Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Händelsen lär verkligen ha förefallit: men under det somlige sålunda påstå att det var Bellman, påstå andre att det var Kexél, som hade gifvit detta slags Bragebägar-löfte och som dymedelst uppfyllde det, att han, sedan han länge bekämpat sina motparter muntligen, uppdrog ur bröstfickan ett ofantligt folioark och började fortsätta striden genom uppläsning; hvarvid de, i stor häpnad ropande: ”nu må f–n längre hålla ut och höra dig”! kastade sig i sina båtar och rodde bort från stranden.
Var han alltså invigd i ”Gröna Gångens” sällskapston, så upplät sig dock (såsom vi sett) äfven för honom, en och annan gång, hans Konungs boning.
Innan den vackra theatern på Gripsholms slott hunnit inrättas, hade man der uppbyggt en provisorisk– ”af granris, uti damernas pigkammare, fordna kyrkan”.
Det var der, som Kexél spelade sin ”Slafhandlare i Smirna”, när Gustaf III, som nyss (till belöning för den fullbordade Realisationen) hade till Baron nödgats upphöja den mera finanskloke än friherrlige Liljencrantz, utbrast i ett skämtande bifall vid denna kuplett:
”Rik och lustig jag sjunger min ton;
Klang! se min pung, hur han klingar och skiner!
Jag har sålt min Tyska Baron,
Och fått nya blanka sequiner” 195.
Säkert är, att Kexél, hvars egentliga dramatiska verksamhet utvecklade sig först under de sista åren af Gustafs regering, skulle, om Monarken fått längre lefva, blifvit af honom i denna rigtning flitigt använd.
Huru väl han på detta fält kände Konungens önskningar, visas af det ställe i ”Bergslags-Fröken”, der Siri Brahe och Dramatiska Spektaklet omtalas, och en Friherrinna säger: ”Skall ändtlig en femme de qualité par complaisance någongång gå dit, så bör det aldrig ske i annan afsigt, än att gäspa åt Svenska språket och sucka öfver förlusten af det Franska” 196.
Det var nämligen just för svenska språket, som Gustaf III – i motsats till sin blott fransyska skådespel tålande
Moder – hade inrättat en tvåfaldig skådebana; det var just vårt modersmål, som denne (ännu för sin ”fransyskhet” häcklade) Konung ville, i trots af sina egna barndoms- och ungdoms-vanor, upplyfta äfven inom hofvets kretsar till giltighet och anseende.
Sjelf öfverlefde Kexél blott fyra år sin Konung.
Bjuden 1795 till sin vän Hjortsbergs bröllopp, kom han sent dit ifrån ett annat fest-samqväm, kände sig illamående, och kunde ej njuta något af välfägnaden.
Han blef derefter allvarsamt sjuk.
Det onda lindrades sedermera så vida, att han kunde bivista en sammankomst i Par Bricole.
Men sjukdoms-anfallet förnyades.
Då förordnade läkaren kräkpulver: med tillägg, att, om det första icke gjorde verkan, borde han efter en timma intaga ett till o. s. v.
Efter föreskrift intog han både det första och det andra; men utan påföljd.
Nu tog han tvenne på en gång: – och detta försök kostade honom lifvet.
Han dog den 5 Mars 1796.
På begrafningsdagen, den 12 Mars, uppfördes hans ”Bergslags-Fröken” nittonde – och sista – gången.
Med all sin flygtighet, var Kexél ändock – enligt alla sina bekantas enhälliga skildring – lika afgjordt i botten hederlig, som i umgänge angenäm.
Beträffande originaliteten af sina snillefoster var han lika oförlikneligt obrydd.
När Cederstedt ibland enskildt gaf tillkänna sina upptäckter af hans vittra lån eller stölder, och sade honom: ”Detta har du tagit der”, svarade han helt fryntligt:
”Ja, har du läst den boken? den är rar”! och dermed slöts talet om det ämnet.
”Af dem bland hans skrifter”, fortfar Cederstedt, ”i hvilka han tyvärr något lekt med Religionen, är ingen enda original; alla dessa äro sammanrafsade ur Laurents, med flera dylika arbeten, och nästan ord för ord öfversatta.
Men denna lek härrörde mera af lättsinnighet, än af hjertats böjelse.
I de tjugu år jag känt honom, har jag aldrig hört omtalas honom hafva någon ovän; ej heller har jag någonsin sett honom i något sällskap, hvarest han ej med allas fägnad blifvit emottagen.
Hans glädtighet var medfödd och af omständigheterna oberoende.
Den gjorde ock, att han i sällskap var mycket behagligare än sjelfve Bellman; hvilken ofta, innan han af drufvornas saft blef uppvärmd, satt ganska tyst och mulen.
Kexél åter, alltid lika, alltid munter, alltid den förste så väl i de bacchanaliska lekarne som i sången, lät aldrig bedja sig.
– Allt detta, tillsammanlagdt, gör honom saknad hos alla hans vänner och bekanta, och det så länge de lefva”.
Vid samlandet af hans skrifter var Sondéns ”hufvudsyfte, att bibehålla allt, som är karakteristiskt för författaren”; hvarvid han således ock – så vidt möjligt – undvek att upptaga något stycke, som kunde ”anses såsom blott lån eller öfversättning”.
I afseende på de uppsatser af blandadt innehåll, som utgöra det mesta af sednare delen, bör i allmänhet yttras, att Kexéls prosa förmånligt utmärker sig genom enkelhet, liflighet och en sorgfälligare språkets vård, än vi möta hos Bellman och Hallman 197.
Åtskilliga af dessa uppsatser äro rigtade mot hans tids Prester.
Att de harmades öfver hans ”Baldur” och hans ”Gispogapius”, borde han egentligen sjelf finna både naturligt och billigt; men de hade gifvit honom andra, mera rättmätiga orsaker till in- och utfall.
Icke alltid skämtade han öfver de andliga fäderna: den lilla artikeln ”Något om
Prester” innehåller saker, om hvilka alla de vettigare bland ståndets medlemmar måste med honom tänka lika.
Men när man läser hans dialog ”om Komedianter”, – ett ”samtal emellan en Intendent af Kongl.
Spektaklerna i Paris och en Theologiæ Doctor”, – så får man ej glömma, huru ”Frihets-tidens”
Presterskap hade, äfven i riksdags-anföranden, med oinskränkt fördömelse nitälskat mot Theater och Dramatisk Poesi 198.
Då jag icke mer kommer att återvända till brodertreheten ”Bellman, Hallman och Kexél”, vill jag slutligen, ur ett för mig obekant, men af Wieselgren uppdagadt Tal af Hallman, bihangsvis anföra ett stycke, som innebär, jemte ett fördelaktigt tillägg till dennes karakteristik, äfven hvad man kan anse för de trenne skaldebrödernes gemensamma musikaliska trosbekännelse.
I detta ”Tal, hållet öfver Kongl.
Majestäts Kammar-Musicus Christopher Pihlman”, och infördt i ”Stockholms Nya Småsaker 1780”, uttrycker Hallman sin åsigt af Musikens skönhet och höghet med följande ord:
”Hos ett upplyst och tänkande folk uppstiga de fria och ädla konster med triumf på sin thron; derifrån utgifva de sina lagar ...
Men jag lemnar eder alla, J ädla och fria konster, och vill endast hålla mig vid dig, du vackra himlabarn, du oskyldiga och med dina kyska behagligheter retande, du ömma och förtjusande Musik!
Du leder ditt upphof ifrån Naturens första gryning, och utur Edens skuggrika lunder uppväckte fåglarne hos den första menniskan de första rörelser af din ljuflighet.
Från ett så oskyldigt ursprung leder du dig visserligen.
Menniskans röst har sedermera gifvit ditt lopp en friare fart; och örat, det fina örat, har omsider bragt dig genom verldens åldrar till den fullkomlighet, den rikedom du äger.
Du har blifvit antagen till helgedomens förherrligande; i krigets bruk är ditt tappra ljud ett tecken till triumfen; och du utgör en stor del i fridens ypperligaste nöjen ...
Musiken äger en skapelsekraft i menskliga lynnen; hon upplyfter själen till högre betraktelser; hon är talande och öfvertalande; hon sätter lifsandarne i ett lättare lopp.
Alla andra af de fria konsterna härma
Naturen och afbilda dess behagligheter: men Musiken är sjelf en del af Naturen; sin egen och ingen annans”.
Önskligt hade varit, att den författare, från hvilken vi hämtat detta stycke 199, behagat meddela ett fullständigare utdrag.
Skildrande huru han sett Musikens tempel stå i sorglig prydnad med anledning af Pihlmans död, fulländar talaren sin målning dermed, att han ur templets innersta hört från sjelfva Gudinnans läppar denna fråga: ”Hvi skall
jag, fastän sjelf odödlig, alltid föda och uppamma dödligheter”?
Wallenberg.
En mera storartad personlighet, både i den utveckling han uppnådde såsom man och i den han bebådade såsom skald, var den redan genom sin första skrift högst populär vordne, men från en knappt mer än börjad författarbana bortryckte Jakob Wallenberg.
Angenämt vore i samma mån, att nogare känna hans öden.
Men här sträcker sig min kunskap ej långt utom de magra uppgifter, som förekomma hos Hammarsköld.
Född 1746 i Wiby socken af Östergötland, och student i Upsala 1763, blef Wallenberg, liksom så många andra obemedlade ynglingar, nödgad att hjelpa sig fram genom informatorskap eller såkallade ”konditioner”.
Troligen var det en sådan befattning, som hade gjort honom till Norrköpings-bo under Leopolds barnaår, då denne, hvars fader då var Tullförvaltare i Norrköping, erhöll tillfälle att lära känna honom och ofta vistas i hans umgänge.
Wallenberg tyckte om den qvicke, lärgirige, vitterhets-älskande gossen; hvilken, å sin sida, omfattade den snillrike studenten med all sin ålders oinskränkta beundran.
Ännu på sina gamla dagar hördes Leopold berätta: ”jag hängde honom alltid i råcken och bad honom göra vers”; äfvensom han ofta ur minnet anförde, eller uppläste, stycken af sin barndoms älskling 200.
Någon tid derefter återfinna vi Wallenberg i Göteborg, såsom informator hos en Direktör Holterman.
Ett följdrikt förhållande! ty genom denne sin patrons förord blef han 1769 Ostindisk Skeppsprest.
Sedan han förut under en sex månaders resa besökt Danmark, Norra Tyskland, Holland, Frankrike och England, gjorde han i December 1769 sin första ämbetsresa till China med skeppet Finland, som återkom till Göteborg i Juni 1771.
Vid ännu tvenne dylika färder medföljde han, 1772 och 1774; samt ämnade 1777 företaga en fjerde: men blef då utnämnd till Kyrkoherde i Mönsterås församling af Kalmar stift.
Icke långt efter flyttningen till detta sitt med glada förhoppningar motsedda herdetjäll, dog han der helt oförmodadt, den 25 Augusti 1778, vid en ålder af blott trettiotvå år; ogift, men af talrika vänner saknad.
Af en tillförlitlig sagesman 201, som känt honom helt nära och just på skeppet Finland – ”galejan” – var styrman under hans första Ostindie-färd, har jag hört honom beskrifvas, icke blott såsom en glädtig och underhållande sällskapsbroder, utan tillika såsom en rättskaffens och med stora predikogåfvor utrustad prest, af vida strängare noggrannhet i sina seder och vida djupare christligt allvar i sina öfvertygelser, än mången tyckt sig kunna dömma från skämtets (ofta långt drifna) frihet i hans ryktbara resberättelse.
En sägen går, att bland de sålunda dömmande var Biskopen i Kalmar, och att detta påskyndade hans tidiga frånfälle.
Denne biskop, som med ganska oblida ögon såg hans befordran till Mönsterås, skall – så berättas det – hafva derstädes kort efter hans ditkomst hållit en visitation, och af en oordning, som råkat förefalla på kyrkovallen, tagit sig orsak till den offentliga utlåtelse, att något bättre kunde ej väntas af en hjord, som erhållit till herde en lättfärdigt vitterlekande skeppsprest.
Wallenberg, som nyss hade mottagit församlingen i ett djupt förfall af seder och kyrkotukt, lade – så fortfar berättelsen – detta kränkande tillmäle så häftigt på sinnet, att han genast derefter angreps af den sjukdom, som blef hans sista.
– Man ser, att detta slut påminner om Mörks.
I vår vitterhets häfder grundar sig Wallenbergs plats på två ganska olikartade skrifter, men som båda uppenbara verkligt snille.
Den ena, under hans lifstid styckevis känd genom afskrifter, men såsom ett helt utgifven först efter hans död 202, är den åtminstone till namnet allbekanta humoristiska resbeskrifning, som kallas ”Min Son på Galejan, eller en Ostindisk Resa, innehållande allahanda bläckhornskram, samlade på skeppet Finland 1769–1771”; hvars tredje och sista del dock egentligen utgör ett bihang, som innehåller ”strödda anmärkningar” från hans föregående och allraförsta utomlandsresa.
Den andra åter är ett högtidligt, på alexandriner diktadt Drama i fem akter, ”Susanna”; hvilket också ”blifvit författadt under en lång sjöresa” (således under någon af de bägge sednare), enligt uppgiften derom i dess företal.
Detta skådespel trycktes förstå gången på skaldens dödsår (1778, i Göteborg), och förmodligen kort före hans bortgång; åtminstone har han sjelf skrifvit företalet.
Resbeskrifningen, i det hela författad på prosa, företer dock ett icke ringa antal både af smärre versbitar och utförliga skaldestycken.
Öfverallt igenkännes
Dalins skola.
En nyare tid kan ej undgå, att finna många bland infallen något åldrade, och tonen af dess humor esomoftast både mera gammalmodig och mera grofhuggande, än vår nuvarande läckra smak mäktar fördraga.
Så väl vid vissa af de ställen, der köns-förhållandet vidröres och anspelningar göras på dess hemligheter, som ock vid åtskilliga af de bacchanaliska och pathologiska taflorna, – t. ex. kapitlet om sjösjukan 203, – skulle en modern humorist tvifvelsutan bete sig ojemförligt finare.
Men hvad i alla fall icke kan frånkännas den muntra skildringen, är qvickhetens och humorns verkliga, naturliga, osökta närvaro; äfvenså, att med dem blanda sig skaldeljud, här och der af den allvarligaste, stundom upphöjdaste lyriska anda.
Så den hexametriska tacksägelse-hymnen till Gud, efter stormen i Nordsjön.
Öfverhufvud utmärker sig den af våra fäder så högt älskade ”Sonen på Galejan” genom en lika skiftrik som godlynt förmåga, att med glad liflighet uppfatta och återspegla alla sina betraktelsers föremål, huru åtskilda de ock må vara i klimatiska och nationliga egenheter, i värdighet eller i löjlighet, i behag eller i fasa, i fägring eller i fulhet.
Naturforskare är han dock icke: man läse det roliga kapitlet om hans förolyckade vetenskapliga vandring på en ö i norska skärgården; hvarefter han förafskedar alla vidare bemödanden i den vägen.
”När mina naturforskningar” – säger han der – ”ej lyckats bättre, måste jag göra ett knäfall för Hans Majestät af Örtriket, Hertig öfver Krokodiler, Hafsfruar m. m. samt Herre till Fyrfotadjur, Fjäderfä och Insekter, vår store Riddare von Linné 204; anhållande ödmjukast om befrielse från dessa steniga excursioner, både här och på andra ställen ...
Jag högaktar hans ojemförliga insigter och trampar ogerna ihjäl någon af hans små krypande undersåter; men kröker ock nödigt min rygg efter dem: ty min lust är med Menniskors barn.
Dessutom tycker jag mer om en välluktande blomma, än en besynnerlig”.
Gerna leker han med allt; sjelfva det i naturen förfärligaste, en orkan på hafvet, erbjuder honom lustiga sidor.
Han leker, säga vi, med allt – utom med Religion och Fädernesland; så ofta dessa beröras, blottar sig genast hans djupaste känslas, hans innersta tänkesätts heliga allvar.
Härmed står ej i strid, att på icke få ställen frambryter en uppsyn och ton af libertinage, nog oväntad hos en författare, som både var prest och var det med sträng åsigt af detta kalls helgd.
Man bör dervid ihågkomma, att just en dylik ton då ansågs för en väsendtlig beståndsdel af den ”goda” tonen i allmänhet.
Att så var, tillhör nattsidan af Wallenbergs samtid: en sida, hvilken jag längesedan har vid andra tillfällen – t. ex. vid skärskådandet af Kellgrens Stockholms-Post 205 – belyst med all tillbörlig skärpa.
Aldrig förneka sig dock hans fasta tro och modiga trohjertlighet, när punkter beröras, dem han anser höjda öfver allt skämt; då trotsar han sjelfve sin beundrade Voltaire.
I fosterlandskärlek har han af ingen svensk vitterhetsidkare blifvit öfverträffad.
Boken hvimlar af prof derpå.
Ett af de starkaste har man i det kapitel, som kallas ”en hastig blink på Cap och Sverige tillika”, och som, efter en Sveriges jemförelse med Holland, Frankrike, England och Cap, lyktar en vältalig lofprisning af fäderneslandets skönhet och trefnad med följande angifning af hela resans egentliga resultat:
”Sverige, säger jag till slut,
Är det bästa Gud har skapat!
Jag ej andra land begapat 206.
Den, som reser hemifrån
Efter lärdom eller seder,
Efter föda eller heder,
Hämtar vattnet öfver ån.
Nej! blif vid din födselort,
Föd dig på din torf med ära;
Ty, hvad du kan borta lära,
Är allenast litet l ....”
Medelpunkten för all denna hänryckta tillgifvenhet är Carl XII.
Han är för Wallenberg, öfverallt, Svensken i sin fullkomlighet; hufvudrepresentanten af allt hvad svenska folkskarakteren äger förträffligt och stort 207.
Ännu mer, än i sin Resa – ehuru på alldeles motsatt vis – skattade
Wallenberg till sin tids anda i sitt skådespel ”Susanna”.
Det är nämligen, enligt bästa förmåga, inrättadt efter den äldre Fransyska skolans dramatiska mönster; och författaren ville (såsom företalet utvisar) låta det efterföljas af flera försök, att ”fresta sin styrka på Cothurnen” (förmodligen i den ännu strängare formen af ren Tragedi).
Olyckligtvis kom till den valda konstformens ursprungliga brister det förfelade valet af ämne.
Huru en ung och skön maka med orubblig dygd strider mot två lösaktiga gubbars ränkfulla och hämdlystna älskogsbrånad, misskännes äfven af man och föräldrar, samt ändtligen genom Försynens mellankomst räddas från undergång, läses i Susannas historia med nöje; men är, betraktadt såsom ämne för ett skådespel (och särdeles för ett af denna form), visserligen ett af de allraminst tjenliga.
Bortser man derifrån, och ursäktar de åtskilliga härigenom uppkomna så väl mindre som större olägenheterna, så må man gerna erkänna, att detta Drama, som i förstone njöt den heder att uppföras på Gustaf III:s theater, var, framför de flesta af der uppförda försök att efterbilda Frankrikes Dramatik, berättigadt dertill genom planens enkla utveckling, uppträdenas sanna naturlighet, känslans värma, samt språkets och den flytande alexandrin-versens icke ringa förtjenst.
Märkvärdigt är föröfrigt i afseende på olikheten af den svenska och den tyska vitterhetens utbildningsgång, att på samma år (1782), som Wallenbergs ”Susanna” första gången uppfördes i Stockholm, uppfördes Schillers ”Die Räuber” första gången i Mannheim.
– Ogerna har jag sett mig nödgad, att nu med kritisk köld tala om ett skådespel, till tiden det första som jag läst, och detta under späda barnaår, med många heta och ljufva tårar.
Dock gläder jag mig, att ännu kunna der vid ett och annat ställe, ja, en och annan scen, återförnimma en flägt af min barndoms rörelser.
Så framförallt vid de båda scener i femte akten, der Susanna, i sitt fängelse, tager afsked från sin förtrogna (Thirsa) och föres till döden; de kunna, – särdeles vid hänsigt till den konstform som för Wallenberg var den klassiska och högsta, – än i dag med rättvisa kallas vackra.
Hammarsköld går än längre; han yttrar, att detta diktverk, när man ”mäter det efter auktors valda fransyska mönster”, är ”det bästa skådespel hvilket vi från adertonde seklet på vårt språk hafva att uppvisa”.
Likväl bifogar han, bland sitt klander, denna besynnerliga anmärkning: ”Den upplyftande grundidé, som försonar lidandet med en högre verldsordning och lyfter den menskliga handlingen ur tidens och rummets materialistiskt inskränkande band, söker man här förgäfves.
På visst sätt kunde man säga, att härigenom har Dramatikens genius hämnat sig för författarens, hos ett snille, oförlåtliga och dumdristiga omdöme om Shakspeare”.
– Sannt är tvifvelsutan, att Wallenbergs utlåtande om Shakspeare, Hamlet och Engelska Theatern tillräckligen blifvit straffadt genom det missöde, att ej komma sitt mål närmare, än som skett i ”Susanna”: men icke är det genom någon brist på en ”försonande grundidé”, som ”Dramatikens genius” här har ”hämnat sig”.
Få skådespel torde gifvas, i hvilka en ledande
Försyn visar sig lika uppenbar; icke heller möter oss hvarken hos Susanna eller hos Daniel ett handlingssätt, som dväljes inom ”tidens och rummets materialistiska inskränkning”.
Det enfaldiga omdömet öfver Shakspeare, med sin fulländning i denna klagan: ”nöjet, det makalösa nöjet att vid rörande föreställningar kunna gråta, hvilket aldrig undgår mig vid en Fransk Tragedi 208, är obekant här” (nämligen på Londonstheatern och vid uppförandet af Shakspeares stycken), – må läsas i sin utförlighet såsom ett af de många sorgliga bevisen, huru långt vissa herrskande tids-fördomar kunna hindra äfven ypperliga hufvuden att se – sjelfständigt och rätt, eller bringa dem att leka blindbock med Poesien.
Men vid slutdomen öfver ifrågavarande skald bör man i allmänhet noga minnas, att han dog vid en ålder – af blotta två och trettio år.
Klarast torde detta unga snilles utvecklingsförmåga ådagaläggas, om jag nu tillåter mig anföra, näst efter hans goda, men ännu Dalinskt stämda qväde i anledning af Capske Vice-Regentens begrafning, den Klopstocks-artade
Hymnen till Gud, och de tvenne vackraste scenerna ur Dramen ”Susanna”.
Man skall då finna, att han i det första stod på jemnhöjd med sina förnämsta vittra samtidingar, och att han i de båda andra, hvilkas upphöjda uttryck af innerlig känsla ännu förtjenar beundran, redan hade stigit öfver eller skridit framom dem.
Vid åsynen af Vice-Regentens begrafning.
Högsta lott i verlden,
Är ju bara flärden;
Här på jorden finns ej lyckan.
Se på grafvens väggar,
Och dess murkna läggar!
Spiran kännes ej från kryckan.
Låt en yppig slaf,
Uppå lustans haf,
Prunka i förgyllda slupar;
Rik må vinna rang
Genom guldets klang!
Cresus jemte Irus stupar.
Fåfängt segren kröner
Krigets tappra söner:
Döden stoppar dem i jorden.
Näfva mull begrafver
Carlar och Gustaver,
Fast de ägde hela Norden.
Slipper skönhet dö?
Nej! af vintrens snö
Ros och nässla lika höljas.
Skyddar lärdoms ljus?
Nej! i samma grus
Mevius och Maro döljas.
Sjelfva dygdens fränder
Röna tidens tänder;
Äfven oskuld måste falla.
Intet oss kan bärja
Undan dödens färja;
Evig natt skall gömma alla.
Usla verldens barn!
J, som flygtigt skarn
Med så mycken omsorg söken!
Hvad gör all er makt?
Ära, gull och prakt
Äro endast lyckans spöken.
Snål må ramen suga,
Och sin mammon ruga;
Han skall dö, och skatten tagas.
Månn oss höghet gläder,
När vi mellan bräder
Under masketanden gnagas?
Säll då den, som nöjd
Litet har med fröjd!
Bäst är lagom stämpel bära!
Ty, med allt besvär,
Mörka griften är
Medelpunkten af vår ära.
Hymn till Gud.
Sångmö, var allvarsam! och tystnen, J lekande toner!
Andakt helge min sång!
Ty jag vill qväda den Högste,
Och min dödliga läpp framstamma den Eviges under.
Gack, min frälsade själ! och låna dig vingar af örnen;
Flyg bland stjernornas här till himlens renare lufter,
Att du må finna den thron, der den evige Dundraren herrskar,
Makalös i majestät, kringglänsad af tusende solar,
Delande lif åt allt, tillbeden af tallösa verldar,
Fruktad af helvetets troll och firad af himmelens söner.
Kasta dig nu tillbedjande ned, och tacka din Herre!
Tala med Gud; men sätt försoningsmanteln emellan:
Ty din dödliga syn kan eljest ej bära hans anblick.
Tala för oss, och säg:
Se der, i de lågare kretsar,
Der, på det ändlösa djup i de sprutande hvalarnes hemvist,
Flyter en bräcklig spån, med suckande menskor i skötet,
Kastad omkring uti skyhöga svall af tjutande stormar!
O Du, som åker i skyn på dundrets rullande vagnar,
Kallar ur hemliga rum de långväga brusande vädren,
Andas ikull de fastaste slott, när Du ljungar i molnen;
O, förskräcklige Gud! lägg bort Ditt hämnande koger,
Och var nådig igen!
Ditt namn är ju Fader af ålder.
Sänd dock en ömmande blick ned på det bedröfvade Finland 209;
Kasta Ditt öga till oss!
Ditt leende, mäktige Fader,
Är all varelses lif; Ditt hot all varelses ända.
Du viste Din arm – och håren restes af häpnad:
Dagen slukades upp af nattliga, frostiga mörker;
Djupet sprutade skum;
Din himmel slungade flammor;
Straffet bådades oss ur stormarnes dödsbasuner,
Och vi sågo vår graf!...
Men Din förbarmande godhet
Lystrade till våra rop; Du näpste de trotsande böljor.
Väldige Gud! som synes i allt och fattas af ingen!
Dödligt öga går ej Ditt heliga dunkel igenom;
Men en redlig suck, en bön kan hinna Ditt öra.
Derföre tacke vi Dig, Du skyarnes evige Konung!
Lofve Dig himlarnes här!
Allt lefvande qväde Din ära!
Ty Du frälsar i nöd. J djup, förkunnen Hans allmakt!
Sjungen er Skapares nåd, J luftens qvittrande söner;
Och Du, frälsade folk! ack, vörda Din herrskande Fader!
Ur Dramen Susanna:
femte aktens fjerde och femte scener.
SUSANNA.
THIRSA.
Så har jag fått min dom, och dödens timma nalkas ...
Mig tycks, jag fasar ej; min smärta kännbart svalkas;
Jag andas mera fritt ...
Är detta den tyrann,
Som menskans öga ser med sådan rysning an?
Är det den stora skräck, som grafvens konung väcker?
Min blod helt stilla går; ett lugn min själ betäcker,
Hvars like aldrig var bland mina känslor än;
Min död syns mig en tröst, en efterlängtad vän.
Ja, Thirsa! gråt ej mer; låt stanna dessa tårar,
Ditt hjertas tysta språk!
Mig ingen oro sårar;