Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Otto Amnell kom hastigt in.
Men fru Nenni blef sittande som hon satt med ryggen till.
«Får jag kanske be dig vara så vänlig att inte störa mig just som jag sitter vid mitt arbete,» snäste hon.
«Herre Jesus,» hväste han tillbaka, «jag kan väl inte hjelpa för, att en menniska kommer och vill tala med dig, absolut tala med dig, just som du sitter vid ditt ... ditt ... ditt ... arbete tror jag du kallade det?
Fru Nenni vände sig med ett sätt rundt på stolen, satte sitt lilla ansigte fram och beredde sig tydligen till en ordentlig replik.
Men han förekom henne.
«Ja, här är inte tid till att prata nonsens,» sade han hetsigt.
«Det tycks i alla fall, som om du hade af nöden att göra klart för dig, hvad du har att säga i en sak, som rör inte bara oss två.»
«Hvad för en ton ...!»
«Ja; ty inne hos mig sitter någon, som påstår, att du sagt nesliga saker om en som står honom nära, och han vill ha besked af dig sjelf.
Nå?!»
«Hvad är det för en någon?» sporde fru Nenni kallt.
«Det är redaktör Svensson.»
«Red ... » – fru Nenni skrek till vid namnet.
«Jag har ingenting att skaffa med redaktör Svensson.
Den förfärliga menniskan!
Att anfalla en i ens eget hus ...
Och det tillåter du!
Hvad vill han mig ...?»
«Ja, jag tycker att det får du allt sjelf fråga honom om.»
Jag har ingenting att säga honom.
Ingenting!
Ingenting ...!»
«Nå, så säg honom det då!
Så är ju saken klar.»
Fru Nenni kastade och vred och knyckte energiskt på hufvudet.
«Som du vill,» sade hon resolut och trotsigt.
«Kom!»
Med lyft trubbnäsa och fjedrande i hela sin lilla fasta person och mannen i sin rygg kom hon in i den senares arbetsrum ..... hon blef plötsligt matt i knäna, och satte sig i första stol.
Hon hade icke mera känning af något, hvarken af mannen, eller af sig sjelf, eller af rummet, – blott af en massiv kropp, som reste sig framför henne och fylde tomheten, samt af ett par små grå ögon under buskiga bryn i ett kranieansigte, – två små grå ögon, som suto på henne, icke lemnade henne, spetade henne upp, naglade henne fast ...
«Ni vill tala med mig,» sade hon andfådt, – hon hade nästan ingen röst mer, så som hjertat bultade.
Nisse bugade sig afmätt bekräftande.
«Jag går helst rakt på sak, fru lektorska,» sade han lågmält och formelt.
På landsbygden
Innan jag öfverlämnar följande anspråkslösa skildringar till läsaren, anser jag mig böra nämna, att de i fråga om dialekt alls icke uppträda med anspråk på fullständighet.
Jag har af landsmål endast användt hvad jag ansett nödvändigt för en viss stämnings ernående.
»Man måste hushålla med färgen», yttrade en gång en numera aktad och erkänd målare.
Jag har handlat efter samma princip, om mig till skada eller gagn, därom må en välvillig läsare döma.
Alfhild Agrell
Stora pängar 1
Ett frieri 18
»Puken» 44
När Johannis i torpe’ skulle ’sta å skaffe sej en hustru 60
Ett Gläd’lik 68
Gossen på bärget 90
En bönemanshistoria 124
En fest 138
På fältet 146
Huru som Per-Pers Kalle å Ers-Ers Kalle kom te å byte namn 150
Vår Herres blomster 159
Ränta 172
Turistminnen:
En envåldsherskare 179
Ett norrländskt fiskläge 189
Bina 205
En Stockholmsresande 215
Stora pängar.
Det låg en tung, tryckande stämning öfver det stora, ordentliga köket.
Drängarna sutto raka som störar kring det rödmålade, fyrkantiga fällbordet, väntande på kvällsgröten, som ungmor just i detsamma hälde upp i fyra fat, hvilka stäldes vid de olika hörnen, medan doppet däremot försiggick ur ett gemensamt mjölktråg på bordets midt.
Öfverst vid bordsändan satt husbond’ eller ’gammelfar’, som han i hvardagslag kallades, en lång, mager gubbe med tjockt, krusigt hår, starkt framskjutande underläpp och buskiga ögonbryn öfver de små, icke goda ögonen.
Bredvid honom hade sonen, en omkring trettioårs karl, med trött, liknöjd uppsyn och i förtid böjd rygg, sin plats.
Pigorna spunno sömnigt och ihärdigt; själfva katten såg slö och ointresserad ut.
Det enda friska och ljusa i rummet var ungmor vid spisen, hvars käcka, rödblommiga ansigte bildade ett riktigt behagligt afbrott i den allmänna kulenheten.
Gammelfar eller Olof Karlson var en driftig och dugande karl, men han hörde till dem, som trampa sin väg öfver andra.
Ingen hänsyn återhöll honom, när han ville fram.
Hustru, barn, tjenstfolk och grannar – alla voro bara medel, af hvilka han begagnade sig till det yttersta.
Hustrun dog trött och missmodig vid några och fyratio år.
Barn hade hon födt hvart år, men ’de trifdes inte’.
Små svarta kistor buros nästan med bestämda mellanrum ut från Olof Karlsons gård.
Äntligen fick hon en liten, som tycktes hågad att hålla i.
Men när flickan var sex år, ’orkade hon inte längre’.
Det tog modern så, att hon snart följde henne efter, och så satt enklingen ensam på gården med den förstfödde, sonen Erik Albert, den enda af barnen, som ’gått till’.
Från en slö och förtryckt gosse växte han upp till en slö och förtryckt man.
Till sist glömde han nästan af att tala, men så kom ungmor i huset och med henne bättre dagar.
Erik Albert hade sett henne på en dans och för första gången i sitt lif visade han en viljestyrka, som nästan gick upp mot faderns egen.
Henne skulle han ha och ingen annan.
Fadern var klok nog inse, att om en ung häst tredskades, var det bättre att släppa efter tygeln för en gång.
Man fick honom bara så mycket säkrare i hand sedan.
Han visste också, på skvallerväg, att Hanna var den dugtigaste människa han kunde få i huset, om också hemgiften bara låg i händerna.
Frispråkig och modig var hon visst, men det skulle han snart ta ur henne.
Det gick likväl inte så lätt som han hade trott.
Hon gjorde hvad hon tyckte vara rätt och billigt, arbetade för tre, men lät ingen, om det så var gammelfar själf, drifva sig öfver förmågan.
Erik Albert rent som lefde upp under denna tid, fast det nog var svårt att se på honom ’utvärtes’.
Han hade nu en gång blifvit så fullkomligt inprässad under en annans vilja, att han aldrig kunde göra sig fri.
Någon ’rifvande karl’ skulle han aldrig bli, det visste ungmor mer än väl; men hon tyckte bara så mycket mera om honom för det – ’stackarn’.
Ett år efter brölloppet fick hon en gosse.
På tredje dagen befalde gammelfar att modern skulle stiga upp – så hade hans hustru fått göra, men Hanna förklarade helt lugnt, att hon inte orkade.
Hon låg sina åtta dagar ut, men kom så ned i köket frisk och blomstrande och tog med en sådan fart i hop med sysslorna, att hon snart återvann den förlorade tiden.
Från den betan betraktade gammelfar sonhustrun med en viss aktning, och folket rent förundrade sig öfver hur undfallande han kunde vara ibland, när hon satte sig upp både emot skick och vanor och handlade så, ’som samvetet bjöd’.
Men den tunga, förlamande stämning, som svärfadern förde med sig hvart han gick, den orkade hon inte med.
I början hade hon rent nött ut sig, för att ’sätta lif i spelet’, men numera teg hon lika väl som alla de andra, så länge han var inne i rummet.
Så ock i kväll.
Skedarnas skrapande och dalkarlsurets tunga pickande var nu, som afton efter afton, vecka efter vecka, de enda ljud, som afbröto måltidens tystnad, så vida det inte föll husbond’ in att säga något, men det hände så sällan.
En kall vindpust drog in i rummet, det blef en skugga i den breda ljusflod, som föll från elden öfver golfvet.
Dörren hade öppnats, och en blek, utarbetad kvinna, med ett svart hufvudkläde långt framdraget öfver de rödgråtna ögonen, steg in.
Ingen låtsade se henne, inte ens mor, fast hon gaf henne en snabb och medlidsam blick.
Den nykomna läste igen dörren bakom sig så försigtigt, som om hon varit i kyrkan och kröp skyggt in i skuggan, som föll från skåpet, där husets tenn– och linneförråd förvarades.
Äntligen var kvällsvarden öfver.
Gammelfar lade ned skeden, sonen slickade af sin och följde exemplet, likaså fördrängen, och så de andra, efter den rang och ställning de innehade i huset.
Mor läste bordsbönen högt, i förväntan på att »lill-Kalle» snart skulle bli tillräckligt stor för att kunna aflösa henne – han var nu tre år.
Drängarna troppade af, utan att hvarken tacka eller säga god-natt; pigornas rockar surrade ånyo.
Fortfarande låtsade ingen se kvinnan vid dörren, som nervöst noppade på förklädet utan att våga se upp.
»Stig fram, Jon Karls mor», sade Hanna slutligen och stälde en stol vid elden.
»Att I ä ute så sent?»
»Ja’ ha’ int’ kunna’ komma från barnkräka förr», svarade qvinnan med osäker, sluddrande röst, som om orden varit stelnade på tungan.
»Lillen ha’ rent vuri som toki’ att skrika i dag.
Dä ä väl sorgen, som slagi’ sej på mjölken, kan ja’ tro.»
– – Här snyftade hon till, men beherskade sig, fast bröstet gick i tunga ryckningar.
Man såg, att hon var utvakad, nervös, nästan utom sig.
Gammelfar tände kvällspipan och började läsa i tidningen, han fått låna af prästen, utan att hvarken tyckas höra eller se.
Mannen såg litet forskande på hustrun, men började så att arbeta på en väfsked; pigorna lyssnade i smyg: det låg väntan i luften.
»I hadde bätter gå hem», sade mor medlidsamt.
»Ja’ hadde just tänkt kvista öfver ett tag i måron för att hjälpa te me’ svepninga.
Han ska’ väl i jola på söndan, kan ja’ tro?» »Ja, så ha vi tänkt ...»
Åter ville snyftningarna fram, men åter höll hon dem tillbaka. – »Ja’ tänkte – fråga – – ja’ har ingen frid.
Herre Jesses, hva’ ska’ dä bli åf mej å barnkräka, om vi kom’ ifrån torpe’!» skrek hon till, som om det brutit sig fram med våld.
»Dä ä ju bara två-hundra som rester.
– Ja’ kan nog arbeta – tre-hundra ha han ju sträfva’ åf – – han råka ju för så svårt i bröste’ – eljes hadde dä ju int’ händt – dä gick så fort – å nu ligg’ han där kall å stel utan att höra våran jämmer – han som va’ så ömsint å mån om.
Herre Jesses hva’ ja’ ä olyckli’!»
Hon slog förklädet öfver hufvudet och började gråta så våldsamt, att mor måste stödja henne, för att hon skulle kunna hålla sig från golfvet.
»Hör på, Jon Karls mor», sade nu gammelfar och lade ifrån sig tidningen.
»Rätt ä rätt.
Kan I betale hva’ som brister, så ä torpet erat; kan I inte, så ä dä mitt.
Dä såldes på så’na vilkor.
Karlen eran va en dugande karl, å han ha knoga’ sej fram bätter än ja’ nå’nsin kunde tro.
Femtio kronor om åre under tio års ti’.
Så va kontraktet.
Ve kontraktsbrott eller dödsfall hela summan som restera, på en gång – eller också gick torpe’ tebakars te mej utan afdrag.»
»Han va ju stark å frisk – aldri’ kunde han tro, att han skulle råka ut för en tocken bråd-dö’.
– Han tänkte, att kunne han bara kralle sej igenom me’ betalninga, så hadde vi ju tak öfver hufvu’ te dö’dar.
I kan väl aldri’ vara så hårdsint att köra ut mej å barna nu i svarta hösten – han ha ju betalt ordentligt – – dä gick så fort ...»
Resten hördes inte för tändernas pinsamma klapprande.
»Affärd ä affärd», svarade gammelfar.
»I får stanne till slute åf vecka, men på månda’n behöf ja’ stuga’ själf.»
»Å barnkräka?»
»Dä borde
I ha tänkt på i förväg!»
»Herre Jesses, herre Jesses», skrek hon till, »fins dä då ingen hjälp, ingen hjälp!»
»Skaffe pängar!»
Det låg hån i tonen.
Hustrun såg upp.
»Hvem tror
I ä’ villi’ att skänka ätter en tocken summa som två hundra kronor?» sade hon skarpt och häftigt.
Men så kastade hon om och började be.
»Kan I då inte vara barmherti’ för herren Jesus skull!
Dä skulle bli min dö’ att måsta komma på socken å se barna slitas än hit än dit –»
Hon kastade sig som i en yrsel på knä och försökte att fatta hans hand för att kyssa den.
Far vek undan.
Det rent låg som skadeglädje i blicken, tyckte mor.
»Som sagdt», sade han, »karlen eran va en dugande karl, men så va han å stram öfver’et.
Hadde han vuri’ lite’ mjukare i ryggen, så hadde I nu kanske sluppi’ att krypa på knäna.»
»Stig I upp, Jon Karls mor», sade Hanna, som var alldeles blek, något som hon alltid blef, när sinnet kom i uppror.
»Man ska’ inte knäa för nå’n an’ än vår Herre.
Vill han hjälpa, så blir
I nog hulpen.
Gå nu hem till erat.
Se hänne lite’ som ja’ plocka’ hop åt barna!»
Hon gaf henne ett knyte.
»Dä ä onödigt», sa gammelfar barskt.
»I ha int’ nå att ge nå åf!»
»Ja’ tänk’», svarade Hanna rappt, »att sonhustrun på en tocken gård som denna ha rätt att ge bort en kaka brö’, å mera te, om hon vill.
I borde tacke, att dä fins nå’n i huse’, som vet hva’ hjärta å vett bjud’.»
Mannen såg förskräckt upp, pigornas spinnrockar stannade.
’Nu skulle dä väl ändå gå på tok för mor’!
Gammelfar blef ’gråhvit under ögonen’, något som drängarna fruktade värre än döden, för då var han svår, och höjde handen som för att slå till, men så hejdade han sig.
Det låg någonting i de klara grå ögonen, hvilka så modigt mötte hans, som kom armen att sjunka.
Han kände instinktmässigt, att det inte var så han skulle kunna träffa henne.
Utan att låtsa ha hört de sista orden vände han sig till Jon Karls mor och sade brutalt:
»Mitt sista ol ha I hört, å nu i väg me’ I!
Ja’ tyck’ int’ om att ha tiggare i köke’.»
Nu såg han, att han hade träffat!
En timme senare låg hela gården i kvällshvila.
Endast ifrån köket, som på samma gång var makarnes sofrum, lyste ett svagt sken.
Mannen satt med hufvudet lutadt i handen vid fällbordet, hustrun på en pall vid spisen, där ännu några kol glödde.
Det var som om tystnaden glömt sig kvar härinne.
»Dä ä stora pängar», sade slutligen mannen, som om han äntligen grubblat sig igenom en svårlöst fråga.
»Ja, dä ä dä», instämde Hanna tungt.
Så blefvo de tysta igen.
»Bäst vi gå och lägg’ oss», sade mannen och reste sig upp.
»Ja’ ska’ upp i otta.»
»Tänk dej, Erik Albert», sade Hanna utan att röra sig och med en så märkvärdigt saktmodig röst att den rakt ’gick’n te hjärta’, »om du låg kall å dö däruppe å ja’ å fyra små te lill-Karl blef kasta’ ut på döra utan att veta hvar ja’ skulle finne brö’ eller tak ...»
»Ja, nog vore dä svårt.»
Svaret kom som motvilligt. – – »Men dä ä stora pängar.»
Ingen visste bättre än Hanna hur stora de voro.
Ett hundra kronor hade hon trampat ihop medan hon tjenade, och ett hundratjugofem hade de gemensamt sparat, sedan de blefvo gifta – med hvilka försakelser visste de bäst själfva.
Huru genomglada hade de inte varit för hvar slant de fått in ’i boken’!
Om någonting skulle hända, om sjukdom skulle komma, om gammelfar skulle bli för svår mot gossen – då skulle han bort, därom voro båda öfverens – så hade de en styfver, som var deras egen.
Eller också, om lillen skulle få håg till prästen – han var ju så märkvärdigt klok och talförd ...
Hon steg upp.
Det vanligtvis så klara och beslutsamma ansigtet såg trött och osäkert ut.
»Hon ä ju ändå bara en oskyld», sade mannen och klarnade till alldeles som om han funnit lösningen till en gåta.
Hanna hälde vatten på glöden.
Ja, dä va nog sant dä där som mannen sa.., men ändå...
»Bäst vi gå å lägg’ oss», sade hon slutligen långsamt.
»Dä ä tid på.»
En stund senare sof Erik Albert tungt.
Hanna däremot kastade sig länge fram och tillbaka.
Slutligen somnade äfven hon.
Knappt hade det likväl börjat att dagas förr än hon väckte mannen.
»Erik Albert», sade hon.
Mannen mumlade. »Erik Albert», upprepade hon och skakade honom vid armen.
Mannen tittade yrvaken upp, men när han såg hustruns käcka, friska ansigte lutadt öfver sitt, slöt han ögonen ånyo.
När hon såg ut på det viset, då visste han, att hon gjorde hvad hon ansåg vara rätt, om hon så skulle stupa för besväret.
»Ja’ får ingen lefvande ro i min själ», sade hon, »å dä skulle int’
I få häller, om vi lät en tocken orätt ske, när vi kunde hindra’n.
Vår Herre hjälper nog för oss, när tider blir.
Ja’ spring’ öfver te handelsman ett tag.
Han låna’ oss nog på boken te dess vi få ut, å så tänk’ ja’ be honom som skänka eller låna’na pängarna som från sej, förstår I.
Hon kom nog te å betala, dä tror ja’ för visst, å gör’na inte, så kan dä int’ hjälpes ändå!»
Mannen suckade och vände sig mot väggen.
När pigorna kommo ut i köket, stod ungmor som vanligt sysslande vid spisen, litet svettig och varm kanske, trots morgonkylan, men eljes sig lik.
Hanna kastade då och då en blick i smyg genom fönstret, men ingen syntes till.
Till sist blef hon rädd att någonting oförutsedt hade inträffat.
Det blef middag, men ännu inte något bud.
När karlarna kommo in till middagsmaten, var gammelfar vid ett ypperligt lynne.
Han hade varit framme vid Stensbro, som torpet kallades, och sett sig om.
Det var riktigt grant upparbetadt.
Aldrig hade han trott att den där bärgbacken skulle kunna bli något dugande af, när han sålde ut den och skogsbiten på årsafgift, men nu hade det mynnat ut till en riktigt god affär.
Han talade under hela måltiden, men bara om ett: om torpet, om hur han skulle styra och ställa, om de förbättringar och förändringar han skulle ta ihop med.
Han kände att hvarje ord träffade Hanna som en syl, och han ville ge henne betalt för i går.
»På måndagsmåron», sade han slutligen till fördrängen, »så blir dä så godt I börja dagsverket ve Stensbro me’ att rifva ner gärdsgården rundt kring rågtegen.
Men var nogsam me’ gärdslet, för dä ä nästan nytt.
Om int’ Jon Karls mor ä i väg, så ä dä int’ värdt att bråka me’na.
Vi börja bara att rifva take’ åf stuga’.
Hon ä utrutten å dug’ ingan te.
Ja’ tänk’ plöja upp markbiten å lägg’an te potatisåkern bakom.»
Ungmor blef eldröd i ansigtet.
Läpparna öppnade sig, som om hon ämnat säga något peppradt, men hon häjdade sig och teg.
Potatisfatet kom i stället med en sådan fart på bordet, att rågan rullade långt fram på golfvet.
»Ha I fått skakan (frossan)?» frågade gammelfar försmädligt.
»Ja, kallt nog ä dä till’et», svarade Hanna raskt och stälde sig vid fönstret.
Mannen gaf henne en blick i smyg, men hon låtsade inte om honom.
Tänk om handelsman narrat henne!
– – Take’ åf stuga’!
Kunde man tänka sej ...
Och gammelfar talade alltjämt om socken ... om påhäng ... en massa barnungar ... fick väl gå och tigga – om sturskhet å förfall.
Kom hon då aldri’!
Jo, tyst, hocken ä dä som kom springande uppför backen?
Jo, dä va hon!
– Men hon hadde nå’n me’ sej ...
»Tänk’
I läsa från borde’ eller tänk’
I inte», bröt gammelfars röst barskt in i hennes funderingar.
Hon läste, men nog skulle ett uppmärksamt öra ha hört att rösten var mindre lugn än vanligt.
I detsamma rycktes dörren upp, och Jon Karls mor åtföljd af fjärdingsman kom rusande in i rummet.
Det magra ansigtet var blodrödt, ådrorna på halsen stodo som spända strängar, andedrägten tröt – det var tydligt att hon sprungit en lång och tröttsam väg.
»Nej se fjärdingsman», sade gammelfar utan att låtsa se sällskapet.
»Dä va rart främmande å midt på hvarda’n till.
Var så go’ å stig fram å sitt.»
Fjärdingsman, en liten röd, tjock karl, som tycktes uppammad med bränvin i stället för mjölk, så genompyrd tycktes han af den ädla vätskan, torkade svetten ur pannan.
»Hon ha rent hållit på att springa lifvet ur mig», sade han som ursäktande.
»Hocken?» frågade gammelfar.
»Jon Karls mor, vet jag.
Var inte hemma, när hon kom, det står inte något ’ta’ på mej ska’ jag säga.
Han skrattade hest och själfbelåtet.
»Handelsman ville, att jag skulle följa med och som hjälpa henne till rätta», tillade han.
»Kvinfolk ä kvinfolk, när det gäller affärer ...»
Under tiden hade Jon Karls mor med skälfvande händer rullat upp en näsduk hon hållit i handen och tagit fram ett hopvikt papper och en gammal flottig plånbok.
»Se hänne, se hänne, tag», sade hon brådskande, »ja’ ha’ pängar – dä ä pängar – ja’ ha’ pängar – pängar ...»
Orden stubblade om hvarandra, som om de slagits för att komma fram.
Hon försökte säga något mer, men fick inte fram ett ljud: läpparna voro som hoptorkade.
»Handelsman har lånat henne», sade fjärdingsman som förklarande.
»Han tyckte synd på torp ... och nu har hon nästen mist vettet i glädjen, kräket.»
Far blef ursinnig, det var inte svårt att se, och gaf mor en snabb blick, som om han misstänkt henne för ’djäkelstyget’, men mor hälde lugnt upp en kopp kaffe och bjöd Jon Karls mor.
»Drick en tår varmt», sade hon, »dä ska’ göre er godt.»
Jon Karls mor bjöd till, men darrade så att koppen flög längs efter golfvet.
»Herre Jesses – barnkräka – ja’», mumlade hon – »vi få stanne – pängar – karlen min – handelsman –»
Hon började gråta och skratta på en gång, halsen drogs ihop af kramp.
Tyst förde mor henne in i lillkammaren och gaf henne den vård hon så väl behöfde ...
Far var skarp, men fjärdingsman var skarpare ’den här tiden på dagen’.
Torpet blef Jon Karl mors för ’evärdeliga tider’.
Åter var det kväll, och åter låg huset i mörker.
Ungfolket satt nu som i går för sig själf i köket, och åter tycktes tystnaden ha glömt sig kvar därinne.
Men nu var det Erik Albert, som satt vid spisen och ’tänkte’, Hanna sysslade vid byrån med lill
Karls kläder, fast nog var det tydligt att händerna arbetade utan att sinnet följde med.
Det kändes så ’konstigt’ för Erik Albert.
För första gången i sitt lif hade han fått ett så starkt intryck, att det verkat på hans reflexionsförmåga.
»Dä va ändå märkligt, att den ena människan kunde göra den andra så ända gla’.»
Det var hvad som trögt och oupphörligt vände sig i hans hufvud.
»Ja’ tänk’ dom sof godt i natt», sade han slutligen, mer som en fortsättning på sina egna funderingar än för att säga något.
Hanna teg.
Erik Albert började fundera igen.
Sex människor som hadde fått bärgning – mat och drick å allt – för evärdelig tid.
Hadde dom själfva behålli’ pängarna, så hadde bara dom själfva vari glada, å nu va alla sex glada för två hundra.
Pängar blef mer att ge – nej – han mente – – pängar blef mer att ge – om man gaf – hadde man mer ...
Här gick det alldeles sönder för honom.
Ja, konstigt va dä, dä va visst å sant!
I detsamma lade Hanna armarna på byrån och började gråta, som om hjärtat velat brista.
Erik Albert reste sig förvirrad.
Sådan hade han aldrig sett hustrun förr.
»Dä va så stora pängar», snyftade Hanna.
»Ja’ kan int’ hjälpa’t.
Dä rent käns, som om ja’ mist’ båd’ fäste å ära i huse’.
Tänk om I blir sjuk – om lill Kalle – – Hon va ju ändå bara en oskyld.»
Resten hördes inte för gråt ...
Erik Albert skulle så gärna ha velat säga henne hvad han nyss funderat på och känt, men han kunde inte.
Det var bara som en röra alltsammans.
Men så kom han på hvad han skulle ta tag i.
Det hade Hanna sagt själf, och då var det sant.
»Vår Herre hjälper nog», sade han tryggt.
Hanna såg upp.
Tårarna torkade, och ansigtet fick sitt vanliga klara, förtröstansfulla uttryck.
»Ja, dä gör han nog», sade hon trohjärtadt.
»Dä va bara ja’, som va dum å snålsam, men dä tänk’ ja’ att han inte räknar mej till ondo.»
»Nää, dä gör han nog inte», sade Erik Albert långdraget.
»Jaa –», tillade han efter en stund, »dä va stora pängar».
Hur stora kunde han aldrig räkna ut, ’men konstigt va dä, dä va visst å sant’.
Ett frieri.
»Två riksdaler ä’ bjudet!»
»Nej, tre.
Tänk på kärestan så grann hon blir!»
»Tror I, att ja’ sitt hänne å slit ut mej för en riksdaler?» sa Skräddar-Janne från Björkedet och hoppade med stor värdighet ned från diskhörnet, där han haft sin plats, sträckande på benen lik en fluga, som råkat i olag.
»När en tocken karl som ja’ säj’ två riksdaler, så menar han två riksdaler.
Föreksten så fins dä väl sölkesfruntimmersknytschaletter i stånda å!»
Skräddar-Janne var liten, puckelryggig och sned, med insjunket bröst och oformliga fötter, som tycktes ha sugit åt sig all must och märg ur den spinkiga kroppen.
Näsan var lång, hakan kort, håret svart, skägget, eller rättare skäggstråna, röda, det ena ögat stod ut, det andra sjönk in; – disharmoni öfverallt – men belåten såg han ut.
Ja, så belåten, att det aldrig för ett ögonblick föll någon in att önska honom annorlunda än han var.
– Rocken var sprättig, nattkappan pöste, hatten satt käck på ena örat, halsduks-snibbarna fladdrade, och ’spasserkäppen’ under armen ’sken som renaste gull’.
Det var grannmarknad i staden.
Ock kors, ett sådant lif på gator och torg!
Positivlåt, skratt, skrål, gräl, ömhetsbetygelser framkallade af ruset.
Luften var fyld af ljud och oljud.
De af gubbarna, som supit nog, understöddes villigt af dem, som ville supa mer.
Lif, rutsch, oreda.
I morgon var det slut på ståten!
På rådstugtrappan stod polisen, stadens ende vaktmästare, klädd i uniform, för att tillse att intet ofog bedrefs, troget understödd af brandvakten, som med saxen på axeln var färdig att knipa till, så snart befallning gafs.
– I bodarna arbetade betjeningen så svetten lackade, medan ståndens egare genom rop och lockande skyltar sökte göra konkurrensen så blodig som möjligt.
»Hej!» skrek Skräddar-Janne, där han knuffade sig fram – med sölkesfruntimmersknytschaletten säkert förvarad i bröstfickan, i lag med salmboken, den andra ’vängåfvan’, som redan sen tidigt i morse väntat på sällskap.