Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Utsk. föreslagna straffbe stämmelse, alt den, som fjerde gången eller oftare med den i §:n omnämnda förbrytelse beträdes, skall dömas till straff-arbete från och med 2 månader till och med ett år, synes mig, då straffarbete är ett urbota mål, och den som blifvit dömd dertill genast kan häktas, vara en alltför sträng straffbestämmelse, att i detta fall tillämpa.
Som jag tror att detsammas sättande i verket skulle medföra stora olägenheter, hemställer jag om icke det kunde utbytas emot böter från 80 till och med 160 R:dr.
Jag erkänner visserligen alt den, som 4:de gången förbryter sig emot detta stadgande, blir ganska hårdt straffad, emedan han dömes lill straffarbete från och med två månader till och med ett år, men jag skulle också tro, att hans brott är med anledn. af de svåra följder, som deraf kunna upstå, af svår- beskaffenhet.
När lian andra eller tredje gången har förbrulit sig, har han tid nog att eftertänka det straff, som 4:de gången väntar honora, och må han då skylla sig sjelf, om han utsätter sig derför.
Jag skulle icke tro, att det gör tillfyllest att ytterligare utsträcka plikten, ty vinsten på ett försäljningsställe kan ju, som redan är nämdt, vara så betydlig, att bränvinsbrännaren utan förlust kan 2, 3, 4, ja 5 gånger erlägga plikten för den kroghåilare, som försäljer hans bränvin.
Då man besinnar hvilka bedröfliga följder kroglifvet medförer, torde också icke kunna antagas med skäl att den föreslagne straff - I Den 9 Augusti e. m. 177 straffbestämmelsen är för hög, hvarföre jag också yrkar bifall till Utsk:s förslag.
För min del anser jag det vara af högsta vigt att R. o. Ad. biträder Hr Braunerhjelms förslag, ty jag tror, att för en sådan förseelse, som att för 4:de gången olofligen försälja ett qvarter bränvin, är ett urbota straff, alldeles för strängt, i synnerhet som man vet, att en hvar, som anklagas för ett brott, hvarpå urbota bestraffning följer, genast häktas.
Det kan ju mycket väl hända, att en person råkar att för 4:de gången sälja 1£ qvarter bränvin i st, f. £ stop.
Om han anklagas härföl*, insättes han i häkte, hvarest han kan få sitta i flera månader, innan hans sak kommer inför domstol.
Han kan visserligen blifva frikänd, men han har ändock sutit en längre tid fängslad.
För folkets moralitets skull bör man undvika alt i oträngdt mål inkasta menniskor i fängelse, och jag skulle äfven tro, att en sådan skärpning i straffbestämmelserna icke skulle af allmänna opinionen gillas.
Enligt min tanka innefattar det af Hr Braunerhjelm väckta förslag, att vid 4:de resan bestämma böterna från 80 till 160 R:dr, ett straff, som fullt ut bör kunna anses motsvara förbrytelsen, i synnerhet då man vid betraktande af 50:de §:n Annei att böterne ”skola, då tillgång brister, enligt 5:te Kap. Slraffbalken till fängelse vid vatten och bröd förvandlas.”
Alltså den som 4:de gången förbryter sig emot författningen eller säljer bränvin till mindre belopp, än hvartill han är berättigad, fälles till ett bötesbelopp af 80—160 R:dr.
Har han icke mer än halfva summan, uttages den, och återstoden af densamma får han aftjena med vatten och bröd.
Efter jag har ordet vill jag nämna, att jag anser, att, lill följe af det beslut, K. o. Ad. fattat i afseende pä 15:de §:n, bör äfven nämnde § här citeras.
Då enligt min tanka de straffbestämmelser, som Utsk. föreslagit för 4:de gången itererad förbrytelse emot denna författning, äro alltför stränga, förenar jag mig med Hr Braunerhjelm, hvarjemte jag äfven anser mig böra fästa Ståndets upmärksamhet uppå ett annat förhållande, som synes mig vara af nog egen beskaffenhet.
Uti 3:dje mom. af §:n säges nemi. att utom de böter och den minuthandels- eller utskänkningsafgift, som förbrytaren skall erlägga, har han derjemte förbrutit 60 kannor bränvin, tillika med det eller de kärl, hvari detta bränvin förvaras.
Denna straffbestämmelse strider emot de begrepp, som vanligen afse, i hvilket fall en vara bör anses vara förbruten, och detta begrepp beslår deruti, alt man skall hafva handlat med oloflig vara.
Så är t. ex. den till införsel förbjudna varan, som man söker att insmuggla, förbruten derföre att hon icke får här i landet försäljas.
Vid tullförsnillning är också varan derföre förbruten, att hon icke, förrän efter undergängen laglig tullbehandling, får hållas till salu.
Bränvinsredskapen blir förbruten, då den begagnas under en icke lofgifven 10 H. 12 178 Den 9 Augusti e. m. tid o. s. v. Här åter inträffar ett annat förhållande.
Minutören har en obestridlig rättighet att sälja den vara, han innehar.
Således kan denna vara icke, i hans hand, betraktas såsom olofligt föremål för handel.
Hans förbrytelse består endast deruti att hafva sålt ett mindre parti, än hvartill han varit berättigad.
Det strider då, efter min tanka, emot en riktig lagstiftnings princip, att såsom förbruten förklara större eller mindre del af den vara han eger.
Vill man ytterligare skärpa straffet, utöfver hvad de andra båda momenterne innehålla, må man då göra det genom böternas förhöjning med sä stort belopp, som ungefärligen svarar emot värdet af 60 k:r bränvin och de förbrutna kärlen.
Då har man förfarit principenligt, hvilket nu icke är händelsen.
Slutligen tillstyrker Utsk. att, om ”förbrytelsen skett å söneller helgedag, straffet skall ökas med böter från och med 10 till och med 20 R:dr.”
Detta kan i sig sjelf vara ganska riktigt, men det synes mig som skulle Utsk. härvid icke hafva erinrat sig, det allmänna lagen stadgar serskilda böter för sabbatsbrott; till följe häraf kan fråga upsla om sabbalsbotts-böterne skola serskildt ådömas eller om de skola inbegripas uti det bötesbelopp, som Utsk. här föreslagit.
Detta bör enligt min tanka vara i författn;gen tydligen uttryckt.
På grund af de utaf mig nu framställda anmärknn , anhåller jag vördsamt, att denna § mätte lill Utsk. varda återremitterad, pä det att
Utsk. må komma i tillfälle att omarbeta densamma.
Då Utsk. ålagt straffarbete för den, sorn 4:de resan med oloflig bränvinsförsäljning beträdes, har Utsk. enligt min tanka gått alldeles för långt.
Jag medgifver visserligen, att en förbrytelse, som medförer så svära följder som den^ na, är straffvärd, men man kan icke påstå, att denna förbrytelse är jemförlig med dem, som i öfrigt finnas i allmänna lagen förbudne och äro med straff af urbota beskaffenhet belagde.
Jag kan således icke biträda den åsigt, att en person, som 4:de gången bryter emot denna författning, skall ådömas eli urbota straff d. v. s. kunna häktas, utan jag skulle tro, att den person, sorn på grund af olotligt vinstbegär begär förbrytelsen, bör rätteligen straffas dermed, att han ålägges utgifva något af den vinst, som han velat förskaffa sig, det vill med andra ord säga, alt, på sätt Hr Braunerhjelm föreslagit, böta med penningar.
I likhet med Hr Printzensköld anser jag, att 3.djc mom. af §:n gerna kan utgå.
Jag inser icke hvarföre Utsk. stannat vid dessa 60 k:r.
Om man gått principenligt tillväga, skulle man hafva bestämt, att allt del bränvin, som finnes i törsäljningsrummet, vore förverkadt.
Vill man icke gå så långt, kan jag dock icke förstå, hvarföre man på en höft tilltagit 60 k:r.
Enligt min tanka hade det varit bättre att lägga straffets skärpning i böterne_ och icke uti varans konfiskation.
Afven derutinnan delar jag
Hr Printzenskölds åsigt, att uti sista mom, förefinnes en otydlighet, huruvida böter för sabbats - Den 9 Augusti e. m. 179 brott efter allmänna lagen böra i afseende på dessa förbrytelser tillämpas eller icke.
Det torde vara för R. o. Ad. bekant, att enligt gällande författn:r är det stadgadt, att dubbla böter skola utgå för oloflig bränvinsförsäljning på sön- eller helgedagar.
Detta har på olika sätt blifvit lillämpadt.
Mången domare har serskildt ådömt sabbatsböterne, hvaremot andra domare åter ansett desamma vara inbegripna i de förhöjde böterna.
Denna olikhet i lagskipning synes mig böra afhjelpas.
Jag skulle vilja gå så långt, att det stadgades, att förbrytaren, utom de förökade böterne, blefve dömd såsom den der sabbatsbrott begått.
Då väsendlliga anmärkn:r blifvit emot denna § framställde, och då det är ganska svårt att på stående fot upgöra redaktion, isynnerhet af en §, som angar bestämmandet af straff, får jag till R. o.
Ad. ödmjukt hemställa, huruvida icke försigtigheten fordrar, att denna § återremitteras.
Om man antager, att ifrågavar:de förbrytelse blifvit förnyad 3:ne gånger, torde man finna, att endast extra ordinära fall kunnat framkalla dess förnyande för den 4:de gången.
Till följe häraf må äfven då extra ordinära bestraffningar ega rum.
Har en person 3:ne gånger förbrutit sig på detta vis, så är i alla fall troligt, att vederbönde myndigheter begagna sig af den rättighet 6:te §:n omnämner, att nemi. ej tillåta honom att vidare rörelsen utöfva.
Skulle deremot annorlunda ske och han icke blifver dertill förbjuden, så kan man taga för gifvet, att han af en mägtigare person hålles under armarne.
Sådant oskick kan inträffa; det måste derföre äfven förhindras.
Det finnes utskänkningsställen, hvilka äro så väl belägna, att de medföra en så stor vinst, att bränvinsbrännaren finnér uträkning vid att för utskänkaren betala böter på böter, ja ända till det högsta vitet eller 160 R:dr, på det att försäljningen må oförhindradt få fortfara.
Om man ouphörligen kan erlägga böter, och ändå med fördel drifva sin rörelse, så bevisar ju detta, att plikter icke ensamt äro tillräcklige, att hämma förbrytelserne.
Jag tror derföre att man icke kan vara nog försigtig i försöken, att sätta en bom för förbrytelser af dylik art.
Jag anhåller att få först besvara de utaf
Hrr Printzensköld och Frih. af Ugglas emot 3:dje mom. framställda anmärkmr.
Dessa Herrar hafva, i afseende på förbrytelsernas bestraffning, ansett det vara bättre, att förhöja böterna, än att antaga det af Utsk. framlagda förslag, att nemligen det i försäljningsrummet befintliga bränvin, af till och med 60 kannor, skulle jemte kärl varda förbrutet.
Jag ber att få för R. o.
Ad. upgifva skälen, hvarföre Utsk. ansåg sig icke böra föreslå högre böter, än som skett.
Böterne för förbrytelser, som emot denna författning första gången ega rum, motsvara 10 till 17 dagars fängelse vid valten och bröd, andra gången 17—27 och tredje gången 28 dagars fängelse vid vatten och bröd.
Om man ålagt högre böter, så skulle den person, som första gången “löfval 180 Ben 9 Å ugu st i e. ra. förbrytelsen, kunnat blifva straffad med 28 dygns vatten och bröd, eller lifsstraff, hvilket hade varit orimligt.
För att likväl för den, som kunde gälda sin förseelse med böter, bestämma så högt straff, att detsamma måtte blifva verksamt, ansåg Utsk. sig böra föreslå, dels att den brottslige, jemle böterna, skulle erlägga minuthandels- eller utskänknings-afgift för en tid af 3 till 12 månader, dels _att honom tillhörigt bränvin skulle vara beslag underkastadt.
I det sednare afseendet fann man sig föranlåten stadga ett visst belopp, ty icke kunde man föreskrifva, alt den Grosshandlare, som skickar sin Bokhållare ner uti sitt magazin, skulle, derföre att denne säljer 14 i st. f. 15 k:nor, gä förlustig hela sitt bränvinslager.
Det synes ock bättre att låta den brottslige gälda sitt fel derigenom, att han mister en del af sina tillgångar, än att Staten skulle underhålla hans arma legomän i fängelse vid vatten och bröd.
Då man icke rimligtvis kan laga i beslag allt det bränvin, som uti ett magazin eller försäljnings rum kan finnas, ansåg Utsk. mest lämpligt alt bestämma 60 k;r, såsom utgörande ett fats innehåll.
Uti Norrige har man bestämt 40 kannor.
Vidare har man anmärkt, alt nyssnämnde stadgande icke vore principenligt, samt alt brottet icke motsvarade de allmänna förhållanden, hvarunder varor förbrytas.
Så t. ex. har man sagt, att det vore ett hell annat förhållande med den, som bränner bränvin under oloflig tid och derföre mister sin redskap.
Mig synes det just vara enahanda förhållande.
Det är icke varan eller bränvinspannan som är oloflig att ega.
Jag får ju hafva hvilken panna som helst förseglad, blott jag icke begagnar den.
Jag får hafva 60 k:r eller huru mycket bränvin jag behagar uti milt rum, blott jag icke olofligen säljer något deraf.
Jag tycker således, såsom jag nyss nämnde, det vara enahanda förhållande i afseende på bränvinspannan, som olofligen begagnas, och bränvinet, som olofligen säljes.
I afseende på andra mom. anser jag ett förtydligande böra ega rum.
Det slår: ”förbrytaren varde derjemte dömd att utgifva minuthandels- eller utskänknings-afgift, dock ej under det belopp, som för -j:dels år, eller öfver det, som för ett år svarar mot det minsta, som etc.”
Der var ganska rätt, när Utsk. i 17:de §:n föreslagit, att afgiften vid minuthandel skall utgöras med 8 sk. och vid utskänkning med 16 sk. per k:a, men sedan nu B. o. Ad. funnit godt att sätta lika skatt per k:a för dessa slags rörelser, skall lagskiparen tveka hvad straff han skall ålägga en utniinuterare, som får sälja ^:dels k:na.
Om denne gör intrång på utskänkarens rättighet och säljer under ^:dels kaia, hvad skall han då betala?
Då härom icke finnes , någon bestämd föreskrift, anser jag att ett förtydligande i detta afseende bör ega rum.
Hvad beträffar slutligen hufvudsaken eller Hr Braunerhjelms förslag, att i ^första moni. borttaga slutorden: ”straffarbete från och med 2 månader lill och med ett år” samt uti stället insätta ”böter från 80 till och med 160 R:dr,” så får jag förklara, att Den 9 Augusti e m.
181 bägge straffbestämmelserna förekomma mig ganska svåra, och alt jag, som öfverlemnar bedömandet häraf till dem, som beklagligen komma uti olyckan, icke vill inlåta mig uti tvist derom, hvilketdera som voro lindrigare, antingen 28 dygns fängelse vid vatten och bröd eller 2 ä 6 månaders fängelse med straffarbete.
Då jag erkänner, att 2:dra mom. behöfver, till följe af R. o. Ad:s i afseende på 17:de §:n förut fattade beslut, förtydligas, skall jag icke, om R. o. Ad. finnér för godt bifalla en återreremiss, motsätta mig en sådan.
Mörner Axel:
Då jag i Utsk. öfvervar öfverläggningen om denna §, försökte jag — ehuru utan framgång — bestrida att för 4:de resan oloflig bränvinsförsäljning skulle bestämmas urbota straff, emedan jag ansåg detsamma vara allför strängt.
Utsk. delade icke denna åsigt, utan der ansågs snarare att ett nog hardt straff icke kunde åsättas.
Ehuru jag gillar det af Hr Braunerhjelm framställda förslag, att i stället för straffarbete bestämma böter, anser jag dock de af honom föreslagna vara för höga, enär de öfverstiga t. ex. hvad som i allmänna lagen är för hel mansbot stadgadt.
Derföre får jag fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på det förslag, som jag uti min 'Betänk, bifogade reservation framställt.
Det lyder sålunda: ”Den, som säljer bränvin i mindre belopp, än hvartill han enligt 1 :a eller 2:a §§:na i hvarje fall är berättigad, bote första gången från och med 10 till och med 20 R:dr, andra gången från 20 till och med 40 R:dr, och tredje gången, äfvensom der förbrytelsen oftare sker, hvarje gång från 40 till och med 80 R:dr.”
Då det i hittills gällande bränvinsförordning varit och är föreskrifvet, att om dylik förbrytelse 3 gånger eller oftare utöfva*, skall den brottslige fällas till 40 R:dr, samt icke visadt är alt denna bestraffning befunnits för ringa eller overksam till förekommande af fjerde resan oloflig bränvinsförsäljning, inser jag icke något skäl, hvarföre man skall göra en särskild straffbestämmelse för 4:de resan, eller hvarföre en sådan skulle vara af behofvet påkallad, mera hädanefter än hittills.
Icke kan den obetydliga vinst, som genom oloflig bränvinsförsäljning möjligen skulle kunna upkomma, göra en serskild straffbestämmelse för 4:de resan nödvändig, då domaren kan fälla den brottslige till så höga böter som 80 R:dr samt derjemte ålägga honom utgifva minuthandels- eller utskänknings-afgift, som dock hvarken får understiga det belopp, som för -j år, eller öfverstiga det, som för ett år svarar mot det minsta, som af den berättigade bränvinsförsäljaren för år erläggas bör.
Visserligen har här blifvit anmärkt, att, genom R. o. Ad:s beslut, afgiften blifvit lägre ber stämd, än hvad Utsk. föreslagit, men då jag likväl tror, att densamma är fortfarande tillräckligt hög, för att utgöra ett icke obetydligt appendix till böterne, får jag vördsamt anhålla att 2:dra mom. malte oförändradt bifallas, endast med det tillägg, som här blifvi yrkadt, att nemi.
I5:de §;n må åberopas.
Hvad vidkommer 3:dje morn., så är det stadgande, som deruti 182 Den 9 Augusti e. m. finnes, egentligen liemtadt från Norska bränvinslagen, deruti föreskrifves, att ett visst antal i försäljningsrummet befintlige potter kunna för oloflig försäljning förbrutne dömas.
Detta synes icke vara olämpligt, ty eljest skulle det ju kunna hända, att en bränvinstillverkare eller grosshandlare genom sin bokhållares slarf eller förseelse kan få hela sitt bränvinslager döradt förbrutet.
Det som synes vara mindre lämpligt är, att beslagaren eger rättighet att, för det förvärkade bränvinets afhemtning, utvälja tjenliga kär), ty dem kunde han i följd af denna tillåtelse utse, icke allenast bland dem, som finnas i försäljningsrummet, utan möjligen bland alla, som äro uti försäljarens ego.
Beträffande det 4:de eller sista morn., så är genom detsamma en otydlighet förekommenj som förefinnes uti ännu gällande bränvins-författning, hvilken i det här afsedda fall blott föreskrifver att böterne skola fördubblas.
Detta stadgande har blifvit ganska olika tillämpadt, så att det t. ex. vid iteration ej sällan ådömes olika böter för samma brott, begånget på söndagarne.
Ehuru här är bestämdt, att böterne skola utgöra från 10 till 20 R:dr, torde likväl serskildt böra stadgas om sabbatsbroltsböterne.
Jag har icke förut ansett mig böra deltaga uti diskussionen, men då fråga nu är om ansvarsbestämmelser, genom hvilkas antagande en betänklig rubbning skulle ske uti den bill ilis antagne proportion emellan brott och straff, har jag trott mig i della afseende böra nämna några ord.
Då jag begärde ordet, bade ännu ingen talare begärt återremiss, men då dc fleste, som sedermera yttrat sig, visat ^ig böjde derför, hoppas jag deras framställningar skola vinna afseende hos R. o. Ad., och onder förutsättning häraf, kan jag fatta mig ganska kort.
Jag beder derföre endast att få fäfästa Utskrs upmärksamhet deruppå, att man vid broltmåis-lagstiftning alltid mäste söka åstadkomma någon slags analogi emellan förutvarande lagbestämmelser och dc nya, sora raan vill införa.
Man måste således efterse att straffbestämmelserna stå i något förhållande lill hvarandra.
Så synes man mig dock icke hafva gjort vid detta tillfälle.
Om det af LagUtsk. afgifna Betänk. till förändringar i brottmålslagen — hvilket Betänk, jag här har i min hand — skulle blifva af R. o. Ad. godkändt, så,kunde, vid tillämpning af de deruti föreslagna bestämmelser och de, som innefattas i Särskilda Utsk:s nu föredragna Betänk., de besynnerligaste missförhållanden komma att upsla.
En person, som genom groft förvållande vore orsak till en annans död, skulle blifva dömd till högst 100 R:dr böter, då deremot den, som för 4:de gången sålde en sup, skulle plikta med straffarbete under minst två månader, men äfven ända till ett år.
Jag vill icke tala om huru jemförelsen slår sig ut i afseende på den, som hugger näsa, händer eller dylikt af en annan person.
Ett sådant nidingsdåd kan första gången aflöpa med jemnförelsevis obetydliga böter.
Man måste väl se, till, att, då man stiftar lag, det
Den 9 Augusti e. m. 183 ena stadgandet står i harmoni med det andra.
Huruvida sådant vid upgörandet af detta förslag blifvit iakttaget, önskade jag att Utsk. ville taga i betraktande.
Ifr Printzensköld:
Vid all brottmåls-lagstiftning har man alltid haft till sitt nogaste ögonmärke, att, så vidt möjligt är, göra straffet jemförligt med sjelfva hrottet, så alt icke straffåtgärden blifver hårdare, än hvad brottet, efter de föreställningar man i allmänhet gör sig om dess beskaffenhet, förtjenar.
Mörner, G. G. D., har fästat upmärksamhet på de stora missförhållanden, som skola tipkomma, om de serskilde straffbestämmelser, Utsk. föreslagit, skola blifva lag, och hur man än vill förklara orsaken, hvarföre man ansett de 2:ne mom. i ifrågav:de §, som afse förpligtelse för förbrytaren att erlägga minuteringsafgift och derjemte förlora en del af det bränvin han eger, så slår det dock fast, att dessa förpligtelser innefatta en bestraffning, ty med fog kan man väl säga, att den afgift han skall erlägga samt värdet af det bränvin han förlorar, i sjelfva verket ingenting annat äro än böter, eftersom de utgöra en tillökning i den förlust af penningar eller deras värde, som förbrytaren genom det serskildta bölesansvaret får vidkännas.
Ser man då pä siffran af det penningebelopp han i sjelfva verket får böta, är det så omättligt stort, alt det efter mitt begrepp mångfaldigt öfversliger den straffpåföljd, hvarmed förbrytelsens beskaffenhet förtjenar att beläggas.
Detta förhållande bör Utsk. noga öfverväga vid den återremiss, jag hoppas R. o. Ad. skall bifalla, men derjemte önskar jag, alt, då Ulsk. öfverlägger om straffbestämmelserna, Utsk. ville sammanträda med LagUtsk., så att förslaget till den brottmåls-lagstiftning, hvarom nu är fråga, må i formellt hänseende erhålla en grundlagsenlig behandling.
Något antagligt skäl för bibehållande af. det morn., som stadgar, att förbrytaren skalf mista en del af det bränvin, han vid förbrytelsetillfället möjligen eger, har icke blifvit anfördl; visserligen har Frih.
Raab försökt att försvara detta stadgande dermed, att en likhet förefinnes emellan den förbrytelsen, att man olofligen säljer en mindre qvantitet bränvin, än den, hvartill man eger rättighet, och den förbrytelse, att man bränner med hränvinsredskap, ehuru man dertill icke är berättigad, men jag hemställer till Frilen om någon likhet emellan dessa fösbrytelser verkligen förefinnes.
Frilen kan icke förneka, att bränvinsminnteraren eger en obestridlig rättighet att sälja det bränvin, han innehar.
Det är honom endast förbjudet att sälja under en viss qvantitet.
Således utöfvar han i sjelfva verket ingen olaglighet förr än han understiger minimum af sin försäljningsrätt, hvaremot den, som bränner under en icke lofgifven tid, utöfvar en rättighet, som han under ingen synpunkt innehar, vare sig för tillverkning af | k:a eller af 10,000 k:r.
Häraf måste ju äfven följa, att, dä lian icke får begagna bränvinsredskapen, densamma också kan, enligt rättsgrund, anses vara af honom förverkad.
Pä samma sätt förhåller det sig med lurendrejeri eller tullförsnillning. 184 Den 9 Augusti e. m.
Att vidare orda ora alla de fel, hvarmed §:n är behäftad, synes mig öfverflödigt, enär jag hoppas, att Utsk., då det får del af diskussionen öfver ämnet, skal! fästa afseende på icke allenast de af mig, utan äfven af andra talare, framställda anmärkmr samt försöka utfinna sådana straffbestämmelser, som, jemte det att de icke stå i strid med de allmänna rättsbegreppen, bättre, än de som Utsk. nu föreslagit, afpassas efter förbrytelsernas beskaffenhet.
Skälet hvarföre jag inom Utsk. biträdt flertalets mening i afseende på urbota straffs ådömande, är det, att lill en dylik försäljning, som här är i fråga, troligen begagnas sådana, den egentlige försäljaren underordnade personer, hvilka icke hafva något att böta med, hvarigenom strafflöshet skulle upkomma, i händelse urbota bestraffning ej vore utsatt.
Under den tid jag förvaltade Landshöfdinge-embetet i Calmar län, fnnnos på Oland personer, som syntes göra till sitt yrke, att från Kronans mark stjäla och sälja skog.
Dessa voro lösa personer eller tjenare, hvilka för ofoget blefvo insatte på Calmar slott.
Om dem berättades, att de öfverenskommit med liusbönderne att få något visst för hvarje dag, som de sulto på slottet, hvarmed saken var upgjord.
Framträda nu dylika personer, som, för oloflig bränvinsförsäljning, icke kunna erlägga böter: så upkommer också strafflöshet för de verklige förbrytarne.
Eftersom jag närande Calmar, torde jag fä erinra oin hvad som förliden vinter lästes i tidningarne, nemi. att, bland en mängd andra personer, som inom länet blifvit doötesfällde, befanns en qvinna, som öfver 40 gånger på ett år blifvit pliktfälld för oloflig bränvinsförsäljning.
Detta uplyser huru föga nuvar:de författning hämmar dylik förseelse.
Dylika missförhållanden föranledde naturligtvis Utsk , att föreslå sådana sladganden, hvarigenom man hoppades för framtiden förekomma ofoget.