Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Tersmeden, Nils, under den honom medgifna 3:ne veckors ledighet,‘"räknad frän d. 4 Sept., och sedan N:o 1979 Hr Brakel, Gustaf Anton, lill suppleant invald, detta förtroende sig afsagt: N:o 357.
Nordensköld, Carl Reinhold; Stats-U tskotteU all under den ledamoten i nämnde Utsk. N:o 338 Frih. Tersmeden, Wilhelm Fredr., beviljade 3:ne veckors ledighet, frän d. 6 Sept. räknad, i hans ställe i Utsk. inträda: N:o 139.
Gr. Wirsen, Axel; Den 7 September. 23«J Allni.
Besvärs- oell Ekonomi-Utskottet: alt, under den ledamoten i nämnda Utsk. N:o 161 Frih. von Höpken, Fullm.
Hr von Troil, Samuel Gustaf, beviljade 14 dagars ledighet, räknad från d. 10 Sept., i hans ställe i Utsk. inträda: N:o 2227.
Företogs val af 2:ne Bänkman, nemi. inom 9:de bänknnsafd. efter N:o 06 Hr Pauli, Axel Georg, och inom 20:de hänkm:safd. efter N:o 192!)
Gr. Lewenhaupt, Patrik Adolph, och lilefvo dertill utsedde: inom g:de bankm-.s-afd.: N:o 13.
Hr Natt och Dag, Fullm.
Guslaf; genom lottning med N:o 86.
Hr Stuart, Fredrik Christoffer, samt inom uu:de bänkm.-s-ufd.: N:o 1947.
Hr Odencrantz, Gustaf. 11.
Landtm, anmodade Hrr Bänkmän att sammanträda, för att utse en Elector efter N:o 329 Frih.
Adlerbeth, Jacob, som nyligen med döden afgält.
Föredrogos StatsUtsk:s mern.
N:ris 14, 16, 17 och 18, hvaruti anledmr till anmärkn:r blifvit anmälda: l:o emot föredragande Statsrådet och Chefen för Financedepariementet; 2:o emot densamme; 3:o emot f. d. föredraganden för Handels- och Financeärenden samt föredragande Statsrådet och Chefen för Financedepartementet, och 4:o emot föredragande Statsrådet och Chefen för Sjöförsvarsdepartementet. 11. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, förklarade, att dessa anledmr lill anmärkn., jemlikt 29 § Biksd.Ottin., skulle till Const.Utsk. remitteras.
Discussionen förliden Fredags e. m. ang:de det förslag lill ändring i grundlagen, sorn då var föredraget, hade fort farit sä länge, och tiden var sä långt framliden pä aftonen, dä Hr von Troil, Emil, uppträdde, för att bemöta eli yttrande, sorn jag i samma fråga afgifvit, att jag, af aktning för IL o. Ad. och af fruktan alf måhända en eller annan limma uppehålla ärendets slutliga handläggning, ansåg mig icke böra begära ordet, för att göra anmärkmr vid hvad Hr von Troil behagade anföra.
Dessa omständigheter åro nu icke för handen, och jag begagnar derföre tillfället att anföra hvad jag för min personlighets skull anser mig böra, i anledn. af Hr von Troils omförmälde yttrande, hos H. o. Ad. andraga.
Ståndet behagade erinra sig, huruledes jag uti mitt anförande vågade draga några conelnsioncr af det yttrande, som llr von Troil hade afgifvit, | anledn. deraf uppträdde min motståndare på bänken och förklarade, det hans ord voro af mig alldeles oriktigt uppfattade, samt 240 Den 7 September. tillät sig ali, under hotande åtbörder och med en hotfull stämma, förkunna, att han varnade den värde ledamoten (liksom jag tror orden föllo) alt'framdeles tillåta sig sä beskaffade tydningar, som i mitt yttrande förekommit.
Utom det, att det tillhör hvarje person, som sjelf vill göra anspråk pä aktning af andra, att äfven visa dem sadan tillbaka, föreskrifver 50 § Riksd.Ordn. uttryckligen, att hvar och en väl äger rätt att i pleno, stående och ifrån sin plats till prot. fritt tala och utlåta sig i alla frågor, men tillägger lika uttryckligen, att ingen må tillåta sig personligen förolämpande uttryck.
Huruvida jag i delta fall brutit mot Riksd.- Ordms föreskrift, det öfverlemnar jag till eder, mine Hrr, att bedomina.
Jag öfverlemnar äfven till edert afgörande, huruvida det står tillsammans med nyss åberopade lagstadgande, alt förfara såsom Hr von Troil gjort i förevar, fall, och om väl de ord och åthäfvor han emot mig begagnat ens kunna anses instämma med samhällslefnadens mest hilliga fordringar.
Den ledamot, som tillåtit sig detta, har gjort en inkräktning pä R. o.
Adis rättighet som Ständ, att besluta, huruvida den ledamot, af hvilken man förmenar sig vara förnärmad, förtjenar varning, och derjemte ett ingrepp i Landtmis rätt att, efter Ståndets beslut, denna varning meddela.
För min del vill jag visserligen öfverse med hvad som handt, emedan jag anser, att en förolämpning mot en person, den må nu hafva varit förtjent eller icke, och egentligen kan en förolämpning aldrig vara förtjent, alltid återfaller pä sitt upphof; men för Ståndets egen skull och för att kunna bevara dess värdighet, önskar jag, ali dylika händelser sorn den ifrågavar. måtte för framtiden förekommas, och jag vänder mig derföre till Hr Gr. o. Landtm, med vördsam anhållan, del Hr Gr. o. Landtm, måtte begagna den myndighet, som är lagd i dess hand, för att, om någon ledamot skulle förhetsa sig derhän, att han följde Hr von Troils exempel, han af Hr Gr. o. Landtm, mätte få den tillrättavisning, som ett sådant uppförande förtjenar.
Frånvarande då resultatet af voteringen i sista plenum tillkännagafs, var jag då icke i tillfälle att anmäla mig som reservant emot detta beslut.
Jag begagnar nu tillfället dertill och tror mig tillika böra tillägga, att jag visserligen skulle i nämnde beslut hafva deltagit, om jag pä något sätt hade kunnat tro, att derigenom någon olämplig inskränkning i Konungamakten förekommits.
Varm anhängare till en stark Konungamakt, hvarigenom ensamt sanning och rätt kan befrämjas, kan jag icke eller vid detta tillfälle tillhakahälla min innerliga önskan, enligt det gamla ordspråket:
Gud bevare den för sina vänner; för sina fiender skall den nog bevara sig sjelf.
Afven jag anhåller att få anmäla min reservation mot R. o. Ad:s beslut i förra plenum rör:de 23 § Reg.F. Jag anser, att R. o. Ad. hade bort till den föreslagna förändringen lemna bifall.
Dä discussionen upptager - X) en 7 September.
241 ger alla de skäl, som lala derföre, anser jag öfverflödigt alt vidare motivera denria min reservation.
Fortsattes pröfningen af de uli Const.Utsk:s d. 24 och 27 sisth Aug. på bordet lagda mern.
N:o 3 uppgifna, sedan sista riksdag hvilande förslag till grundlagsändringar. 7:de punkten.
Förslag, ang-.dc ut lii Tidnings naturalisation.
Regeringsformen. § 28.
^ Konungen äger — — — der sådane hittills ägt rum.
Konungen fäste — — — Departementet höra.
Utländsk man af Protestantiska bekännelsen, som varit inom riket tio ur bosatt, samt mantals- och skattskrif ven, och hvars förbindelse lill främmande makt, efter ajlagd tro och huldhetsed åt Sveriges Honung, före de sednast c feni åren upphört, njute enahanda rättigheter med infödd Svensk man, dock utan att kunna till Honungens rådgifvare, eller till andra civile eller ccclesiasliske embeten eller tjenster, än vetenskaplige, eller till commemlant å fästning utnämnas.
Uti öfriga militära embeten vare det Honungen likväl obetaget att nyttja utländske män af sällsynt skicklighet, äfven om de icke för värfva t Svensk medborgarerält, på sätt nyss säges.
Denna punkt var, enligt ankomna underrättelser, bifallen af Preste- och BorgarcShn.
Att ett stadgande ang:de utländsk mans naturaliserande såsom Svensk medborgare intages i grundlagarne, der det förut saknats, anser jag ganska nyttigt; men ett sådant stadgande har i 28 § Beg.F. fått en alldeles oriktig plats.
Denna § handlar om
Konungens rätt att befordra till embeten och tjenster.
Huru kan då i samma § förekomma något om utländnings naturalisation, hvarvid Konungen intet tillgör?
Allt hvad man åsyftat i afseende på ulländnings befordran till embete eller tjenst, hade varit vunnit, om § fått denna lydelse: ”Konungen äger alt i Statsrådet utnämna och befordra infödde Svenske män — — — der sådana hittills ägt rum; vare likväl
Konungen obctaget att uti vetenskapliga och militära embeten nyttja utländske män — — — commendanter i fästningarne.”
Stadgandet om naturalisationen hade kunnat blifva en särskild §, hvilken, för alt ej störa numerordningen, lämpligen kunnat bli den 115:de; hvarigenom det, sunn rörer utländning hade sist i grundlagen förekommit.
Denna § hade då kunnat erhålla följande lydelse: ”Utländsk man af protestantisk bekännelse, som varit inom riket tio år bosatt, samt mantals- och skattskrifves och hvars förbindelse lill främmande makt, efter allagd tro- och huldhetsed åt Sveriges Konung, före de sednasle fem åren upphört, njute enahanda rättigheter med infödd Svensk man, dock utan att kunna till vissa embeten och tjenster befordras, pä sätt i 28 § är stadgadt.” 2 II. 31 2}2 Den 7 September.
Jlin mening ur likväl ej att vilja föreslå något sådant.
Jag liar blott genom det anförda sökt visa, alt det nu förevar, grundlagsförslaget är systemlöst författadt och ej bör antagas.
Jag anser det vara rätt, alt Const.Ulsk. velat införa ett stadgande, som för närvar, saknas, och genom hvilket tillfälle lemnades Konungen att naturalisera främlingar.
Men jag anser likväl det framlagda förslaget, sä till redaction som innehåll, vara misslyckadt, och derföre icke böra antagas.
Det heter nemi : ”Utländsk man af protestantiska bekännelsen, som varit 10 år bosatt inom riket samt mantals- och skaltskrifven, och hvars förbindelse till främmande makt, efter aflagd tro- och huldhetsed åt Sveriges Konung, före de sednaste 5 åren upphört etc.”
Det är icke troligt eller ens tänkbart, att en främling, t. ex. en professor, om man önskade att få en sådan från Finland, Norrige eller Danmark, skulle kunna för 10 år öfvergifva sitt embete derstädes, för att under tiden vistas här, eller 5 år upphöra alt vara det andra landets undersåte, under förhoppning att slutligen få ett dylikt embete i Sverige.
Om en främling ville vänta så länge, kunde dock vi ej låta en tjenst så länge slå obesatt.
Och i alla fall, huru kunde främlingen hafva säker utsigt att få den befordran han afbidade?
Sjelfva stadgandet är sådant, att afsigteu dermed måste förfelas.
Ordalagen äro ock af beskaffenhet, alt icke passa till införande i någon grundlag.
Det heter nemi.: ”Utländsk man af protestantiska bekännelsen.”
Hvar och en vet, att det icke finnes en allmän protestantisk bekännelse, utan flere, sorn äro protestantiska, hvar för sig.
Det hade sålunda bort heta:
Utländsk man af protestantisk bekännelse.
Ytterligare heter det, att en sådan man ”njute enahanda rättigheter med infödd Svensk man.”
Kan befordran kallas en rättighet?
Ingen kan pocka på befordran och säga: det är min rättighet alt få den eller den tjernsten.
Det är Konungens rätt att tillsätta en ledig tjenst.
Det uttryck, som hade varit lämpligt om Konungen, har man i stället begagnat om tjenstemannen.
Här står vidare: ”lill andre civile eller ccclesiastike embeten eller tjenster, än vetenskaplige.” Hvilka äro de vetenskapliga civile tjenstcrne?
Om Konungen skulle förordna, att t. ex. ingen finge blifva domare i första instansen, ulan att vara juris candidat, ingen i den andra, utan att vara juris licentiat, och ingen blifva ledamot af Högsta Domstolen utan att vara juris doctor, så vore det visserligen Konungens rättighet.
Likasom han bestämmer examina för de ringaste embetsman, likaså kan han göra det för de högste.
I sådant fall borde väl de civila embeten räknas till de vetenskapliga, lill hvilkas erhållande den högsta vetenskapliga bildning erfordrades.
Om sä vore, sä kunde ju utländningar blifva häradshöfdingar, hofrätts- och justitieråd, allt efter den lärdomsgrad de innehade.
Kan detta hafva varit Const.Utsk:s mening?
Om vi gå lill de ecclesiastika embetena, så, om det vore förordnad!, att, för erhållande af lägsta olassens pastorat, erfordrades att vara theologi® candidat, för andra classcns, licen - Den 7 September. 243 liat, oell för den tredje, doctor, så vore del de högsta lärdomsgraderna i llicologien sorn Romme i fråga.
Skulle då en person af protestantisk bekännelse, fastän ieke af ilen Lutherska, kunna tillsättas vid något af dessa pastorat.
Sådan kan meningen icke eller vara; men man skulle kunna tyda henne så, eljest hlefve en särskild förklaring, att stadgandet afsägc deu Lulherskt-prolestanliska bekännelsen, nödvändig.
Dylika motsägelser i redaclionen finnas lieie, men jag vill ej trötta R. o.
Ad. med deras uppräknande, öfvertygad att de uppgifna äro lillräcklige lill förslagets ogillande.
Ehuru till det väsendt1 igaste förekommen af Hr von Hartmansdorff, anhåller jag dock att få uppläsa de anmärkn:r, jag, vid granskning af denna §, funnit mig befogad att framställa.
Palmstjerna uppläste derefter följande:
Då denna grundlagsförändring icke är bland det stora antalet af dem, hvarigenom åsyftats att omgifva Sveriges thron med republikanska institutioner; dä den fastmer är i sin syftning riktig och gerna kunnat något längre utsträckas, skulle jag med synnerligt nöje hafva röstat för dess antagande, derest redaclionen vore klar och sakcnlig.
Olyckligtvis är denna redaction återigen behäftad med lyten, som göra den oantaglig.
Hvad och hvilken är, in singulari, den protestantiska bekännelse»?
Hvilka äro civile eller ecclesistfske (sic.) vetenskaplige embeten eller tjenster?
Jag tillägger ännu en fråga; ty, när man skrider till rubbning af en § i grundlagen, böra icke allenast nya redactionsfel undvikas, utan äfven de gamla rättas — hvilken skicklighet, således, är sällsynt ?
Inom fä räder hafva vi här utsådde tre särskilda frökorn lill det vederstyggeliga ogräs, som, dageligen växande, uppfyller våra öfverläggningar, nemi. meningsslrid om grundlagens tydning.
Grundlagar, som böra efter ordalydelsen tillämpas, måste ovillkorligen sä affatlas, att ingen tydning behöfves.
Hvar och en vet, att del gifves lieie protestantiska bekännelser, och ej blott en.
Deremot torde, af oss alla, knappast någon tilltro sig att afgöra, huruvida alla de afvikande sekter, som uppkommit inom de egentligen så kallade protestantiska kyrkornas sköte, skäligen må anses inbegripna under ett uttryck af så slö och sväfvande begränsning.
Predicaterne ”vetenskaplige” och ”sällsynt” äro likaledes till rätta bemärkelsen beroende af subjectiv uppfattning.
Jag förmår ej att återhålla en ytterligare anmärkn. ehuru den, ensam, icke skolat förhindra mig att rösta för en nyttig förändring af ifråga var. §.
Den slutas med följande ord: ”pä sätt nyss säges?
Om annars jag befattade mig med tillverkning af grundlagar, skulle jag anse mödan värdt, att innan jag framlade texten för Ständerne, genom rådplägning med någon språkkunnog, förvissa mig, att adverbium '"'nyss'1 här kan förenas med presens ”säges.” Skulle, måhända, denna sammanställning utgöra ett språkfel, så bör den icke finnas i Reg.F. I våra yttranden, äfven 244 Ben 7 September. de skriftliga, må ömsesidigt öfverseende göras oss behof — jag tager detta öfverseende sjelf i fullaste anspråk — men Svenska lagar måste skrifvas på Svenska.
På anförde skäl förhindras jag antaga förslaget, ehuru jag önskar, att detsamma i förbätlradt skick, äfven med någon utsträckning, mätte återkomma till pröfning vid nästa riksmöte.
Ibland andra anmärkmr om redactionsfel, i synnerhet vid orden ”protestantiska bekännelsen” ber jag att fä nämna ännu en, alt nemi. alla andra christna trosbekännare blifvit nr förslaget uteslutne.
Det är redan förut i § föreskrilvet, att de icke kunna befordras til! civila embeten, icke eller väljas till riksdagsmän; — likväl tillägger 19 § Riksd.Ordn. deni valrätt.
Jag anser det vara både inconseqvent och olämpligt, att icke de, på samma sätt som protestantiske trosbekännare, må kunna förvärfva Svensk medborgarerätt.
Förslaget i denna punkt blef af R. o. Ad. förkastadt.
Sale punkten.
Förslag till det stadgande, att ledamot af Statsrådet, eller af Högsta Domstolen ej må tillika annat embete utöfva.
Regeringsformen. § 34.
Sednare Perioden. — — — Statsminister eller Statsråd må icke tillika annat embete utöfva, ej eller några inkomster deraf uppbära.
Justitieråd må ej tillika annat embete innehafva eller utöfva.
Preste- och BorgareStm hade bifallit förslaget i denna punkt.
Cederström, Jacob: Const.Utsk:s förevar, förslag kan jag för min del icke godkänna.
Jag har svårt att förena detta med det i.28 § 1 morn., som i förra plenum afslogs, nemi. att Konungen icke skulle äga rätt att utdela titlar.
Genom antagande af detta förslag följer klarligen, att en till Statsråd upphöjd, en lägre tjenst förut innehafvande person icke utöfvar denna sednare, men från statsrådserobelet entledigad, återgår han till sin förra befattning.
Det står icke, alt lian dervid förlorar titeln af Statsråd, hvilket han dock, enl. 1756 års s. k. tjenstebetänkande, gör.
Vare detta en anmärka, på sidan om ämnet.
Men jag vill fästa Hrr:nes uppmärksamhet på det besynnerliga förhållande, sorn skulle inträffa, om somliga Statsrådsplatser besattes med personer ifrån embetsverken och armeen, och deras tjenster derigenom komme att skötas genom tillförordnade embetsmål) hela serien af tjenstegrader allt igenom, intill den lägsta, och Hrr Statsråder sjelfve skulle icke vara att anse annorlunda, än som tillförordnade, ehuru de voro genom fullmakter försäkrade, helst dä Konungen till embete eller tjenst utnämnt någon, derom fullmakt utfärdas, dä är personen dertill befordrad, och då bör ock hans förra tjenst i och med detsamma upphöra.
Det tillstånd, som i grundlagen blifvit lemnadt militära Statsråd att tillika utöfva mi - Den 7 September.
245 lilärbefattning, är af en annan grund och har sammanhang med arméens tjenstbarhet och möjligheten att kunna besörja generalbefäl för armeen, ty det vore vådligt att utnämna en person lill anförare för trupper, derest han icke visat sig dertill äga förmågan.
Jag kan icke finna annat, än att, då Ständerne hafva en i grundlagen nedlagd rätt, att ifrån embetet skilja ett Just.råd, genom opinionsnämndens röst, med pligten likväl alt tillerkänna desse embetsman halfva lönen i pension, det rältsenligaste vore, alt gifva Konungen ett statsanslag att användas till Statsråds-pensioner, åt sådana Statsråder väl förståendes, som icke blifvit genom laga dom från sina embeten skilde, likasom Just.råderne.
Jag röstar för afslag å ifrågavar. förslag, och om R. o. Ad. deruti instämmer, kommer jag i anledn. deraf att väcka en motion om ställande af ett förslagsanslag ä 0,000 r:dr lill Konungens disposition, för att med half lön kunna pensionera Statsråder, som möjligen kunde komma i fråga att lemna sina befattningar.
Jag anser delta förslag vara väl grundadt, nyttigt, och i uttrycken sådant, att det kan antagas.
Förslaget åsyftar att göra det möjligt för den, som kallas lill Konungens rådgifvare, att kunna emottaga detta höga förtroende, utan att behöfva skilja sig ifrån det embete, han förut innehafver, men med hvars utöfning han emedlertid skall lika litet befatta sig, som han finge deraf åtnjuta några inkomster.
Om sådant bifölles, sä blefve förhållandet med dem som åtnjuta Konungens högsta förtroende, alldeles lika som med den, hvilken åtnjuter Sländernes högsta förtroende, nemi. Just.ombudsm.
Denne tager icke afsked frän sitt på stat innehafvande embete, utan det förvaltas under tiden af en annan, emot åtnjutande af den anslagna lönen, hvaremot Just.ombudsm. uppbär den lön, som Ständerne för honom i sistnämnde egenskap beviljat.
Om detta stadgande varder antaget; så kan äfven en obemedlad embetsman, utan att äfventyra sin bergning, emottaga ett Statsråds-embete, emedan han vet hvar han återfinner verksamhet och utkomst, i händelse han misslyckas såsom rådgifvare.
Underkännes åter detta förslag, så blifver följden, att ingen annan kan med någon trygghet emottaga ett Statsrådsembete, än den, som har egen förmögenhet; och det är icke alltid, som de stora egenskaperna och arbetsamheten åtfölja förmögenheten.
Ofta finnas de på den ena handen, när förmögenheten är på en annan.
Det är således troligt, att Konungens tjenst då mister åtskilliga dugliga, och på allt sätt användbara män, hvilka icke emottaga förtroendet, ty det är en möjlighet, alt man blir afskedad ulan att erhålla pension.
Vi hafva sett hvad som vid förra riksdagen inträffade i det fallet, och hvad som cn gång skett kan ock hända en annan gång.
Om man ä andra sidan betraktar saken från Styrelsens sida, så är det klart, att om Konungen har en rådgifvare, den han icke finner vara tjenlig för sin plats, så är det dock svårt att entlediga honom, derest han med hustru och barn icke har någon annan utväg för sin bergning än Statens tjenst, och om något an - 246
Den 7 September. nät passande embete, lill hvilket lian kan förflyttas, icke vore ledigt.
Det kunde ock hända, alt om en sadan rådgifvare förflyttades från Konungens råd lill något annat embete,än det han förut innehaft och väl skött, han misslyckades äfven i sin nyaste befattning.
Om förslaget anloges, hlefve Konungen friare i sitt handlingssätt; han kunde, utan alt förderfva en obemedlad embetsman, när som helst förflytta honom från Statsrådsembetet, och uppdraga det åt någon annan, som troddes kunna bättre fylla sitt kall.
Jag kan således icke finna annat än fördelar å alla sidor, för rikets tjenst, för Konungen och embelsmännen.
Några mindre anmärkmr äro framställda af Frih.
Cederström, hvilka jag anser mig böra besvara.
Ilan säger nemi., att titeln af Statsråd skulle förloras, då man återträdde till sitt förra embete.
Det betyder föga om man har titeln qvar, sedan embetct är förloradt; men det behöfver icke ske.
Vi hafva sett just.råd, just.cancellerer, generaler, m. fl. blifva landshöfdingar och bibehålla eller ömsom aflägga titlarne af sina förra embeten.
Hvarken de sjclfve eller länen hafva deraf haft någon olägenhet.
Vi hafva sett en just.ombudsman återgå till sitt häradshöfdinge-embete; om han bibehöll namnet af just.ombudsm. eller icke, kan jag ej påminna mig, men att domsagan deraf icke led den ringaste skada, derom är jag ganska viss.
Det är sagdt, att på detta sätt skulle Statsrådets ledamöter endast bli tillförordnade.
Jag frågar: hvad annat äro alla innehafvare af förtroende-embeten än förordnade?
Månne icke de kunna när som helst entledigas ifrån sina innehafvande befattningar?
Skillnaden är endast den, som uppkommer i afseende på deras begrafningshjelp, och andra till löne- och pensionsfrågor hörande förhållanden.
Cederström har föreslagit beviljande af ett särskildt förslags-anslag, alt af Konungen användas till pensionerande af Statsråd, som kunde komma att entledigas.
Men med penningen bäfver det sig icke så lätt.
Jag tror säkrare vore att vidtaga en åtgärd, som icke kostar penningar, än att förkasta förslaget, och tillita penningepungen; — dertill vill jag ej råda II. o. Ad.
Som jag icke vill ytterligare förlänga disenssionen, ber jag endast att fä förena mig med den siste talaren.
Den nu föredragna punkten hörer till en af de få, deri jag vid förra riksdagen bade den glädjen att kunna instämma med Hr von Hartmansdorff, och då han nu för Ståndet tillkännagifvit, alt han vidblifvit sina åsigter i detta ämne, sä tviflar jag icke, att Ståndet skall antaga förslaget.
Jag ber blott all ytterligare få anföra till hvad redan blifvit taladt, att här är fråga om att antaga en förändring, som redan till en del träd t i verkställighet och visat sig vara nödvändig.
Förändringen åsyftar att förekomma, det tillgången för Konungen på passande personer, som både äro skickliga och i öfrigt oförhindrade att kunna emottaga det höga förtroendet alt vara Dess rådgifvare, skulle vara alltför inskränkt.
Förhållandet under den sednare ti - Den 7 September.
247 den torde måhända någon gång hafva visat, att den icke varit öfver behofvet utsträckt, icke engång inom de militära departementen, der §, sådan den nu är, redan varit tillämpad.
Måhända torde man äfven hafva förmärkt inom något af de andra dcparlm, att hvad lagförändringen åsyftar, redan något på sidan om grundlagen måst sökas genom embetens längre ledighållande.
Om sådant varit nödvändigt, om det är nyttigt, skulle jag tro, att det vore af ganska mycken vigt, alt man öppnade en grundlagsenlig väg för återgången till samma tjenster.
Cederström har denna gång visat sig nitisk för titlars indragning: jag tror likväl att han misstagit sig om hvad man i den vägen åsyftat.
Åtminstone har jag aldrig hört någon menniska finna något oriktigt eller besynnerligt deruti, att en person, som verkligen utöfvat ett embete, bibehållit titeln deraf, sedan han lemnat detsamma, och annorlunda blir icke förhållandet, om ett Statsråd återgick lill sitt förut innehafda lägre embete.