Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från husets gård var utsigt öfver hafvet, och der kunde man dagligen se den unga qvinnan sitta sysslolös med ansigtet hvilande mot händerna, stirrande ut åt hafvet, som om hon hoppats kunna genomtränga den oändliga synranden.
Sällan eller aldrig gick hon ut, och då alltid följd, eller rättare vaktad, af mannen samt tätt beslöjad.
Men de smycken hon bar uppskattades till hundratals lire, och hennes kläder voro gjorda af tygsorter, som blott de rika begagna.
Den våren reste icke Lugio till Afrika, och fiskarbåten låg nu mest obegagnad, uppdragen på strand.
Han satt hela dagarne i ände utanför dörren till sitt hus, rökande sin pipa, lik en man, som visste sin post och beslutit att icke vika derifrån.
En dag kom bud till presten, att
Lugios hustru var mycket sjuk och önskade att tala med honom.
Hvad som då yppades vet ingen; bigten är ju helig, men man vet, att ett häftigt uppträde egde rum mellan presten och mannen och att den förre sedermera alltid gjorde korstecknet som inför en ond ande, när deras vägar händelsevis korsades.
Två dagar senare var
Lugios unga hustru död, död utan att hafva sagt ett försonande ord åt mannen, och ett litet barn, en späd blomknopp, var det enda minne han egde efter den praktfulla ros han med våld eller list sökt plantera vid sin härd för att se den tvina bort och dö.
Utan en tår, med sammanpressade läppar och hårdt hopdragna ögonbryn, anordnade Lugio begrafningen.
Sedan sålde han huset och flyttade tillika med barnet och sköterskan ned till Marinon, der han fullkomligt afskilde sig från sina gamla bekanta, ja, från allt umgänge för öfrigt.
Den afgudiska kärlek han hyste för barnet, en flicka, som uppkallats med det främmande namnet Ann, låter sig icke beskrifva.
Hans armar voro hennes vagga, hans sång söfde henne till ro, och ingen önskan, ingen nyck, uttalad af henne, blef svar att uppfylla.
Men ju äldre hon blef, ju mera drog sig fadern tillbaka.
Det var, som om han börjat blifva skygg för sitt eget barn, och ibland betraktade han henne med ett uttryck nästan af förfäran.
För hvarje år som gick, ju kärfvare och besynnerligare blef fadern, och när Ann slutligen vuxit upp till en sextonårig vacker, blomstrande flicka med moderns ljusa hår och mörka ögon, så nästan undflydde han henne.
En vacker flicka liknar en vacker blomma; hur mycket hon än må växa i skuggan, drager hon likväl fjärilar till sig.
Lugios lilla hus fullkomligt belägrades af kärlekskranke unge män, som sökte tilldraga sig en blick eller ett leende från den sköna flickan, som sjöng och qvittrade hela dagen bakom verandans blomstergaller, alldeles som en fogel i bur, och ibland, när fadern icke såg henne, stack fram det ljuslockiga hufvudet och log och nickade utan att synas det ringaste förvånad öfver den hyllning hon uppväckte.
Fadern hade på senare tiden blifvit allt mera karg och häftig, och hennes ljusa hår fördrog han alls icke.
Hon måste hafva det täckt af en slöja; »det gjorde ondt i hans ögon», förklarade han.
En dag yttrade han helt kort, att han nu gjort dotterns val af make.
Hon skulle gifta sig med Pansa, han, som egde det stora vackra huset, de rika vinplanteringarne och de härliga trädgardarne.
Ann bäfvade.
Hennes hjerta hade redan gjort sitt val.
Hon älskade Beppo, korallfiskaren, den fattige Beppo, som hvarken egde hus, vinplantering eller trädgård, men som var ung, vacker och som älskade henne mer än sitt lif, det visste hon.
Först vågade hon ingenting säga, men en dag tog hon mod till sig och anförtrodde fadern sitt hjertas hemlighet.
Hon knäföll, hon bad, hon gret, men förgäfves.
Fadern bleknade ända till läpparne, slog handen i marmorbordet, så att blodet sprack fram under naglarne och svor, att förr än hon fick blifva den strykerns hustru, skulle han dränka henne med egen hand.
Men det behöfdes icke, tillade han lugnare, ty inom en vecka skulle hon vara Pansas hustru, och sedan fick »mannen vakta henne sjelf», tillade han dystert.
De unga voro förtviflade.
Tiden flög, som om den hade vingar.
Anns bruddrägt var redan bestäld och Pansa kom dagligen med blommor och presenter.
Fadern var icke ovänlig, men Ann såg likväl, hur noga han bevakade hvarje hennes steg.
Slutligen återstodo blott några timmar till bröllopsdagen.
Då fattade de unga älskande ett förtvifladt beslut.
Under natten firade
Ann sig ned genom fönstret i hennes älskares båt, och så flydde de utåt hafvet.
Men hvart skulle de taga vägen?
Så snart det blef dager, skulle flykten upptäckas och de blifva förda tillbaka under spott och hån.
Då fick den unge mannen en idé.
Han rodde till öns östra sida, som nästan lodrätt höjer sig från hafvet och som genom otillgängliga bergspass var afskild från det egentliga Capri.
Sedan de dragit upp båten bakom ett par stenar, som fullkomligt dolde den, lastade de på sig sina få förmögenheter och började det besvärliga uppåtstigandet.
Mången gång slant
Anns fot, och mången gång skulle hon hafva störtat tillbaka i det svindlande djupet, om icke Beppos hand uppehållit henne och om icke hans röst intalat mod i hennes hjerta.
Slutligen voro de uppe, och de uppgåfvo ett ofrivilligt utrop af förvåning och förtjusning.
I stället för den otillgängliga klippöken de trott sig finna möttes de af öppna leende ängar, som ännu aldrig en lie afmejat, härliga skogar, dansande bäckar, och, bäst af allt, mellan två klipputsprång låg en lugn vik, der en båt kunde ligga trygg för alla vindar.
Så länge dagen räckte, tordes de icke röra sig, men när skymningen föll på, tog Beppo sin älskling vid handen och så klättrade de vidare ända upp till toppen af Monte Solario (öns högsta spets), der den helige eremiten bodde, som endast vid hvar helg lemnade sin tillflyktsort för att afhemta de gåfvor, som befolkningen buro till bergets fot.
Eljest bodde han ensam här uppe för att med böner och fasta försona ett okändt fordom.
Den helige mannen mottog de unga tu med stor vänlighet.
Huru skild han än lefde från verlden, hade likväl icke minnet af hans egen ungdom hunnit att alldeles förkolna i hans hjerta.
Han lyssnade med stort deltagande på deras berättelse och lät slutligen på Beppos ifriga böner förmå sig att med vigsel afsluta den roman, hvars näst föregående kapitel uppväckt en sådan storm af undran och skadeglädje der nere i staden.
Beppo och hans unga hustru uppförde nu åt sig en primitiv koja, och sålunda grundlades Anncapri eller »Anacapri», nu en stad med 1600 invånare.
Två år förrunno, och ännu var flyktingarnes uppehållsort obekant.
Eremiten delade trofast med sig åt dem af sina knappa håfvor, och ehuru det visserligen väckte en viss undran, att han på senare tider behöft så mycket husgerådssaker, var hans rykte för helighet allt för stadgadt för att det skulle kunna lida af att litet jordisk slagg lade sig på vingarne.
Emellertid hade så småningom ett litet, enkelt hus vuxit upp der uppe bland ängarne och träden; två unga lyckliga menniskor arbetade från morgon till qväll för att hålla nöden aflägsnad, och om också den unga hustruns ögon fårades ibland vid tanken på, hur dyrt hon köpt sin lycka, behöfdes blott en blick på mannens lyckliga ansigte för att ånyo framkalla leendet på hennes läppar.
En dag vid slutet af andra året gick Lugio, nu en gubbe med snöhvitt hår och böjda skuldror, efter sjöstranden, då han plötsligt stannade som förstenad.
Der uppe, högst bland klipporna, stod en ljus qvinnogestalt, hållande som ett bylte på ena armen, under det hon skuggade ögonen med handen och stirrade ned mot staden.
Lugio vågade icke andas af fruktan att synen skulle försvinna.
Hade han varit som förr, hade han klättrat dif upp, om också lifvet skulle ha sprungit, men han var bruten nu till kropp och själ; dotterns flykt hade slitit den sista hårda strängen ur hans hjerta.
Hade han henne blott åter!
Hvad rådde hon for, att hon liknade allt mera sin moder, ju äldre hon blef; hvad rådde hon för, att hvarje påminnelse om modern för honom blef som salt i ett öppet sår; hvad rådde hon för, att han handlat som en skurk och förblindad af en vanvettig passion med föraktligt våld stulit en lycka, som icke var hans; hvad rådde hon för, att hennes hjerta just skulle fästa sig vid sonen till den man han en gång så grymt bedragit — och som fann sin graf derute bland korallrefven, en ofrivillig graf, trodde alla, men han visste bättre och — hon, hustrun, som hatade honom intill döden?
Den ljusa skepnaden stod orörlig der uppe; plötsligt ryckte hon till, kastade sig på knä, höjde som bedjande upp de båda armarne med dess börda och försvann som en andesyn.
Dagen derpå stod Lugio på samma plats.
Han tänkte på, huru hustrun längtat tillbaka till det främmande land, som sett henne födas, och huru han hånat henne; nu erfor han samma känslor.
Han längtade med hela sin själ dit upp, till de ovänliga klipporna.
Det föreföll honom, som om der vore hans hemland och som om han der först skulle finna den ro, den lycka, han hittills saknat.
Qvinnoskepnaden visade sig äfven i dag och sedan alla dagar.
Lugio infann sig på bestämd tid, så äfven den.
En dag stod en manlig figur vid dess sida.
Lugios hustru hade en gång bedt att få se Beppo, hennes trolofvades son i första giftet, och då hade mannen slagit henne till svar.
Lugio böjde ned hufvudet.
Nå, om så vore, hvad mer!
Beppo hade älskat hans barn, medan han...!
Det föreföll Lugio, som om skepnaden dagligen nalkades allt mer och mer.
En dag urskilde han tydligen dotterns anletsdrag, der hon stod med ett litet ljuslockigt barn på armen.
Då vaknade den gamla energin med ens.
Förgätande sin svaghet började han att klättra uppför de otillgängliga klipporna, men han hade icke hunnit långt förr än krafterna sveko, och han skulle hafva störtat tillbaka i djupet, om icke en klippspets varit i vägen, på hvilken han nedföll afsvimnad.
När kan vaknade till sans igen, låg han med hufvudet i dotterns knä.
Glömsk af egen fara, hade hon vid åsynen af faderns fall tryckt barnet intill sig, halkat sig nedför klippväggen och oskadd kommit honom till hjelp.
Hemligheten af hennes gradvisa närmande uppdagades nu.
Under hvarje natt hade mannen huggit ett trappsteg i det hårda berget för att far och barn skulle kunna träffas till sist.
Men berget var högt, och arbetet skred blott långsamt framåt.
Sedan, när försoningen väl var öfver och den gamle med sina skatter flyttat upp till sina barn, hvilka på inga vilkor ville öfvergifva sin kära tillflyktsort, fullbordades Beppos vackra idé: »Kärlekens trappa», som den kallas än i dag och som slutligen räknade 535 steg.
Länge utgjorde den Anacapris enda föreningslänk med det egentliga Capri.
Nu leder en bred, dyrbar landsväg dit upp, anlagd i zig-zag allt efter bergens skiftande böjningar, och dock, huru fattig förefaller den icke, jemförd med den mossbelupna, igenrasade trappstigen med dess rörande legend!
Knappt hade Anns och Beppos tillflyktsort blifvit upptäckt, förr än flere olyckliga älskande togo sin tillflykt till dem.
Eremiten sammanvigde par efter par, hvartill han egde full rätt såsom prest, ehuru han lemnat klostrets frid.
Och så småningom blef det en hel liten kärlekskololoni der uppe bland bergen.
Men förbittringen der nere i gamla staden blef allt häftigare, och kärlek och förbittring äro ännu i dag Anacapris lösen.
Anacapriboarne bilda sins emellan ett samhälle af sällsynt enighet, men med »den gamle», som Capri helt kort kallas, lefva de fortfarande på krigsfot.
Det finnes många Capri-boar, som aldrig sett systerstaden, och tvärtom.
Endast kärleken, som icke vet af någon gränsskilnad, smyger sig emellan de båda lägren och ställer till oreda och besvär, men så småningom skall väl dess mission vara uppfyld, »de tu blifva ett», och »den brännande fråga», om hvilken striden först uppflammade, sålunda lösas.
Från utsigtsplatån på Anacapri har man den härligaste utsigt öfver Neapel, Vesuvius, Ischia, Amalfi och Paestum, hvars sköna ruiner hägra som en hellenisk saga, bunden i ett nutidsband af sagolik prakt.
I timmar sutto vi en dag deruppe utan att tröttna, men slutligen återvände vi likväl till sjelfva staden.
Kyrkan låg så täck och inbjudande, gatorna voro relativt breda, och husen buro alla spår af att vara uppförda på senare tider.
Jag frågade efter Beppos och Anns grafvar, men ingen visste, hvar de voro belägna; sjelfva deras namn voro bortglömda.
De tillhöra nu sagan blott.
Men der eremitens koja stått, lästes i halft utplånad skrift, inristadt i stenväggen: »den som älskar, lefver».
Det var kanske hans testamente åt en nyfiken verld.
Sedan vi druckit ett glas af det härliga Caprivinet, började vi åter nedstigandet — vi valde den gamla vägen, men på de öfvervuxna, söndriga, utnötta steg, som en gång bildat »Kärlekens trappa», stannade jag ännu en gång och drömde »sagan om Anacapri».
Klosterlif.
Det var en solig och varm dag, som vi lenmade Neapel för att med jernvägen fara till Salerno och derifrån fortsätta till Amalfi, der vi ämnade uppehålla oss några dagar.
Efter två och en half timmes färd voro vi framme vid Salerno, en stad, som har ett förtjusande läge vid en vik af Medelhafvet och som lik
Amalfi en gång varit »mäktig och rik», ehuru den nu sjunkit ned till en småstad af föga betydenhet, trots sin folkmängd af nära 29,000 invånare.
Salerno eger rätt intressanta fornlemningar och en vacker domkyrka, hvars förnämsta prydnader utgöras af de från Pæstum röfvade — ja, jag kallar det rof — antika konstverken.
En trappa leder till den framför kyrkan belägna platformen, som omgifves af 28 grekiska kolonner och i hvars midt den praktfulla marmorbassin stått, som nu pryder Villa Nationale i Neapel.
Under högaltaret är en krypta, som är dekorerad i slösande prakt med olikfärgad marmor och dyrbara mosaiker.
Här förvaras de heliga relikerna efter evangelisten Mattheus, hvilka år, ja, jag tror 930 hitfördes från Orienten och till hvilkas ära templet blifvit uppfördt.
Fyra timmars väg från Salerno ligger Pæstum med dess beryktade ruiner.
Pæstum hette från början Posedonia, eller Neptuns stad, och anlades 600 år före Kristus af grekerne.
Men 375 föll staden i romarnes händer, hvilka då gåfvo den namnet »Pæstum» och ditskickade en romersk koloni, som så småningom utträngde den gamla befolkningen.
Men ingen välsignelse hvilade öfver den nya staden.
Malarian bortryckte hundratals offer, och redan under Augustus var den i det närmaste öfvergifven i och för sitt dödsbringande klimat.
Ännu i dag anses det vara förenadt med en viss fara att nalkas de sumpuppfylda kärr, som utgöra Pæstums grund och omgifning, men de flesta turister våga dock lifvet för att få glädjas åt de härliga grekiska tempelruinerna, hvilka der finnas och hvilka kanske äro de mäktigaste minnen från fordom, som Italien eger.
Att här gifva en beskrifning öfver dem hvarken kan eller vill jag, utan skall blott med några ord omnämna »Neptuns tempel», hvilket är det skönaste och det bäst bibehållna af dem alla.
Neptuns tempel har en längd af 58 meter och en bredd af 26.
Sex mäktiga pelare af den tyngsta doriska stilen uppbära fasaden, och sex liknande sammanbinda väggen midt emot med sidornas härliga pelarrader.
Hela templet består af 36 fullkomligt väl bibehållna pelare, utom de 16, som uppbära taket till cellen, der Neptun sjelf, den helige guden, hade sin plats.
Det intryck denna majestätiska, väldiga och ända så harmoniska tempelbyggnad gör här i den ödsliga, glädjelösa naturen är i sanning storartadt.
Vägen mellan Salerno och Amalfi är kanske ett af de märkligaste arbeten, som den nyare vägbyggnadskonsten har att erbjuda.
Den är huggen i sjelfva klippväggen, som följer kusten, och hvilar bitvis på, murade gallerier och viadukter, hvilka på sina ställen höja sig ända till 150 meter från hafsytan.
För öfrigt slingrar den sig i oändliga böjningar, genomkorsar flere leende byar och erbjuder vid hvarje krökning de skönaste vyer.
Hafvet hade en så genomskinlig färg, bergen skimrade och bröto sig i de mest olikartade skiftningar, olivträden hade nyss påtagit sin fagra sommardrägt.
Vi ville åka sakta — mellan Salerno och Amalfi fins ingen jernväg, gud ske lof — för att kunna njuta riktigt, men var kusk hade annorlunda beslutit.
Hans kuskstolthet bjöd honom att söka köra om en vagn med två hästar (han hade blott en), och först när vi lemnat den hatade rivalen så långt bakom oss, att icke ens hjulens rullande urskildes, villfor han vår önskan att köra fot för fot.
Amalfi har anor ända från sjette seklet, när staden lydde under grekiskt välde och hade en folkmängd af öfver 50,000 menniskor.
Men Amalfiboarne voro ett oroligt slägte.
De gjorde uppror, afkastade konungaoket och lät utropa staden till republik.
De styrdes nu i några år af en doge, men lågo i ett ständigt gräl med sina grannar, prinsarne af Salerno, som de med framgång bekrigade.
Nu kände den unga republikens öfvermod inga gränser; den rustade sig till krig med den norrmanske konung Roger, som då regerade i Neapel.
De blefvo likväl slagne och nödgades betala vasallskatt samt införlifvades sålunda ånyo med konungamakten.
Men Almafiboarne förmådde icke att hålla sig lugna.
De anföllo Pisa, som med knapp nöd kunde försvara sig, härjade och brände, och först i tolfte seklet blef deras öfvermod fullkomligt brutet, och det af en makt, som ingen kan motstå, af naturen.
Hafvet slukade allt mer och mer af stadens gränser, till dess slutligen en förfärlig öfversvämning fullbordade förstörelseverket och under sina vågor begrafde både vallar och torn samt mer än halfva stadens befolkning.
Sedan dess har Amalfi varit i ett ständigt sjunkande och är nu en liten obetydlig plats med 6,000 invånare, hvilka försörja sig med pappers- och maccaronitillverknning och hvilkas eröfringslusta inskränker sig till kopparslantarne i främlingarnes fickor.
Amalfis klimat anses vara det mildaste i hela Italien.
Staden ligger skyddad af höga berg för alla vindar, utom den sydliga, hvilken, uppfriskad af hafvet, sveper öfver nejden.
Man talade om att der skulle inrättas en kurort för bröstsjuka, men jag vill icke gå i borgen för påståendets riktighet.
Emellertid låg nu den lilla staden solljus och täck på hafsstranden, med sin bakgrund af höga skogbevuxna berg, på hvilkas öfversta topp den gamla capucinerkyrkans hvita väggar glindrade.
Vi togo in på »Hôtel Luna», ett gammalt för detta kloster, hvilket, lik så många af sina syskon, nödgats öppna de heliga portarne för det brusande, bullrande verldslifvet.
Från gatan såg »Luna» ut som blott en hög, otillgänglig mur med ett par skottgluggar till fönster.
— Munkarne byggde ofta så för att icke fresta verldens barn till syndig afundsjuka.
— Men sedan man gått uppför ett par branta trappor och in genom en lång gång, möttes man af en den allra täckaste »klosterinteriör», den gamla klostergården, hvars öfvertäckta pelarrader instängde den blomstersmyckade fyrkanten i midten.
En präktig, förfallen brunn, som skiftade i hundratals färger, stod i ett hörn, omgifven af kolossala krukor af antik form, och upp till taket ledde en söndrig trappa, på hvars steg man med minsta spår af inbillning kunde se märken efter munkarnes fötter innötta.
Den gamla klockstapeln var ännu qvar.
Lutande och bräcklig, skänkte den lika väl ett slags skydd åt klosterklockan, som hängde på ett förvittradt rep och täljde underbara sagor för den som förstod dem.
En dag slog jag med parasollen mot den ergiga malmen.
Den gaf ifrån sig ett doft, klagande ljud, lik en skendöd, som väckts till lif af en ovarsam hand.
Jag bad den gamla klockan om förlåtelse i mitt sinne och sköt igen den rankiga dörren.
Hvem vet, om icke en stackars osäll munksjäl bodde derinne!
Kloster låta i allmänhet särdeles väl omskapa sig till hotell, och »Luna» utgjorde icke något undantag.
Cellerna användes till gästrum, kyrkan till matsal, refektoriet till kök, och penitensrummet var värdfolkets sängkammare.
Det är omöjligt att beskrifva det behag, den onämnbara frid, som den gamla klostergården spred omkring sig.
Dess makt var fullkomligt trolsk.
Man tröttnade aldrig att vandra i dess svala gångar, att från taket lyssna till vågornas sqvalp och glädjas åt den härliga utsigten eller att gömd i något skuggigt hörn söka att teckna af den mossbelupna brunnen, som lockade fram papper och färger lika oemotståndligt som en trollkarl.
»Luna» var ett genomitalienskt hotell, som lefde i den tron, att det var fullkomligt anordnadt efter franskt mönster.
Värden kunde icke ett ord af något främmande språk, värdinnan, ung och vacker, bar fiskarflickornas korta kjol, virade gerna en brokig duk kring de glänsande hårmassorna och betraktade med fullkomlig vördnad hvarje värdelös småsak, som mannen anskaffat till hotellets prydande; kocken uppträdde som medlem af familjen, och hvad fakinen angår, ansåg han sig tydligen vara hvarje resandes vän och bror samt rättade sitt uppförande derefter.
Snyggheten var fransk — utvändigt — men hvad gjorde det?
Man kunde ändå icke slita sig lös från klostergårdens förtrollning och utsträckte vistandet från dagar till veckor.
Jag höll på att glömma »Lunas» allra vigtigaste personage »herr kyparen», en bränd, friserad uppenbarelse i frack och hvit halsduk, som talade flere språk och kujonerade hela huset för resten.
En morgon såg jag den gamla klostergården i deshabillé, och kanske hade den aldrig tett sig så pittoresk.
Mellan ett par pelare satt den otymplige värden — han var 40 år äldre än sin hustru — i brokig rökmössa, med hela ansigtet täckt af tvållödder, som han försökte att skrapa af med en slö rakknif, under det han gjorde de vidunderligaste grimaser framför en spegelbit, fastslagen i bröstet på ett för detta helgon, som nu mist både hufvud och ben.
En bit derifrån stod kocken i sitt hvita livré, pratande och gestikulerande framför två muskulösa, solbrända fiskare, som med näten kastade öfver axeln höllo upp skimrande fiskar till påseende.
Fakinen låg framstupa i en blomsterrabatt och gjorde sig älskvärd för de två tjenstflickorna, som, barbenta, klädda i trasiga kjolar med brokiga färger, vid brunnen tvättade linne, fast — nå, kanske är det icke värdt att blotta, huru en italiensk tvätt skötes.
På tröskeln till det mörka sofrummet stod den unga hustrun med det glänsande håret utslaget, den bara halsen prydd af ett korallhalsband och en den lättaste toilett för öfrigt, vyssjande och dansande med sitt lilla barn, under det hon skrattade så, att de hvita tänderna lyste likt perlor.
Det låg en färgprakt, en friskhet öfver dessa små »genretaflor i antik ram», som gjorde dem helt enkelt förtjusande.
Men nu slog klockan sju, och som genom ett trolleri förvandlades scenen med ens.
Det blef en brådska, en oro, en villervalla, som om verklens sista stund nalkades.
Inom fem minuter var gården tom, och klockan tio minuter öfver sju trädde »herr kyparen» ur sin cell.
Han hade »befalt», att gården skulle vara städad hvarje morgon klockan sju, och hans befallning var lag.
Till klosterlifvet hörde för öfrigt musik nästan hvarje qväll.
Det är kändt, att i Italien bruka sångare infinna sig, när skymningen faller på, för att roa hotellens gäster med sång och musik, och Amalfis trubadurer voro outtröttliga.
Må vara, att deras visor hade föga värde, men de föredrogos så mjukt och musikaliskt, att de räddades från slagdängans dom.
I allmänhet sjunga dessa »folksångare» rent och med en pietet, som kommer dem att med yttersta noggrannhet iakttaga tempo och nyansering.
Zittran och guitarren sköta de med smak, men deras fiolspel är förfärligt.
Det gjorde ett särdeles behagligt, ja, ibland ett till och med fullkomligt tjusande intryck, när man från den qvafva matsalen med dess sorl af olika talande röster och olikljudande språk kom ut i den ljumma, blomsterdoftande qvällsluften och hörde en låg, mjuk röst, accompagnerad af zittra, föredraga en sång, som man kanske icke förstod, men som så underbart tycktes sammansmälta med stundens stämning.
En dag begärde en Capribo eller rättare en engelsman, som genom sin kärlek till en skön Capriflicka blifvit en naturaliserad Capribo, Vesuviivisan.
Som en eld löpte den underrättelsen genom huset: värden, kocken, fakinen och ännu ett par karlar kommo springande och stälde upp sig bakom sångarne.
Ja, till och med den gravitetiske »herr kyparen» sällade sig till dem.
De bildade chör, upplyste Capri-engelsmannen, och så stämdes Vesuvii-visan upp.
Denna visa komponerades samma år, som jernvägen till Vesuvius invigdes, och gör narr »af det svarta vidundret, som flåsar och stånkar, under det att en käck man bär ’Inglesi’ på sin rygg och skrattar och sjunger som barnet vid lek».
»Chören» gjorde sin sak ypperligt.