Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Thomée säger nemi., pag. 18, »att Landsten, enl 24 § uti Instruktmen för Landsh:ne d. 4 »Nov. 1734, varit berättigad »icke allenast att hålla en sträng och »»allvarsam hand deröfver, att LandsKamer:re, Fogdar och Härads»»skrifvare stride och hörsamt måge efterlefva och fullgöra in»»strukt:r, utan ock, när någon skulie brottslig finnas»» etc.
Nu innehåller likväl g: »när någon deremot skulle brottslig finnas»; men då Hr Thomée velat drifva den satsen, att g skulle afse endast brott mot upbördsförfattnrn, så var del ganska naturligt, att han här skulle utesluta ordet »deremot», som just tillkännagifver motsatsen.
Jag har blott velat fästa upmärksambeten på huru en § citeras, när man vill komma till ett bestämdt resultat, och jag hemställer till de Hrr, som afbört den af mig upläsla g, om de kunnat finna annat än att Landshmes rätt så väl att låta näpsa och i häkte inmana som att suspendera och anställa åtal, har afseende på brott mot lnstrukt:n i sin helhet, och icke, såsom desse Hrr förmenat, endast och allenast på brott mot upbördsförfattnine.
Jag uprepar ännu en gång, att §:n talar icke alls om dessa författn:r eller om upbördsbrist; — det är fullkomligt ett påhitt af motionärerne.
— Men, säger man, det är ju ganska tyd ligt, att §:n skall hafva afseende på upbördsbrist, ty hvarför skulle eljest brottet anmälas hos KammarRevisionen, eller som den nu beter KammarR:n?
Den är visserligen, såsom vi alla veta, huf vudsakligast en domstol som afgör upbördsfrågor, men jag hemställer till eder, mine Hrr! om icke KammarRm äfven har andra åligganden.
Gå vi till dess Instrukt., så föreskrifves i dennas 11 g, att till KammarRms behandling höra tvistefrågor om rätta stället för skattskyldiges mantals- och skattskrifning; i 16 §, att denna Rätt skall handlägga frågor om talan å försummadt fullgörande af sådana skyldigheter, som uti privilegier blifvit städer, societeter, bolag eller enskilde personer ålagde; 17 g hänför till dess afgörande tvister mellan magistrat och borgerskap om förvaltning af städernes enskilda medel.
Dessutom höra, enligt särskilda förordningar, till KammarRms behandling alla fattigvårdsfrågor, anmärkn:r vid Läns-lazarettens och kurhusens räkenskaper, stridigheter mellan Götha kanalbolag och dess direktion, samt flera andra frågor, sorn icke egentligen röra kronans upbörd eller hafva med den något sammanhang.
KammarRm är således en domstol, som icke allenast har att handlägga upbördsärender, utan äfven en mängd andra frågor.
Vill man således utforska skälet, hvarföre K.
M:t vid utfärdande af 1734 års Instrukt. föreskref, att sädana brott af desse tjenstemän, som borde hos domstol angifvas, skulle anhängiggöras hos KammarRevisionen, så var det troligen derföre, att K. M. ansåg, det ifrågav:de tjenstemän borde på ett och samma ställe dömas för fel i sin förvaltning.
Denna slutsats synes mig Den 4 April e. m. 147 åtminstone tydlig och klar af §:n.
Beklagligen utkommo aldrig de instrukt:r, som K. M. i 1734 års Landsh.-gelnstrukt. utlofvade, utan hittills hafva såväl LandsKamer. som Kronofogdar mast rätta sig efter den af 1688; men hade dessa Instrukt:r blifvit utfärdade, så är jag förvissad att man tydligt fått se hvad man nu endast genom slutkonst kan leda sig till, nemi, att KammarRevisionen hade blifvit den domstol, som fått sig updraget att bedöma Landtstats-tjenstemännens fullgörande af deras embetspligt i sin helhet.
Jag kan framlägga ännu ett ytterligare skäl för att bevisa orimligheten deraf, att den ifrågav:de §:n skulle hafva afseende endast på upbördsbrist; hvarföre skulle då HäradsSkrifvares förseelser anmälas hos KammarRevisionen ?
Dessa embetsman skola kontrollera och debitera upbörden, men få aldrig några medel om händer.
De hafva dessutom en mängd andra åligganden, som ej hafva med upbörden att göra; de skola förrätta mantalsskrifningen, upgöra jordeboken, längder till prestval, m. m., och kunna ingalunda anses som upbördsmän.
De äro dock inbegripna i denna <§.
Jag ber nu att få öfvergå till en annan anmärkn., nemi. i afseende å den punkt, der Landsten, enl. 66 §:n, lemnäs rättighet att suspendera för alla de förseelser, som i denna g äro omförmälta, och hvaribland äfven vanvördnad och ohörsamhet förekomma.
Härvid har man särdeles mycket fästat sig.
Jag ber dock att få erinra derom, att 24 §:n i den gamla Instrukt:n lemnade Landsten i detta fall en mycket vidsträcktare och obestämdare makt, ty der står, att, om desse tjenstemän »sig ej förhålla som tillbörligt är», så ägde Landsten så-vä 1 alt tilltala, näpsa och i häkte inmana, sorn att derefter anklaga dem.
Jag frågar, om dessa ord: »icke förhålla sig som tillbörligt är», ej lemna ett mycket vidsträcktare fält för godtycklig tydning än orden vanvördnad och ohörsamhet.
Jag tror således, alt man äfven i denna del skall finna den nya 66 §:n vida mera inskränkande och bestämd än den 24 i den gamla Instruktrn.
Jag skall nu öfvergå till hvad som är sagdt särskildt om LandsSekret:ns suspension.
Jag ber då att få erinra, att 1734 vid Landsb:gelnstrukt:ns utfärdande lofvade K.
M. att framdeles äfven gifva Instruktrn för öfrige Landtstatstjenstemän, men icke för LandsSekret:n, emedan hans åligganden finnas uptagne i 44 §:n af Landsh:gelnstrukt:n.
Jag ber att få upläsa denna §, som är af följande lydelse: »Och på det allt rigtigt och ordentligen i Landet må tillgå, så ock alltid, när K. M. och Colhna det åstunda, finnes fast och full rättelse uppå allt det, som af vigt och värde är, så vill K. M. att Landsten skall hafva sig till hjelp först en LandsSekret., som skall vara honom till bistånd i alla hans embeissaker, ehvad namn de hafva, kontrasignera alla i LandsKansliet utfärdade resolutioner, gifva Landsh:n tillkänna hvad som påminnas kan, vid straff tillgörandes efter hvart och ett måls beskaffenhet; så ock alltid vara tillstädes att följa Landsten, när han reser ut på landet eller i städerna, något på Kronans vägnar der alt beställa; hvilken också alla akter och resolutioner i riktighet hålla skall, efter hans embetes ed; och tillkommer Landsten, när vakans blir, att hos K. M. föreslå 148 Den 4 April e. m. 3:ne skicklige personer dertill.»
Man finner häraf, alt efter 1734 års Instrukt. var LandsSekret:n egentligen alt betrakta som ett biträde, hvilket var lemnadt Landsten till hjelp.
Dels hade denne tjensteman då en långt mindre betydande befattning
Sn nu, dels voro hans åligganden så många och så obestämda, att K.
M. icke kunde sammanfatta dem i en Instrukt.
Hade deremot sådant låtit sig göra, kan man vara öfvertygad, alt något derom hade kommit att inflyta i 24 §:n, der K. M. ålägger Landshm att tillhålla vederbörande att fullgöra sina Instrukt:r.
Dessutom står just i den nu uplästa §:n, att LandsSekret. skulle vid straff påminna Landshm om hvad han ägde att göra i tjensten.
Det lärer väl då icke kunna bestridas, att det ju tillkomma Landsten att bestämma dessa strå IT, likaväl som Landsh. ägde rätt alt bestraffa alla de öfriga tjenstemännen, då de icke upfyllde sina åligganden.
Man har ytterligare sagt, att LandsSekrel:n bör så mycket mindre kunna suspenderas, som han är domare.
I detta hänseende ber jag att fi erinra, att när Landshm sjelf är närvtde, så är det han som är domare, och icke LandsSekretm.
Denne kontrasignerar beslutet, och de bära gemensamt ansvaret, om orätt dom fälles, såvida icke LandsSekretm reserverat sig, då Landshm bär det ensam.
LandsSekretm, äfvensom LandsKamerm, äro således icke domare, annat än då de gemensamt förvalta LandslugeEmbelet, och då lärer väl icke kunna komma i fråga, alt Landshm skulle ålägga dem någon suspension, ty då besluta de och icke Landshm.
Dessutom hafva motionärerne sjelfve medgifvit, att suspension bör åläggas vid upbördsbrist; i sådant fall böra de icke motsätta sig rätten att suspendera LandsSekretm, som har en ganska betydlig upbörd.
Han har mera penningar om händer än någonsin LandsKamerm, och summor, som äro ganska betydliga, t. ex. postskjutsmedel, brandslodsmedel, och dessutom stora belopp, som på exekutiv väg blifvit inbragta.
Man torde således finna, att han är upbördsman lika mycket som LandsKamerm, och i den händelse att han befunnes vara på balans, huru skulle det då gå, om Landshm icke ägde rätt att suspendera honom, utan måste låta honom behålla tjensten medan saken afgjordes vid domstol.
— En annan fråga kan förekomma, hvilken jag exempelvis vill framställa.
Om en person kommer in till Kon. Befh:de och begär utmätning eiler qvarstad för någon betydligare summa, och det är af vigt alt denna utmätning eller qvarstad sker hastigt, emedan den person, hos hvilken förrättningen skall verkställas, är på väg att förskingra sin egendom; men LandsSekretm skulle vilja, af ett eller annat skäl, hjelpa gäldenären och derföre upskjuta med saken — jag ber om ursäkt för denna supposition, hvarmed jag icke syftar på någon LandsSekret.; men då man har antagit Landshm vara så despotiska och sådana brushufvuden, bör man väl äfven kunna supponera, att en LandsSekret. blefve utnämnd, som icke i allo väl sköter sin tjenst — om nu, under denna förutsättning, den person, som begärt qvarstaden, vänder sig till Landshm och ber att blifva förhulpen till hastig rätt, skall då Landshm svara, att han ingenting förmår, då Sekretm icke vill, utan att han skall Den 4 April e. m. 149 anmäla honom hos domstol, men till dess utslag fallit, får personen stå sitt kast.
Man torde således finna, att suspensionsrätten är i många fall af bebofvet påkallad.
Jag her dock att uttryckligen få förklara, att, såvida jag har mig bekant, icke finnes någon LandsSekret., som jag tror skulle göra sig saker till en dylik förseelse; och något hvar känner det nit och den drift, hvarmed desse tjenstemän fullgöra sina åligganden.
Jag har således talat utan all hänsyftning; men då man stiftar en lag, mäste man förutsätta, att fall af sådan beskaffenhet kunna inträffa.
Det är också redan af såväl Otsk. som Hr Akerman visadt, alt suspensionsrätten icke är något nytt.
Den utöfvas af alla CollegiiPresidenter, af Cheferne för Kans!iDepart:na, och af Styrelsen öfver Jägeribetjeningen.
Flera af dessa hafva äfven rätt icke blott att suspendera den fola k t ige, utan också att beröfva honom hela eller halfva lönen, och detta utan ali appell.
Vi hafva dock under de 17 ar som DepartitsChefeine haft denna rätt, icke hört att ett enda missbruk deraf ägt rum.
Dessutom, om en Landsh. äger rätt att suspendera sin LandsSekret. och LandsKamer., så äga de deremot rätt att deröfver anföra klagomål; likasom det ej är att förmoda, att en Landsh. skulle annat än vid de mest trängande omständigheter vidtaga en sådan åtgärd.
Skall en Landsh. kunna verka något, så måste det vara derigenom, att han är känd för rättvisa och rättrådighet; men skulle han, utan fullt giltiga skäl, mot sin närmaste man på sådant sätt förfara, så vore han i och med detta beröfvad allt anseende, och jag tror icke att någon Landsh. skulle vilja utsätta sig derför.
Jag tror mig nu hafva visat, såväl att den 66 §:ns ordalydelse tydligen liilkännagifver att densamma har afseende icke blott på upbördsbrist, utan på Inslruktin i sin helhet, som äfven att 1734 års Instrukt. i sin 24 § tillägger Landsiun en mycket vidsträcktare och obestämdare makt än den nya, samt alt den suspensionsrätt, som blifvit medgifven, är af behofvet högeligen påkallad.
Jag tror dessutom, att, långt ifrån att LandsKamer. och LandsSekret. genom den 66 §:n skulle kommit i ett sämre och obehagligare förhållande till Landsb:n, än de förut varit, denna g tvärtom ställt dem på en vida fördelaktigare fot än förut.
Enl. den gamla §:n kunde nemi.
Landsh:n anbefalla en LandsKonlorist, LänsNotarie eller LänsBokhåilare att föra protokollet; han kunde inkalla LandsSekretm och LandsKamerm och inför detta protokoll tilltala och — som man säger —skrapa dem; och jag hemställer, hvilket obehag skulle det icke vara för tjenstemän sådane som desse, att på detta sätt inför en underlydande blifva till protokollet tillrättavisade.
Deremot synes tydligen och klart af den nya Instruktin, att i de fall, som i 66 §:n äro anförda, Landsh. äger ingen annan rätt än att ställa den felaktige »under tilltal inför vederbörlig domstol, hvarvid Landh;n jemväl äger, att, i händelse omständigheterne det påkalla, emellertid skilja honom från embetets utöfning.»
Det måste väl då erkännas, att LandsSekret:s och LandsKameris ställning blifvit genom den nya redaktionen väsendtligen förbättrad.
Jag ber att få betrakta saken äfven 150
Den 4 April e. m. från en annan sida.
Om man föreställer sig, att 24 §:n af den gamla Instruktm hade varit ordagrannt så lydande som 66 §:n i den nya, hvilken man så mycket klandrar, och i stallet den sednare fått samma innehåll som den gamla 24:de, hade man icke då haft vida mera skäl att göra anmärkn:r och klaga öfver godtycke, när en Landsh. ägde rätt att utan dom och ransakning låta i häkte inmana sin närmaste underlydande?
Då hade man kunnat med skäl klaga, men allt det skrän, som nu låtit sig förnimma öfver den nya Instruktm är efter min tanke alldeles obefogadt.
Jag anhåller att ytterligare få fästa mig blott vid en enda anmärkt)., nemi. den som blifvit framställd mot den Landshtn i 67 §:n medgifna rättighet att afskeda Länsmän, eller som det i §:n heter, att »Länsman må, då begången förseelse är af den beskaffenhet, att K. M:ts Befhtde finner sig icke vidare kunna för Länsmannen hafva förtroende, af K. Mits Befhtde från tjensten alldeles skiljas.»
Denna rättighet har redan förut de facto existerat, ty de flesta Länsmärt hafva icke någon fullmakt.
Vid flera Riksdagar hafva motioner blifvit väckta, att dessa tjenstemän, i stället att blott förses med konstitutorialer, skulle blifva oafsättliga, men i detta fall hafva R.
St:r visat hvad de ansett lämpligt.
Både vid 1847—48 och 1850-—51 årens Riksdagar väcktes inom Ekon.- .Utsk. dylika förslag af olika motionärer, men Utsk. afstyrkte dem på ganska giltiga skäl, och dess afstyrkande Betänk, blef vid begge dessa Riksdagar af alla 4 RiksStm bifallet.
Man finner således, att R.
St:r redan förut i denna fråga uttalat sin mening.
Men för att ytterligare deröfver utlåta mig, ber jag att få erinra, att innan afsättningsåtgärd kan med en Länsman vidtagas, undergår han först varningsgraderna.
Han har rättighet att till sitt försvar anföra hvad han anser dertill lända, och kan äfven anföra klagomål öfver åtgärden, Således synes det mig att han, såsom Utsk. säger, »både före och efter målets afgörande får tillgodonjuta laga rättegångsförmåner;» och han bör i detta afseende icke hafva något att beklaga sig öfver.
Detta i afseende på den juridiska delen af frågan.
Jag kommer nu till frågan om lämpligheten och nyttan af stadgandet i denna g.
Jag vill då fråga om meningen är, att de skola för sin egen skull sitta i orubbad besittning af sina platser, eller om de icke äro tillsatte för folkets skull.
Länsman är en sådan skatt, att hvar och en, som har en sådan, gör allt i verlden för att få behålla honom: men för att vara en duglig Länsman, fordras att hafva aktning inom sin egen ort, att der kunna verka genom det förtroende han vet att ingifva.
En Länsman deremot, som är ögontjenare, men som icke fullgör sina skyldigheter så som en rätt tjensteman tillkommer, som är ojemn i sitt sätt att vara, som beskyddar den ene, förföljer den andre, kan sällan någonting uträtta.
Man har exempel på Länsmän, som preja den ene derföre, att denne icke vill gifva honom någon dusör, men deremot se genom fingrarne med den andre, som i detta fall tillfredsställt honom.
Om det finnes sådana Länsmän, som sakna de egenskaper, hvilka fordras för att vinna aktning, Den i April e. m. 151 så händer det understundom, att Landsh:n mäste för det allmänna bästa och för alt tillfredsställa den allmänna opinionen, inom det distrikt der denna Länsman verkar, afsätta honom och tillsätta en annan.
Jag säger detta desto heldre, som under de 5 år jag varit Landsh., jag aldrig behöft tillgripa denna utväg; men jag tror den nödvändigt måste stå en Landsh. öppen, alldeles icke för att gifva honom någon maktfullkomlighet, utan blott för folkets skull.
Tror man att Landsh:n skulle vilja missbruka sin makt, så må man betänka, att han skulle sjelf mest förlora deipå.
Dessutom är det så svårt att finna några lämpliga länsmarisämnen, med den ringa aflöning de. åtnjuta, att en Landsh. svårligen kan komma på den tanken att för en ringa förseelse afsätta en eljest duglig
Länsman, då hans plats kanske klefve ganska svår att återbesätta.
Dessutom äro
Länsmännen visst icke de enda, som äro underkastade en sådan afsättning.
Om vi gå till Tullen och och andra publika Verk, så finna vi att deras Chefer äro berättigade att afsätta personer som icke fullgöra sina tjensteåligganden, och detta för det allmänna bästas skull.
Jag har kanske varit nog vidlyftig, men jag har ansett mig dertill förbunden, emedan jag tror mig hafva tänkt mig in uti Instruktms anda.
Jag ber likväl att nu få nämna några ord om denna Instrukt. i sin helhet.
Man har velat låta påskina, att den ginge ut på att utsträcka Landshmes makt utöfver hvad den förut varit.
Efter min tanka är detta alldeles grundfalskt.
Jag vill icke fästa vigt vid en omständighet, som rörer Landsten ensam, nemi. att han efter den gamla Instruktm hade tillåtelse, att, när han behagade, på 14 dagars lid aflägsna sig från sitt län, då han deremot, enl. den nya, icke får göra det mer än 2 gånger om året, och äfven då efter gjord anmälan till CivilDepart.
I den gamla Instruktm står öfverallt »Landsh.»; i den nya deremot ständigt »K. M:ts Befhide»; och äfven detta torde visa, att den stora maktfullkomlighet som den gamla Instruktm lade i Landshms händer, har han icke enl. den nya.
Vidare vill jag erinra derom, att enl. den nya författnm är Landshut skyldig att inhemta vederbörande föredragandes mening; derom finnes ingenting stadgadt i den gamla.
Den omtalar icke heller någon LandsSekret. och LandsKamer. förbehållen rättighet att reservera sig, då den nya Instruktm åter i 3:dje och örte §§me innehåller icke allenast, att desse embetsman äga obestridlig rätt att till protokollet reservera sig i hvad fråga som helst, utan äfven, att i vissa mål, såsom befordringsfrågor, och sådana hvilka skola högre myndighets pröfning underställas, skall reservationen ovilkorligen åtfölja förslaget eller beslutet.
— Jag skulle visserligen kunna hafva icke obetydligt att tillägga, men jag har kanske redan alltför länge tagit Ståndets upmärksamhet i anspråk, hvarföre jag nu inskränker mig till att anhålla om bifall till Utsk:s Betänk.
Hr von Ehrenheim, Pehr Jak.:
Ehuru den siste värde talaren så väl och fullständigt utvecklat och redogjort för 66 §:n af den nya Landshrgelnstruktm, anhåller jag likväl att få uptoga 152 Den 4 April e. m. några af Hr Dalmans mot denna g gjorda anmärknir.
Hr Dalman Ilar sagt, att Landsh':n enl. denna Instrukt. hade rätt att efter godtycke suspendera sina embetsbroder och derigenom sätta LanrishigeEmbetet ur verksamhet.
Hr v. Troil har dock visat, att de fall, då Landshm kan begagna denna suspensionsiätt, just äro de då det är nödvändigt för att bibehålla Embetet i verksamhet.
Att för öfrigt kalla LandsSekret. och LandsKamer. för Landshins embetsbroder torde vara nog oegentligt, och delta uttryck är väl begagnadt endast för att gifva skärpa åt framställningen.
Förhållandet mellan »embetsbroder» tyckes vara nog eget, då den ene har rättighet att besluta, och den andre blott att gifva råd; då den ene har skyldighet att expediera, och den andre att tillse, det expeditionen riktigt verkställes.
Jag för min del kan i o’etta förhållande icke se annat än det af chef och underlydande, ingalunda det af embetsbroder.
Hr Dalman har äfven sagt, att LandsSekret. och LandsKamer. kunna af Landshin begagnas som drängar.
Föga lämpligt, som detta uttryck i allmänhet torde vara, är det ej heller här tillämpligt, ty den nya Instruktin angifver noga dessa båda embetsmäns ställning såsom chefer hvar och en för sin expedition, och tillägger dem vigtiga rättigheter, till och med utöfver hvad 1734 års Instrukt. gjorde.
Hr Dalman har vidare sagt, att förhållandet med LandsSekretin och LandsKamerin icke är detsamma som med tjensteroännen uti ett Collini.
Härvid förekommer visserligen också den olikhet, att LandsSekretin och LandsKamerin äro skyldige att i hvarje sak yttra sin mening, men tillika den vigtiga likhet, att dessa tjenstemän, likasom tjenstemännen i Colhne äro skyldige att expediera besluten.
Hr Dalman har äfven ansett, att LandsSekret. och LandsKamer. ej skulle kunna klaga öfver en obillig suspensionsåtgärd, emedan deias förhållande till Landsh.-n derigenom skulle blifva högst obehagligt; men för min del tror jag att förhållandet innan en suspensionsåtgärd vidtages, redan är så obehagligt, att obehaget föga ökas af en klagan.
För öfrigt kan man visserligen från den skildring, som motionärerce gjort af Landshin, lätteligen komma till den åsigt, att hvarje makt är farlig i deras hand, men något stöd af erfarenheten lärer väl ej för skildringarne kunna åberopas.
Jag vill icke vidare uptaga tiden med att besvara de öfriga mot 66 §:n gjorda anmärknir, utan tillåter mig blott att uptaga det af Hr Dalman gjorda inkast emot Landshmes rätt att förelägga domare vitén.
Denna rättighet är i Instruktin inskränkt till de fall, då domare underlåter att till Landshin insända sådana handlingar, derpå Landshins eller hans underordnades embetsåtgärd beror, t. ex. saköreslängder; och ett sådant insändande, som redan förut var genom ett särskildt K.
Bref och HofRmes derpå grundade Universaler föreskrifvet, kan icke hänföras till domare-åtgärder, utan är endast ett embetsåliggande, som blifvit till domrame öfverlemnadt, emedan det icke finnes några andra tjenstemän, åt hvilka det kunnat lämpligen updragas.
Jag kan således icke finna, att domaren derföre skulle blifva Landshins »underdånige tjenare», lika litet som jag i allmänhet tror, att man blifver en persons Den i April e. m. 153 underd. tjenare derföre, att denne har rättighet att framtvinga fullgörandet af ett åliggande.
— Jag har f. n. ej något vidare att tillägga, utan yrkar blott bifall till Utsk:s Betänk.
Efter det uply sande anförande Hr von Troil, afgifvit, har jag föga att tillägga.
Då jag deltagit i behandlingen af detta ärende inom Utsi;., torde jag likväl böra yttra några ord.
Hr Dalman har i sin motion antydt, alt §:n 66 i Landsh:gelnstrukt:n skulle vara besvärande för den som vore ömtålig om sin sjelfständighet.
Det är just denna ömtålighet som varit egentliga orsaken till det klander af den nya Inslrukt:n, som från vissa håll låtit höra sig.
Men jag vågar påstå, att denna ömtålighet är falsk och obehöflig.
Lagar och Instruktir äro icke till för den samvetsgranne och rättsinnige, utan för den vårdslöse och försumlige.
De äro i förra fallet öfverflödiga, men i det sednare nödvändiga.
Hr Dalman har sagt, att 1734 års Instrukt. saknar alla spår af en sådan magt, som genom ofvanberörde § i den nya blifvit Landsh:ne tillagd.
För att kunna bedöma 1734 års Instrukt., måste man sälta sig tillbaka i de förhållanden som voro för handen då den utfärdades.
Den anda, som genomgår sistn, Instrukt., visar tillräckligt, att man på den tiden nästan uteslutande tillförsåg Kronans rätt, men föga bekymrade sig om de enskildes.
Derföre lades också särskild vigt uppå, att de tjenstemän, som hade med upbörden att skaffa, skulle, i händelse af vårdslöshet, näpsas eller suspenderas.
Att likväl Landsb:ns magt var utsträckt till Kronobetjeningen i allmänhet synes af §:n 24, som innehåller: »Blifvande hos K. M. och B.
St:r Landsten ansvarig, om, igenom dess efterlåtenhet och förvållande, något blefve försummadt till K.
M:ts och Kronans saknad och skada, hvaremot vederbörande Kronobeljente i hela länet, som stå under Landhms inseende och befallning, äro pligtige honom lyda och försina embetsförvaltningar tillbörligen redogöra. » Att LandsSekret:n räknades till Kronobetjeningen är tydligt af K. Brefvet d. 15 Jan. 1698, der det heter: »att som VVår Nåd.
Förordning är, att LandsBokhållarne skola njuta rangen framför LandsSekret:ne, så måste sådant jemväl lända desse Betjente till hörsam rättelse.»