Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle han ändå på ångfartyg hafva rest till Reval, men ångfartyg kunde han aldrig med, ja han föraktade dem för deras enformiga rörelsesätt och föredrog den simpla galeasen framför »Furst Menschikoff.«
På återvägen från Reval kantrade galeasen och alle man, tio till antalet, funno sin graf i vågen.
Blott en blef under sin kamp med böljorna varsnad af en paket, destinerad till Helsingfors, och det är denne ene, som berättat de öfriges sorgliga öde.
Nu vet du således allt, och jag vill icke trösta dig, ty jag kan det icke, sjelf en tröstbehöfvande.
Ett kan jag blott säga dig: gråt Celia, gråt, ty vår fader förtjenar det så väl.
Här innanför har du ännu ett bref ifrån mig, men det får du icke öppna förrän efter två dagar, ty då är din själ bättre i stånd att förnimma hvad der står.
Lyd nu mig, Celia.
Må väl.
H:fors d. 20 Juli.
Din broder Clinton.«
Sedan Celia slutat läsningen, sade hon: -- Clinton nekar mig att läsa det andra brefvet innan två dagar.
Han medger, att äfven detta bref är skrifvet af honom.
Hvarföre skref han icke allt i samma bref?
Han må väl icke vilja ge in åt mig förgift i små doser.
Så elak kan han väl ej vara, å nej, jag känner Clinton så väl; hans mening är, såsom han äfven sade, att jag icke kan uthärda mycket svårt på en gång ....
Men jag är en qvinna, och jag är nyfiken.
Jag öppnar äfven detta bref, låt mig se:
»Celia, min syster och vän!
För två dagar sedan skulle du icke varit i stånd att bära så många sorgliga nyheter. -- Måtte Gud nu förläna dig styrka!
Sedan Edvard Wodin, han, åt hvilken du gifvit ditt hjerta och ville skänka din hand, fick veta vår fars öde, och dessutom fick veta att efter honom finnes intet annat än skulder, så visade han en uppenbar köld, hvilken lät mig förmoda att han ej mera skall låtsa om Celia, då lyckans solsken icke mera ler emot henne.
Förmodligen har han icke heller skrifvit till dig sedan dess, och om så är, kan du väl sjelf finna att du är en öfvergifven älskarinna.
Den trösten kan jag gifva dig, att den, som så beter sig, aldrig var värd dig, och är icke heller värd dina tårar.
Den andra nyheten är den, att du med det första kommer hit till hufvudstaden; vi skola se till, att du får dig någon plats såsom guvernant.
Jag vet väl, stackars Celia, huru detta skall kosta på dig; men vi måste böja oss under nödvändighetens hårda lag -- kanske solen ännu engång uppgår för oss.
Må nu väl, min snälla syster, och kom snart till den, som säkert mest af alla håller af dig, kom till
Clinton.«
21 Juli.
När Celia läst äfven detta bref, blef hon först liksom helt kall, och hennes läpp krökte sig af förakt; men när Anna, som länge sökt henne, slutligen inkom i löfsalen, började Celia att gråta bittert och räckte åt Anna de tvenne brefven.
I tårar låg snart vänskapen vid vänskapens bröst.
Ett bref till Celias broder Clinton:
»Min egen gode broder!
Säkert förvånar det dig att icke allenast få ett bref, utan dertill ock ett paket.
Hvad kan paketet innehålla?
Ett och annat, som rörer din syster: bekännelser af Celia.
Vänta icke något systematiskt sammanhang, någon planmessig anordning af det hela.
Vi fruntimmer kunna ju icke skrifva så; vi uppteckna så ofta det obetydliga och ovigtiga, och glömma bort det hela, plägar du säga.
Dessutom hittar du säkert många skriffel, uppkomna dels deraf, att jag icke strängt gått igenom de små manuskripterna, dels emedan Celia ej kunnat skrifva bättre.
Allt sådant skall Clinton förlåta, ja sjelfva felen skola blifva dig kära, emedan de äro af en för dig kär person, af din egen, enda syster.
Det som för oss sjelfva är så allt, så vigtigt, huru försvinner det icke atomlikt emot allt det andra, det återstående, det stora hela!
Det enda din syster kan bjuda dig på, är en anspråkslös, föga väl skizzerad tafla ur hjertats verld.
Clinton skall icke skratta åt den.
Dock ber jag dig, att du icke heller gråter åt hjertats villfarelse, men fröjdas åt villfarelsens upptäckt och sanningens seger.
När Anna blifvit din, så får väl äfven Anna del af paketets innehåll.
Anna anar redan så mycket af Celias hemligheter, Anna är god, Anna blir Clintons maka.
Så mycket större skäl för Anna att få veta allt.
Jag föreställer mig med glädje den tid, då J, båda lyckliga, egnen ett minne åt Celia.
Paketet får du icke öppna förr, än då jag ej mera kan skrifva dig till.
Tusende välsignelser nedsändas då öfver dig, min gode broder, från
din lyckliga syster Celia.«
Hindret var häfvet.
Stum och sorgsen öppnade Clinton paketet.
Der innanför fanns ännu ett omslag med öfverskrift:
CELIAS MINNESBLOMMOR TILL SIN BROR.
(Det var en hop blad af olika storlek, men så sirligt och väl ihoplagda, att paketet icke på det ena stället syntes tjockt och klumpigt, och på det andra tunnt och spensligt, utan öfverallt lika.
En fin qvinnohand hade verkställt detta.
Pappren voro ordnade efter tiden.)
Den 17 Aug. 1848, på resan till Åbo.
Man har ofta sagt mig, att det skall vara ledsamt på gästgifvargårdar, helst för ett ungt fruntimmer, som är ensamt och således saknar »förkläde.«
Om det sista bekymrar jag mig icke det ringaste; det kan ha sina behag att se resande, af hvilka den ena går, den andra kommer, med nyfikna, tillochmed litet oblyga blickar mönstra en okänd qvinnoperson, som icke det ringaste tar sig deraf, utan i allsköns lugn studerar i dagboken.
Men det ledsamma är det, att medan jag väntade på middagen, foro de andra resande af med hästarna, och nu måste jag, till lön för det jag redan väntat så länge på middagen, dertill ännu vänta på häst.
Hvad kan jag väl nu företaga mig, som vore lämpligare, än att pluttra på detta qvartark, som jag fann här i lådan.
Jag vet icke, om jag skall stjäla det, eller om jag skall täckas väcka fråga om betalning.
Det sednare lär ändå vara bättre, ty många bäckar små göra en stor å, och om alla resande företoge sig att af en gästgifvare stjäla ett qvartarks värde, så kunde hans kassa slutligen må ganska illa deraf.
Dessutom går det an att betala pappret litet högre än »inköpspriset;« sådant betyder icke mycket för mig, som är rik.
En idé faller mig in!
Tänk om jag skulle låta detta blad utgöra början till ett album.
Album, hvilket nobelt och högtidligt ord!
Jag minns i pensionen, huru Therese V. rätt ofta med en särdeles vigtig min talade om sitt album.
Det var en viss fåfänga i denna min, och hela albumsidén föreföll mig osmaklig.
Men väntandet på gästgifvargårdar måtte säkert ha makt att förändra smak och tycke.
Nu tänker jag som så: om man förroskull, och »utan att göra affär deraf,« företar sig att föra album, hvad kan det just ligga för ondt deri?
Kan det icke roa en på gamla dar?
Och kan man icke derigenom vänjas att stiga ner i sin själs innersta och opartiskt forska, huru god eller elak man den eller den gången var.
Man vänjer sig att skärskåda bevekelsegrunderna (högtidliga ord!) till sina handlingar, och den rätta arten af sina känslor.
Huru ofta, då verlden kan tänka oss ha varit mycket ädla, kan det icke vara någonting svart och sjelfviskt, som gjort oss så goda och ädla.
Och åter tvertom -- -- Ja, man kan derigenom komma till en grad af sjelfkännedom.
Nog är det sannt, att Clinton säger, det qvinnan bör vara blott känsla, men jag tror han har orätt, fast han är min bror.
Ja, jag skall börja föra ett album.
Men detta album skall fördenskull icke bli en dagbok.
Om den ena dagen förflyter lik den andra, hvad skall man då uppteckna alla bagateller?
Är det icke nog att anteckna sådant, som man tycker ha en viss verklig vigt?
Mitt album skall således ta sig friheten hoppa öfver en hel mängd dagar.
Måtte jag blott ha smak och omdöme att skilja agnarna ifrån hvetet, att icke uppteckna snömos och förbise sådant, som har inflytande på min ställning i lifvet, min själ och mina känslor.
Hvad hästen dröjer!
Hvad skall jag nu hitta på att skrifva.
Jo, en af de resande, som såg mig der i yttre rummet, mönstrade mig icke, utan det var liksom han skulle sett mig förut.
Han såg på mig så lugnt och obesväradt.
För denna ovanliga, fasta blick slog jag ned ögonen.
Då tog han sig friheten att till mig adressera några ord.
Det var väl om vädret, men det var ändå liksom han skulle menat någonting annat.
Till vexten var han något kort och litet satt, således icke en romanhjelte.
Hans ansigte var i hög grad markeradt och hans blick på en gång ärlig och skarp.
Vacker var han icke.
När han gick bort, vågade han säga »mera en annan gång, mamsell Wärn.«
Den stygga dagboken hade förrådt mig.
Jag skulle blifvit litet ond öfver denna lindriga näsvishet, men dels smålog han, så likgiltig för min vrede, dels aflägsnade han sig genast.
Nu är hästen, Gudskelof, för trappan, just som pappret blef slut.
d. 19.
Jag är då guvernant!
När jag först gjorde mitt inträde i de stora rummen och i familjen, sökte jag samla all min styrka, för att icke bete mig pjåkigt eller våpigt.
Jag vet icke huru jag häri lyckades, men säkert är att hofrättsrådinnan var i hög grad artig emot mig och tycktes vilja hjelpa mig på trafven; hon tryckte min hand för andra gången och sade:
»jag vill hoppas att vi bli mycket nöjda med hvarandra.
Jag svarade då någonting sådant, som att blott förmågan vore lika god som viljan, så ginge allt bra.
Hon tycktes ganska belåten med mitt triviala svar.
Snart presenterade hofrättsrådinnan för mig mina blifvande disciplar, som äro tvenne flickor om nio, samt en gosse om tolf à tretton år.
Det är lyckligtvis blott franska och tyska, jag skall lära denne sednare; måtte jag slå mig ut helst med detta!
Jag har mycken respekt för sådana gossar, som också läsa latin och grekiska.
De ha fallenhet att vara en smula för mycket grundliga.
Arten röjes hos den unga.
Jag tycker om mina disciplars utseende.
Flickorna, som äro tvillingar, likna hvarandra mycket; de äro rödblommiga, friska, ja nästan vackra.
Måtte rosorna på deras kinder icke blekna för guvernantens skull!
Måtte jag kunna locka dem mera genom förtroende och godhet, än genom slutenhet och stränghet!
Gossen är blek och ser sjuklig ut; han skall ha skrofler.
Sådana barn sägas ha tidigt utvecklade själsförmögenheter.
Det slog verkligen in med Axel. -- -- Eljest är min elev af det manliga könet något blyg, såsom tolf års gossar så ofta äro det för fullvuxna unga flickor.
Dock ligger under denna blyghet en viss skälmskhet; det var liksom han tyckt: »skall jag komma att läsa för en så der ung«!
Kanske hade han vid begreppet guvernant förbundit en viss mogenhet och stadga, en viss fyllighet och yttre värdighet (fransmännens embonpoint), med ett ord en något framskriden ålder.
Oaktadt hans blyghet, hände dock att Axel vid middagsbordet, när mitt bröd blef slut, kom springande med brödkorgen, och tycktes så gerna vilja servera mig.
Jag vet icke, om jag fann mig smickrad af denna uppmärksamhet, men sannt är att jag rodnade.
Jag har en olycklig egenhet att rodna vid det allra minsta.
d. 24.
De första dagarna voro förhållandena här för mig så nya, att jag icke hade tid med mina känslor.
Men i går afton, när jag var ensam, föll jag i bitter gråt.
Ensam, ensam i verlden, och blott en fattig guvernant!
Men nu tänker jag icke så mer.
Jag hade i natt så vackra drömmar ... icke att jag mera minnes dem klart, endast dunkelt, så dunkelt.
Men det vet jag, att jag troligen genom dem nu känner mig tröstad, ja lycklig.
Början till en af dessa drömmar minnes jag dock såtillvida, att jag såg både min far och min mor.
De voro, såsom de äro, döda ... men, märkvärdigt, de voro äfven lefvande.
De framträdde på en gång i tvenne olika uppenbarelser.
Den lefvande gestalten af min moder pekade på mig och vädjade med blicken till min far.
Bådas blickar blefvo då förklarade; de tycktes vara nöjda med sin Celia.
Sedan sågo de åter på mig, visade den ena på den andras döda gestalt och åter på den andras lefvande, och smålogo andeligt.
Jag hade fallit på knä.
Jag förstod hvad de menade: att de båda vaka öfver mig; ehuru döda, äro de dock lefvande.
Det vidare i drömmen öfvergick i ett behagligt, rosenfärgadt töcken.
Jag vaknade och bad Gud om förlåtelse för det jag tyckt mig vara ensam i verlden.
En guvernants lott ljusnade för mig.
Det är dock någonting högt och afundsvärdt att få handleda unga, helt späda sinnen, att få uppå dem öfverflytta en del af sitt eget jag!
Afundsvärdt äfven i det fall, att vi då komma att bemöda oss om en större fullkomning, än vi eljest vore hugade att eftertrakta.
Fullkomningen kommer dock icke af menniskan sjelf, men af -- -- bönen!
Huru skifta icke känslorna i menniskans bröst!
Jag är till och med beredd att tro, att det icke var mina drömmar, som inom mig framkallade en sinnesstämning, sådan jag har den nu.
Solen kommer efter molnen och regnet.
Hvad ett svagt menniskoförstånd anser för varaktigt, är blott flyktande, icke ett afslutadt helt, utan en utveckling.
Skulle jag icke i går gråtit så mycket, säkert hade jag då ej kännt mig så lycklig nu, så outsägligen nöjd med min lott.
Kommen hit, J lyckliga jordens döttrar, viljen byta lott med den stackars guvernanten, och svaret nej blir lönen för er möda!
Men Gud är ödets styresman och en annan gång ... kanske hjertat går i andra vågor.
(Detta bref hade jag icke mod, jag täcktes ej afskicka det, ty Clinton skulle säkert tyckt det vara altför vekt.
Jag lade det derföre i mitt album och afskickade ett annat, hvari hufvudsaken var densamma, men brefskrifverskan mindre barnslig.)
d. 5 Sept.
»Snälle Clinton!
Hvad det är roligt, att det åtminstone finnes en menniska, som håller af Celia, som är glad öfver underrättelser från Celia.
Jag tycker icke att jag är ensam i verlden, sålänge Clinton finnes der och håller af mig.
Skulle jag icke ha någon bror, o, hur rysligt skulle icke allt vara!
Då vore jag ensam.
Vet du, Clinton, lifvet här behagar mig icke rätt.
Hofrättsrådinnan är visst mycket artig, men denna artighet är så kylig; jag ville hellre att hon vore mindre artig, men mera öppen och rättfram emot mig.
Jag önskade att hon bemötte mig såsom en mor bemöter sitt barn.
Men kanske begär jag för mycket; jag har aldrig förr varit i beroende ställning och förstår kanske icke huru det plägar vara.
Hennes syster, fröken Dorothée, är väl sina tio år äldre än Hofrättsrådinnan (som blott är trettio år); det oaktadt vore orätt att säga det den »gamla flickan« hos henne skymtar fram.
Dertill är hon altför afmätt och stel -- -- en följd dels deraf, att systrarna äro af högadelig blod, dels emedan hon i sina dar varit guvernant.
Ty du vet, att det ganska väl går an att vara af hög börd, fast man är fattig.
När det rika och snåla hofrättsrådet dog, upphörde fröken Dorothées träldomstillstånd, »ithy« att hofrättsrådinnan då med nöje upptog systren till sällskap och hjelp i sitt hus.
Gamla fröken uppfyller äfven sin plats ganska väl, samt uträtta i allmänhet mycket mer än hennes syster, som mest tänker på sina klädningar och sina nöjen.
(Månne min bror nu tycker att jag är elak?)
Fröken Dorothée
Rosenstängel tyckes ha mycket goda principer, men jag är alltid så generad i hennes sällskap.
Det ser ut som om hon, som sjelf varit guvernant, skulle vilja utforska hvad jag går och gäller för »så i lära som lefverne«.
Jag tar mig aldrig så illa ut, som då hon är närvarande; En gång kom hon för att åhöra vår lektion i geografi.
Jag frågade de små, hvad näs var.
De kunde icke svara.
Jag måste naturligtvis förklara saken för dem, men se, det kunde jag icke; ty jag blef i en hast så förlägen och förvirrad, jag rodnade, och det värsta af allt var att jag började gråta.
Men då var ändå gamla fröken god emot mig; hon klappade mig på hufvudet och bad mig på franska, att ingalunda vara förlägen för henne, utan modig som en björn.
Hon kallade mig då också »ma petite.«
Det tyckte jag om och kom mig lyckligtvis åter före, men nog lär hon ändå anse mig för ett pjåk, och hvad hon tycker, tycker äfven hofrättsrådinnan.
(Du ser att jag, för att hushålla med papper, med hvilket jag alltid är mycket noga, lemnat bort den sirliga och fashionabla marginalen, och skrifver mina rader ända ut både till venster och höger.
Utom i olika stycken, såsom nu.)
Bland dem, som besöka familjen, vill jag nämna en assessor, som icke är mer än trettiofem år och heter Abelin.
Icke är han just så särdeles hygglig, som man i Åbo tycks tro; jemt och ständigt talar han om sin trägna tjenstgöring och annat dermed sammanhängande.
Dock ser han hygglig ut, och det säges att han har alvarliga tankar på min principale, och att hon för sin del icke hade emot att ånyo inträda i det heliga äkta ståndet.
Men mina disciplar får jag icke glömma.
Tvillingssystrarna små heta icke, såsom pullorna i Prisidentens döttrar, Nina och Mina, utan de heta Lina och Bina.
Mamsell Rönnqvist berättar, hurusom pullorna genom sin lust för fysiska experimenter förorsakade stora skador i huset, sönderslogo glassaker och diverse; i att åstadkomma skador hedra sig äfven Lina och Bina, eller de så kallade »små flickorna«, men deras tilltag härröra mindre af fallenhet för fysiken, än af deras behag vid gymnastiska idrotter.
Så flickor de äro, och fast de mycket hålla af hvarann, händer ändå icke sällan att de ordentligen slåss.
Lina blef en gång af Bina skuffad mot stora salsspegeln, hvaraf följden blef att spegeln råkade i svängningar, öfvergaf sin höjd och föll på golfvet.
Glaset gick sönder i så många och i så små bitar, att en tjensteflicka knappt skulle funnit en trekantig lapp, stor nog för hennes anspråkslösa behof.
Uppståndelsen häröfver blef allmän -- den stora spegeln var af ett glas.
De små flickorna, hvilka under denna förfärliga katastrof hunnit glömma sin osämja, urskuldade sig behändigt nog dermed, att de fasthållande banden voro så svaga och »ruttna«.
Att barnen icke blefvo ostraffade, behöfver jag ej omtala.
Utom att mina små flickor äro mycket ostyriga, ha de äfven litet svårt att fatta.
Vet du, Clinton, jag skrattar, när jag skrifver detta, ty jag erinrar mig att, såsom jag nu, så lära alla guvernanter alltid ha något ondt att säga om sina disciplar.
Och nu först märker jag, att jag blifvit en riktig guvernant.
Lina och Bina äro ostyriga och ha svårt för att fatta, håller jag dock mycket af dem, ty de äro i det hela godhjertade och snälla, och deras bruna ögon bedja så vackert om förlåtelse.
Jag har gerna tålamod med dem.
Med deras tre år äldre bror Axel är förhållandet nästan omvändt.
Han är stilla och eftertänksam, men har ett ypperligt hufvud.
Han tyckes vilja deltaga blott i sådana lekar der det gäller att utmärka sig, vare sig genom styrka, vighet, snabbhet eller skarpsinnighet.
Och verkeligen är han i alla dessa fall mer än hvad man vid första påseendet kunde ana, ty han är blek och smärt, samt har icke det der ytliga lifvet i sitt ansigte, som man så mycket prisar hos barn.
Sin lexa -- du minns väl att han läser franska och tyska för mig -- kan han alltid bra, ehuru samma lexa är väl fem gånger längre, än en annan jemnårig gosse skulle våga sig på; men emellanåt händer att han blir distrait, och det till den grad, att jag nästan fattar medlidande med honom.
Hvad månne det blifva af ett så beskaffadt barn?
Du bör veta att han äfven har en underlig talang på fiol; jag säger underlig, ty aldrig har jag förr hört sådana toner.
Jag vet ej, om jag skall säga att det är fult eller vackert.
Det säkra är att mitt öra fängslas deraf, och jag betraktar stundom den lilla gossen med en hemsk och underlig känsla.
Det är icke utan, att jag sjelf blir ganska distraite, när jag skall förhöra honom.
Eljest anses han i familjen för ett geni. »Derföre är han litet underlig ibland« -- menade Hofrättsrådinnan -- »att han är ett geni; så äro alla genier.«
Hofrättsrådinnan har i allmänhet ofantligt mycket emot sjenier (så skrifver du väl ordet), men tycks likväl vara särdeles smickrad af att hennes son är ett sådant.
Nu kommer det vigtigaste.
Såväl derföre, som emedan pappret ändå tycks hinna till, börjar jag åter begagna den vigtiga, städade och hyggliga marginalen.
Af det förra i brefvet finner du kanske, att din syster nog har lust för att informera, och att hon icke mera anser en guvernants ställning så beklagansvärd.
Men förundrar det dig att Cecilia stundom har rätt ledsamt?
Ingen vän eller ens kamrat har jag än hunnit förskaffa mig; på de lediga stunderna äro barnen mig för barnsliga, de gamla båda åter altför gamla och, isynnerhet hofrättsrådinnan, altför litet hjertliga.
Ännu en gång säger jag: lifvet här behagar mig icke rätt.
Men jag har en proposition.
Kom du, Clinton, på ett par veckor hit, hit till Åbo.
Kanske kan du på något sätt göra att lifvet då (och äfven framdeles) blir trefligare för din syster, som tillochmed smickrar dig, för att få dig hit.
Kom, o Clinton; hvad gör du då alltid der i Helsingfors och i den horribla anatomisalen!
För din systers skull, kom -- lifvet här i Åbo blir, jemte resan, icke dyrare, än lifvet på samma tid i H:fors.
Det går ju an att du här lefver hyggligt och hushållsaktigt, hvilket jag icke tror du just alltid gör i H:fors.
Det låter egoistiskt, att jag ber dig komma för min skull, men ... gör det nu ändå.
Här har du dessutom tillfälle att närmare studera andan och tonen i Finlands gamla hufvudstad; jag hoppas den förefaller dig intressant för sin brokighets skull och for dess stora olikhet med Helsingforstonen, hvilken jag ändå icke vill särdeles prisa.
Ja, kom min vän och streta icke emot!
Skrifvet i natten af
Celia.«
d. 15.
Hvad den Clinton var god, som kom.
Jag kände hans steg, och glädjen bragte mig att darra.
När han sedan trädde in och omfamnade mig, så kunde jag först ej annat än gråta.
Äfven Clinton gret.
När vi sedan började tala, var det icke om sådant, som mest låg oss på hjertat, utan om bara lappri.
Ack hvad vi voro barnsliga då, men det var så roligt.
Man var grannlaga nog att en lång stund lemna oss allena.
Slutligen kom thébudet.
Hvad Clintons min då blef förändrad!
Icke tafatt eller blyg, utan så ungefär, som jag föreställer mig en tapper generals min bli, då han skall emot fienden.
Det var icke utan, att jag blef litet rädd för min herr brors krigiska min.
Men Clinton smålog åter och sade: var du helt lugn, Ina.
Clinton har sagt att han tycker
Ina vara ett mera heroiskt namn än Celia, som han påstår är nog smäktande.
Derföre använde han väl nu mitt andra namn, för att förjaga min rädsla.
När vi inkommo i salongen, presenterade jag min bror för min principale.
Vid pass tio fremmande sutto kring thébordet, deribland tre yngre herrar.
Dem tycker jag hofrättsrådinnan kunnat i sin tur presentera för Clinton, men när hon det icke gjorde, såg jag tydligen på Clinton, att han ansåg sig litet sårad.
Clinton har i all sin dar varit en folkets man och burit agg eller fördom emot allt förnämt, emot allt, som kännes af »la haute volée.«
Af förnämt folk pretenderar han en särdeles uppmärksamhet och artighet, som dock måste vara skiljd ifrån tillochmed det ringaste sken af nedlåtenhet.
Högfärden och bålheten (på hvilkas möjlighet och verkliga tillvaro han är klok nog att tro) är i Clintons ögon lika förhatlig, antingen den af dumheten hålles öppen för dagen, eller af klokheten insvepes i nedlåtenhetens slöja.
Jag borde icke vara elak, men nog tror jag att Clinton denna gång ansåg det förra vara fallet.
Alltnog, jag vill försöka påminna mig en del af det samtal, som uppstod emellan hofrättsrådinnan och min bror.
-- Har herr Wärn förut varit i Åbo?
-- Nej, gudskelof. Dock har jag hört sägas, att en sådan stad finnes till.
-- Ni är icke mycket artig emot vår stad, och ändå har Åbo rätt många vackra nöjen att bjuda på.
-- Artighet har aldrig varit min sak, och hvad nöjen angår, bryr jag mig icke så mycket om dem.
-- Nå, men hvarföre då alls komma till det arma
Åbo, när man har sådana antipathier? -- invände gamla fröken.
-- Jag kom hit egenteligen för min systers skull, för att se, huru det ville ha sig för henne här.
Oh, mon Dieu, hvad jag blef slagen af dessa den obarmhertige Clintons ord!
Jag både bleknade och rodnade.
Äfven de öfriga i sällskapet blefvo så häpna öfver en sådan uppriktighet, djerfhet eller oförsynthet, att de icke visste, hvad för tillfället var att göra eller säga.
Slutligen sade assessor Abelin (månne af själsnärvaro, klokhet eller dess motsats?):
-- En syster har jag aldrig haft, men dock förstår jag, att om jag ägde en sådan, skulle jag förfara alldeles som magister Wärn.
-- Assessorn skulle kanske vilja tvinga menniskorna att vara lika ömma emot er syster, som ni vore det sjelf -- inföll fröken Dorothée, icke utan en portion salt i tonen.
-- Ja, så menar jag -- svarade assessorn.
Clinton har en särdeles förmåga att skifta färg efter omständigheterna.