Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Lycka redan nog, om icke det ena, i ohejdbar fart, nödgats köpa sin tillvaro med öfverseglande af det andra!
– Denna, jag tror, icke ovanliga tilldragelse i det yttre lifvet, har den ingenting motsvarande ibland det inres företeelser?
Blifver ej likheten, den halft utslitna likheten emellan menniskans vandring genom lifvet, och skeppets framseglande öfver hafven, större derutaf, att tvänne själar äfven stundom, såsom de nyss omtalta fartygen, råkas ett ögonblick och åtskiljas sedan för alltid på jorden?
Men – det är icke rådligt att för långt vilja uppsöka likheter – man stöter då slutligen åter på olikheter – här på ganska väsendtliga, ty menniskorna är det ju förunnadt, att på sistone träffas uti en gemensam hamn!
Natalia D. var redan hvad man kallar sakta, en gammal, högt, en äldre flicka.
Äfven hennes utseende vittnade derom, och hennes höga, ädla, men afmagrade gestalt, hennes förbleknade – sägom det rent ut – något vissnade drag tycktes gifva tillkänna, att flera är lagt sig emellan henne och hennes blomningsdagar.
Var det verkligen tiden, eller fysiskt eller ock moraliskt lidande, som sålunda nedböjt hennes hufvud mot jorden, derom var man icke ense; väl gissades än på det ena än på det andra skälet, och hvar och en förfäktade sin sats ifrigt; men derutaf blef ingenting klart, då man kanske, genom att antaga alla tre orsakernas förenade verkan, kommit sanningen närmare – dermed måtte dock hafva förhållit sig huru som helst, så var Natalia rik och förnäm, och följaktligen, trots af sin föråldring, ännu icke obemärkt.
Det hade funnits och fanns ännu ädlingar, som ingenting begärt bättre än att i sina sköldemärken upptaga strålarne af Fröken D:s uråldriga vapen, och på samma gång få fylla de luckor, som genom eget eller Förfäders förvållande uppkommit i deras välstånd, med det klingande mynt och de redbara egodelar, hvaraf hennes hemgift skulle bestått: de hade nödgats stadna vid blotta önskningar.
Andra mindre uppriktiga. eller mer andligt sinnade tillbedjare hade försäkrat sig icke vara känslolösa för det ökade värde, som tilldeltes ofvannämnda förtjenster derigenom, att de voro åtföljde af en ädel och fintbildad qvinna – dessa hade icke varit lyckligare:
Natalia förblef ogift.
– – Det vore öfverflödigt att uppgifva alla icke passande nycklar till Natalias gåtlika uppförande, som sammansmiddes uti X:s sällskapskretsar, hvilkas rådande mening dock slutligen blef, att Fröken D:s motvilja för äktenskapet härrörde ifrån en olycklig kärlek under hennes första ungdomsår.
På detta sätt trodde man sig bäst kunna förklara det, ofta svårmodiga allvar, som merendels sväfvade öfver hennes ansigte, och man ville äfven veta, att ett slags dunkel, halfqväfd låga uti hennes blick förrådde att ”de der mörka ögonen” en gång strålat af den glädje och den smärta, som man – tack vare Vis-Poesien, helst den rimmade – vant sig att helt och hållet inrymma i ett af kärleken träffadt hjerta.
Men ack! man bedrog sig fullkomligt!
Den tjugusjuåriga Natalia hade icke älskat.
Hon vågade till och med fatta sanningen af det ordet, att „det var en föraktlig role för Qvinnan att endast vara älskarinna och ingenting mer,“ dolde likväl dessa kätterska åsigter innerst i sitt hjerta och sina handlingar, så att verlden alldeles icke anade dem, icke heller, att hon för alla stånd, det ogifta inberäknadt, antog Skaldens försäkran
”Så långt som dagsljus skiner, som stämma ljudar,
så långt som tanke flyger, bo höge Gudar.”
icke heller mycket annat, men – huru långt föra ej gissningar!
Hafva vi icke nu, då vi sökt göra reda för några, råkat in midt uti Natalias lefnad, och för att rätt fatta den, borde man hafva börjat dermed ifrån begynnelsen.
Natalia D. var ej något fragmentariskt väsen.
Djupt och åt alla håll hade lifvet verkat på henne.
Med ständigt klarnande blick och alltmer sansad ödmjukhet, såg hon ned på sin förflutna, så väl, som på sin tillkommande lefnads skiften, och den rika skörd af erfarenhet hon redan insamlat, ökade hennes kraft att modigt, men undergifvet gå sina vidare öden till mötes.
Det skulle hafva blifvit svårt att afgöra, hvilkendera af Natalias Föräldrar var vackrast, när de tillsammans inträdde i det äkta ståndet.
Samma ovisshet rådde äfven vid frågan om den rikaste af dem begge.
Nog af – Grefven och Grefvinnan D. voro unga, sköna, rika, sågo snart ett blomstrande barn emellan sig, och räknades allmänt till de af Ödet mest gynnade dödliga.
Icke dess mindre var detta, deras första och enda barn, vår Natalia ännu i sin spädaste ålder, när hon upptäckte att
Föräldrarne ej voro inbördes lyckliga, och denna upptäckt var det afgörande slaget i Natalias lefnad.
Naturen hade utrustat henne med stora förmögenheter och djupa anlag, hvilka dock icke borde blifvit för tidigt framkallade till verksamhet, ifall deras innehafvarinna skulle kunna uppbära en så kallad jordisk lycka.
Nu deremot invigdes hennes aningsfulla, redan under barndomens linda, oroligt forskande själ uti det menskliga lifvets mest nedtryckande hemligheter, och kunskapens träd på godt och ondt stötte sina törnen in i barnets värnlösa hjerta.
Kan man undra öfver att
Natalia sedan icke var barn mera – att hon alltid förblef allvarsam och sluten inom sig sjelf?
Nej – –.
Äfven blomman, ämnad att genom skönhet och ljufliga vällukter uppenbara sin tillvaro, äfven den blir ju färglös och trånande, om hon uppdrages i saknad af sol och ljus; hvad skall då barnet, denna än ädlare, ännu ömtåligare planta blifva, om endast då och då en bruten ljusstråle spelar på ytan af dess väsende, hvilket egentligen skulle utvecklas under den stilla och genomträngande värma, som emanerar ur Kärlekens, Fridens och den husliga sällhetens Sol? Hvad skall barnet, helst ett sådant, som Natalia blifva, då det i stället att få följa sin naturs instinktlika kärlek och beundran för sina Föräldrar, genom deras förvållande blir rubbadt i sin förtröstan till dem, och då i följd af denna rubbning aktningens, den helgande aktningens2 ledtråd så lätt kan undanfalla det uti lifvets irrgångar?
Föräldrar, svaga, lättsinniga, vilseförda Föräldrar, om än J icke viljen hafva öfverseende, hafva fördragsamhet med hvarandra tör Eder egen skull, o så försöken dock att vara lyckliga tillsammans för Edra barns!
O vörden deras oskuld, deras timliga sällhet – deras eviga!
Hvart skola barnen vända sig, om de, så att säga, öfvergifna af Eder, frestas att förtvifla om den Försyn, hvars första, ojäfaktigaste bevis de borde hafva funnit uti en Faders styrkande, en Moders hugnande kärlek, uti båda Föräldrarnes skiljaktiga, men innerligt sammansmältande dygder!
Förskonen Edra barn från tårar, bittra som dem Natalia, ännu i barnkammaren utgöt, till dess hon, utan fysisk förmåga att gråta mer, med knäppta händer önskade sig en vansinnighet, hvarigenom hon måste hindras att tänka.
Det är sannerligen icke för barndomen att uthärda sådana stunder.
Måtte den förskonas derifrån!
Det tycktes nästan att de häftiga rörelser, som genomstormade den späda Natalias själ, bidrogo till en tidigare och härlig utveckling af hennes yttre.
Med fullbildad skönhet inträdde hon i ungdomen, men under den blomstrande ytan voro allenast tomhet, glädjelöshet och bitterhet; ty Natalia „satt i mörkret och dödsens skugga.
“ –
Natalias Mor sjuknade.
Vid hennes sjuksäng, plötsligt förvandlad i dödsbädd upplefde Natalia rysliga stunder.
På Moderns begrafningsdag fruktade man för dotterns lif.
Sex långa månader af kroppsligt och andligt qval följde derpå, och när Natalia återkom ibland de lefvande, voro fägring och helsa utan återvändo förlorade för henne.
Hon saknade dem icke; hon hade ju, halft nedsjunken i grafven, sett förgängelsen öga mot öga, och dessutom ”hvad hjelper det menniskan, om hon kunde vinna hela verlden och toge skada till sin själ.”
För Natalia bereddes imedlertid ett tillfrisknande; en dag grydde, hvarpå hon försonades med lifvet, med sig sjelf, med allt, och ifrån denna räknade hon sin egentliga födelse.
Natalias
Fader hade gift om sig och efter ett par år, födde hans hustru honom en son.
Natalia skulle enligt Styfmoderns önskan bära sin Broder till dopet, i hvilken afsigt hon, en Söndagsförmiddag begaf sig till kyrkan med detta barn.
Det var sommar – vägen slingrade sig igenom en lund der allt på sitt vis, firade den härliga Sabbatsmorgonen; men Natalias hjerta sammankrymptes, då den nyfödda brodren på hennes armar för första gången utfördes i Naturen – man kunde nästan säga – verlden.
„Hvad skulle Broderns lif blifva? hvad hade hennes eget varit?“ dessa frågor genljödo doft och hemskt i hennes hufvud – hon såg på barnet – det sof så lugnt – hon hörde dess hastiga andedrag – (de nyfödda barnen andas så fort, de äro så angelägna om att lefva) – på en gång sträckte det, under en häftig sprittning, men sofvande, sina små armar upp emot Systern – – – Natalias hjerna förvirrades . . . . hon flög snarare än gick uppåt den mot kyrkan sig höjande vägen – – „Natalia, Natalia, du springet så fort, att vi omöjligt kunna följa med dig“ hördes nu hennes Fader ropa på tämligen långt afstånd – –
Natalia stadnade, måste luta sig mot en gammal mosslupen ek, och en rysning genomilade henne.
Långsamt gick hon sedan fram till kyrkan, der allt var festligt prydt i anledning af den förestående akten.
– – Vid dopfunten stod en gammal, ej tillförene af henne sedd Prestman.
Aldrig hade Natalia stått framför en sådan varelse.
Evangeliskt lugn, mensklig mildhet, och Christlig kärlek thronade på hans panna, strålade ur hans ögon och spridde majestätisk värdighet öfver den eljest obetydliga gestalten, vid hvars annalkande äfven den förstockade måste känna ett slags högtidlig rörelse i sin själ – ett slags aning om, att denna vördnadsvärde Gubbe var „ett uttryck af gudomliga sanningar,“ att han, med ett ord, var en sådan arbetare, om hvars sändande i säden menniskans Gudomlige Lärare uppmuntrat henne att bedja!
Han talade med Natalia, och för hvarje hans ord upptinades något af den is, som så länge förstelnat hennes väsende – men de öfriga faddrarne ankommo och den heliga Ceremonien börjades.
– Knappt visste Natalia, om de ljufva, de tröstrika ord hon nu insög i sitt hjerta, ej endast hviskade derinom, och när hon hörde den härliga förklaringen: ”Hvilken icke undfår Guds rike, såsom ett barn, han kommer der aldrig in,” föllo fjäll ifrån hennes ögon.
Var det en blixt, som upplyste lifvet för henne?
Den lemnade dock evig klarhet efter sig i hennes själ! – –
Brodern hade vaknat.
Med ögon, mörka redan nästan såsom Systerns, såg han upp på henne, som svor att blifva hans Skydds-Engel genom lifvet, och tårar – de första på många år – lättade hennes under rörelsen nära dignande varelse.
De runno sakta ned på barnets dopskrud – ett par glänste på dess aftäckta hjessa, när den skulle begjutas med det Lifgifvande Vattnet – och – en flägt ifrån himmelen uppfriskade denna stund.
Natalia vinnlade sig sedermera alltjemnt om att blifva den värdig genom en ren och helig lefnad.
Impulsen var nu gifven åt Natalia, hvilkens arbete och sträfvanden i alla riktningar blefvo så mycket ifrigare, som hon ju hade många förlorade år att återvinna, „mycket att förbättra mycket att begråta än.“
Från den höjd der hon numera befann sig, blef det henne lätt att öfverse sin fordna lefnad, och med förödmjukadt och ångerfullt sinne återvände hon ifrån dess nogare skärskådande.
Hon hade sett huru den, som tror sig berättigad att förtvifla, slutligen öfvergår till ett hånande förakt för sig sjelf och andra; hon hade sett att „Evangelium är öppet för menniskoslägtet och har öppnat himmelen; men ett knotande, ett missnöjdt hjerta erkänner det ej“ och sammanläggande alla tilldragelser under sin, för verldens ögon sa obrottsliga vandel, måste hon utbrista:
Gud miskunda dig öfver mig syndare!
Alla mildare, qväfda känslor i hennes själ vaknade åter, och Natalia blickade frimodigt och förtröstansfullt upp emot höjden, hvarifrån en stråle af den kärleken nått hennes bröst, utan hvilken allt „vore intet nyttigt.“
– – Denna stråle genomträngde icke blott Natalias hjerta, utan spridde lif och klarhet äfven inom hennes hufvud, dit Natalia insamlat kunskaper, hvilka der länge dvalts uti söndrad, glädjelös overksamhet.
Konster och vettenskaper – dessa härliga utsigter in i en öfversinlig oändlighet – hade hon hittils sökt draga såsom skygglappar framför sin blick, och det välförtjenta straffet hade icke uteblifvit: skymningen inom och utom henne vardt derigenom endast mångfaldigt – fördubblad.
Det synligas och det osynligas, det skönas, det intellektuellas och det moraliskas inre samband uppenbarade sig allt mer och mer för Natalia, kring hvilken en rik och fruktbar verld åt alla håll utbredde sig.
Lycklig hon, lycklig hvar och en, som tydligt och klart erkänner sin skyldighet, det vill säga, sin rättighet att deri uppöfva sina krafter! – –
Vi återkomma nu till Natalia vid tjugusju års ålder.
I den korta och skumma skildring vi tillåtit oss af hennes föregående lefnad, har, såsom redan på förhand angafs, ej ett enda ord influtit om älskare, om kärlek.
Och – i det hela taget – när skulle väl Natalia haft tid dermed?
– Icke i den första ungdomen, då hon ansattes af tvifvel och förtviflan; sedan hade ju hennes tankar varit upptagna af den närmare bekantskap, hvari hon sett sig, föranlåten att ingå med
Lifvet, samt af den omsorg, hon egnade sin Gudson och Bror.
Denne var nu fem år.
Ifrån hans svällande sinne ville Natalia aflägsna hvarje skadligt inflytande 3 och det lyckades henne väl.
I härlig menlöshet uppväxte det lofvande barnet, hvars lif skulle varda ljust, emedan bestråladt af det Himmelska, ovanskliga Ljuset – sådan var systerns dagliga bön, sådant målet för hennes sträfvanden.
– Utom den krets, der Natalia funnit ofvannämnda, jemte några flera allvarliga pligter, sig förelagda till fullgörande, vistades hon ej gerna, och det sällskapslif hvarmed hon årligen kom i beröring under ett par vintermånader i X, hade för henne intet behag.
En afton befann hon sig likväl, nästan till egen förundran på en bal, der försöken att tillvägabringa allmän glädje voro, eller åtminstone syntes mindre vanmäktiga än vanligt.
Natalia satt i en vrå af dansrummet.
Unga blomstrande gestalter, som ännu blott smuttat ur nöjets rusgifvande bägare, sväfvade förbi henne, sammanblandade med andra, hvilkas oroliga uppsyn och konstlade glädtighet tycktes förråda, att de, ända till dräggen, tömt innehållet af den skimrande pokalen.
Natalias hjerta upprördes.
Hon föreställde sig det allvarsamma, kanske mörka och hotande öde, som vid utgången af salen, lurade på mången af den der församlade ungdomen; hon trodde sig veta, att flera af de till utseendet så muntra balgästerna, allenast för dessa flygtiga timmar slutit stillestånd med sorger – törhända äfven med samvetsförebråelser, – och hon nedsjönk allt djupare i tankar.
En vals spelades – medvetslöst upptog Natalias öra dess lockande toner – hennes själ var långt derifrån, ibland ideer och bilder, af hvilka en och annan ungefärligen skulle kunna öfversättas på följande ord.
„Vo„re jag målare“ (naturligtvis är det Fröken D. som tänker eller talar) „arbetade jag på två „taflor – den ena föreställande Thetis, som „uppammar Akilles – den andra, Maria med „sitt himmelska Dibarn!
Hela mitt lif skulle „jag använda att rätt utföra skillnaden emellan „dessa bägge Mödrar!
Thetis, Gudinna sjelf, „ser med kärlek och – med ömkan på sin „mensklige afkomling!
Nerei dotter känner nä„stan förakt för Pelei son – och likväl är hon „moder – sitt lif gåfve hon gerna för detta „barn – men hon vet, att denna uppoffring, „äfven om den vore henne möjlig – icke i det „ringaste omändrade Sonens öde! . . . . .
Maria „tryckande till sitt bröst sitt eget barn, som „hon älskar, såsom en Moder älskar, men för „hvilket hon hyser hemlighetsfull, oförklarlig „vördnad i djupet af sin själ, hvarest en röst „tillviskar henne, (det sades henne äfven förr) „att det är „thet Heliga,“ som under ett barns „skepnad ligger i hennes sköte! . . . .
O att „jag kunde framställa dessa
Mödrar så, som „deras bild lefver i min själ – men jag är ju „ingen målare – min idé kan jag ej förverk„liga – icke dessmindre är hon mig kär, och „symboliserar dessutom den Hedniska och den „Christna, för mängden ofta knappast märk„bart skiljaktiga åsigten af Lifvet.“ . . . . .
I sanning hade Natalia vandrat långt bort ifrån danssalen.
Valsen hade upphört och salen var öfvergifven och tom, när hon, ändtligen vaknande ur sina drömmar, med förvåning fann sig ensam i det stora rummet.
Några steg från henne hade endast en ung
Man qvarstadnat.
– Under det snabba ögonkast, hvaraf Natalia inhämtade, att han var okänd af henne, öfverhöljdes hans ansigte af en glödande rodnad, – han spratt till; och lemnade hastigt sin plats.
Natalia dröjde ej att följa lians efterdöme, förenade sig med det öfriga sällskapet och återvände snart till sin egen boning.
– – Denna bal försvann snart ur Natalias minne.
Hon var numera så ense med sig sjelf, att slika rubbningar ur hennes vanliga lif ej ett ögonblick förmådde störa henne.
Ej heller stördes hon af sin alltmer vacklande helsa, för hvars skull hon dagligen företog utfärder, än hit än dit, i den på förnuftigt afstånd från X, romantiskt vackra nejden.
Af sin Broder åtföljdes hon då alltid, och om möjligt, afbröts åkningen af en längre eller kortare vandring till fots, hvarunder Natalia uppsökte ett och annat ställe som hon företrädesvis älskade.
Främsta rummet ibland dessa intog en kulle, ifrån hvilken man kunde se vidt öfver land och haf, och hvilken åt ena sidan, genom en bäck var skild från den lindrigt uppstigande höjd, hvarpå X:s kyrka ligger så blygsamt, omgifven af sin inbjudande kyrkogård.
Dit ville Natalia begifva sig en klar, frisktblåsande vinterdag; hennes Bror hoppade framför henne under allahanda bocksprång och lustiga upptåg.
Med Systerns näsduk till segel, ville han slutligen föreställa ett skepp, fördt af vinden, men en oväntad by kullstörtade det nymodiga fartyget, beröfvande det tillika både segel och flagg.
Denna sednare (mössan) återficks, men näsduken blef borta och det tvåbenta Argo förfogade sig – något långsammare än det gått af stapeln – bort till Systern, som, lutad mot en sten åskådat det lilla uppträdet.
Natalias krafter voro den dagen ovanligt medtagna – i stället att fortsätta spatsergången, vek hon åter af ned mot vagnen, som, ett godt stycke derifrån, på landsvägen väntade dem.
– – På en gång stod en ung man framför henne med det förolyckade seglet i hand.
Det var den Ynglingen, Natalia kort förut sett på balen . . . . . . . . . vördnadsfullt öfverlemnade han duken åt henne, och ämnade aflägsna sig, då Carl, som återvunnit hela sin med väderilen något bortblåsta munterhet, fattade uti honom och sade:
„Nej, när nu du Herre skaffat mig „mitt segel, får du inte gå bort, så fort.
Na„talia orkar inte gå i dag, och då kan du väl „springa litet med mig på berget derborta.“
Sagdt och gjordt.
Natalia hann knappt gifva sin tillåtelse dertill, förrän Carl och den unge obekante bägge voro ur sigte.
Hon var nu vid en liten bro, som förde öfver till X:s kyrkogård, dit hon gick och satte sig på en grafsten att afvakta broderns återkomst.
Men dermed dröjde det allt längre än Natalia förmodat, och hon började nästan att blifva orolig, när höga rop förkunnade Carls annalkande, och han, strax derpå med af glädje och den häftiga rörelsen blossande ansigte, var framme hos henne, hängande vid sin nya Väns arm.
„Edvard „skall ju följa hem med oss till Pappa och Mam„ma,“ ropade han af alla krafter, „är intet det „sant Natalia?
Han vill inte, men jag har sagt „att om du ber honom, så får han göra det.“
Natalia sade sin broder, att han ej skulle genom efterhängsenhet falla dem besvärlig, som voro beskedliga emot honom, och Carl måste trösta sig vid det beslut han fattade, att ej släppa Edvards hand, förrän han sjelf kommit till och ända upp i vagnen, hvaremot Natalia hade ingenting att invända.
Hon stod upp, tackade Ynglingen för dess godhet emot hennes bror, och alla tre började återtåget.
Carl hade derunder så mycket att berätta om huru fort han sprungit, huru nära han fallit, om Edvard icke hulpit honom, m. m. m. m. att föga tillfälle yppades för de andra att säga något ord.
Blott en slingring af vägen återstod för att komma till målet, när gossen stadnade, tog Natalias hand uti sin ena, under det han med den andra allt fasthöll Edvard, och sade:
„Ef„ter du inte vill be Edvard följa hem med oss, „kan du väl komma hit igen i morgon; då „skall jag med flit släppa mitt segel, och då „kommer Edvard och leker med mig.
– Vid detta oväntade förslag såg Natalia ofrivilligt upp, och hennes ögon mötte Ynglingens.
För den första gången i sin lefnad erfor hon väldet af en blick . . . . . . . . en liflig, oförklarlig önskan att antaga broderns tillbud, bemäktigade sig hennes själ – dock endast under en förflygande sekund.
„Carl vet sjelf,“ sade hon med, kanske något darrande röst, „att hästarne icke „alla dagar få gå så långt, som i dag“ och intet ord förmådde hon tillägga.
De voro nu vid vagnen.
Sitt löfte trogen, steg Carl först upp deri, innan han släppte Edvards hand; derpå lindade han sina frigjorda armar omkring den nya vännens hals öfverhopande honom med smekningar.
Ynglingen tryckte, djupt rörd, en kyss på det vänliga barnets panna, drog sig sakta undan dess famntag, och fästade ännu en gång sin uttrycksfulla blick på Natalia, hvilkens milda Farväl han – med en suck besvarade.
Tillfälligtvis upptäckte Natalias Far, att Carls Edvard var son till en gammal bekant, den han ifrån deras gemensamma ungdomstid, var mycken erkänsla skyldig, och den unge Edvard F. infördes i Grefvens hus, hvarest hans oförmodade inträde förvånade Natalia, men hon kunde ej för sig dölja sin glädje vid dens åsyn som hon aldrig mer trott sig få se, knappast önskat att åter träffa.
Edvard och Natalia blefvo snart bekanta, eller, rättare sagt, de märkte snart att de alltid måste hafva varit bekanta.
Visserligen hade lifvet brutit sig uti olika färgor inom deras själar, men samma grund var i dem båda och de tillfälliga olikheterna gjorde den ursprungliga likheten så mycket mera framstickande.
Natalia upptäckte dagligen mer af det värde, som spridde en så ovanlig glans öfver Edvard, och hans fel, icke länge dolda för hennes skarpa blick, oroade henne ej, ty hon såg, att djupare och fastare än de, var en ren och sansad vilja att förblifva sin Christliga kallelse värdig, rotad uti hans väsende!
– En öm och upplyst
Far hade vakat öfver Edvards utveckling.
Honom hade han nyligen förlorat.
Han skulle nu, enligt sin döende Faders vilja, återvända till deras Fädernesland, att der, efter ytterligare fullföljda studier, beträda samma bana, som den äldre F. med sällsynt utmärkelse genomvandrat.
Edvard var således stadd på afresan ifrån det land, hvaruti hans Fader, i anledning af inom sitt eget, politiskt anstötliga tänkesätt, nödgats uppslå sina bopålar – men afskedet tycktes blifva påkostande, samt uttänjdes så mycket som möjligt, och vecka efter vecka fanns Edvard qvar uti X, utan att, på Ynglingavis – rätt vilja säga sig orsaken till detta fördröjande.
Edvard älskade Natalia, till hvilken han, ifrån hennes första anblick, känt sig oemotståndligt dragen.
Och Natalia?
Den äldre, den erfarnare Natalia, hade icke dröjt att i sin, henne till vrår och vinklar väl bekanta själ finna ett oändligt stort rum, anvisadt åt, – nej – redan upptaget af Edvard.
Den klara besinning, som vållade denna upptäckt, öfvergaf henne icke heller sedan.
Deras lefnadsvägar voro åtskilda – det såg Natalia äfven, och vi – – få se, att här blir ingen Roman utaf. – –
„The why, the where – what boots it now to tell?
Since all must end in that wild word farewell!“
Det blef klart för Natalia, att Edvard älskade henne.
Hon ville, hon kunde, hon borde således icke blifva honom nära.
Långt bort från X, ut på landet, „på landet dit skepparna föra sina sårade att tillfriskna,“ beslöt hon att fara, och genomdref sitt beslut.
Aftonen före den, till Natalias afresa utsatta dagen lemnade hennes Föräldar och Carl henne på ett par timmar; Natalias mening hade nu varit att i fullkomlig enslighet få hvila något ut, men hennes tankar föllo på Edvard, och förbi var det med allt lugn och all ro.
Under flera dagar hade hon ej sett honom.
Hon visste, att han var sysselsatt med ett förslag, hennes Far bedt honom utarbeta; – – han var säkert okunnig om hennes snara resa.