Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ut-nämnes den utmärkte arkitekten sedermera till Öfverinten-dent, icke en sådan der öfverintendent som göres af hvad träslag §om helst och som icke har någon intendentur att sköta, utan en verklig chef för öfverintendentsembetet och en sådan öfverintendent som Nikodemus Tessin d. y. var, så har den fosterlandsälskande konstvännen onekligen anledning att i det fallet känna sig belåten.
Det skulle således då visa sig, att man icke behöfver vara militär for att kunna utnämnas till chef för öfverintendentsembetet.
Icke fordras någon examen till det era^ betet, men det kan dock icke skada att hafva » studerat på öfverintendentsexamen », såsom någon en gång uttryckte sig.Man må icke glömma, att öfverintendenten är verkets chef och ensam beslutande 1 de mål som på embetsverkets af-görande bero.
Ej heller må förbises, att öfverintendenten är konstakademiens ständige prceses.
Det torde derför icke vara alldeles utan vigt att platsen besattes ¿ned en verklig konstnär.
Vore allmänheten icke så oefterrättligt och så oförsvarligt liknöjd for alla andra sköna konster än teaterns, hade nog redan for länge sedan ett oemotståndligt rop.höjts för nödvändigheten af att öfverintendenten vore konstnär och dertill byggnadskonstnär.
Det ropet behöfde derför icke hafva varit något misstroendevotum mot den konstälskande och på sitt sätt mycket duglige n. v. öfverintendenten, hvil-ken ju icke rår för att han, i följd af en kunglig väns personliga bevågenhet, fastnade för den platsen.
Men allmänheten tiger, går till Konstföreningen och Föreningen for nordisk konst och tittar på dilettanternas arbeten eller på någon afiiden konstnärs på det nutida konst-lifvet föga inverkande qvarlåtenskap eller på en gammal främlin * gs mycket tråkiga aquareller och intresserar sig for öfrigt for operetten, bryr sig knapt om att Julius Kronberg ändtligen inväljes till ledamot i konstakademien, der han borde hafva varit redan for flere år sedan, säger aldrig ett ord om att den ena dilettanten efter den andra göres till agrée vid samma akademi, under det flere verklige konstnärer aldrig släppas in bland dessa agréer.
Hvad vår konst, af så väl det ena som det andra slaget, behöfver är att befrias från allt furstligt skydd, hvilket ' nu mer icke kan vara konsten till något gagn, endast till hinder, samt att, hvad ännu vigtigare är, intresset för den verkliga konsten visar sig lifligare hos allmänheten, hvilken är konstens ende skyddare, den som kan och bör hålla henne vid lif.
Den nuvarande politiska ställningen i Danmark.
Af A. Cantor.
Mellan våra två krig, det lyckliga, upplyftande, och det sorgliga, nedslående, mellan vår första, frihetsjublande grundlag 1849 och den bortfuskade, friheten inskränkande grundlagen af 1866, ligger en tidrymd, uppfyld af ändlösa diplomatiska förhandlingar, hvilka upptogo våra politikers intressen, af noter om våra utrikes förhållanden, som alldeles stälde det inhemska i skuggan och bragte i glpmska att det icke var nog att i allmänhet fa friheten, utan att just denna behöfde befästas genom tidsenliga lagar, till dess vi så en vacker dag förlorade det som var alla de olyckliga noternas föremål, hertigdömena, och jemte dem en del af den frihet, som vi, eller rättare de, hvilka under det skedet så kortsynt ledde vårt lands öde, rent hade glömt för dessa hertigdömens skull.
Det var en dålig grundlag den af 1866, icke derför att den skapade två representativa församlingar, som äro i oaf-bruten strid, utan ' derför att den upprättade två kamrar som måste komma i strid, så visst som ett folketing, hvilket är valdt på en så bred basis som det danska, omöjligen kan sammanstämma med ett landsting, som skapas genom så mycken census och så många nästan otroligt invecklade förutsättningar *.
Icke en enda fraktion var 1866 belåten
* Bristen på en organisation, motsvarande de svenska kamrames gemensamma voteringar, torde ock vara en yäsentlig anledning till den ofruktbara spänningen inom danska riksdagen.
Red: 8 anm. med utkastet, men när ett parti klagade, svarade motståndaren: » Tror du kanske jag är tillfreds? » — så fann man tröst i motpartens missbelåtenhet, och trött af de förtviflade författningsstrider, som följde omedelbart efter kriget med Tyskland, antog man ändtligen, nästan som i desperation, grundlagen af 1866.
Och nu började ett skede, deri den föregående periodens stridigheter utåt aflöstes af likaså våldsamma sammanstötningar inåt.
Bondevännerna voro väl bekanta före 1866.
De läto höra af sig i vår frihetsrörelses allra första dagar, och deras fana höjdes af högt begåfvade män under hela den tid som ligger emellan krigen; men till ett egentligt hufvud-spörsmål kunde bonden och hans maktställning före 1866 icke gifva anledning, ty dessa saker hade ingenting att göra med problemet: helstaten eller Danmark tilT Éjderen.
då detta var skaffadt ur verlden, kom bonden fram.
Dittills hade egentligen alla svärmat för honom.
Ploug hade bland sina många tillfällighetsdikter naturligtvis också fabricerat en om den förträfflige danske bonden, och de nationalliberala hade i det hela icke heller någonting emot att kokettera för bönderna.
Men hvarför icke det?
Bönderna begärde ju inga embeten, de tilläto att man fortfarande behöll dessa för sig sjelf, och om något större inflytande, om någon egentlig makt för bönderna kunde der då icke vara tal.
Men det var det, hvarom der blef tal, mera än någon hade trott.
Det var Berg och J.
A. Hansen, som samlade bönderna till ett parti.
Först förföljde de hvarandra — J.
A. Hansens medverkan till en allians mellan » de stora och de små bönderna » i oktoberföreningen bragte Berg i harnesk — men snart sågo de, att de hade för stora gemensamma intressen för att slås, och ur alla de element, som voro missbelåtna med den nationalliberala styrelsen, bildade de » denförenade venstern ».
ett parti sora 1872 blef flertal i folke-tinget och som 1876 nådde derhän att besätta tre fjerde-delar af platserna.
Så länge kampen stod mellan » den förenade venstern » och högern, var ställningen klar.
Icke blott voro der, äf-ven efter det » faestespörgsmålet » * blifvit skaffadt ur verl-den, stora och genomgripande, af venstern framlagda reformfrågor, som skilde de kämpande åt — i synnerhet på det kommunala och kyrkliga området kräfde venstern stora framsteg — men hvad som egentligen bestämde gränsen skarpt och klart, det var parlamentarismen.
Venstern begärde, att folketingets, d. v. s. dess flertals, åsigter skulle bestämma regeringen; högern kämpade med att uppbjuda sina krafter mot denna fordran, om hvilken den icke skulle
hafva tålt diskussion medan den sjelf var vid makten, en fordran som otvifvelaktigt har hemul i vår grundlag, hvilken gifver folketinget supremati öfver landstinget, i någon mån der igenom att finanslagen först skall föreläggas detta ting, men i synnerhet på grund deraf att blott folketinget kan anklaga minístrame inför riksrätt.
Men venstern begick det felet, att gå alltför våldsamt till väga.
Parlamentarismen håller icke sitt intåg i ett land på en dag, och ett parti måste, för att kunna regera,.
hafva andra förutsättningar än de rent författningsmessiga, men detta hade venstern icke.
Den visade, att en tid bortåt kunde den störta den ena ministéren efter den andra, och skenbart med rätta kunde derför en venstermedlem en dag i ett opposition stal peka bort mot den dörr, genom hvilken ministrarne från sitt rum träda in i folketingssalen, och säga: » Vi hafva visat, att vi kunna tillintetgöra ministérer, öfver den dörren der borde stå Dantes helvetesinskription:
* Ett inveckladt förhållande mellan jordegare och arrendator, infördt i den danska lagstiftningen genom en förordning af 1790 eller tidigare.
Hed: s anm. » I, som inträden, låten hoppet fara ».
— Men olyckan var, att .hvarje gång en högerministér afgick, kom en annan i stället.
Yenstern kunde konsumera ministérer, men producera dem kunde den icke.
Och just derfÖr att den icke kunde det sistnämnda, förlorade den slutligen också förmågan till det förra.
11 juni 1875 blef Estrup konseljpresident, och han lät sig icke konsumera.
I början rådde en viss välvilja gent emot Estrups gods-egarministér, han var ju icke blott icke nationalliberal, han till och med hatade detta parti, om han än måste arbeta tillsammans med det.
Men snart blef klyftan synnerligen djup, och vid utgången af sessionen 1877 visade sig tingen ur stånd att enas om en finanslag.
Så utfärdade ministé-ren en provisorisk finanslag, ett steg som, enligt hvad till och med de flesta högermän medgifva, icke har hemul i grundlagen, men som man försvarade med nödvändigheten.
Det är vensterns ofantliga fel, att detta kom som en öfverraskning.
Partiet hade under sin kamp begagnat finanslagen som hufvudvapen.
Den skulle antagas, den samma förutan kunde landet icke bestå, och hvad som icke kunde vinnas på annat sätt skref venstern upp på finanslagen och genomdref mycket på denna tvångsväg.
Så framkom en dag från en juridisk professor en, mot alla föregående juristers uppfattning stridande, mycket tvifvel underkastad grundlags-tolkning, som under vissa omständigheter medgaf provisoriska, d. v. s. af regeringen, utan riksdagens medverkan, utfärdade finanslagar.
Venstern log och hånade tolkningen, oaktadt det låg nära att tro, att en beslutsam energisk karakter som Estrups skulle gripa denna utväg och sålunda slå venstern dess bästa, egentligen dess enda skydd ur händerna.
Yenstern var den sommaren 1877 den absoluta rådlös-heten; några talade dunkelt om uppror, andra anöågo alltförloradt; ett par personer nekade att betala skatt.
Så trädde riksdagen tillsammans på hösten 1877, Berg stod fast vid att åter afslå finanslagen, för att tvinga regeringen att utfärda nya provisorier, till dess folk och regering blefvo lika trötta af att stå utanför lagen; Holstein-Ledreborg förklarade, att då Berg, som på ett möte under sommaren hade uttalat sig mot skattevägran, icke vågade draga ut konse-qvenserna, så skulle man icke heller afslå finanslagen; slutet blef, att Holsteins vensterafdelning — de moderate — tillsammans med högern den 8 November 1877 beviljade en finanslag, medan Bergs grupp — de radikale — röstade emot en sådan.
Från den dagen började oenigheten, hvilken snart blef så stor, att den förenade venstern gick i två stycken, af hvilka det ena bekämpar det andra nästan med fanatism.
Denna ställning fortfar ännu; för ögonblicket hafva vi.
alltså tre partier: högern, radikalismen och moderationen.
Och högern består till på köpet egentligen af två partier: godsegarne och de nationalliberale.
De nationallibe-rale vilja nog gerna påminna, att det var ingen annan än deras parti, » som skaffade landet friheten ».
Detta är nu ingalunda så ovilkorligt sant, deras verksamhet för grundlagen af 1849 har blifvit starkt öfverskattad, men förtjen-ster hafva de från den tiden, det må man icke neka.
Desto sorgligare är det, att deras verksamhet nu blott går ut på att underminera deras eget verk.
Men de kämpade sig fram till makten, och så länge de hade den, svärmade de för frihet ända intill radikalism och hyllade parlamentarismen vida utöfver det rimligas gränser: Ploug fordrade sålunda, att konungen skulle välja sin hofuppvaktning ur parlamentarisk synpunkt!
Men så snart de andra samhällslagren kommo upp och i kraft af grundlagen fordrade frihetens konseqven-ser utsträckta till sig, förändrades signalerna, och de nationalliberale satte nu punkt för sin frihetsträngtan.
Detta uppträdande bragte dem i minoritet, och knappast hadedetta skett, förr än de gamla försvararne af majoritets-principen predikade om mindretalets berättigade kraf och » intelligensens » rätt till att herska öfver de okunniga.
De blefvo det tvärt motsatta af frihetsmän, och detta på alla punkter.
I sin ungdom, voro de också fritänkare, nu — ja, de äro nog detta ännu — men nu anse de nödvändigt höja religionens fana och rysa för fritänkeriet.
Kort och godt: de blefvo, som Holstein-Ledreborg en gång sagt — efter det att de i sin något personligt anlagda » frihetskamp » hade nått * allt hvad de ville — konservativa för att konservera de redan skördade embetena; ty embetena äro de national-liberales käraste skatt, de betrakta dessa nästan som sina domäner, som ett slags premie för trogna anhängare.
Det första de göra gent emot en vän, är att försörja honom med statsmedel, och det första de försöka gent emöt en fiende är att ekonomiskt ruinera honom.
Sådan är partiets
• taktik.
Det mest pregnanta exempel på embetskärleken är gifvet af Fenger, f. d. ministern, hvilken förutom ministerpensionen har inemot ett halft tjog mer eller mindre af-lönade uppdrag.
Man berättar, att då han var minister bragte han det snart derhän, att han hade skaffat stats-uppehälle åt hela familjen, blott med undantag af en bekant kjöbenhavnsk cigarrhandlare.
Honom var det icke möjligt att gifva ett embete.
Då bad Fenger riksdagens medlemmar att köpa cigarrer hos honom, det var dock alltid något.
Men härigenom har partiet derjemte skaffat sig én viss makt, eftersom sålunda nästan hela embetsmanna-klassen står på dess sida; väl finnas bland yngre personer många som djupt ogilla den nation alliberala ledningen, men de flesta af dessa hafva, för att bevara oberoendet, undvikit embetsvägen, och följaktigen skola väl ännu i många år embetsmännen lystra till den parol, som har hjelpt dem fram.
Emellertid är embetsklassens understöd nu icke längre af så särdeles stort värde.
För ej rätt många år sedan, dåbonden såg upp till, hvad » fint folk » sade, höllembetsman-nen bonden i tygeln; nu mera bryr hemmansegaren sig blott föga om prest eller fogde: uppe på Jyllands vestkust, der den minst utvecklade befolkningen bor, har man sett her-redsfogeden * falla igenom för en af sin jurisdiktions bönder.
Detta kunde icke hafva passerat for 12 ä 15 år sedan.
Förutom embetsmännen, är den alldeles öfvervägande delen af stadsbefolkningen högersinnad, framför allt är huf-vudstaden detta.
Kjöbenhavnarne skola aldrig i verlden finna sig i att » bönderna skola slå an tonen » eller att man skall » regeras af Berg, som går med hvit folkskollärarehalsduk och som skorrar på r ’ et ».
Det är sådana mera allmänna och icke synnerligen djupt gående betraktelser, som gifvit flertalet af vår högst gemytliga och for politiskt tänkande blott föga passionerade hufvudstadsbefolkning aversion for ett bondregemente.
Man - är belåten med de representanter man har, och är det en af dem, som icke längre vill vara det, så ser man efter, hvem högerbladen vilja hafva i stället.
De mera vakna gå åstad och rösta på den rekommenderade, de mindre vakna stanna hemma och säga: » Han går nog igenom likväl, då tidningarne vilja hafva honom. » Men är der fara å färde, behöfva tidningarne blott säga det ett par dagar på förhand, så aflemna också de mindre vakna sina röstsedlar.
På grund af denna sakernas ställning föra de kjöbenhavnska folketingsmännen ett mycket beqvämt lif.
Under det att de individer, som representera de aflägsnaste jylländska kretsarne, äfven om de bo i Kjöbenhavn, mellan sessionerna måste resa upp till valkretsen och klargöra situationen, derför att bondevalmännen vilja höra sin representants framställning af de senaste tilldragelserna, är ett kjöbenhavnskt valmöte en stor sällsynt-
* Herredsfogeden inom en jurisdiktion (den från regeringen utgående • förvaltningen) är på en gång domare och förvaltande em-bet9man.
iled: s anm.het.
Hålles der någon gång ett möte, är lokalen emellertid alltid proppfull, men — af icke-valmän, hvilka ' vilja hafva en glad stund; kjöbenhavnarne och deras folketingsmän förstå hvarandra, de äro ense om att icke öfveranstränga sig.
Just på grund af denna sakernas ställning kommer Kjöbenhavn att för långa tider behålla det åskådningssätt, hufvudstaden nu har.
Vore den förtvifladt högersinnad, kunde venstern diskutera och kanske öfverbevisa; men gent emot den absoluta likgiltigheten är ingenting att uppställa.
Hvartill skulle det tjena, att berätta for kjöbenhavnarne, att den provisoriska finanslagen hade gjort våld på den grundlag som de icke känna?
Och blott ett ringa fatal af kjöbenhavnarne hafva satt sig in uti vår författnings vigtigaste bestämmelser eller i hufvudtanken uti de lagar som stå på dagordningen.
Det råder t. ex. intet tvifvel der om, att så vida det vore fullt klart för vår hufvudstads befolkning, hvad konseqvenserna äro af ett befästadt Kjöbenhavn — ett eventuelt bombardement, rasering af många bland de vackra skogspartierna i hufvudstadens omgifning —, så skulle de allra flesta af Kjöbenhavns grosshandlare blifva mindre entusiasmerade för Kjöbenhavns befästande, som de nu pligtskyldigast förklara för absolut nödvändig.
Men lika visst som häraf följer, att det skall dröja många år innan Kjöbenhavn gifver venstern det som skulle föreflnnas om hufvudstaden fordrade en vensterregering, lika gifvet är det, att om en sådan dock en dag uppstode, skulle kjöbenhavnarne tinna sig deri med det största lugn och icke för regeringen lägga ett halmstrå i vägen.
I de större landsortsstäderna äro de politiska insigterna, på grund af den närmare förbindelsen med landet och det herskande politiska intresset, något större, men äfven der finnes jemförelsevis i allmänhet blott ringa politisk lifaktig-het, om än der vid valen röstas med stor ifver för att få majoritet öfver kretsens landtvalmän.Men förutom nationalliberalismen inrymmer högern godsegarne.
Icke alltid har der varit enighet mellan dessa två fraktioner, och kärlek blir der aldrig.
Det yar en tid, då godsegarne, som i sig innefatta enstaka element till en verklig höger, tänkte på att förena sig med bonden, men då den förenade venstern satte parlamentarismen på sin fana nödgades godsegarne att sluta äig till de nationalliberale, af hvilka de så ofta hade blifvit hånade.
I början var alliansen liksom en nådebevisning från de nationalliberale: de voro ju i besittning af » intelligensen », och man tog godsegarne med blott derför, att grundegendom och penningar äro ju också makter i lifvet.
Men annorlunda har det blifyit, sedan Estrup kom till styret.
Han vet med sig sjelf, att han har minst lika mycken intelligens som någon af de nationalliberala ledarne, och deras » vältalighet », som småningom öfvergått i fraser och högt klingande påståenden, som framkastas den ena dagen och öfvergifvas den nästa, ser den ordknappe och karaktersfaste mannen ned på med det djupaste förakt.
Han såg, att de nationalliberale — reducerade till en minoritet och ur stånd
att få bugt med venstern, som störtade den ena helt eller halft nationalliberala ministéren efter den andra — voro nödsakade att sluta sig till honom, som visste att han kunde regera, och derför har han tagit blott föga hänsyn till dessa partivänner, af hvilka han begärt att de ovilkor-ligt och utan knot skulle dansa efter hans pipa.
Detta lif under Estrups piska har varit hård t för de nationalliberale: de hafva varit utestängda från förvaltningen af de sköna embetena, och de hafva blifvit nödsakade att lystra till de » ointelligenta » godsegarnes paroi.
De hafva ofta och med alltjemnt tilltagande styrka sprattlat i garnet, men Estrup och omständigheterna ha tvungit dem att stanna qvar der likväl.Framfor allt har .detta varit hårdt for Klein, en af de nationalliberales ledare.
För några år sedan var det, för att vara nationalliberal ledare, nödvändigt att räknas med bland dem, som på fyrtiotalet hade kämpat i frihetslederna.
Men nu äro blott få qvar af dessa.
Då Hall på grund af sitt helsotillstånd dragit sig undan politisk verksamhet, fins det i folketinget icke en enda aktivt kämpande, som för-tjenat sina sporrar 1848.
Derför hafva under senare åren epigonerna ryckt fram, och bland dessa först och främst Klein.
Han är i besittning af en stor administrativ duglighet, men han är ingen framstående politiker.
Han saknar karaktersfasthet, utan att dock vara fin diplomat; han vill göra intryck af att höra till# den Dgamla skolan », men uppnår blott att visa, att han icke förstår den nya.
Hvad som gifver honom hans prägel, är hans maktlystnad, hans längtan efter ministerplatsen.
Han har beklädt den en gång, men han var blaud dem, venstern störtade; han vill hinna dit igen, skulle det än vara i kompani med venstern; hvarje gång det är tal om ett ministerskifte, talas det om Klein.
Ofta nämnes han i förbindelse med moderate ministerämnen, knappast alltid med orätt, ty äfven om det icke sker med öfverdrifven finhet, intrigera kan han.
Han och höiesterets assessor * Bimestad äro de främste bland folketingets nationalliberale.
Rimestad gör ett intryck, som om han hade genomgått en andlig och kroppslig ' kemisk process, hvarigenom samtliga de i honom varande safterna blifvit bortskaffade.
Han är den personifierade torrheten, oändligt tröttsam, men klar och logisk, en absolut hederlighet, som blott låter sig leda af sin öfvertygelse.
Förutom minoriteten i folketinget — omkring en tredjedel —, har högern på sin sida hela landstinget; här är det, efter det att de inflytelserika landstingsmedlemmarne ur gods-
* Motsvarande vårt justitierådsembete.
Red: 8 anm.egare kl assen genom Estrups inträde blifvit ministrar, Krieger och Ploug, som äro de ledande.
Krieger, som vid Londonkonferensen visade sig som en ovanligt oskicklig diplomat, framträder nu blott vid högtidliga tillfallen, men han verkar i det dolda och är en * af dem, som starkast önskar godsegareministérens fall.
Ploug har aldrig varit stor som politiker; då han för några år sedan blef vald till ordförande för landstingets finansutskott, skötte han detta värf så illa, att man kan vara viss på, att han aldrig mera får det.
Han kan tala om politik i allmänhet., men han kan icke grundligt sätta sig in i en stor politisk fråga; i det hela saknar han kunskaper, något som dock icke hindrar honom att med största sjelftillit inlägga sin talan i vetenskapliga frågor.
Han är en framstående * journalist, men en medelmåttig politiker.
Liksom landstinget har ondt om ledare, spelar det i det hela blott en obetydlig roll; det båtar föga, att högern deklamerar om landstingets likställighet, då detta ting aldrig gör försök på att spela en roll vid sidan af folketinget, hvarför också landstingsförhandlingarne följas med blott ytterst ringa intresse.
Högerpressen har ofta förebrått landstinget dess stora brist på energi och förmåga att väcka folkets intresse, men det har ej burit frukt.
Sådant är i få drag det nationalliberala partiet, som, oaktad t det har regerat Danmark under största delen af perioden efter 1878, dock icke har satt sin prägel på vårt lands utveckling, derför att det före 1866 var upptaget af att skrifva eländiga noter, och efter den tiden af det rent negativa: att kämpa mot den parlamentarism, som det sjelf har agiterat för att få in i vår författning.
Det har börjat som radikalt, det har blifvit konservativt, det kan ganska väl å ny o blifva frihetseldadt, så vida detta å nyo visar sig som rätta vägen till makten, ty längtan efter makten är dét som har varit och är drifkraften i detta parti.
(3Om venstern har jag redan sagt, att det var rent personliga skäl, som verkade splittringen.
Den förenade Ven^ stern, som - blott hade en samstämmande grundåsigt i det gemensamma batet mot de national liberale, hade icke alltid lätt att hålla tillsammans.
Man hade sett den brista flera gånger, i det de moderate grundtvigianerne blifvit ängsliga för att gå så kraftigt till väga, som Berg ville, men hvarje gång hade partiet blifvit åter hoplimmadt.
Så be-gaf det sig, att det å nyo gick i sönder November 1877r det delade sig på sämma sätt som förut, väsentligen blott med den olikheten, att Holstein — Ledreborg, som förut hade varit bland de.
längst avancerade, denna gång stod bland de moderate, hvilkas egentlige ledare han nu är.
Alla trodde att en försoning åter skulle ega rum, men denna tro har slagit fel.
Hvarför blefvo de icke ett igen?
Der-för att Holstein icke kunde beqväma sig att draga jemnt med Berg, och derför att Berg kände, att han icke kunde styra ett parti, hvaraf Holstein var medlem.
Saken var den, att inom venstern hade länge rådt ett gäsande missnöje med Bergs regemente, och ingen hade varit mera missnöjd än Holstein.
Han kunde icke finna sig i att stå under Berg.
Låt oss, till insigt häri, kasta en blick på desse män, hvilkas icke på någon principolikhet grundade oenighet är skuld dertill, att venstern, som hade möjlighet att blifva ett starkt parti, nu står svag och förlamad.