Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Da kommer man snart till det begrepp, mine herrar! att tullen endast är en inkomstkälla för Staten och alldeles icke något nödigt mide! för närin garnas upprätthållande inom densamma, och att denna inkomstkälla varit orsaken hvarföre nationen hållits tillbaka från de fördelar, som den kunnat vinna, om tullen icke varit å vissa artiklar för hög, och för andra förhud för ömsom ut- och ömsom införsel funnits.
Man har haft farhågor emot den af Utsk. föreslagna tull på spanmål och yrkat en fix tull derå; men man har dervid förbisett 60 §:n Reg.F:n.
Den siste välde talaren, Hr von Rosen, har äfven trott, alt genom en nedsatt tull på spanmål skulle, i händelse af en ymnig skörd, all afsättning på spanmål i Sverige blifva omöjlig.
Hade den värde ledamoten läst igenom denna § i Reg.F:n, så hade linn funnit, att Konungen äger rättighet att förhöja stora sjötullen å spanmål; men jag känner icke något grundlags-stadgande, som medgifver Konungen rättighet att nedsätta tullen på inkommande och utgående spanmål; och jag bestrider möjligheten och rättsenligheten deraf, att R.
St. kunna, jemväl om K.
M. skulle dertill bifalla, vidtaga något slags beslut, som kunde leda till ändring i grundlagens föreskrifter, ty cn sådan ändring måste i annan ordning väckas, beslutas och komma till stånd.
E11 värd talare, H. Ex. Hr Just.Statsministern, har på förmiddagen vid Utskrs betänk, gjort åtskilliga anmärkn:r, i hvilka jag till största delen instämmer, synnerligen hvad angår lästetalet af de fartyg, på hvilka s. k. förbjudna varor, som tillåtas, skulle få införas.
Det faller af sig sjelft, alt hvarje inskränkning i delta fall skulle vara menlig för återfräkten; ty det är klart, att om ett fartyg of i5 till 20 läster far till en
Tysk hamn och måste hemta andra producter i stället för de utförda, men dess lästetal är för litet för den produet, som åstundas, så måste det antingen återvända med barlast eller också föra dessa varor lill en hamn, der de få aflastas på ett fartyg som har ett tillräckligt lästetal för att äga rättighet att föra dem till Sverige.
Dalström har framställt en fråga.
Han har talat för förbud emot införsel af vissa artiklar.
Han har frågat: huru utröna att en till införsel tillåten vara blifvit tull för— snillad?
Huru utröna, att en förbjuden vara blifvit
I u ren - drejad?
är deremot den fråga, som snarare borde framställas till den värda ledamoten; ty det följer af sig sjelft, att om varan är tillåten till införsel, så skall han vara försedd med stämpel; är den icke det, så är den tullförsniliad.
I samma stund man finner en sådan vara ostämplad, så vo> e den förbruten, och man har således i detta afseende en tillräcklig controll. 376 Don ag Juli' c. m.
Den jemförelse Hr von Rosen framställt emellan slöjdeoeli handelsfriheten är 1 min öfvertygelse riktig, ty det är för mig otänkbart att bereda inhemsk slöjdefrihet, utan att tillika bereda utländsk handelsfrihet; emedan jag icke kan afsätta slöjdealstren, så framt icke tillfälle finnes att utbyta di-m, vare sig emot penningar eller utländska slöjdealster, livilka kunna afsättas till högre värde inom vårt land, än de aga utomlands.
Jag anhåller, att Utsk. vid omarbetningen af detta betänk.
, om hvars aterremiss jag anhåller, måtte bestämma den serie, uti hvilken de s. k. skyddstulls-afgifterna böra suecesive minskas, för att afskära all möjlighet för dem, som vilja bibehålla förbuds-syslémet, att vid en blifvande riksdag yrka, att de skola helt och hållet upphöra och förbud i stället åter införas; ty hafva K. M. och R.
St. beslutat, att de skola nedsättas i en viss serie, så lärer man dervid få förblifva.
I afseende på den formella behandlingen af detta ärende, anhåller jag att få instämma med Frih. Leijonhufvud.
Jag anser Hevilla.Utsk. hafva tillåtit sig inträda på Ekon.Utsk:s område och önskar, att 0111 R. o. Ad. icke gifvit akt derpå vid målets första remitterande, Ståndet måtte göra det nu, då ålerremiss torde komma att beslutas, och sålunda anmoda Bevilln.Ulsk. förblifva inom gränsen af sin lagliga befattning.
I sjelfva saken tillhör jag, såsom väl bekant är, dem, hvilka försvara förbuds-systemet.
Jag tillvitar ingalunda mina många motståndare alt derföre hafva mindre fosterlandskänsla än jag, men likasom de anse mig vara stadd på villostig, så har äfven jag samma tanke om dem, och för att söka bevisa det de hafva orätt, uppträder jag nu.
Den första frågan att besvara, är den, hvarföre skydd skall för våra näringar beböfvas.
Troligen invänder mine motståndare, alt denna frågas afhandling här är öfverflödig.
Jag tror likväl, att hennes undersökning kan vara nyttig; ty, om man upptager skälen för skyddets medgifvande, så har man derjemte till stor del anvisat sjelfva sättet att lemna det, sådant det med afseende på våra omständigheter bör vara.
Detta är orsaken hvarföre jag tager mig friheten besvära R. o. Ad. med en framställning derom.
Det allmännaste förhållandet inom våra näringar är, för det närvar.
, att landlmannen saknar afsättning.
Huru skall han erhålla den?
Hittills har han för det mesta begagnat den förderfligasle af alla näringar, nemi. brännvinsbränningen.
Så länge man icke har någon annan näring alt i stället anvisa honom, så torde det vara förgäfves att af mängden, som nödgas arbeta för sina dagliga behof, begära den försakelse, som erfordras til! att för fosterlandets bästa uppoffra den eg - Den 2Q Juli e. m. 377 egna vinsten.
Jag vet icke något riktigare sätt alt bereda honom afsättning, än derigenom altman inom landet uppmuntrar sådana näringar, som förbruka säd, utan alt sjelfva framalstra den; ty om en åkerbrukare gör aldrig så mångå nyodlingar, är det klart, att som lian har flera andra behof un födan, mäste han föryttra en del af säden för att tillfredsställa dem.
Man måste således uppmuntra andra näringar för landtbruket.
Sådana äro väsendtligen bergshandteringen oell de varuförädlande yrkena, eller stadsmannanäringarna i allmänhet.
Det är just dessa, som hittills varit skyddade genom de förbud, hvilkas upphörande Bevilln.- Utsk. nu har tillstyrkt.
Om icke dessa näringar allt framgent uppmuntras, sä är det klart, att den väsendtligaste af alla våra , nemi. landtbruket, måste förtvina.
Om åkerbrukaren vill i förtrytelsen öfver bristande afsättning uppgöra förslag att hjelpa sig sjelf, på stadsmannanäringarnas bekostnad, så innebär botemedlet en skada för samhället.
Man lyfter den ena för att dermed slå den andra.
Om Sverige icke skulle söka att i möjligaste måtto förädla sina råämnen, så är det gifvet, att den vinst, Rikets innebyggare nu hafva på varulörudlingen, skulle tillfalla utländningen.
Vi behöfde då med vår utförsel betacka, icke allenast den införsel, sorn vi hittills plägat emottaga, utan äfven värdet af dea våniförädling, som inom Riket ägt ruin.
Hvad skulle vi Utföra i stället?
Vi hafva intet annat än säd, hvarmed vi kunde särdeles öka vår utförsel, och denna vara gäller i andra Östersjöländer merendels mindre än här.
— Vi skulle då troligen behöfva betala en del af vår årliga införsel med silfver.
O111 då, såsom vi redan sett, en missvext tillfälligtvis inträffade, skulle utförseln af silfver ulan tvifvel blifva så stor att realisationen äfventyradés.
Följden deraf blefve osäkerhet för alla näringar, och jag hade nära nog sagt för vår sjelfständighet.
Då jag säger vår sjelfständighet, täiikef jag på Sveriges afsöndrade läge nära under polen i en vrå af verlden.
Det kart icke om sina näringar vidtaga sådana författningar som andra länder, hvilka ligga i den mest befolkade delen af verlden, eller otngifna på alla sidof med den största handelsvägen , hafvet.
Sveriges förhållande i jemförelse med dessa länder är såsom ett enstaka hemmans till en stadstomt.
Likasom den der boi' aflägset från Stad och grannar måste söka sjelf frambringa förnödenheter och förädla sina råämnen , hvilket stadsboen icke beböfver, för alt i möjligaste måtto vafa oberoende, så mäste äfven Sverige förhålla sig, om det vill försäkra sig om sin sjelfständighet.
Sverige Stänges från gemenskap roed andfa länder icke blott af krig Utan äfven af Vintrar, som hvarken af liberala tbeorier eller handels-tractater kunna öfvervinnas.
Utom förenämnda allmänna skäl för Sverige att skydda 10 H. 48 Den 29 Juli e. m. sin varuförädling, förekomma flera särskildta, hvaribland i framsta rummet de, som härröra från klimatet.
Våra va1 uförädlare måste använda dryga kostnader på ljus, värme och en kraftigare föda åt deras arbetare, än som i sydligare länder behöfvas.
När man bär för en fabrik beliöfver fasta hus med tjocka murar och starka eldstäder, så arbetar fabriksfolket under blidare luftstreck ofta nog uti öppna skjul och tunnare kläder, som kosta mindre.
Dertill kommer, att en mängd råämnen, sorn mäste hitföras från aflägsna, särdeles varmare länder, belastas för ankomsten hit med lång fraktkostnad, och att lorsel-lönerna inom vårt land måste vara stora, i samma mån som afstånden äro betydligare.
Vår arbetsskicklighet är ringare, emedan näringarnas utveckling i Norden gått långsammare än i lyckligare lottade, tidigare befolkade och odlade länder.
Hos oss brister jemväl sjelfva häfstången för all näringsdrift, capital till förlag, hvadan penningeräntan hos oss ständigt är hög, jemförelsevis till hvad hon är hos andra med oss täflande folk.
Detta förhållande blifver ännu tyngre , genom den tröga af sättningen och det deraf följande bruket att sälja på lång credit.
Fabriksägaren lider deraf mera än handlanden.
Då andra för näringarna beqvämligare länder likväl uppmuntra en stigande varuförädling genom utförsels-praeinier, så äro dvlika afskaffade hos oss, der de måhända bättre behöfdes.
Enär jag på alla dessa skäl anser skydd böra åt våra näringar fortfarande lemnäs, så uppstår frågan : hvaruti skall det bestå?
Derpå svara mine varde motståndare: jo, uti höga tillI — afgifler, men ingalunda i förbud.
Det hufvudskål, hvarföre jag anser tullafgifter allena vara otillräckliga, och förbud följaktligen böra fortfarande bibehållas, är, att tull mäste beräknas efter varans verkliga värde; hvadan man då icke egentligen kan taga varors vanvärden och underpris i beräkning.
Men som de ofta nog inträffa på de stora fabriksorterna, så måste man, för att vara säker, utsätta en tull af hundra proc., — en åtgärd som faller i det löjliga och visar tullafgifternas vanmakt, utan en höjning, som motsvarar förbud, fastän benämningen undvikes.
Skälen hvarföre vanvärden och underpris måste inträffa , äro dels ständiga, dels tillfälliga.
De ständiga orsakerna dertill på sådana varor, som införas utifrån, äro att de, som tillverka i myckel stor scala eller för veridshandeln, göra på samma sätt som förläggaren af en skrift.
På 5oo exemplar, som tryckas, .fördelar han vanligen kostnaden, så att om 3oo säljas, är han betäckt; återstoden inbringar vinst, eller kan, om så behöfves, varda uppoffrad.
Sådant måste ock vara händelsen i den mängd fabriker, som tillverka modevaror , emedan modet vanligen icke räcker så länge som varulagret.
Då modet är förbi, så heter det om återstoden af varulagret, eller det s. k. rebut de boutique, ”c’est bon pour le Nord.”
Vi få det till oss, och köpa med Deli ay Juli e. U1. begärlighet, emedan det är nytt för oss, och emedan det kan fås lill underpris, om det för afsattningen behöfves.
Detta som blott är affall från de stora fabrikerna och de stora varulagren är dock i vårt laud, der få afnämare finnas, tillräckligt att undergräfva våra tillverkare.
Derför ser man, att ingen annan tillverkning vill rätt komma sig före hos oss, än den som förbrukas af den större mängden bland folket, och hvilken är af så ringa värde, att hon ej bär en längre transport, eller lurendrejeri-kostnaden.
Ett annat ständigt skäl till lägre varuvärden i rikare länder, är den dervarande redan omtalade större tillgången på capital.
Den som är innehafvare deraf, kan möjligen nedsätta sina varor lika mycket som tullen stegrar dem, och hålla ut ined underbuden de få år, som behöfvas för att störta våra näringsidkare, och derefter taga sin skada igen på afnämarnes beskostnad.
Hvarföre skulle Engelsmän, Fransoser och andra , om den fria tullen vore af förbud obehindrad, icke göra mot främlingar hvad de göra mot egna landsmän ?
Man har ju hört omtalas bolag i England, hvilka täfla t om resandes förande på vissa vägar, och som deri gått så långt att det förmögnaste köi t nästan för ingenting, intilldess medtäflaren varit utblottad, och den enda qvarstående allena tagit hela förtjensten.
Jag har sjelf såsom embetsman haft tillfälle att se huru våra handtverkare, som inropat leverancer på entreprenad , hafva, för att utestänga andra, åtagit sig beställningar för vida mindre än verkliga värdet.
— Slutligen är det lättare att försnilla tullen å tillåtna varor, än att luiendreja in de förbjudna, hvilka, livar de anträffas, äro sina egna angifvare.
Mine värde motståndare påstå motsatsen, arigtde svårigheten, emedan vederbörande kunna blunda för lurendrejeriet, då den tullförsnillade varan deremot mäste förses med stämpel för att blifva säljbar.
Jag skulle tro, alt det går an alt blunda för en tull förs n i 11 a d vara likasom för en lurendrejad; men hvad värre är, det händer att falsk stämpel åkommer det tullförsnillade godset, hvilket ej gerna kan ske utan öppna ögon.
På det att icke Landtmarskalkens klubba må falla i bordet och go §:n Reg.Fm mot mig åberopas, skall jag ej framtaga en sådan falsk stämpel på ett stycke siden, hvilket är stämpladt för tryckt bomullstyg; men jag skall låta den ligga på min bänk, så att en hvar, som åstundar att se den, mätte hafva tillfälle dertill, i händelse någon skulle betvifla uppgiftens sannfärdighet.
Dessutom torde man erinra sig, att de personer, som bedrifva tullförsnillning, vanligen äro försigtige nog att icke göra det sjelfve, utan de hafva legda personer, som mot god betalning låta sätta sig i fängelse till och med på vatten och bröd.
Sådant brukas icke blott för tullförsnillning, utan äfven t. ex. för skogsåverkan.
Jag skulle kunna uppgifva exempel på en kronopark, derdel tillgår så, att den, som behöfver skog, beställer virket af vissa perso - 3 Öp D o 11 39 Juli c. m. ner, sorn hafva hemman inom parken.
Desse låta hugga skogen på Kronans mark och upplägga den på eget område, hvarest den hemtus af köparen.
Skulle sveket blifva upptäckt, så är den brottslige en fattig stattorpare, som är beredd alt sitta på vatten och bröd, mot den betalning, hvilken den egentlige tjulven honom gifver.
När detta kan bedrifva* ined så stora stycken sorn timmer och sågstockar, så Ijr det ännu lättare verkställbar! med siden- och homuljsslycken.
Begäret att vinna går så långt, att en vara, såsom rå bomull, hvilken är värd 16 eller 18 sk. f?, och hvarför tullen är bestämd till 6 rist. f?, älven tull försnillas, såsom jag skulle med exempel kunna ådagalägga.
Om än försäkringsinrättningar för lurendrejerier äfvensom signaler till deras befordrande skulle finnas så är det likväl möjligt alt till betydlig del hindra dem, på sätt förhållandet under choleja-liden tillräckligt bevisar.
Hvarföre stego då väta fabriker?
Jo, emedan de fingo afsättning.
Hvarföre hogo de afsättning?
Derföre att både tullförsnillningar och lurendrejerier förhindrades genom de lill cholerans afhålhmde vidtagna anstalter.
Hade de kunnat med detsamma stilla den politiska sjukdom, som ligger uti ifver» att för godt köp på utländskt kram, i några år, undergräfva egna medborgare för mångfa11eliga år, så hade dessa anstalter varit ännu gagneligare.
Om vi nu skulle använda flottans mindre fartyg till kryssning vid våra kuster mot tullförsnillare och lurendrejare, likasom vi gjorde för att afhålla cholerans inträngande, så skulle den olofliga införselns förhindrande troligen lyckas lika bra sorn förra gången.
Ett sådant företag vore sina pen-, pingar väl värdi.
Dels finge flottans manskap ett tillfälle qlt öfva sig till sjöss, hvilket det eljest för bristande medel Saknar, pcb dels finge tullen en större uppbörd.
Det är bekant, att Sverige, — och man räknar oss det måhända till förtjenst — betalar sin tullstat mindre än andra nationer göra.
Så t. ex. kostar hela vår tullstat blott 56o,ooo ridr, då Norriges kostar 624,000 ridr, ehuru vår befolkning är 2 och en half gång så stor som Norriges.
Det torde således icke vara pr vägen att betala vår tullbevakning något mera och hafva något större gagn deraf.
En tillfällig orsak till vanvärden är bristande afsättning i de länder, som tillverka i stort.
Bland misstag som statshushållning begått, inen hvilka ej förr än i vår tid blifvit af erfarenheten uppdagade, är äfven det, att ju mera man tillverkar, ju mera förbrukar man, och alt afsättningen följaktligen är lika obegränsad, som tillverkningsförmågan.
Men som den mesta tillverkningen göres för mepniskors förbrukning, så har nu erfarenheten visat, att man genom jordens odling och machiners begagnande kan frambringa varor fortare än förbrukande menniskor hinna att, i samma förhållande, allas; att i England och annorstädes tillverkas så mycket, ali det är omöjligt finna motsvarande afsättning, ehuru alla haf bela - Dm 29 Juli c. m. ras, oell linnde! drifves ej mindre med råa lin bildade folk.
Ja, det går så långt, alt delta mäktiga Rike gör krig uti en aflägsen verldsdel för att påtvinga dess innebyggare rusgifvande drycker, mot hvilka landets egen Regering vill skydda sina undersåtare.
Om sådant kan ske annorstädes oaktadt förbud ; hvad skulle icke möjligen kunna ske bär i Europa, i Sverige, iler man ej vili hafva förbud, ens emot införseln af brännvin?
Nu verkställes den våldsamma införseln långt borta, och derföre tycker man sig sjelf icke hafva något att befara, icke en gång för de liberala theorinna.
En annan tillfällig orsak, som vållar brist på afsättning och vanvärden, är krig.
Den bildade verlden har länge varit lycklig nog att slippa se dem.
Men man får ej antaga, att sådant städse skall fortfara.
Finge man det, så borde man äfven afskaffa den skyddande inrättningen krigsmakten.
Så länge man finner sig föranlåten att underhålla henne för att vara beredd på krig; så länge bör man äfven upprätthålla andra skyddsanstalter för samhället, nemi. dem , som röra näringarna.
Äfven under fredens lugn inträffa händelser, som störa afsättningen och visa vådan alt derutinnan bero af utländningen.
En sådan är ofreden mellan penning-ägarne, eller oordning uti credit-förhållanden.
Hon äger för närvar rum i Norra Amerika, der man påstår alt England har 3o millioner £ St. att fordra.
Hon vållar afbrott i afsättningen på detta stora statsförbund, hon verkar på vår jernhandel , lion kännes i djupet af våra skogar och malmberg, hon har inflytande på hela den trafikerande verlden.
På sådant måste man äfven vara beredd.
Ju mera man inom sig förädlar och afsätter, ju mindre lider man af dylika händelser utomlands.
Slutligen kommer lill varors tillfälliga vanvärde en för närvar, gällande orsak i de länder, som tillverka för verldshandel!], nemi. den att fabrikerna ofta bedrifvas afstöta bolag ställda på aetier.
När dessa äro med fördel sålda, så äro t i I Ista liarne likgilltige för framgången, eller företaget har måhända endast åsyftat aetiers försäljning och drifves med förlust, d. v. s. till sin undergång.
Actie-ägare söka då, likasom* delägnrne i en concursmassa, att realisera tillgångarna så fort de kunna, äfven med uppoffring.
Derföre säljas deras varor till vanvärde, hvarpå jag skall anföra exempel, om så påfordras.
Dylika händelser utgöra alltså bidrag till att förderfva varuförädlingen i ett så fattigt land sora vårt, der hon föga kommit sig före och der föga tid följaktligen behöfves till hennes undergräfvande.
Sedan jag uppfört dessa allmänna grunder för min bevisning, anhåller jag att särskildt få fästa mig vid vissa föremål för detta betänkande.
Deribland håller jag mig först till säd, ty jag anser landtmannens afsättning böra afses i första rummet, emedan jordbruket är Rikets förnämsta näring.
Jag vill icke upptaga tiden med tal om riktigheten Dcu 29 Juli c. ui. alt bibehålla förbud mot införseln af brännvin, i afseende hvarå jag instämmer med Hr Anckarsvärd och andra ledamöter, som redan yttrat sig.
Men frågan om fast tull på spanmål, hvarom K.
M. afgifvit nåd. propos., bör närmare skärskådas.
Cederström har gjort anmnrkn. mot grundlagsenligheten af ett sådant förslag; och jag är nästan färdig att med honom deruti instämma.
Konungen kail visserligen besluta en viss tull på spanmål oell lemna den oförändrad för huru många år honom godt synes.
Men så länge grundlagen tillägger Konungen allena rättighet att i detta fall, oell till tiden obegränsadt, bestämma mer eller mindre; så kan han icke med R.
St. afhandla om någon tid eller något pris.
Konungen visserligen underlåta att sitta i Högsta Domstolen, men Han kan icke med R.
St. afhandla om den saken för någon viss tid, utan måste först till R.
St. afgifva den propos., som gör förändring i grundlagen.
Så anser jag det äfven förhålla sig med denna fråga; men dä hon är af vigt, tager jag mig friheten att säga några ord i sjelfva saken.
Vid 1829 års riksdag tillsatte K.
M. en comité' af ledamöter ur de fyra Stånden, i ändamål att reglera tullen å spanmål.
Jag hade äran att vara en bland medlemmarna.
Vi uppgjorde 2:ne förslag.
Hegge gingo derpå ut att genom tullen stadga ett visst pris på spanmål, sådant att landtmannen dermed k unde anses vara belåten.
Om jag antager, alt detta pris voie för råg 8 r;dr b:co t:n, så bestämdes, att när priset folie till 7 r:dr btco, borde tullen blifva 1 r:dr; om det sjönke till 6 r:dr b:co t:n, så blefve tullen 2 r:dr o. s. v., för att alltid hålla sällen vid 8 r:dr btco t:n inom landet.
Skilnaden mellan de 2:ne särskildta förslagen bestod i skilnaden på det antagna medelpriset.
Jag hörde till den meningen, som antog det lägre priset, för att ej stegra arbetslönerna för våra yaruförädlare.
Största svårigheten var att utröna, huru högt det gångbara priset rätteligen var.
Om sätten dertill delade sig meningarne äfvenledes.
Några ansågo detta böra ske efter mai kegångssättningarna, så alt de 24 länens markegångspris sammansloges och delades till ett medelpris för liela Riket, hvarefter tullen sedan skulle sättas.
Den andra meningen, hvilken jag tillhörde, föreslog, att spanmålsprisen borde i Januari månad tagas i vissa städer och på vissa inarknader öfver hela Riket såsom grund för prisets bestämmande.
I afseende på begge sälten befarade man, att prisbestämningen skulle blifva föremål för tillställningar, hvilka man ville undvika, och derföre har man slutligen kommit till förslaget att hafva en fast tull.
Som jag hvarken är landtbrukare eller spanmålshandlare, så vill jag icke tillåta mig något omdöme öfver riktigheten af det uppgifna beloppet.
Det enda, som den icke sikkunnige kan säga, är, alt 0111 tullen är för lag, så är landtmannen icke skyddad; är den åter för hög, så råkar den fattige i nöd, och då är det fruktansvärdt. att hela anstalten förfaller derigenom att för - Ben 39 ■ J 11 1 i e. m. 383 fattningen antingen upphäfves utan riksdag, eller efter dess sammankallande.
I begge händelserna är saken i sin början förstörd.
Jag anhåller att få fästa eder uppmärksamhet, mine herrar! på en skrift, som i detta hänseende är myckel upplysande, benämnd: några ord om spn limå Is lagar na.
Sädesprisen i Sverige och i andra Östei sjöli» nders hamnar äro för flera ur der upptagna.
Jag vill anföra ett förhållande, som härvar. innebyggare af Calmar län kunna närmare utreda, nemi. det, att som utförseln af trädvaror från Calmar vanligen göres på Danmark, särdeles Holstein, och som skeppen derifrån gemenligen återkomma tomma eller med blotta barlasten, så skulle, 0111 det lönade sig alt införa säd, dessa fartyg kunna taga den lika väl som sand tillbaka, och då inkomme säden utan fraktkostnad.
Jag befarar fördenskull, att den tull, som kan vara tillräcklig för öfra delen af Sverige, icke är det för Skäne eller Calmai-orten.
Det skulle således kunna lända till skada för den södra eller mest sädesbärande delen af Riket, om tullen sattes för lågt
Man svarar måhända, att både Skåningar och Calmareboer kunna vara belåtne med ringare sädespris, än det öfriga Sverige.
Det må vara, oell i sådant fall är förslaget riktigt.
Jag tillåter mig icke att uppgöra något bättre, men jag har velat fästa eder uppmärksamhet derpå, mine herrar, eder, som kännen saken i det omständliga, och följaktligen kunnen draga riktiga slutsatser af följande sifferförhållanden.