Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu för tiden lägger visst ingen enda människa märke till det lilla korset, som står i ena hörnet af Svartsjö kyrkogård.
Nu för tiden går allt kyrkfolket förbi det utan att ge det en blick.
Och det är ju ej underligt, att ingen märker det.
Det är så lågt, att klöfver och blåklockor stå det upp till armarna och timotejen växer öfver det.
Icke heller bryr sig någon om att läsa inskriften, som står där.
De hvita bokstäfverna äro nästan alldeles bortregnade numera, och det tyckes aldrig falla någon in att söka stafva ihop dem till ord.
Men det har ej varit så alltid.
Det lilla korset har på sin tid väckt mycken undran och förvåning.
En tid kunde ingen sätta sin fot på Svartsjö kyrkogård utan att gå fram till det där korset.
Och får någon af de gamla tidernas människor se det än i dag, så ser hon på samma gång för sig en hel historia.
Hon ser för sig hela Svartsjö socken, försänkt i vinterdvala och betäckt af jämn, hvit snö, som ligger en och en half aln högt.
Så där ser ut, det är knappast möjligt att känna igen sig där!
Man behöfver gå efter kompass som på hafvet.
Det är ingen skillnad på strand och sjö, stubbåkern ligger lika jämn som den jord, hvilken burit hundrade skördar hafre.
Kolarfolket, som bor invid stora mossar och nakna bergåsar, kan inbilla sig, att det råder öfver lika mycken afröjd och odlad mark som den rikaste bonde.
Vägarna hafva lämnat sina trygga banor mellan de gråa gärdesgårdarna och äfventyra sig fram öfver ängar och ute på de frusna vattendragen.
Till och med inne mellan gårdarna kan man bli förvirrad.
Rätt som det är, kan någon komma att upptäcka, att vägen till brunnen blifvit upptrampad tvärs öfver det lilla roskvarterets spireahäck.
Men ingenstädes är det så omöjligt att finna sig till rätta som på kyrkogården.
För det första är gråstensmuren, som skiljer den från prästgårdsägorna, alldeles öfversnöad, så att den nu flyter alldeles tillsammans med dessa.
För det andra är kyrkogården numera endast ett stort, hvitt fält, icke den minsta ojämnhet i snötäcket förråder dödsåkerns många kullar och tufvor.
På de flesta grafvar stå små järnkors, vid hvilka hänga tunna, små hjärtan, som det är vindens sak att sätta i rörelse.
De äro alla öfversnöade nu.
Dessa små järnhjärtan kunna ej mer pingla fram sina vemodsfulla visor om saknad och sorg.
Folk, som varit i städerna på arbete, har tagit med sig hem till sina döda sorgkransar med blommor af pärlor och blad af järnbleck, och dessa äro så aktade, att de ligga på grafvarna i små glaslådor.
Men nu äro de gömda och begrafna under snön.
Nu är den graf, som bär en sådan prydnad, ej förmer än någon annan.
Ett par af snöbärsbuskarna och syrenhäckarna sticka upp öfver snötäcket, men de flesta äro dolda.
De glesa kvistar, som synas ofvan snön, äro fruktansvärdt lika hvarandra.
De kunna ej lämna mycken ledning åt den, som söker att finna sig till rätta på kyrkogården.
Gamla gummor, som ha för sed att hvarje söndag gå och kasta en blick på sina käras grafvar, komma nu ej längre för snöns skull än ett stycke framåt hufvudgången.
Där blifva de stående och försöka gissa ut hvar »grafven» kan ligga.
Är det vid den busken eller vid den?
Och de börja längta efter snösmältningen.
Det är som om de döde kommit så orimligt långt bort från dem, då de ej mer se stället, där de äro nedmyllade.
Det finnes också ett par stora stenar, som skjuta upp öfver snön.
Men de äro så få.
Och snön hänger öfver dem, så att man kan ej skilja den ena från den andra.
En enda väg finnes banad på kyrkogården.
Den går utefter hufvudgången fram till ett litet bårhus.
Skall någon begrafvas, så bäres kistan in i bårhuset, och där håller prästen liktalet och förrättar jordfästningen.
Det är ingen tanke på att kistan kan komma ned i jorden, så länge som denna vinter varar.
Den får stå kvar i bårhuset, tills Gud sänder tö, och jorden åter kan bearbetas med hacka och spade.
Nu händer, att just medan vintern är på sitt strängaste och kyrkogården alldeles otillgänglig, dör ett barn hos brukspatron Sander på Lerums bruk.
Det är ett stort bruk, Lerum, och brukspatron Sander är en mäktig man.
Han har helt nyligen lagat i ordning åt sig en familjegraf på kyrkogården.
Man kommer nog ihåg den, fastän den nu är gömd under snön.
Den är omgifven med en kant af huggen sten och en tjock järnkedja; midt på grafven står ett granitblock, som uppbär namnet.
Där står det enda ordet Sander inristadt med stora bokstäfver, som lysa öfver hela kyrkogården.
Men då nu barnet är dödt, och det blir tal om begrafningen, säger brukspatronen till sin hustru:
»Jag vill inte, att det där barnet skall ligga i min graf.»
Med ens ser man dem för sig.
Där är matsalen på Lerum, och där sitter brukspatronen vid frukostbordet, äter ensam, som han brukar.
Hans hustru Ebba Sander sitter i gungstolen vid fönstret, där hon har utsikten öfver sjön och de björkbevuxna holmarna.
Hon har suttit och gråtit, men då mannen säger detta, blifva hennes ögon med ens alldeles torra.
Hela den lilla gestalten drar ihop sig af skräck, hon börjar skälfva, som om hon kände en stark köld.
»Hvad säger du, hvad säger du?» frågar hon.
Och hon talar, som då man huttrar af köld.
»Det bär mig emot,» säger brukspatronen.
»Far och mor ligga där, och det står Sander på stenen.
Jag vill ej, att det där barnet skall ligga där.»
»Ah så, detta har du funderat ut,» säger hon alltjämt rysande.
»Jag visste väl, att du en gång skulle hämnas.»
Han kastar ifrån sig servetten, reser sig från bordet och står bred och stor framför henne.
Det är alls ej hans mening att trotsa igenom sin vilja med många ord.
Men hon kan ju se på honom, där han står, att han ej kan ändra mening.
Det är tung, orubblig envishet, hela karlen.
»Jag vill ej hämnas,» säger han utan att höja rösten. »Jag kan bara ej tåla det.»
»Du talar; som vore det endast fråga om att flytta honom ur en säng i en annan,» säger hon.
»Och han är ju död, honom kan det väl göra detsamma, hvar han ligger.
Men jag blir ju en förlorad människa.»
»Jag har tänkt på det också,» säger han.
»Men jag kan inte.»
De, som varit gifta i flera år, behöfva ej många ord för att förstå hvarandra.
Hon vet allaredan, att det är alldeles gagnlöst att söka beveka honom.
»Hvarför skulle du då förlåta mig?» säger hon och vrider händerna.
»Hvarför lät du mig stanna kvar på Lerum som din hustru och lofvade att förlåta mig?»
Han vet med sig, att han ej vill skada henne.
Han rår ej för, att han nu kommit till en gräns för sina medgifvanden.
»Säg hvad du vill till grannarna,» säger han, »jag skall nog tiga.
Hitta på, att det är vatten i grafven, eller säg, att där ej finnes rum för fler kistor än fars och mors och min och din.»
»Och det skulle de tro!»
»Du får reda dig bäst du kan då,» säger han.
Han är ej ond, hon ser, att han ej är det.
Det är, som han själf säger.
Han kan ej ge med sig i detta.
Hon flyttar sig högre upp i stolen, lägger armarna bakom hufvudet och sitter och stirrar ut genom fönstret utan att säga något.
Det förfärliga är, att så mycket skall finnas i lifvet, som är en öfvermäktigt.
Framför allt är det fruktansvärdt, att det skall stiga upp makter inom en själf, som man alls ej kan styra.
För några år sedan, då hon redan var en sansad, gift kvinna, kom kärleken öfver henne.
En sådan kärlek!
Det hade ej varit en tanke på att hon skulle kunna styra den.
Det som nu tog väldet öfver hennes man, var det hämndbegär?
Han har aldrig varit ond på henne.
Han förlät henne genast, då hon kom och bekände.
»Du har varit ifrån dina sinnen,» sade han och lät henne lefva kvar som sin hustru.
Men fast det kan vara en lätt sak att säga, att man förlåter, kan det vara tungt nog att göra det.
Framför allt är det svårt för den, som är långsint och tungsint, som aldrig glömmer och aldrig brusar ut.
Hvad han än må säga, sitter i hjärtat något, som hungrar och skriker efter att få mätta sig med en annans lidande.
En besynnerlig känsla har hustrun alltid haft, att det varit bättre, om han den gången blifvit så ond, att han slagit henne.
Då hade han kunnat bli god sedan.
Nu går han där och är knarrig och led, och hon har blifvit rädd.
Hon går som en häst mellan skacklorna.
Hon vet, att bakom henne sitter någon, som håller piska i hand, om han än ej brukar den.
Och nu har han brukat den.
Och nu är hon en förlorad människa.
Människor säga, att de aldrig sett sådan sorg som hennes.
Hon ser ut som en stenbild.
Under dessa dagar före begrafningen vet man ej, om hon verkligen lefver.
Det är omöjligt att se, om hon hör hvad man säger, om hon vet hvem som talar med henne.
Hon tyckes ej känna hunger, hon tyckes kunna gå ute i den starka kölden utan att frysa.
Men människorna taga miste, det är ej sorg, som förstenar henne, det är rädsla.
Hon tänker ej på att stanna hemma på begrafningsdagen.
Hon måste följa med till kyrkogården, måste gå med i likföljet, gå där och veta, att alla, som följa kistan, tro, att liket skall föras till den stora Sanderska grafven.
Hon tänker, att hon skall digna under all undran och förvåning, som skall vända sig mot henne, då han, som går med prestafven i spetsen af processionen, leder den fram till en obemärkt grafplats.
Det skall gå ett förundrans sorl från led till led, fastän det är ett liktåg.
Hvarför får ej barnet ligga i den Sanderska grafven?
Man skall påminna sig de ovissa, obestämda rykten, som en gång varit i svang om henne.
Det måtte vara någon grund för de där historierna, skall man säga.
Innan liktåget kommer åter från kyrkogården, skall hon vara dömd och förlorad.
Det enda, som kan hjälpa henne, är att vara med själf.
Hon skall gå där med ett lugnt ansikte, se ut, som om allt vore riktigt.
Kanske de då skola tro hvad hon säger för att söka bortförklara saken.
Mannen reser också med till kyrkan.
Han har ombestyrt allt, bjudit begrafningsgäster, beställt kista och bestämt, hvilka som skola bära.
Han är nöjd och god, sedan han drifvit igenom sin vilja.
Det är söndag, och efter gudstjänstens slut ställer liktåget upp sig utanför sockenstugan.
Bärarna lägga de hvita bärdukarna öfver axlarna, alla ståndspersoner i Lerum gå med i processionen och en stor del af det öfriga kyrkfolket.
Medan processionen ordnar sig, tänker hon, att nu ställa de upp sig för att följa en förbrytare till afrättsplatsen.
Så de skola se på henne, då de komma tillbaka.
Hon har kommit dit, för att hon skulle kunna förbereda dem, men hon har ej fått ett ord öfver läpparna.
Hon kan ej tala lugnt och sansadt.
Hvad hon skulle kunna, vore att jämra sig våldsamt och högt, så att det hördes öfver hela kyrkplatsen.
Hon törs ej röra läpparna, för att ej ett högt skri af fasa skall bryta fram öfver dem.
Klockorna börja ringa uppe i tornet, och människorna sätta sig i gång.
Och nu skola de komma in i det, utan all förberedelse!
Hvarför har hon ej kunnat tala?
Hon gör våld på sig för att ej ropa åt dem, att de ej skola gå till kyrkogården med den döde.
En död är ju ingenting.
Hvarför skall hon fördärfvas för en död?
De kunde få lägga den döde hvar de ville, blott ej på kyrkogården.
Hon har förvirrade tankar om att hon ville skrämma dem bort från begrafningsplatsen.
Den är full af pestsmitta.
Man har sett vargspår där.
Hon ville skrämma dem, som man skrämmer barn.
Hon vet ej, hvar barnets graf är gräfd.
Hon får veta det tids nog, tänker hon.
Då nu tåget skrider in på kyrkogården, ser hon fram öfver snöfältet för att upptäcka en nyuppkastad graf.
Men hon ser ej väg och ej graf.
Därute är ingenting annat än en oröjd snömark.
Och tåget går upp till bårhuset.
Så många, som kunna, tränga sig in där, och därinne sker jordfästningen.
Det blir ej ens fråga om att gå fram till Sanderska grafven.
Ingen kan veta, att den lille, som nu inviges till den sista hvilan, aldrig skall blifva nedmyllad i familjegrafven.
Om Ebba Sander kommit ihåg detta, om hon ej glömt allt för sin fasas skull, så hade hon ej behöft vara rädd ett ögonblick.
»Till våren,» tänker hon, »då kistan blir nedmyllad, är väl knappast någon annan än dödgräfvaren tillstädes.
Ingen kommer att tro annat än att barnet ligger i Sanderska grafven.»
Och hon förstår, att hon är räddad.
Hon bryter samman i häftig gråt.
Människor se medlidsamt på henne.
»Det är förfärligt hvad hon sörjer,» säga de.
Men hon vet bäst själf, att hon gråter sådana lättnadens tårar som den, hvilken räddats från nöd och lifsfara.
Ett par dagar efter begrafningen sitter hon vid skymningen på sin vanliga plats i matsalen.
Medan mörkret faller på, ertappar hon sig med att hon sitter och väntar och längtar.
Hon sitter och lyssnar efter barnet.
Nu är ju den tiden, då det brukar komma in och leka.
Skall det ej komma i dag?
Så far hon upp och tänker. »Det är ju dödt, det är ju dödt.»
Nästa dag sitter hon åter och längtar i skymningen.
Och kväll efter kväll kommer denna längtan igen och blir allt mäktigare.
Den breder ut sig, såsom ljuset gör under våren, till dess den till sist regerar öfver alla dagens och nattens timmar.
Det är ju nästan gifvet, att ett sådant barn som hennes skall få mera kärlek som dödt än som lefvande.
Modern har under hela dess lif ej tänkt på annat än att vinna tillbaka mannen.
Och för honom kunde ju ej barnet vara behagligt.
Det måste hållas undan.
Det fick ofta känna, att det var till besvär.
Hustrun, som varit svekfull i sina plikter, har velat visa mannen, att hon ändock var något.
Hon hade ständigt arbete i gång i kök och väfkammare.
Hvad kunde det finnas för plats för den lille gossen midt uppe i allt detta?
Och nu efteråt påminner hon sig, hur hans ögon brukade be och tigga.
Om kvällarna ville han, att hon skulle sitta bredvid hans säng.
Han sade, att han var mörkrädd, men nu tänker hon, att det kanske ej var sant.
Han har sagt så, därför att hon skulle stanna hos honom.
Hon kommer ihåg hur han låg och arbetade för att ej somna.
Nu förstår hon, att han höll sig vaken för att få ligga länge och känna hennes hand i sin.
Han har varit en listig fyr, så liten han var.
Han har brukat allt sitt förstånd för att få litet med af hennes kärlek.
Det är förvånande, att barn kunna älska så.
Hon förstod det aldrig förr, medan han lefde.
Egentligen är det nu först hon börjar älska barnet.
Nu först är det, hon känner sig tjusad af dess skönhet.
Hon kan sitta och drömma om dess stora, hemlighetsfulla ögon.
Det har aldrig varit ett rosigt och rundkindadt barn, det var blekt och spädt.
Men det var underbart vackert.
Det står för henne som något oändligt härligt, härligare för hvar dag, som går.
Barn måtte ju vara det yppersta jorden bär.
Tänk bara, att det finnes små människor, som sträcka ut handen mot hvar man och tro alla om godt!
Små människor, som ej fråga efter om ett ansikte är fult eller vackert, utan kyssa lika gärna det ena som det andra, som kunna älska gammal och ung, rik och fattig!
Och i alla fall äro de verkliga små människor.
För hvarje dag kommer hon barnet allt närmare och närmare.
Hon önskar nog, att det lefde, men hon undrar, om hon då någonsin kommit det så nära som nu.
Stundom är hon i förtviflan öfver att hon ej gjorde gossen lyckligare, medan han lefde.
Han togs väl bort ifrån mig för den skull, tänker hon.
Men det är sällan hon sörjer på det sättet.
Hon har varit rädd för sorg fordom, men hon finner nu, att sorg ej är hvad hon tänkt sig.
Sorg är ju att lefva om och om igen i ett förgånget.
Sorg är, att lefva sig in i gossens hela väsen, att nu ändtligen förstå honom.
Denna sorg gör henne mycket rik.
Hvad hon nu mest fruktar är att tiden skall föra bort honom från henne.
Hon har intet porträtt af honom, kanske hans drag skola utplånas ur hennes minne.
Hon sitter hvar dag och pröfvar och försöker: »Ser jag honom, ser jag honom riktigt?» säger hon.
Då vintern fortgår vecka efter vecka, öfverraskar hon sig med att längta efter våren, då hon skall få ut honom ur bårhuset och få honom nedbäddad i jorden, så att hon kan komma till grafven och tala med honom.
Han skall ligga åt väster, där är det vackrast.
Och hon skall smycka kullen med rosor.
Hon vill också ha en häck och en soffa.
Hon vill kunna sitta där länge, länge.
Men människorna skola väl förundra sig!
Människorna veta ju ej annat än att hennes barn ligger i familjegrafven.
Hvad de skola förvåna sig, om de se henne smycka en främmande graf och sitta där i timtal!
Hvad skall hon hitta på att säga dem?
Ibland tänker hon, att hon måste göra på detta sätt.
Först gå fram till den stora grafven och lägga ned en stor bukett där och sitta där en stund.
Sedan skall hon väl kunna smyga bort till den lilla grafven.
Han skall nog vara nöjd med den enda lilla blomma, hon kan spara till honom.
Ja, han kan nog nöja sig med detta, om hon kan det.
Men det är, som om hon ej skulle komma i någon gemenskap med honom på detta sätt.
Och han skall då få veta, att hon blygdes öfver honom.
Han skall förstå, hvilken brännande skam det var för henne, att han kom till.
Hon vill skydda honom för att få veta detta.
Han skall tro, att lyckan att äga honom öfvervägde allt.
Ändtligen ger vintern vika.
Man ser, att det skall bli vår.
Snötäcket smälter undan, jorden börjar visa sig.
Ännu dröjer det kanske ett par veckor, innan kälen går ur marken, men det ges dock en förhoppning, att de döda skola få komma ut ur bårhuset.
Och hon längtar, hon längtar.
Kan hon ännu se honom?
Hon pröfvar hvarje dag, men det gick bättre på vintern, på våren vill han ej visa sig för henne.
Då kommer hon i förtviflan.
Hon måste kunna sitta på grafven för att komma honom nära, för att kunna se honom, älska honom.
Kommer han då aldrig ned i jorden?
Hon har intet annat att älska, hon måste kunna se honom, se honom genom hela lifvet.
Till sist försvinna all tvekan och allt klenmod för hennes stora längtan.
Hon älskar, hon älskar, hon kan ej lefva utan den döde.
Hon känner, att hon ej kan ta hänsyn till någon annan än honom.
Och då vårbräckningen är där på fullt allvar, då tufvor och kullar åter framträda på kyrkogården, då järnkorsens hjärtan åter börja pingla, och pärlblommorna lysa i sina glaslådor och då jorden ändtligen kan öppna sig för den lilla kistan, har hon redan låtit förfärdiga ett svart kors, som hon skall sätta upp på kullen.
Tvärs öfver korset från arm till arm står skrifvet med tydliga hvita bokstäfver:
HÄR HVILAR MITT BARN.
Och så nedanför på korsstammen står hennes namn.
Hon bryr sig alls icke om att hela världen får veta hvad hon gjort.
Allt annat är fåfängligt, det enda viktiga är att utan förställning kunna få bedja på barnets graf.
ROMARBLOD
Har ni varit i Rom, så har ni väl lagt märke till de små landtgårdarna utanför stadsmuren.
Man har ett par tunnland jord, där man odlar kronärtskockor, ärter och blomkål, allt efter årstiden.
Man har ett par låga, halmtäckta boningshus, ett lågt åsnestall, en stor, murad brunn med sadeltak och ett par hönsburar.
Man har naturligtvis en mängd fjäderfä och inte bara höns, kalkoner och ankor, utan äfven påfåglar och fasaner.
Och så för att kunna lefva litet bättre, ty grönsaker och höns lämna ingen lysande vinst, skaffar man sig ett par stora fat romerskt slottsvin och lägger upp dem i den ena af de låga stugorna, som ej hafva mer än ett rum hvardera.
Därinne ställer man också fram en disk och en hylla med literflaskor och glas, men ute på gårdsplanen mellan brunnen och hönsburarna ordnar man långa bänkar och stadiga bord.
Här utom stadsmuren stryka campagnans vindar fram skarpa och ohejdade, därför sätter man upp små skärmtak öfver bänkarna och omger dem med vassväggar, genom hvilka solskenet kommer insilande gult som guld.
Till sist låter man också måla en skylt och hänger ut den öfver den lilla murporten, som leder in till gatan och staden.
Och så är osterian färdig.
Nino Beppone hade nu i tio år varit kypare på en sådan där liten osteria, men man skall ej tro, att han stannat där så länge för lönens eller drickspengarnas skull, eller därför att han ej dugde till något annat.
Tvärtom, Nino var en präktig, ja rentaf en bildad, ung man, om han nöjde sig med att vara kypare på en osteria utanför muren, så var det därför att han var kär i Teresa, äldsta dottern i gården.
Ah, hur Nino älskade henne!
Hon var så vacker.
Hon var vacker just så, som Nino ville ha det, med stora, starka drag och höga, klara färger.
Hennes gång var så stolt och lätt som en drottnings.
Hon talade med en klar, klingande röst och så tydligt, att ingen stafvelse af orden kunde tappas bort.
Hon skrattade så rent, som en silfverklocka ringer.
Hennes händer voro sköna, hvita, fasta, och hennes handtag var så styrkande som en välsignelse.
Alla, som kommo in på osterian, ville beställa af henne och fordrade, att hon alltid skulle vara till hands bakom disken.
»Hvar är Teresa?» frågade de ovillkorligen, om de ej sågo henne.
Och det kunde Nino väl förstå.
Visste han ej själf hur mycket bättre soppan smakade, då hon öst upp den ur grytan, än då den serverades af hennes systrar?
Det var alls ej underligt, att hvarenda människa ville ha med henne att göra.
Var det ej trygghet och trefnad bara att vara i samma rum som hon?
Han var säker om att folk kom in på osterian långt mindre för att dricka vin än för att få anförtro Teresa alla sina sorger.
Om åsnan var död, om man hade blifvit slagen i bollspelet, eller om den galningen Piero hade gått och satt knifven i någon, så var det en lättnad att berätta det för henne.
Det kunde ibland hända, att unga, raska karlar, som inga sorger hade, sutto och lagade ihop långa, bedröfliga historier, bara för att hon skulle stå stilla vid deras bord en stund, höra på dem och taga sig litet af dem.
Ånej, de voro ej kära i henne, men de ville i alla fall, att hon skulle slå i vinet i deras glas, att hon skulle stoppa till dem en mandarin, då de gingo, och lofva dem, att komma ihåg dem i sina böner.
De andra systrarna gifte sig, så snart de fyllt sina sexton år; en flyttade bort och en stannade kvar hemma med man och barn.
Men Teresa ville ej gifta sig, och Nino visste nog hvarför.
Han visste väl, att hon hvarken ville taga honom eller någon annan af landtfolket.
Teresa var stolt, hon skulle aldrig gifta sig med någon annan än en signor.
Ja, ja, Teresa var mycket stolt.
Man såg det af det sätt hvarpå hon satte håret högt uppe på hufvudet, alldeles som en signorina, och på hennes kyrkkläder.
Ute på osterian gick hon i grönt förkläde och bar en röd duk om halsen, men då hon gick in i Rom, var hon alltid svartklädd.
Och hon hade en stor hatt med brättet i många bukter och en fjäderkrage om halsen, så lång att den räckte ned till klädningsfållen.
Naturligtvis tyckte
Nino, att det skulle passat Teresa att bli en signora.
Det enda onaturliga var, att hon ej förstod, att hon redan var det.
I själfva verket var Nino mycket nöjd med detta, att Teresa ej ville gifta sig med en Campagnabo.
Han själf hade ej något hopp att få henne.
Han var rund och tjock som en mjölsäck, och han hade en sådan där grå mjölnarhy.
Och endast ett par små streck till ögon!
Nino visste, att han var alldeles för ful för Teresa.
Men som det nu dröjde, innan hon fick sin signor, och ingen annan vågade försöka sig på att taga bort henne, så kunde Nino få gå kvar som hennes kamrat år efter år.
Och det var ingen liten lycka.
Dagarna därute på landtgården tycktes Nino vara fulla af salighet.
Om morgnarna, då Teresa gick och ställde med sina fåglar, bar Nino skålen med majsen åt henne.
På förmiddagen hjälpte han henne att rensa bort ogräs och att göra i ordning grönsakerna, som skulle sändas till torget.
Och om kvällarna, då arbetsfolk, som gick hemåt, kom in på osterian för att dricka ett glas guldgult Castello romano, stod hon vid fatet och fyllde i måtten, och han tog emot dem af henne.
Men var det en stor dag, om det var fest eller marknad, och folk hade strömmat till, och alla sittplatser voro upptagna, och hela gärden vimlade af positivspelare och försäljare af stekta äpplen och kastanjer, och han och hon måste varma och andlösa ila fram mellan borden med sina flaskor och glas, nickade de till hvarandra, då de möttes.
De kände sig så kamratlika som soldater, då de draga ut i strid.
Men de kvällar, då inga kunder kommo, satt Nino och berättade
Teresa om det han hade läst i sina böcker.
Då lät hon honom berätta hela det gamla Roms historia, och framför allt ville hon höra talas om plebejers upphöjande till patricier och om de mäktiga romerska matronorna.
Nino visste nog hvarför.
Samma blod, hon kände sig af samma blod!
Nästa dag bar hon hufvudet mycket stoltare än förr.
Nino sade sig, att han handlade som en galning.
För hvarje gång han berättade henne om Cornelia, Gracchernas moder, förde han henne längre ifrån sig.
Hvarför kunde han ej låta bli att berätta?