Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett krälande, ett springande; bekanta foro förbi honom; han ville helsa på dem och vexla några ord med dem, men de voro försvunna, innan han blifvit färdig dermed, nickade förströdt eller änsade honom icke; man hade icke tid, och man hade sina tankar annorstädes, hvar och en på sitt håll.
Det gafs signal; ett ögonblicks ökadt lif i menniskomassan; handskakningar, helsningsbudskap, näsduksviftningar, hufvud ut genom alla kupéfönster, leende och förväntningsfulla ansigten, som gledo förbi Truls, hvilken stod allena för sig ett stycke borta, – och tåget försvann ut mot den skogiga synranden i öster.
Stationen sam i paket.
De släpades in i högvis, och i expeditionsrummet kunde biträdena knappast röra sig på golfvet ibland julhärligheten.
Det vattnades i munnen på Truls; något af allt detta myckna måtte väl vara för honom!
Posten? förfrågade han sig.
Åh, det dröjde i dag allra minst en timme.
Truls vandrade fram och tillbaka ute på perrongen.
Solen gick ner, och det frös starkt.
Det bet i öronen, och fingrarne blefvo valna.
Han slog kragen upp och stack händerna ned i fickorna; men det halp icke.
Så gick han tillbaka in i väntsalen.
Det var råkallt äfven der, och fullt med menniskor.
När han kunde komma till, kastade han förstulna blickar in i kontoret, – hvilka paket väl kunde vara för honom!
Och posten!
Säck tömdes efter säck; hvilken flod af bref, julbref!
Truls var så ljuft nyfiken som allenast barnet kan vara på julafton.
Han kunde icke längre hålla ut och gick in på kontoret.
Der stodo buden från ortens honoratiores, mest yngre medlemmar af familjerna, och väntade som han, nyfiket förväntningsfulla.
Det doftade af lack, och lyste af glada miner.
Det sista brefvet hade kastats in i sitt rigtiga fack.
Posttjenstemannen såg sig kring bland kunderna, och Truls märkte, att han började med facket Glimminge, hans fack.
Han fick nästan hjertklappning, medan buntan genomgicks.
Alla de unga ansigtena sträckte sig intresserade fram: man var icke nyfiken bara för egen räkning, utan det vore också roligt att se, hvad andra kunde få på julafton.
Bokhållaren räckte honom något, liksom töfvande, – det var dagstidningen bara.
Han såg på Truls, förvånad, liksom urskuldande, att det icke gåfves mera; och alla de unga ansigtena suto förvånade på denna underliga kurre, hvilken icke fick annat än tidningen på julafton; medan stillheten växte omkring honom, tyckte Truls, en generande, kränkande stillhet.
«Icke mer,» sade han med det ironiska smil, hvarmed man söker dölja den skam och smälek, man icke vill röja.
Posttjenstemannen skakade på hufvudet; och Truls helsade, önskade glad jul och gick.
Hemma hade mor Bengta redan dukat till heligafton.
Hon hade lagt snöhvit duk på bordet, nu satte hon fram lutfisken och risgröten, såsom landets skick var.
Truls tog den gamla med till bordet; han kunde icke uthärda att äta mol allena.
Mor Bengta hade också bakat klenor till högtiden, och Truls hade köpt hem portvin, och sålunda drucko de hvarandra till öfver kakan, den gamla och den unge.
Efter slutad måltid bestod mor Bengta på egen risk kaffe, och Truls hemtade fram en flaska punsch ur sitt privata skafferi; med kortleken i hand fick han gumman till att spela tolfva med sig.
När klockan blef nio, blef hon emellertid sömnig, tappade tankarne och gjorde allahanda dumheter, så att partiet måste häfvas.
Truls gick ut, ned genom trädgården, ut igenom häcken.
Månen stod högt på himlen, det var så ljust som på dagen, och gårdarne lågo med skinande väggar och djupa skuggor i månskenet.
Himlen var hög och stjernig, och från hela den vida slätten var icke ett ljud att höra.
Blott ljusen i alla fönster när och fjerran förrådde lif och vaka.
Öfverallt glimmade de fram, stora och glada, festligt smyckande det vida rummet med det höga, blå hvalfvet, i underlig motsättning till den djupa, obrutna stillheten rundt omkring.
Julafton, julafton!
Som i en enda bred och alltför ymnig våg bröt en stämning från många, många år tillbaka plötsligt upp ur djupen i den ensamme mannen.
Bröstet häfde sig; ett djupt andedrag – en djup suck; och ögonen stodo fulla med tårar.
Uppe öfver honom strimmade ett stjernskott: – hvad hade han tänkt på?
Hade han önskat sig något?
Och julen gick med dans och musik natten lång öfver slätten, och det gamla året sköts ut och det nya året sköts in, och heliga tre konungars fest firades med tregrenade ljus på bordet och kringvandrande gubbar, som buro den heliga stjernan af papp, med ljus inuti, från by till by och från gård till gård och som sjöngo nere vid stugdörrarne.
Och, till sist, körde Knut julen ut, – julen, som för Truls icke varit någon jul.
Såsom en hemlös vandrare skrider fram långs landsvägarne och igenom byarne en julaftonsnatt, och ser julgranarne tända inne bakom rutorna och högtidligt stilla, glada menniskor sitta högtidsklädda vid festliga bord, ensam derutanför med himlens stjernor, så hade ock han skridit fram genom julhelgens dagar och nätter, ensam, ensam med sig sjelf och sina tankar.
Glömd, glömd!
Inne i städerna, der han lefvat den ena delen af sitt lif, hade man glömt honom; och ute på landet, der han en gång men redan alltför länge sedan hört hemma, hade man vant sig ifrån att tänka på honom som en anförvandt.
Han hade gästat för länge borta; – gästerna komma och gå, och den ene är icke väl borta, förrän en annan kommer i hans ställe; och så är han glömd.
Och der hemma: – ja der hade han låtit lefvas och dö som det bäst ville, låtit de lefvande sköta sin dont och mossa växa på grafvar, som komme det honom icke vid.
Derför var han nu glömd, – glömd!
Och tiden gick vidare sin monotona gång, och han med den.
Skumma korta dagar, och mörka långa nätter, kvällar som ingen ända ville taga, och dagar af idel skymning och dimma.
Så plötsligt klarhet, vinterklarhet, med solen på en molnfri vinterdagshimmel och fullmånen på en molnfri vinternattshimmel; – snö öfver slätten, långa hängande istappar i takskägget, och is som bar på ängskärren.
Och så återigen det förra, – och så på nytt det senare.
Men för honom öfver och genom beggedera ett och detsamma: ensamheten.
Och så inne i den en enda, ena och samma tanke, fråga, ett grubbel och ett gnagande samvetskval:
Hade han gjort rätt, då han tog sin farbroders pengar och honorerade sina förbindelser för sjelf och andra samt renoncerade på att hämnas sin egen kränkta ära?
Alltjemt detsamma!
Det dref på honom, medan han timtals ströfvade kring på vägarne, så att han utan att veta deraf påskyndade sin gång, – en fridlös dämon, som gjorde andedrägten kort och satte feber i blodet, – ända tills Truls med ens vaknade upp ur marridten och plötsligt blef stående, strykande sig öfver den svettiga pannan och andande upp med ett djupt drag.
Och om nätterna, då han redan låg i sängen med slutna ögon och natten stod stilla och så underligt lyssnande derute eller stormen firade orgier i mörkret, kunde han med ens finna sig sjelf liggande med vidöppna ögon och vidöppna öron, som om natten hade något att säga honom i denna sak med sin tystnad, eller som om tätt invid honom, derinne i mörkret, tvenne stora ögon suto fästa på honom, hans egna ögon, hans bättre andra jags ögon, skrämda, förebrående – – –
Och liksom han gled ut ur allt privat umgänge, gled han äfvenledes ut ur det offentliga lifvet.
Han vardt ensam i sin ande, liksom han vardt ensam med afseende på sin yttre person.
Man hade vid hans bok ropat på polisen, på hospitalet; och i den offentliga moralens namn gjordes han till en boy-cotted hos bladutgifvare och bokförläggare.
Och i dessa krisens dagar, då man tog äran af honom och dermed äfven möjligheten till det förvärf, hvilket nu på samma gång och för första gången i hans lif tycktes skola bli en nödvändighet, hade icke en stämma höjts till hans försvar.
Alla dörrar stängda; vännerna tigande.
Truls reagerade derpå, utan medvetenhet eller afsigtlighet, genom att sjelfmant gå sin väg, – sin väg bort från skrålet och pöbeln, vägen ut i ensamheten.
Han tog icke ens det hela så allvarligt som det i sjelfva verket var; han hade icke sinnen till att måla vidden af den simpelhet, som han frambesvurit; och liksom han diktat verket i en stämning på andra sidan om öfvervägande, sjelfspörsmål och medvetandet om hvad man gör, så var han af natur och lifsvilkor en optimist, hvilken menade, att om sakerna finge gå såsom de sjelfva ville, måste de dock alltid förr eller senare ordna sig af sig sjelfva.
Denna bok var icke något, som han skrifvit samman; den var en manifestation af hans instinkt; derför förstod han sjelf icke grunden till skrålet, och derför fans det något af förakt och något af likgiltighet och något af humor i den gest, hvarmed han rymde fältet och gick sina nödtvungna steg, – vägen ut i ensamheten, denna eviga väg till nära lidanden och fjerran lycka och till sjelffördjupning ända in till sjelfgenomspegling, sjelfgenomskinlighet för den egna blicken – – –
Hans umgänge bestod af hans hundar.
Han hade lagt sig till med en hel uppsättning.
Bandhunden, gammal i gården, hade fått bli kvar, när den förre egaren flyttade från stället; denne hade ingen användning mer för sin gamle trotjenare och hade bara betingat sig att utfå skinnet af honom, när han en gång af ålderdomsskröplighet måste skiljas hädan.
Det var ett vackert djur af den äkta gamla skånska bandhundsrasen, med stubbad svans och stubbade öron; men han hade redan tjenat ut, hörde illa, såg icke bra, och kunde icke längre obehindradt röra sig.
Truls fann skäligt låta honom gå lös ikring och skaffade sig en hundvalp att uppfostras till hans efterträdare såsom bandhund.
Och slutligen försåg han sig, hälften af hänsyn till mor Bengtas allvarliga hemställningar, med en liten kammarhund.
Dessa tre djur tjenade honom såsom ett surrogat för lif och menniskor, hvilket han fann hvarken dåligt eller ointressant.
De egnade honom med nöje sällskap, när ensamheten tryckte honom alltför tungt.
De afgåfvo otvetydiga tecken af affektivt sinnelag gent emot honom, – något som han för tiden var öfverdrifvet känslig för.
Och slutligen voro de i deras inbördes förhållande ett det förträffligaste studiefält:
Truls afläste många sidor af den menskliga naturens psykologi, medan han ströfvade omkring på vägarne med sina trenne följeslagare eller hade dem omkring sig ute på gården eller inne i rummet.
De begge unga höllo samman gent emot den gamle och tyckte båda lika mycket om att reta honom; hundvalpen, som var en smutsgul, tölpig bengel i slyngelåren med klumpiga rörelser och ett dumt-förslaget ansigtsuttryck, pirouetterade kring gubben, medan den lilla svarta knärackan, som egde hela den lillväxtes argsinta elakhet och lust att hämnas på dem, hvilka naturen varit gifmildare emot, hoppade skällande omkring honom, nafsade honom i öronstubbarna och strupen, i vadbenen och svansstumpen.
Den gamle manövrerade med besvär, såsom ett gammaldags linieskepp mellan lutter moderna, rörliga småpjeser.
Ofta stod han alldeles orörlig, med ett ansigtsuttryck af den orubbligaste resignation gent emot lifvets alla vedervärdigheter.
Ibland tröt emellertid tålamodet, när knärackan bitit alltför hårdt i vadbenet eller när humöret eljas var så der lagom; och då lyfte han de nedhängande käftarne och morrade eller gjorde en tvär vändning helt om, så godt hans gamla ben tilläto, – naturligtvis blott för att i samma ögonblick få ett nytt bett i vadbenet af den lilla, som manövrerat snabbare än han.
När humöret var särskildt godt, nedlät han sig med en obeskriflig, humoristisk godmodighet till att vara med om de barnsligheter, som roade de tvenne gröngölingarne, ehuru hela hans min och hållning på samma gång tydligt sade, att han gjorde det af idel courtoisie, att honom intresserade det naturligtvis icke minsta smul, men att man ju i alla fall finge hålla god min.
De båda unga kommo också esomoftast i lufven på hvarandra: det var valpens specialitet att reta gallan hos knähunden; med sin allra dummast-oförskämdaste min satt han och såg på den andra så länge, tills hon gnälde af vanmäktigt ursinne, eller han lade försigtigt och godmodigt sin breda framlabb på det lilla krypets hufvud, så att dettas egare omöjligen längre kunde förblifva i någon slags illusion rörande måttet af sin storlek ...
Och månaderna gingo, och mars kom med den sista snöbyn och den första vårstormen, och april med de strida skurarne och de farande skyarne, med bleka dagrar och djupa skuggor, ilande hän öfver marker, som börjat grönska, med vek, gromättad luft och blåa ångor, rykande ur en svart jord, ur hvilken kälen går.
Och Truls sitter en sådan stilla sol- och tödag vid fönstret i sitt rum och blickar i tanklös stämningsfullhet ut i sin trädgård.
Då upptäcker han med ens, i hvalfvet inunder den från jordytan upphöjda och till is sammanpressade återstoden af en drifva, hvilken för icke länge sedan stängde utsigten från hans fönster, de första, hvita blommorna ...
Och dagarne gå, och den sista snösörjan ute i trädgården tinar bort, och gräset, som skjutit upp gult under snön, blir grönt, och ur rabatternas svarta mylla sticka små klumpiga tingester fram, gulgröna och köttröda, som växa och växa och få blad och blommor, – gula påskliljor och hvita doftande pingstliljor, röda aurikler och blå hyacinther.
Men framför allt går Truls och följer noga med några små jungfruligt smäckra och fina skott; de spira i alla rabatter, fyllande dem eller kransande dem; skulle det vara ...
Och ur hvarje hylsa spränger sig ett enda yppigt och sirligt blad, – jo, rigtigt, det är hans älsklingsblomma, tulipanen.
Ännu några veckor, och Truls ligger för första gången på gräsplanen utanför fönsterna till arbetsrummet, midt i solbaddet.
Omkring honom ligga hans trenne hundar.
Och öfver hela den vida platsen mellan boningslängan och den första tvärgången med dess gamla blommande bigarång- och körsbärsträd sväfvar ett doft, ett fint, nästan omärkbart doft, tulipandoftet; och i det starka solskenet lysa de sjelfva, blommorna, tulipanerna, i alla färger och färgers öfvergångar, på sina ranka, fina stänglar, dubbla och enkla, gula som smöret och mörkröda som burgundervinet när det hålles mot ljuset, ljusröda som det friska blodet och hvita som kvinnokroppens hud, hvarje färg dubbelt bjert i det starka ljuset och genomskinlig emot detta.
Borta vid syrénbusken tätt under hans fönster går, i blå blaggarnskjortel och bara, bruna ben, unga Margret och krattar gångarne.
Margret är den trettonåriga dottern till hans granne, den forne storbonden Per Mattsson, som nu bor derborta i huset bakom trädgårdshäcken.
Truls hade en gång varit ute och gått, fram mot slutet af mars.
Han hade kommit längre än han annars plägade; trakten begynte bli honom okänd.
Det rådde ett ovanligt stim på vägarne, och Truls kunde icke komma under fund med hvad som stode på, förrän han hann fram till en gård, som låg tätt utmed landsvägen.
Uthuslängorna voro lastgamla, med klinväggar och gröna halmtak; men boningslängan var ny, hade spåntak samt var försedd med frontespis och veranda ut mot trädgården; det hela sammanbygdt och porten förande direkt ut på stora vägen.
Portarne voro uppslagna på vid gafvel, och Truls blickade in på gårdsplatsen.
Der hölls auktion.
Alla dörrar stodo vidöppna trots det barska marsvädret, och folk strömmade ut och in.
Öfver en vagnskorg var lagdt ett tvärbräde, och der tronade utroparen, oupphörligen skrikande sitt enformiga: så och så mycket bjudet, så och så mycket bjudet; omkring stodo de köplystna och trängdes, blåfrusna och uthålliga; och öfver hela gårdsplatsen skräpade husgeråd af hvarjehanda slag, hemtadt från alla hemliga vinklar och vrår samt skoningslöst lagdt fram till allas kritik och dom vid detta den brutalaste af alla ett hems blottelser: slutauktionen.
Truls hade stått en stund och sett på, hurusom det slumpades bort til kreti och pleti möbler, hvilka väl på ett sådant der gammalt bondställe – han kom att tänka på sitt eget hem och såg i andanom inventarierna i stuga och kammare, stycke efter stycke – hade stått hvar och en på sin plats, vid sin vägg, i sitt hörn, sedan fars och farfars tider, – möbler och småting, hvilka icke stort annat värde egde än det rent affektiva: arfstycken, minnen, gåfvor, hemarbeten, skänkta af den och den familjmedlemmen eller förfärdigade af den och den familjmedlemmen.
Det berörde honom pinsamt, det kalla fina fykande ruskregnet gjorde händerna valna, och det starka draget svepte kallt in på bara kroppen trots kläder och allt.
Han vände sig om för att gå in till utskänkningen och få sig något varmt till lifs, – och fann sig stå ansigte mot ansigte till sin okände bekanting från gästgifvaregården den der dagen han satt och väntade på posten.
Mannen stod på trappan, med knölpåken i handen och kragstöflar på benen; han hade synbarligen i samma ögonblick stigit ut innanifrån och fylde hela dörröppningen med sin ansenliga person.
«God dag,» helsade han fryntligt och steg förbindligt åt sidan.
Truls besvarade något öfverraskad helsningen och räckte fram sin hand.
«Kandidaten också kommen till auktions,» fortsatte den andre skämtsamt.
«Ja,» afbröt han sig, «jag vet ju mycket väl, hvem kandidaten är, men kanske kandidaten inte känner mig?
Per Mattsson; man håller auktion här hos mig i dag.»
Truls blickade en smula öfverraskadt och undersökande in i det godmodiga ansigtet: der var icke annat att se än glädjen öfver att ha sammanträffat och kommit i tal med en behaglig person.
Hvad som försiggick omkring honom, tycktes icke stort angå honom.
«Jag skulle in och ha mig ett glas konjak,» upplyste Truls. «Man tränger till något varmt.»
Han ville dermed gå vidare, och mannen stod töfvande, som om han gerna ville något men icke visste om han tordes.
«Ja,» sade han slutligen, «om jag fick lof att bjuda på nånting!
Der är så fullt derinne hos krögaren.
Inne i kammaren står dukadt kaffe och konjak.
Det är för mina privata gäster, förstår kandidaten, – slägt och goda vänner.
Så om kandidaten vill hålla till godo ...»
Truls tackade, och hans värd gick förut in.
Stugan var fullproppad; det luktade af vått tyg och dålig tobak; ett enda kaos af högröstadt sorl och gestikulerande armar.
Per Mattsson öppnade dörren in till kammaren och bjöd den unge mannen stiga in.
Der suto kring det fulldukade kaffebordet i stum och styf värdighet gammaldags utseende män och kvinnor, med orörliga kroppar och orörliga ansigten.
En flicka i hvitt förkläde gick och kom från köket, in med fylda kaffekannor och ut igen med tomma.
Per Mattsson slog i konjak, satte fram en cigarrlåda, trugade Truls att ta för sig af det hemmabakade kaffebrödet, samt satt i tyst gamman och såg med tillfreds min, hurusom hans gäst lät det hela sig väl smaka.
Han höll noga ögon med, när Truls kommit till ända med det ena kakstycket, för att genast mana till mer; och ju mer Truls tog för sig af gudsgåfvorna, dess upprymdare såg han ut.
Så hade de sutit samman i fåordigt samtal en tid lång, då dörren hastigt öppnades.
In trädde en ung flicka, hon tycktes vara kring tolf tretton år eller så, kroppen var ännu helt outvecklad, men det bruna håret stod i en yfvig, burrig man ned öfver pannan och föll i en lång fläta neråt ryggen.
«Nu säljer de grållarne, far,» sade hon.
I detsamma fick hon syn på den främmande: det bruna ansigtet blef helt rödt, ett förläget leende öppnade de ännu barnsligt formade läpparne och blottade tvenne rader fina, hvita tänder; och medan hon hajade till vid den oväntade åsynen, som om hon gripits på bar gerning vid något olofligt förehafvande, stodo de två stora, grå ögonen fästa på honom, skälmska och glödande inunder hårmanen, – liksom fylda af en grå eld, tyckte Truls.
I fadern hade det huggit till vid hennes ord, märkte Truls; men han hade beherrskat sig, satt en stund stilla, som om intet vore å färde, men reste sig så en smula hastigt och sade:
«Nå, då får vi väl gå och se efter, hvem som ska ha våra grållar, Margret.»
Truls följde efter.
Just som de stego ut på trappan, föll klubban.
Per Mattsson stod hög och bred på öfversta trappsteget.
«Hvem fick dem?» sporde han ut i folkskaran.
Ett namn ropades tillbaka upp till honom från flere munnar.
«Det blef jag, Per Mattsson,» sade en ung man och trädde fram till honom.
«Nå, så bli de alltså på stället,» svarade han.
«Måtte de dra dig lika länge och troget som de dragit mig!»
Dermed vände han sig om och gick tillbaka in, underligt böjd i ryggen och utan att vidare lägga märke till Truls.
Unga Margret, som hela tiden stått och sett på Truls med sina förvånade barnaögon, följde stillsamt sin far.
Och ett par dagar senare hade
Truls på sina ströftåg åter kommit i grannskapet af gården.
Han varseblef den med ens tätt framför sig: han hade vandrat utan att sjelf veta af hvar och hvart, försjunken i tankar, ur hvilka han väckts af en strid regnskur, som oförhappandes drog fram öfver bygden likt en grå slöja, hvilken hastigt sväfvade fram mellan slätten och den eljes halfklara himlen.
Truls halfsprang för att komma under tak och stannade andfådt i portgången, redan halft genomvåt.
Der stod Per Mattsson jemte den nye egaren, bredvid en redan förspänd enspännarvagn.
«Nå, der kom kandidaten i rättan tid,» sade han.
«Nu kan kandidaten få åka tillbaka.
Ja, kandidaten vet kanske inte af, att vi ska bli nabor?»
Nej, det visste inte kandidaten; Per Mattsson hade inköpt ett hus, som stötte intill Truls’ trädgård, och reste i dag från sina fäders gård, för alltid.
De tre männen gingo in för att taga sig en styrke- och sista afskedsdryck, medan regnet rasade ut.
På stugbänken satt unga Margret fullt påklädd och väntade att de skulle resa, med förgråtna ögon, som hon skamsen vände bort, när hon fick syn på Truls.
Ändtligen började det sakta af derute, vagnen körde än en gång fram för dörren, och ögonblicket var inne.
Lilla Margret, som storgrät våldsamt, placerades hos kusken.
Mattsson stod ett ögonblick stilla och såg sig omkring, som om han ännu en sista gång ville besigtiga eller ingräfva i minnet den gård, på hvilken han sjelf lefvat sitt lif och hans far före honom och vidare tillbaka hans förfäder, så långt papperna derinne i byalådan visade, – och det var till danska tiden och Karl XII.s krig.
Derpå steg han upp i baksätet, der Truls redan tagit plats, sade ett par skämtsamma ord till den nye egaren om trefnad och en rik och vacker flicka och många barn, samt blickade ut framför sig.
Kusken vände sig halft om emot honom, frågande.
«Ja,» sade Per Mattsson med ansträngdt lugn, – rösten darrade en smula; «färdiga att köra!»
En pisksmäll, ett ryck, mössorna af, och vagnen for ut från gården och genom porten i en sväng ut på vägen.
Per Mattssons hus låg omedelbart bakom Truls’ trädgård.
En öppning i hasselhäcken förde direkt från denna in till grannens täppa.
De stodo ofta på hvar sin sida om häcken och talade öfver till hvarandra.
En dag hade Truls kommit på unga Margret ute i köket, der hon hjelpte gamla mor Bengta med att skala potatis; och några aftnar senare hade han fört sin nye nabo med sig och till gummans glada öfverraskning sagt till om toddy.
Vid detta tillfälle hade mor Bengta gifvit uttryck åt sin måttlösa tillgifvenhet för den unga flickan, om hur vacker hon var och om hur duktig hon var, m. m. sådant; och fadern hade menat, att vore något att sköta i den stora trädgården, nu när våren komme, så kunde Margret gerna hjelpa till.
Och sålunda kom det sig, att Truls en dag tidigt i juni kan ligga på gräsplanen utanför sina fönster, midt i solbaddet och omgifven af sina trenne hundar, medan gula och röda och spräckliga tulipaner lysa och dofta omkring honom, och se unga Margret gå och kratta borta vid syrénbusken, i blå blaggarnskjortel och bara bruna ben.
Det var i sjelfva middagstimman, solen stod midt på himlen, och boningslängan kastade nästan ingen skugga.
Nere i byn ringde det i en gård samman till maten.
Varmt och stilla; en tupp gol någonstädes borta bakom gafveln.
Truls sträckte ut sig på ryggen och blef liggande med utspetade armar och ben, blickande rakt upp i den oändliga soltindrande blå rymden.
Ett ögonblick kom af fullständigt uppgående i nuet, af den fullständiga harmonien, af den fullständiga tillfredsställelsen, af individens absoluta enhet med alltet; – hans väsen öppnade sig, såsom blomman, spontant, med en förnimmelse af den tid- och rumlösa hvilans njutning, och solen lyste och värmde ända in till dess botten.