Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ja det blir min olycka», sade hon skrattande, »och jag kan icke vänja mig af dermed; det har blifvit en vana sedan barndomen.
Jag var ju mina föräldrars enda barn, och båda höllo af mig, men voro fullständiga kontraster till så väl lynne som åsigter.
Min mor var strängt ortodox och till ytterlighet konservativ, men mild och foglig till lynnet; min far var en skeptiker och ifrig reformvän, stundom mjeltsjuk och stundom uppsluppen, alltid färdig att skjuta öfver målet, och nästan lika älskvärd i sina fel som i sina förtjenster.
Nåväl, båda ville bibringa mig sin lifsåskådning, och jag höll af dem båda.
Hon tystnade och vände bort ögonen, som blifvit fuktiga.
»Deras äktenskap var icke afgjordt olyckligt, och om jag icke funnits, tror jag att det skulle kunnat vara lyckligt, oaktadt skiljaktigheterna i åsigter.
Nu deremot lågo de i en tyst, men oaflåtlig kamp med hvarandra om barnet, hvars själ hvar och en af dem ville draga till sig.
Hur skulle jag kunna träda öfver till den enes sida, följd af den andres förtviflade blick?
Jag vacklade mellan båda och förleddes till det värsta af allt: lögnen.
När läpparne höllo med den ene, flögo ögonen till den andre för att säga det min öfvertygelse ändock lutade åt det hållet.
Kandidaten såg på henne med ett hos honom ovanligt deltagande, det fans något i denna frimodiga ärlighet, som ovilkorligen vann.
»Men i ert sinne, hvem höll ni med der?» frågade han.
»Min far.»
Med en glad och öppenhjertig blick räckte han fram sin hand, och utan att rodna emottog hon det erbjudna handslaget, ty nu kände hon igen realisten, mannen med det rättframma språket.
Hon hade läst en hel del, äfven i filosofiska och naturvetenskapliga ämnen, hennes åsigter och uttalanden voro i allmänhet djerfvare än andra unga flickors, och ibland såg det ut som om hon ärft något af fadrens lynne.
Doktorinnan var ofta upptagen af hushållsbestyr, och då var det de två unga som höllo hvarandra sällskap, promenerade, språkade och läste.
Ty till fru Sandersons obeskrifliga förvåning läste kandidaten verkligen högt.
Första gången detta förslag väcktes å bane, erbjöd sig doktorinnan att skaffa en lämplig bok, och hon kom in med en tjock volym, bärande titeln: »Featherstones ros, eller brott och kärlek», men kandidaten lemnade boken tillbaka med ett högt skratt, hvarpå han gick in i sitt eget rum och hemtade Schandorphs novelletter.
Doktorinnan rodnade af förödmjukelse, men af sonen kunde hon tåla allt.
Det såg emellertid ut som om hon tillräknat
Hildur skulden för hans uppförande, ty hon gaf henne en ogillande blick.
I nästa ögonblick var hon likväl idel solsken igen; Hildur var ju en gång för alla hennes förklarade gunstling.
Det var alldeles nytt för kandidaten att i hemmet ega någon som delade hans literära smak.
Hans älsklingsförfattare, hvilka föräldrarne knappast kände till namnet, voro för Hildur gamla bekanta, och de saknade aldrig samtalsämnen.
Det gjorde honom ett nöje att se hur väl hon kunde följa hans tankegång, och just derför att hon aldrig blindt gick in på hans åsigter, kände han sig dubbelt smickrad af det stora förtroende, hvarmed hon blickade upp till honom.
»Skall ni verkligen bli läkare?» sporde hon en dag, då de sutto ensamma på verandan.
»Ja – kanske.»
»Jag är så nyfiken», återtog hon bedjande, och kandidaten tänkte vid sig sjelf, att om hon fått de djerft spejande ögonen af sin fader, måste hon ha ärft dessa barnsligt veka läppar af sin mor.
»Mamma har väl sqvallrat?» frågade han leende.
Hon svarade icke, utan flyttade sig endast närmare, färdig att lyssna till hans förtroenden.
Och han talade, varmare, öppenhjertigare än han plägade; han talade om sig sjelf, sina förhoppningar och framtidsplaner.
Då och då sköt hon in ett ord, ty hon förstod honom så väl.
Det aktningsfulla allvar, hvarmed hon afhörde honom, underlät ej, att smeka hans sjelfkänsla.
Efter den dagen var hon hans förtrogna i allt som rörde hans literära framtid, och han lofvade att hon, innan de trycktes, skulle få läsa en del af de skizzer, med hvilka han var sysselsatt.
En dag voro de bortbjudna.
Hildur, som icke gjorde mycket af sin toilette, var den första som visade sig i salongen, färdigklädd.
Kandidaten stod framför spegeln, medan modren – som ännu icke hunnit få mössan på – var sysselsatt med att knyta hans halsrosett.
De voro så upptagna af sitt förehafvande, att de knappt lade märke till Hildur.
»Men Herre Gud, mamma kan väl se att den icke kan sitta och peka på det der sättet!» utbrast kandidaten i jemmerfull ton, »f–n vete också hvarför inte Elna kunde gjort det, när hon var der uppe ändå.»
»Kära du, Elna blef stött öfver allt hvad du ref af dig för stöflarne, hvilka verkligen voro mycket bra.»
»Stött?» upprepade kandidaten föraktligt, »jaså, ha vi nu kommit så långt att pigor få bli stötta också!
Men mamma kan väl se att den rosetten icke duger!»
»Jag vet inte bättre än att du binder den sjelf då», sade doktorinnan och gick.
Hans hänsynslöshet harmade henne, derför att Hildur hörde på, sjelf var hon nog van dervid.
Han var icke lik sig, der hade kommit ett käringaktigt, gnatigt drag i hans ansigte.
Hildurs ögon mötte hans i spegeln.
Var detta den blifvande storheten, den fördomsfrie, klarseende mannen, – som tog humör öfver en småsak i sin toilette?
Han rodnade lindrigt – han kunde skifta färg vid minsta anledning – och ryckande upp knuten, vände han sig emot henne med sitt soligaste leende.
»Förbarma er, fröken», sade han i det han skämtande böjde ett knä och sträckte ut sina armar med en ungdomligt behagfull rörelse.
Hon satte sig på en bredvid stående stol och knöt halsduken under det han låg på knä framför henne.
»Ni är fåfäng», sade hon leende, men med en förebråelse i tonen, »fy, det passar icke för en man att lägga så stor vigt vid småsaker, hvad betyder en sådan obetydlighet som en halsrosett?»
»Den betyder mycket – när ni binder», svarade han skrattande, »den betyder att ni har lefnadsmod nog att taga fast der andra förtvina.»
»Och ni?»
»Jag behöfver er.»
Han såg henne in i ögonen – det var första gången de voro hvarandra så nära – men det låg för mycket renhet i hennes, att de skulle behöfva vika åt sidan blott för en varmare blick; de blefvo endast djupare, fuktigare, då hon svarade:
»Det talet är utslitet – om sångmö, skyddande engel, och allt det der – – – ni behöfver icke en annan; ni måste finna reda på er sjelf.»
»Ack, ni lilla sanningsapostel!» utropade han skrattande, och denna gång blef hans blick sådan, att hon måste vända bort ögonen.
Hon reste sig hastigt och rodnade, men han fäste sig icke vid hennes förändrade ansigtsuttryck, ty han såg åter i spegeln.
»Nu är det bra», sade han muntert, »men låt mig nu se på er också, det gäller i dag den finaste societeten.»
Han vände sig om och granskade hennes drägt.
»Har ni ingen längre klädning?» sporde han slutligen.
»Nej, den är ju lång nog», genmälte hon och såg ned åt klädningen, ned på sina små fötter i pariserskorna.
»Men den ser ju så rysligt enkel ut, det skulle passat så förträffligt till er figur med ett långt släp.»
»Klädningen är af vackert tyg, modernt sydd, och sitter utmärkt, hvad kan man mer begära?»
»En smula elegans», svarade han och vände sig på klacken.
Hon rodnade och bet sig i läppen, men svarade icke.
Fins det väl en qvinna som icke uppfattar det som en skymf i fall någon säger henne att hon icke förstår att kläda sig?
Hildur beslöt att skaffa sig upprättelse, men låtsade om ingenting.
Kandidaten var icke med om frukosten följande dag, och då han kom ned satt Hildur redan på verandan och arbetade.
»Fröken, ni kan icke tänka hvilken massa saker jag har att säga er», ropade han redan på afstånd, och kastade sig på en af bänkarne ett stycke ifrån henne.
»Ännu?» svarade hon muntert, »jag tycker att vid det här laget borde ni ha hunnit med allt som legat er på hjertat.»
»Långt derifrån.
Det märkvärdiga är just, att ju mera man talar, dess mer har man att säga.
Ni har också en förunderlig talang att locka fram allt.
Det är som den naturligaste sak i verlden, att man skall bikta för er alla sina tankar, utan att ni som gengäld förtror en det ringaste.»
»Talar jag icke med er om allt möjligt, rår jag för att ni glömmer det lika fort?»
Han teg ett ögonblick, derpå svarade han lifligt:
»Ja, ni talar så enkelt, att allt hvad ni säger förefaller som det vanligaste småprat; man behöfver riktigt tänka efter för att komma på det klara med att man verkligen fått förtroende.»
»Så är det alltid med er karlar, det som icke braskar och gör väsen af sig är ingenting.
Man skyllar oss fruntimmer för att vara ytliga och flärdfulla, men hvems är skulden om vi så äro?
Hvad intryck gör det anspråkslösa och hvardagliga på er?
Nej, glitter skall det vara, – sådant som sticker i ögonen och fängslar uppmärksamheten.
Så fort ni vant er vid det som var nytt, skall det vara någonting ännu nyare.»
»Ni är bitter.
Vid Gud, ni är ond; hvad är orsaken?»
»Detta nyhetsbegär hos er demoraliserar oss,» fortfor hon häftigt, »och – jag skall säga er något – det förqväfver lyckan.»
Han flyttade sig närmare och såg intresserad ut.
»Hur har ni kommit på dessa tankar?»
»Genom att se på er och tante.»
»Mamma?
Han drog på ordet i ytterlig förvåning.
»Trodde ni att jag talade för min sjuka mor?» sade han skrattande, fast det blixtrade en smula i ögonen, »nej, jag hör ju ännu till det nya.»
»Ja det gör ni verkligen, ty i dag känner jag icke igen er.»
»Åh jo, det gör ni nog», svarade hon skämtande, »ni känner till och med en ung man, som fjäsas bort af sin mor, hvars hyllning han emottager så likgiltigt, som vore den rakt ingen ting.»
»Prat.»
»Och ni vet icke hur man kan sakna en sådan tillgifvenhet; i den punkten är jag så mycket erfarnare än ni.»
Han såg otålig ut.
Detta stötte väl mycket på moralpredikan, och det var hvad han afskydde mest i verlden.
Han skulle önska att kunna vänja henne af dermed.
»Vet ni hvad denna saknad egentligen är?» sporde han i det han lade armarne på verandans räck och betraktade henne.
Han såg länge på henne och det kom ett drag af förfinad cynism i hans vackra ögon.
Hon virkade utan att se upp, och märkte det icke.
Sänkande rösten sade han:
»Det är en förklädd längtan.»
Hon teg men rodnade.
Han betraktade detta nedböjda hufvud med det slätkammade håret och den tjocka flätan, hvilken af sin egen tyngd gled ner på halsen; derefter fäste sig hans blick vid dessa afrundadt fina händer med de mjuka, taktmessiga rörelserna.
»Hur lika hvarandra alla unga flickor äro!» utbrast han, »det fins ett ord, som de alla bära i tankarne, men som de sällan ega mod att uttala.»
»Och det skulle vara?» frågade hon utan att se upp, men med en viss oppositionslust.
»Ni vet det, visa att ni eger sanningskärlek.»
Hon log, och sänkande rösten som ett eko upprepade hon:
»Kärlek.»
»Ett vackert ord, men vet ni också hvad det betyder?»
»Jag vet det bättre och vackrare än ni, ty jag är en qvinna.»
»Men det fins en egenskap hos kärleken, som ni icke känner», invände han, »den är fri och låter icke tvinga sig; den är sin egen lag och eger ingen annan; pligten är för kärleken ett tomt ord.»
»Kärleken är en gud», svarade hon leende, »vore han väl det om han icke vore fri?
Och ni har rätt, kallsinnigheten säger: det är min pligt att älska, men kärleken tänker: det är min rättighet.
Ah, ni trodde att ni skulle skrämma mig med det der slagordet?» tillade hon skrattande.
»Nej, men jag har skaffat mig sjelf en smula inspiration», försäkrade han och sprang upp till sina noveller.
Allt som tiden gick blef hans intresse för
Hildur varmare och mera personligt; han utkämpade riktiga strider med sig sjelf när han skulle gå från samspråket till sitt arbete.
Föräldrarne lade märke till allt detta och vexlade betydelsefulla blickar bakom de ungas rygg.
Det började lida mot slutet af sommaren.
Det hände sig en dag att det kom bjudning till en stor middag hos häradshöfding Lebenhausens, ortens anseddaste familj, och mot all vana tycktes Hildur bli riktigt glad deråt.
Kandidaten var tidigt klädd, han hade gjort sig särdeles brådt hela förmiddagen, och hoppades nu få prata bort en stund med Hildur, innan man skulle resa.
Hon fans emellertid icke i salongen, och han började gå fram och tillbaka på golfvet för att invänta henne.
Han hörde dörren öppnas och stängas – ett frasande af siden.
Hildur stod midt på golfvet och neg djupt, böjande sig som en konstnärinna inför sin publik.
Hon var klädd i svart atlasklädning med långt släp och fyrkantig urringning.
Halsen såg ännu hvitare ut mot agat-kollieren samt klädningens svarta spetsar.
Vid venstra sidan bar hon en ensam hvit törnros.
»Stränge herre, kan jag gå an nu?» sade hon med skälmsk ödmjukhet, läggande hufvudet på sned.
Han hade stannat i namnlös förvåning.
Hon slog upp sin solfjäder och kastade öfver dess kant en skadeglad blick.
»Ni fordrade för någon tid sedan en smula elegans», återtog hon, »ni kände ett visst medlidande för den stackars oskulden, som icke ens förstod att kläda sig.»
Han svarade ännu icke.
»Och äfven nu vinner jag kanske icke ert bifall, oaktadt all min möda?»
Han fäste blicken på hennes ena arm, der den syntes mellan den långa handsken och klädningsärmens vid armbågen nedfallande spets.
Det var beundransvärda armar.
Hon vände sig häftigt om och gick fram till fönstret, lutande sig mot dess karm låtsade hon betrakta utsigten.
»Ni är charmant – förtjusande!» utbrast han i en ton som förrådde sinnesrörelse, »men hur är det möjligt – – – ?»
Hon vände sig om med en rynkning af ögonbrynen.
»Det är klädningen jag talar om», sade han hastigt, »den är ju dyrbar, furstlig – hvilket tyg?»
»Jag har fått hela härligheten från Paris», svarade hon kort, »ni ser att det är alls ingen konst, bara man betalar.»
Han skakade på hufvudet med en min, som om det hela vore en gåta.
Hon såg på honom länge och forskande.
»Ah!» utropade hon och brast i skratt, »ni trodde att jag var fattig?»
Men plötsligt mörknade hennes ansigte, hon kom att tänka på, hur i så fall hans ord om hennes ylleklädning helt enkelt varit hjertlösa.
Hon slog rasslande ihop solfjädern och lemnade rummet.
Han stod och såg efter henne; hon var verkligen så elegant, som han kunde önska, men förvåningen hade gjort honom handfallen, han kände sig främmande.
Då hon var borta knackade han på sin mors dörr och steg in, hon stod vid spegeln och fäste kragen.
»Mamma», sade han, »är Hildur rik?»
De nämde henne alltid vid dopnamnet då de talade om henne.
»Herre Gud, det måtte du väl veta!»
»Nej aldrig i verlden har det fallit mig in.
Hon – så enkel!»
»Det är princip.»
»Dumheter», mumlade han och gick.
Inom tio minuter var Hildur omklädd, och när hon kom utför trappan kastade hon en triumferande blick på kandidaten, som höll vagnsdörren.
Utan att behöfva ta ett tag i sin korta ylleklädning, satte hon den eleganta pariserskon på fotsteget och sprang upp.
Hela aftonen var hon idel munterhet.
Der låg en glans i hennes ögon, en smidighet i hennes rörelse, som icke var spelad.
Hon blef firad och observerad, men för kandidaten egde hon knappast ett ord.
Han å sin sida kastade mörka blickar både på henne och dem hon dansade med, sjelf dansade han föga, utan gick i stället omkring och strödde ut qvickheter och sarkasmer.
En gång kom han och satte sig helt nära henne, men då han fortfarande teg, reste hon sig och gick.
Sedan undvek han henne.
Då man efter hemkomsten lagt af ytterplaggen, och doktorn gått in till sitt, sade Hildur god natt åt doktorinnan och kandidaten, för att från tamburen gå direkte in i sitt rum.
Men kandidaten behöll hennes hand i sin, och ställande sig mellan henne och sin mor, på det att denna icke skulle gifva så noga akt, sade han i låg, upprörd ton:
»Fröken, hur kan ni bli ond för så litet?»
»Jag är icke ond», svarade hon undvikande och sökte draga sin hand ur hans.
»Ligger det något ondt i att jag vill se er öfverglänsa alla andra?» återtog han.
De stodo hvarandra så nära, belysningen i tamburen var bristfällig, hon ville se hvad han menade, och så kom hon att se in i hans ögon.
De voro djupare och mörkare än annars, och det låg en berusande trollmakt i dem, som band hennes egna; hon andades fort.
»God natt», sade hon hastigt.
»God natt», svarade han, tryckte hennes hand och tillade i en skälfvande hviskning:
»man behöfver mod för att lefva, men har man det, då är lifvet fullt och rikt som en sådan blick.»
Han närmade sig icke, utan endast såg, och dock var det som om han öfverhöljt henne med kyssar.
Hon ryckte lös sin hand och skyndade in till sig.
När hon riglat dörren, klädde hon af sig i flygande hast och höll just på att släcka ljuset, då hennes blick föll på ett litet paket, som låg på nattduksbordet.
Hon öppnade, nästan utan att tänka på hvad det kunde innehålla, ty hon var rof för en nervös upphetsning, och hennes pulsar brände.
Konvolutet omslöt den första af de berättelser kandidaten lofvat henne att få läsa.
Att börja med kunde hon icke komma ifrån sin egen upprörda sinnesstämning, men småningom blef hon intresserad.
Det var en folklifsbild, enkelt framstäld, icke idealiserad, men något kall.
När hon slutat samt lagt manuskriptet ifrån sig, satt hon länge och stirrade ut i rymden med eftertänksam min.
Derpå tryckte hon plötsligt sina läppar emot den hand han hållit i sin och släckte ljuset.
Man är sällan så hjertligt stämd som efter en försoning, man täflar om att ödmjuka sig, att godtgöra; så var också fallet med de unga två.
När de följande dagen möttes vid frukostbordet, öfverbjödo de hvarandra i soliga leenden.
Hildur var riktigt vacker, sval och daggfrisk som en sommarmorgon.
Det hade kommit någonting blygt och skärt öfver henne, som icke fans der i går.
Man måste hålla sig inne, ty det regnade.
Då doktorn gått ned, gick kandidaten in till de båda damerna, som redan sutto vid sina arbeten.
»Nå?» sade han och stälde sig framför Hildur.
»Jag tyckte den var riktigt bra skrifven», svarade hon, »tack skall ni ha.»
»Hvad var det?» frågade fru Sanderson.
»Bara en af mina skizzer, om hvilken jag önskade höra fröken Wides omdöme.»
»Den kan väl också jag få läsa?»
»Mamma skulle icke förstå sig på den, det är bara en bondhistoria.»
»Allting intresserar mig, då du skrifvit det.»
»Ja, är det inte det förargligaste man kan höra!» utbrast kandidaten och vände sig till Hildur, »så säger mamma alltid.
– Tycker mamma om det?
– Ja mycket.
– Men det tycker väl mamma bara för det jag skrifvit det?
– Naturligtvis, min käre gosse.
– Är inte det smickrande?
Han kastade sig i en stol och stack fingrarne i håret med en förtviflad min.
Båda fruntimren skrattade.
»Ja, medgif att det är förargligt», återtog han med en energisk gest.
»Men det är så älskvärdt förargligt», svarade Hildur leende och kysste fru Sandersons knubbiga hand.
»I dag blifven
I af med ert tråkiga påhäng,» yttrade kandidaten efter en trumpen tystnad, hvarunder han endast betraktat
Hildurs flitiga fingrar.
»Hvart skall du då hän?» sporde modern, som icke kunde hysa ett ögonblicks groll emot honom.
»Till baron Linde, han har ungkarlsmiddag.»
»Ack, mitt barn, det är det värsta jag vet, när du skall dit.»
»Prat, man har icke så roligt någon städs som der.»
»Ja, men der går så vildt till», sade fru Sanderson bekymrad.
»Ja nog är der en smula hett, men ni kan icke tro hvilka viner han har, – äkta drufva.»
»Jag lemnar ert manuskript åt tante, så kan hon trösta sig med det, medan ni är borta», sade Hildur, utan att fästa sig vid hans yttrande.
»Ja gör det», svarade han, »ni skall sjelf få ett annat för er räkning.»
»Men, min käre gosse, låt mig nu se att du är förståndig, annars blir jag så ledsen», bad modren, som icke kunde få middagen ur sina tankar.
»Jag skall be mamma komma ihåg att jag icke är något barn», svarade sonen högdraget.
Modren teg, men räckte sig bort och klappade honom på handen.
»Ni kan inte tro hur gnistrande qvick vår värd är, sedan han väl kommit i feststämning,» sade kandidaten, vänd till Hildur.
»En vacker karl är han under alla omständigheter, men när han druckit några glas, är han alldeles hänförande.»
»Ah?» sade Hildur tviflande.
»Jo; ni skulle bara se honom föreslå en skål», – kandidaten reste sig, strök håret tillbaka och höjde handen, som om han höll ett glas, – »det gör ingenting om han också stöder sig en smula tungt mot bordet», – kandidaten lade handen på stolskarmen och lutade sig tillbaka, under det ett inspireradt leende bredde sig öfver hans drag, – »ordet har han fullkomligt i sin makt, formen är fri och kristallklar, man ryckes oemotståndligt med af dess ström.
Då blir han idealist, hans tankar taga en högre flygt, hans ögon glänsa, och han talar om detta något som bär oss genom lifvet.»
Kandidaten var icke sig sjelf, som han nu stod der, med denna fria panna, denna stolta kastning på hufvudet och denna ljusa blick.
Hildur såg på honom; hon hade aldrig sett honom så vacker.
»Ja sanning är det», sade han i det han satte sig och åter strök ned håret, »Linde är aldrig så glänsande som då han är – rent ut sagdt – full.»
Han uttalade det sista ordet med grym fröjd, det var honom en glädje att slita sönder den stämning han väft af sin egen hänförelse.
Hildur betraktade honom med en blandning af tvifvel, misstro och beundran.
»Det bor en gud i vinet», återtog han i sin egen ton, »det fins alltid så mycket mer inom en menniska än hon vågar släppa ut, – mera eld, mera snille – det behöfs en känsla af frigörelse för att kunna gå ut till gränsen.
Vinets ande skänker oss denna känsla, det är en gudagnista som tändes för minuten och sedan slocknar.»
Hans mor såg nedstämd ut, men sade ingenting.
Hildur skulle hellre önskat att han sagt allt detta då de varit ensamma, och så gick han.
Sedan Hildur lagt sig, tog hon fram sitt lilla häfte och läste.
Det var en fint utförd miniatyrmålning, der omsorgsfullt detaljarbete öfverskylde bristen på kraft; det låg någonting medvetet och öfverförfinadt i hela framställningen, som kom luften att kännas qvaf och parfymerad, men Hildur märkte det icke; hade det också varit gift, skulle hon icke haft men deraf, ty det fans tillräckligt inom henne för att oskadliggöra det: – hela friskheten af ett gryende tycke, hela naiveteten hos ett rent sinne.
Då hon slutat lade hon hufvudet på kudden och log, stilla och varmt som om idel ljusa tankar dragit genom hennes själ, och så var det i sjelfva verket, ty han var med i dem alla.
Hon tyckte sig se honom, med beundran lyssnande till vännen, som tungt stödd mot bordet och med glaset i hand höll tal för de odödliga idéerna, för detta något, som bär oss genom lifvet.
Orden voro själfulla, rösten böjlig, och hon såg hänförelsen lysa ur allas blickar, just som hon sett den i hans.
Hur härligt måtte ej detta rikt pulserande vårlif vara!
Den som vore student!
– – – Åh nej, den som vore en liten tomte som kunde stå vid nyckelhålet och lyssna!
Ja, det var just hvad hon ville.
– Hon skrattade åt sitt eget infall, allt syntes så gladt.
Men är då icke hvarje qvinna en sådan enfaldig liten tomte, som står utanför, sammanknäppande händerna i glädje öfver den smala ljusstråle, som bryter ut genom dörröppningen?
Hvilket tokigt infall!
– – – Men var det icke verkligen sant att han för henne skulle blifva sambandet med den verld som – – – med idéernas, de stora tankarnes – – – .
Hennes föreställningar hade blifvit allt dunklare, ögonen slöto sig, och så somnade hon.
Ljusskenet föll fullt och klart på den hvita bädden, på det mörkhåriga hufvudet, och ännu i sömnen log hon med halfslutna läppar.
Så vaknade hon till igen, men bara för att släcka ljuset.
Hon hade redan sofvit länge, då hon väcktes af vagnsbullret.
– Ah, det var ju han som kom.
Men så sent det måste vara!
Steg hördes i trappan, men – Gud, hvad var det! – de vore ju tunga och stapplande – skulle någon olycka ha inträffat?
Hon höll på att springa ur sängen och kasta kläderna på sig.
Men nej, der hörde hon ju huspigans förstulna fnitter.
Alltså ingen olycka.
Hon lade sig åter ned och lyssnade.
Då ryckte hon plötsligt till vid ljudet af en röst, själlös som ett djurs läte och blott mensklig i sin skräflande narraktighet – en drucken mans försök till sång, ögonblickligen nedtystadt.
Trots all dess vidrighet var det icke möjligt att förneka denna röst, det var hans.
Hon gömde ansigtet i kuddarne som ett barn för en åskskräll, men ännu sedan allt var tyst ljöd om och om igen för hennes öron detta själlösa rop, och för hvarje gång föll samma blytunga fasa öfver henne.
Hon frös som om det varit den kallaste vinternatt.
Följande dag herskade en viss misstämning vid frukosten, och kandidaten blef icke synlig förr än vid middagsbordet.