Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man bara kunde få det frigjordt hos dem!
De äro så reserverade – och de ville ändå helst ge sig hän, men de kunna inte.
– Jag vet ingen sorgligare tanke och som gör mig så ondt in i själen, som att tänka att de allra flesta af dem, hos de allra flesta af dem, skall det der aldrig komma fram.»
De stodo vid pilvallen emellan de tvenne socknarne.
«I nästa vecka far jag till Lund,» sade Bengt.
«Och du?»
«Jag blir hemma.»
«Blir hemma?»
«För –?
Icke för vintern väl?»
«Jo.»
Bengt såg eftertänksamt ned i marken framför sig; derpå Truls rakt in i det bleka ansigtet.
«Det som du gör är kanske det bästa,» sade han.
De togo hvarandra fast i handen och gingo hvar åt sitt håll, försvinnande som tvänne mörka punkter hvar i sitt väderstreck i månskenet.
Bengt var rest, alla andra studenter i trakten likaså, och Truls satt ensam kvar.
Nätterna begynte blifva mörka och dagarne bleka; det var efterhösten som kom.
Ångtröskorna surrade dagen i ända i alla byar, och i trädgårdarne lyste frukten mogen i det glesnade löfverket.
Dagarne blefvo allt stillare, månskenet allt tystare, medan skuggorna tätnade till mörka kroppar, som tycktes ha eget lif och rörelse; alla ljud voro borta, ljuden af sommardagens skälfning och de som bilda sommarnattens hviskning; lätt ljus ro, så länge dagen räckte, och så en månskensnatt, då naturen satt i skumsint förstening, utan ord, blott blick, blick af sorg och skrämsel.
Och dagarne gingo vidare: kreaturen togos in i stior och stallar, markerna lågo öde, sjelfva luften blef tom, och allena de otaliga svärmarne af råkor och alikor tumlade sig i blida, melankoliska gråvädersdagar eller i solnedgångar med klar hvitblå himmel och köldblåa skymassor i horisonten.
Och till sist kom november, då det fina regnet stod som en rök i stormen, hvilken hvisslade och tjöt hän öfver röda pilvallar och grå sammankrumpna byar; och så var vintern der, den sex månaders långa – den monotona, trista, skånska vintern, hvilken stämmer det starkaste och spänstigaste sinne i mollgångar med rusk och regn och skymning.
Samman med hembygdsnaturens slutna och enformiga lif utvecklade sig Truls’ kärlek.
Det instinktiva väsendet i honom, det djupaste och innersta, var vordet jordfast i denna natur medels slägtled ned igenom århundraden; och nu, när han sjelf lefde inom densamma i fullständig ensamhet, drog den honom ned i sig och sög honom in i sig till den grad, att hela hans sjelfbestämda, individualiserade menniska blef till en roderlös skuta på en ocean, drifvande med vind och vågor.
Och så var hans kärlek icke den personliga, den som band honom samman med denna Eva; den var hans ensamhetskänsla, hans allmänna fysiska saknad och hans allmänna själsliga trånad, detsamma som hemlängtan är för främlingen i främmande land, den religiöses behof af tro, skaldens obestämda längtan.
Ju ensammare han kände sig och ju djupare naturen sjönk in i sitt skymningslif, ju febrilare blefvo hans känslor och ju mera inåtvänd hans lidelse.
Hela utverlden försvann, och kvar blef allenast hans eget sublimerade instinktlif, omsatt till en gestalt i det tomma miliöet, inympadt som sjelfva hufvudgrenen i den unga flicka, med hvilken han mest kom i beröring.
Regelbundet, när han de tvenne gångerna i veckan gående eller ridande begaf sig efter posten, gick han i lycklig beklämning: skulle han få se henne eller icke, månne få tala med henne, se in om på gården, om han icke slumpvis träffade henne?
Han utmålade sig mötet, fantiserade samtalet, firade högtider af lycksalighet och triumf, men när det kom till stycket, så antingen tog han förbi, eller han råkade henne icke.
Eller ock det värsta af allt: han fick tag i henne.
Det var det värsta af allt; ty derefter kommo oftast dagar af kvalfulla öfverväganden, om han behagat eller misshagat henne, om hennes beteende gåfve honom hopp eller tvärtom.
Han drefs rundt af en maskin som gick allt hastigare och hastigare, tills han sjelf slutligen miste fotfästet och sansen.
Alla om och men lupo tillhopa i en och samma grå obestämdhet, hvari alla kattor blefvo lika; och midt igenom detta färglösa intet gick hon fram, just sådan som den der sommarnatten, rak och orörlig som en staty, just så frusen, så bunden, som hennes broder beklagat sig öfver.
Han satte sig ned till själfpröfning: jo, det var hon, som han ville och måste ha.
Det beslutet gick i första ögonblicket igenom honom som första solstrålen igenom morgondimman.
Derpå hettade det inom honom till en nervös oro, öfver att hon måhända icke kunde vinnas; och så föll behofvet af ett afgörande in i honom, fullt med jubel och skrämsel.
Nu vore det bara att kasta tärningen; först som sist, bära eller brista, ja eller nej; men åtminstane det positiva af ingen återvändo.
Träffa henne på tumanhand – vanskligt; sticka henne ett bref i handen – – –
Så en dag förebar han studieangelägenheter och reste in till Lund.
Han ville tala med Bengt, förtro sig till vännen – brodern – och lägga saken i hans hand.
Det var en rigtig novemberdag, sådan som den skall vara; blåsten dängde hela fång af regn stötvis emot fönsterna i kupéen, och derutanför lågo byar och skogar insvepta i en tät regnrök.
Han kom till Bengt i skymningen; vännen satt som vanligt i sin gungstol framför brasan och mediterade vid stormens muntra oväsen i skorstenen.
Han sökte en öfvergång till sitt tema, men fann ingen; Bengt var fåordigare än någonsin, och de kommo icke ur fläcken.
«Hur går det för dig,» inledde Truls slutligen, diplomatiskt.
«Du vet hvad jag menar.»
«Det är slut.»
Truls studsade: stämman lät som ansträngdt leende, blid i konstlad sjelfbeherskning.
«Slut?»
«Ja, hon vill inte.
Hennes bror har talat med henne, och hon sade nej.
Jag fick beskedet i går.
Truls vände tillbaka hem på landet, utan att ha fått ett enda ord sagdt i sin angelägenhet.
Det gamla lifvet vidtog på nytt; han hade bara blifvit mera orolig.
När Bengt, som dock varit så säker på sin sak, misstagit sig, hvad kunde då icke han ha att vänta? – han som ju ändock icke hade något som helst intyg på genkärlek.
Eller hade han?
Och det sterila pröfvandet genomgicks ånyo.
Ja var sjelfklart; nej var äfvenledes sjelfklart.
När skymningen kommit och ljusen tändes rundt ikring öfver slätten, tog han på sig och gick ut.
Han ströfvade timvis kring på vägarne.
Lösnade skytrasor drefvo hastigt fram öfver den våtblå himlen; i ena ögonblicket mörkt, i det andra månljust, med fiskdammarne vid vägen glittrande som fjällen på en enorm fisk.
Blåsten klagade öfver de öppna vidderna; ute från gårdarne tjöto bandhundarne, som om de varslade olycka.
Han kom ända fram till hennes faders gård, stod stilla utanför på vägen och såg in igenom den kala trädgården: kammarfönsterna hade inga gardiner, och han såg henne sitta samman med de andra kring lampan och läsa i en bok.
Han vände om och kom tillbaka hem, led vid stämning och känslor och drömmerier.
En sådan afton tog han sig samman och anförtrodde sig i ett långt bref till Bengt.
Han hade blifvit lugn, och väntade på svaret.
När det ändtligen kom, blef det en missräkning.
Han hade väntat att vännen skulle komma emot honom med jublande glädje; i stället kom ett bref, hvari det hette, att han, Bengt, alltid hade vetat, att när det kom till stycket och gälde systerns framtid, skulle det gå kallt igenom honom; nu hade han samvetsgrannt öfvervägt allt och blifvit på det rena med, att han icke unnade sin syster åt någon så gerna som åt Truls.
Han skulle vid första lägenhet tala med henne.
Dagarne gingo, men intet besked kom.
Truls visste att Elna varit på besök hos brodern; denne hade äfven ett par gånger skrifvit till Truls, men intet förmält i det enda ärende som intresserade honom.
Han tog dubbelt ofta anledning att sammanträffa med systern, i hennes hem, på bjudningar; men hon satt och gick och betedde sig alldeles som förut.
På henne var intet att se, – om hon förstod honom, om Bengt talat med henne; – det kunde vara allt och ingenting, alldeles som förut.
Då miste Truls tålamodet.
En afton meddelade han sina föräldrar, att han måste fara till Lund följande morgon.
Han ville tala med Bengt.
Det var en grå decemberdag med ett fint kallt siktregn, som stack i ansigtet hvasst som nålstygn.
Han tog till förevändning att vilja förhöra sig, om de hade något bud till Bengt, och lät skjutsdrängen köra in om på gården.
Manfolket var borta, endast mor och dotter hemma.
Den förra gick ut för att ställa om kaffe; och de begge unga blefvo ensamma.
«Du har väl fått bref från Bengt?» bruskerade Truls med kallt mod och andan i halsen.
«Ja,» kom det mycket töfvande.
Truls förstod icke rigtigt, hur mycket hon visste besked.
«Nå, hvad säger du då?» sporde han ansträngt efter en pinsam paus.
Hon satt förlägen och röd; och innan hon hann svara, kom modern in igen.
Vid afskedet tog Truls henne fast i hand och sökte få fatt i hennes blick; men hennes ögon voro öfverallt och ingenstädes.
Han kom en half timma för tidigt till jernvägsstationen och gjorde en afstickare in om på postkontoret för att höra efter, om der kanske låge ett eller annat för honom.
Bref. Från Bengt.
Det gick kallt igenom honom.
Han dref ett stycke nedåt gatan med det oöppnade brefvet i handen.
Stannade så med ens och bröt det.
Fyra rader – – –
Truls hade aldrig i sitt lif haft en sådan förnimmelse af kallt lugn: det var som om en hel verld af varm, nervös oro vore i ett tag struken ut ur honom.
Han stoppade brefvet i fickan och såg sig ikring, som om han i samma ögonblick vaknat upp ur en dröm: det var ju hel torgdag omkring honom, lördagstorgdagen.
På gästgifvaregården höll fullt med vagnar och hästar; han dref in i utskänkningsrummen.
Der suto idel bekanta, unga landtbrukare, slägtingar och vänner; han slog sig ned i ett af lagen och drack konjak och bier som de andra, – det var råkallt derute.
Han var i Lund, utan att ha haft förnimmelse af de par timmar, färden varat, och gick in på Jernvägshotellet, der han fick sitt rum som vanligt.
När han blifvit ensam, kom det.
Han stod en stund och liksom lyssnade, så kröp det kallt igenom honom, och han låg och vred sig på soffan.
Men ingenting lindrande infann sig; icke tårar, icke stönanden; han letade efter något sådant, undrade, fann sig stå i en ocean af tystnad, af stillhet, med en liten, liten gnagande orm djupt inne i sig.
Då blef han med ens rädd, gick upp och ned, satte sig, gick igen, stannade, lyssnade, greps af skrämsel, kastade sig med hufvudet ned i sängen, väntade ånyo på något lösande som icke kom.
Stod upp igen, sporde sig något som han icke kunde komma underfund med hvad det var, letade efter hvad det var som han sporde sig om, kunde icke finna det och vred armarne.
Hur länge hade det varat?
Han vaknade vid att någon gick ute i korridoren, och fann att det var skumt i rummet.
I det samma hörde han ett gällt skratt inunder sig, blef stående och lyssnade: det var Malm!
Gick ned.
I biljardsalen stod vännen och spelade med några obekanta personer.
Han skakade hand med Truls, gjorde de sista bollarne med ett par praktnummer och stälde undan köen.
«Ska vi gå här in,» sade han och gick före in i kotteriets gamla festrum intill köket.
«Du här?» frågade Truls.
Ja, han hade farit ned ifrån Stockholm för att göra ett mycket nödvändigt lån på 5 000 kronor i en skånsk landtsparbank.
Han satt och såg på Truls, blef allt mera stilla, drack glas efter glas med honom, till sist hvart och ett i botten.
Slutligen en lång, hård, öm, förvånad, undrande, diskret blick.
«Nu slå vi Barrabam lös!»
Och de drucko, och åto, och blefvo fulla, och gingo ut att sofva hos flickor.
På eftermiddagen den tredje dagen derefter steg Truls åter af på den lilla jernvägsstationen, rådbråkad till kropp och själ.
Det blef skymning öfver slätten, medan han gick hem, – skymning med tusen glimtande ljus nära och fjerran.
Den ena gårdsporten var låst redan; han gick omkring huset till den andra: den stod öppen.
Bandhunden kom ilsket farande emot honom, men tystnade, viftade med svansen och kröp emot honom, när han hörde stämman.
Truls steg in, helsade god afton; fadern satt i sin gamla länstol och läste tidningen.
Han lade glasögonen från sig, sade intet, men väntade få höra någonting utifrån verlden af sonen, hvilket denne såg af hans stillsamt förnöjda, förväntningsfulla gamla ansigte.
Det retade Truls; han kastade sig raklång på soffan och var stum.
Den gamle satt en stund, tog åter på sig glasögonen och grep på nytt tag i sin tidning.
Väggklockan tickade och tackade, tick-tack, tyst, tick-tack, tyst; och en ensam fluga, som vaknat upp ur sin vinterdvala i den starka värmen i den låga stugan, surrade sömnigt och matt.
«Du säger ingenting i kväll,» sade gubben sorgset förebrående.
«Har du ingenting att berätta?
Truls vände ansigtet in emot väggen och gat icke svara.
Fadern väntade en stund och tog så åter stillsamt till sin tidning.
Truls hade gått in till sitt.
Der var kallt och otrefligt; modern kom in med ett helt fång bokved och begynte att lägga i kakelugnen.
Hon låg på knä framför den, tog vedstycke efter vedstycke ur sitt förkläde och lade in, tände och blåste på.
Truls hade satt sig i gungstolen.
När modern var färdig och brasan sprakade, gick hon till sin länstol, som stod i sonens studierum.
«Hvarför är du så ledsen i kväll?»
«Det är ingenting särskildt.»
«Jag har märkt det hela kvällen.
Du har nånting.»
«Säg mig nu: hvad har du?»
Hon såg inne från den mörka vrån, der han satt, något hvitt lysa, en näsduk för ett ansigte.
Med korta, hastiga steg kom hon mot honom.
«Hvad är det?»
Truls hörde rösten helt ångestfull strax invid sig.
Han vred sig otåligt af och an i gungstolen.
«Du får säga mig det.»
Han svarade icke.
«Du gör mig rädd,» hörde han tätt bakom sig.
– – – Har du varit hos fruntimmer?»
«Hvad är det då?»
En paus; klockan slog inne i föräldrarnes rum; en glöd föll ut på jernblecket, – en lång paus, en kort paus, ingen visste det.
«Åh, jag har bara varit kär,» sade Truls.
«Gudskelof, ingenting annat,»
– Truls kände moderns händer trefva efter sina.
Sturm und Drang i Stockholm.
Truls hade blifvit hemlös i det enda miliö, som varit honom hem i lifvet.
Det hade väl, när allt kom omkring, varit detta, som han älskat i sin kärlek till den unga flickan af hans eget stånd och från hans egen hembygd, – klass- och lokalinstinkten i honom, samhörighetskänslan med den skånska naturen, poesien i densamma, hemkänslans ro och råga, – detta och förutom det icke stort annat.
Han hade lokaliserat alltsammans i henne, hade vant sig vid att genom henne hålla af allt omkring sig: menniskorna, bland hvilka han lefde, hvarje pil vid vägen, dagarne och nätterna; och när hon föll ut ur taflan, fans icke längre något i denna.
Det hade alltsammans liksom mist sin mening; banden voro med ens lösta; menniskorna voro vordna likgiltiga för honom, och naturen stod stum och apatisk, grå och tom.
Han hade förlagt sin instinktiva och rika hembygdskärlek utom sig, deponerat den ända till sista öret, gjort den till ett med en annan menniska; och med henne hade den försvunnit.
Det var tomt inom honom, tomt utom honom, leda och tomhet.
Han ville bort.
I samma dagar grundades uppe i Stockholm ett stort blad, som annonserade sig ämna införa fäderneslandet i kulturens Kanaan och till detta ändamål vände sig till «de unge», hvilka representerade «det nya».
Äfven Truls uppbådades högtidligen nere från sin skånska landsända.
Och då det var honom detsamma, om han toge till Stockholm eller till någon annan ort, underrättade han de sina om sitt beslut, drog en tusenkrona i närmaste sparbank och for med sitt pick och pack mot ultima Thule.
I Lund måste han ligga natten öfver.
Sista kvällen i Skåne tillbragte han samman med Bengt.
Han hade först varit tillhopa med gardet; men detta var icke mer detsamma som i gamla dagar.
Malm borta, Pelle borta, domhafvanden melankolisk; och till på köpet idel nya element, som gåfvo det hela en annan prägel.
Josua ensam fylde sin halfva soffa alldeles som förr, nyter som alltid, sjelfva oföränderligheten; men det räckte ej till för att frammana den gamla stämningen.
Truls bröt tidigt upp, och Bengt, som också slumpat med, följde honom.
De båda vännerna gingo upp på Skandinavien, liksom en afton för länge sedan; det var fullt liksom då, och liksom då fingo de sig ett resanderum, – Truls logerade der.
Men det var icke längre Bertas anda, som sväfvade öfver det hela; Berta var borta, ingen af dem visste hvarthän, och en annan, vanlig värdshusflicka serverade punschen.
De hade icke stort träffats sedan den afgörande händelsen; icke heller nu föll ett enda ord derom, ehuru de begge kände det stå emellan dem, kallt och generande.
De talade om allt möjligt annat, medan de hela tiden begge två hade på förnimmelsen, att det enda, de icke talade om, vore just det som de båda suto och tänkte på.
Bland annat ordade de också om literatur, särskildt naturligtvis Stockholmsliteraturen, som ju Truls nu skulle gå och se på nära håll.
«Jag kan icke finna nånting i den,» sade Bengt, «den är mig ointressant; den lemnar mig kall.
De äro så obetydliga, allesamman deruppe; de veta icke att göra sig gällande.
Ser du, derpå tycker jag alltsammans kommer an, – att kunna göra sig gällande.
Man skall kunna tvinga läsaren, skaffa sig respekt hos honom, respekt för sin personlighet och det som man kommer med.
Men det kunna de icke; de fylla icke ut i sina böcker.
De kunna icke göra sig gällande.
– Förstår du hvad jag menar?»
Nej, Truls förstod honom icke; det var först långt senare, som det nu instinktiva löstes till medvetenhet hos honom och som han visste, hvad vännen menat.
Så stod han då en vacker dag ett stycke fram i februari på denna märkvärdiga tidningsbyrå, å hvilken det svenska framstegsarbetets runor fördes med den äran.
Han hade glömt taga med visitkort, och måste inskränka sig till att muntligen uppgifva sitt namn till vaktmästaren.
Af denne fördes han igenom ett rum, der en blekfet herre och en strängt utseende dam, hvilka begge gåfvo honom detta hastiga, högdragna ögonkast, som på förhand anmäler förnärmelse, om vidkommande person skulle betvifla deras fullkomliga likgiltighet, suto på hvar sin sida om en stor pulpet.
Och i det redaktionella allraheligaste derinnanför såg han sig med ens stå ansigte till ansigte gent emot det äkta par, som å guldlastad åsna red fram mot den svenska kulturens nya Jerusalem i spetsen för «sista generationen».
Truls såg en medelålders man, undersätsig och med påfallande mjuk rygg, samt en medelålders dam, lång och mager, med superlativt påfallande rak rygg.
De stodo vid hvar sitt redaktionsbord och sågo afväntande ut.
Truls gjorde sin reverence och såg också afväntande ut.
Herrn krämtade förläget och sneglade öfver till den äkta hälften, som improviserade ett leende öfver de i trä skurna dragen, hvilket ville säga så mycket som att hon tills vidare vore beredd att låta sitt nådes solsken gå ut öfver rättfärdige och orättfärdige.
«Herr Andersson?» hemstälde redaktören med en förlägen grimas, full af eventuel välvilja, samt sökte hjelp vid andra bordet, der han dock icke fann annat än ett leende, som blifvit idiotiskt i sin sötma.
Der kom en paus, under hvilken ingenting skedde.
«Ja,» tillgrep redaktören i sin förtviflan, «jag känner inte, hvad som förskaffar oss den äran af – – hm –»
Truls begrep icke en smula.
«Jag har haft den äran att få tryckt några saker i «Morgontidningen» och har nu kommit till Stockholm för att vistas här någon tid.
Truls Andersson – – »
«A-ah, Truls Andersson,» ropade herrn halfkväfdt, med ett ogillande ansigtsuttryck samt en stor armgest åt sin egen brist på fattningsgåfva.
«Ah,» underströk damen, beklagande, förnärmad öfver sin och makens gemensamma brist på fattningsgåfva, och sköt fram en stol åt den unge mannen.
Hvarpå en aimabel konversation öppnades, hvars slut blef, att Truls erhöll ett visitkort, hvarå stod skrifvet, att herr och fru doktor Forsman gerna ville se herr Truls Andersson hos sig onsdag afton kl. 8 samman med några andra vänner på en enkel tillställning, hvarvid sällskapskostymen undanbads.
Truls gick ut ifrån den svenska framtidens verkstad, sönderkrossad af höflighet ända till obehag, som vore han med hull och hår och själ och kropp insyltad i en alltför söt materia.
Den första bekanta menniska, som Truls råkat efter sin ankomst till hufvudstaden, var Grazelius, den «bekante» dramatikern.
Första morgonen af sin vistelse der hade han tillfälligtvis slumpat in på ett litet kafé i en af gatorna kring
Humlegården för att få sig kaffe och ägg.
Medan han satt der och fick sig frukosten till lifs, hade den andre kommit in och slagit sig ned vid grannbordet.
De sågo på hvarandra en stund och genomgingo så en igenkänningsakt.
Truls kände nemligen Grazelius från Köpenhamn.
Under sitt uppehåll der hade han en afton sammanträffat med sin berömde kollega på en af de efter europeiskt mönster införda mottagningar, som gåfvos af det yngsta Danmarks unge chef.
Herr Grazelius hade dervid uppenbarat sig såsom en liten trind ungdom med röda basunenglakinder, glasögon och begynnande flintskalle.
Allt var klotrundt hos mannen, benen korta, bonjouren hängande öfver magen.
Han var ytterst högljudd, skrattade gällt och med hela kroppen, uttalade sina banaliteter med aplomb och i kategorisk ton.
På Truls, som han satt och betraktade skeft öfver glasögonen, såsom gamla magistrar pläga, gjorde han det intrycket, att han spelade öfverdådigt bestämd och slagfärdig, för att icke gifva andra tillfälle att taga honom såsom han väl egentligen var, d. v. s. en genomsnittlig och något trivial hvardagsmenniska af grofkornigt stoff.
Truls kände sig vid det oväntade återseendet helt varm om hjertat; hans kollega hade skakat hans hand så hjertligt och kraftigt, som om han ville säga: välkommen hit, och var bara trygg, ty här har jag hemma.
Blicken förstod han icke rigtigt; den skar mot handslaget; Grazelius satt och undersökte honom så försigtigt pröfvande, nästan fientligt afvaktande, tycke Truls, med sneda blickar öfver glasögonen.
«När har ni kommit hit?»
«I går.»
«Har ni någon anställning här?»
«Nej, nej,» svarade Truls afvärjande.
Grazelius satte glasögonen till rätta och såg skeft på skåningen, – man fick ju ingenting ut af menniskan.
«Kanske ni ämnar er in i publiciteten här?» – Grazelius’ blick blef djup och stilla.
Truls kunde icke svara på sådana bestämda frågor, då han inga som helst precisa mål hade.
Grazelius såg osäker ut; han ville veta, hvar han hade sin man.
«Har ni bekantskaper, några förbindelser?» trefvade han sig fram.
Truls skakade på hufvudet, medan den tanken drog igenom det, att han ju vore bekant med herr Grazelius.
De gingo efter slutad frukost samman upp igenom Humlegården.
Grazelius utvecklade, medan han trippade på sina korta ben och oupphörligt sköt glasögonen till rätta, huru bekymmersamt och otacksamt det vore att fresta den literära banan i Stockholm.
«Jag blir verkligen rädd, när jag tänker på, hvad det skall bli af er allesamman,» sade han, tvärstannade och såg energiskt-medlidsamt på Truls.
Denne, som rakt icke begrep, hvart hans följeslagare ville hän, tog det alltsammans helt opersonligt, ergo likgiltigt.
«Nej, ska man komma någon väg,» fortsatte Grazelius, «så ska man ge djefvulen i sin öfvertygelse.»
«Nå,» menade Truls spakt, – han hade icke inne ståndpunkten af pro och contra i detta spörsmål, – «det är väl inte så säkert – – »
«Nej, hör ni,» fnyste Grazelius, «nu ska vi bara inte prata skit!»
De hade hunnit upp till Esplanaden och skildes åt:
Grazelius bodde i Fredsgatan och Truls å Ladugårdslandet.
En vecka senare gick Truls att göra visit hos sin kollega.
Han fann denne i sofrock, filtskor och utan krage, sysselsatt med att ur en fransk bok diktera öfversättningstexten för en fyratioårigt utseende dam.
Grazelius helsade flygtigt på den besökande, utan att lägga boken ifrån sig, samt visade honom med en affärsmans mekaniska korthet in att taga plats i sidorummet: han måste först afsluta dagens pensum.
Damen såg förgrämd ut, inbitet kränkt, som om hon vore van vid att hundsas; när hon gick, måste hon sjelf hjelpa sig öfverplaggen på och affärdades affärsmessigt torrt, liksom Truls emottagits, med ett:
«i morgon får ni komma en timme tidigare.»
Värden gick rundt och rumsterade i skrifbordslådor och med toilettsaker, gaf då och då Truls en blick öfver glasögonen, men sade ingenting.
Truls hade lagt boken, som han läst i, bort och satt och väntade; men då värden syntes upptagen och icke vilja störas, teg han taktfullt.
Slutligen gjorde Grazelius en tvär gest, grep en papperslapp och dängde den på bordet framför Truls.