Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Som ni nu vill att vårt blad skall föra in i sina spalter,» afbröt fröken honom.
»Jag förstår, men sådant där hör icke till min afdelning.
Vänd er till hufvudredaktören för den mekaniskt-poetiska afdelningen.»
»Mekaniskt-poetiska?»
»Just den!
Icke den poetiskt-mekaniska.
Vi ha en sådan afdelning också.
Tredje gården till höger, första uppgången, genom stora förstugan, första korridoren, dörren nummer 337.
Men ni uppehåller mig.
Vi ses igen!»
Hon försvann, och Apollonides upprepade:
»Tredje gården till höger, första uppgången ....
Kanske att orden till Aromasias mästerstycke kunna uträtta något för hennes väljande.
Han beslöt att försöka sin lycka och infördes efter någon väntan till hufvudredaktören i den mekaniskt-poetiska afdelningen.
»Af eder ansökan finner jag, att ni förfärdigat ett s. k. skaldestycke.
Önskar ni det anmäldt i vår tidning?
Ni har att vända er till tredje granskningskontorets andra underafdelning.
De vakthafvande visa er vägen.»
Apollonides förklarade, att han icke önskade någon anmälning, utan att skaldestycket måtte intagas i bladet.
»Intagas!» utropade redaktören och såg förvånad på skalden.
»Hvad heter stycket?»
»Årstiderna», tillkännagaf skalden.
»Det är just icke något lockande namn,» förklarade redaktören; »smakar gammalt och förlegadt.
Hvad är det gjordt af?»
»Af kärlek till naturen, af tidiga morgontankar och varma eftermiddagskänslor,» svarade Apollonides som tycktes tro, att detta virke skulle vinna bifall.
»Kärlek till naturen!
Tankar och känslor!
Ni hör till en föråldrad skola,» utropade redaktören.
»Har ni användt liggande maskin eller en af de nya, stående?»
»Jag har öst ur min poetiska källa, sådan hon friskt porlar inom mig.»
»Det låter som ni icke vore född i vårt århundrade.
Edert skaldestycke kan jag icke nytja för Senaste Timmens Nyheter.»
»Då måste jag vända mig till Morgondagens Nyheter,» förklarade skalden, stucken af redaktörns sätt att bemöta honom.
»Gärna för mig,» yttrade redaktören helt vårdslöst.
»Men hvarken det bladet eller den Glupande Ulfven eller Ormens Tunga lära väl taga emot ett arbete som är gjordt af bara tankar och känslor.»
»Då återstå mig hundratals andra blad.
Den Kuttrande Dufvan skall nog icke försmå mig.»
»Ha, ha, ha !
Den Kuttrande Dufvan dog af svält redan i förre månaden.
Hon är glömd för länge sedan ....
Men det gör mig ondt om er, unge man.
Ni går på orätt väg, på en väg som aldrig leder till målet.
Hvarför har ni icke för länge sedan skrifvit in er såsom arbetare på vår mekaniskt-poetiska afdelning?
Det är, utan skryt sagdt, den bästa verkstaden i hela landet för förfärdigande af skaldestycken och där man säkrast och lättast lär sig att göra sådana.»
»Det behöfver jag icke lära mig,» förklarade skalden med stolthet.
»Ingifvelsens eld finnes inom mig.»
»Karlen är galen,» sade redaktören till en af de vakthafvande, »men tag honom likväl med er och låt honom se, huru det går till att göra ett riktigt skaldestycke.»
Den vakthafvande förde Apollonides genom en lång rad af verkstadsrum.
Först kom man in i stor sal, där högar af tryckt papper lågo uppstaplade.
Några dussin arbetare voro ifrigt sysselsatta med att vända och syna dessa högar.
En unken luft fylde rummet.
»Här ser ni själfva virket,» upplyste ledsagaren, »det som vi använda vid tillverkningen.
Det är gamla böcker i alla möjliga ämnen, i synnerhet i mekanik, landthushållning, köksvetenskap, fysik och ren matematik, också något litet af hvad i forntiden kallades poesi, jämte ett och annat filosofiskt arbete.
De medarbetare som äro här sysselsatta hafva en ganska maktpåliggande uppgift.
De få endast välja godt och användbart virke, ju torrare och segare, dess bättre.»
Arbetarne läto icke störa sig af de besökande.
De rotade utan rast i de gamla luntorna, omgifna af tjocka dammoln.
Från detta rum fördes Apollonides i en annan sal, där flera maskiner voro i verksamhet.
»Här göras de första utdragen,» sade ledsagaren.
»Vi söka att så mycket möjligt är taga vara på det afskräde som uppstår, men hvad vi icke kunna använda sälja vi till andra tidningar samt äfven till flera originalförfattare som arbeta på egen hand.»
»Men förfärdigar man då ingenting nytt här?» frågade skalden.
»Nytt?» utropade ledsagaren.
»Jo vist!
Det varder ju nytt, när man låter alt det gamla gå genom våra rensnings-, omstöpnings- och finpoleringsmaskiner.
Har ni någonsin sett något annat nytt i verldsliteraturen?
Inbillar ni er, att ni gör något nytt med edert gamla tillverkningssätt i poesien?
Se, nu komma vi till omstöpningsrummet.
Och här ha vi finpoleringen.»
Ledsagaren förde Apollonides från rum till rum.
Öfver alt voro maskinerna i verksamhet, och maskinerna matades af flitige medarbetare.
Det var en idoghet som gjorde ett djupt intryck på skalden.
»I det rummet försiggår den slutliga sorteringen,» upplyste ledsagaren och pekade på en stängd dörr, »men dit få vi icke gå.
Maskinerna där äro af så utomordentligt fin beskaffenhet, att de icke tåla någon främlings närvaro.
När sorteringen är färdig, kastas styckena omedelbart in i formarne och öfverlemnas till tryckprässarna, och så får allmänheten snart läsa hvad ni skulle kalla nya poemer.
Alla äro de tillverkade af gamla luntor.
Förr i verlden gjorde man poemer af poemer, men det kunde ej fortfara i längden.
Den källan utsinade, och som smaken hos den läsande allmänheten äfven undergått betydlig förändring, så göra vi nu mer poemer af mekaniska afhandlingar, af böcker i kemi och fysik samt af alt som kan tjäna till den högre odlingens främjande.»
Apollonides kände sig förvirrad af alt hvad han sett inom tidningens olika afdelningar.
Han glömde att tacka sin ledsagare och tog af till venster, i stället för till höger, när han kom ut på gården.
»Nej, icke åt det hållet,» ropade ledsagaren.
»Där kommer ni till en annan förbjuden ingång.
Det är afdelningen för nyttiga osanningars utspridande.»
»Hvad, har man en sådan afdelning också?» utbrast skalden.
»Ja,» upplyste tidningsarbetaren, »vi nödgas ännu fortfara med den, ehuru det är en helt och hållet föråldrad tillställning.
Men det är för att icke låta oss öfverflyglas af våra medtäflare.
Den Glupande Ulfven står onekligen främst på det området.
Det är hans väl skötta nyttiga osanningar som gjort hans lycka, mycket mer än hans så högt prisade förmåga att kunna sluka alt i nyhetsväg.»
Tidningsarbetaren försvann med en knaphändig hälsning.
Apollonides gick under djupa tankar åter ut genom tessinska flygeln och fortsatte sin väg upp åt den stora Roslagsboulevarden.
På Bellevuetorget hyrde han sig en af de många luftvelocipeder som där bjödos ut åt den som af en eller annan orsak lemnat sitt fordon hemma eller, hvilket dock var mycket ovanligt, icke ägde något sådant.
»Hvart hän?» ropade en af skaldens bekanta hvilken i det samma sänkte sig ned på torget.
»Till Göteborg på en stund,» svarade Apollonides.
»Aha, jag förstår,» sade den andre skrattande.
»Ni skall väl göra något i riksdagskandidaturen.
Den sköna Aromasia förtjänar att väljas.»
Att detta också var Apollonides’ tanke, kunde nog märkas.
»Väljes hon till folkombud,» sade han för sig själf, »så är hon alltid i min närhet.»
Riksdagsval och hjärtekval.
»Hvarför vill ni väljas till folkombud?» tillspordes Oxygen af en bland sina vänner.
På 2,300:talet var tilltalsordet ni visserligen icke ännu kommet riktigt i bruk, men likväl långt vanligare än under de föregående århundradena.
De gamla brorskålarne hade ej helt och hållet upphört, men under den tätare beröringen med öfriga folk, i synnerhet Europas och Asiens, betydligt inskränkts.
Tilltalsordet du nytjades mest inom familjerna eller bland dem som börjat profåret som alltid föregick äktenskapet.
Detta ord användes aldrig till någon som ej kunde eller ville svara på samma sätt.
En medarbetare eller hvad fordom kallades tjänare tilltalades aldrig med du eller han och hon, utan städse ni.
Det ändrade tilltalet var ett uttryck för en hel samhällsförbättring.
Oxygens vän var icke nog förtrogen med honom för att kalla honom du, men kände honom nog nära och hyste tillräckligt deltagande för hans handlingar för att kunna fråga efter orsaken till vädertillverkarens beslut att uppträda som sökande till riksdagen.
Den tillfrågade såg förlägen ut.
Han talade om sin önskan att uträtta något inom lagstiftningen, om sin åstundan att vara nyttig för samhället och så vidare.
Vännen skakade på hufvudet och tycktes ej känna sig öfvertygad af Oxygens förklaring.
»Det där är endast gamla uttryckssätt,» sade han, »som nu för tiden ingenting gälla.
Skulle ni händelsevis vara ärelysten?
Har ni ej nog af edert yrke?
Känner ni er ej tillfredsstäld af att kunna göra regn och vackert väder?»
Oxygen teg.
»Har ni glömt,» fortfor vännen, »att den som, utan att vara kallad af åtminstone femtio valberättigade, uppträder som sökande måste afgifva offentlig förklaring öfver orsaken till sin åstundan?
Nej, det hade Oxygen icke glömt.
Han vore ej häller okunnig om, förklarade han, att den offentliga förklaringen kunde underkastats sträng granskning.
Men han ville ej vidare fortsätta samtalet, utan tog hastigt afsked af vännen och skyndade från denne.
»Den hederlige Oxygen tyckes hafva någon anledning till missnöje med den vackra Aromasia och vill därför undantränga henne från riksdagen,» sade vännen till en af sina bekanta.
»Valet i Majorna är ett af de vigtigaste i hela Skandinavien,» anmärkte en annan.
»Och kan hafva inflytande på hela norra Europa,» tillade en tredje.
»Vi böra följa det med uppmärksamhet.»
Det var också hvad som gjordes litet hvarstädes.
I Göteborg och särdeles i Majorna rådde stor verksamhet.
Män och kvinnor samtalade knapt om något annat.
Offentliga valmöten höllos flera gånger om dagen.
Talmekaniken var i oupphörlig rörelse.
De flästa hade först uttalat sig för Aromasia, den stora konstnärinnan, men sedan ett par dagar märktes någon tvekan äfven hos dem som förut förklarat sig mest bestämdt till hennes fördel.
En motståndskraft hade uppstått, man visste ej rätt huru, men denna kraft sökte att öfver alt göra sig gällande.
Ryktet om fru Skarpman-Stormfågels kandidatur hade visserligen funnits ogrundadt, men den raska frun arbetade med stor ifver för Oxygens val, och ännu verksammare kanske var fröken Rosendoft, ehuru denna ej uppträdde offentligt, utan sköt fru Skarpman framför sig och lät henne verka i det allmänna.
Af Majornas tidningar hade Stolta Luftblåsan hastigt bytt om åsigt och motarbetade nu Aromasia lika häftigt som bladet förut förordat hennes val.
Ytterste Förposten, en ansedd tidning i förstaden Marstrand, åberopade sin opartiskhet såsom ej tillhörande samma stadsdel, som först nämnde blad, men var lika häftig i sina angrepp på konstnärinnans kandidatur.
Af Göteborgs öfriga sju hundra femtio fem tidningar förordade visserligen de fleste ännu den kandidaturen, men ingalunda med samma ifver som då inträdet i riksdagen först bjudits Aromasia.
Mekaniken arbetade ej med lika kraft som få dagar förut.
De som gjort inbjudningen började känna sig modfälda.
Den som likväl aldrig svigtade i sin ifver var Apollonides hvilken såsom poet-maskinist vid riksdagsmekaniken ej var utan inflytande.
Han for från det ena valmötet till det andra, delade sin tid mellan Göteborg och Stockholm, talade med så många valberättigade som möjligt, inträngde i tidningsredaktionerna, sökte truga på dem både sin öfvertygelse och sina ord till Årstiderna och var ständigt lika outtröttlig.
Hvad som bedröfvade honom var att Aromasia under hela denna tid icke ville taga emot honom.
Detta minskade likväl icke hans ifver.
»Hon måste en gång besegras af en så oägennyttig tillgifvenhet,» sade han till en af sina vänner.
»Men Aromasia älskar er icke,» anmärkte vännen.
»Hon skall en gång göra det,» försäkrade skalden.
»Hon kan väl ej längre älska den man som med rå ägennytta vill tränga sig in i riksdagen på hennes bekostnad?»
»Ack, ni är ännu fången i gamla tiders föreställningssätt.
»Tvärt om!
I denna sak må jag väl vara en nutidsman.
Huru skall man väl bättre i vår tid kunna vinna en kvinnas kärlek än genom att göra henne till folkombud, att för henne öppna tillfälle att deltaga i lagstiftningen?
Fordom bjöd man henne ett juvelsmycke, lofvade henne hästar och vagn eller visade, att hon genom äktenskapet skulle vinna hög samhällsställning, varda förestäld på hofvet och så vidare.
Nu söker man hennes ynnest genom att skaffa henne en vidsträckt verkningskrets.»
»Nå, ni har kanske rätt i något.
Men kvinnohjärtat har icke ändrat sig sedan årtusen och skall aldrig varda annorlunda.
Behöfver jag säga detta åt den som fått namn af forntidsskald?»
Hvad gjorde Oxygen under dessa valförberedelser?
Huru förhöll sig Aromasia?
Det ofvan nämnda samtalet mellan Oxygen och hans vän hade gifvit den förre anledning till åtskilliga betraktelser hvilka han förut undflytt.
»Aromasia har visat förkärlek för forntiden, då hon kunnat göra en sådan konstsammansättning som Årstiderna,» hade han sagt till sig själf, »och är således lätt hemfallen till återgångsflocken.
Mitt samvete såsom framtidsman bjuder mig att motarbeta henne vid riksdagsvalet.
Men ett sådant motarbetande kan icke ske med tillbörlig kraft, om jag ej själf vinner folkombudskapet i hennes ställe.»
Och på den grunden hade han, såsom han sökte öfvertyga sig, anmält sin kandidatur.
Men var det blott Årstiderna som orsakat detta?
Oxygen hade strax efter konserten mottagit ett bref utan underskrift och hvars författare var för honom obekant.
Brefvet hade innehållit något som fallit i god jordmån, men det var först sedan han läst det som han tyckte sig vara riktigt fast öfvertygad om att Aromasia ej borde väljas till folkombud och som han fattat sitt beslut att uppträda mot henne.
Det beslutet hade han stor brådska att sätta i verkställighet.
Han tyckte, att det icke tålde ringaste uppskof.
Var det således blott för att tjäna fäderneslandet som han ville undantränga den kvinna för hvilken han känt den varmaste tillgifvenhet?
Det var den frågan han nu gjorde sig.
Skulle han, den starke framtidsmannen, hvilken djupt föraktade forntidens små känslor, såsom han plägade kalla ärelystnad, afund, misstankar och svartsjuka, nu själf handla under inflytande af en eller flere bland dem?
Och likväl fruktade han för, att det icke vore endast fosterlandskänsla eller nyttighetsbegär som förmått honom att uppträda mot Aromasia.
Älskade han henne ännu?
Ganska visst.
Och likväl ville han motarbeta hennes afsigter!
»Emedan hon ej älskar mig!» utropade han.
»Hon har låtit den galne Apollonides förmå sig att göra odoratet Årstiderna.
Han har skrifvit orden till denna föråldrade sammansättning.
Han har således arbetat till samman med henne.
Då kan hon ej längre hafva mig kär.»
Och så var det åter slut på de nyktra betraktelserna.
Oxygen berusade sig med svåra misstankar och dyster svartsjuka.
I sitt rus svor han att icke gifva vika.
Han måste hämnas öfver att vara undanskjuten, att vara bedragen af den kvinna han så högt älskat.
Svartsjukan och hämndkänslan funnos i det tjugufjärde århundradet i lika hög grad som i äldre tider, men dessa känslor nytjade ej längre dolk eller gift.
Deras vapen voro riksdagskandidaturer och mera dylikt.
Apollonides skulle kanske nödgas erkänna, att detta vore ett framsteg, om också föga romantiskt.
Men lagstiftningsarbetet?
Skulle det bero af kärlek eller svartsjuka?
Hade det i forntiden aldrig berott af några mänskliga svagheter?
Aromasia hade en svår strid med sig själf.
Hon var uppfostrad i åsigten om kvinnans lika rätt med mannen samt att kärleken aldrig kunde försvaga den rätten.
Men den gamla boken, i hvilken hon kommit att läsa den ofvan nämnde aftonen hos sin gamla fränka, hade ledt hennes tankar i en annan riktning.
Med den uppfostran hon fått och som ej haft till uppgift att blott utveckla hennes konstnärliga anlag, utan äfven att göra henne, liksom alla andra kvinnor, skicklig, till äfven offentliga värf, kände hon sig icke underlägsen att deltaga i lagstiftningen.
En sådan underlägsenhet hos kvinnan hade man icke vetat af under de senaste århundradena och minst på den tid, om hvilken nu är fråga.
Visst var Aromasia ännu ganska ung, men ungdomen lade på 2300-talet inga hinder i vägen för att utföra offentliga uppdrag, utan ansågs till och med som ett företräde.
Det var den företagsamma kraftens och ihärdighetens ålder hvilken icke borde förflyta utan tillfälle att däraf draga nytta.
Så tänkte man åt minstone i senare hälften af det tjugufjärde århundradet, och det föll naturligtvis icke Aromasia in att tvifla på den åsigtens riktighet.
Men just därför voro en uppoffring så mycket mer betydande, en försakelse af så mycket större värde.
Kvinnans uppgift är att försaka, stod det i den gamla boken, och till det påståendet återvände Aromasias tankar nästan hvarje ögonblick.
Borde hon kanske underkasta sig en sådan uppoffring för att gifva Oxygen ett bevis på sin kärlek?
Det var hvad hon tänkte det ena ögonblicket.
Det nästa sade hon till sig själf, att hon älskade Oxygen lika varmt och uppriktigt, äfven om hon icke afsade sig det förtroende, hvarmed man hedrat henne, då man ville välja henne till folkombud.
Oxygens uppförande vore oförnuftigt och borde ej främjas af den som älskade honom så högt.
Aromasia fann sig i ett ytterst pinsamt tillstånd.
Hvilket beslut skulle hon fatta?
Hon kände sig oförmögen till någon sysselsättning.
Hennes ododion stod orördt sedan flera dagar.
Hon tog icke mot något besök.
Hon for ej ut.
Dagarne i ända och långt in på nätterna satt hon orörlig i sin trädgård.
Det var klara och varma dagar.
Endast då och då uppsteg ett moln hvilket synbarligt var konstgjordt.
Månne det vore ett af Oxygens tillverkning?
Aromasias tankar uppgingo i molnet.
De flydde bort med detta, men återkommo ständigt.
De upplöstes med det milda regn som från molnet nedgöt sig öfver någon åker i Telgetrakten eller på något af de stora smultronlanden på andra sidan Rotebro.
Och likväl hade de tankarne i nästa ögonblick åter samma innehåll.
De kunde ej till intet göras, så länge Aromasia fann sig i detta tillstånd.
De voro naturliga alster af den strid som rasade inom henne, striden mellan kärleken och hennes värdighet som kvinna, som människa.
Under Skagerrak.
Det var ett rörligt lif på Stora Hafsgatan i Göteborg.
Gatan sträckte sig i oöfverskådlig längd från de yttersta klipporna vester om den ursprungliga staden till långt bort om Gullbärgsvassen och var anlagd dels på klippgrund, dels på pålar, öfver alt bygd med ståtliga hus af tolf och femton våningars höjd.
De nedre tio eller tolf våningarne voro upptagna af handels- och bankkontor, de återstående inredda till praktfulla boningsrum, i hvilka handelns furstar och furstinnor samt alla deras ämbets- och tjänstemän af båda könen på lediga stunder njöto det tillvarelsens behag som deras idoga arbete skänkte dem.
På de långa gallerierna utanför husen lossades och lastades stora och små luftfordon.
Det var ett hissande och halande, ett stufvande och urplockande, ett skrik och ett buller som till och med i denna rörliga och bullrande tid, så olik mot forna dagars stillhet och tystnad, kunde hafva gjort hvilken annan som hälst än en göteborgare yr i hufvudet.
Men göteborgarne hade starka och genom en synnerligt ändamålsenlig uppfostran väl inredda hufvud.
Hvar och en skötte sin uppgift utan att låta störa sig af bullret från grannarnes verksamhet.
Inne på kontoren surrade det ej mycket mindre.
Där voro de många skrifmaskinerna i oupphörlig sysselsättning, riktade och matade af kontorsherrarne och damerna, ständigt svarande på nyss ingångna uppdrag, frågor och framställningar af tusen slag, utskrifvande nya beställningar, uppkastande nya förslag, i ständig förbindelse med jordens alla trakter.
I hvarje ögonblick gåfvo de många telefonledningarne som funnos i hvarje våning och hvilka voro af ett helt annat slag än forntidens små försök i den vägen till känna, att husets affärsvänner på aflägsna trakter önskade ett muntligt samtal.
De talande kontoristerne, hvilka icke hade någon befattning med skrifmaskinerne, inläto sig genast i dessa samtal och redogjorde för dem nästan samtidigt för hufvudmännen på stället.
På det sättet afslöts månget köp ögonblickligt, fastän hundratals mil skilde köparen från säljaren.
I nästa ögonblick »effektuerades ordern».
Något uppskof kom aldrig i fråga.
»Tsi-ho-ka-ka-lo i Peking frågar, om han med särskild luftlägenhet kan få sig tillsända några prof af våra halländska stenkol,» tillkännagaf en af kontoristerne på det stora Vest-Ost-Nordbolagets kontor och vände sig till en af dem som för det året ledde bolagets förrättningar.
»Prof kan han få», förklarade den tillfrågade, »men säg vår kinesiske vän, att som våra halländska kol äro de förnämste på verldsmarknaden, så kunna vi ej släppa dem till samma pris som de gamla skånska kolen.
Det var också hvad kontoristen genast gaf till känna för vännen i Peking, hvilken då begärde femton minuters betänketid och först därefter bekräftade sin anhållan om profs öfversändande.
»Det torde vara bäst att göra i ordning en större sändning,» menade hufvudmannen, »ty i morgon eller öfvermorgon kommer nog ett stort uppdrag från Peking.»
»Huset Van Idenskourkeen i Batavia, frågar om vi vilja skicka dit en laddning af vårt Hisingskaffe,» tillkännagaf en annan af de talande kontoristerne.
»I Batavia tyckes man tro, att Hisingen ännu icke har annat än kaffeodlingar, och man vill visst försöka att på Java plantera svensk vara för att se om öns gamla kaffealster icke kunde å nyo upplifvas.»
»Hvem dricker kaffe i vår tid!» utropade en af hufvudmännen.
»De där gamla holländarne äro ett par hundra år efter oss.»
»Don Ranudo i Lima begär upplysning om huset Schirting & C:o i Mark.»
»Nihilistskoj i Kasan ber om vår bemedling hos det stora bolaget Moneysons and Moneysons i Topeca.»
Så kom det ena budskapet efter det andra, de flästa muntliga, men också ett stort antal med telegraftecken samt ej få skriftliga.
Kontorister och maskiner voro i oafbruten verksamhet.
I de inre kontorsrummen surrade beräkningsmaskinerna i jämn takt, och bokföringsmaskinerna öfverflyttade den ena posten efter den andra ur journalen och reskontran in i den stora hufvudboken.
Hvarje person och hvarje maskin gjorde sitt särskilda arbete, de förra lika noggrant som de senare, de senare lika själfständigt som de förra.
Och samma verksamhet fann man på hvarje kontor i hvarje hus längs hela Stora Hafsgatan och på alla andra gator i den stora staden, långt bort till det forna Mölndal och långt ut på det gamla Hisingen.
Tre gånger om dagen hölls börs i kristallbörspalatset på Stora Otterhällan, en praktbyggnad som i ädla former kunde mäta sig med forntidens stoltaste byggnadsverk och där alt var så ljust och genomskinligt, att det tycktes som kunde icke någon svekfull förrättning där finna inträde utan att genast genomskådas.
Palatset var så stort och så klart skinande, att det syntes på många mils omkrets och ständigt var de göteborgska luftskepparnes osvikliga landmärke.
Hvarje börsstunds början gafs till känna genom ringning i de stora klockor som börsen fått ärfva från den forna domkyrkan, en mindre smakfull byggnad som nedrifvits redan för ett par hundra år sedan.
Den tredje börsstunden var förfluten, och arbetet på kontoren i det närmaste för den dagen afslutadt, då en af hufvudmännen på Vest-Ost-Nord-bolagets kontor frågade någon af medarbetarne, huru de ämnade använda aftonen.
De flästa förklarade, att de skulle deltaga i de valmöten som åter voro utlysta.
Det vore nu ej lång tid kvar till det partiela val, vid hvilket ombud för Majornas tredje rote skulle utses, och man finge icke försumma sig.
Några af de kvinliga medarbetarne sade, att de som vanligt ville tillbringa aftonen i sina familjer.
Det husliga lifvet vore för dem alltid kärt.
De ansågo sig likväl böra, hvar och en med sin man, först åt minstone någon ögonblick infinna sig vid ett valmöte.
»Men jag ämnar göra ett besök i Okeanos’ trädgårdar,» sade hufvudmannen.
»Vill ingen följa mig dit?
Har ni icke sett hvad annonskompaniets telegraftaflor i dag förkunnat?
Det är stor fest hos Okeanos.»
»Jo, det är sant,» inföll en af kontoristerne.
»I stora Psykäonpalatset, vill jag minnas.»
»Ja, det är en afrikansk konstnär, en längs Medelhafvets hela södra kust ryktbar psykiker, som uppträder där.
Det är något nytt som man måste erfara.
Dagen har också varit ganska het, och det kan väl behöfvas att friska upp sig med en liten utflygt ned i Skagerrak.»
De så kallade Okeanos’ trädgårdar voro en förlustelseort under hafsbotten, strax vester om Pater-Noster-skären.