Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s begäran ulfärdadt reglemente för Banbodisconterna, hvilket, (ehuru för närvar. öfverflödigt med afseende på det mycket fullständigare nya reglementet) stadgar, att icke något dokument får belånas, som är intecknadt; och dä nu efter hvad här är förklaradt den nya kreditivrörelsen skulle komma att bedrifvas äfven af diskontdirectionerna, och dessa troligen skola ställa sig förenämda reglemente till efterrättelse, så länge det bestämdt ej är upphäfvit; sä skulle derigenom för all lånerörelse (och således äfven för den ifrågavarande) på denna grund förkastas en säkerhet, som är en bland de hästa som kan lemnäs för sådana kreditiver, en säkerhet som (efter hvad som här i dag förut är nämndt) är sådan, alt den Skånska privatbanken har antagit den uteslutande, och att den äfven antages af Östgötha privatbank.
— Det är derföre, som jag hemställer lill H.
Ståndet, om det ej vore bäst att här i detta stadgande bestämdt utsätta: ”Emot säkerhet, vare sig af inteckning, goda dokumenter, eller af annan beskaffenhet, som af vederbör, direktionen pröfvas och godkännes.” etc. o Hr Akerman:
Jag kan icke annat än fortfarande finna, att det skulle både lända till förmån för Bankofullmäktige och bereda hanken den största säkerhet, att man gör föreskrifterna så generela, att de kreditiv-sökande ej inskränkas inom några serskilda slag af säkerhet.
— Att någon tvetydighet här skulle kunna uppstå, det kan jag ej finna; ty, ehuruväl ett sådant tillägg, som här är omnämndt, finnes till det allt för vidlyftiga Bankoreglementet, så kan likväl det nämnda reglementet af 1816 ej röra en kreditivrörelse, som ej är inrättad förr än nu, och på hvilken således några föregående stadganden omöjligen kunna ega tillämpning.
Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. 3:dje mom. af ifrågavar. reglementariska föreskrifter.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle de redan uppläste och utan anmärkning lemnade 4, 5, 6, 7, 8 och 9 morn., anmälde sig och yttrade:
Raab: I mom. 4 är den föreskrift föreslagen, alt creditiv ej må meddelas någon till högre belopp, än 10,000 r:dr b:co. — Jag anhåller att få föra Ståndet till minnes, att, då frågan här förevar förra gången om detta belopp, så yttrades här temligen allmänt den åsigt, att 10,000 r:dr vore alldeles för lågt.
De fleste talare yrkade att maximum skulle bestämmas till 20,000 eller 50,000 r:dr. — Jag får äfven tillägga, att då troligen 500,000 r:dr (från de eljest beräknade 7 millionerna för lån på fast egendom) ytterligare blifva att tillgå utöfver den föreslagna summan 1,850,000; så, om fonden blir sä betydlig, skulle detta låga maximum af 10,000 r:dr vara ett hinder i vägen för Bankofullmäktige att i kreditiv-låneväg använda hela summan; emedan man kan tän - i 144 Den 17 Juni. ka sig möjligheten, att icke kreditivtagare då anmäla sig till hela beloppet.
Och då anser jag det vara högst olämpligt och skadligt för allmänna rörelsen äfvensom för enskilde större näringsidkare, att hafva nedsatt beloppet så lågt; hvarföre jag tillstyrker att R. o. Ad. måtte höja summan till 20,000 r:dr.
Det gamla ordspråket säger, att en fogel i hand är bättre, än 20 i skogen.
— Huru det nu kan komma att gå med de omtalade 500,000 r:dr, om kreditivrörelsen deraf kan få något gagn eller ej, det är ganska ovisst; men hvad som deremot är ganska säkert, är att den summa, som lill kreditivrörelsen är in alles bestämd, är ganska inskränkt i jemförelse med den stora fördel, som lemnäs åt en mängd personer i alla landsändar af riket, att äga ett kassakreditiv för tillfälligt begagnande.
Den som känner vår inrikes rörelse, vet ganska väl att förläggarne vanligen äro här i Stockholm, så att det i allmänhet är ganska svårt att få någon anvisning på Stockholm.
Jag tror således att, icke blott dessa kassakreditiver blifva begagnade, utan äfven alt tilloppet af lånesökaude blir ofantligt stor, ej allenast af dem som bo häromkring Stockholm, utan äfven af personer på landet ända uppifrån Torneå allt ned intill Ystad.
Det är då angeläget att, första gången kreditiver sålunda medgifvas, man ej åstadkommer förargelse genom alt låta några få personer anamma dem.
Jag kan derföre ej annat, än anse det vara ganska försigtigt och välbetänkt af BankoUtsk.
, att föreslå beloppet till 10,000 r:dr; hvaremot ej heller några anmärkmr blifvit gjorda inom de öfriga Stånden.
Afven jag instämmer deruti att det högsta beloppet för ifrägavar. kreditiver bör bestämmas, på sätt Utsk. föreslagit, till 10,000 r:dr.
Om fonden vore 3 eller 4 millioner, så skulle jag visserligen med Frih.
Raab instämma i yrkande på förhöjning af detta maximum; men då den är en mycket limiterad summa, sä skulle jag tro, att man ej borde göra sådana bestämmelser, att derigenom kunde äfventyras, att endast nägra få personer här i Stockholm (handlande eller andre) skulle kunna utesluta landsortsboarne och sålunda äfven dem som, boende norr om Stockholm eller rättare Gefle, som ej hafva några privatbanker att tillgå, likasom förhållandet äfven är med innevånarne pä Gottland.
Då jag anser det isynnerhet af vigt, att till dessa utsträcka kreditivrätten och lättheten att få kreditiv, så skulle jag för min del tro, ali det för närvar, ej är skäl att höja denna maximisumma, utan att det vore bäst alt låta den förblifva vid 10,000 r;dr som är föreslaget.
Måhända vore det för dem som hafva större rörelse här i hufvudsladen, fördelaktigt nog om denna maximisummå höjdes; men vida angelägnare är, alt denna fond blifver fördelad på ett större antal kreditivtagare, emedan den kommer att göra oändligt mera nytta, än om den blifver på blott få händer fördelad, Hr T) t n 17 Juni.
I 45 Hr Aminoff:
Äfven jag instämmer uti livad de sista värde talarne tillkännagifvit, samt anser att Disk. gatt ganska försigtigt och med beräkning, tillväga, då det bestämt endastj| 10,000 r:dr såsom varande det högsta belopp, som af en person i kreditiv— väg kan fä begagnas — ty anslaget är verkligen så ringa i anseende lill behofvet och den stora nytta affärsmännen kan draga af en kreditivrörelse, att denna summa bör så mycket som möjligt komma den stora allmänheten lill nytta, och ej af några få större affärsmän ensamt begagnas.
På dessa af mig anförde skäl, motsätter jag mig, på det aldra högsta, Frih. Raabs förslag, alt maxinvisumman förhöjes till 20,000 r:dr.
St. för en 10 ä 20 år tillbaka beslutat alt kreditivrörelse med banken fick äga rum, och derjemte tillåtit den såkallade upp- och afskrifningsräkningen, om ock med en ringare ränta än 3 procent; så skulle enligt min öfvertygelse inga privatbanker uppstått, och all fiendskap med dem således upphört.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:s förslag, att maximisumman bestämmes till 10,000 r:dr b:eo.
Om jag till Bankofullmäktige hyste det misstroende, att de skulle tillåta några få näringsidkare att (som Hr v. Hohenhausen uttryckte sig) anamma hela kreditivfonden, så skulle jag visserligen äfven tillstyrka ett så lågt maximum som 10,000 r:dr;men jag föreställde mig att Bankofullmäktige, vid bestämmande af de personer åt hvilka kreditiv skola lemnäs, skulle vidtaga samma åtgärd som privatbaukerne funnit sig föranlåtna alt göra, nemi. att annoncera på förhand i tidningarne, att inom en viss tid de personer skola anmäla sig, som vilja erhålla kreditivrätt.
Anmäla sig dä mångfaldigt flera än hvad samman räcker lill, så kan jag ej tänka mig
Bankofullmäktige nog partiska, för att de skulle kunna tillåta någre få att uteslutande fä begagna hela summan; men deremot kan det inträffa, att pä en sådan annonce ej på långt när anmäla sig så många, som skulle behöfvas för att kunna använda hela beloppet.
Dä sä förhåller sig, och då bland dem, som säkert komma att anmäla sig till kreditivs erhållande mångfaldige personer troligen blifva sådane, som skulle kunna begagna större summor, så ser jag icke hvarföre det ej skulle kunna öfverlåtas åt Bankofullmäktiges bepröfvande, att åt sådane peroner lemna större summor, för den händelse nemi. att eljest hela summan blifver använd genom, om jag sä får kalla det, en utsträckning på bredden.
Vi hafva visserligen nu ingått i en period, då penningar hafva stark efterfrågan, men vi böra hoppas och förmoda, att denna kris snart upphör och att penningarne ej blifva så begärliga som de uu äro; och dä skulle ovilkorligen en föreskrift, sådan som den föreslagna, lägga ett band på Bankofullmäktige vid bedömande af huru stort kreditiv kan och bör meddelas den sökande.
Det är af sådant skäl som jag tillstyrker, att R. o. Ad. måtte besluta en tillökning af maximum, ifrån 10,000, till 20,000 r:dr 6 H. 10 146 Den 17 Juni. b:co; förutsatt att Bankofullmäktige icke äro så partiske att de bevilja kreditiv åt endast några få.
Hr Rosenblad: Jag
Anner det misstag jag begått uti, att ej vid förra mom. hafva upptagit Gr.
Gyldenslolpes, då ämnet här förevar förra gängen, gjorda förslag till ordningsföreskrift, åsyftande alt kreditiven skulle pä vissa tidepunkler begäras, och att de skulle beviljas blott för kalenderåret.
Saknaden af detta ordningsstadgande är en verklig förlust, derigenom att man nu ej känner hvad man kan hafva att tillgå för en viss tid; enär man kan alla dagar på året, från den l:sta Januari till och med den sista Deeemb., få bevilja kreditivrätt, äfvensom kreditiven kunna på hvilken dag som heldst af året upphöra.
Bankofullmäktige kunna således ej äga full visshet om alt hela fonden biifver inom årets slut tagen i anspråk; och följaktligen skulle de aldrig kunna, om det vore dem tillåtet, lill följd af ett ringa antal kreditivsökande, bevilja något kreditiv till högre belopp än det bär föreslagna af 10,000 r:dr. — Jag ber dessutom att fä fästa uppmärksamheten derpå, att, äfven om denna fond ej blir större än den nu anslagna summan 2,850,000 r:dr så utgör den dock mer än hälften af hela handelsdiskonllånefonden, som likväl beviljar lån på 40,000 r:dr, så att man skulle i jemförelse dermed mycket väl kunna af ifrågavarande fond bevilja kreditiv på åtminstone 20,000 r:dr, men harvid bör dock märkas, att man ännu ej kan känna, huru mycket denna lånerörelse kommer att blifva tillitad, och jag anser i det afseende inga lunda omöjligt, att icke Hrr v.
Hohenhausens och Aminoffs förmodanden kunna blifva besannade.
Om likväl diskont-direktionerna äro någorlunda stränga vid pröfningen, så kan det lätt hända, att en stor del af fonden cj kommer att utgå, hvarföre, och då man önskar att hela summan skall blifva begagnad, jag ville föreslå att fullmäktige må få rättighet, alt, i fall en större del af medlen ej komme att begagnas sä mycket som man förmodar och vill, att fullmäktige då må kunnn lämpligen höja det här föreslagna maximibeloppet.
På grund häraf anhåller jag att få föreslå följande tillägg till mom. 4: ”dock vare Bankofullmäktige tillåtet, att kunna höja maximibeloppet på kreditiv, sä vida under någon längre tid en betydligare del af fonden varit obegagnad.”
Jag hyser alldeles ingen fruktan, att icke denna lånerörelse skall blifva allmänheten ganska begärlig, eller att icke ganska många skola anmäla sig till kreditivs erhållande, som i anseende till fondens ringa tillgångar ej kunna få det, hvilken tanke också synes delad af flere andre talare, som yrkat höjning af fonden.
Om nu så är, och man höjer maximibeloppet, hvad blir väl då följden för Bankofullmäktige, annan än den att de mäste säga nej till så många flere, hvarigenom mängden blir med inrättningen mindre belåten.
En höjning i maximum komme således ej att leda till det ändamål som Frih.
Raab och de med honom lika tänkande åsyfta.
Den 17 Juni. 147 I alla fall ber jag R. o. Ad. betänka alt det är en ny väg man beträder, odi alt lill denna lånerörelses betryggande det bästa sättet är, att göra så många affärsmän och låntagare, som möjligt, delaktige deraf; ty om man det ej gör, sä blifver följden, som jag nyss haft äran nämna, att inrättningen blifver mindre begärlig för allmänheten, för att icke begagna ett mindre omtyckt ord — populär.
Men om banken och länesumman skulle blifva populära, sä ser jag intet ondt deruti.
— Dä frågan i BankoUtsk. förekom, yttrades der flera olika meningar, hvaraf somlige önskade alt icke alls något maximum skulle bestämmas, utan att det skulle öfverlemnas ät Bankofullmäktige att den saken bestämma; men den mening som yrkade beslämmande af maximum segrade, och ehuru jag ej var af sådan tanke, sä, då hela kreditivfonden nu blifvit bestämd till blott 1.850.000 r:dr, sä anser äfven jag klokast att bestämma ett maximum af 10,000 r:dr, ehuru jag eljest gerna medgifver, att det varit skäl att höja det till 20,000 r:dr eller derutöfver.
— Då nu R. o. Ad. beslutat att anmälan om erhållande af kreditiv kan få göras hvilken dag af äret som heldst; så ser jag deruti ännu ett skäl för att icke bevilja ett högre maximum; enär eljest hela fonden skulle komma att blifva begagnad af dem, som ligga närmast till hands att anmäla sig.
Hade deremot, på sätt de flesta privatbanker bruka, blifvit bestämdt, att Fullmäktige skulle på en gång pröfva de inkommande ansökningarne om kreditiv, och att dessa endast beviljades för kalenderår; då hade måhända ett annat förhållande bordt ega rum — nu yrkar jaga bifall lill Ulsk:s förslag.
De båda siste värde talarne hafva anfört skäl, o vo tt ° som verkligen förtjena att skärskadas. — 8a har Hr Akerman sagt, att, om låntagare skulle begära betydligare summor, så nödgas man helt och hållet afslå dem; emedan man ej kan lemna dem hela summan.
Jag hemställer då, om ej Bankofullmäktige hafva rättighet att nedsätta summan?
Det är väl det alkira naturligaste, att de få säga: ni har begärt 15,000 r:dr, men ni kan ej få mer än 10.000 o. s. v. Ett annat skäl har blifvit framsfälldt af Hr Bogeman, åsyftande att här ej står bestämdt föreskrifvit, att kreditivsökande skola anmäla sig på en tid; men det mätte väl vara Bankofullmäktiges rätt alt till ledning för deras eget omdöme vid kreditivuldelningen, af sig sjelfva företaga en sådan åtgärd i afseende på de kreditivsökandes anmälanden, för att ej mot sin vilja orättvisligen gagna den ene och ej den andre.
Jag ser mig ej understödd här, och kommer således ej att skrida till votering; men beklagar blott, att det H.
Ståndet sedan förra gången, med personal, äfven ombytt åsigter.
Af hvad Frih.
Raab anfört kan jag ej 10* 14S Den 17 Juni. pä något sätt linna mig öfvertygad, det Bankofullmäklige skulle ega rättighet att efter eget godtfinnande, bestämma någon viss dag då alla enskilda kreditivsökande böra inlemna sina ansökningar; på det att fullmäktige skulle komma i tillfälle att pröfva, huru och pä hvad belopp, kreditivrätten skulle komma att emellan de länesökande fördelas.
Dä skulle den möjligheten ligga nära för handen, som Frih.
Raab förutsett, nemi. att
Bankofullmäktige kunde nedsätta hvarje gjord ansökan till det möjliga mindre belopp, som tillgängarne medgifva.
Men då jag deremot ur öfvertygad om att
Bankofullmägtige som hafva reglementet för ögonen, ej lära vilja bottställa sig för en anmärkn., hvarken af R.
St. eller af deras revisorer, derigenom att de stifta en lag som ej öfverensstämmer med ordalydelsen eller meningen af det reglemente, hvarefter de skola sig rätta, sä tror jag ej heller att Bankofullmägtige lära kunna utfärda ett sä beskaffadt stadgande, som till en viss tid inskränker ansökningsrätten till kredilivs erhållande.
— Om nu så förhåller sig, så följer ju också deraf klarligen, att, så länge något af kreditivfonden finnes oupptaget och den sökande ställer nöjaktig säkerhet, så kunna Bankofullmägtige ej vägra honom att få kreditiv till det högsta belopp som i reglementet är bestämdt derför.
Blir hela kreditivfonden derigenom medtagen, så fä naturligtvis de ingenting som komma efteråt med sina ansökningar.
Det är således under förevar, förhållanden i min tanke klokast och försigtigast, att stadna vid de smärre summor, som BankoUtsk. föreslagit.
— Jag ber äfven alt dessutom fä fästa R. o. Adis uppmärksamhet derpå, att denna kreditivrörelse är alldeles ny i banken, och att man ej känner hvad följder för banken den kan medföra; så att äfven i det hänseendet synes, serdeles under de nu för handen varande kritiska förhållanden, försigtigheten bjuda, att icke göra kreditivsummorna allt för stora, på det att man må med säkerhet kunna beräkna att de komma att begagnas, och att de blifva så fördelade, att det ej blir fä, utan mängden af de inom landet kreditivsökande, som komma i åtnjutande af denna förmån.
Jag tillstyrker således bifall till ifrågavar. moment.
Dr Lagerheim, Lars Magn.:
Jag hade anmält mig blott för alt säga några få ord — måhända öfverflödiga — om att, då man är sysselsatt med att lagstifta för framtiden, så bör man hålla sig vid sannolikheten och ej vid dess motsats.
— Här förefaller det mig ganska sannolikt, alt en betydlig mängd personer komma att anmäla sig till erhållande af kreditivrätt, och att det således är af vigt att tillfälle beredes en större allmänhet att komma i åtnjutande af denna fördel; så att icke någre få handelsherrar eller större entreprenörer må ensamme slå den under sig.
— Af delta skäl finner jag Utsk. hafva ganska välbetänkt föreslagit denna maximisummas bestämmande till 10,000 r:dr.
Af hvad jag nu anfört, följer äfven att jag emotsätter det här föreslagna eventuela stadgande, som skulle berättiga Bankofullmägtige att, i händelse icke någon betydlig del af kreditivfonden blefve Den 17 Juni. 149 begagnad, få höja maximisumman utöfver det här föreslagna beloppet af 10,000 r:dr.
Ur Gr. o. Landtm, framställde, att i afseende på 4?mom. blifvit yrkadt dels af flere ledamöter bifall lill Utsk:s förslag, dels af Frih.
Raab, att maximibeloppet af ifrågavar. kreditiv mätte bestämmas till 20,000 ndr, samt dels af Hr Rosenblad, att Ltsk:s förslag mätte bifallas med följande tillägg: ”dock vare Bankofullmägtige tillätet att förhöja ofvanbestämda maximum, i fall att någon betydligare del af fonden någon längre tid varit obegagnad;” hvarjemte Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle Utsk:s förslag till 4 mom.
Härvid ropades starka ja, blandade med nej; hvarefter Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att ja härvid varit öfvervägande.
Hr Landtm, hemställde sedermera om R. o. Ad. bifölle de förut uppläste 5, 6, 7, 8 och 9 momme, hvaremot ingen anmärkning blifvit gjord.
Härefter förekom Utsk:s förelag till stadgande derom, att i händelse Bankens säkerhet sådant fordrar, kreditiven må kunna uppsägas till inbetalning inom 3 månader.
Lagerbjelke, Gust.: R. o. Ad. har ännu ej afgjort betänk.
N:o 61, hvarföre denna punkt ej heller torde kunna ännu afgöras; men äfven om R. o. Ad. hade pröfva! och antagit betänk.
N:o 61, så tror jag likväl att det i alla hill ej går an, att antaga den nuvar. redakt:n af förevar, punkt.
Denna redaktm skall nemi., om den varder af R.
St. antagen, inflyta i Bankoreglementet; och der kan det väl svårligen stå, att: ”1 händelse bankens säkerhet sådant fordrar, kunna kreditiven uppsägas till inbetalning inom 3 månader, i den ordning 3:dje punkten i utlut.
N:o 61 bestämmerutan denna 3:dje punkt i utlåt.
N:o 61, måste naturligtvis, sedan den blifvit bifallen, ordagrant i Bankoreglementet införas.
Jag anhåller derföre, att med pröfningen af förevar, punkt uti utlåt.
N:o 60 må uppskjutas, till dess att R. o. Ad. fattat sitt beslut i afseende pä 3:dje punkten af utlåt.
N:o 61. H r G r. o. Landt m. hemställde om R. o.
Ad. ansåge, att med pröfningen af ifrågavar. förslag borde uppskjutas tills R. o. Ad. pröfvat BankoUtsk:s utlät.
Ropades ja. 7:de punkten, ang:de 5:le afdelningen i nuvar.
Bankoreglementes 6:te artikel.
Den af Hr Lagerheim vid Utsk:s förevar, utlåt, fogade reservation upplästes pä begäran af Frih.
Cederström, som derefter yttrade:
De åsigter, som i den upplästa reservationen finnas uttryckta, 150 Den 17 Jun i. synas mig ganska rigtiga.
Deruti hafva jemväl förenat sig 2:ne ledamöter inom Utsk., Hr biskop Hedrén och prosten Grönvall.
— Det har vid pröfningen af hela detta betänk, esomoftast förefallit mig besynnerligt nog det sätt, hvarpå BankoUtsk. bemött gjorda återremisser; och jag tror, att detta förunderliga argumentationssätt äfven här återfinnes.
Om jag t. cx. återgår till den punkt i BankoUtsk:s utlåt, som rörer en länediskonls inrättande pä Gottland: sä befinnes dervid att, derföre att endast några fä riksdagsmän gjort anmärka:r emot Utsk:s förslag, sä säger sig Utsk. ej kunna göra något afseende på den gjorda återremissen.
Liksom det skulle behöfvas att en hel mängd riksdagsmän yttra sig, för att Utsk. derå skall göra afseende! liksom det ej vore nog, att en eller tvenne talare framställt verkliga skäl, som ägt den kraft, att de förmått ett helt RiksStänd återremittera frågan; liksom delta ej borde vara nog för att förmå Utsk. att äter upptaga saken! liksom man ej borde pröfva skälens vigt, snarare än personernas antal! —•
Likaså har, i fråga om filialkontors inrättande i landsorterne, Utsk. förfarit på ett i min tanke högst underligt sätt, då det säger att, då ”Utsk. ej är i tillfälle att föreslå någon ort, hvilken företrädesvis skulle vara i behof af serskildt lånekontor,” sä anser Utsk. sig ej böra göra afseende pä denna fråga.
Jag hade i sanning ej förmodat, att Utsk:s ledamöter skulle med så mycken anspråkslöshet vilja vidga en bristande kännedom om de geografiska och statistiska förhållandena i landet, hvilken synes hafva föranledt en sådan bekännelse som den ofvanberörde.
För min del är jag visserligen öfvertygad att dylik kännedom i sjelfva verket ingalunda saknades; men man ville icke saken, derföre grep man till ett skäl, som råkade blifva bland de mest besynnerliga, för afstyrkandet till undanrödjande af allt verkligt och grundligt vidrörande af det misshagliga förslaget.
För att nu hälla mig vid förevarande fråga, så och då blott ett Stånd bifallit, men 3 Stånd återremitterat Utsk:s förslag, tror jag det hade varit skäl, att något närmare göra afseende på de grunder, som föranlåtit återremissen, men det har Utsk. ej ansett sig behöfva göra, utan det har endast förklarat: ”att den föreskrift, om hvars bibehållande nu är fråga, vid sednaste riksdag tillkom allenast på grund af det dä befarande förhållandet, att den nya lagstiftningen för privatbanker skulle tvinga dem att vid octrojtidens slut upphöra.”
Att grunden allenast var den uppgifna, är likväl en alldeles obevisad sak.
Många andra orsaker, än just tilländlöpande af octrojtiderne kunde, dä likasom nu, tänkas såsom verkande i sådant fall.
Derpå säger Utsk., att man bör fästa uppmärksamheten ”jemväl å den omständighet, att fråga icke blifvit vid innevar. riksdag väckt om skyldighet för riksbanken att ersätta det rörelsekapital, som kan varda indraget till följd deraf, att antingen någon privatbank kommer på obestånd eller finner med sin fördel närmare förenligt att upphöra.”
Detta inkast vore i formelt hänseende alltför vigtigt, derest det vore grundadt, för att icke böra med särskildt svar bemötas.
Man skulle nästan tro det Utsk. ansäge det vara något alldeles obe - Den 17 Juni. 151 hörigt, kanhända olagligt till och med, att bibehålla denna §, derför alt någon motion ej derom blifvit väckt.
Jag tror deremot att då fråga ej är om annat, än att bibehålla en § (låt vara att en förändring i ordaställningen dervid kräfves) — sä behöfves alldeles ej någon motion om ett sådant bibehållande.
— Hvad sjelfva summan beträffar, så erkänner jag att den i förra 224 § utsatta af 5 millioner visserligen torde vara under närvar, förhållanden obehöfligt stor.
Hr Lagerhjelm har föreslagit denna summa till 2| million, men man skulle kanske kunna anse äfven denna summa vara något för hög.
Jag har allt förtroende lill privatbankernas redliga och ordentliga administration, och är öfvertygad om, att något så stort behof af mellankomst ä bankens sida ej skulle inträffa, som reservanten förutsatt; och derföre tror jag det vara tillräckligt, att bestämma denna summa till tvä millioner.
Men att autorisera Bankofullmägtige att för ifrågavar. ändamål, om sä päfordras, använda någon uppgifven summa, anser jag alldeles nödvändigt, ty om verkligen någon privatbank funne del med sin fördel öfverensstämmande att upphöra med sin rörelse, så måste det vara alldeles obestridligt. alt penningerörelsen på den ort, der privatbanken funnits, skall i aldra högsta grad lida deraf.
Att åter låta detta förhållande ordna sig af sig sjelf!:, eller att de öfriga privatbankerna öfverlemna alt fylla den uppständna luckan; det låter väl länka sig, men vore oförsigtigt att göra.
Ty en dylik påkänning kunde medföra undergång för ännu flera än den förstnämnde.