Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kommer blott att borttaga plats för någon annan, eller åtminstone att göra rummet mera trångt oell hindra de öfriga.
Det är vida bättre att börja vid g års ålder, då barnet bättre kan reda sig; kommer barnet till skolan vid 7 års ålder, så är sådant skadligt äfven derföre, att undervisningen för snart fulländas, emedan det går fort med vexelundervisningen, och ett för stort svalg uppstår mellan skoltidens slut och nattvardsläsningens början.
Vi hafva redan här i Stockholm den bedröfliga erfarenhet, att barn, som vid 7 eller 8 år kommit i folkskolan och vid 10 eller 11
Ar inhemlat den kunskap som henne tillhör, hafva på den tid, som förflutit sedan deras skolundervisning upphörde och den då nattvardsläsningen skolat vidtaga, glömt hvad de läst i skolan, men deremot lärt på gatorna alla möjliga odygder.
Man har fått demi skolan tillbaka med de sednare, men utan deras förra kunskaper.
Barnet kan visserligen lära sig oarler genom sysslolöshet före g år, men de äro ej så farliga, som de, hvilka det lär sig vid 12 eller i3 år; ty de Utrotas icke så lätt.
På landet är faran att lära sig odvgder icke stor i föräldra-slugan, och då kan man lemna barnen der något längre.
Skolundervisningen bör ej gerna upphöra alldeles, innan nattvardsläsningen vidtager.
Detta kan också äga rum utan stort betungande hvarken för barn eller föräldrar, på det sätt, att de barn, som äro mera försigkomna, besöka skolan blott 2 gånger efter en gång i veckan, och derige nom bibehålla deras kunskaper, intill dess de börja nattvardsläsningen.
I i3 §:n (sidan 23) betei’ det: ”att bland de medel, sorn i främsta rummet verka till håg för läsning och täflan barn emellan, räkna Utsk:n uppmuntringar och belöningar, samt föreslå derföre, att tjenliga böcker, till anskaffande hvaraf församlingarne utan särdeles svårigheter torde kunna bereda tillgångar, måtte utdelas åt de barn, som genom flit, skicklighet och ett godt uppförande utmärka sig.”
Jag gör här samma anmärka,, som begge Hrrtne Ribbing, att det är ett misstag att gifva praemier i böcker, ty de värderas vanligen icke af barn vid denna ålder.
Oiii man vill göra något gagn med praemier, och icke blott prunka med hvad som ser prydligt 10 fl. 20 .54 Den aa Juli f. m. v ut oell låter väl, utan fast hellre använder det som är nytJ tigt oell barnen tycka mest om; sä bör man gifva dem klädespersedlar eller något dylikt.
Jag liar gjort dessa rön både här och i Calmar och sett skilnaden, om man ger belöningar, som passa för barnens ålder, eller om man gifver dem böcker.
På samma sida säga Utsk:n vidare: ”att de barn, hvilkas föräldrar eller målsmän icke äga tillgång att bekosta deras kläder, underhåll vid skolan och nattläger, varda af församlingens fattigcassa understödda, äfvensom att sådana barn må, sedan de inhemtat färdighet uti innanläsning, äga frihet att blott en eller tvänne gånger i veckan skolan bevista, likväl endast under det förbehåll, att deras föräldrar eller målsmän gjort sig kända för sedlighet, för skicklighet att nppfosta barnen, och för nitisk vårdom deras undervisning.
Den bär medgifna inskränkningen af skyldigheten för föräldrar och målsmän att hålla barnen till daglig skolgång, må äfven äga rum för barn, hvilka antingen genom för långt afstånd eller genom en oblid årstid hindras att skolan alla dagar besöka; börandes i Utsktns tanke hvar oell en husbonde vara ansvarig, att dess Ijenstehjons och stats-torpares barn icke blifva i saknad af det underhåll, som utgör villkoret för möjligheten att af skolöfningarna sig begagna.’’ Stadgandet, att ålägga husbönder betala för alla deras fattige underhafvandes baro, hvilket i verkställigheten torde möta stora svårigheter, förfaller alldeles, om Utsktn och Sländerne antaga del förslag jag uppgifvit, att nemi. en hvar skulle, i mån af sin skatt, betala lill skolcassan, och att fattigcassan erlade afgifterna för de utfattiges. —-
Men här förekommer en annan vigtigare sak, som bör anmärkas.
Här talas om nattläger och underhåll vid skolan.
Om man vill drifva folkskolan derhän, att der skall läsas både f. och e. m., och att barnen skola medhafva matsäck, så förfelas ändamålet, på sätt Hr Ribbing anfört.
En stor del af föräldrar äro fattigt folk, torpare och dylike, som inga matsäckar hafva att skicka.
De förmögnare, som hafva det, torde dock finna sig nog mycket besvärade deraf.
Det torde blifva en täflan mellan mödrarna, hvilken som skall utstyra sina barn med den bästa kosten.
Sker det, så blifva matsäckarna i längden alltför kostsamma.
Tvister och gäckerier mellan barnen angrde matsäckarna torde äfven, och derigenom oenighet mellan barnens föräldrar, föranledas.
Sfu' tet blefve måhända, att matsäckarna konime att afhålla de flesta föräldrar från barnens skickande till skolan.
Dessutom, hvilken osnygghet skulle ej dessa matsäckar vålla.
Ett särskildt matsäcksrum, utom hvilket ingen finge gå med sin kost, torde böra inrättas vid skolorna, om mat skall dilföros.
Men derom bör det aldrig blifva fråga vid skolorna, utan läseöfningarna hållas så, alt barnen kunna äta elt mål på morgonen innan de gå hemifrån, och det andra om aftonen när Dim 22 Juli f. m. 155 d* lomma hem, på sätt sorn sker, när allmogen är ute på arbete längre frun hemmet.
Om hvarje barn får ett stycke bröd i fickan att förtära under de mellanstunder, som troligen lemnäs, så är det allt hvad sorn behöfves och bör medgifvas.
Sedan jag talat om detta, torde R. o. Ad. finna, att det vore än olämpligare att sätta nattlägen i fråga.
Hvar skulle caserner fäs för barnen?
Skulle det blifva en casern för flickor och en för gossar?
Hvem skulle hålla uppsigt öfver dem?
Hvar och en finner, att detta är ogörligt.
Om nu således hvarken matsäckar eller nattläger skola äga ruin, och tiden för barnens undervisning förkortas; så kommer vid dessa skolor troligen att tillgå såsom vid många elementar-läroverk, att lärotimmarna i skolan begagnas af läraren egentligen för att höra de lexor, han gifvit en föregående dag, och gifva nya lexor till en följande.
Det förstås, att med de mindre barnen kan detta sätt ej så väl användas, emedan de behöfva närmare bestämd undervisning på stället.
Men om så sker, i afseende på de större, så är det tillfälle beredt åt föräldrarna att under mellantiderna vaka öfver barnens läsning, alt hjelpa och förhöra dem.
Då vinnes det ändamål Biskop Agardh åsyftat, och som jag äfven anser vara riktigt, nemi. att med skolans undervisning sammanbinda föräldrarnes.
Min mening är också, att de barn, som äro minst försigkomna, borde skickas lill skolan icke hvarje dag, ulan högst hvarannan.
Fattige föräldrar kunna icke umbära alla sina barn alla dagar; de stora behöfvas hemma för att efterse de smärre och hjelpa föräldrarna.
Om man gör så stränga fordringar sorn Utsktn, så vinnes icke ändamålet, utan skolan blifver en plåga, i stället för en välgerning.
Om raan deremot skulle förordna, att flickorna ginge till skolan den ena dagen och gossarne den andra, så behöfde man icke befara några oordningar under vägen dit eller dädan; uppsigten öfver barnen på stället blefve betydligt lättad, och föräldrarne finge skiftevis hafya sina harn hemma.
Om detta skedde med de minsta barnen, så torde det vara nog, om de äldre mera försigkomne blott ginge a dagar, samt de äldste en dag i veckan.
Da kunde ett skolrum, som nu är tillräckligt för ioo barn, blifva tillräckligt för 200 inom samma församling.
Då kunde äfven skolmaterialier för 100 barn räcka för 200.
Då hade man äfven den fördelen, att man icke fortskyndade Jäsningen mera, än att hon ju kunde fortsättas, ända till dess nattvardsläsningen började.
Man hade under tiden litit bartlén deltaga i arbetet hemma och lärt dem att blifva bönder med detsamma de lärt sig att läsa, hvilket eljest blir omöjligt.
Hvad jag nu yttrat, gäller för de flesta påföljande punkterna på sidorna 2.4 och 25 i betänk.
Men i afseende på straff eller tvångsmedel mot de föräldrar eller målsmän, som icke inställa sina barn eller pupiller, har jag några anmärku:r att göra.
Det heter nemi. i 2 punkten, sidan 24, ’’att, om dessa varningar blifva fruktlösa, barnen skola Den 3a Juli f. m.
"från föräldrarna skiljas och till vårdande åt enskilda personer öfverlämnäs.’'
Delta är ett högst oförsigtigt stadgange; om föräldrar på delta sätt kunna varda befriade från sina harns vård, så befarar jag, alt särdeles de fattige skola anse det vara det lättaste sättet att skilja sig från alla omsorger för sina barn, alt nemi. icke låta dem gå i skolan.
Det bör således icke iieta skola, utan må.
Skiljandet från föräldrarna borde föregås icke blott af varningar, utan äfven af böter &c. Endast rättigheten alt taga barnen från föräldrar-: lia bör qvarstå, på det att sådana, hvilka begagna sina barn för att tigga och stjäla, må kunna beröfvas barnen mot deras vilja.
Derefter följer 3:dje punkten:
"att barnens underhåll" (ordet underhåll bör försvinna, såsom jag förut nämnt) "jern., "le skplpenningarna, må bos föräldrarna eller målsmännen ’’i laga ordning utmätas.”
Jag får dervid anmärka, alt det bör heta: afgifler till skol-cassan.
4‘° "att en l‘sla
Pa fcir— "äldrarna till de barn, som icke skolgångs-sky Idigheten uppfylla, bör från predikstolen i församlingens kyrka uppläsas."
För samhället och för barnet är det likgiltigt, om barnet går i skolan eller läser hemma; således bör det icke heta s k o 1 g å n g s-s k y 1 d i g he t, utan: skyldighet att barnen undervisa.
Åtgärden att uppläsa namnen från predikstolen, lemnar jag derhän; måhända är det ett verkande medel; men för dem, som hafva tillgångar att kunna betan la, torde del vara bäst att utsätta vitén, hvarigenom skolCassan riktas; uppläsningen kunde förarga fadren eller målsmannen, så att lian borttoge barnet från skolan, och klefve henne vrång. i4 §:n (sid. 25) föreskrifver, att det bör finnas ”socke n - bi bl i o t h e k:" detta anser jag böra förändras lill "sk o"1 eb i b I i o th e k
;” ty socken-bibliothek kan innehålla hvarjehanda t. ex. romaner och andra böcker, med hvilka socknens fruntimmer roa sig, men derföre icke öro skolan tjenliga.
I Norrska författningen står bestämdt utsatt vissa böcker, som skola finnas der, utom de s. k. skolböckerna.
Kanske vore det tjenligast att äfven hos oss bestämma vissa böcker, som Jjorde i skol-bibliotheket finnas, utan att derföre inlåta sig i alltför noga föreskrifter.
I närmaste likhet med Norrska författningens i4 §, skulle jag anse, alt vid hvarje sådan skola borde finnas bibel, psalmbok, postilla, lagbok, grundlagarna och en karla öfver Sverige och Norrige utom skolböcker.
I §:n i4 yttras i fråga om enskild persons åstundan att inrätta skola, "att anmälan derom bör göras hos församlingens skolstyrelse, att den sökande bär vara välfräjdad och äga den skicklighet, som för undervisning erfordras, samt att en sådan skola bör, hvad undervisningen angår, lyda under skolstyrelsens inseende.”
Om man föreställer sig, att en skol-slyrelse vore, såsom man påstår om andra styrelser, intagen af något be - D c ii 22 Juli f. m. grepp om egen skicklighet; så kunde det hända, att hon ausåge ingen annan skola duga än sin egen; eller att, fruktande för medtäflare, hon skulle vilja tillintetgöra deias tillvaro och derigenom möjligen hindra all förbättring i sockenskolan.
Skol-styrelsen har icke med andra undervisningsanstalter att göra.
Den ende, som med dem har att skaffa, ar socknens kyrkoherde, som skall tillse, att ett sedligt förhållande i skolan iakttages och att christendom der läres.
Författning derom utfärdades redan under tvediägtstiderna.
Den stålhös Wilskman, jag skall ej besvära nied uppläsning deraf; ty mitt anförande är redan för långt; men jag har velat antyda detta till Utskms underrättelse, i händelse att betänk, återremitteras.
Jag tillstyrker således, att hela stadgandet måtte utgå.
Sedan kommer 16 §:n 2 morn., så lydande:
"att skolläraren väl äger, när det så nödigt finnes, utdela aga, men att han dervid skall iakttaga den yttersta varsamhet och låta sig angeläget vara att genom ordning och allvar göra agan så umbärlig, som möjligt är; hörandes dock oärlighet och lögn lämpligt bestraffas.”
Månne inga andra oarter än oärlighet och lögn höra lämpligen straffas?
Jag tror det, och anser för alldeles orätt, att i förtäckta ordalag gifva förhud mot karbasens användande.
När man vet, huru förderfvade de barn ofta äro, hvilka i skolorna intagas, särdeles i städerna, der det finnes en förderfvnd pöbel, så kan man ej genast öfvergifva det behandlingssätt, hvarvid de äro vana inom hus.
Jag torde få uppgifva ett exempel, på det man ej måtte tro mig vara en alltför stor nitälskare för favian.
Det händer nemi., att då fattiga barn intagas på försörjningshus bär i staden, äro de så vana vid brännvin, att deras magar icke fördraga födan, utan att tillika få brännvin; det är då ingenting annat att göra, än alt i början blanda ut brännvinet med vatten och på delta sätt småningom afvänja dem derifrån.
Lika som deras magar, torde äfven deras sinnen böra behandlas. 3:dje morn, innehåller: ’’att läraren aldrig må tillåta sig någon misshandling å barnen, och alt, i händelse sådant inträffar, läraren bör, derest barnets helsa ej lidit mehn, af skoldirectionen allvarligt tilltalas,” men, örn barnet blifvit skadadt till helsan, ansvara inför allmän domstol; jag tror, att allmän domstol bör dömma öfver skollärare, om han misshandlar barnen, fastän sådant icke står i skolordningen.
Hon är ingen strafflag.
De reglementen, som kunna behofvas för skoltukten, tillhöra det verkets styrelse att utfärda, men icke en lagstiftning, hvari Jkonung oqh Ständer gemensamt deltaga.
4:de mom. säger: ”att föräldrar eller målsmän, som förmena sig äga fog till klagomål öfver skolläraren, föranledda antingen af hans sätt att behandla barnen eller af andra i58 D« n a-j Juli f. ra. förekomna anledn;r, icke må med sina anmärkn.T vända sig direcle till läraren, utan endast anmäla sina klagomål bos vederbör, presterskap eller skol-direction, som det skall åligga att, efter inhemtad kännedom af förhållandet, i lindrigare fall göra läraren tjenliga föreställningar, och i mål af svårare beskaffenhet låta emot honom åtal i laga väg anställa.
Hvarföre skall man icke få tala vid skolmästaren, så väl som vid alla andra menniskor?
Jag tror det vara vida lämpligare att göra det, emedan en rättelse, tillkommen på det sätt, att föräldrarne vändt sig omedelbart till läraren, är vida bättre, än om de klaga öfver något lärarens handlingssätt hos skoldirectionen.
Saken får då ett offentligt utseende, och det händer att läraren snarare blifver vrång mot barnen.
Allt detta borde utgå ur stadgan och skol-direclionen äga rätt att gifva de föreskrifter, som på hvarje ställe kunna finnas lämpliga.
Sidan 27, 2 morn., förekommer:
"att åt biskopen och domcapitlet inom hvarje stift uppdrages att, i förening med den dem i allmänhet anförtrodda vården om undervisningsverken, sorgfälligt tillse verkställigheten af anstalterna för folkundervisningen, samt vaka öfver deras ledning och utveckling till den vigtiga bestämmelse, som dermed åsyftas,"
Jag anser det böra bestämdt intagas i denna författning, att hvarje skolordning eller reglemente, som inom någon församling antages för undervisningen i folkskolan, bör underställas vederbör, consistoriel^ pröfning, på det alt enhet måtte äga rum inom hvarje stift och, om möjligt vore, inom Riket.
Någon torde måhända säga, att detta strider mot den frihet, som hvarje församling vill åtnjuta.
Men om skolstyrelserna skulle blifva lika enväldiga lagstiftare och lika litet låta sig bindas af lagar och författningar som sockpestämmorna i vårt land ofta äro; så kunde det hända, att i skolordningarna i 11 flöto sådana föreskrifter, att om de öfverlemnades åt Konungens I3ef:h:de alt verkställa, vägrade han sin handräckning.
Derföre är det nödigt, att en dylik uppsigt af eonsistorierna ulöfvas.
Deremot är det församlingarna ingalunda förmenadt att ordna deras enskilda angelägenheter efter omständigheterna.
Skulle mot all förmodan eonsistorierna vara dem hinderliga, så är ju besvärsvägen till K. M. öppen. "3:o Att berättelse om förhållandet med folkundervis-* nings-anstalterna af kyrkoherdarna, hvar för sin församling, årligen ingifvas till Biskopen i stiftet, som dem insänder till Chefen för Ecclesiastik-departementet, jemte eget utlåtande j ämnet, med föranledande af dessa berättelser och den kännedom biskopen för öfrigt inhemta!,"
Det är, mine herrar! för tätt att afgifva årliga berättelser.
Sådana böra icke kunna omfatta något annat än plt i den eller den församlingen har en ny folkskola blifvit stiftad, så och så stor, med de och de anslag.
Sådana ärli - Den 22 Juli f. m. 15g ga berättelser Liefve öfverflödiga, — om man bestämde att reglementet för hvarje folkskola borde till vederbör, consistorium aflemnas.
Deremot anser jag, att berättelser böra aflemnas hvart 5:te år.
De af eder, mine herrar! sorn gifvil akt på de förslag till föreskrifter om allm. skolundervisningen, hvilka Lhroverks-comiteen föreslog, — jag har dem här, om någon vill se dem — veta, att enl. desamma skulle en skolrevision äga rum hvart 5:te år i stället för hvart tredje, såsom skolordningen föreskrifter, och hvilket man funnit vara för ofta.
Comiteen uppgjorde tillika ett formulär för dessa berättelser öfver folkskolorna, hvilka skulle granskas jemte de öfriga.
Jag anser detta vara tillräckligt och nyttigast, ty derigenom kan man få flera och sammanstämmande förhållanden att jemföra, och deraf draga slutsatser för framliden.
Sålunda skulle jag önska, alt berättelserna inskränktes tili hvart 5:te år.
Jag ber om ursägt, att jag varit så vidlyftig, anhållande om ålerremiss af betänk, med de anmärkn:r jag gjort.
Då jag tacksamt slutar mig lill den reservation, sorn Hr Biskop Agardh inom Utskjn afgifvil, hvars förslag lill sammanjemkning mellan föräldraundervisning oell skolundervisning äger i min öfvertygelse ett oändligt stort företräde framför den tvungna efterhärmningen efter Preussiska och Sachsiska uppfostrings-anstalter som Utskins betänk, framställer; då jag således gillar och önskar antagande af Biskop Agardhs reservation, — utber jag mig att få fästa R. o. Adis samt Utsktns uppmärksamhet på den, sorn jag tror, bristfälliga grund, på hvilken Utsk:n baserat sitt betänk. — jag menar principen om Statens rätt att intränga på föräldraväldets område; och i sammanhang dermed torde det tillåtas mig att ådagalägga den uppenbara motsägelse mellan premisser och tillstyrkanden, som på några ställen så märkvärdigt framstår i Ulskais betänkande.
Lagstiftaren har visserligen en moralisk förbindelse att gifva ett tillfälle åt allmogens barn likasom åt alla andra, att söka bokliga kunskaper; och jag vill icke bestrida, att ju lagstiftaren har rätt och skyldighet att vårda allmänna uppfostringssättet , så att äfven allmogens barn må uppfödas i christendomskunskap och erhålla den första bildningsgraden i samhället; men jag tror, att då man icke katr bestr ida, att ju den största ömheten för barnen måste förutsättas hos föräldrarna, och då man icke heller kan bestrida, att ju föräldrarne mäste vara bäst i tillfälle att bedömma sina bar ns mer eller mindre hågfallenhet för bokliga kunskaper, alt föräldrarne måste bäst kunna bedömma huru mycken af bar nens angelägna tid kan afstås för bokliga kunskaper, så alt icke möjligheten att kunna uppfylla förbindelserna i deras yrke går förlorad, — om man antager allt detta; så synes mig att iGo Den 22 Juli f. ni. det är ett grymt intrång i föräldraväldets rätt, att betaga föräldrarna i dessa omständigheter allt eget omdöme.
En fader, som känner sonens måhända itiskränkla begrepp, som bäst känner huru länge han kan umbära sitt barns biträde inom hushållet, — ett biträde, som inom en bondfamilj låter erfara sig, då barnet ar 9 å 10 år gammalt; — som vidare kan pröfva, huruvida han kan bestrida kostnaderna för denna undervisning, —att nu betaga denna far all rätt alt bestämma gränsen för sonens kunskaper och skolgång, det är, efter mitt begrepp, ett grymt intrång i föräldrarätten, som icke kan vara Staten tillåtet.
I Preussen och Sachsen kan mycket verkställas, som icke låter verkställa sig i Sverige; och jag är öfvertygad, att om, genom båda Statsmakternas bifall, detta betänk, kunde förvandlas lill lag; skulle densamma åstadkomma icke mindre ondt än godt, och skulle ovillkorligen föranleda missnöje hos sjelfva allmogen.
Ben frihet för föräldrarna att också äga ett ord med i laget 0111 barnens uppfostran, denna naturliga frihet tro Utsktn sig i premissen hafva gifvit, då Utskln, efter att hafva (sidan 8) lemnat mycket beröm och mycket bifall åt föräldra-uppfostran, yttra sig med dessa ord:
''Idet följande barockså all nödig frihet "blifvit föräldrn-undervisningen inrymd."
Nåväl! detta hör till premissen, huru är nu tillstyrkandet?
När man öfvergår dertill, så finner man, att de föräldrar, som vilja besörja sina barns uppfostran hemma, skola vara pligtige alt gifva dem kunskaper i sådana delar, som de sjelfve icke äga.
De skola uppfylla hvad i 7 §:n stadgas, de skola lära dem biblisk historia, qunluor species, försvarlig färdighet i Svenska språkets rättskrifning, kännedom om det allmänna i fäderneslandets historia och geographi; de skola lära sina barn första grunderna i naturveltenskaperna och kyrkosång.
Jag frågar nu, jag förbehåller mig rättigheten att undersöka, huruvida detta kunskapsmått är nödvändigt för den stora del af allmogen, hvars barns öde det är alt söka tjenst hos andra, och framförallt, alt genom handarbeten förtjena sin föda.
Men nu ber jag få fasta uppmärksamheten på det föreslagna stadgandet i 8:de §:n, nemi. alt barn, som hemma njutit uppfostran, skola i alla ofvannämnda läroämnen undergå examen tillsammans med skolans barn, hvaraf följden är, att när de befinnas okunniga i dessa delar, hvaruti föräldrarne icke varit i stånd att lemna undervisning, blifva barnen fråntagna föräldrarna och satta i skolan.
— Men nu begär jag egentligen uppmärksamheten på sjelfva den motsägelse, som ligger mellan premissen, deri Utsk:n säga sig hafva lemnat all möjlig frihet för föiäldra-undcrvisning, och detta bestämmande, som sedermera tillkommer, och hvilket fullkomligen tillintetgör den i premissen lofvnde friheten.
Kan det vara lätt, eller öfverensstämmer det med Svenska folkets urgamla begrepp om föräl - Den aa Juli f. m. föräldraväldets helgd?
Ma det äfven tillåtas mig att fästa uppmärksamheten på sjelfva kunskapsmåttet; äfven der förekommer en uppenbar motsägelse.
Ändamålet är, som Utsk:n säga, att barnen åtminstone må kunna öga det kunskapsmått, hvarförutan de icke kunna uppfylla sin bestämmelse eller fullgöra sina pligter.
Nå! jag öfverlemna!- till hvarje godt, sundt förnuft att afgöra, om daglönaren, om arbetaren, om bonden icke mycket väl kan uppfylla sin bestämmelse och rätt väl fullgöra de pligter, som tillhöra dess yrke, utan ali känna bibliska historien, utan att känna fäderneslandets historia och geographi, utan att besitta kännedom i naturlära och i kyrkosång.
Resultatet af allt detta blir, att jag för min del anhåller, att ifall Utsktn icke skulle vilja öfvergå till det mångfalldigt klokare, mångfalldigt med Svenska folkets begrepp och vanor mera öfverensstämmande, förslag, som Biskop Agardh afgifvit, —örn, säger jag, Utsktn ej vilja öfvergå dertill; så begär jag, att Utsk.m ville medgifva den modification, att föräldrar, hos hvilka, som jag nyss hade äran nämna, den största ömhet för barnen och bästa bedömmande om barnens behof måste förutsättas, må äga att begränsa det större kunskapsmått, som nu skall blifva det minsta nödvändiga för den arbetande classen.
Jag anhåller att dessa mina anmärkn:r må få åtfölja den återremiss af detta betänk, till Utskrn, som jag förmodar icke förvägras; men jag begär också att få fäsla Utsk:ns uppmärksamhet på något som synes här vara nödvändigt att känna, men icke är af Utsktn utsatt, nemi. när och h u r u alla de harn en gång skola få sluta skolgången, hvilka icke kunna lära sig allt som blifvit dem föreskrifvet att känna.
Om Utskrn ville åtnöja sig med att innanläsning och cliristendoin finge vara minimibeloppet af kunskaper, så äga vi redan ganska vackra förhoppningar, och mer än förhoppningar, vi äga en erfarenhet, som Utskrn icke bort hafva så alldeles förgätit.