Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bönfallande såg jag upp — så tyst, så skrämmande tyst öfverallt, blott bäcken porlade och porlade, tills alla tankar domnade.
Då sträckte du ut dina armar.
Var det »kom» du hviskade?
Jag har aldrig vetat det, dock hörde jag ordet någonstädes ifrån.
Men ditt ömma, ljusa leende, det såg jag, din mustasch som lätt skälfde, dina ögon, som svartnade.
En yrsel betog mig, en gränslös kärlek, den svepte in dig, mig, allt i ett flor — hade jag älskat mindre skulle jag kunnat kasta mig, öfverdådigt som ett barn, i din famn.
Nu vågade jag ej, vågade ej tro, att det var kärleken, som räckte sina armar — kunde ej bjuda ut min egen kärlek, så kallade jag det.
Jag blef stel.
»Koketteri» hade man varnat mig för, en kvinnas blygsamhet gör henne ju dubbelt åtråvärd.
Du stod kvar.
Jag vände mig om och sade — lät det naturligt?
— Då puffar jag er bara i vattnet.
Hvarefter jag balanserade ut på små kiselstenar, vätte mina fötter, kände förtviflan — och du kom efter, blek och stum ... O mins du?
Ett enda litet språng — och jag hade lefvat mitt värkliga lif, kort eller långt, sällt eller osällt — dock mitt lif.
I skymningen var det och de gamla hvilade därinne.
Jag satt vid pianot och spelade sakta och bredvid stod du.
Mitt hjärta sved af ångest, ty dagarna ledo och vi skulle skiljas.
Älskade du mig, älskade du mig — värkligen?
Då hörde jag dig säga halfhögt, medan du piskade noterna med ett strå:
— Hvarför skulle inte jag ha rätt att sjunga ut, jag som andra — hvarför? det är löjligt.
Förtviflan grep mig — lik aningen om själfva ursmärtan.
Det flög igenom mig en vild tanke att bryta ut, att i lidelsefull gråt handlöst kasta mig öfver tangenterna.
Men lika blixtsnabbt kom den kalla tanken: du vet, att du gör detta för att tvinga honom att tala, för att påskynda frieri — — — Och oviss, sliten, slår jag i stället an en gammal vals, spelar som en galning, slutar med ett skratt och stiger upp.
Du förstod mig ej — jag gycklade väl ..
Du hade ställt till en utfärd.
Alla kommo utom jag.
Min mor förbjöd mig, blott emedan det gjorde godt att då och då säga nej.
Älskade han, så äggades han endast af denna lilla manöver.
O lek — förbannad vare du, som frestar naturen.
När jag nästa gång mötte dig, var du så underlig.
Mina tårar fröso invändigt.
Jag öfverdref min mors ord, och det blef som om vi båda funnit att det nu vore nog.
Sedan såg jag dig aldrig mer.
Mins du, att sådant var vårt afsked?
Icke afsiktligt — men ödet hade pröfvat mig nog, och det vände stäfven åt andra stränder och mot nya mål.
En natt därefter, då det blef för mig en lefvande sanning, att vi voro oåterkalleligt skilda, försvann för ett ögonblick all förmåga att lefva.
Jag hade lagt dödsvärktyget om min hals — det var nog allvar detta, omkring mig fanns icke en strimma af ljus.
Men samma kalla tanke, som sprungit fram, när jag velat gifva mig åt lifvet, den stälde sig nu framför döden, och döden vek.
Och den kalla tanken blef bofast i hjärtat, ett stelt, förfruset något, som aldrig tinat upp.
Många dagar senare.
Jag har beslutit att bekänna allt.
Det lif, jag sista månaderna lefvat, är ett klart brott mot min make.
Är det möjligt, att han — skall fordra skilsmässa?
Jag har ingenting gjort — men tanken har haft lifvets fulla styrka, därom finnes intet tvifvel.
Underliga aningar genomila mig.
Egentligen har det aldrig varit något i mitt lif.
Något riktigt — så där att jag med ens sett nya syner, hört nya toner, känt nya känslor.
En dag har länkat sig till den andra, en dag äldre för hvart dygn.
Nu är det som skulle något hända, icke längre ljufva drömmar, utan ett värkligt nytt, stort något, som jag ännu icke kan fatta — skräckfullt kanske, men ...
Jag darrar ofta af besynnerliga äggande rörelser.
Kanske har jag nu frambesvurit det, som kommer att rubba hela mitt stilla, lyckliga lif.
Men jag måste vara stark.
Det käns som i min barndom, när jag satt på parkett och kronan långsamt hissades upp och jag rysande af spänning väntade på ridåns uppgång, i hvilket ögonblick jag visste, att ett skott skulle smälla ...
Ja, i kväll skall det ske.
Gud hjälpe mig!
En afton — en vecka senare.
Hvarför i all världen fortsätter jag den här dumma dagboken?
Det har blifvit en gammal vana, som när tandlösa gummor prata för sig själfva ...
Jag såg just nyss, hur tunna mina kinder äro och att huden vid tinningarna hade många rynkor.
Gammal — ohjälpligt gammal.
Är jag värkligen blott 40 år?
I går läste jag om en fransman, som upptäckt »la femme à quarante ans».
Hennes starkast erotiska period skulle infalla vid 40 års ålder ...
Slår kanske detta hos den nordiska kvinnan ut i drömmar, aningar, trånad — evigt obundna i vår längtan, bundna i vår handling?
Man är således till på köpet en helt vanlig företeelse — en af de många! ...
Tänk, hur jag bäfvade!
Ju längre det led inemot kvällen, då jag skulle visa Emil den här barnsliga historien, dästo ängsligare blef jag.
Händerna voro kallfuktiga och ögonen stora som tékoppar — det äro de alltid, när jag står inför något afgörande.
Modet svek — jag kunde icke.
Natten gick, nästa morgon släpade sig fram.
Slutligen efter middagen greps jag af förtviflad beslutsamhet.
Emil hade slagit sig ned i en emmastol (hvad han börjar fetma, kinderna hänga ned).
Tankfullt höll han fötterna utsträckta framför sig.
Jag vet icke, hur jag kom fram med papperslapparna — jag sjönk visst på knä vid stolskarmen och mumlade virrigt något om »förbarmande — vore väl nu allt slut»?
Ännu ser jag hans förvånade uppsyn.
Hur han lade bort cigarren och hastigt genomläste första sidan och en del af den andra.
Därpå slog han af askan och satte åter cigarren mellan läpparna.
Han ögnade i bladen, hoppade öfver långa stycken ...
Så vidgades hans näsborrar af en lätt gäspning, han drog upp ögonbrynen, ögonen bleknade.
— Sviter af resan — smålog han ursäktande.
Jag hade rest mig från min teatraliska ställning.
Hvad jag kände, äger jag ej ord för.
Blygsel är icke exakt nog.
Något i min själ plånades långsamt ut — själfva dess korpus, om ordet tillätes, liksom förtunnades och blef till en skugga af sig själf.
Jag tyckte mig se ett leende darra i min mans munvinklar.
En sista bläddring — och omsorgsfullt vek han ihop det eländiga manuskriptet och gaf mig det tillbaka med ett skämtsamt slag på handen.
— Lilla toka, inte är jag svartsjuk på ett gammalt flicktycke — drömmar göra mig ingenting förnär.
Han drog mig till sig och hviskade:
— Det är mitt fel, jag har varit för länge borta från min hustru.
Medan min själ allt hårdare slöt sig inför detta kränkande oförstående, hvilade mitt hufvud mekaniskt på hans axel och min hand i hans ...
Hu, de äckla mig dessa papper!
Jag vill gå fram till elden, där den falnar därborta och och kasta dem in och se, hur den lilla blå lågan, flämtande öfver glöden, långsamt förtär dem, en för en, tills de krympa samman och blifva till det sprödaste af allt sprödt och slutligen en knifsudd stoft.
När göken gol.
Våraftonsolen gled öfver torgets små borgarhus och lämnade efter hand rådstugans urtafla och brunnens väldiga lejongap i frostig skugga.
Men då hon hunnit till kyrkans torn, hoppade plötsligt ett gult sken in genom smutsiga små rutor på kopparslagarekan Burmeisters värkstad och blottade allt ärggrönt i kärlens blanka kulör.
Vid den glödande ässjan stod konstförfarne unggesällen Svante Nikodemus Kopp, het af spänning, och förtennte en kopparbolle till kärestans ullgarnsnystan.
Som det var hans fierabend, gapade öfriga härdar dödt.
Blott lärpojken Jonas hängde fräknig och lat öfver bänken och vred sin röda peruk i en jättetopp, under det han vanvördigt brydde:
— Tror inte I, jag kan finna ut eran käresta! — hon är väl snedögd, kan jag tänka, och skackbenter och led som ett blåkullatroll.
Gesällen fördrog det godmodigt nog, men när ljusstrimman bröt in, kastade han lödkolfven med sådan fart i baljan, att vattnet fräsande for upp i pojkens näsborrar.
Och medan imman ringlade sig mot det svarta taket, kröp Kopp kvickt ur förskinnet, stötte upp den bastanta dörren till portgången och blickade rädd in på gården.
Därpå drog han ljudlöst af träskorna och kilade i strumplästen öfver kullerstenarna.
Men ack! en stackars gesäll är inte mycket lärd i underfundighet.
Där stod hon ju, i stickad bahytt, som dittrollad på farstukvisten, den goda madamen, hjälplöst hopsjunken på sitt låghalta ben, oansenlig i kroppen, brun i ansiktet som en kastrull.
— Hvart ämnar Koppen sig i kväll? smilade hon lent.
Skulle inte en blecka smaka honom?
Vackraste brygden sedan Mickelsmässan, skall jag ha äran säga.
Till råga på förargelsen lopp Jonas just förbi, oskyldigt hvisslande.
Gesällen hade stannat med sidan vänd åt madamen, blodröd tackade han för anbudet men finge nog cedera af den orsak, att ett viktigt ärende ut i staden, innan solen gick ned ...
Ögonblickligen reste sig madam Burmeister till en fruktansvärd höjd på det långa benet, satte handen i sidan och skrek förolämpad:
— Bevara mig väl, inte vill jag hindra honom att förlusta sig, för det är väl ärendet, tänker jag.
Hvarefter hon haltade mot dörren men vände och knöt handen — skämt skulle det föreställa, ehuru det tedde sig alltför bistert.
— Gunstig han bör besinna, att med gant och fjant blir en inte lärd i professionen, passa han på mästarbrefvet!
Därpå for farstuporten hotfullt igen, och med tofflorna i handen tassade Kopp skamsen fram till gesällernas logis och lyfte skyggt dörrklinkan.
En våg af unkna dunster och trätgirigt oväsen vällde ut i den stilla förvårsluften.
Glad åt stojet, emedan det drog uppmärksamheten från hans person, smög Kopp bort till tvättbocken i vrån.
Han hade tjänat som gärningsman på ett adelsgods med egen kopparsmedja och först nyligen inskrifvits i stadens skrå, var dessutom allt för upptagen af lyckliga tankar att fråga efter, hvad de trätte om, dessa halfklädda mansfigurer, som vältrade sig i utdragssoffor bland hästtäcken, orent lärft och halm.
På sängkanten bredvid öppna spiseln satt oldgesäll Fox grimaserande och sjöng så innerligt andaktsfullt.
Händerna hopknäppta, hakan lyft så att tvänne huggtänder glimmade hemskt.
— Edete, bebete, kolealus, post multa secula pokullera Ulla — gled det upp och ned under konstiga svängningar med stämman.
Den lärda visan injagade hos lärpojkarne helig bäfvan, ty aldrig var den uttryck för ofarlig lustighet, blott för ett invärtes raseri.
Och ofta blef slutrefrängen den, att tjurmegan flög ned från väggen och tog sig en krigsdans på visst folks ryggtafla.
Nu stod ung Jonas där kapprak, med luggen till väders och mathämtaren i handen, och stirrade ihärdigt in i gesäll Liljegrens röda, böljande skägg, liksom lefde hvarje strå sitt eget trolska, elaka lif.
Stryk kostade det honom hvar gång »Skäggans» lifs stolthet öfversprutades med sjudande tenn, det hade han god tid att besinna, ty gesällen höll hans båda örsnibbar i ett stadigt nyp och rörde dem fram och åter i takt till sin commandering:
— Oldtgesällen för 6 styfver hvitling, för 4 styfver pantofler och en half limpa med smör.
Jag spicken sill, en hel.
Mossjö Printz för 7 runstycken kryddlimpa med skinka ...
Och hör på, kanalje, anackar du så mycket som yttersta ändan af sillstjärten ...
Oldgesällen afbröt sången och ropade, att han önskade korf, och från djupet af halmbolstern svor Printz på, att han begärt hvitling.
Men Liljegren fortsatte lugnt att diktera på sitt sätt, tills det hela blef ett oredigt hack af siffror och matvaror.
Jonas ansträngde ingalunda hjärnan med att höra efter, rätt eller galet var det ändå beständigt på tok, och i stryk utmynnade alltsammans.
När han slapp lös, passade han på att i förbifarten slå krokben för yngste gesällen, just som denne doppade sitt såpinlöddrade hufvud i kopparskålen.
Männen fortforo att orera upphetsadt och stormodigt.
Länge hade jäsning rådt inom stadens hedervärda gesällkår i anledning af förbudet mot tillträde till stadens offentliga park.
Sådant vore passande hvad bönhasarne anginge, de äreförgätne skälmar, som utöfvade handtvärkeriyrken utan att vara upptagna i vederbörande skrån.
Men konstnärer och deras frilärde gesäller vanka nu mera hvarhälst dem lyster; det finns nog sådana, som sett både prästen och rådmannen ligga i rännstenen, där gesällen gått stolt och rak förbi.
I samband härmed uppflammade också det gamla hatet till fuskarne.
En ifrig jakt igångsattes af det ansedda måleriämbetet, hvilket af magistraten bemyndigades att, där en bönhase uppspårades inom stadens tullar, fråntaga honom värktyg och förfärdigadt gods.
Småningom reste sig äfven mindre förnämliga yrken, ja till och med vällofliga kopparsmedsgillet hade nyss af nämnda orsak påbudit lådsammankomst i härberget.
Talet om allt detta snuddade förbi Kopps öron, där han sysslade, rädd att icke slippa ut.
Visserligen satt oldgesällen och höll om buteljen, rullade med ögonen och talade sig hes af ilska.
Men Liljegren stannade plötsligt midt på golfvet, lade knytnäfven på sin kala hjässa och strök förströdt med andra handen ända ned till midjan sitt skägg, under det han sneglade bort mot dragkistan.
Burmeisters smeder hade nämligen en särskild orsak till förtret.
Den giftaslystna madamen kunde, när hon behagade, chicanera dem med en nyckfull och illa tåld mästare, som dessutom genom att konservera huset slapp lätt från mästarprofvet.
»Fördenskull — alldenstund veterligt vore, att Kopp i närvarande stund åtnjöt sagda madams allra synnerligaste gunst», hade gesällerna inom sig »resolverat, att den mästaren vore för sin lätthandterlighets skull att föredraga».
Dock hade man på sista tiden börjat misstänka gunstig mossjö för att ränna i friarärenden utomgårds.
— Si — hejdade därför Liljegren tvärt, då Kopp i detsamma slank förbi.
Han fattade denne i rockskörtet, lyfte sirligt på den renstärkta nattkappan under fadermördaren, som skar in i Kopps fjuniga, blossande kind, och fortsatte:
— Med förlof, det skulle väl icke vara bekant, att Jansson bär nattkappan den här veckan?
— Låt vara, mumlade Kopp — hon är min.
Männen upphörde genast med sitt omständliga tal och stimmade:
— Hör han, det är inte lofligt, — bara en nattkappa bland rättskaffens gesäller — fri och allena en yngling vandre — håll honom i syrtuten, Liljegren!
Och gamle Fox slog handen i bordet, så att de fotlösa spetsglasen foro omkring:
— Unggesällen förständigas att icke förhäfva sig och yfvas.
Ändtligen lyckades Kopp få upp klinkan, och en half minut därefter stod han flämtande och tillrufsad på torget i vårkvällens halfljusa luft.
Kyrktuppens kam brann dock ännu klar af sol.
Klockan slutade att ringa sju; när dallringen upphört, blef allt fredligt stilla.
Icke ens slamret af pumparmen hördes mer, blott här och där en skarp smäll, då porten slogs igen om någon vattenbärande tjänsteflicka.
Kopp drog ned västen i en spets öfver magen, puffade den höga, plattbrämade felbhatten på sned och vred håret i en lock framför hvarje öra.
Därpå rätade han sig stolt, bröstet spändt, ryggen insvängd, minen blef leende medveten, och han skyndade fram på de flata stenarna längs torgets gårdar.
Gången var lätt, en smula affekterad i sin gungande spänstighet, den långa, blanknötta kjolrocken vippade om gula bombasinsbyxor.
Och då ålderman Nubb, rödmosig och stram, kom stultande utför rådhustrappan och vid hvarje steg stötte käppen klapprande i, hälsade Kopp så välboret, att mästaren nickade bevåget.
— Han far åstad, som om han hade i sinnet att spotta någon bönhase i synen — utlät åldermannen sig till och med så ljudligt, att orden ekade öfver det tysta torget.
Kopp skrapade med foten, log och kastade hufvudet graciöst tillbaka.
Icke sysselsatte han tankarna med så ledsamma ting, för honom skulle hvarenda bönhase få soutenera sig bäst han gitte.
Nu svängde han af inpå den folktomma Storgatan, där de låga husens tittspeglar blänkte i skuggan.
Bakom dubbelrutorna skymtade små hvita hufvuden, hvilkas mössband dallrade mot fönsterkudden, där gummorna släppte strumpstickningen och nyfiket blickade efter den artige fotgängaren.
Äggad häraf och af vårens skarpa dofter svällde gesällen ut i allt prydligare later.
Och när han nalkades rike apotekarens gård och såg jungfru Sophie stå färdig, gläntande på bakporten, lågade hans kinder till, han satte handen i sidan, svingade käppen och lät skospikarna öfvermodigt dåna mot gatstenen.
I detsamma syntes Jonas med mathämtaren komma om hörnet, långsamt närmade han sig och hvisslade betydelsefullt.
Kopp kände det i första ögonblicket som om en fågel hoppat till i hans bröst och betagit honom andedräkten.
Men när han strax därpå vid vackra Sophies sida styrde kosan utom stadens tull mot idel mullsvarta tobaksland och gröna kålhagar, var all ängslan glömd.
Gesällen tog jungfruns hand och förde henne ned på stigen längs den blanka ån, kantad af alar och pilar.
Framför spatserade par efter par i en oöfverskådlig rad och försvunno i dunklet.
Alla höllo hvarandra i hand och viftade med björkkvistar och sjöngo om och om igen visan om »de rosor och de bla-a-der».
Och sången spanns lik en sträng om den buktande ån.
Först närmast staden utmanande starkt, som för att visa mamsellerna i salopp, där de trippade omkring i den förbjudna lustgården, hur hjärtans glädtigt man förlustade sig i Guds fria skapelse.
Sedan allt tunnare och sprödare, tills blott en dallrande klang bars af vinden hän öfver vattnet.
Och gesällen bröt tvänne kvistar af en knoppande björk och räckte kärestan den ena.
Dröjande gingo de stigen bortåt, Kopp log saligt, hans hufvud lutade på sned för fadermördarens skull, och glödande kärligt blickade han ned mot sin vän.
Hon böjde hufvudet åt motsatt sida, svingade behagsjukt höfterna och fläktade sig med kvisten.
Skälfvande hviskade gesällen:
— Lilla älskeliga jungfru Sophie, kom låt oss sitta ned i den här ljufveliga kvällen.
Inne i den glesa lunden varsnades öfver alarnas toppar kyrktornets gyllene tupp sväfva fritt i den färgtomma luften.
Jungfrun lät sin gulhvita fransduk glida ned bakom nacken och vek ihop det tunna parasollskaftet.
Men gesällen lade handen på sitt stormande hjärta och förde armen ut i en sirlig båge, medan i hans medvetande trängdes svunna tiders skråtalesätt och ord, gnistrande som stjärnor:
— I denna ljufva kväll ville jag väl fråga Sophie, om hennes hjärta tilläfventyrs tillhör en fattig gesäll, som dock lätteligen blir habil till att förändra sitt stånd, om han i en dygdädel jungfrus hjärta innebor?
Och jungfrun rodnade vackert, plockade på parasollens fransverk och svarade en smula spotskt:
— Inte hade jag väl behöft att sluta som smedsmadam, men Kopp är alltid så amysant.
Då gol göken.
— Nej — men göken — ropade båda.
Gesällen sprang upp och lyssnade spändt.
Och åter gol den.
— Det var norr gök, sade han i naturlig ton och såg i brydsam tvekan på jungfrun, som missnöjdt sköt ut munnen.
Inte är Sophie rädder för sorg-göken?
Käraste Sophie, han rår väl inte på kärleken —
Och Kopp lade sig tätt bredvid henne och dristade slå armen om hennes hals.
Så suto de hviskande och lyddes till ån, som porlade stilla, och till vindens sus i alarnas rasslande grenar, medan ljuset dog bort och ut öfver de skymmande markerna tonade oändligt svagt:
»De rosor och de bla-a-der
de göra mig så gla-a-der.
Häjsan!
Alla hamrar dåna.
Fräsande och gnistrande far tennet upp och sveder »Skäggans» klenod, och vitriolångorna reta smederna till otåliga fnysningar.
Men Jonas slipper stryk.
Aldrig har han lättare sluppit undan.
Så var han också i går ömsint nog att omtala, hvem unggesällen gick och friade till.
Sicken skälm, den Koppen!
Hela morgonen, medan denne hjälpt pigorna att draga mangeln, har man rådslagit och slutligen funnit ut bot och medel — häj.
På lådan i går resolverades, att en af Burmeisters smeder skulle medfölja mäster Nubb på jakt i girige apotekarens gård, där en lättköpt främling hemligt sysslade med att förtenna husets många kopparkärl.
Hvilket listigt påfund att nu låta den älskogskranke ungersvennen själf värkställa rensning i det hus, där jungfru snutfager tjänade!
Häj, två spetsglas för mödan, oldgesäll.
På eftermiddagen klifver åldermannen myndigt in i värkstaden och följes af magistratens utskickade, försedd med ämbetsbaton.
Kopp står i förskinn och träskor vid ässjan, och då oldgesällen delgifver honom gillets beslut, fäller han hammaren mot städet och gapar.
Skall han vara med om att jaga bönhasar?
— Kom mans som han går och står, det är å dragande ämbetets vägnar, uppfordrar åldermannen nådigt.
Kopp släpper värktygen och följer dem ut om porten.
Han går barhufvad med händerna under förskinnet och tofflorna slamrande mot gatläggningen, munnen håller han litet öppen, ögonen hänga undersamt bleka vid den skarpklara luften.
Bredvid pustar mäster Nubb och stöter belåtet käppens doppsko i hvarje upprorisk sten.
— Man har sig väl bekant, att den skyldige finnes i apoteksgården? framkastar ämbetsfiskalen.
Nej, det visste Kopp icke.
Han vet ju platt intet.
Han stryker förvirrad fingrarna genom luggen.
I den fula värkstadshabiten känner han sig som en annan person, så ringa — om han nu möter Sophie! ...
Förbryllande fort har det gått alltsammans — nu kan det väl icke hjälpas, nej, det kan det ju icke ...
Därborta ligger gården — alltid förefaller den honom olik andra gårdar.
Förskinnet börjar klappra hårdare mot hans darrande knän.
Man går in genom herrskapsporten, och det är som i drömmen.
Kopp ser den ofantliga lönnen i gårdens midt och inandas en stark lukt af medikamenter.
Folk kommer till, någon svär i uppretad ton, att han ärnar slå armar och ben af dem, det är apotekaren själf.
Åldermannen griper Kopp i armen och ropar:
— In med sig i brygghuset, där ha vi nog fågeln.
— I lagens namn — lägger fiskalen till.
Men brygghusets dörr far upp af sig själf, och på tröskeln står Sophie.
Hon är röd som en pion, och ögonen blänka ilsket.
— Jaså, Kopp hör till den sorten — skriker hon — är han från vettet, skall han jaga min köttsliga bror, tycker han?
Han är ett kräk!
Hvarvid hennes skinntoffel flyger i vädret och träffar Kopp i pannan.
Efter detta vet gesällen icke hvad som sker eller hvad han gör.
Han vet blott, att han springer gatan nedför, springer, springer med det tunga läderstycket, som vid hvarje steg hindrar honom, och tofflorna, hvilkas smällande ljuder i hans öron likt pistolskott.
Förbi tullbommen kommer han, ut på landet, öfver rofåkrarna och in i skogen.
Han stönar högt, ty det värker svårt i bröstet.
Så faller han ned och blir liggande med ansiktet mot marken.
Det här har han ju vetat, hå ja, besynnerligt — något tungt liksom — en fågel som allt emellanåt skvatt till inne i bröstet ...
Han lyfter hufvudet och stirrar.
— Ja men i går?
I går var ju allt så fröjdefullt ljufligt ...
Det här reder han aldrig ut, aldrig.
Han reser sig och vacklar omkring, hvar vet han icke, och timmarna håller han icke reda på, till tysta skogen tränga ej tornurets slag.
Han vet öfverhufvud icke, hvad han nu skall göra eller hvart han skall gå.
Men skuggorna mellan träden tätna allt mer.
Då ljuder plötsligt klart som en klocka gökens: kuku, kuku.
Gesällen, som sutit med händerna i skötet och slött stirrat in i skymningens kalla djup, spritter häftigt till, blodet far upp i ansiktet, han reser sig halft — hoppas gör han — icke vet han, hvad han hoppas, men med återhållen andedräkt lyssnar han, spejande ...
Söderut är det — söder gök, döder gök — slut då alltsammans, slut, han visste det nog — för honom finns intet hopp.
Slut och dödt.
Han går tillbaka mot staden.
Det skymmer öfver svarta tegar, lågt hänger himlen öfver jorden.
Långsamt släpar han skorna efter sig genom smala gränder, där redan ljusen släckts bakom kojornas små rutor.
Hvad som vid hemkomsten kommer att vankas, vet han icke.
Men han fruktar ingenting, hvarken hugg eller hårda ord.
Litet bättre fram ser han madamen stå spanande i porten.
Gesällen träder in i gångens dunkel och blinkar ovillkorligen som mot ett slag.
Men då det inträffar, som han aldrig väntat, svindlar hans hufvud, så att han måste stödja sig mot muren.
Madamen är ju mjuk som smör i solsken, och hon hviskar blidt:
— Var han inte ängslig för den där chosen, lille Koppen, tar han ut lysning i morgon, är det jag som står för commersen.
Slinkan, den glömmer han snart, ska han se.
Med beskäftig ifver drar hon honom in i kammaren, där det är varmt och godt och uppdukadt som på julaftonen med stek och ljus i mässingsstakar och med tennstop bräddade af öl och kopparskålen fylld af sjudhet glögg.
Kring fästbordet sitta gesällerna mysande och möra i munnen.
Alla bemöta yngste gesällen med aktning, men glödröd i fjäset fjäskar madamen omkring och trugar: