt omfattande inflytande på ; mensklighetens historia, som religionsfrihet såsom statsgrundsats er - 451 D en 18 .T uni. känd, derom gifva andra liinders historia de ojäfaktigaste bevis* Der densamma blifvit tillämpad har den gifvit en ny lyftning, en vidgad synkrets åt de folk, inom hvilka den blifvit erkänd, oell utöfvat ett omätligt inflytande på menniskornas utveckling, icke allenast i spirituelt hänseende, beträffande menniskoandens individuela återförening med Gud, utan i intellektuelt. afs:de, beträffande själsutvecklingen till folkens framåtskridande i den allmänna kulturen; men äfven i materielt hänseende har den lifvat industrien, derigenom att den af kristendomen lifvade associationsandan, närmat individer och nationer till hvarandra, hvilka förr inom consessionernas råmärken, stått uti ett mera spändt förhållande af ofördrag samhet och inbördes förkättring, hvarigenom intelligens och industri legat nere, till den största skada för både handel och näringar.
Konung Gustaf I:s Reformation kail anses såsom ett större verk i betraktande af det påfviska mörker hvaruti folket var inhöljt på denna tid, och måste derföre äfven genomdrifvas, snart sagt med våld, ty folket bringades vid tillfället af Westerås Recess, att göra sitt val emellan det gamla påfvedömets bibehållande och Konungens abdication.
Men den Reformation sorn K. M:s Propos. här åsyftar har framkommit på fullkomligt fredlig väg genom angifvande på tidehvarfvets riktning, och emedan Hans Maj:t med Sin vanliga uplysta storsinthet, haft ett öppet hjerta för de rop som låtit höra sig utur folket, om behofvet af en så beskaffad frihet.
I afs:de på verkningarne af denna åtgärd påstår jag ännu en gång, att de komma att vida öfverträffa dem, som Gustaf Ls Reformation åvägabragt.
Jag måste således sätta Gustaf I:s och Oscar Ls åtgärder i religiöst hänseende uti ett oskiljaktigt sammanhang med hvarandra, och bestrider Hr Tersmedens påstående, att de stå i strid med hvarandra.
Den skefva upfattning man gjort utaf Gustaf II Adolfs deltagande uti det Tyska religionskriget, anser jag vara framkommen i den mening att derigenom ställa K. M:s Propos. i en mindre fördelaktig dager, ty hvar man begriper lätt att Konung Gustaf II Adolf stridde för religiös frihet då han stod i förbund med både lutheraner och calvinister m. fl., och det dessutom är historiskt huru Konungen personligen besökte en katholsk Gudstjenst under krigen emot påfvedömets förtryck, och derunder vänligen talade med der fungerande prester.
Hr N. Tersmeden har vidare sagt, att Statskyrkan är grunden för samhällets bestånd och att kyrkans enhet är samhällets grundval.
Detta vågar jag äfven bestrida, ty grunden för ett samhälles bestånd är uprätthållandet af den allmänna rätt och sanning, som är nedlagd i hvarje menniskas bröst af naturen, eller som vi kalle, den allmänna sedelagen eller natur-rätten, och hvilken äfven igenfinnes uti Uppenbarelsen under namn af Stentaflornas
Denna grund finnes äfven hos hedningarne, som äfven apostelen säger: »Hedningarne som icke hafva den uppenbarade Lagen, veta dock af naturen det Lagen bjuder» m. m. hvarföre vi äfven hafva sett antikens Stater upblomstra och utvecklas under de mest kraftfulla och snillrika lagar och regeringssätt.
Kyrka är något belt andeligt, och kan såsom sådant aldrig vara Den 18 Juni. iÄ3 grundvalen för ett samhälles bestånd, ty denna grundval måste vara något som kan begripas med förnuftet, och icke något hvaruppå endast Tron kan förlåta sig med afs:de på en tillkommande verld.
Satsen är således såsom yttersta princip alldeles grundfalsk.
Hr Tham har äfven anfört detsamma, men jag deremot påstår, att Kyrka och Stat icke böra vara i det oskiljaktiga förbund, hvari de f. n. här i Sverige äro, ty detta står i strid icke allenast med den Heliga Skrift utan äfven med våra Symbola, ty den Augsburgiska bekännelsen lärer ordagrannt följande: »Thet verldsliga och tliet andeliga Regementet måga icke sammanmängias, utan häfver denna falska förmängelse varit orsak till många häftiga krig, förderfliga uppror och tvedrägt.»
De böra således åtskiljas och deraf befrämjas
Statens utveckling till sitt mål och Kyrkan framskrider i sin rätta utveckling.
Man har derföre äfven motionerat, att Kyrkan skall hafva sin representation och Staten sin, ty sinnliga ting, som man kan handlägga med förstånd, tankar och begrepp, måste åtskiljas från öfversinnliga ting, som man måste omfatta med tro.
Hr N. Tersmeden har äfven sagt, att den religiösa friheten endast sökes af en menlös tro och af en kortsynt nitälskan.
Huru kan man i en parlamentarisk församling framkomma med ett sådant yttrande, då man ser, huru verldens mäktigaste nationer, England, Frankrike, Tyskland, och våra egna grannstater Norrige och Danmark antagit religionsfriheten såsom en Stats grundsats.
Jag kan icke heller dela Hr N. Tersmedens åsigt, att man genom religionsfrihetens införande skulle befrämja katholicismen.
Denna lära torde icke få många anhängare i ett land som Sverige, der hatet till katholiker blifvit snart sagdt ett nationalhat.
Genom religionsfrihetens införande motverkas tvärtom katholicismen, och jag har den fulia tillförsigt till sanningens makt, att den skall gå segrande ur alla strider, och att det är genom friktionen af olika läromeningar som dess kraft visar sig som störst, och med religionsfrihetens antagande har sanningen så mycket större stridsfält till vinnande af sina segrar, och villfarelserna skola då uphöra att vara farliga, när man fritt får träda dem under ögonen.
Detta har i alla tider och länder visat sig vara förhållandet, och argumentet är gammalt och kändt som ett utnött skrämskott frän presternas sida, då fråga varit om religiös tolerans.
Hr N.
Tersmeden beklagar sig slutligen deröfver, att K.
M. vill utsträcka trosfriheten till handling.
Ja, det säger sig sjelft, att när jag tror något, vill jag bekänna denna tro, och när jag bekänner något, vill jag handla derefter.
Det ena är en produkt af det andra.
Under katholicismens herravälde får man tro hvad man vill, men icke handla derefter.
En sådan frihet hade man äfven under Kejsar Nero, ty den kunde han ej åtkomma, men bekände man sin tro, blef man uphängd vid en lyktpåle eller bränd.
Tham har sagt,, att man utaf religionsfriheten hoppas på en nyfödelse inom Kyrkan, men tillägger besynnerligt nog, att. detta vederlägger sig sjelf.
Jag tror icke att en så beskaffad kyrka som vår Statskyrka kan i biblisk mening pånyttfödas, men genom religionsfrihetens införande måste, då de olika meningarne fritt få 454 Dan 18 Juni. framträda, äfven i vår
Statskyrka upstå en slags nitälskan för de sanningar man bekänner.
Hr Tham liar sagt, att främmande makter skulle hafva utöfvat sitt inflytande vid förslagets afgifvande.
Om förhållandet är sådant, länder det de främmande makterna till ära och äfven K. M., som gifvit vika för deras påtryckningar.
Detta vore för båda parterne hedrande, ehuru Hr Tham anser det för en skam, ty i en tid då alla nationer räcka hvarandra en broderlig hand för materiela ändamål, nråtte det väl äfven vara hedrande och aktningsvärdt att nationerna i andligt hänseende närma sig till hvarandra.
Hvad åter beträffar insinuationen om den Helige Fadrens inverkan, så har redan en föregide talare tillbakavisat densamma såsom i högsta grad obehörig, och jag instämmer fullkomligt deruti.
Hr Tham säger: hvad tro kan man sätta till den, som öfvergifvit sina fäders tro?
Jag fattar icke hvad man menar med fäders tro.
Våra fäder äro ju alla, som lefvat före oss ända upp till
Oden, såväl lutheraner och katholiker som hedningar.
Skulle man icke kunna sätta tro till en person, som öfvergifvit sina fäders tro, så skulle man icke kunna sätta tro till de mest civiliserade nationer i Europa, hvilka alla öfvergifvit sina fäders tro för antagande af något bättre under tidernes utveckling.
Man skulle således, efter Hr Thams argumentation, icke kunna sätta tro hvarken lill det Franska eller Engelska folket, med hvilka vi nyligen varit nära allierade och fortfarande äro, och jag hoppas skall blifva det.
Jag vill icke längre uppehålla II. o. Ad:s tid, utan slutar med den anhållan, att dessa mina yttranden måtte få åtfölja till Utsk., samt med den önskan att den Kongl. Proposm måtte få den framgång den förtjenar och ämnets vigt fordrar.
Ehuru jag med tillfredsställelse och erkänsla tagit kännedom af den Kongl. Proposms innehåll och gillar densamma i dess allmänhet, har jag dock några nnmärkmr att deremot framställa.
För det första anser jag att det, vid beviljandet af en utvidgad religionsfrihet för främmande trosförvandter, är angeläget att mera uttryckligt än hvad hittills finnes i Författningarne föreskrifvet, stadga, att inga processioner eller andra religiösa ceremonier af livad slag som helst må ega rum utomhus, med undantag af hvad sora är öfligt och nödvändigt vid liks jordande; och för det andra tror jag, lika med Hr
Tham, att man icke bordt helt och hållet afsäga sig rättigheten att ur Piket förvisa utliindningar, som hit inkomma och utsprida villfarande lärosatser, ty derigenom har man betagit sig möjligheten att blifva af med katholska missionärer eller jesuiter, hvilkas bosättande här i landet torde vara onödigt.
Tid besvarandet af Hr Tharas öfriga yttranden emot den Kongl. Proposm skall jag försöka att vara så kort som möjligt.
Den värde talaren synes mig uti sitt anfide hafva utgått från det begrepp, att kyrkan bör, i afs:de på församlingen, följa den kända satsen: »Den man älskar, den agar man», enär han mycket utförligt utvecklat nödvändigheten af den strängaste tukt och Herrans Den 18 Juni. förmaning emot affällingar;. så att han nästan synes mig betrakta vår Statskyrka mera som ett tukthus än som ett religionssamfund.
Då man stödjer sitt motstånd mot den Kongl.
Propos. på sådana uttryck, som »att den rubbar sekelsgamla förhållanden», eller »att ingen religionsfrihet behöfves», kan jag ej förstå annat, än att dessa uttryck vittna om en stor farhåga för religionsfrihetens följder samt gifva anleda, att misstänka, att det icke står så alldeles rätt till med öfvertygelsen om den egna Statskyrkans inre styrka, ty i motsatt fall behöfde man väl icke taga sin tillflykt till dylika fraser.
Ilr Tham har äfven mycket ut bred t sig öfver vådan af mormonismens införande, men synes dervid hafva helt och hållet förgätit, att mormonismen icke är tillåten här i landet, samt att, enligt förslagets uttryckliga innehåll, öfvergång ej får ske till andra religionssamfund än sådana, sorn i Riket finnas eller framdeles med Konungens nilsland bildas.
Samme talare har äfven nämnt socialismen såsom en mycket farlig religiös sekt.
Ehuru den värde ledamoten beklagligtvis nu ej är närv:de, måste jag dock säga, att jag till min stora förvåning i qväll för torsta gången hört omtalas socialismen såsom en religionssekt.
Jag har förut trott, att socialismen var en benämning på en viss riktning af statsekonomiskt politiska åsigter, afs:de samhällsinrättningeus ombildande på andra grunder än de munde, men att den skulle vara lika illa anskrifven i religiöst som i socialt hänseende, var för mig i sanning obekant.
Hr Tham har vidare varnat oss för faran af puyseismen, men han har icke tagit i betraktande eller icke velat förstå, att puyseismen ligger ganska nära vår ortodoxa lära, till stöd för hvilket påstående kunde åberopas en och annan upsats i den såsom fullkomligt ortodox erkända Aordislra Kyrkotidningen.
Emellan puyseismen och katholicismen är afståndet icke särdeles stort och anmärkas bör jemväl, att ehuru våra prelater, i fråga om dogmerna, anses vara stränga lutheraner, äro de dock, i fråga om Kyrkans förhållande till församlingen, tcmligen katholskt sinnade.
En föreg:de talare kar äfven gifvit R. o.
Ad. en ganska intressant uplysning, då han upläste en del af den Augsburgiska bekännelsen, af ett innehåll, som utvisade att densamma icke innebär någon egentlig protest mot katholicismen.
Jag vill icke längre uppehålla mig vid Hr Thams anförande, ehuru mycket ännu vore att derom säga, utan öfvergår till den del af det Kongl.
Förslaget, som jag egentligen anser böra tagas i betraktande, nemi. den 2:dra §:n, ang:de ansvar för utspridande af villfarande lärosatser.
Under nuv:de förhållanden, och då vår Statskyrka under långvariga tider varit stelnad i sina gamla former, vill jag ganska gerna medgifva, att det måhända hade varit ett nog brådstörtadt steg, om man nu genast velnt införa religions-friheten i samma utsträckning som i Norrige och Danmark.
Jag för min del anser derföre uti denna §:s innehåll en lycklig medelväg vara funnen, för att ej kunna gifva orthodoxien anledn. att framkasta för stora skräckbilder, men kan dock ej underlåta att anmärka, att uttrycket den rena Evangeliska lärans grundsanningar är till sin betydelse så vidsträckt, att detsamma möjligen kan medföra vudor, sär - Den 18 Jnnt. deles om jag jemför detsamma med den lista §:ns innehåll, nemi. att öfvergång från Svenska Statskyrkan till annat kristligt religionssamfund är tillåten, men att, intilldess anmälan derom skett, man skall vara pliktig, att i kyrkligt hänseende ställa sig till efterrättelse de för Svenska Kyrkans medlemmar gifna föreskrifter.
Man har nemi. svårt att finna, det någon frihet här blifvit inrymd åt den talrika del af den Svenska församlingen, som icke vill utträda ur den Svenska Statskyrkans gemenskap, men i en eller annan punkt af Kyrkans satser är afvikande om hvad som är det verkligt Evangeliska och sanna.
Dei skulle ganska lätt kunna hända, att sådana personer, oaktadt den beviljade religions-friheten, blefve föremål för förföljelse, derföre att de offentligen förkunnade sina satser.
Jag hemtar anledn. till denna min farhåga derifrån, att Hr Just.StatsMinistern sielf har definierat uttrycket den Evangeliska lärans grundsanningar så, att det från 1781 års lieligions-edikt hemtade uttryck bibehållits, nemi. sådana satser, »om hvilka intet tvifvel är, att lärarne af den rätta trosbekännelsen derom äro eniga.
Men nu är det bekant, att presterskapet i afside å den gällande trosläran har auktoritet, och då är det föga troligt att detta presterskap, hvars medlemmar alla aflagt ed att följa de föreskrifna dogmerna, blifver i afside å någon dogm oenigt, ty när det gäller att åt en korporation bibehålla inflytande och makt, torde det sällan vara fallet, att den ena Ståndsbrodren vill sticka ut ögonen på den andra.
I afside på rätta förståndet af denna §, lärer man icke heller få förbise den tolkning deraf, som kan dragas såsom slutsats af Hr Statsrådet Anjous reservation.
I förbigående vill jag nämna, att det icke är utan sin stora märkvärdighet, att Chefen för EcklesiastikDepartitet reserverat sig emot hela Förslaget, och detta förhållande leder mig till den tanken, att man inom presterskapet, som skall döma om sådana frågor, möjligen skall komma att åt §:n gifva en med 16 § RegisF:n ingalunda öfverensstämmande tolkning
Slutligen hemtar jag anledn. till farhåga äfven deraf, att en ledamot af detta Stånd, som tillika tillhör presterskapet och här upträdt med ett, om icke särdeles upbyggligt, åtminstone mångordigt och vältaligt anförande, har belt och hållet fästat sig vid totaliteten af den hos oss gällande orthodoxa läran, och ansett densamma utgöra den rena Evangeliska lärans grundsanningar.
Af allt detta har jag ansett mig föranlåten upträda med en påminnelse emot denna del af det Kongl Förslaget.
Jag medgifver gerna, att det varit mycket svårt för Regeringen att fullkomligt gå till mötes de allmänna önskningarna om religions-frihet, men jag skulle önska, att LagUtsk., som kommer att afgifva Utlåt, öfver den Kongl. Proposm, och, såsom jag hoppas, kommer att tillstyrka densamma, måtte för denna sin tillstyrkan afgifva en motivering, som vid framtida behof kan lemna en tjenlig och val behöflig ledning för omdömet, huruledes uttrycket: den rena Evangeliska lärans grundsanningar må förstås i juridisk mening.
För att äfven å min sida gifva Utsk. någon ledning i detta fall, ber jag att få anföra, icke mina egna åsigter, utan hvad en af vårt lands utmärktaste män, Esaias Tegnér, yttrat uti ett offentligt tal, vid ett religiöst tillfälle, i Wexiö domkyrka år 1832:
Den 18 Jnnl. 457 »Hufvudsaken i den protestantiska trosbekännelsen», sade han, »den ledande tanken i hela dess lärobyggnad, är just den, att ingen »mensklig sägen skall bilda vår tro; att tanken skall vara fri inom »de vidsträckta gränsor, som uppenbarelsen utstakat; att forskningen »skall släppas lös i alla riktniugar, och menskliga förnuftet, som »också är en uppenbarelse, hafva sin pröfningsrätt oförkränkt.
Denna »tanke är mensklighetens stora fribref, den är Guds konungaförsäk»ran till jorden, den är kristendomens innersta merg och kärna.
»Utan den tanken är ingen utveckling möjlig af menniskoslägtets »högsta anlag: menniskobildningen; ty der den står stilla som ett »förruttnadt vatten, der kan ej heller någon borgerlig frihet trifvas, »och ingen boja är så tryckande, som den, hvilken är fastsmidd vid »himmelen.
Sålunda är protestantiska kyrkan alltjemt menskliglie»tens högskola; hon är ljusets fästning; hon är frihetens sköldborg.
»För detta var det, som Gustaf II Adolf stridde; dessa skatter ville »han rädda undan förstörelsen.
Hade lian ej varit, — ack! »Guds vishet är outgrundlig, och hans rustkammare saknar aldrig »vapen; men efter menskligt utseende skulle Europas bildning varit »kastad ett årtusende tillbaka.»
Med detta yttrande af vår odödlige Tegnér, deri han nedlagt sin åsigt om protestantismen, ber jag att få sammanställa ett annat, som en af Tysklands största tlieologer nyligen yttrat: »Den närv:de tidens orthodoxi talar icke med Luther i Worms »om Bibeln och de klara förnuftsgrunderna; den ställer icke sam»vetsfriheten emot medeltids-traditionernas auktoritet, utan har af »det sextonde århundradets symboliska böcker gjort en papperspåfve, »under hvilken både den fria öfvertygelsen och vetenskapen skall »böja sig, och upställer sålunda, i st. f. själens pånyttfödelse och »trons audeliga lif, ett dogmatiskt förståndsverk såsom vilkor för »saligheten.
Reformationen uphätde skilnaden mellan prester och »lekman och högkyrkan i församlingen, samt förkunnade enl.
Bibelns »egna ord det allmänna prestadömet.
Nu deremot vill man tvinga »äfven den protestantiska kyrkan derhän, att kyrkoherden skall stå »såsom en medlare emellan Gud och menniskorna; icke den himmel»ske Fadren, utan presten, en syndig menniska likasom andra, skall »förlåta eller icke förlåta våra synder.»
Samme författare säger på ett annat ställe: »I Christi lära äro »de eviga sanningarna om menniskans sedliga natur och Guds vä»sende, om vårt förhållande till honom uttalade; protestantismen är »grundad på ett sjelfständigt tillegnande deraf, icke på bekännandet »af dogmatiska formler.
I den fria forskningen, bunden af ingen »auktoritet af menskliga satser; i theologiens och sjelfva dogma»tikens fortgående utbildning genom vetenskapen; i andens rike lig»ger för alla, som icke vilja upgifva folkets bildning och adel, pro»testantismens rätt och betydelse; det är prolesten emot hvarje lii»erarkisk boja, och ett gammalt ordspråk säger: principiis obsen.»
Det är klart, att om man sammanställer dessa yttranden, hvilka måste medgifvas innehålla åtminstone någon sanning, så kommer man till den slutsatsen, att de symboliska böckerna, som till stor del innehålla en tradition, icke i sin helhet kunna anses utgöra »den 4f>8
Den 18 Jani. rena Evangeliska lärans grundsanningar.»
Uti sjelfva den Heliga Skrift säges ju om dess innehåll, att bokstafven dödar, men anden gör lefvande, och dermed är äfven till en viss grad tankens, frihet sanktionerad.