Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty 1:o bör jag tillfredsställa deras fåfänga som kostat något på mig, och som fråga: hvad är han?
då de hafva en förmildring på det melankoliska, fatala svaret: ingenting!
Och 2:o bör jag synas vara öfver ungdomen, hafva fullbordat mina studier, icke vara utan en auctoritet, och äga en värdighet, som jag sjelf gifvit mig.
Äfven i England skall man, genom detta namnet, synas mera en Lärd, än en Avanturier”.
Ett par äldre bref, skrifna under förberedelserna till Upsala-färden, visa åskådligast, hurudan Thorilds sinnesstämning då var.
Till Tham.
Stockholm den 19 Oktober 1786.
Nådige Herre!
– Jag behöfver icke formaliteter, för att säga allt till M. N. Herres ära.
Hvarken har det händt mig något, på ett rent sätt, ädelmodigare, än M. N.
Herres bref116; eller känner jag i mitt fädernesland en man af en större snillets lifaktighet (vigueur). ...
Brefvet till
Linguet var mig ett rent ämne till bestörtning.
Hvilken
Svensk frågar efter, hvad man tänker i verlden?
Denna inskränkta nationen, hos hvilken deltaga i något Allmänt, vilja något Stort, är ett fantasteri?
Detta aftynade, eländiga folket, der hvar gnista af själ är ett under?
– Ifrån den stunden, Nådige Herre, har jag (bland några få menniskor af värde) aldrig nämnt detta uråldriga och ädla ”Tham till Dagsnäs”, utan som en motto på själens lif.
Värdigas nu dömma, om M. N. Herres bifall har för mig något dyrbart; eller om Dess ädelmod för Vetenskaperna, utom att vara i sin fria art det enda jag vet, bör lifligen röra mig.
Jag företog mig dessa Öfversättningar, i synnerhet af Tacitus, med anledning af Riksdagen, och den lätthet att bedragas, jag då såg hos alla.
Jag skyndade med prenumerations-sedlar, för att draga fördel af det bästa i nationen.
Men detta eländiga så kallade Folk, som icke hade förnuft, behöfde ej snille.
Man gapade derpå117.
Nu fortsätter jag dessa arbeten, för att hafva en resesumma härifrån till England: och att, såsom jag valt mig en Gud, en Tro, en Sällhet, också välja mig ett Fädernesland.
Svenska folket vaknar icke på denna sidan Domen.
Och, om det vaknar, är det, enligt Historien, likasom det sofve.
Jag har icke brytt mig om att forcera prenumerationen förr, än jag har Tacitus färdig; som är gjordt om tre månader.
Detta är orsaken, hvarför jag ganska litet skickat omkring sedlar.
Också äro dessa arbeten dyra. ..
De äro dryga, af oändlig möda, och stort förlag.
Men denna dyrhet är ingen verklig.
Priserna äro långt under Boklådornas; efter hvilka Ossian kostar sju plåtar, och Tacitus lika mycket.
Detta gör fjorton plåtar.
Mina – blott nio; ergo, en tredjedel mindre.
Belöningen för en sådan möda skall jag ju taga af – mitt fädernesland!
Hoc pretium vitae: – –
– sine fruge solum!
(Ovid.)
Jag har icke svårt att tro M. N.
Herres anmärkning, att min styl icke är fullkomlig.
Jag vågar blott utbedja mig en egentlig kritik af dess brister.
Det skall vara mig ett nytt ädelmod.
Näst en god rad, är ingenting ädlare än dess goda granskning.
Jag är icke Vestgöte: men Bohuslänning.
Då jag sannolikt reser ner genom landet nästa sommar, skall jag icke dessmindre hafva den sista glädjen, att i mitt fädernesland se en ädel och fri Man.
Stockholm den 1 Mars 1787.
– – Hädanefter är min adress på Upsala.
– Det är icke eld, mod, en sann vilja, som felats mig.
Men ”styrka” är icke en trälaktig uthärdighet.
Man deklamerar icke mot Svenska bergen, för att väcka och röra dem. ...
Men den sanning, som här gör inga rörelser, eller ock de dåraktigaste, skulle i ett annat land vara helig och välgörande; och den sanning, som finnes hos en nation, är förlorad för ingen.
Ett rent ljus, med hela ljusets kraft tändt på ett ställe, utbreder sig till alla.
Om England hade detta, skulle verkan ock vara efter Naturens lagar.
Men Engelsmännens frihet är ju ännu en häftig ungdoms våld?
Och deras lagar – lemningar af gammalt vanvett, gothiska rudera, som man uppstädat?
Är ej i deras regerings-art en tredjedel mindre frihet, än vår (enligt Acta Publica)?
Så kan frågas; och det är sannt, att der sekt, parti öfverallt är, der är galenskapen lika mäktig som visheten.
Der är alltså ännu oändligt att göra.
Men just detta är en sällhet: så snart der ock finnes ett lif, en ande, en kraft, att blifva en varelse värdig Förståndet.
Man ser mellertid, hvarför England aldrig kunnat bli ett rent och kraftigt skäl för andra Nationer.
Det har gifvit anledning till lika många inkast, som bevis.
Dess halfva, omogna frihet har tvärtom tjenat Förtrycket till ett bländskäl: ”se, hvad Friheten är”!
– Ja, om England ock vore (hvad det icke till hälften är) ett politiskt Fullkomligt: så låt oss besinna, hvad detta politiskt Fullkomliga, tills vidare, är?
Sådant det vanligen tänkes: intet annat, än menskliga barndomen reglerad; vanvettet bragt till sin höghet, till ett system af de oändliga små tillgjorda behofvens tyranni; en på ett stort sätt gjord afvikelse från Naturens och Menniskans rena sällhet.
Men allt förstånd måste börja på ett ställe: och ingenting verkar, som icke är Exempel.
– Skulle väl vår Nation, denna förståndlösa och vanmäktiga, kunna gifva dem?
Hon, som, på så många sekler, icke lärt första satsen af Frihet?
Som ägde den ett halft tidehvarf, och förlorade den på en half dag?
– Nej, låt oss icke förspilla lifvet på ett så dåraktigt hopp!
Jag har gjort detta pas Spartanique M. N. Herre nämner.
Jag har talt, rätt fram, till både Konungen och Folket: öfver
Förståndets frihet och det första i Samhället.
Men min röst har varit, som Naturens dagliga: erkänd helig, – men fåfäng.
Ty första tanken och första kraften till Frihet finnes, i Sverige, ännu icke.
– Om M. N. Herre icke sett dessa tvenne Memorialer: så skall jag från Upsala skicka dem i afskrift.
Jag har hvarken denna ungdom eller denna hetsighet, som M. N.
Herre misstänker.
Jag är nu tjuguåtta år.
Mitt hela lif har varit enfaldigt; utan roman; monotont.
Det jag vill, är en något långsam och ganska hel decision.
Och detta är det enda egentliga, hvari jag funnit mig olik andra: att vilja en sak rent och helt.
Derför tycker jag ock, att hela menskliga systemet, för närvarande, är icke annat, än stymparverk och gyckleri.
– En sådan ren och hel vilja, är min resa till England.
Och om i min nation funnes en gnista af en sådan, hade jag kunnat vara här.
”Det är då för att upplysa England, ni vill resa dit”?
– Ack, M. N. Herre, låt oss icke snärja hvarannans själar! ....
Det bästa en dödlig kan göra, är hans förbindelse af Naturen, hans lag, som han måste följa.
Hvilket är detta bästa? höjden af det han förmår?
Det kan endast dess verkan visa.
Jag tror icke, att Alexander började med att tänka: ”jag skall intaga hela verlden” – Hvad gör Geniet?
Naturen?
Det kan icke besvaras.
Men jag svarar: att jag hellre är en dagakarl bland ett fritt folk, än minister i en monarki.
– Af den förre kan ett ord göra varaktig verkan på menniskor och bröder.
För den sednare utplånas ett helt lifs stora gerningar, af den förste nye dåre på thronen.
Intet annat är stort och evigt, än ett Folk, verkande på andra.
Konungar och Ministrar äro ett spel.
Jag ville hafva Engländarne till verldens herrar, i det sanna Stora; liksom Romarne voro det i det falska.
Och om tidens nu herrskande art är ett halft vett: så kan vägen derifrån till ett helt icke vara mindre naturlig, än från intet till detta halfva.
Allt är att hoppas, på ett rätt ställe: i England, bland menniskor; icke i Sverige, bland djur.
Hvar är en philosophs fädernesland?
Der Sanningen är hemma.
Huru ofta har det ej varit bedröfligt för de Vise, att lefva bland sina landsmän?
Huru ofta ett hinder för Sanningen, som kämpat att bryta igenom så mycken dumhet och ovilja?
Är något dermed vunnet för verlden, att en Vis, innan hans höga sanning erkännes, först smädas, häktas, brännes?
Det är endast att hopa skam på menskligheten.
Nej, M. N.
Herre! ännu olyckligare, än lasterna, äro de falska dygderna.
Låt hvar och en förstå, och följa sitt förstånd!
Det är lag; och menniskans mål.
Icke långt efter detta brefs afsändning begaf han sig till det Universitet, der värdigheten af Juris Doctor skulle förvärfvas.
Väl finnes han i Göteborgska Nationens Matrikel ej inskrifven tidigare, än den 8 Maj 1787: men bevisligen var han anländ redan i April, och hade till och med, ungefär i midten af nämnda månad, redan opponerat vid en disputations-akt.
Detta nybörjade Student-lif räckte omkring halftannat år.
Ännu träffas en och annan högtbedagad person, som i sitt minne kan återkalla Thorild såsom Upsala-Student; och helt nyligen qvarlefde flera.
De hafva skildrat honom sådan, som vi – efter allt det föregående – i alla fall kunnat förmoda: stolt; plägande umgänge med ganska få; i allmänhet föraktande både Professorer och Studenter; hos de sednare likväl redan ägande en icke ringa popularitet, men som först längre fram, och genom hans politiska missöden, blef ofantlig; helst vandrande ensam, insvept i en fin blå slängkappa, med hufvudet upplyftadt och ögonen vanligen uppåt rigtade; i själsutgjutelser för sina vänner glödande, vältalig, poetisk; i repliker till andra, qvick, esomoftast hvass, icke sällan dräpande; i seder ren, i mat och dryck ytterst måttlig, i klädsel, utseende och beteende en fullkomlig gentleman.
Man visste, att han var fattig; men såg honom aldrig utan penningar, och hörde honom aldrig behöfva låna.
Staden Upsala, i sin dåvarande ostädning och kalhet, behagade honom ej; men desto mer det fagra, i dess närhet belägna Vårdsätra.
Med den ej längesedan aflidne Generalen Lagerbring och en dennes kamrat, tillbragte han der större delen af en angenäm sommar.
De bägge unga Officerarne jagade; Thorild lustvandrade i skog och mark, än vid deras sida, än allena; emellanåt höll han tal för dem vid smultron och filbunkar, med hjessan omlindad af en törnros-krans.
Ofta förlustade han dem ock med sin natur-förtjusning, – såsom då han en vacker morgon, vid anblicken af en blomsterrik äng, som dock under blommorna gömde ett kärr, från en kulle ilade dit ned, och under utropet: ”Moder Natur, mottag din son i din famn”, kastade sig med utbredda armar framstupa i det högt uppöfver honom yrande vattnet.
Den grånade krigaren slöt med detta vittsord: ”han var den störste fantast, och den interessantaste umgängsvän, jag någonsin kännt”.
Föröfrigt blef nu Lagvetenskapen studerad med all flit, om än icke enligt den vanliga akademiska methoden.
Blott sällan tillät han sig en liten uppfriskande resa till Stockholm.
Om en hans återfärd derifrån förtäljes ännu följande anekdot.
Han hade vid Alsike gästgifvargård erhållit en stor, men ytterligt trög häst, som, efter att hafva stretat uppföre backen från Flötsund, tyckte sig gjort nog för sin ära och ville rentaf försätta sig i ro.
Thorild ställde sig framför hästen, betraktade honom länge med en fixerande blick, skakade hufvudet och sade:
”jag skänker dig mitt förakt och min ömkan”! hvarefter han vände sig, förafskedade skjutsen och till fots fullbordade sin resa, inträdande på Upsala gator med en väldig piska i handen.
Fullständigare må Thorilds Upsala-vistelse berättas af de bref, som jag nu går att meddela.
– Det är i synnerhet för denna period af hans lefnad, som hans brefvexling med Tham är målande; fastän den äfven är det sedermera, och alltid.
Egna voro dessa bägge män, hvar på sitt vis, och lika eget är deras ömsesidiga förhållande.
Det ena originalet hade godt om penningar, och hjerta nog, att skicka deraf, gång efter gång, än smärre, än betydligare, summor till det andra; hvars flesta skrifvelser fördenskull börja med tacksägelser för hvad som bekommits, och dervid ganska ofta jemväl utsätta dettas belopp, – allt under en outtömlig fyndighet att variera uttrycket af tacksägelsen.
Men i och med all denna frikostighet var Tham dock ej en blott rik beundrare.
Han ansåg Thorild visserligen för ett stort och hoppgifvande snille, men tillika för en ung person full af egenkärlek, svärmerier, idealistiska griller; och sig för en faderlig Mentor, ämnad att göra hans uppfostran.
Lika ymniga, som Thorilds bref äro på högtflygande satser och förslager, äro derföre Thams på inkast, tillrättavisningar, förebråelser, moraler, förmaningar.
Roligt är att se, huru den eljest så stolte Thorild mottager och nedsväljer dem med den bästa möjliga mine; ehuru anmärkningarna vanligen äro epigrammatiskt tillspetsade, och moralkakorna ofta rätt ampra.
Hemligheten var den, att de dock samtligen utdelades af ett alltid godt och qvickt lynne, och att Thorild, i följd häraf, ej mindre älskade än behöfde denne Mäcenas.
Än roligare tager det sig ut, när Tham, den för sina antiqvariska drömmar vidtbekante, som sjelf med sin innersta varelse lefde i de sällsammaste vurmerier, hänvisar på sig, såsom på en med idel verkliga, solida, redbara ämnen sysselsatt realist, hvilken den unge förflugne naturpoeten och samhällsphilosophen borde välja till föresyn.
Upsala den 20 April 1787.
Dear friend!
– Ditt bref har uppväckt mig.
Ack! att allt i detta land skall gifva själen qvaf, slummer, död!
Och just det, som borde vara det mest upplifvande och stora!
– Man kommer öfver vackra höjder och fält till denna föraktliga staden, som blifvit vräkt i en håla.
Man tror först, att anläggaren velat gömma Sanningen: derpå, att han velat långsamt qväfva henne.
Han har vunnit sitt ändamål!
Allt, som lefver här, kan bringas till en enda classis:
Tölp och Idiot.
I detta systema
Naturae äro undantagen monstra, eller praeter Naturam.
Ingen gnista af Ära; ingen skymt af Samhällighet.
En öcken!
Jag suckar efter Stockholm.
Så dyrt lefver man här, som der.
Jag igenfinner Svenskheten: fuska och preja; duglöshet och tillförlit.
Men här bugar man än mera föraktligen och trälaktigt, än på något annat ställe i Sverige.
Det är en verkan af Pedanternes majestät.
– Sjelfva Lund är långt öfver.
Jag har opponerat en gång: inför Professor Berch, prima loco; på Svenska; med ett auditorium, som man behagade kalla så stort som Kungens.
Det var att leka med en Respondens, och läsa upp ett par Orationer; om hvilka Ingeniör Lidstrand sade, att jag ”talade som en Kejsare”.
– Vördnad är här mycket; man kan verkligen dela uppmärksamheten med Kungen.
Men den ger ett matt nöje.
– Jag får allt hvad jag vill: och skyndar mig – lente.
Jag skrifver nästa post: då, Latin och Kärlek.
Prenumerations-sedlar följa.
En bättre commissionär, än Enebom, vet jag icke.
Tag honom!
– Ack! helsa lifligen alla mina Vänner!
– – – Jag skrifver till dem, en och hvar, i nästa vecka.
Menniskorna äro galna, att de icke älska hvarandra!
Det är mera ljufligt, än allt.
– Jag sitter ofta på höjden vid Slottet (hvartill jag bor nära), på en enfaldig bänk under ett träd, och ser solen gå ned.
Vackra jag ännu funnit här.
Du kan gissa, om jag tänker på Er.
Ack! i denna öcken omkring mig, skola ju ej alla ögonblick af min varelse förblixtra.
Jag skall åter se menniskor! förstånd för mitt förstånd, och hjertan för mitt hjerta!
– Uppstig, o hopp!
Ofta, mellan dessa tårar öfver förgängelsen, öfver det lilla Menskliga Stora, som är vårt Allt (dessa tårar, som äro det heliga pathos och – förklara det! – sötman af mitt lif), måste jag tänka något dystert vid att vara född i detta landet, och hafva förlorat så vackra dagar ocb så mycken gudomlig ära!
– Lycklig och olycklig den, som förälskat sig i Menskliga Lycksaligheten!
Han kan icke finna allting ”godt nog”; icke finna fröjd och hvila i hvart litet personligt prål.
Utan Gud, utan Odödlighet (i hopens mening), har jag denna gudomsbild qvar.
Hon är min Skönhet, min Heroine; för henne är jag en Vandrande Riddare.
Jag måste vinna ett land åt henne; eller skapa ett nytt; eller förgås.
O min vän!
Skrif till mig hvar ljuflig och melankolisk tanke du har.
Det är ändå en flägt på min själs eld.
Den har så länge flämtat; men kan icke slockna.
Upsala den 18 Juni 1787.
– – Jag är här, för att bli Juris Doctor.
Den betraktelsen, att kunna i god ro göra ifrån mig allt Svenskt, och ej behöfva segla inpå sena hösten; samt vigten af ett visst ädelt försök på H. M.
Konungens själ (hvarom mera längre fram), för att kunna resa med allt det inre bifall som förstånd och redlighet fordra, – den har förmått mig att utdraga mitt vistande här till nästa vår.
Då först kan jag, enligt planen att gå ut från Göteborg, hafva den lyckan att se M. N. H.
Lärdomen här, är i ännu större förfall, än Patriotismen i Stockholm.
Intet tecken af samhälligt lif; ingen gnista af Ärans heliga eld!
Allt är – en Vana, en Nöd!
Det gudomligt Stora har blifvit ett kallt, ett lågt sätt att föda sig igenom.
En sanning angår ingen.
Det, som gjort verldens ära i så många tider, som gjort dess glans i så många odödliga snillen, rör ingen.
Desse Lärde, som just skulle uppehålla Nationens förstånd och höga mod; inför hvilkas ögon Konungar icke borde träda utan med en bäfvande vördnad: de krypa lägre, än Trälar!
De säga till en åtta års Gosse, – det är, till en förnuftlös varelse, till en målad figur, – högtidligen, offentligen: ”Du har nedstigit under din höghet för att höra våra oöfvade samtal”.
O, hvem ser ej Israeliterne med guldkalfven!
Kungen var här.
Han önskade, genom Professor Fant och en sin Hofjunkare, att höra mig opponera (vid en disputationsakt, som genast anställdes).
Han lät genom den sednare, under akten, åtminstone tre gånger be mig stiga fram, att han måtte få se mig.
– Jag gjorde intetdera.
Dessa akter anses af allt allvarsamt folk för bouffonnerier; det var icke jag, som borde vid första vink deltaga i dem.
Jag såg, i detta, något af en servil complaisance; af ett lycksökande.
Och om en Kung vill se någon, som han ärar: så har han alltid ett tillfälle, som är värdigt.
Detta har gifvit Patrioterne vissa ideer; hvarom mera en gång. – –
Upsala den 10 Juli 1787.
– – Jag har den äran att säga, att jag är en helt enfaldig menniska; som icke erkänner något annat gudomligt geni, än bondförstånd, och inga andra själens heroismer, än redlighet och ära.
Om jag sjelf finner mig vara något, så är det: ganska mycket menniska (valde homo).
– Ofta synes ett och annat vara smått, som icke är det.
Blotta skenet af en lycksökning genom en biväg, af ett inställande hos den jag icke med hela själen ärar, af ett fall för en afgud – stöter mig.
Har M. N.
Herre läst mina Memorialer öfver Tryckfriheten till Kungen och Folket?
Annars vill jag göra mig den äran att skicka dem.
Herre läst Nye Granskaren?
Passionerna?
Inbildningens Nöjen?
– Säg mig något öfver dem; nämligen såsom öfver gnistorna af en ungdomseld.
Det var Neikter, som sade de föraktliga orden jag citerade.
De stodo publikt i Stockholms-Posten118.
Upsala den 30 Juli 1787.
– – Om le feu sacré, Träden, Juridiken, Mig – nästa gång.
Nu skickar jag dessa papper.
Läs, döm – och gif mig några drag af visdom.
Men besinna, att allt är af en ung menniska – och tänkt emellan nittonde (då Passionerna skrefvos) och tjugufjerde året.
Blott detta till Kungen m. m. är af förlidet år.
Baron Holberg säger, att innan det trettiotredje är ingen auctor mognad.
Huru kan M. N.
Herre hafva femtio år, med sin eld, sin allmänna känsla, och denna blixt af snille?
Jag älskar otroligt M. N. Herres bref; som äro esquisser af ett stort, ädelt och fullmognadt sinne.
Upsala den 6 Aug. 1787.
– Förr kan jag icke publikt nämna Tacitus, än han ligger färdig hos Boktryckaren, och denne kan det intyga ...
Dertill arbetar jag nu hvar dag.
Jag började något sent, af en misströstan, att det icke skulle löna mödan.
Och äfven nu, när detta arbete ligger färdigt att tryckas, ser jag förut, att det skall göra föga väckelse bland mina landsmän; som, ovise i allt, deri sätta all vishet, att icke våga ett öre på Dygd och Vett.
Denna försigtighet har man äfven haft i anseende till mig. – M. N. Herre är, i mitt fädernesland, ett mirakel af ädelmod; en karakter, som känner Äran och deltar i det Allmänna; en, som eljest icke finnes, eller längesedan blifvit en antiquus. M. N.
Herre har föreskrifvit mig rättigheten, att hafva denna boken dedicerad till sig.
Min resa är så säker, som hvar och en annan föresats för min välfärd och mitt lif.
Jag älskar icke Juridiken: men den är för mig nu en conditio sine quâ non; en måttlig grad är nog för mitt ändamål, att hafva ett populärt namn, ett begripligt värde (tackad vare la disposition douce et venale des Docteurs!).
Men Naturens eviga Rätt och Samhällens Lagar till ren Sällhet – det är mitt verkliga studium.
M. N.
Herres omdömen öfver mig gläda mig i hjertat, för deras renhet och storsinnighet.
Dock besinna, att de nötta och slipade stenar tjena blott till små ändamål, och att snygga våra gator; då de stora, mera vilda, grundlägga fästen och minnesvårdar.
– Då jag i M. N.
Herres bref läste dessa orden:
”det är tills vidare bättre att vara stor i smått, än liten i stort”, och intet ord mer än denna lakonismen; så utropade jag: excellenta menniska! och glömde, att jag icke vann på denna stora ideen.
Jag har icke studerat Träden.
Jag kan knappt åtskilja de allmännaste.
Likafullt anser jag dem för heliga (i Norden böra de särdeles vara det); och älskar M. N. Herres patriarkaliska nöjen.
Hvilken gudomlig förrättning, att frambringa ur jorden, – lik en annan Skapare!
Store landtbrukare borde dyrkas på sköna skogshöjder, som Gudar.
Jag har längesedan utkastat ett poem: ”Skogarne”.
– Men en annan eld har jag att vårda:
Sanningens och Dygdernas!
Elden af den ära, att skapa Lagar – för att freda M. N.
Herres lundar: att de icke måtte ödas till Kongliga Brännerier och galna gästabud; att gode, vise och lycklige efterkommande må hvila uti dem.
Låtom oss förakta ingenting!
Låtom oss hedra allt, som är godt:
Ni, Nådige Herre, min ärelystnad; och jag edra ekar!
– Men ändock är ett arbete af snille, sådant som M. N. Herres, öfver dessa skogarne.
En sanning är mer, än den skönaste amerikanska tall. M. N.
Herre har sjelf sagt de ädlaste; och väckt dem, som säga.
– Memorialet till Kungen har han aldrig sett119.
– De, som först ingifva honom vanvettiga lagar, de utesluta sedan sorgfälligt tanken af visare.
P. S. M. N.
Herre är rik.
M. N. Herre är ädelmodig.
Låna mig 50 Riksdaler – till årets slut120!
Mina arbeten ligga; ty jag har intet förlag.
Jag ville gifva en élite af min tanke och känsla till H. M.
Konungen; och det tryckt (ty all annan väg är tiggande, oviss, icke ädel nog): för att göra ett försök på allvar, om hans själ duger till Ära.
Detta borde ske nu.
Mot hösten kommer han hit; och sommaren går. – M. N.
Herre skall göra mig en stor glädje; och visserligen sitt eget hjerta lika så mycket nöje, som ära.
(Utan datum; men från Upsala, i samma månad.)
– – Det är visst, att M. N.
Herres både ädelmod och transcendentala vett uppstiga för min inbillning som ett phenomen.
Jag står ännu liksom i en liflig oförmodning ....
Min själ, som eljest i mitt fädernesland ser icke annat än kalla föremål, än rörliga – skuggor, nalkas med ömt välbehag M. N. Herres nejder, och suckar en fri välsignelse under M. N.
Herres tallar och ekar.
Ack! ett folk af menniskor, i hvilkas bröst Naturen tändt en sådan gnista!
Det vore ett föremål för lifvet; och skulle göra jorden värdig att bebo.
Det är sannt, M. N. Herre, att, sedan jag förlorat alla dyrbara och stora dårskaper, Pöbelns gudar och odödliga fabel, så har jag ännu den galenskapen qvar att älska Menniskoslägtet, att vilja hafva rätt och frid på jorden.
Men detta vill jag – icke på ett förtjusande litet sätt, ty då skulle jag söka en Voltaires lösa mångkunnighet och gycklande gracer; utan på ett stort och decisift.
Hvilket är detta?
– Det är problemet af mitt lif.
Och derom skall jag något säga en annan gång.
Men denna häftiga, innerliga viljan till ett allmänt Sannt och Stort, – den är principen af hela min själs verkande.
Derföre yrkar jag
Förståndets eviga frihet, som skall både förklara och leda menniskoförmögenheten till Frid och Sällhet.
Om i denna kärlek ännu är en omognad – låtom oss medge, att ”allt är Physik, och går efter lagarne af en naturlig succession”. M. N. Herres egen vishet har då sagt min ursäkt.
Men låtom oss icke falla i denna fransyska lättheten af ett superieurt badinerie med Verlden.
Stort göres med allvar.
Herre har en fru, – egendom, – en viss ålder, – och är liksom fästad i systemet af det närvarande; har en viss indulgence för det vanliga; vill icke revolutioner.
Jag har – endast min själ, och den död jag behagar söka; jag, derföre, kan och vill göra mer.
Glöm icke denna skillnad, för så långt den är sann!
Men meddela mig af Eder visdom. – – ”Sanningar, hvilka föda hat och motstånd, komma som regn i andtiden”. Göres i Naturen någon enda stor rörelse utan skakningar, utan våld och brytning?