Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
cela vaut mieux encore — c ’ est bavaroise — Nej, sade jag, il n ’ y a point de syrup capillair dedans — ou le fait aussi de madera — Bon, disait il, l ’ on s ’ enivra donc.
Lördag.
— — — Illa att jag icke fått den glädjen till att presentera M.
B. pjelf för att skryta med en evèque commandeur.
Jag vet ej huru B. Wiogård burit sig åt att så intaga duc d ’ Artois, som han gjort, eftersom prinsen alltjemt ber mig helam en demandant de ses nouvelles.
Till äfventyrs då fast alla andra i Göteborg tout à fait en bête skickat sig vis à vis prinsen, har Wingård ensam med manér varit höflig.
Que je veux de mal à ces messieurs mes compatriotes!
Rika, men högfärdiga och dumma öfver all måtta.
Emellertid måste nu prinsen dit igen, så der blir väl så arrangeradt att den skäggige Hall för stå bakom stolen om han vill vara med med sina husgudar, kontors-betjenterna.För ro skall skall jag nämna, att när han tog emot kontoret efter sin far, hade han frågat någon som var au fait till att veta det, huru mycket riksdrotsen, grefve W. hade i årlig lön; dä man svarade 4000 Rdr b: ko.
Det skall Herpelj (hans premier commis) äfven ha af mig.
Herpel är en ganska beskedlig karl och hade visserligen nöjt sig med de 2000, som fadern i många år bestått honom per år, men drotsen har 4000, ergo äfven Herpel.
Hade man kunnat säga att grefve W. räknat 6000 R. i inkomst, så hade H. säkert fått samma summa.
Gamle H. såg på sin sotsäng att hans son var en narr, stälde honom derför på sätt och vis under Herpels förmyndarskap att icke ensam få afsluta något i handels vändningarna.
Men Hall kan ej stängas ifrån kassan, och man vill säga att han inom få år har handlat ut.
Man talar om att hans mor skall gifta sig med landshöfding Wetterstedt och nog är hon i det fallet bra slug.
21 Söndag.
— — I fredags höllo vi själamessa öfver Marie Antoinette, som stod länge på.
I brist af appareiller var den ock allenast en quasimessa, men icke desto mindre rörande för dem som den angick.
Man förgat att begära konungens lof för mig att assistera — lika mycket, jag har sett slikt tyg utomlands — nu hade jag blott velat se huru dessa prinsar dervid kunde sig förhålla.
De hade utkommit helt tårögda, sade man mig.
I går afton var jag uppe — helt nådigt frågade mig konungen om min höga helsa och en stund efter presenterade jag Gustaf I: s porträtt, som Eders Maj: t önskade se härom dagen och jag fått mig tillsändt de mon vénérable confrère, l ’ evêque de Link.
Vous l ’ avez fait venir — bien de bonté — ce portrait m ’ est infinement agréable.
Också bief icke question om att fortsätta spelet på en lång stund.
Il y a de caractère dans ces yeux, dans ce portrait, sade konungen.
Porträttet lade han sedan under sin snusdosa.
Den engelske ministern sade att det liknade mycket hans Henrik VIII och deruti hade han rätt.
Jag vågade tillägga, mais il n ’ y avait pas question des Annes de Boleyn, dans la cour de Gustave I, ni des Seymours; ces deux rois étaient donc des contemporains.
Nu nyss var jag väl i mina affärer.
En major von Essen och chevalier de la Coudray voro hos mig.
Jag hade icke hunnit att fullkomligt göra min toalett, hade likväl kragen och allting utom samarian på mig, när baron Carpelan, som följt comted ’ Artois hit ifr&amp;n Göteborg, kom löpande att förkunna mig hela hofvets, konungens undantagandes, ankomst att göra mig visit; et voilà le comte d ’ Artois, son fils, duc d ’ Angoulême, duc de P ’ .enne, marquis de Vassé * eomte de Puysegûr, l ’ abbé la Tille; denna grâce var mig högst oväntad.
Jag önskar att vara pre-venerad om en sådan ära en annan gång, men när kommer väl den.
22 Måndag.
Herr generalen och landshöfdingen gaf en superbe diner i går af ej mindre än 3 anrättningar, 30 rätter förutom dessert etc. och gjorde generalskan sjelf les honneurs och det med besked.
Hjn talar ock franska bäst af oss alla.
Oförmodadt befalde konungen mig sitta bredvid sig och sade mig hundra nådiga saker samt var vid det briljantaste humör, äfven-som han fann allt hvad han åt excellent, och verkligen åt han af hvarenda rätt och drack i proportion af de mångfaldiga sköna vinsorter der vankades, till och med punsch, som konungen älskar mycket Vid en rasade deraf behagade han säga till mig: dulce est decipere in loco, men derpå följde en sack, som jag icke tyckte om.
— Min Gud, hvad han är att beklaga!
Likväl repade han sig strax och fick åter sitt charmanta humör.
Då Cypervin presenterades honom, yttrade konungen sig åter till mig: Voilà M: sr Evêque, ardentis Falerni pocula.
Detta måtte väl stå någon-städes i Horatius, men Falernum var väl icke ifrån Cypern just, kanske mycket bättre, men Titulus ser att konungeu kan mycket latin och har läst poeterna äfven.
I all slags historia är han grundlig, äfven i den svenska ända intill att känna anekdoter och har våra större familjer på sina fingrar.
Nämn ingeu Wacht-meister, Wrangel, Piper etc., att han ej känner hela genealogien.
De andra herrarne säga att han skall ha ett grufveligt stort minne, och att han läser allting, gammalt och nytt, läser bittida och sent och har reglerat sina timmar till diverse göromål, som dagligen förekomma.
Kl. 7 stod han klädd i fönstret i uag.
Då folket i går hurrade utan återvändo efter måltiden, sedan de hört så mycket pukor, trumpeter och taffelmusik, öppnade konungen fönstret och ropade hvad han nyss hade lärt: Lefve konungen i Sverige, och hurrade, hvarpå han fick ett det gladaste svar i flera omgångar.
Folket här älskar just vår Louis.
Han sade ock i går: Svenskar och fransoser äro ett och samma folk.
Han drack ock bägge nationernas skål förenad.
Jag poli-ticerar inte, men — — — — — Anna kl. 8 f. m. tisdagen var ingen resolution tagen om bortresan, men strax efter blef det brådtom.
Vi rände om hvarandra att taga afsked hos prinsarne.
— Några la9s saker fördes slutligen om bord.
Kl. 10 stodo alla i yttre rammen att taga afsked af konungen.
8nart fingo vi ock företräde.
General A. harangerade för militären, jag för ecklesiastikcorpsen et celai da collège, ingen för manicipalitetet Konungen bedrade oss med de charmantaste och ganska rörande återsvar.
Härefter inträdde konungen med sin bror och sin nevea ensam i sängkammaren.
De hade sv&amp;rt att komma ifr&amp;n hvarandra och deras ögon marquerade allt för tydligt hvad som förelupit och n&amp;got hvar af oss m&amp;ste släppa ögonen till i anseende till de facheusa omständigheter, i hvilka dessa prinsar sig verkligen befinna. --
I slupen medföljde generalerna A. och Rosen för att se konungen väl ombord.
Han hissades upp i en länstol.
Der var konungen nu ensam hela dagen med sina herrar.
Löjtnant Carl Ankarsvärd sändes emot aftonen till skeppet för att invitera konungen åter i land dagen derpå, om motvinden skulle fortfara, det han lofvade till middagen, men undanbad sig alla ceremonier och att fä blott en vänskapsmåltid.
Han behagade ock erinra sig mig i de helsningar han med löjtnanten återsände.
I morgonstunden böljade blåsa god vind, i går kl. 8 lyftes ankaret och kl. ^ 9 var skeppet ur vår åsyn.
Ganska hurtigt måtte det ha seglats till Olands södra udde, men på eftermiddagen blef vinden contrair, men som de då hade ram sjö, så äro de ändock icke illa i sina affärer, utan promenera nu så der till och ifrån Bornholm, tills en favorabel vind och kultje komma, som de i dag bittida måtte ha haft — — Statsekonomisk och juridisk literatur.
Arbetsgifvare och Arbetare.
Förlikningsmetoder vid deras iotressetvister i England och Förenta staterna af Axel Raphad.
Tvister mellan arbetare och arbetsgifvare rörande framtida arbetsaftal, intressetvister, kunna lösas antingen genom våldsamma medel, strejk eller lockout, eller på fredlig väg.
Det är åt en skildring af metoderna för en fredlig lösning, den väg man passerat för att hinna dit, den hårda skola som behöfts för att lära arbetsgifvare och arbetare att rätt bedöma både maktfrågan och rättsfrågan vid deras inbördes ställning och af det resultat, hvar * till man i England och Amerika hunnit, som doktor Raphael egnat ofvanstående arbete.
Genom sin rikedom på faktiskt material, sin objektiva uppfattning och sitt behagliga framställningssätt skulle monografien i hvilket land som helst förtjent en framstående plats bland arbeten rörande den sociala frågan; i vårt land med ingen eller så godt som ingen literatur i hithörande frågor förtjenar den i mångdubbelt måtto att studeras.
Hufvudvilkoret för att en fredlig uppgörelse skall komma till stånd mellan två tvistande parter är att någorlunda jemn-starka krafter stå emot hvarandra.
Lejonet och lammet skola aldrig kunna mötas inför en skiljedomstol.
* Och detta betingar i sin ordning väl organiserade föreningar, hvilket framför allt gäller om den svagare parten, arbetarne.
Ett andra vilkor är att arbetsgifvarne lägga bort sin föråldrade uppfattning af arbe-tarnes ställning, lära sig att förhandla med dem som med jämlikar, behandla dem, enligt Mandellas ord, med samma aktning och samma likaberättigande som säljare af bomull, kol eller jern.
Teoretiskt må det ligga en viss tillfredsställelse i att tillskrifva de moderna arbetareförhållandena » illvilliga agitatorers » inflytande,ehuru ett sådant resonnemang påminner om de vildars naivitet, som tillskrifva sina trollmäns taskspelerier solförmörkelsernas inträffande.
Men detta medgifvande af arbetarnes oberoende och jämlikhet innebär erkännande af arbetarnes organisationer (fackföreningarna) såsom deras representanter.
» Att påstå, att arbetarnes oberoende är tillräckligt säkradt, när hvar och en af dem kan af handla särskildt med arbetsgifvarne är ett lockmedel, alltför genomskinligt att behöfva diskuteras. » (Cit.
af förf.
efter Cromp-ton, Arbitration a. conciliation).
Att-denna arbetareorganisation icke blott för arbetarne sjelfve och således för samhället utan äfven för arbetsgifvarne såsom sådana medför synnerligen stora förmåner, framhållen med styrka af förf.
och anför han till stöd för denna mening uttalanden från en mängd arbetsgifvare och andre med arbetareförhållanden förtrogne män.
Huru alla dessa förmåner icke blott äro konstruerade framtidsdrömmar utan en påtaglig verklighet, derför lemnar förf.
— efter en historik öfver det arbete som på lagstiftningens eller frivillighetens väg förut nedlagts på ordnande af arbetsförhållandena — bevis i en synnerligen intressant skildring af de » förliknings * och skilj edom snäm der », som under medverkan af män sådana som Mundella, Kettle och andra, blifvit frukten af arbetarnes och arbetsgifvarnes nuvarande grad af uppfostran i England.
Åt en framställning af dessa nämder, hindren och svårigheterna att få dem till stånd och att göra deras verksamhet fruktbringande, sättet för deras organisation och verksamhet samt resultatet af deras upprättande, egnar förf.
hufvudpartiet af sitt arbete.
Såväl historiken som utredningen af de principiella spörsmålen har man alla skäl att rekommendera till svenska veder-börandes studium.
Redogörelsen för de amerikanska förhållandena sluter sig som ett kortare bihang till det föregående.
Afsigten med dessa rader har endast varit att på d: r Raphaels arbete fåsta deras uppmärksamhet, som förstå eller vilja förstå den moderna industriens arbetsförhållanden.
Då man nu är i full gång att införa äfven i vårt land den preussiska korporals-stockens regemente gentemot arbetarne och derjemte den alls-mäktiga statens ingripande såsom socialistisk man vet knapt om man skall säga fog6lskrämma eller lockbete, är en dylik skildring från industriens hufvudland, från det på samlade erfarenheter och sundt omdöme liksom på respekt för enskild frihet rikaste mo~der o a samhället, en verkligeti behaglig oas i brutalitetens och de dimmiga frasernas ödemark.
Måhända bidrager dock härtill att skildringen är synnerligen optimistisk.
Sveriges Rikes lag jemte Förordningar och stadganden, som utkommit till slutet af år 1888, utgifven af W. Uppström.
3: dje uppl.
Då denna lagedition för några år sedan utgafs i sin första upplaga, väckte den stort uppseende dels på grund af sin ofantliga prisbillighet — 3 kronor för häftadt exemplar — dels på grund af den delvis nya princip som följts vid dess redigering.
Utgifvaren hade uteslutit de i 1734 års lag förekommande numera icke tillämpliga stadgandena, hvilka annars belamrat alla våra lageditioner: ett synnerligen svårt och grannlaga värf, som det icke torde vara möjligt att till allas tillfredsställelse utföra.
Det är nämligen i många fall alldeles icke någon lätt eak afgOra, hvad som ännu kan anses gällande eller icke.
Mot den utsofring som verkstälts kan emellertid, så vidt anmälaren vid en synnerligen noggrann granskning af nu föreliggande upplaga funnit, icke någon enda anmärkning med obestridligt fog göras.
Åberopandet af och hänvisningen till den mängd författningar, som ej kunna i de vanliga lageditionerna införas, är gjordt med synnerlig omsorg och i så stor utsträckning, att det förefaller nästan oförklarligt, att i den beqväma lilla boken blifvit plats till allt.
Ett i hög grad ökadt värde erhåller denna lagedition genom de särdeles talrika prejudikat, i synnerhet af nyare datum, som anföras eller hvartill hänvisas.
Priset är, som nämdt, oerhörd t billigt, 3 kr.
för häftadt, 4 kr.
för bundet exemplar, och som denna egenskap att vara vår billigaste lagedition naturligtvis tillförsäkrar den en omfattande spridning, har man dubbelt skäl att glädja sig öfver dess öfriga goda egenskaper.
A. Hmg.Ur hofvets och diplomatiens verld 3.
Qrefvinnan ¡Stephanie von Plåten.
Originalträsnitt af Ida Falander efter fotografi.cWxinQen lår göra grefvinnan Stephanie von Plåten, född Hamilton, första platsen stridig i den eleganta och förnäma stockholmsverlden.
Hon är der den sjelfskrifna stjernan.
Hennes präktiga spann, hennes dyrbara toaletter, alltid i diskreta, mjuka färger, hennes fina växt, hennes otvungna, distinguerade uppträdande — allt bidrar att omge henne med all den beundran och afund, som i så rikt mått kommer en qvinna af verld, utrustad med bördens och rikedomens alla lysande företräden, till del.
Det är denna hennes framskjutna och bemärkta ställning, som föranledt oss att med hennes samtycke införlifva henne med » Krönikans » porträttgalleri, synnerligast, som det finnes ett litet samband mellan henne och m: me de Castellanos.
Icke skönhetens endast, icke heller bördens, utan gästvänskapens.
På det präktiga, i Södernianland belägna godset Stora Sundby var det nämligen som grefvinnan och hennes nu framlidne man, öfverste-kammarherre Carl v. Plåten mottogo diplomatiska kåren som sina gåster, både sommar och vinter.
Alltid lika älskvärdt, alltid i samma storslagna stil!
Grefvinnan von Plåten älskar sitt Sundby.
Trött på den stora verldens lockelser, drar hon sig gerna tillbaka till landtlifvets undangömda ro.
Här utöfvar hon på det mestfinkänsliga sätt sin pligt som rik godsägarinna.
Hon besöker sina torp, tar del i sina underlydande * sorger, och af qvinnan af cerld finnes då ingenting annat qvar än hänsynsfullheten, den fina iakten, när det gäller att bistå andra.
yDet år min största glädje att ta vård om mitt eget! »
Xär man ser henne, litet trött tillbakalutad mot vagnens mjuka dynor, göra sin promenad en middag ut åt Strandvägen, ser henne omgifcen af all den lyx, rikedomen kan troUa fram, har man svårt att tro} att hon kan hänge sig åt andra intressen än dagens och nöjets.
Men så är allt förhållandet!
Grefvinnan von Plåten har en vaken blick både för litera-turen och konsten — något som äfven i hög grad intresserade hennes man.
Hon tar lifiigt del i alla vår tids andliga intressen, om också hennes ridsto » La Favoriten gör anspråk på en liten del af hennes sympatier.
Med ett ord: då vi nu förestält grefvinnan v. Plåten Jor våra läsarinnor och läsare, har det skett för att gifva dem en bild af en qvinna, som på samma gång hon intar den främsta platsen i vår aristokratiska verld också förtjenar den som en fin och nobel personlighet.Meiningarne.
(Bref till » Dagens Krönika *.
Köpenhamn den 13 / 5 89.
Det artade sig icke bra för Meiningarne i Köpenhamn.
Det fans — till att börja med — ett parti, som förklarade det såsom opatriotiskt att se dem på tiljan.
Der-för att Meiningarne äro tyskar och derför att Danmark 1864 besegrades af Tyskland.
Konseqvent borde således också danska patrioter hålla sig borta från både svenska och engelska teaterpjeser.
Emellertid var den storpolitiska agitationen mot de tyska skådespelarne mindre betydelsefull.
Värre var, att himlen allierade sig med chauvinistema och sände ned öfver Köpenhamn en sol så brännande, att vi icke under våren på
28många Herrans år sett dess make, en lugn, oföränderlig röt-månadshetta i maj månad.
Boken, som slog ut samma dag Meiningarne gåfvo sin första föreställning, blef en oväntad och farlig konkurrent.
Likväl ha de i detta nu segrat.
De ha under de tre .sista aftname spelat Jungfrun af Orléans för fulla hus.
i i runden till denna verkligt stora triumf är, att de komma såsom förkunnare af en ny religion inom konsten.
De äro fanatiska missionärer och de åstadkomma strid och tvedrägL Antingen väcka de förargelse eller hänförelse — de lemna ingen likgiltig.
Deras förtjenster och brister äro i samma grad i ögon fallande, deras princip är klar, deras vilja genomförd med en beundransvärd energi.
Det är tota-litets- och gemensamhets-verkningen, Meiningarne eftersträfva.
Först i det afseendet, att de anse iscensättningen lika så vigtig som utförandet och vidare på det sättet, att de i utförandet lägga mera vigt på samspelet än på de särskilda prestationerna.
Klart är, att vid en sådan teater blifver instruktören i framstaende grad hufvudpersonen.
Af skådespelaren fordras först och främst disciplin.
Naturligtvis skadar det icke, om de äro dugliga konstnärer, men hellre må de vara lydiga medel mattor, än kraftiga och egensinniga genier.
Hos Meiningarne äro alla soldater och blott en — instruktören — är officer.
Detta är skälet, att bland Meiningarne icke finnes någon af de stora stjemoma.
Ty de stora och berömda konstnärerna hvarken kunna eller vilja böja sig så kraftlösa under en annans bestämmande ord, så militäriskt stå i ledet tillsamman med gemene man.
Inträffade det alltså att inom Meiningarnes trupp ett sådant geni uppdyker som på sin tid Josef Kainz, så deserterar han hastigt till en annan teater, der hans ljus kan få stråla så dominerande som möjligt.
Ofverallt der Meiningarne draga fram, skola de påträffa en kritik som förargar sig och öfverlägset förklarar: de äro dal i ga aktörer.
Intet kan vara mera osant.
Obestridligt är att man blott sällan i deras framställningar får se mästerligare prestationer; till ersättning är intet helt och hållet misslyekadt.
En statistroll spelas med samma omsorg som en hiifvudroll, och äfven truppens förnämsta krafter måste göra l.jenst som statister.
Derigenom uppnås ett samspel,som är så fulländadt, att man icke har rättighet att tala om ett dåligt utförande.
Och detta samspel stödjes vidare af en iscensättning, som är höjd öfver allt beröm.
Här i Köpenhamn ha vi åtminstone aldrig sett något på långt när så utmärkt och säkert skall äfven Stockholm känna sig imponeradt.
När Meiningarne spela Julius Caesar eller Wallenstein eller Jungfrun af Orléans, så trolla de fram ur grafven de gamla tiderna, der allt är äkta eller trogna kopior i möbler, vapen, husgeråd, dörrar, tapeter, fönster.
Först i dessa omgifningar blifva de historiska gestalterna lefvande, här få deras handlingar relief, deras ord sin rätta färg.
Denna utstyrselns konst är icke andelös, icke tom ögonfägnad och gyckel.
Nej tvärtom.
Den skapar poesi och stämning, den förklarar och gör illusion, den förtrollar och hänrycker.
Meiningarnes konst är socialistisk i motsats till hvad vi vanligen få se på teatern och som är i hög grad individualistiskt.
Hos Meiningarne måste de enskilda, som alla stå på samma nivå, underordna sig det helas intresse.
Saken gäller att skapa en hel och samlad bild, en bild, hos hvilken icke fins vank eller lyte, men der hvaije penseldrag är sådant det skall vara.
Hur välgörande är det ej att se så disciplinerade föreställningar!
Kanske man i Stockholm är van vid bättre *, men i Köpenhamn känner man nästan icke till en riktigt omsorgsfullt inöfvad föreställning.
Nog få vi ofta se ett godt eller till och med utmärkt teatraliskt utförande af enstaka skådespelare, men samverkan mellan de uppträdande känner man mycket litet till.
Hvar och en tänker på sitt, på att göra lycka för sig, taga applåder för sig.
Och i alla fall, hur litet omsorg är icke nedlagd på den individuella prestationen, ty våra stora skådespelare tänka sina roller, de finna under sin värdighet att lära sig dem.
Hvartill skulle man använda sufflören om skådespe-larne kunde sina roller?
Hos Meiningarne höres sufflören aldrig, lika litet som det inträiTar, att någon kommer in en
* På intet sätt!
Disciplin är just hvad som felas vid våra scener.
Red.sekund vare sig for sent eller för tidigt.
Här är allt solidt
och färdigt.
Skada blott att sättet hvarpå de spela är så antiqveradt.
De deklamera sjungande och svulstigt, vibrerande på alla storslagna ord.
Men de gå på med dödsförakt, det faller sig skenbart naturligt för dem att stulta omkring på kotur-nen ocli man tycker till slut att melodien icke klingar så falskt, derför att den sjunges på samma sätt af alla.
Gchdnic-hofråilet Ludwig Chronegk.
De ha tills dato i Köpenhamn gifvit Julitus Ctesar, WaUmstcins lätjcr och Piccolomini (uppförda på en och samma afton), Wallenstcins död och Jungfrun af Orleans.
Hvar och en af dessa fyra föreställningar har företett mirakel af iscensättning och utstyrsel.
1 Julius Cfcsar beundrade man de brokiga romerska gat-lifscenerna, den ypperliga dekorationen af Capitolium med Pompejiis ’ kolossala staty i bakgrunden.
Oförgätligast äro likväl scenerna efter C&amp;^ars mord, då Brutus och MarcusAntonius tala till folket.
Såsom larmet af folkmassan här böljade och steg, säsom hvar enskild af de 150 statisterna här agerade med — högre når icke iscensättningens konst i illusorisk efterlikning af verkligheten.
Walknsteins läger och Piccolomini ha hittills varit den enda ledsamma före *
Olga Otto-Loren v i » Jungfrun af Orléans *.
ställningen.
Emellertid utvecklades der i bankettakten en stor prakt med gamla silfverkannor och kristaller, med röda sammetsklädda pager och det allra vackraste duktyg.
Ovilkorligt mera stilfull var iscensättningen i Wallcn-steins död.
Man glömde att det var en teaterscen, som var arrangerad, ty det var intet teatermessigt här.
När en dörrsraäldes i, så ljöd det doft och tungt, så att man förstod, att det verkligen var en solid ekdörr.
Ljuset föll genom riktiga kulörta rutor, på väggen hängde de allra vackraste gobeliner och hvarje stol, hvaije bord var en skatt.
Och hvilka drägter och rustningar!
När styckets tre damer stodo sida vid sida fy Ide de hela scenen med sina styf kjortlar och puffar.
Och då kyrassiererna led på led stormade fram i sina rasslande harnesk, mörka och blanka, vilda och blodtörstiga — då gick det en hänförelsens rysning genom hela publiken.
Jungfrun af Orléans har gjort mest lycka, antagligen emedan det är det mest bekanta af hittills gifna stycken.
Glanspunkten här är könungaprocessionen med riddare och prelater, krigare och sjungande klerker, sköna damer och pager.
Tåget syntes oändligt, och likväl var scenen fyld af en myllrande massa åskådare.
Meiningame ha segrat trots sommarvärmen och chau-vinistema, ty de medförde något nytt.
Något nytt, som var så fanatiskt och mäktigt, att det under alla förhållanden måste väcka intresse och framkalla diskussion.
De ha vunnit sympati, de ha blifvit förstådda och erkända af somliga, de ha blifvit hånade som förargelseväckande gycklare af andra.
Man kan diskutera, huruvida Meiningames princip är den riktiga.
Ett är visst.
De ha nått utomordentliga resultat på sin väg, och blott dumhufvuden våga bespotta så entusiastiska sträfvanden, så storslaget arbete.
P. Nansen.Under munlåssystemet.
Prolog till en svensk G-effken-historia.
Bibliotekarien E. v. Q vanten, hvilken, som hvar man vet, är synnerligen väl initierad med de förhållanden, som stodo i samband med Karl XV: s unionsförslag, sade sig en dag vid vårt sammanträffande hafva för afsigt att i » Dagens Krönika * publicera några synnerligen intressanta aktstycken från denna period.
Naturligtvis mottogo vi detta anbud med ett hjertligt tack.