Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Och knapt har klockan upphört att slå, förr än jag ser en liten hvit trekant, så stor ... så stor ... som Förste Konsulns hatt.
Bonaparte passerade i det samma förbi.
Och inne i den trekanten, kan ni tänka er — ett öga, ett eldrödt öga ...
Rapp såg sig högtidligt, triumferande omkring.
Damerna skreko till och ryste.
— Och det der flyttade sig på väggen jämt — jämt — upp och ner — riktigt dansade framför mig ...
Här kunde Junot icke berga sig längre.
Han brast ut i gapskratt.
Eugène och de andra stämde i.
— Herregud — han hade naturligtvis druckit för mycket af det heta, orientaliska vinet!
Hvem har ej sett röda prickar, som flyttar sig på en tältvägg?
— Ja, jag har sett sjelfva väggarne flytta sig!
En ny skrattsalfva.
Nu blef det Rapp för mycket — han nekade värdigt att fortsätta historien.
Damerna togo hans parti och voro indignerade på det öfvernaturligas vägnar.
Junot, som beständigt var en af de mest vantrogne, föreslog — med en häntydning till en för icke så länge sedan utkommen parodi på de moderna spökromanerna — att de ju allesammans kunde gå upp i «vestra tornet» och försöka få fatt i några spöken.
Slottet hette väl icke «Malmaison» — mala mansio — för intet.
För att vara någorlunda respektabelt måste det verkligen ha sig ett husspöke.
Madame Bonaparte, som förstod att inrätta allt så förträffligt och tidsenligt, hade förmodligen icke heller underlåtit att anskaffa detta oumbärliga inventarium till ett slott o. s. v. o. s. v.
Medan de sålunda höllo på att prata och skämta öfver Rapps tarfliga och misslyckade spökhistoria, som icke ens fick något slut, var Edmée den enda, som — genom det att hon oupphörligt följde honom med ögonen — hade märkt, att Förste Konsuln sakta, från platsen der de sutto, gick in i sin egen privata trädgård och derifrån förmodligen in i sitt arbetsrum, ty han kom icke mer igen.
Nu var det helt mörkt och Madame Bonaparte föreslog på sitt alltid förekommande och älskvärda sätt, att man skulle gå in i salongen, höra litet gladare musik och dansa bort spökhistorierna.
Sällskapet spridde sig i biljardsalen, i salongen och galleriet.
Tjenarne hade redan tändt alla ljus.
Madame de La Valette satte sig till spinetten och spelade en kontradans.
Paren togo plats på det långa, glatta golfvet, lysande blankt i skenet från kronor och lampetter — herrar och damer på hvar sin sida.
Murat stod öfverst uppe, derefter Hortense och de andra damerna — hand i hand; alla barhalsade, bararmade, med rosenguirlander eller guldbandeletter på håret, med de högvristade fötterna sträckta i silkeskorna och armarne lyfta, med sirligt böjda handled.
Midtemot dem bildade kavaljererna en liknande kedja.
De glänsande stöflarne, som, med dinglande, gyllene tofsar, gingo upp i spets öfver knäet, eller med breda, gula kragar, hvilka vekos ned nästan ända till ankeln, stodo taktfast framsträckta midtemot silkeskorna; de blänkande epåletterna strålade i en lång, jämn rad öfver uniformernas lifliga, röda, blå och hvita färger.
Dansen gled fram, tur efter tur; paren förenades och skildes åt; der var sorl af prat och skratt, korseld af blickar från leende blå och bruna ögon, när Förste
Konsuln — stilla, som han gått — kom in igen.
Mademoiselle de La Feuillade dansade med Eugène de Beauharnais.
De hade nyss tagit sina platser till en ny dans, och hon stod med ryggen mot dörren, så att hon hvarken såg eller hörde Bonaparte komma.
Hon blef uppmärksam derpå, genom att Junot, som stod på andra sidan om henne, plötsligt böjde sig fram mot hennes kavaljer:
— Men Gud, Eugène — se, hvad kan der ha händt generalen?...
Hon vände sig hastigt om och mötte hans ögon.
Blott de, som kände honom riktigt väl, kunde sentera, hvilken förändring der måtte ha föregått i hans sinnestillstånd under denna timme, han varit borta från sällskapet.
Hela hans ansigte var som förmörkadt, ögonbrynen rynkade och hopdragna, som under en häftig, fysisk plåga, och blicken under dem var brännande och hård.
Munnens fina, rörliga linjer voro som förstenade i kufvad, trotsig smärta.
Han gick bakom de dansandes leder — de flesta märkte honom knapt — fram till sin vanliga plats vid kaminen.
Han satte sig och började tala ett par ord med Madame Bonaparte och sin svägerska Julie.
Så sköt han otåligt tillbaka sin stol och befalde i kort ton en lakej, som just passerade förbi, att servera honom en ny kopp kaffe.
— Åh, hviskade Joséphine ängsligt till Madame Joseph:
Nu har der händt något igen.
Jag känner Bonaparte!
Småningom bredde der sig liksom en förstämning öfver salen.
Konsuln stod borta vid det ena öppna fönstret och såg ut — han hade ännu icke talat till någon.
Plötsligt vände han sig om och sade med forcerad munterhet:
— Jag tycker dansen stannar af.
Kom låt oss få «les deux coqs».
Madame Loulou — han grep henne om lifvet — ni mins, den ha vi dansat så ofta!
Edmée följde honom med ögonen hela tiden.
Hvarför kom han icke till henne?
Hon drog sig obemärkt tillbaka in i Madame Bonapartes boudoir, som gränsade intill stora salongen; der var blott sparsamt ljus från ett par lampetter på kaminen.
Plötsligt kände hon en hand på sin skuldra:
— Edmée!
Hon vände sig hastigt om och grep hans hand.
— För det ...
Åh, min vän, hvad har händt?...
Plåga mig icke med frågor
— inte här, inte nu.
Och litet efter:
— Kan du verkligen se det på mig?
— Om jag kan se det på dig?
När till och medgeneral Junot och Eugène strax kunde märka det!
— Det var som satan! brast han ut.
Skulle jag icke kunna beherska mig bättre!
Madame Bonaparte kom sakta in i rummet.
Konsuln såg kallt, litet ironiskt på henne, så sade han högt:
— Nå, Mademoiselle de La Feuillade, vill ni så spela ett parti schack med mig, som jag bad er om?
Han stälde elfenbenspjeserna till rätta på rutorna, och, i det han lutade sig fram öfver bordet, sade han lågt:
— Jag vet, du kan tiga — icke ropa till och skrika, som damer bruka?
Hon böjde omärkligt på hufvudet.
Hon satt med armbågen mot bordet och pannan lutad i handen och flyttade en bonde.
— Kairo har kapitulerat.
Egypten ...
Hon såg upp och blef förfärad öfver den plötsliga förvandlingen af hans ansigte.
Det var grönblekt, och munnen förvred sig som i en spasm.
Utan ett ord reste hon sig upp och stötte upp fönstret, der de sutto — nattluften strömmade in med fuktig kyla.
Han hade lutat hufvudet i handen — nu såg han upp.
Der var intet annat att märka än en stark blekhet.
— Åh, du förstår icke, hvad detta vill säga, mumlade han otåligt, liksom han ångrade att ha talat.
Jo, hon förstod honom, hon begrep och delade hela hans smärta.
Icke för det att bibehållandet eller förlusten af Egypten i och för sig spelade någon särdeles roll för henne, men hennes kärlek hade förlänat henne med en sådan egendomlig makt att intränga i hans tanke- och åskådningssätt, att hon ögonblickligen instinktivt fattade, hvilket slag detta var för honom.
Det var vägen till Orienten, som nu var stängd, till det häftigt åtrådda, länge drömda landet, till Indien, Englands rika hjerta.
Det var en hel lifsplan, som, uttänkt i alla sina detaljer redan under de första tunga, obskura åren i Paris, långt innan Vendémiare, sedan — det första tillfälle gafs — snillrikt och energiskt blifvit genomförd och ändtligen krönt af fabelaktig framgång.
I Förste Konsulns frodiga, hetsiga fantasi hade drömmen om Egyptens fullständiga eröfring och alla dess konsekvenser:
Syriens och Persiens underkufvande, Englands utdrifvande af Asien, redan så godt som kondenserat sig till verklighet.
Icke ett ögonblick hade han, trots underhandlingarne om konkordatet, trots arbetet med Code civil, med ordnandet af finans- och förvaltningsväsendet, det italienska och tyska fälttåget, icke ett ögonblick hade han sluppit sina planer med Egypten och försöken att undsätta det.
Nu voro alla hans energiska ansträngningar hopplöst tillintetgjorda.
Konsuln reste sig för att taga afsked med sina gäster.
Edmée såg, att flera af herrarne, Junot, Eugène, Rapp, ängsligt frågande sågo upp till honom, men ingen sade något, ingen vågade säga något.
Han talade med dem om likgiltiga ting, han till och med skämtade med ett par af damerna, men skuggan i hans blick var lika mörk.
Han lät Edmée gå med de andra, utan att ge henne något tecken, att de senare skulle mötas.
Förtviflad och förstämd kom hon upp på sitt rum.
Hon öppnade dörren till den lilla, mörka trappan i muren och kunde då höra, hur han gick dernere i biblioteket, fram och tillbaka — ut på bron och i trädgården — in igen.
Nej, hon kunde icke uthärda längre!
Han fick bli så vred han ville, men hon måste se honom.
Ännu hade hon icke ens börjat att kläda af sig.
I hast gaf hon Valentine befallning att rigla dörrarne utåt korridoren och trefvade sig med klappande hjerta nedför den branta, obekväma trappan.
Annars vågade hon aldrig störa honom vid hans arbete — det var han, som alltid kom till henne — men nu i afton ville hon taga mod till sig.
Utanför dörren stannade hon och lyssnade — hon hörde honom icke.
Så öppnade hon sakta och trädde in.
Han stod böjd öfver sitt arbetsbord midt i rummet, med begge armbågarne på bordet och hufvudet stödt mot händerna, i det han ifrigt granskade en stor karta.
Dörren till trädgården var öppen, och trots den milda Augustiaftonen brann en stor brasa i kaminen.
Edmée såg sig om; plötsligt föll det henne in, hur dumdristigt hon burit sig åt.
Hon visste, att Bourrienne oftast arbetade tillsammans med honom om nätterna, det var rent af en händelse, att han ej var här i afton.
Sakta, med klappande hjerta — hon, som annars var så hänsynslöst modig, blef feg under en förebrående blick från hans ögon — gick hon fram till bordet.
— Du här.
Hans röst var frånvarande.
Plötsligt såg han sig om och gick bort och riglade alla dörrarne.
Men, Edmée, hvad faller dig in? sade han missnöjd.
Hon tog blygt hans hand, och i det hon förde den till sina läppar, mumlade hon bönfallande, som ett skrämdt barn:
— Åh, jag ber dig, låt mig få vara hos dig i natt.
Jag får ingen ro annars.
Jag skall sitta så tyst som en råtta derborta i vrån, inte säga ett ord, om du vill, men låt mig blott få vara i din närhet.
Han lade begge armarne på hennes skuldror, såg pröfvande på henne med sin skarpa, fasta blick, och, i det han höll henne utifrån sig, sade han:
— Du är då en äkta kvinna!
— Som älskar, hviskade hon.
Och med en böjning till sidan strök hon smekande kinden mot hans hand, som ännu hvilade på hennes bara skuldra.
Hon stödde begge händerna mot hans bröst och såg upp på honom:
— Vill du så låta mig vara här i natt?...
För första gången på flera timmar såg hon igen detta ljusa, ömma leende, som alltid annars plägade helsa henne, och med ett halfkväfdt utrop af glädje kastade hon sig handlöst intill honom.
— Åh, kvinnorna äro dock lyckliga!
Han strök hennes hår och talade sakta, liksom för sig sjelf.
De vet inte, hvad dådlust och äregirighet och arbetskval vill säga.
Blott du har mig, så är du nöjd.
— Nöjd?...
Hon böjde nacken tillbaka, och med slutna ögon och ett leende så hemlighetsfullt strålande, så sublimt i sin fanatiska hängifvenhet, att han, som såg det, ovilkorligt suckade, hviskade hon:
När jag har dig, är jag lycklig.
Jag tror, att det, som gör dig så bedårande, Edmée, det är din märkliga förmåga att lefva blott i nuet.
För dig existerar icke förtid, icke framtid — ditt lif koncentrerar sig alltid i den minut, som är.
Hon såg glad upp.
Är det då icke godt.
— Jo, det är godt, ty derför är der hos dig hvila, som hos ingen annan.
Hon hörde knapt, hvad han sade.
Tryckt intill honom, mumlade hon lidelsefullt:
— Om jorden brast under mina fötter, om himlen föll öfver mig — blott jag hade dig, jag skulle icke känna det!
— Och, när du icke hade mig längre?...
Hon smålog upp emot honom, ett egendomligt, klart och fast leende, som han sedan ofta mindes:
— Döden ligger i vår högra hand, vet du väl.
— Och du, som är lifvet sjelf, du skulle icke vara rädd för döden?...
Hon såg ut för sig — förbi hans ansigte — ögonen voro en smula sammandragna.
Jo, sade hon sakta, jag fruktar döden.
Jag tycker ofta — nej, icke ofta, ty jag tänker icke ofta på det, men ibland tänker jag, att det dock måste vara vår största sorg, att vi alla skall dö, du och jag.
Han såg uppmärksamt, forskande på henne, så tog han sakta hennes mjuka, varma hand och förde den till sina läppar.
— Kom, Edmée.
Så länge lifvet, lifvets arbete och möjligheter ännu äro våra, så är der egentligen ingen nöd.
De gingo ett par slag fram och tillbaka genom det stora rummet — tysta — han höll armen om hennes skuldra.
Och på uttrycket i hans ansigte kunde hon se, hur han småningom föll tillbaka i sina förra tankar.
Plötsligt begynte han att tala — i början stilla, långsamt, liksom hade tankarne svårt att klara sig i ord, derpå hastigare, högre, tills hans tal var som en brusande, lidelsefull ström af ord, och hans ungdoms mäktiga luftslott — Alexanderståget till Indien — reste sig ännu engång för deras själ: praktfullt, skimrande färgrikt, logiskt fast i sin inre bygnad, vidsträckt som en himmelhvälfning, oändligt i sina perspektiver.
Han talade länge; plötsligt tystnade han lika tvärt, som han börjat.
— Hvarför skall nu denna motgång nå mig — nu, när verlden börjar bli stor för mina ögon, när lifvet genom dig har tagit andra och rikare färger?
Det är ett dåligt varsel för min mandomsålder, detta bekymmer med Egypten.
Och liksom gripen af en tanke slog han hastigt, ovilkorligt, korsets tecken för sig.
Han gick nervöst ett par gånger fram och tillbaka med sänkt hufvud och hakan mot bröstet.
Så rätade han på sig, stampade häftigt med foten i golfvet ett par gånger och stannade tvärt framför dörren, som förde in till konseljsalen.
I dörrfälten voro der målade två hjelmar och inunder inskriften: Grec—Chevaleresque.
Han stod ett ögonblick stilla; vände sig så raskt om på klacken och gick fram till Edmée, som sjunkit ned på soffan vid väggen och satt och följde honom med ögonen.
— «Grekisk — ridderlig!» Inte sant, Edmée — han hade sin vanliga, litet ironiska hvardagsstämma — jag är allt annat?
Låt oss nu taga skadan igen!
Du är ju vacker som en dag, min drottning.
Han böjde sig och kysste henne på halsen, under örat.
Edmée satt med sänkta ögon och rörde sig icke.
Hon, som annars njöt af hans smekningar, lefde af dem, som en blomma af solsken, hon kände plötsligt ett sting af smärta vid denna lätta, heta kyss.
— Du är härlig, härlig är du!
Hvar har jag då haft mina ögon i afton?
Han höll henne ut ifrån sig och strök nedåt hennes bara hals och lätt skälfvande armar:
Furstlig och berusande på engång!
Han böjde ett knä och lade hufvudet intill hennes barm — det korta lifvet var nästan blott tumshögt och sammanhölls af ett smalt, gyllent bälte i form af en snok, hvars smaragdgnistrande hufvud reste sig mellan de runda, hvita brösten och bet sig fast i den smala smaragdkollier, som hvilade på halsen.
En drottning, en Afrodite, och hon är min!
Han slöt ögonen och smålog med hufvudet mot hennes hjerta.
Han såg upp och sade ännu leende:
— Har jag berättat för dig, hvad jag hörde här om dagen?
Det var vid den stora revyn på Marsfältet den 25 Messidor.
Du for förbi i en vagn med några damer.
Då pekade soldaterna på dig, och jag hörde dem säga: «Det är Förste Konsulns drottning!» De togo dig för Joséphine.
Åh, de visste ej, hur riktigt de träffade.
Hon svarade icke, tryckte blott hans hufvud intill sig.
Hon märkte, att han talade allt detta lappri, endast för det han ville tala och glömma.
— Vet du, när jag älskar dig mest, Edmée?
Det är, när jag vaknar om morgonen och ditt hufvud ligger vid mitt bröst, och jag kysser dina perlemorsblåa ögonlock, ditt hår, som i morgonsolen är stelnad eld och dina halföppna, söta läppar.
Jag känner det, som om du var den enda kvinna i verlden — den, som från skapelsens morgon var bestämd för mig — min, min ...
När jag annars har varit kär, så brukade jag darra och rasa vid tanken, att någon annan hade egt eller kunde ega min älskarinna.
Men med dig!
Den tanken har aldrig på allvar kunnat falla mig in!
Du är min — lika säkert, som mitt hufvud sitter på mina skuldror och min hand på min arm, ingen och intet kan skilja oss åt.
Du tror ibland, att jag är svartsjuk.
Jag kan blott icke fördraga, att någon rör vid dig, att andra solar sig i din blick, i ditt lysande leende.
Men tanken, att du skulle låta någon annan älska dig, famna dig ...
Åh, fy, nej!
Kunde den tanken få rum i min hjerna, så dräpte jag den, och med den mitt eget lif.
Han hade småningom, i hänryckt beskådning af den älskades skönhet, talat sig varm, i häftig extas.
För några ögonblick hade han glömt sin äregirighet, sin sorg, Egypten.
Edmée såg in i hans ögon, och hon läste der, att nu — i detta heliga nu — var hon älskad fullt och helt.
Hon förstod honom så väl, hvar skiftning i hans själ, hvart språng i hans tanke.
Aldrig hade hon varit honom så nära som i denna natt.
Ljusen i armstakarne på bordet flammade till och brände så, långsamt och osande, ned i sina pipor.
De sutto tysta och väntade, tills det blef helt mörkt.
Så gick han bort till fönstret och drog undan gardinen en smula.
En klar, bred månstråle föll snedt öfver golfvet och gjorde rummet halfljust.
De hvita papperen på hans skrifbord sugade den till sig i ljusblå skiftningar.
Han blef ett ögonblick stående vid fönstret och såg ut.
Och i det hans tanke, som en kort minut hade lyckats att glömma, ånyo, vid hvart nytt intryck, vände sig till detta fjärran, stolta rike, han hade egt och förlorat, sade han lågt:
— I detta ögonblick skiner månen på öknen, på Kairos minareter, lika likgiltigt, lika klart, som den gången vi planterade den trefärgade fanan i sanden.
Sand, månsken, och drömmar — så har det varit i tusen år, så skall det bli i tusen år till!
Är det icke till att förtvifla öfver, hur vanmäktig man är, när man blott är menniska!
Om morgonen kommo öfverste Rapp och general Junot ridande till Malmaison; icke någon af dem hade haft ro i sin själ, förrän de fått veta orsaken till «generalens» förstämning igår.
I platanalléen upptill slottsgården, mötte de Förste
Konsuln till häst, blott åtföljd af sin stallmästare, Jardin.
— Jag har nyss kommit ut, sade Bonaparte, och har mest lust att rida mig en tur.
Har ni lust att följa med, mina herrar?
Han vände sin häst, och, utan att afvänta deras svar, gaf han Jardin order att stanna hemma.
Så togo de motsatta vägen — genom parken — och slogo in på den backiga, steniga Bougivalvägen.
Så länge de voro i sigte från slottet, redo de i skridt, dock utan att tala med hvarandra.
Junot och Rapp visste, att när deras general såg ut som nu, var det icke värdt att öppna sin mun.
Så mörk som idag hade de sällan sett hans panna, och läpparne voro tätt hoptryckta med detta uttryck af kall, oböjlig slutenhet, som alltid verkade så skrämmande och förintande på hans omgifning.
Icke väl hade de passerat parkgrindarne, förrän Förste Konsuln högg sporrarne i sin hästs sidor; de andra följde efter, och i den klara sommarmorgonen satte de alla tre af i sträckt karrière, med solen på ryggen.
Hästarnes hofvar klapprade muntert och taktfast mot den torra, steniga marken.
I öfver en timme redo de under tystnad.
Solen steg högre på himlen, hästarne badade i svett, och både Junot och Rapp, som kommit direkt från Paris, började känna sig hungriga och trötta.
De hade kommit in i skogen, under trädens skugga.
Hästarne föllo äter in i skridt, deras hofslag hördes knapt mot den fuktiga mossan.
Då tog Junot mod till sig:
Nå, general, hvad är der i vägen?
Säg det blott till era vänner!
Ni vet, att om det gäller landet eller er personligt — Rapp och jag äro alltid beredda att gå i elden.
Bonaparte höll in sin häst; det var uppe på en hög, långsluttande kulle, hvarifrån man genom en ljusning i skogen hade en vidsträckt utsigt.
Han såg icke på sina båda följeslagare; med ett dystert, plågadt uttryck under de sammandragna brynen blickade hans ögon ut öfver nejden.
Plötsligt vände han långsamt hufvudet mot kamraterna, och dröjande, med låg, liksom utsläckt stämma, sade han:
— Vi ha förlorat Egypten.
Med ett utrop dref Junot sin häst intill hans och grep efter hans hand.
— Egypten! O Gud, min Gud!
— Det lät nästan som en snyftning.
Rapp höll också stilla.
Han hade sänkt hufvudet, öfverväldigad af sin egen och de andras första modlösa smärta.
Egypten — deras drömmars, deras minnens, deras farors och segrars underfulla land!
Han visste, att för Bonaparte måste förlusten af Egypten kännas, som om han förlorat ett stycke af sin egen själ.
— Jag har egentligen aldrig trott, vi skulle få behålla det, sedan vi miste Kléber, sade han enkelt, trist.
— Och att också Desaix och Davoust skulle lemna det efter den evigt förbannade konventionen i El-Arisch, bröt general Bonaparte ut.
Hade jag blott haft dem der — det skulle aldrig ha händt!
Men Menou är en kruka, en gammal fårskalle, en ...
Han dref ridpiskan genom luften så häftigt, att hästen förskräckt gjorde ett språng till sidan.
Åh, mina vänner, ropade han bittert — ni vet, hvad Egypten var för mig!
För Republiken, tillade han långsammare.
Han började detaljeradt tala med dem om allt, hvad han visste sedan engelsmännens landgång i Mars.
Han utbredde sig öfver oenigheten mellan generalerna, Menous obeslutsamhet och missgrepp, och berättade ändtligen nyheten om Belliards kapitulation i Kairo. «Menou sitter nu innesluten i Alexandria — han håller sig ännu och försöker genom styfsinthet böta på sin dumhet.
Som om det kunde hjelpa!
Det är märkvärdigt — de äro allesammans så satans tappra och dugliga, när det gäller att föra en brigad eller till och med en division, men att bära ansvaret för en hel armé, det duger ingen till!
Jag behöfver bara vända ryggen till, så går det alltsammans åt helvete.
De andra svarade icke.
Junot böjde sig ned och klappade sin häst på halsen.
— Nu är alltså den vägen till England stängd! suckade han.
Det blir er sak, general, att finna en annan.
— Ja, det blir min sak att finna en annan, upprepade Bonaparte häftigt, på engång stolt och bittert.
Det var min sak att eröfra Egypten, för att Kléber skulle spela udda och jämt om det, och Menou förlora det.
De började sakta rida genom skogen, i riktning af landsvägen, hvar och en upptagen af sina egna tankar.
— Åh, när jag tänker på vårt högkvarter i Ezbekyeh! suckade Rapp, vänd till Junot.
Vi hade ändå många glada timmar der nere i Kairo!
De voro nu vid slutet af skogen.
Nere från landsvägen hördes en ung flickas skratt — det skar klingande genom tystnaden, och officerarne sågo mekaniskt efter henne, der hon på sin åsna, mellan två enorma korgar, försvann vid vägkröken.
Så sade Bonaparte plötsligt — i det han afbröt en lång tankekedja — högt, med rasande bitterhet:
— Jag skulle aldrig ha uppgifvit St.
Jean d’Acre, aldrig!
Med ett kast på hufvudet, som om han ändtligen med våld ville skaka dessa grämande tankar från sig, tvang han sin häst tillbaka och satte med ett väldigt språng öfver det breda dike, som skilde skogen från landsvägen.
Junot och Rapp gjorde detsamma och följde sedan långsammare efter.
De visste, att deras utmattade djur ändå icke längre kunde hålla fart med det, han red.
Det var en af de andalusiska racehingstar, som Carl IV för ett år sedan egenhändigt hade utvalt till honom i stuterierna i Aranjuez.
Förste Konsuln hade i sin tid varit stolt öfver Bourbonens kungliga gåfva — nu red han detta ädla djur som en annan krake, utan tanke eller minne för den glädje, det engång skänkt honom.
«On regarde toutes choses au travers d’un voile doré qui les rend brillantes et légères.
Peu à peu, ce voile s’épaissit en avançant jusqu’à ce qu’il devienne à peu près noir».
Il est si facile de se faire avec ses propres réflexions un mal irréparable.
Mme de Staël.
Några dagar efter nationalfesten den 1 Vendémiaire år X (de hade då redan för ett par veckor sedan återvändt från Malmaison) bad Madame Junot, som var i sin första grossess och tyckte om att ha sällskap hos sig, då hon ej mera dessa sista månader kom så mycket ut i stora verlden, Mademoiselle de La Feuillade att stanna en hel dag hos dem i hotel de Montesquiou och på aftonen gå med dem i deras loge på Theâtre de la République (Comédie Française) för att se Talma i hans berömda roll som Orestes i «Andromaque».
Generalen hade icke haft tid att följa dem dit, och hela första akten var så godt som gången, då han ändtligen kom.
Hans hustru gaf strax akt på, att han på ett i ögon fallande vänligt och bekant sätt helsade en ung dam, hvars egendomliga, behagliga yttre Edmée och hon redan anmärkt, och som satt i logen omedelbart intill deras.
Hvem är det?
Madame Junot ryckte lätt sin man i ärmen.