Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Vet ni icke, Haraldson, att jag lemnar ert hus hvilket ögonblick jag vill, och att om ni sökte qvarhålla mig, skulle jag ropa till ert tjenstfolk att ni fruktade det mina läppar kunde förråda de ord jag här hört.
Tag er till vara – ni vet att jag icke låter skrämma mig!”
Det är osäkert, om Erikas ord eller den nyhet, Haraldson samma dag erhållit, bidrog att återföra honom till sansning; nog, hans drag återtogo sitt vanliga illistiga och isande lugn, och med ett slags förtrolighet började han på nytt: ”Nå, efter mamsell Erika så dugtigt står på sig, ehuru jag intet ondt hade i sinnet, vill jag säga rena sanningen:
Pojken sprang mig i vägen, under det jag hade fullt upp med att sköta segellapparne i stormen; och då tog jag honom i armen och kastade honom något ovarsamt ned i plikten.
Han fick dervid ett slag i hufvudet, hvaraf jag fruktar den här oredan i hjernan uppkommit.
Men då det nu är lätt begripet att detta icke skett af ondska att skada barnet, utan i hettan, så förstår nog mamsell Erika, som är så klok och belefvad i verlden, att jag kan vara rädd det något ondt rykte kunde bli utspridt.
Folket har alltid velat åt mig.
Jag behöfver just icke sjelf ge dem något att hacka på.”
Erika fann förklaringen temligen sannolik; likväl var det ett och annat, som ännu syntes henne ganska mörkt, och hon tvekade ej att derom uttala sin mening.
”Om förhållandet är som ni säger, Haraldson, hvarföre fortfar ni att skrämma gossen till tystnad, då ingen fara finnes utan för honom sjelf?
Och har
Anton icke annat att förråda, än att ni under stormen och i sinnesuppbrusning kastade honom ned i plikten, hvad är det då nödigt att aflägsna alla menniskor härifrån?”
”Jag sade det ju nyss; jag fruktar att hans tal kan falla så att det läte som jag med uppsåt vållat olyckan.”
”Detta är ett fullkomligt misstag af er, Haraldson.
Ingen skall tänka så ogudaktigt.
Gör bara icke någon hemlighet af saken!
Och ehuru sent det är, så kalla en läkare, hvilken kan undersöka förhållandet, och låt någon af tjenstfolket ligga härinne att hjelpa oss med vakandet!”
”Ingen doktor botar den sjukdomen.
Vår Herre står för lif och död, och han gör som han behagar.
Att låta någon ligga härinne, det låter jag bli, ty, som sagdt, jag sköter honom bäst sjelf.
Dessutom får jag snart hjelp; jag har i dag fått veta att Birger kommer hem i nästa vecka.”
Nu hade Erika icke mera att tillägga.
Birgers blotta namn bringade henne till tystnad.
Efter ett långt, plågsamt afbrott, hvars orsak lyckligtvis var Haraldson obekant, steg hon upp och yttrade det de nu kunde lemna Anton, emedan hans sömn tycktes vara naturlig.
I dörren vände hon sig likväl ännu en gång tillbaka, för att öfvertyga sig det äfven Haraldson gick; och sedan hastade den omsorgsfulla Erika från den stackars sjuklingen till den friska rosen, den lilla Gabriella.
Hos vår unga hjeltinna uppenbarade sig den stora modern naturens underbara förmåga att låta den ljufvaste blomma växa af den giftigaste rot.
Denna späda telning af en grof och vild stam visade redan frön till de mildaste och skönaste egenskaper, egenskaper, hvilka icke ens det beständiga klemandet och det lätta uppfyllandet af hvarje önskan, till och med en nyck, förmådde utplåna eller störa.
Men så kan det också med skäl tilläggas att Gabriella till största delen hade sin trogna, kärleksfulla lärarinna att tacka för att det goda, som fanns hos henne, herrligt utvecklades och bar frukt.
Det var icke första beviset på hvad uppfostran förmår, en förnuftig uppfostran, som eger makt att motarbeta både medfödda och förvärfvade fel.
Den lilla ”rosen på Tistelön,” en benämning, den hon erhållit både för sin ovanliga fägring och sitt barnsligt ljufva och friska väsende, var en späd, skön knopp, som lofvade att en gång rättvisa det namn, hvarmed hon redan helsades af alla sjöfarande, som lade till vid ön.
I hvarje rörelse hos det lifliga naturbarnet låg ett behag; och hennes gång var så flygande och eldig att man tänkte sig en liten sylf, då hon klättrade bland klipporna på sin ensliga ö.
Om någon annan verld egde Gabriella ännu ett mycket otydligt begrepp; ty blott ett par gånger hade hon varit med Erika i närrosta kyrka på fasta landet, och endast en gång, men deraf hade hon knappt något minne, med far och mor till Marstrand.
Ej under således, om den nakna och ödsliga
Tistelön innehöll allt hvad hon tänkte sig präktigt och skönt.
I de djupa remnorna i bergen, der vattnet samlade sig, lät Anton sina båtar segla, och Gabriella satt förtjust bredvid och uppmuntrade farten.
I de stora jettegrytorna eller klipphålorna hade hon sina lekhus; och dit bar
Anton hvarje dag de grannaste snäckor, den finaste sand och allt märkvärdigt, som han uppgräfde omkring stränderna.
Med tacksam kärlek slöt sig Gabriella till sin yngre bror, och en dag utan honom föreföll henne som en vecka.
Hon njöt icke, hade ej den ringaste glädje, då den ej delades med Anton; och så högt hon än älskade Erika, kunde denna ändå icke skingra den ledsnad, som längtan efter hennes vanlige lekkamrat medförde.
Under ett så hjertligt förhållande mellan de båda syskonen är det naturligt att vintern, hvilken alltid afbröt de egentliga nöjena, denna gång måste förekomma Gabriella dubbelt så lång som vanligt.
”Blir ej Anton snart frisk?
Kominer han icke upp i dag, eller får jag icke gå ner till honom?” voro alltid de frågor, hvarmed hon emottog Erika.
Och det var de första, som äfven i dag sväfvade öfver hennes läppar, då hon, i full verksamhet med att kläda en liten fiskareflicka till brud, såg Erika inkomma.
”Nå, söta rara Rika, hvad sade Anton?
Kommer han upp i dag?
Du sade honom väl huru mycket jag väntat på honom?”
”Anton längtar också efter dig, Ella; men han är i dag sämre än vanligt.
Han orkar icke lemna sängen, ännu mindre gå uppför trapporna.”
”Då kan ju jag gå ner.
Snälla Rika, får jag icke det?”
”I morgon, om han blir bättre!”
”I morgon, det säger du alltid, Rika! men det är nu visst en månad sedan jag såg Anton.
Jag ville nu visa honom de här rara snäckorna, alldeles som små hus.
Jag har fått dem af fiskare- Kajsas Lena.
Äro de icke bra vackra?”
”Ja, för söta.
Men i dag kan Anton icke ha nöje af att se dem.”
”Söta, snälla Rika, var icke stygg!”
Och den lilla sirénen, som naturen redan lärt att begagna sina fördelar, klef behändigt upp på Erikas knä, lade sin kind intill hennes och såg henne med en så innerlig och förtröstande blick i ögonen, att Erika så vida gaf efter att hon lofvade på aftonen föra henne till Anton.
Gabriella, som icke tordes begära mera, började åter sin lek med fiskare-Kajsas Lena, en liten rask flicka, den Haraldson af sällsynt barmhertighet upptagit, emedan Lenas mor, en fattig enka, som i många år sålt fisk på Tistelön, helt nyligen genom vådlig händelse omkommit.
Men leken ville icke mera komma i gång; ty Gabriellas otålighet förstörde i ena ögonblicket allt det nöje hon haft möda att framkalla i det föregående.
Ändtligen kom den så ifrigt efterlängtade aftonen.
Vid Erikas hand inträdde Gabriella i sjukrummet.
Anton satt till hälften upprätt i sängen och roade sig att medvetslöst uppdraga bomullen ur täcket.
”Ella!” utropade han gladt och sträckte armarne mot den älskade systern. ”Gud ske lof att du är hemkommen.
Nu skall du icke mera resa ifrån mig och lemna mig ensam nere i den stygga svarta plikten, der jag om natten, då vi for genom – jag törs icke säga dig det, för det varbara nödtvång, sa’ far.
Men hu så kallt det är; sjön slår upp ända hit!
Se, jag har dragit seglet så långt upp öfver mig, och ändå är det snart vått.
Akta dig, Ella! du förkyler dig, om du så vadar i vattnet.”
Gabriella utbrast i tårar och kastade sig med ett uttryck af fruktan i Erikas armar: ”Söta Rika, Anton skrämmer mig.
Han ser så blek och stygg ut, som Birger gjorde ibland; och så talar han så underligt.”
”Ella, är du rädd för mig?” frågade den sjuke gossen, och hans röst förrådde sorg.
”Var icke det; jag blir bra, om du sitter här på sängen hos mig, ty då törs vattnet icke komma upp, utan då blir det alltsammans dernere i djupet.
Om du visste, Ella, hvad som ligger der!
Hu, hu, se inte dit! du skulle bli så rädd att du ej kunde sofva på mänga nätter.
Men jag är tvungen att beständigt se på det: antingen jag vill eller ej, gå ögonen dit.”
”Men hvad ser du då?” hviskade Gabriella, redan intagen af en underbar skräck, liksom då hon hörde någon hemsk saga.
”Jag måste tiga, annars får jag stryk, så att jag kryper så här.”
Och nu började de vanliga slingringarne med kroppen, alldeles som han sökt rädda sig undan slagen.
Märkligt var likväl att han icke skrek, ehuru ansigtet utvisade större smärta än vanligt.
Och då Erika, som med trogen sorgfällighet följde hvarje sjukdomens förändring, frågade honom, om det i dag icke gjorde ondt, svarade han sakta, nästan hviskande:
”Jo, grufligt, värre än vanligt; men jag törs icke skrika; ty då ser han på mig, och det gör ännu mera ondt.”
Då den stackars sjuklingen blef lugnare, upplyftade Erika den darrande Gabriella och satte henne på sängen.
Antons vänliga smekningar tröstade henne väl något öfver det första emottagandet; men hon bibehöll likväl en viss oro och såg med barnslig fruktan efter Erika, hvarje gång denna aflägsnade sig åt en annan sida af kammaren.
Slutligen insomnade den till kropp och själ trötte gossen, under det Gabriella med sin lilla hand strök hans heta kinder och blåste svalka på den brinnande pannan.
”Mamsell Erika står icke ut med det här vakandet,” sade Haraldson i vänligare ton än vanligt, då Erika med Gabriella återvände från sjukrummet.
”Nej, jag ser att Haraldson finner det öfverflödigt, efter min lilla soffa blifvit utflyttad.”
”Det kommer deraf att jag sjelf ernar bo derinne, tills Birger återkommer.
Jag skall nog ge gossen all den vård han behöfver; och mamsell Erika kan vara öfvertygad att, fast jag är sträng och sträf – det är nu en gång min natur – vill jag ändå icke göra mitt eget barn något ondt.”
”Kanske vill ni det icke; men säkert är att ni skrämmer
Anton med blotta ögonen.”
”Icke då vi äro ensamme.
Då är han spak som ett lam, och jag är då aldrig sträng.
Om mamsell Erika icke gick ned så ofta, skulle han bli bättre.
Jag kunde då lättare sköta honom med mildare medel.”
”Visste jag att detta vore sanning, ville jag aldrig gå ner,” svarade Erika; ”men, Haraldson, endast Gud ser huru det är!
Jag kan i detta fall icke strida med er; men jag ber er innerligt: var icke hård emot gossen!
Ty så mycket bättre är han likväl, att jag bestämdt tror det endast sträng behandling förvärrar det onda.”
”Hvarföre skulle pappa vara stygg emot Anton?” frågade Gabriella och såg förundrad än på sin far och än på Erika.
Litet förlägen öfver sin oförsigtighet att vidröra detta ämne i barnets närvaro, gjorde Erika i korthet sin skyddsling begripligt huru sådana sjukdomar som Antons fordrade än stränghet än godhet, och huru svårt det var att hålla medelvägen.
Icke tillfredsställd förklarade Gabriella sitt misshag med dessa upplysningar.
”Det är nog något annat, som du icke vill säga, Rika.
Pappa slår visst Anton, då ingen är derinne,” och nu började Gabriella gråta så bittert, liksom hon sjelf lidit af det onda.
”Hvarföre är du så stygg emot alla menniskor, pappa?
Det är bara mot mig du är snäll; men om du inte vill vara beskedlig mot Anton också, så skall jag aldrig hålla af dig det bittersta.”
”Guds barn, gif dig tillfreds!
Jag skall inte göra Anton ondt.
Så, trösta dig du, min sockerdocka!
När Anton vaknar skall jag ge honom den stora taflan, som han så ofta önskat sig.”
Då ljusnade Gabriellas vackra ögon; hon nickade vänligt med sitt lilla hufvud och sprang sedan tillbaka på sin kammare, för att ännu en liten stund, innan hon somnade, språka med fiskare- Kajsas Lena.
Hårdt har hon kämpat, mycket har hon lidit,
Dess barm är sårad och dess pulsar tömda
Och hon förföljs ännu: en flykting är
Dess tanke, utan riktning, utan hem.
Dock jagas äfven han af sorgens härar,
Hvarthelst han irrar, sökande en fristad.
Något öfver en vecka hade förflutit.
I gafvelkammaren var det skumt.
Gabriella låg, med den nya dockan på armen, insomnad i ena soffhörnet, och Erika stod, qvald af mörka föreställningar, vid fönstret och tänkte på den sig allt mera närmande stunden, då hon skulle återse Birger.
Han hade redan några timmar varit hemma; men en ångest, som hon icke kunnat öfvervinna, hade hindrat henne att gå ned och bedja honom vara välkommen.
Uti Erikas hufvud arbetade en tanke, hvilken ständigt förföljde henne.
Än antog den skepnaden af pligt, än af synd; och grubblandet på den städse olösta gåtan tärde hennes lifskraft, utan att lemna något stöd åt öfvertygelsen.
Det uppträde, som egde rum aftonen före den bekanta mordnatten, hade inbränt sig i Erikas hjerta, och hennes verksamma inbillning upprepade beständigt hvarje serskild del.
Birger blefve i en framtid, hvarje syndig gerning han kunde komma att begå, vältrades på henne: hennes namn skulle blifva en lösen för brott och olyckor – förfärligt!
Och hvilka följder hade redan hennes ståndaktiga nekande haft?
Något hade passerat denna hemska natt, som jagade Birger från ön, och som lät den arme Anton förlora sin helsa och sina sinnens bruk.
Erika förmådde ej reda dessa frågor; men hon kände sig förvissad att svaret, om hon kunde erhålla det, skulle blifva fruktansvärdt.
Ofta, då hon suttit ensam vid gossens sjuksäng, sett hans lidande och hört de orediga utbrotten af hans plågsamma fantasier, hade hon med skälfvande ångest frågat sig sjelf, om hon icke var en omedveten orsak till all denna jemmer.
Blott en enda gång hade hon haft mod att uttala Birgers namn.
Anton hade då med en häftig sprittning vändt sig om och gifvit alla tecken till oro och förskräckelse; och ifrån den stunden aktade sig Erika att gifva den sjukes feberaktiga drömmar någon ny näring.
Hon inneslöt sina tankar för sig sjelf; men tyvärr voro dessa tankar så bittra och plågsamma, att den arma
Erika ofta dignade under deras börda.
Tulljaktens försvinnande, samma natt lurendrejarne voro ute, hade i hennes själ, på grund af månget ord, som undfallit den sjuke, jemte Haraldsons misstänkta vaksamhet, väckt, om icke en bestämd misstanke, åtminstone en svag, dunkel aning att Haraldson och Birger visste något derom.
Stundom missleddes hon väl derigenom att intet spår funnits efter tulljakten; men åter kastade Antons förfärande ord ”att något hemskt fanns på djupet” en ryslig klarhet öfver det ämne, hon sträfvade emot med både känsla och förstånd.
Haraldsons berättelse var det sista stödet, hvarvid hon sökte fästa sig; men äfven detta ville icke hålla, ty hon kände hans falskhet och erinrade sig dessutom den hotelse, hvarmed han rådt henne till tystnad.
Och qvalen vid alla dessa svarta, oroliga föreställningar, hvilka ofta förvirrade hennes hufvud, väckte den tanken ständigt till nytt lif, att hon borde uppoffra sig sjelf, hela sitt ringa hopp om jordisk lycka, för det stora målet att rädda en medmenniska från förderfvet, och genom denna handling förebygga de grymheter, som den åt sig sjelf lemnade förvildade
Birger i en framtid kunde begå.
Icke utan isande rysning tänkte hon sig genom äktenskapets band förenad med en menniska, som kanhända ...
Nej, hon hade icke styrka att fortsätta den förfärliga meningen – men vore den grundad, hvems var skulden?
En känsla, omöjlig att tolka med ord, genomfor Erikas hjerta, då hon anade möjligheten att sjelf vara en oskyldig orsak till det gräsligaste brott.
Hade hon icke hållit Birgers öde i sina händer och vid den betydelsefulla vändpunkten afklippt tråden, som kunnat sammanlänka honom med en bättre framtid, ett rättskaffens lif?
Borde det då också ej vara hon, som uppoffrade sig sjelf för blotta möjligheten att ännu kunna verka något godt?
Från denna synpunkt, den moraliska sidan, betraktade Erika frågan.
Men den hade en annan: den lagenliga.
Birger vore delaktig i något brott, var det ej då en synd, som förnedrade henne inför Gud och sig sjelf, att förena sitt öde med hans?
Tillhörde det icke snarare hennes pligt att utspana hvarje möjlighet, som kunde leda till ljus – och om hennes aning besannade sig, befallte icke då lagens stränga bud att hon skulle angifva de brottsliga?
Så stred den arma Erika; och måhända hade en strängare logik, än den hon hunnit förvärfva sig, äfven kunnat förvillas under likartade förhållanden.
Omsorgen för qvällsvarden nödgade henne att lägga band på sina känslor; hon måste gå ner, hon måste återse Birger, och hvad hjelpte det att fly undan för några ögonblick – stunden nalkades.
I stugan, dit Erika inträdde, satt Birger ensam vid bordet och ristade med sin fällknif några rispor i den tjocka skifvan.
Antingen hörde han ej eller låtsade han icke höra den lätta gången, som alltid satt hans hjerta i rörelse; och Erika hade således god tid att betrakta den märkbara förändring, så väl hans utseende som klädedrägt undergått.
Den bruna, men friska färgen hade lemnat rum åt en olivgul anstrykning öfver kinder och panna.
Ögonen lågo djupt under sina hvalf, och omkring munnen, vanligtvis krusad till ett hånande tvunget skratt, syntes nu ett helt olika drag.
Erika tyckte det liknade smärtans och orons.
Sjelfva det egna uttrycket af rå vildhet, som alltid utmärkt honom, låg liksom bundet; men der fanns ett annat: sorgens och passionens förenade makt hade inbränt sin omisskänneliga pregel i hvarje hans rörelse.
Hvad klädseln vidkom, var den både finare och bättre, än den han förut begagnade till helgdagsdrägt; men Erika ihågkom att hon af Haraldson hört det
Birger nu tagit sin skeppare-examen.
Det var således mindre underligt att han lagt sig till herrekarlsrock, i stället för den fordna tröjan.
”God afton, Birger!” sade Erika, som omöjligt kunde förmå sig att säga välkommen.
Birger steg upp.
En ryckning flög genom hans lemmar.
”Mamsell Erika!”..
Han var icke i stånd att frambringa ett ord mera; men den blick, han fästade på henne, innehöll en sådan blandning af qval och bitterhet, att Erika häpnade och kände sitt hjerta darra af medlidande.
”Jag tror ni varit sjuk, Birger?”
”Nej, jag har icke varit sjuk.
Tycker mamsell Erika att jag är så förändrad?”
”Ja, verkligen.”
”Det kan väl icke heller vara så underligt; mycket har förändrat sig sedan vi sist träffades.
Jag är ej mera densamme.”
Birgers afmagrade kind öfverdrogs vid dessa ord af en hemsk blekhet, och hans ögon följde troget alla Erikas rörelser.
Hon, som ej kunde uthärda den forskande blicken, sänkte sin.
Då tillade han saktare:
”Har mamsell Erika ibland kommit ihåg mitt afsked?”
”Ja visserligen, men jag har tänkt ...”
”Hvad?” frågade
Birger ifrigt; ”har ni kanske tänkt att jag icke höll ord?”
Erika ryste ovilkorligt för den häftiga frågan, hvilken tycktes henne innebära den försäkran att hon i det fallet misstagit sig.
”Jag har innerligt bedt,” sade hon, ”att Gud skulle hålla sin hand öfver er, Birger.”
Han såg på henne med ett obeskrifligt uttryck af smärta.
”Gud har icke hört er bön.
Då ni förkastade mig, uttalade ni också min förkastelsedom.”
”Nej, Birger, tro icke något så rysligt!
Jag är ju endast en fattig syndig menniska, och handlade efter hvad min känsla och pligt bjöd mig.”
”Pligt! ja pligten mot er sjelf.”
”Ja visst.
Denna är också helig.
Anser ni er icke ha någon pligt mot er sjelf, Birger?”
”Åh jo, bevars! såsom skyldigheten att hålla sig sjelf uppe.
För att rädda mitt eget lif, min egen säkerhet, försöker jag alla slags medel.
Är icke det i sin ordning, mamsell Erika?
Man uppfyller ju då pligten mot sig sjelf?”
Det var något i Birgers ton, mera än i hans ord, som kylde blodet omkring Erikas hjerta.
”Jag menar det visst icke så, som ni tyckes förstå det, Birger.
Man får ej begagna andra än lofliga medel!”
”Ja, men det är ej godt att veta, när de just äro olofliga.
Jag förstår inte så mycket; men jag tror att det kommer an på af hvad sinnesbeskaffenhet en är, då något svårt fall kommer för handen.
Är blodet riktigt upprördt, så att förnuftet ej har håll på en, då griper man nog till hvad medel som helst, utan att stort tänka på, om det är lofligt eller icke.”
”Jag förstår ej, Birger, huru en menniska med sundt förnuft kan komma i ett sådant tillstånd, att icke en olycka eller en öfverhängande fara eller någon annan tillstötande händelse bringar henne till besinning.”
”Jo, det låter allt förklara sig.
Jag har i vinter läst mera än jag gjort under hela min lifstid; och ibland annat råkade jag på en bok, som uttryckligen beskrifver att det fins menniskor, hvilka till och med födas med de grymmaste och vildaste anlag till allt ondt, och som känna ett riktigt behof att plåga andra.
De kasta sig utan besinning i de största faror, för att tillfredsställa denna oöfvervinneliga lust, detta raseri, som uppstår af kroppens inre sammansättning.
Om mamsell Erika nu tänker sig ett sådant der missfoster, om icke precist så, likväl ditåt, och detta kräk lemnadt åt sig sjelf eller i händerna på den, som uppmuntrar de dåliga anlagen.
Tänk sedan på, när sinnena hos en sådan menniska retas till ytterlighet, om det är möjligt att han, i nästa stunden derefter, tänker på lofligheten af några medel.”
”Det är märkvärdigt,” yttrade Erika förvånad, ”att ni kunnat fästa er vid en så ryslig tanke, Birger.
Den låter väl icke alldeles osannolik; men den måtte väl i alla fall icke kunna tillämpas här.
Under alla omständigheter anser jag den högst farlig att nära; ty på det sättet skulle ju en menniska kunna begå de gröfsta synder i den falska öfvertygelsen att hon ledes af en oemotståndlig inre drift.
Och vore det verkligen förhållandet, anser jag att en sådan menniska framför alla andra behöfver hafva ögonen på sig sjelf och ständigt vara i strid med sin syndiga natur, för att öfvervinna denna förfärliga lust.
Men det är ännu något, som väcker min förundran: jag förstår icke huru ni, Birger, på ett par månader lärt er att finna ord för alla edra tankar.
Ert språk har blifvit mera städadt; men det ni säger förekommer mig farligare.”
”Åh, jag har väl, alltsedan jag blef så pass karl att jag kunde resa på egen hand, haft folkvett, ehuru far bara tycker det är högmod att tala bättre än han.
Bokvett har jag inhemtat efterhand – mest nu i vinter; men det gagnar mig icke stort, hvarken det ena eller andra!” tillade han med en bitter suck.
”Det är orätt sagdt, Birger – blott icke det senare inverkar falskt och förvillande på ert omdöme!
Men har ni varit inne och sett på den stackars Anton ännu?
Vid gossens namn strömmade blodet till Birgers ansigte.
”Nej,” sade han i alldeles förändrad ton; ”far är nu der: jag vill uppskjuta mitt besök tills i morgon.”
”Det är en märkvärdig sjukdom!” återtog Erika.
”Jag har mycket grubblat på de ord Anton fällt under sin sinnesförvirring.
Likväl har det icke blifvit mig klart, hvad som vållat rubbningen i hans hjerna.
Jag kan, uppriktigt sagdt, icke hafva mycket förtroende till Haraldsons utsago.
Ni, Birger ...”
Erika afbröt tvert.
Hon fann att hon redan vågat för mycket.
”Af mig ville ni således veta, mamsell Erika, om det förhåller sig som min far berättat? – af mig?
Har ni då så mycket förtroende till mig att ni icke fruktar det äfven jag kunde föra er bakom ljuset?”
Erika besinnade sig knappt ett ögonblick, innan hon svarade: ”Jag känner att jag kan tro er, Birger.”
”Tack för dessa ord!
Det var det bästa jag på länge hört.
Men besinna er också noga, om ni verkligen vill höra hvad jag kunde förtälja!
Tänk om det sedan ångrade er?”
”En riktig erinring, Birger! förtroendet kunde kanske blifva en mera tryckande börda, än sjelfva ovissheten.
Jag binder mig i alla fall aldrig genom tysthetslöfte.”
”Den, som efter mogen öfverläggning vill afhöra ett öppet meddelande, är kanske bunden lika starkt, som genom tysthetslöfte,” anmärkte Birger.
”Ja, det är mycket sannt; men ...”
”Vi få tala vidare en annan gång.
Jag hör far i gången.
Mamsell Erika kan emellertid vara säker att jag aldrig skall fästa hennes tystnad som vilkor för det jag kan komma att säga.
Den, som har så pass hjerta och förstånd, vet nog hvad rätt är.”
Erika aflägsnade sig, emedan Haraldsons återkomst erinrade henne att timman för qvällsvarden redan var inne.
Sedan hon slutat sina hushållsbestyr, gick hon som vanligt in att se om den sjuke Anton.
Gossen hade under loppet af de sista dagarne visat sig något stillare; själen syntes mattad, ett nytt stadium i hans sjukdom hade vexlat.