Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var inte en af tusen, som kunde slå sig fram mot en blizzard och han såg ingalunda särdeles stark ut.
En herreman, som gifvit sig ut till västern, men alls icke dugde till nybyggare, sade de.
De skickade likvisst bud till settlementet för att meddela hvad som händt och bedja ett par män komma och hjälpa att leta efter den försvunne, då de, som hämtat underrättelsen, voro alltför trötta efter sin dagsmarsch, att gå ut på nytt.
Så snart hjälparne anländt, kort efter midnatt, begaf sig nybyggaren själf på väg med dem.
Åtminstone ett par mil måste den försvunne ha hunnit innan stormen öfvermannade honom, och då de kommit så långt kunde dagen icke mera vara långt borta, så att de kunde börja leta på allvar.
Död var karlen utan tvifvel, men de ville ändå ej lämna honom åt coyoterna.
Om snön icke varit så djup skulle det väl till och med redan varit för sent.
Letarne återvände först nästa eftermiddag och hämtade med sig den säck mjöl den förolyckade burit, då han vandrade hemåt.
De hade funnit honom en knapp halfmil från jordkulan, där hustrun väntat honom till sitt sista andetag.
Om det ej varit för snöyran skulle han kunnat se sitt eländiga hem från platsen där han stupat.
En höjning af snötäcket hade visat hvar han låg.
De hade fört honom till jordkulan, där de lagt honom jämte hustrun, hvarpå de spikat fast dörren och täppt till skorstensöppningen.
Längre fram, då marken tinat, skulle de gräfva en graf för dem.
Men papper eller annat, som kunnat lämna någon upplysning om hvem de båda döda varit, eller hvarifrån de flyttat ut till västern, hade icke funnits i kojan.
De hade förgäfves sökt genom hvar vinkel och vrå.
De få af grannarne, som öfverhufvudtaget råkat i beröring med mannen under de aderton månader han bott där i trakten, hade aldrig kallat honom annat än "gentleman Jack".
Han hade aldrig meddelat vidare om sig själf än att han var hemma från de östra staterna, hvilket för öfrigt hvem som hälst kunde både höra och se.
Om hustrun visste de ännu mindre, endast att hon icke föreföll att tillhöra samma klass som mannen.
De hade alltid trott, att det var för hennes skull han lämnat sin hemtrakt.
Men ingen visste ens om han hade några släktingar eller vänner, som skulle brytt sig om att få veta hvar och huru han slutat.
Frågan gällde därför endast hvad man nu borde företaga sig med barnet, men därvidlag voro goda råd dyra.
Från settlementet hade de få farmarne också infunnit sig för att höra nyheterna och deltaga i öfverläggningen, men bland dem fans ingen, som kunnat eller velat antaga sig henne.
De voro själfva allesamman mera eller mindre nybyggare och funno det svårt nog att reda sig med sina egna familjer.
Det enda de kunde göra eller föreslå var att föra henne till hufvudorten i grefskapet, där dess sheriff bodde.
Han finge se till att hon kom in på fattighuset, ifall ingen där kunde eller ville åtaga sig henne.
Därom enade de sig snart alla.
Under öfverläggningen satt Katie helt tyst på Davids knä, betraktande med undrande blickar de många männen, som alla rökte och alla hade något att säga, men tillbakavisande alla försök af de tillstädeskomna kvinnorna att göra sig till vänner med henne.
Hon endast tryckte sig närmare till sin beskyddare så snart någon närmade sig och han lade hvar gång varligt sin grofva hand på hennes hufvud, likasom för att försäkra att ingen skulle göra henne något för när, så länge hon var hos honom.
Han skulle ingalunda själf kunnat förklara hvad han kände för det främmande barnet.
Minst af allt skulle det väl fallit honom in, att det var ingenting annat än hennes fullständiga hjälplöshet, som drog honom till henne.
Därför visste han icke häller hvad det var, som rörde sig inom honom, då rådplägningen ändtligen var slut och fadren meddelade honom dess resultat.
Han visste blott, att han kände sig förbittrad mot hela sällskapet som om de förorättat honom personligen.
-- Jaså! sade han -- jaså, till fattighuset? annat ha de inte kunnat hitta på?
Och hvem bryr sig väl om den lilla stackaren på fattighuset?
Då är det nog bättre att hon följer med oss.
-- Följer med oss? upprepade fadren vresigt. -- Nu har du väl blifvit alldeles galen.
Jag åtminstone vill ingenting mera ha att göra med henne.
-- Kanske kan jag också komma till rätta ensam, invände David lugnt -- likasom i går.
-- Säg åt dem, att om de gifva mig arbete för ett par veckor, så att jag kan rusta ut barnstackaren och få ihop vägkost, så tar jag henne med till Minnesota och sörjer för henne.
-- Jaså, till fattighuset ville de skicka dig, vände han sig igen till den lilla och strök henne öfver håret -- då kommer du väl ändå hällre med mig?
Katie förstod intet annat af hans ord och åtbörder än att hon funnit en vän hon kunde lita på.
Men så mycket bättre förstodo de, som hade att bestämma öfver hennes öde, att de blifvit kvitt ett obehagligt ansvar -- det vill säga, när Thomas Anttila efter många invändningar lät förmå sig att ändtligen meddela dem sonens vansinniga beslut.
Men då voro de så mycket vänligare i stället, ty så alldeles säkert var det sist och slutligen ändå icke att sheriffen utan vidare skulle tagit hand om den öfvergifna.
Det räckte därför icke häller länge innan så många bidrag lämnats af de närvarande, både till den lillas utrustning och till vägkosten, att de mera än väl kunde reda sig på vandringen till Minnesota.
David själf behöfde göra var att förfärdiga en kälke med så breda medar, att de icke skuro in i snön samt med sido- och ryggstöd för Katie.
Redan den andra dagen begaf han sig på väg så fort solen gått upp, med kälkrepet bundet kring lifvet, så att han knappast alls kände vikten af sin skyddsling och den rikliga matsäcken.
Och Thomas Anttila följde med.
Trots alla invändningar rörande Katie hade han ingenting emot att hälst för några dagar slippa brödbekymren.
Och till Minnesota ville ju också han.
Inne i en tät dunge står en lång, låg byggnad, med väggar af rund, obarkad stock, tätade med mossa.
På ena kortväggen finnas två små fönster, ett på hvar sida om en trång dörr, och utanför dörren har skogen huggits ned på några famnar åt alla sidor, men annars stå de väldiga stammarna tätt tillhopa rundt om byggnaden.
De ha lämnats i ro till vårvintern, då hygget lider mot sitt slut, ty de skydda i betydande mån mot kölden och snön.
Mera än de två små fönstren behöfva invånarne icke.
Fönster äro bräckliga tingestar, som lätt slås sönder på vägen från odlingsbygden och dessutom är det ju egentligen endast nattetid huset är bebodt.
Bebodt, det vill säga af andra än kocken, som ser till arbetslagets kroppsliga nödtorft och därför är där dagen i ända.
De öfriga äro från solens uppgång till dess nedgång ute på hygget, dag ut och dag in, söndagen liksom andra dagar.
Endast då snöstormen dånar genom skogen, bringande de gamla träden att böja sig som vass och att sucka och braka och jämra sig som om deras sista timma slagit, stå timmerhuggarne att finna inomhus.
Och då sofva de som björnen i idet.
Innantill ser huset icke mycket trefligare ut än på utsidan.
Golfvet är intet annat än den hårdtrampade jorden och rundtom väggarna finnas sängställen, lika konstlöst hopslagna af kiladt virke som det långa bordet mellan dem och de jordfasta bänkarna på ömse sidor om bordet.
Grofva klädesplagg, filtar och täcken samt några skinnfällar ligga vårdslöst kastade på sängställena, medan stöflar af ännu gröfre slag finnas kringströdda litet hvarstädes.
Men luften där inne är på långt när icke så dålig som man kunde förmoda, ty dels äro de flesta af bäddarna fyllda med färska, fina barrkvistar, som dofta kåda, dels äro väggarna så pass glesa, att ventilationen är af ypperligaste slag.
I ena ändan af det långa rummet står en plåtkamin af det slag, som antingen är rödhet eller icke skänker någon värme alls.
Den andra ändan, den, som är försedd med dörr och fönster, upptages af köket, hvilket på intet sätt är afskildt från resten af huset, men försedt med en spis, något liknande en stor låda, fylld med sand och stenar.
På den brinner elden fritt under ett väldigt rökfång af grofva kilade plankor.
Kocken sysslar som bäst med kvällsmålet, och det är tilltaget i aktningsbjudande skala.
Arbetslaget består af tjugu män, alla af de starkaste ock segaste och alla i sin bästa ålder, ty endast sådana duga för vinterarbetet i vildmarken.
Men sådant folk behöfver föda i mängd.
Det är icke mindre än en hel fläsksida kocken håller på att steka på en järnplåt med uppåtböjda kanter.
Och samtidigt gräddar han på en annan plåt tunna hvetekakor, af hvilka där redan finns en försvarlig stapel, men utan att han ännu tyckes anse det förslå.
I en stor, öppen gryta kokar något slags mörk vätska, hvars doft anger dess natur af kaffe.
Kocken, hvars knotiga, seniga kropp alls icke passar ihop med hans ämbete, blir slutligen färdig med tillrustningarna för kvällsvarden.
Då tänder han sin pipa och ställer sig i den öppna dörren för att svalka sig en smula, medan han väntar på arbetslaget, som icke kan dröja länge numera, då solen just går ned.
Innan han varsnar något tecken af arbetskamraterna hör han emellertid ett dämpadt ljud af fotsteg i snön från motsatt håll och omedelbart därpå träder en man fram ur skogen.
Kocken betraktar honom med någon förundran, men utan att röra sig och utan att yttra ett ord till hälsning.
Det är allt utom vanligt att få besök af någon där i ödemarken, inte af anständigt folk åtminstone.
Troligen bara någon drifvare, som söker nattkvarter och ett mål mat.
Fast icke ens sådana äro vanliga företeelser i skogen.
Men så får kocken med ens syn på ett underligt bylte på kälken, hvilken mannen drar efter sig, med kälkrepet bundet kring lifvet.
Det är ju -- nej -- jo, så hjälpe honom Gud, är det inte ett barn, som halft ligger och halft sitter på kälken, sofvande så tryggt som i sin egen säng.
-- Herre Jesus! säger kocken halfhögt och tar i häpenheten pipan från munnen.
-- Hvad för en galning är ni, som hämtar ett litet barn hit ut i vilda skogen? hälsar han därpå mannen.
Och tillägger några mustiga ord af innebörd, att han nog redan sett ett och annat i sina dagar, men aldrig någonting fullt så ursinnigt.
-- David
Anttila är jag, från Sotkamo, besvarar den nyanlände lugnt hans fråga, utan att fästa sig vid kommentarierna.
-- Och galen är jag inte.
Jag hade ingen att lämna flickan åt, och därför tog jag henne med.
Han hade stannat nära dörren och drog i sin tur pipan betänksamt ur fickan, knackade ur den mot insidan af vänstra handen och blåste ett tag genom munstycket för att öfvertyga sig om att den var klar.
Men innan han hann längre afbröts han af kocken, som icke tagit sina ögon från det sofvande barnet.
-- Nå, riktigt slug kan du väl inte heller vara, förmodade han, -- efter du inte ens har förstånd att hämta henne in i värmen.
-- Då ingen bjudit oss in -- -- -- började David och stack pipan tillbaka.
Men resten gick förlorad för kocken, som utan vidare lyfte upp hela kälken och bar den in i huset, tätt följd af David, som ännu hade kälkrepet kring lifvet.
Åhhå! du barnstackare, hvad du har för en far! mumlade kocken, medan han löste upp byltet, hvars kärna bildades af den lilla, och så varsamt bar henne till den närmaste bädden, att hon icke ens vaknade.
Det blef för mycket för David, där han höll på med att frigöra sig från kälkrepet.
-- Jag är inte hennes far, förklarade han sträft.
-- Hon hittades i en koja, där hennes mor låg död, och jag tog henne med.
-- Hvar? frågade kocken, med en hel värld af tvifvel sammanprässad i det ena, korta ordet.
-- I Dakota.
-- Och därifrån har du dragit henne på kälke ända hit?
Hans ton var ännu i hög grad tviflande, men uttryckte på samma gång en viss, omedveten respekt.
-- Då jag inte kunde få arbete annanstans, likasom ursäktade sig David och drog på nytt pipan ur fickan.
-- Och far hjälpte till på vägen.
-- Hvar är han?
-- Han fick arbete i det utländska lägret några mil härifrån.
De hade förlorat en man, men ville inte ta mig med barnet.
-- Förb--de hedningar! lydde kockens omdöme om de närmaste grannarne i skogen.
-- Och hvad tänker du nu företaga dig med den stackaren?
-- Om här sku finnas arbete, sade David med en tveksam blick på den allt utom inbjudande omgifningen -- så kunde jag väl sörja för henne.
-- Och kanske taga henne med, när du är på hygge? -- det är inte så litet tokig du måste vara i alla fall, förmenade kocken med hjärtlig rättframhet, men alls icke ovänligt.
Och på samma gång såg han själf ytterst fundersam ut.
David kunde icke undertrycka en känsla af modlöshet vid tanken på alla svårigheter, som reste sig i hans väg.
Men innan han hunnit besinna sig på något svar, hördes tramp af en mängd fötter och dörren slogs upp.
-- Fram med all mat du har, ropade en röst.
-- Vi -- -- --
-- Håll käften! afbröt kocken med något likt ett undertryckt rytande den ytterligt förvånade talaren.
-- Här är ett barn, som sofver.
-- Ett barn? -- det ljuger du visst!
Men hans röst sjönk emellertid till en hviskning, och hela sällskapet kom in på tå, med så litet buller som möjligt.
En efter annan gick fram till sängstället, där den lilla låg.
Och sedan de med egna ögon öfvertygat sig om att det värkligen var ett barn, som råkat in dit i ödemarken, blefvo de alla stående omkring henne, alltför häpne att göra annat än stumt gapa på den ovanliga företeelsen.
De flesta af dem hade redan arbetat ett par år där borta i skogarna, huggande stock under vintern och flottande den under sommaren.
Ett barn hade öfverhufvudtaget blifvit en värklig sällsynthet för dem och ändå mera midt i vintern inne i djupa skogen.
-- Maten är färdig, afbröt kocken deras ljudlösa förundran -- ni väcker henne ännu om ni inte komma därifrån.
Här är tillräckligt för dig också, vände han sig inbjudande till David.
-- Det är han, David Anttila, som hämtat flickan hit, på kälke från Dakota, tillade han såsom ett slags presentation.
Fläsket, hvetekakorna och kaffet försvunno med otrolig fart, under många undrande ögonkast bort mot den främsta bädden, men utan att många ord yttrades innan måltiden var i det närmaste undanstökad.
Då först ställdes på allehanda omvägar en hop frågor till David om fyndet af flickan och hans vandring med henne, så att hela historien småningom kom ut.
Och dem tycktes det icke förefalla fullt lika naturligt som honom, själf att han oombedd åtagit sig ett främmande barn.
-- Nog är du väl litet galen, men sämre karlar har man sett, hopsummerade Abel Korhonen, lagets boss eller förman, sina tankar om saken -- han, som redan arbetat fem år i skogarna och sades ha köpt ett hemman i Saarijärvi med förtjänsten. -- Om vi bara kunde gifva dig arbete, så skulle det väl reda sig på något sätt.
Men vi äro fullt lag.
-- Det kunde väl ställas om, ifall han vill taga min syssla, anmärkte kocken eftertänksamt, som om den lösningen just fallit honom in. -- Laget kunde betala honom för det och jag börjar hugga i stället.
Det tycker jag i alla fall bättre om än att stå här och röra i grytorna.
Så mycket intryck tycktes Davids galenskap i alla fall ha gjort på sällskapet, att ingen enda ens drog på munnen åt kockens uppenbara lögnaktighet.
Den var ju särdeles afundsvärd, som fått blifva kock -- lätt göra inomhus och full andel i lönen för det gemensamma betingsarbetet.
Det var helt annat än att stå och hugga i alla väder och vindar tills ryggen värkte.
Men ingen yttrade ett ord, utom David själf.
-- Dåligt skulle det väl gå med min kokning, invände han, -- det är inte en syssla jag är van vid.
-- Hvad för slags baroner tror du de här herrarna äro, att din kokning icke skulle duga åt dem? frågade kocken öfverlägset.
-- Jag kan väl visa huru det går till.
-- Inte äts här alla dagar kycklingsstek med gräddsås, anmärkte Kalle Lehtinen, som var en oförbätterlig slarf, men lagets skämtare och allmänna favorit.
De andra grinade ett stumt bifall, utom Abel Korhonen, som menade tro på att David icke var af den rätta sorten för Amerika.
-- Här i landet tar man hvad som bjuds, förtydligade han sin mening -- och gör så godt man kan.
Inte har Koivumäki så skämt bort oss med maten, att vi inte komma till rätta med din kokning.
-- Nej, fet har man inte blifvit, bekräftade Kalle Lehtinen.
Men innan han hann tillägga något hördes ett ljud af gråt från sängstället.
Katie hade vaknat och var så skrämd af den främmande omgifningen, att hon icke genast lät lugna sig, ehuru David omedelbart gick bort till henne.
De sutto alla tysta och lyssnade, medan David hastigt framletade en brödbit från sitt vägkostknyte.
Men den var torr och hård och förmådde icke trösta den lilla.
-- Hvad hon gråter vackert! uttryckte
Korhonen halfhögt lagets känslor.
Och det satte lif i kocken.
-- Vackert är det nog, medgaf han -- men inte är det väl roligt för henne.
Kanske sku' hon tycka om litet sirap på brödet? frågade han af David.
Han hällde litet i en bleckmugg och sedan Katie en gång fått smak på läckerheten glömde hon så fullständigt sin rädsla, att hon till och med lät Koivumäki bära sig fram till bordet.
Men till tåls gaf hon sig icke, innan David satte sig bredvid dem.
En efter annan kommo de öfriga också närmare, tills de bildade en tät ring kring henne.
Ingen yttrade på länge ett ord, men hvar gång hon jollrade något till David, såg den ene på den andre.
Och då hon skrattade af förtjusning öfver sin sirap, grinade deras orakade fysionomier alla med, som på kommando.
Höjdpunkten af beundran nådde de, då hon försökte sticka en sirapsvåt brödbit också i Davids mun.
-- Uncle Dave eat too, uppmanade hon -- it nice.
-- Nå, aldrig har jag sett maken! brummade en af beundrarne.
En sådan flicka skulle jag också tagit, förklarade en annan.
Men då Katie kastade en förvånad blick på de skäggiga männen, som kommit allt närmare, drogo de sig hastigt ett par steg längre bort.
Och smågrinade en ursäkt för sin närgångenhet.
Endast Kalle Lehtinen tycktes fatta att situationen kräfde något annat och mera än platoniska uttryck af beundran.
Han tömde först den bädd, där Katie sofvit, på dess innehåll af kläder och annat.
Och därpå begynte han plocka ihop alla de färskaste och finaste barrkvistarna från de öfriga sängställena, tills han fyllt hennes med endast det bästa huset i den vägen kunde bjuda.
-- Tag min filt åt henne att ligga på, den är alldeles ny, uppmanade en af männen.
-- Och min fäll till täcke, yrkade en annan.
-- Nej, min rya, som gumman skickade i somras med Koivumäki, invände en tredje.
-- Vi taga båda, afgjorde Lehtinen prompt -- och hänga ryan på väggen, så blåsten inte kommer åt henne.
Tack vare bidragen från de öfriga hade han snart gjort i ordning en bättre sofplats än Katie troligen haft sedan hon hämtats till västern.
Och i kraft däraf ansåg
Lehtinen sig klarligen ega rättmätiga anspråk att få hjälpa till då den lilla lades till sängs.
Han drog egenhändigt kängorna af henne och sedan han själf noga skärskådat dem ställde han dem på bordet framför de andra.
-- Titta på de här!
Och gubbarna tittade småmysande, länge och grundligt på de lustiga tingestarna, som noga tagit form efter den lillas fötter.
-- Nu är det bäst att vi göra upp saken med dig, sade Abel Korhonen, då David sällade sig till de öfriga, sedan Katie somnat.
-- Jag har tänkt att vi skulle gifva dig en och en half dollar om dagen och födan.
Vi förtjäna nog mera, men vi göra betingsarbete, och det är tyngre än att vara kock.
-- Nog skulle också mindre förslå, menade David -- åtminstone tills jag lär mig att koka.
-- Det måste du lära på två dagar, förklarade Koivumäki. -- Den här veckan till slut kokar jag och du får se på, men sedan måste du sköta dig själf.
-- Och barnet?
Det får jag väl betala för?
-- Nå, hvad mera!
Inte hålla vi något hotell, där man betalar för hvar munsbit mat.
Hvad hon orkar äta är henne nog gärna unnadt.
Inte for att jag frågat de andra, tilllade förmannen -- men jag tror de alla tänka lika.
Och alla grymtade ett mera eller mindre högljudt, men omisskänneligt bifall.
De första dagarna var Davids kokning nog sådan, att knappast ens de han kokade för väl skulle underkastat sig den utan protest, om det ej varit for Katies skull.
Men hon hade tagit dem med storm, allesamman och med ens.
Det var nästan som om de alla utan undantag betraktat sig som delegare i henne och därför skyldiga att göra hennes lif i vildmarken så behagligt de kunde.
Och Katie, som blef starkare och lifligare för hvar dag, trifdes ypperligt i de egendomliga omgifningarna och trots det egendomliga lefnadssättet.
Innan många dagar förflutit tog hon det såsom någonting alldeles själffallet att alla de sträfva männen läto henne göra som hon ville och å sin sida på allt sätt sökte vara henne i lag.
Ett par veckor efter hennes ankomst till lägret blef det tid för Koivumäki att begifva sig ned till bygden i och för den regelbundna månadsprovianteringen, och då han började göra sig i ordning för resan, tog en efter annan af männen honom afsides.
De hade, de flesta af dem, ett eller annat privatuppdrag att anförtro honom och enhvar gjorde det i allsköns hemlighet.
Men därför blef också följden den att Koivumäki vid sin återkomst var försedd med åtta dockor och sex hästar af olika storlek och slag, till Katies outsägliga förtjusning.
Ty hvarken henne, kommissionären eller de frikostiga gifvarne föll det på minsta sätt in att något större omväxling måhända varit önskvärd.
Hennes ljudliga fröjd endast stegrades för hvar ny häst eller docka, som togs fram, och gifvarnes belåtenhet steg synbart i samma mån.
Men senare på aftonen samma dag blef hon dock lika oskyldigt som ofrivilligt orsaken till djup misshällighet inom laget.
Dess medlemmar hade, såsom de alltid haft för vana, låtit månadsprovianten åtföljas af ett tämligen rikligt förråd af whisky.
Och den togo de, likaledes i enlighet med sina förra vanor, itu med att förtära så snart kvällsvarden var förbi.
Det var det enda nöje de hade under vintern, och då det icke förekom oftare än en gång i månaden, hade aldrig ens de ordentligaste haft några invändningar att göra, om också en eller annan eller flera låtit muntrationen sluta med ett kapitalt rus.
De inskredo endast då det artade sig till slagsmål, hvilket icke häller hände så alldeles sällan, då gossarne börjat bli varma och erforo ett behof att krydda det enformiga nöjet en smula.
Katie hade varit så djupt intresserad af sin nya, talrika familj och sitt välfylda stall, att hon icke låtit öfvertala sig att gå till sängs förrän långt efter den vanliga tiden.
Till sist hade hon dock somnat, omgifven af alla sina dockor och så många af hästarna, som kunde få rum på bädden, utan att till en början låta störa sig af den redan rätt högljudda tonen vid bordet.
Men innan hon sofvit längre än en halftimme, stämde Kalle Lehtinen upp en visa, med sådant skrålande eftertryck att hon vaknade upp med ett skrik.
David var i ett nu vid sängen och sångaren, som redan hunnit ett godt stycke väg mot sitt vanliga muntrationsslut, tystnade själfmant.
Men då gråtandet det oaktadt fortfor föll han på en annan tanke.
-- Man måste gifva litet också åt barnstackaren, mumlade han och gick med osäkra steg bort till sängen med sin bleckmugg.
-- Här är litet att värma hjärtat med, lallade han -- drick, du lilla kryp, så blir du glad.
-- Låt bli! protesterade David och sköt undan hans hand. -- Det får du inte göra.
-- Hvad är det du börjar kommendera? väsnades Lehtinen. -- Bättre karl skall det vara, som säger hvad jag får göra.
-- Bättre eller sämre, men det här gör du inte.
Och då Lehtinen lika fullt sökte tränga sig fram skuffade han honom tämligen omildt åt sidan.
-- Jaså, du börjar skuffas, sade denne ilsket.
-- Men här är en karl, som kan ge tillbaka om du vill slåss!
Därmed fattade han tag i David, men denne, som knappast smakat på whiskyn, fann det allt utom svårt att skaka honom ifrån sig.
Och det gjorde han så eftertryckligt att Lehtinen tog öfverbalans och föll öfver bordet.
Men en af de andra, som också redan hunnit bli betydligt varm, högg i sin tur David i kragen.
Han var en helt annan motståndare än Lehtinen, så att David hade händerna fulla med att försvara sig.
Därunder hann Lehtinen resa sig och kom med en annan, fylld mugg fram till Katie, som var för mycket förundrad och skrämd på en gång att ens mera skrika.
-- Nu ska du få dig en tår, mumlade Lehtinen otydligt, glömsk af allt utom sin första, druckna tanke.
Men innan han kunde utföra den var Koivumäki med ett par långa steg framme vid sängen och kastade honom åt sidan som en tom säck, så hårdt att han hvarken förmådde resa eller röra sig på ett par minuter.