Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad är förslagets hufvuddrag?
Jo, såsom flere talare förut anmärkt, att den lagstiftande makten äfven har blifvit så fördelad, att den nästan enväldigt faller i liänderne på en enda samhällsclass eller ett intresse, hvilket denna gången skulle vara embetsmannaintresset.
Att detta verkeligen är förhållandet, äfven numeriskt taget, har redan blifvit bevisadt, men är ännu lättare att inse, om man besinnar hvilket öfverlägset inflytande sjelfva den hierarchiska ställningen dessutom skulle bereda åt de personer, hvilka på detta sätt skulle beklädas med den lagstiftande makten.
Det är lärorikt att se, huru sålunda de samma personer, som förr viii flera tillfällen, så bittert (och jag medger det, med skäl) klandradt andra representationsförslag för ensidighet, nu i sitt eget arbete ådagalagt just denna egenskap, i kanske ännu högre grad, fullkomligt blinda för den eviga sanningen, att all makt, som saknar motvigt och begränsning, den må läggas hvar som helst, förr eller sednare öfvergår till missbruk.
Ett exempel härpå är sjelfva detta förslag.
Inom Utsk., der det blifvit utarbetadt, har makten fallit i liänderne på en compact majoritet, och huru har den blifvit begagnad?
Jo, mine Hrr, att åt den dass inom samhället, sorn Utsk:s-majoriteten representerar, bereda större makt och ett ökadt inflytande på de öfriges bekostnad.
Man säger, att det icke finnes något särskildt intresse, som tillhör denna dass.
Detta kan påstås, men icke försvaras, ty påtagligt - Den 1 2 M a r s f. ig, 193 ligt måtte det vara för en hvar, att utom många andra, har den i främsta rummet det ganska bestämda och enskilda intresset, att åt
Statens tjenster bereda de största möjliga emolumenter.
Ät denna class, eller dess ombud, som skulle utgöra majoriteten af representationen, vill man öfverlemna folkets urgamla sjelfbeskattningsrält!
Hrr skulle det tillkomma, att, obekymrade om de skattskyldiges försakelser och förmåga, till sin egen fördel få bestämma om den mödosamt förvärfvade frukten af deras arbete — och detta kallas för billighet och rättvisa!
Man har vidare sagt, att förslaget vore så verkställbar!.
Låtom oss äfven efterse i dess detaljer huru dermed sig förhåller. R. o. Ad. skulle för sig välja 24 ledamöter.
Meningen torde väl vara, att hvarje valkrets skulle utse 2, en till yngre och en till äldre kammaren; ergo mäste landet delas i 12 delar, med någorlunda lika mångå adelsmän i hvarje.
Månne detta blir så lätt?
Eller är meningen att hela landets alla adelsmän skulle välja i en samfäldt class och inskicka sine röster t. ex. till Ridd.Direct.?
Är detta meningen, då må jag säga, att det lätt kan förutses huru valen skulle utfalla, och för min del undanber jag mig en sådan tillställning.
Men jag tager ett annat exempel.
Presterskapets
Esta class, innefattande det högre clereciet, skulle utse 17 representanter lill den nedre kammaren och 23 till den öfre, summa 40.
Förmodligen är meningen, att äfven der valkretsarne skola bestämmas så, att hvarje valkrets skall utse en ledamot till den öfre och en lill den nedre kammaren, d. v. s. landet delas i 20 valkretsar.
Då är klart, att 3:ne kretsar måste sända ledamöter endast till den öfre kammaren; alldenstund det blott skulle vara 17 ledamöter till den nedre, men 23 till den öfre kammaren.
Hvilka skulle desse 3:ne kretsar vara?
skulle de bestämmas genom lottkastning?
— Lärarepersonalen inom riket skulle lemna 4 representanter.
Huru skulle dermed tillgå ?
Skulle hela personalen delas i 4 lika hopar? efter hvilken grund? hvar skulle valen ske?
— Comministrarne skulle likaledes lemna 4 representanter.
Skulle då på samma sätt hela landets comministerpersonal indelas i 4 classer ? samma svårigheter, och samma obestämdhet 1 — Utsk. har också, liksom i känslan af sin oförmåga att reda sig ur villervallan, undanskjutit lösningen af alla dessa frågor och ganska laconisk sagt, att dermed får bero tills framdeles.
Detta förefaller mig verkligen, som historien om den resande, hvilken bland märkvärdigheter från de länder han besökt, omtalade den besynnerligheten, alt uti ett visst land voro bien så stora som våra gäss, men bikuporna ej större än vanligt, och på tillfrågan huru de då betedde sig för att komma in, helt naivt svarade: det få de se sig om.
Men detta sätt att behandla vigtiga frågor tillfredsställer åtminstone icke mig.
Må man nedstiga i sitt ämne; må man, till min och andras upplysning, klart och bestämdt uppgifva hvad man menar, i fall man sjelf vet det, och åtminstone intilldess uppskjuta sjelfberömmet om den lätta verkställbarheten af sina förslag.
Hr von Hartmansdorff har så8 H. 25 194 Den 12 Mars f. m. sora en förtjenst hos Utsk:s förslag oell såsom ett klander emöt det nn föredragna förslaget till K. o. Ad:s gemensamma tanka, anfört, attkamrarne icke torde vara så karakters-skilda, alt de utgjorde uttryck af olika opinioner, ulan att meningsslriden borde i stället förläggas inom sjelfva kamrarne.
Han har dervid begagnat liknelsen örn hammaren och städet och sagt, att eljest skulle antingen ett af desse två eller ock smidesämnet förstöras.
Denna åsigt är enligt min tanka alldeles oliklig, men deremot har raan redan en bild i smått huru det skulle komma all gå till inom kamrarne sjelfva, ifall dessa constituerades sä sora Hr von Hartmansdorff önskar ; och bilden är värt närvarande Const.Utsk.
Der finnes just hammaren och städet och här är smidesämnet; jag häller det i min hand, och huru pass dugligt eller rättare odugligt det har blifvit, är lätt att inse af del enda factura, alt icke en enda, hvarken här eller annorstädes, höjt sin röst till dess försvar i sin helhet.
Hr von Hartmansdorff har vidare sagl, (och han har tillagt, att framtiden en gång på hans döda mull skulle bekräfta del), alt den tankan vore omöjlig alt verkställa, om man ock ville det aldrig så gerna, alt kamrarne skulle uttrycka olika meningar och sålunda hilda den jemvigt dem emellan, som fordras inom hvarje god representation, med mindre alt den ena kammaren göres den andra öfverlägsen i makt, och att öfveryiglen inom denna mäktigare kammare lägges i händerna pä ett visst Stånd.
Men hvarföre måste kamrarne just så illa och oförståndigt organiseras?
Hvarifrån denna fatalistiska nödvändighet?
— Jag svarar deremot, att långt svårare torde den ideen vara alt realisera, som Hr von Hartmansdorff hyllar, så vida icke så lillställes, att man i begge kamrarne constituerar en gifven öfvervigt åt en och samma fraclion, hvarigenom också all jemvigt och all garanti mot missbruk och ensidighet äro upphäfna.
Ett oeftergiflig! villkor för kamrarnes bestånd, är, enligt Hr von Hartmansdorffs mening, alt de skola utgöras af ett lika antal ledamöter, och han klandrar derföre Hr Åkermans förslag, som icke innehåller denna bestämmelse.
I min tanka är det en förtjenst hos eli förslag, att dess olika delar stå lill hvarandra i sammanhang och icke i strid.
Om den värde ledamoten genomläst och betänkt detsamma något närmare, så borde lian hafva funnit, att ät de olika kamrarne äro uppdragne olika funclioner, och derpå hvilar också den tankan, att kamrarnes ledamöter äfven böra vara till antal olika.
Den nedre kammaren skall uttrycka de materiella, d. v. s. äfven loealitetsintressena.
Den måste vara mångtalig, för att frän ett vidsträckt rikes alla kanter äga full sakkännedom om förhållandena och kunna framställa orternas mångfaldigt olika behof och önskningar.
Den öfre kammarens bestämmelse är deremot företrädesvis, alt bevaka de intressen, som röra samhället i dess helhet, och dertill fordras alldeles icke någon stor mängd, men väl ett urval af det mest upplysta och värdigaste nationen har att erbjuda; hvaraf naturligen följer, att denna kammare både kan och bör vara ringare lill antalet, utan att derföre förlora i anseende.
Hr von Hartmansdorff, som till antal och ursprung önskar Dun 12 Mars f m.
195 hamrarne så lika, har deremot, genom personliga qvalificationer af högre rang och större förmögenhet velat lemna den öfre kammarens representanter ett bestämdt företräde i dessa hänseenden framför den nedres, men hans förslag har det felet, att alldeles icke realisera denna mening.
Visserligen hafva der vissa qvalificationer blifvit bestämda för den äldre kammaren, såsom t.
ex. att bland embetsmännen ingen får finnas under öfverslelientenants rang; men det är dock icke förbjudet, att till den yngre kammaren ju får väljas generaler, presidenter o. s. v. och derföre icke eller sagdt, att den äldre kammarens ledamöter alltid skulle kunna föra ett så förnämt språk mot den yngres, som den. värde talaren nyss yttrat.
Såsom ett bevis på nödvändigheten att hvarje underafdelning af Stånden inom kamrarne skola äga att särskildt tillsätta egna representanter, har den värde ledamoten anfört det förhållande i Norrige, att vid stortingen derstädes endast en gång funnits en representant för flottan.
Det är märkvärdigt nog, att han sjelf härmedelst just gifver mig ett exempel i händerna på oriktigheten af den grundsats, hvarpå hela hans system hvilar, nemi. att hvarje särskilt class nödvändigt måste skydda sig emot fiendtliga ingrepp af de öfriga beståndsdelarna i samhället; ty oaktadt der icke vid Norriges storling selat någon representant af flottan, har denna likyäl icke mig veterligt blifvit sä vanvårdad, som den värde ledamoten förespegla t oss alt hvarje intresse skulle blifva, som icke ägde någon egen målsman ex officio i riksförsamlingen.
Tvertom har jag ofta här i Sverige hört klagas deröfver, alt
Norrmännen för sin sjömakt göra långt mera än vi, som deremot aldrig sakna män af yrket bland våra representanter.
Hr von Hartmansdorff har äfven försvarat förslaget till Itsk:ns sammansättning och sagt, att då ämnena derigenom mera till sin natur komme att vara likartade inom samma Utsk., sä skulle beredningen också blifva fullständigare än nu är förhållandet.
Jag nekar icke, att detta på sätt och vis kan vara riktigt, d. v. s. alt beredningen i Utskm kan komma alt ske med mera sakkännedom i men jag hemställer om icke fördelarne af en bättre beredning skulle komma att mera än motvägas genom olägenheterne af ett sämre slutligt afgörande.
Huru skall det nemi. blifva möjligt, att t. ex i anslagsfrågor fatta kloka och rättvisa beslut, när allt sammanhang i stalsregleringen vore till den grad upp* häfd, att ingen jemnförelse mellan de olika utgifternas nödvändighet i minsta mån kunde äga rum, och icke ens en slutsumma vore synlig, hvarken af det som staten ägde eller behöfde.
Troligen skulle under sådana omständigheter en verklig; men föga nyttig, kappränning uppstå mellan Utskm, för alt först komma intill kamrarne med sina fordringar, och besluten deröfver sedermera komma att bero af någonting helt annat, än den öfversigt af det helas behof och tillgångar, som torde vara den enda rätta grunden, hvarefter sädane frågor böra afgöras.
Sammme värde ledamot har slutligen gjört en varm uppmaning till H. o. Ad., att, såsom ett palladium för samhällets väl, hålla båldt 196 Den 12 Mars f. m. fast vid ståndsprincipen, och han har i denna uppmaning nedlagt en slags analys af dess uppkomst och beskaffenhet.
Jag ber att äfven här få följa Hr von Hartmansdorff i hans resonementer.
Ilan har sagt, att denna princip ytterst hvilar på existencen af vissa oförgängliga intressen inom samhällena, och att dessa eviga intressen constituera Stånden.
Detta påslående är endast riktigt till en del; ty i alla samhällens historia finnes en period, då dessa intressen icke der funnos, och följaktligen icke eller Slånden, utan är det endast med tiden, och i mån af utvecklingen, som dessa intressen och med dem Stånden hafva uppkommit.
I samhällenas lif, sä väl som i menniskans, sker denna utveckling gradvis, och hos båda återfinner man alltid dess 3:ne hufvudstadier: naturlifvet eller barndomen, öfvergångstiden och det odlade tillståndet.
I början råder stor enkelhet och enhet.
Statens medlemmar idka alla samma yrke, lefva i nästan samma villkor och hafva blott ett gemensamt intresse, men ingalunda finnas här de odödliga skillnader och stånd, som Hr von Hartmansdorff framställde såsom identiska med sjelfva samhället.
I den mån deremot som Staten tillväxer och nya förhållanden utvecklas, i samma mån blir också det inre sammanhanget mera inveckladt.
Då uppstå särskilda intressen.
I sin början svaga, behöfva de ett skydd, som det halfbildade samhället ännu ej förmår att lemna; man förenar sig af denna orsak, och för detta ändamål, och sålunda, mine Hrr, uppkomma skrän och ständ.
På samma sätt förhåller det sig äfven med den inlellectuella utvecklingen hos menniskan.
Ali upplysning börjar med några få enkla begrepp, som blott omfattar kunskapens hufvudconturer och som framställa en ofullkomlig, men likväl hel och sammanhängande bild deraf. T. ex. i naturvetenskapen.
— Vid första påseendet, hvilket intryck af ett stort harmoniskt hell, hvars mångfald man ej fattar!
Men utsträck forskningen till analys och detaljgranskning, och hela naturen skall synas vilja sönderfalla lill en oändlig massa af specialiteter, och först när vetandet vidgar sig till en högre åskådning, återfinner man lagarna för ordning och enhet.
Herrligt sluter sig då allt tillsammans, den otaliga mängden af vexlande phenomener sammanflyta i gudomligt sammanhang till ett enda stort och beundransvärdt helt, och för den vise inträder åter begreppet om fullkomlig ordning och harmoni, men ett begrepp af långt högre och ädlare natur, än den dunkla, obestämda åskådning, hvarifrån kunskapen utgick.
Men för alt återkomma lill Staten — äfven i dess utvecklingshistoria finnas samma bildningsperioder, och när upplysningen och intressenas mångfald en gång hunnit så långt, att dessa icke mera behöfva förskansa sig såsom fiendlliga makter mot hvarandra, utan inse att de kunna bestå under skydd af den allmänna lagen för allmänt väl, så sträfva de också till förening.
Detta är den allmänna gången, och det stora factum, sora historien utvisar för hvar och en som vill se och erkänna dess vittnesbörd.
Man kan se en sådan progression nästan dagligen äfven i vårt land, och mänga bevis kunde lätt uppvisas derpå.
Jag vill nu såsom ett exempel blott nämna lagskipningen.
Den 12 Mars f. m. 197
Det är icke längesedan collegierna utgjorde öfverdomstolar i vissa civilmål, som man ansåg icke kunde behandlas af de allmänna domstolarne;— nu sker det emedlertid, och ingen klagar öfver en sämre handläggning derföre, att juslitie-divisionerna försvunno ur embetsverken.
Hr von Hartmansdorff har således enligt min tanka alldeles orätt i sjelfva grundtanken lill sitt system, då han säger, att det allmänna bör upplösa sig i enskildheter, och framställer detta som målet för samhällenas slräfvanden.
Det är alldeles tvertom, och den som vandrar i den riktningen, är icke ”på rätta vägen”, åtminstone tar han felt på rätta leden.
Ät detta håll delar sig stråten ständigt allt mer och iner, och man skall snart finna sig i en sådan labyrinlh af småvägar och gångstigar, alt man slutligen icke vidare vet hvart man skall gå.
Deremot ål andra hållet sammanllyta och förena sig alla dessa mindre vägar, och der ligger den breda, raka kungsvägen, på hvilken man lättast hinner det stora, heliga mål, som vi säkert alla hafva för ögonen— fäderneslandets sällhet ära och bestånd.
Jag hade ämnat att äfven följa Hr Gr.
Gyldenstolpe i hans anmärkn:r mot det förevarande förslaget till gemensam tanka, och är beredd dertill, men jag förmår för tillfället icke fortsätta längre, och fullt öfvertygad derom, att andra, skickligare än jag, skola göra det och upptäcka bristerna i hans resonementer, är jag nöjd alt ej vidare behöfva trötta R. o. Ad.
Jag sammanfattar mig således i den conclusion, alt det enligt min tanka vore politiskt klokast, för den goda saken nyttigast, och R. o. Ad. värdigast, att icke handlöst kasta ifrån sig del förslag, som nu är under öfverläggning, (det sista, som innefattar någon benägenhet å R. o. Ad:s sida för en möjlig och fredlig reform), utan att, i öfverensstämmelse med den opinion vi här hört yttrad från en af Styrelsens organer, och med hänseende till den bestämdt prononcerade riktning, hvaruti förslaget är afgifvet, nemi. att uppträda såsom en medlare, en skiljedomare emellan å ena sidan de stegrade anspråken och å andra sidan den styfva oblidkeliga protesten emot allt hvad det allmänna tänkesättet i detta afseende fordrar, visa att man är villig till eftergift för billiga önskningar, och säga bestämdt, en gång för alla: detta är gränsen, hvartill vi vilja gå, men icke vidare.
En värd ledamot af Const.Utsk., Hr Gr.
Gyldenstolpe, behagade nyss mot mig rikta den beskyllning, att jag nu framställt ett förslag, som betydligt afviker från det, som jag afgaf d. 24 Oct. 1840.
Jag får då nämna, att samma hufvudgrunder, som jag i dag har förfäktat, nemi. att det vore i högsta grad angeläget alt åstadkomma en reform i representationen, för hvilkens tillvägabringande man måste taga i betraktande de rådande opinionerue och söka medla emellan de särskilda intressena samt derpå uppgöra ett förslag, alt, säger jag, dessa luifvudgrunder voro enahanda med dem, på hvilka jag vid förra riksdagen 198 Den 12 Mars f. m. försökte verkställa ett sådant arbete.
Jag kunde icke hafva något anspråk på att detta arbete skulle fullständigt lyckas, särdeles sora det var det första i den vägen, men jag vädjar lill hvar och en, sorn någon gång gör sig den mödan att efterse hvad det innehåller, om det icke fullständigt upptager samma hufvudsatser, sorn jag i dag yrkat.
Jag kan aldrig gå ifrån, att man ju icke vid sjelfva reformen nödvändigt måste iakttaga, att så bestämma representationens sammansättning, att den kommer att bilda ett fullständigt tvåkammarsystem, samt att de båda kamrarne komma att innehålla väsendtligen olika elementer.
Först då det bevisas mig, att jag det gör, först dä må man förklara mig föränderlig i mina opinioner.
Men att envist, i dess minsta detaljer, vilja vidhålla det ena eller andra för söket att lösa den stora frågan, det är att förklara, alt man icke vill någon reform; ty det är o» möjligt, att en individ skall någosin kunna dictera för alla andra huru denna reform skall utföras, utan den ene måste dervid jemka sig efter den andra.
En sådan uppmaning till R. o.
Ad:s ledamöter att sammanjemka ode olika opinionerne, innefattas enligt min förmening uti Hr Åkermans förslag.
Det innehåller icke, såsom här blifvit sagdt, blott några betydelselösa fraser, der finnes ingen inconsequens i dessa satser, som kan tolkas än hit och än dit.
Om man vill uppfatta sjelfva andan så val som den tydliga meningen deraf, så uttrycker detta förslag den sats, att det skall finnas en bestämd karaklersskillnad emellan kamrarne, att de materiella intressena och det progressiva elementet skola inrymmas i den nedre kammaren, hvaremot de högre intressena och ett mera återhållande element företrädesvis böra få sin plats i deu öfre kammaren.
Jag säger företrädesvis, ty meningen är icke, och kan icke vara, alt alldeles afstänga de fattiga från de rika, icke eller att sätta kunskapen allena i den ena kammaren och okunnigheten ensam i den andra.
Men man skall deremot ställa så till, att de lägre materiella intressena aldrig må kunna blifva helt och hållet förqväfda af de högre, lika litet som dessa sednare af de förra; man skall sälta dem i sådant förhållande till hvarandra; att de. genom öfvervigt i hvar sin kammare, båda må inom representationen finna ett tillräckligt, ett fullständigt och säkert skydd.
Dernäst är i Hr Åkermans förslag den tanka uttryckt, att man icke kan komma till en representationsförändring; med mindre än alt man kastar bort deL envisa uteslutande fasthållandet vid atåndselementerne, och försöker, åtminstone för den ene kammaren, en jemkning emellan de olika påståemferna.
Efter min öfvertygelse har för ett pär dagar sedan en sådan opinion blifvit uttryckt i ett annat Stånd, nemi. BorgarcSt., i det att delta Ständ icke antagit det stränga påstående, sorn några föreslogo, att en der afgifven reservation af Hr Ekholm skulle blifva såsom Ståndets gemensamma tanka bestämdt antagen, ulan endast beslutat; att dess hufvudgrunder skulle af Consl.Utsk. tagas i betraktande.
Detta beslut innebär, enligt min tanka, det första steget äfven frän detta håll att vilja åstadkomma en jemkning, för alt sluteligen kunna komma till ett resultat i denna fråga, och jag skulle mycket Den 12 Mars f. m. 199 misstaga mig, om icke åtminstone ett ganska stort antal af R. o.
Ad:s ledamöter skulle vilja emottaga den utsträckta handen lill förlikning.
Uppå härefter af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos.
, uppskjöts öfverläggningen i detta ämne till eftermiddagens plenum, och åtskildes H. 11. o. Ad. kl. ^ till 3 e. m.
Onsdagen den 12 Mars 1845.
Företogs lill justering pleniprot. för d. 8 sisth Febr. f. och e. m. Frih.
Jag anhåller, att, när det kommer lill H. Ex.
Björnstjernas yttrande emot mig, delta yttrande måtte blifva uppläst.
I anledn. häraf blef, då vid uppläsningen af prot. för nämnde dag f. m. förekom II.
Björnstjernas då afgifne anförande, den af Frih.
Cederström omnämnde del af samma anförande uppläst, hvarefter Frill.
Den värde Grefven har här anfört emot mig en uppgift om fordna beslut, som råkat att icke stå tillsammans med rätta förhållandet; och som jag derföre nödgas beriktiga.
I afseende på hvad han om Marius behagat säga och yttra, så får jag säga, att hvarken Grefven eller jag hafva haft tillfälle uträtta något, som kan göra oss jemförliga med den frejdade Romarens fältherreegenskaper, men hvad beträffar hans andra personliga egenskaper, så öfverlemnar jag åt H. Ex. Hr Gr.
Björnstjerna att behålla jemförelsen med dem för sig.
Hans förfarande med uppgifter emot mig i afseende på fideicommisseftelsen kan dertill gifva någon anledning.
I R. o.
Ad:s plenum den 10 Mars 1810 voterades på förmiddagsplenum ifrån kl. före 3 till | på 5 e. m. rör:de fideicomissfrågan, som utföll med 22 ja emot 23 nej Kl. 5 e. m., d. v. s. | limma derefter samlades R. o.
Ad. till eftermiddagsplenum, hvilket öppnades af Grefven och Landtmarskalken med ett yttrande af följande innehåll: ”Med ledsnad har jag hört berättas, att, vid den för en kort stund sedan slutade voteringen, den i Riksd.Ordn. stadgade formalitet, att innan sedlarnes uppräkning en bland dem borde ut - 201) Den 12 Mars e. m. tagas och förseglad afläggas, blifvit uraktlåten; men jag får tillika till R. o. Ad. hemställa, om, då många ledamöter icke nu härom kunnat vara underrättade, den nya voteringen, som förmodligen derföre lärer böra anställas, icke kunde få uppskjutas tills i morgon, då R. o. Ad. kunde vara mera mangrant församlade.” — ”Frih.
Det är otvifvelaktigt, att en ny votering kunde synas öfverflödig, emedan resultatet hos R. o. Ad., antingen ja eller nej vinner, i detta mål, såsom en lagfråga, är likgillligt, sedan de andra tre Stånden redan enstämmigt bifallit densamma; men iakttagandet af en formalitet, och i synnerhet en i 53 § Riksd.Ordn. så uttryckligen stadgad, är utan all tvifvel vigtigt, och af detta skäl måste den förra voteringen anses ogilltig och en ny anställas.
Hvad åter angår uppskof med voteringen, kan sådant icke äga rum, emedan Riksd.Ordn. stadgar, att så snart votering är besluten, bör den företagas genast.”
Derefter föregick en discussion på Riddarhuset, som slutades med en votering, och i stället för att rösterna vid den första voteringen hade utfallit med 22 ja emot 23 nej, så utföll deremot den votering, som på e. m. verkställdes med 63 ja emot 53 nej.
Uppgiften om tiden för voteringen och derom, att det var jag som tillställde densamma på natten äro, således begge alldeles stridande mot verkliga förhållandet.
Jag har för öfrigt ingenting emot Gr.
Björnstjernas försök att vilja måla mig på ruinerna af ett hus, som jag hoppas aldrig skall falla i ruiner, och till hvars upprätthållande jag tror mig hittills hafva bidragit lika med öfriga Ståndets ledamöter.
Jag lemnar åt Grefven den äran att försöka kasta på andra åtgärder, handlingar och afsigter, dem de aldrig haft.
Jag anhåller, att i det protocoll, som nu blifvit justeradt, vid H.
Björnstjernas anförande en not måtte blifva införd, som hänvisar till denna dags protocoll.
Sedan vid den härefter fortsatta justeringen blifvit uppläst huru voteringen hade utfallit, i fråga om den af R. o. Ad. beslutade lind. skrifvelse till K. M., rör:de bibehållande af frälsemans arfs- och giftorätt, anmälde sig och yttrade Gr. von Platen, Ballzar: