Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får sål. anhålla att, med bifall till första delen af mom:t, den andra måtte erhålla följande lydelse: »Dock må ej utan föregången rådplägning med hypoth eksföreningarnes ombud, såsom i § 18 om vigtiga ärenden säges, samt K.
M:ts dertill lemnade bifall, lån till hypotheksförening annorledes än i kontanta penningar, eller emot högre ränta än fem för hundrade om året eller med kapitalrabatt kunna utlemnas.»
Hrr:ne torde finna att då, enl. det förslag jao- nu framlagt, K.
Mits sanktion är nödig, så eger ju också K.
M:t en återhållande kraft i detta afseende.
— Jag vågar anhålla om propos. på den förändring, jag här föreslagit.
Det är, som jag tror, allmänt erkändt att bildandet af ett obligationssystem (68 Den 26
Maj f. m. skulle vara nyttigt, och flere försök i den vägen hafva blifvit gjorda, utan att dock hafva lyckats.
För att få ett sådant system i gång, fordras att obligationerna skola kunna öfverflyttas från hand till hand eller gå man och man emellan.
Men för att detta skall kunna ske, är det alldeles nödvändigt att en kapitalrabatt eger rum, ty det är just på denna rabatt man spekulerar.
Detta är således vilkoret för att ett sådant lånesystem skall kunna uppstå.
Sparres förslag antages, kan hypoteksbanken börja med att upplåna penningar på obligationer och göra dem begärliga genom att lemna kapitalrabatt.
Utskits förslag innehåller visserligen lika fördelar, men den stora apparaten med två bolagsstämmor och K.
M:ts sanktion gör detsamma opraktiskt.
För min enskilda del vore jag hågad att åt hypoteksbanken direkte öfverlemna att göra en sådan disposition, men då 18 § innehåller en bestämd föreskrift, så är det skäl att följa densamma äfven i detta fall, och på denna grund får jag yrka afslag å sista delen af mom:t samt bifall till Gr.
Jag begärde ordet under det att Gr, Sparre höll sitt anförande, och vill endast säga att jag instämmer med honom, ty om man antager Utskits förslag, är det högst troligt att man icke vinner det åsyftade ändamålet.
Bästa beviset härför hafva vi i den omständigheten att jernvägslånen kunnat afslutas mycket fördelaktigare, om man icke utbasunerat dem.
Jag anser visserligen att hypoteksbanken bör konferera med hypotheksföreningarne, men detta bör ske tyst och obemärkt, och som Gr.
Sparres förslag just afser ett sådant förhållande, anhåller jag om propos. på bifall till detsamma.
Jag instämmer med de siste värde talarne i fråga om obligationer och kapitalrabatt, men att hypotheksbankens direktion med tillkallande af de särskilda ombuden skulle få afgöra de vigtiga ärenden, som innefattas i denna §, dertill kan jag icke lemna min röst.
Jag anser det alldeles nödvändigt att hafva två sammankomster, vare sig extra eller ordinarie, och med denna förändring anhåller jag om bifall till Gr.
Det är glädjande för de personer, som haft denna angelägenhet om hand, att se densamma så väl uppfattad af R. o. Ad.
Sparres förslag angår, så vill jag icke motsätta mig detsamma, så mycket mera som det öfverensstämmer med mina egna åsigter, och får således förena
Den 26 Maj f. m. 469 mig med honom i anhållan om propos. på bifall till detsamma.
Jag anhåller få nämna att jag förenar mig med Gr.
Sparre, och detta så mycket heldre som hypotheksbankens direktion alltid bör vara i tillfälle att uppgöra lånetransaktioner under gynnsammare vilkor än om frågorna förut skola behandlas på två bolagsstämmor Gr.
I anledning af Hr De Maré’s framställning vill jag tillägga några ord.
Jag respekterar den betänksamhet, som framkallat hans förslag, men jag vågar hemställa till honom, om detsamma är rätt praktiskt.
En »extra eller ordinarie bolagsstämma», sade han; meu jag vågar påstå, att då dessa utlysas, blir hela historien om de beslut, som skola fattas, allmänt bekant, och jag hemställer till Hr De Maré, om det är skäl att man, vid uppgörandet af en låneoperation, sätter in en annons i tidningarne och säger huru hög ränta man vill gifva.
Likartad blir följden, om man sammankallar extra bolagsstämma.
Skilnaden är endast den att, enligt 18 §:n, ett ombud från hvarje förening kommer till den extra, men tre till den ordinarie bolagsstämman.
Jag ville visserligen icke vara envis med mitt förslag, men då jag nu hört att mina åsigter delats af flere talare och dessutom har anledning tro att detsamma blifvit framstäldt i två andra Stånd, så måste jag vidblifva detsamma och fortfarande anhålla om propos. på bifall.
Med föregående ärade talare instämmer jag deruti, att 2:ne lagligen utlysta sammankomsters beslut är öfverflödigt, och kan verka skadligt genom allt för lång tidsutdrägt, men jag kan icke förena mig uti Gr.
Sparres förslag, att det skulle vara för beslut tillräckligt, att hypotheksbankens direktion, utan allmän sammankomst, blott tillkallade det ena ombudet från hvarje hypoteksförening, med hvilket
Direktionen har att rådgöra, när den så finner för godt.
Då frågor om låns utgifvande annorledes än i kontanta penningar, eller mot högre ränta än den förut faststälda, eller mot kapitalrabatt äro de aldra vigtigaste för närvarande och kommande tid, som jag kan tänka mig såsom föremål för hypotheks-bankens delegares beslut — och då dessa icke kunna något afgöra och besluta annorlunda än vid allmän sammankomst i hypoteksbanken, genom för hvarje år utsedde, hypotheksföreningarnes 3:ne fullmäktige, — så tillåter jag mig föreslå följande förändring af sista meningen: »Dock må ej utan föregånget beslut af hypotheksbankens delegare vid en lagligen utlyst ordinarie eller extra bolagsstämma, samt 470 Deu 26 Maj f. m. K.
M:ts dertill lemnade bifall, lån till hypoteksförening annorledes än i kontanta penningar, eller mot högre ränta än fem för hundra om året, samt ej heller med kapitalrabatt kunna utlemnas»; och anhåller jag vördsamt om en sådan propos.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att under densamma hade yrkats dels af Gr.
Sparre bifall till mom:t med den förändring, att den sednare meningen skulle lyda sålunda: »Dock må ej, utan förutgången rådplägning med hypotheksföreningarnes ombud, såsom i 18 § om vigtigare ärenden sägs, samt K.
M:ts dertill lemnade bifall, lån till hypoteksförening annorledes än i kontanta penningar eller emot högre ränta än fem för hundrade om året eller med kapitalrabatt kunna utlemnas»; dels ock af Hr De Maré, att mom:t skulle godkännas med den förändring, att orden: »vid två näst efter hvarandra följande lagligen utlysta allmänna sammankomster» skulle utbytas emot orden: »vid ordinarie eller extra sammankomst».
Härefter framställde Hr Gr. och Landtm, först propos. på bifall till mom:t oförändradt, hvarvid svarades nej, sedermera propos. på bifall till detsamma med den af Gr.
Sparre föreslagna förändrade lydelse, då svaren utföllo med många ja jemte ett eller annat nej, och slutligen propos. på bifall till mom:t med den förändring
Hr De Maré föreslagit, hvilken propos. besvarades med många nej jemte ett eller annat ja; hvarefter och sedan propos. på antagande af Gr.
Sparres förslag förnyats samt med många ja jemte ett eller annat nej besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
4:de—9:de punkterna.
Biföllos. 10:de punkten.
Jag kan icke finna nå got skäl hvarföre revisorerne icke skola få deltaga såväl i val af styrelseledamöter som i besluten om deras arfvoden och om décharge för styrelsen.
Det synes verkligen som om man ville utesluta dem, som egde närmaste kännedomen om ärenderna.
Att en styrelseledamot icke kan rösta om sin egen décharge är naturligt, men jag kan sannerligen icke begripa, hvarföre en revisor icke skulle få deltaga i denna omröstning om styrelsens åtgärder, Dea 26
Maj f. m. 471 Jag anhåller således ätt l:sta mom:t i denna 22:dra § måtte oförändradt få förblifva sådant det lyder i gamla författningen.
Jag kan icke finna någon olägenhet häraf, och tror försigtigheten bjuda att göra så få förändringar som möjligt, ty denna författning är icke endast till sä> kerhet för hypoteks-bankens delegare, utan äfven för långifvarne.
Mot det sista tillägget är deremot ingenting att erinra, ehuru jag tror att hvad det innehåller, faller af sig sjelf, äfven om det icke stått der.
Det skäl, som föranledt ifrågav.de förslag, är hufvudsakligen att en skadlig öfvervigt, som icke bör finnas, skulle uppkomma, om revisorerne fingo rösträtt.
Dessutom vill jag erinra att revisorerne, i fråga om déchargen, äro lika partiske som direktionen, ty de äro åklagare och delegarne domare i denna fråga.
Föreskriften synes mig således välgrundad, hvarföre jag tillstyrker bifall till Utsk:ts förslag.
Det Sammans.
Utsk:t säger: »Ehuru mot de härutinnan föreslagna förändringarne åtskilligt kunde vara att erinra, har Utsk:t likväl, då saken torde vara af jemförelsevis mindre betydenhet, ansett delegarnes förslag kunna bifallas, och tillstyrker alltså följande förändrade lydelse för den ifrågav:de 22:dra §:n.» Då Utsk:t så yttrar sig, finner jag allt skäl att förena mig med Gr.
Mörner, ty dessa undantag synas mig hvarken behöfliga eller lämpliga.
För att kunna blifva revisor, måste man vara delegare, och då kan det väl icke vara vådligt, om de få yttra sig och deltaga i omröstningen.
Hvad åter frågan om arfvodet beträffar, så föreställer jag mig att hvarje revisor af grannlagenhet skail känna sig förhindrad att deruti deltaga.
Hr De Mai-é påpekade nyss i sitt anförande huru frågan ansågs inom Utsk:t.
Den egnades verkeligen all den pröfning tiden medgaf och det var med blott en rösts öfvervigt som detta beslut fattades.
Jag vill icke nu vidare yttra något i denna sak, utan instämmer med Gr.
Mörner, och har icke någonting emot, om hans förslag blir B. o. Ad:ns beslut.
Om en fråga grundar sig på rättvisa, så bör man hvarken låta leda sig af artighet eller kärlek till det bestående, och ehuru jag finner motiveringen något besynnerlig, får jag dock yrka bifall till Utsk:ts förslag. 47?
Den 26 ilaj f. in. Gr.
Jag kan icke antaga att en revisor, som granskar räkenskaper, till följe deraf är att anse som part.
Han fullgör ett uppdrag, som blifvit honom ålagdt. men något personligt intresse vid frågan kan han icke till följd af detta uppdrag hafva.
Ett sådant intresse finnes deremot hos styrelseledamöterna, men att utesluta dem som hafva den största kännedomen om ärenderna, kan väl icke vara annat än ett misstag.
Jag fortfar i min anhållan om afslag å lista mom:t samt att den gamla föreskriften måtte qvarstå.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att. som olika yrkanden blifvit gjorda i afseende å den förev:de punktens tvenne mom:r, skulle desamma göras till föremål för särskilda propos:r; och hvad då först beträffade mom. 1, hade yrkanden framställts dels å bifall till detsamma och dels att det måtte afslås samt motsvarande stadgande i nu gällande förordning bibehållas oförändradt.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propus, på bifall till mom:t, hvarvid svarades många nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå samt bibehållande af motsvarande stadgande i nu gällande förordning, då svaren utföllo med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedermera gjordes propos. på bifall till 2:dra mom:t samt besvarades med ja. ll:te och 12:te puukterna.
Hypoteksbanksdelegarne hafva yrkat att få denna summa uppsatt från 1,000 till 2,000 rdr, och dertill hafva de goda skäl.
Man behöfver icke vara mycket hemmastadd i räknekonsten, för att kunna bedöma, huru pass stor possession man kan få för 1,000 rdr.
Om jag antager värdet på ett tunnland jord till 200 rdr, så skulle, efter nuv:de författning, en egendom om 5 tunnland kunna få lån och tillträde i en sådan förening; och jag frågar, om det kan vara skäl att en sådan liten jordbit för sitt behof af inventarier och driftkapital bör få inträda i en sådan förening.
Jag missunnar icke de små jordbrukarne att få så många fördelar som möjligt; men jag påstår att det icke är någon Den 26 Maj f. m. 473 fördel för en så liten egendom att erhålla ett lån, kanhända uppgående till nära nog hela dess värde.
Och hvad mera är, jag anser att sådant leder okunnigt folk till sin undergång.
Följden har ofta varit den att egaren måst sälja sitt hemman då kapitalet skulle inbetalas, och då hypoteksföreningen icke sjelf kunnat inropa detsamma, har det för underpris gått till någon granne.
Jag skulle således helst velat taga minimum till 5,000 rdr, men då icke något sådant yrkande blifvit framstäldt, får jag anhålla att K. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, ville insätta 2,000 rdr i §:n i st. f. de nu stadgade 1,000 rdr.
Då hypoteksbanks-delegarne, som ovilkorligen bäst äro i tillfälle att bedöma de olägenheter som nuv:de stadgande medför, föreslagit denna förändring, anser jag mig böra förena mig med den föreg:de talaren.
Jag vet ganska väl att förslaget är föga populärt och möjligen kan komma att tydas sorn en aristokratisk manöver, men det nuv:de förhållandet synes mig så behjertansvärdt att alla enskilda betänkligheter måste vika.
Jag känner till dessa förhållanden sedan den tid jag vistades i en ort der hemmans styckning fortgick med ohejdad fart.
För närv:de är lagen sådan att en egendom, som är taxerad till 1,000 rdr, kan få ett lån på 500.
Men för att få detta, skall man uttaga och insända gravationsbevis, skicka värderingsinstrument och eganderätts-handlingar m. m., hvarförutom provision äfven skall erläggas.
Till alla dessa kostnader kommer ytterligare kommissionsarfvodet, och alla dessa utgifter göra att låntagaren till slut blott får 2 å 300 rdr, under det han pantsatt sin jord för 500 rdr.
Detta i afseende å de mindre jordbrukarnes intresse, för hvilkas behofs fyllande det i alla fall vanligen finnes andra resurser, såsom sparbanker, kyrkokassor m. m.
Hvad åter hypoteksföreningarne sjelfva angår, så medför det nuv:de stadgandet tusende trassel.
De veta väl genom papperen att jorden är taxerad till så eller så mycket, men då man möjligen kommer till auktion, fästa köparne afseende på belägenheten, om stället är väl bebygdt o. s. v., och slutet blir ofta det att den på inga vilkor kan säljas, och då får hypoteksföreningen rakt ingenting.
Äfven jag skulle således häldst sett, om minimisumman blifvit bestämd till 5,000 rdr, men då så icke skett, får jag i likhet med föreg:de talare anhålla om propos. på att den måtte sättas till 2,000 rdr.
Det har varit en strid om huru långt man borde drifva jordstyckningen, men frågan torde nu vara praktiskt löst på många ställen. 474 Dld 20 Maj f. m.
Man har sett att en liten egendom om två tunnland kan vara värd 2,000 rdr, och sjelf har jag sett arbetare, som blott hafva en koja och en täppa, icke vårda sig om att söka arbete.
Detta sednare kommer sig deraf att sparbankerna lenina mindre lån med sådana betalningstider, som svara mot låntagarens behof.
Efter Franska statskuppen skedde en undersökning ang:de de socialistiska rörelserna i södra Frankrike; man trodde att de fattige behöfde arbete, men fann då att det just var dessa små proprietärer som icke ville arbeta.
Sjelf har jag en gång räknat ut, att, om en socken i Skåne fortfor att stycka sig som den hittills gjort, skulle åboarne bilda en sträcka af } mil, om de begåfve sig på väg in till Lund.
Under sådana förhållanden torde det icke vara skäl att lemna dessa små hemmansegare ytterligare tillfälle till skuldsättning, hvarföre jag förenar mig med dem, som yrka afslag å Ut.sk:ts förslag, samt att siffran 1,000 utbytes mot 2,000.
Sedan hypoteksbanken bildades, har denna fråga återkommit vid alla sammanträden, och, ehuru jag alltid velat skydda den svagare mot den mäktigare, tror jag dock vid detta tillfälle att man bör lagstifta så att de icke utsättas för onödiga frestelser.
2,000 rdr torde härför vara en lämplig medelväg, och jag instämmer derföre med dem, som vilja fastställa denna summa såsom minimum.
Efter härmed slutad öfverläggning, gjordes först propos. på bifall till punkten, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. derå, att B. o. Ad., med afslag å punkten, måtte besluta, att det för inträde i hypoteksförening nu stadgade minimivärde, 1,000 rdr, skulle förhöjas till 2,000 rdr, hvilken propos. med ja besvarades.
14:de punkten. l:sta mom:t.
Olikheten emellan den hittills gällande förordningen och den ordalydelse, som här är föreslagen för §:ns l:sta moni., består deri att orden »der så lämpligen ske kan» blifvit inskjutne, och man har motiverat detta tillägg dermed att det ofta skulle vara svårt att bestämma huru stor andel af lånet borde komma på hvarje egendom.
Så vidt jag förstår, bör det icke vara svårare att uppgöra denna fördelning hädanefter än hittills, och anmärkningen har icke heller kommit
Den 26 Maj f. m. 475 från bankdelegarne, utan Ut sk: t sjelf har föreslagit detta tillägg.
Då emedlertid dessa ord »der så lämpligen ske kan» helt och hållet öfverlemnar saken åt godtycket, får jag anhålla att desamma borttagas, och att mom:t bibehålles oförändradt.
Jag röstar för bifall till Utsk:ts förslag, ty jag tror icke att det är så lätt sorn Gr.
Mörner föreställer sig att gifva upp hvarje lägenhet för sig.
Jag har åtminstone en jordegendom bestående af flera små hemman i sambruk, och jag skulle sannerligen icke kunna uppgifva gränserna för hvart och ett särskildt.
Jag röstar således för bifall till Utsk.ds förslag.
Jag tillåter mig fästa Hr De Mares uppmärksamhet derpå att §:n säger att det är »på flere, under särskildt bruk varande» jordegendomar som särskilda värden skola utsättas, men talar alldeles icke om, då egendomarne äro i sambruk.
Under sådana förhållanden blir det ju ganska lätt att utsätta värdet på hvart och ett särskildt samt bestämma för huru stor pant hvarje andel skall häfta.
Genom att göra detta undviker man ock mången olägenhet för framtiden.
Jag tror att den föreskrift, som finnes i gamla lagen, är både ändamålsenligare och tydligare och fortfar derföre i min anhållan.
Det finnes hemman,som äro så sammanblandade att man icke kan taga reda på dem.
Att under sådana förhållanden kunna taga inteckning i “ O hvarje lägenhet för sig, är nästan omöjligt, och hypoteksföreningarne hafva i följd häraf anhållit om det här föreslagna tillägget.
Jag röstar således för bifall till Utsk:ts förslag.
Jag tror det är välbe tänkt att denna förändring blifvit införd.
Det finnes många lägenheter, som blifvit så sammanblandade att det numera är alldeles omöjligt att taga reda på gränserna.
O o Hr Bennich:
Detta förslag har redan nödvändig heten för sig, och då är det så mycket mera skäl att göra det till lag.
Det ligger också i sakens natur, ty då hemmansdelarna äro så sammanblandade att gränserna icke mera kunna urskiljas, måste ali tanke på att dela lånet förfalla. 476 D<)n 26 Maj f. m.
Jag anser således förslaget vara nödvändigt och yrkar bifall till detsamma.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till mom:t oförändradt och dels af Gr.
Mörner bifall till detsamma med uteslutande af orden »der så lämpligen ske kan»; framställdes propos. på bifall till mom:t oförändradt samt besvarades med ja. 2:dra mom:t.
Bifölls. 15:de—21:sta punkterna.
Biföllos. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 2 e. m.
Den 20 Maj e. m. 477 Lördalen dm 26 Maj 1866.
Justerades 2 prot.-utdrag för förmiddagens plenum.
Frih. von Schwerin, Jules: Jag får vördsammast anhålla, att R. o. Ad. behagade inbjuda Preste- och Borgare-St:n att biträda R. o. Ad:ns beslut i afseende å 3:dje punkten 3:dje mom:t af sammansatta Stats- och BankoUtskits Utlåt.
Nio 10.
Föredrogs ånyo och företogs punkvis till afgörande, Banko-Utsk:ts d. 22 och 23 dennes bordlagda Mern.
N:o 27, ang:de föreskrifterna i lista art. af Banko-Reglementet, om Bankens verksamhet och de fonder, hvarå sedel - utgifningen utöfver metalliska valutan är grundad. lista punkten.
Sednare delen. mom. 1, 2 och 3.
Sista stycket.
Sedan lång tid tillbaka har af de flesta bland dem, som haft befattning med landets finanser, varit erkändt, att fastighets - 478 Den 56 Maj e. ra. belåning är en för Riksbanken ganska otjenlig rörelsegren.
Vid flera riksdagar väcktes också motioner i syfte att åstadkomma en öfverflyttning deraf, hvilken torde redan för länge sedan hafva blifvit verkställd, om man blott vetat hvart öfverflyttningen skulle kunnat ske.
När finanskomitén vid 1859—60 års riksdag framlade sitt förslag om inrättandet af allmänna hypotheksbanken, var det helt naturligt, att den tillstyrkte en öfverflyttning till denna bank af Riksbankens fastighetslån, och denna föreslagna åtgärd motiverades helt kort och godt dermed, att »det är lätt att inse hvilken fördel deraf uppstår för banken.» Saken ansågs således axiomatisk, såsom den i min tanke också är.
Skr härefter till allmänna hypotheksbanken lemnade en grundfond af 8 millioner rdr, bestämdes såsom vilkor, att denna bank skulle öfvertaga Riksbankens fastighetsbelåning.
Emellertid fattades icke vid nämnda riksdag något beslut om öfverflyttningen, utan först vid derpå följ:de 1862—63 års riksdag erhöllo
Bankofullmäktige uppdrag att med hypotheksbanken träffa öfverenskommelse om öfverflyttningen, hvilken derefter försiggått på det sätt och de vilkor, som Finans-komitén föreslagit.
Nu förefaller det mig, som om man började blifva ångerköpt, då just från en person, som varit ledamot af Finanskomitén, utgått ett förslag, hvarigenom man synes vilja inleda banken, fastän under annan form, i en nästan lika besvärlig intrassling med fastighets-kreditiv, som den förutvarande.
Man har fått denna hypoteksbank, hvaraf man väntade sig så stora resultater och på hvars blifvande förmåga att skaffa obegränsade lånekapitaler åt jordbruket, man grundade så stora förhoppningar; men nälden icke mäktat bekämpa de svåra financiella förhållanden, som allt sedan 1857 förefunnits, då kastar man ånyo sina blickar på Riksbanken, som skall bära följderna af de misslyckade försök, hypotheksbanken anställt.
Det är sannt, att det icke uttryckligen heter, att Riksbanken för l.j million skall uppköpa de obligationer, som kunna komma att af hypotheksbanken i en framtid utgifvas; men enär redan nu ett dylikt bemyndigande är lemnadt fullmäktige, synes mig detta påpekande vara af samma beskaffenhet, som det kända uttrycket, »sorn du vill, min vän, men här skall skåpet stå.» Sedan man länge och väl talat om olämpligheten af att binda Riksbankens fonder, alldenstund Riksbanken har till hufvudsaklig uppgift att upprätthålla myntvärdet, söker man dock nu att binda dessa fonder.
Man har, så till sägandes, ställt sig på lur för att uppfånga dem, så snart de komma lösa.
Icke nog med att man ålägger banken, att för 11 million uppköpa ett visst slags obligationer, man vill äfven att banken skall vigilera med dem Den 26 Maj e. m. 479 för att upprätthålla deras pris.
Detta är dock ett åliggande, som jag icke tror att någon annan bank fått sig uppdraget.
Visserligen hafva Englands och Frankrikes banker obligationer af enahanda beskaffenhet som de, hvarmed Sveriges Riksbank enligt förslaget skulle hugnas, men nämnde banker innehafva sådane obligationer för bankens egen skull och såsom en utväg att erhålla ränta på den reservkassa banken måste hålla, eller för atf i svåra tider genom deras försäljning inom eller utom landet förskaffa sig kassaförstärkning.
Skulle nu Riksbanken erhålla nämnde uppdrag, att upprätthålla obligationernas pris, då skulle den naturligtvis vara tvungen att i svåra tider, när alla papper och valutor sjunka, tillhandla sig dem, men deremot kunna sälja dem endast närde kunna stå högt i pris, d. v. s. under goda tider och då banken icke för sin egen skull kan behöfva sälja dem.
Jag frågar, om det är lämpligt att, när man inser nödvändigheten af att hålla Riksbankens fonder någorlunda tillgängliga, på förhand binda medlen för inköp af ett slags obligationer, som ännu icke äro utgifna.
Jag frågar, om det är principenligt att ålägga Riksbanken att upprätthålla värdet på andra kreditpapper än dess egna sedlar.
Jag frågar, om det är rätt att göra Riksbankens styrelse till en syndabock för de motgångar, som kunna drabba hypotheksbanken.
Jag tror, att alla dessa frågor måste besvaras med nej.
Härtill kommer ytterligare den särdeles svåra omständigheten, att man skulle inkomma på en baua, der frestelsen blefve ganska stark att fortsätta.
Vid hvarje verkligt eller föregifvit hetryck för jordbruket, skall alltid, när inflytelserika och vältaliga röster höja sig derför, obligations-inköpet ökas.