Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Me morialer N:ris 77, 84 ock 87, dels Sammansatta Stats-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial M 56 och dels Sammansatta Bankooch Lag-Utskottets Memorial JV2 6 för Ständerna framlagda förslag till voteringspropositioner; så har, i enlighet dermed, Förstärkta Lag-Utskottet donna dag verkställt följande omröstningar, nemligen: l:sta Voteringen: (enligt Lag-Utskottets Memorial M 77, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i fråga om Utskottets Utlåtande JV2 37, öfver väckt motion om ändring af Kyrkolagens stadgande i fråga om sättet att begrafva sjelfspillingar och dem, som i lifstiden (ört ett ogudaktigt lefverne.) Den, som vill, att Rikets Ständer, för sin del, skola, i enlighet med Utskottets af Borgare- och Bonde-Stånden godkända förslag, besluta en författning af detta innehåll: »Med upphäfvande af 48 Kap. 42 § Kyrkolagen förordnas, att detta lag rum skall erhålla följande lydelse:
Har någon förgjort sig sjelf, hans kropp skall i stillhet å kyrkogård jordfästas; Uih. lill R.
Prot. 1862 A 1863. 7 Sami. 1 Afd. 38 Hä/t. 1 2 Lag-Utskottets Memorial M 88. och kommer denna författning att tillämpas från och med den dag, den föreslagna nya Strafflagen blifver till efterlefnad gällande;» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer, för sin del, hal va, i enlighet med Rid - de-skåpet och Adelns samt Preste-Ståndets beslut, antagit en författning af detta innehåll: »Med upphäfvande af 18 Kap. 12 g
Kyrkolagen förordnas, att detta lagrum skall erhålla följande lydelse:
Likaledes skola ock i stillhet jordfästas de till döden eller till straffarbete pä lifstid dömda förbrytare, som i fängelse dö; och kommer denna författning att tillämpas från och med den dag, den före slagna nya Strafflagen blifver till efterlefnad gällande.»
Omröstningen har utfallit med 37
Ja och 77 Nej; och hafva Rikets Ständer följaktligen beslutat i enlighet med Aty-propositionen. 2:dra Voteringen: (enligt Lag-Utskottets Memorial M 84, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkanden N:ris 69 och 76, öfver motioner om arfsrätt för oäkta barn.)
Den, som vill, att till kontraproposition vid den blifvande hufvudvoteringen antages Ridderskapet och Adelns beslut, att den ifrågaställa författningen, angående oäkta barns arfsrätt, skall erhålla denna lydelse: »Med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken Annes stadgadt derom, att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterleronar äkta barn eller bröstarfvingar;» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer att till kontraproposition i hufvudvoteringen antagas PresteStåndets beslut, att omförmälda författning skall lyda sålunda: »Med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken Annes stadgadt derom, att barn, sorn äro aliade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, för - Lag-Utskottets Memorial JH 88. 3 •'ii t M ! »i- ä 1' ■•:•■/!
I <>.1111)0 I.
>1 "« ordnas, att oäkta barn jemväl mä taga arf efter sin moder, lika med äkta barn, i all af henne förvärfd egendom, lös och fast, äfvensom i ärfda lösören.»
Omröstningen bar lemnat ett resultat af 71 Ja mot 44 Nej; och har, i följd al denna utgång, 3:dje Voteringen: (enligt Lag-Utskottets omförmälda Memorial 32 84) egt rum jemlikt denna voteringsproposition:
Den, som vill. att Rikets Ständer skola, för sin del, i enlighet med Borgareoch Bonde-Ståndens beslut, antaga en författning, angående oäkta barns arfsrätt, af följande innehåll: »Med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annai arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder, lika med äkta barn;» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej anses Rikets Ständer hafva antagit Ridderskapet och Adelns beslut, att den ifrågaställda författningen angående oäkta barns arfsrätt skall erhålla denna lydelse: »Med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.»
Denna omröstning har utfallit med 61 Ja och 54 Nej; och hafva Rikets Ständer således fattat det beslut ./a-propositionen utvisar. 4:de Voteringen: (enligt Lag-Utskottets Memorial 32 87, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut rörande Utskottets Betänkande 32 57 och Utlåtande 32 80, öfver motion om ändring af Kongl. Förordningen, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, den 4 Maj 1855.)
Den, sorn vill, att till kontraproposition i hufvudvoteringen skall antagas Preste Ståndets beslut, lydande sålunda: i Lag-Utskottets Memorial M 88. »Med ändring af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, förordnas, som följer:
Medlem af Svenska kyrkan, sorn gjort sig skyldig till straff, för det han hädat Gud, eller lastat eller gäckat Guds heliga ord eller sakramenten, eller för gäckeri af gudstjensten, eller för våld, svordom, oljud eller annan förargelse i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller för mord, dråp eller rån, då dödsstraff derå ej följer, för barnamord, stöld, äktenskapsbrott, blodskam eller lägersmål i förbjudna leder, eller för våld mot föräldrar; så ock den, som begått lönskaläge eller gått drucken eller oskriftad till nattvarden, eller sedan han af presten, enligt kyrko-ordningen, blifvit varnad att derifrån sig afhålla, må ej af den heliga nattvarden komma i åtnjutande innan han eller hon af sin själasörjare, i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och ailösas, på sätt särskildt föreskrifvet är;» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, har till kontraproposition i hufvudvoteringen blifvit, i enlighet med Borgare-Ståndets beslut, antaget afslag å Lag-Utskottets ifrågavarande Utlåtande JV* 80.»
Denna omröstning har utfallit med 55 Ja och 80
Nej; hvadan, i enlighet med JVy-propositionen, 5:te Voteringen: (jemlikt Lag-Utskottets omförmälda Memorial M 87) försiggått efter denna voteringsproposition:
Den, som vill, alt Rikets Ständer skola, i öfverensstämmelse med Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets mening, för sin del, i sammanhang med antagande af ny Strafflag, besluta en författning af detta innehåll: »Med ändring af hvad i Kongl. Förordningen, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, den 4 Maj 1855, är stadgadt, förordnas, sorn följer:
Har medlem af Svenska kyrkan gjort sig skyldig till straff, för del han hädat Gud, eller lastat eller gäckat
Guds heliga ord eller sakramenten, eller för gäckeri af gudstjensten, eller för våld, svordom, oljud eller annan förargelse under gudstjenst, eller för mord, dråp eller rån, då dödsstraff ej derå följer, eller för barnamord, mened, äktenskapsbrott, våld eller smädeord emot föräldrar, eller stöld, eller har han för förfalskning, bedrägeri, falsk angifvelse, otukt eller mordbrand blifvit till straffarbete dömd ; och kommer han, efter utståndet straff, åter, då skall kyrko her - Lag-Utskottets Memorial M 88. herden i församlingen eller den, som dennes ställe företräder, med honom om lians själs bästa samtala och, der han finner sig kunna nattvardens bruk honom tillstädja, sådant hos kyrkorådet anmäla; Skolande denna författning tillämpas i de deri upptagna fall. då straff blifvit efter den nya Strafflagen ådömdt;» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva, i enlighet med Borgare-Ståndets me ning, beslutat afslag å Utskottets ifrågavarande Utlåtande M 80.
Omröstningen har gifvit ett resultat af 54 Ja emot 81 Nej; och hafva Ri kets Ständer alltså beslutat på sätt Nej-propositionen utvisar. 6:te Voteringen : (enligt Sammansatta Stats-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets Memorial JV2 56, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i fråga om lydelsen af 18 § sista mom. i förslaget till ny Jagt-stadga).
Den. som vill, att 18 § sista mom. uti förslaget till Jagt-stadga skall erhålla följande, af Preste- och Bonde-Stånden beslutade, lydelse:
Kalt, som anträffas i skog eller hage, må saklöst dödas; röstar Ja ; Den det ej vill. röstar
Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva beslutat, alt ifrågavarande mom. skall erhålla följande med Ridderskapet och Adelns samt Borgare-Ståndets meumg öfverensstämmande lydelse:
Katt, som anträffas ute å mark, må saklöst dödas.
Omröstningen har lemnat ett resultat af 77
Ja emot 38 Nej; och hafva Rikets Ständer således beslutat enligt Va-propositionens innehåll. 7 :de Voteringen ; (enligt Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Memorial JV3 6, i anledning af Riks-Ståndens beslut öfver de af Utskottet framställda förslag rörande lag om enskilda banker utan rätt att utgifva egna banksedlar).
Den, som till kontraproposition i hufvudvoteriugen vill antaga Ridderskapet och Adelns beslut rörande § 7 i lagen om enskilda banker utan rätt alt utgifva Bill. lill II.
Prof. 1S62 & 1863. 7 Sami.
I Afd. 58 Iläfl. 2 6 Lag-Utskottets Memorial M 88. egna banksedlar, alt grundfonden för bankbolag med begränsad ansvarighet ej må understiga två millioner Riksdaler Riksmynt; röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, antages till kontraproposition i hufvudvoteringen Preste-Ståndels beslut, att ifrågavarande grundfondsminirnum ej må understiga En million Riksdaler Riksmynt.
Omröstningen har utfallit med 46 Ja och 69 Nej; i följd hvaraf, i enlighet med Nej- propositionen, blifvit för 8:de Voteringen: (enligt Sammansatta Banko- och; Lag-Utskottets nyssnämnda Memorial Jtä 6) uppställd denna voteringsproposition:
Den, som, i enlighet med Utskottets sist afgifna, utaf Borgare- och BondeStånden godkända förslag, vill, att § 7 i lagen om enskilda banker utan rätt att utgifva egna banksedlar skall lyda sålunda: »Grundfonden för bankbolag med begränsad ansvarighet må ej understiga Femhuudratusen Riksdaler Riksmynt;» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, antages Preste-Ståndets beslut, att ifrågavarande grundfondsminimum ej må understiga en million Riksdaler Riksmynt.
Omröstningen har utfallit med 45 Ja emot 70 Nej; och hafva Rikets Ständer alltså beslutat i enlighet med iVe/-propositionen; hvilket allt Förstärkta Lag-Utskottet härmed får för Rikets Ständer vördsamt anmäla.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1863. Lag-Utskottets Betänkande N:o 89.
1 N:o 89.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Nov. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af motion om dels förändrad lagstiftning rörande sättet för sökande af ändring i Underrätts eller Hofrätts utslag i brottmål, dels ock verkställighet af sådant utslag i fråga om ådöma ersättning.
Lili en inom Vällolliga Borgare-Ståndet väckt och lili Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 175) har Herr Lemchen föreslagit, att stadgandena i 58 punkten af Kongl.
Förklaringen den 25 Mars 1807 och Kongl.
Förordningen den 19 Juli 1815 om skyldighet för den, som vill söka ändring i Underrätts eller Hofrätts utslag i brottmål, att antingen nedsätta eller ställa borgen för honom ådömde böter och ersättning eller ock förete fattigdomsbevis, måtte upphöra alt vara gällande, samt att till 5 § i 5 Kap.
Utsökriings-Balken mätte göras följande tillägg: ”Är i brottmål ersättning för kostnad och skada målsegande tilldömd, bafve han rätt att derför erhålla utmätning, ändå att ändring i högre Rätt sökes; ställe dock borgen för det som lyftes.”
Det åsyftade stadgandet i 58 punkten af 1807 års förklaring har följande lydelse: ”Den, som i brottmål är af Underrätt fälld till böter, mer eller mindre, men ej är fängslad, utan förblifver på fri fot, och vill i Hofrätten söka ändring, skall foga vid sine besvär en af två vederhäftige män utgifven löftesskrift, deruti de en för begge och begge för en borga för de böter honom äro ådömde, eller ock behörigt bevis deröfver, att samma böter äro uti ränteriet nedsatte.
Kan borgen ställas, bör den förut upptes hos Underrätt i staden, hvilken eger pröfva dess vederhäftighet och meddela vittnesbörd deröfver.
Å landet må vederbörande kronobetjent, eller ock kyrkoherden, eller den i hans ställe är i församlingen, der löftesmännen Bih. till B.
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 39 Haft. a Lag-Utskottets Betänkande N:o 89. hafva deras hemvist, intyga, att löftesmännen äro hofaste, elier eljest anses vara vederhäftige för hvad de borgat.
Är den sakfällde så fattig, alt han ej kan. på sätt ofvannämndt är, nedsätta bölerne eller ställa borgen, skall han öfver sin fattigdom begära domstolens eller domarens vittnesbörd, eller, om del ej kan ske, bifoga sina besvär intygande derom af vederbörande kronobetjent eller pastor i församlingen, hvarest den sakfällde bor och har sitt hemvist.” Enligt 4815 års förordning åligger den, som är på fri fot och vill hos Kongl. Majit söka ändring i något af Hof- eller Öfverrätt meddeladt utslag i brottmål, alt, såvidt sådant ej förut vid besvärs anförande derstädes emot Underrätts utslag skett, hos Konungens Befallningshafvande, Magistraten eller Kronofogden i orten nedsätta böter, ersättning för rättegångskostnaden och hvad Hof- elier Ofverrätten derjemte ålagt den missnöjde parten alt gälda, samt bifoga besvären bevis om nedsättningen eller ock, om den sakfällde är så fattig, alt han ej kan utgifva de ådömde medlen, förete intyg derom af domstolen eller domaren, eller, om det ej kan ske, af vederbörande kronobetjent eller kyrkoherden i den församling, der den sakfällde bor och har sitt hemvist; Och är i begge dessa författningar för försummelse att iakttaga någon af de meddelade föreskrifterna utsatt det äfventyr, att klaganden skall anses hafva förlorat sin talan och hans besvär ej komma under pröfning.
Huruvida dessa stadganden verkligen äro behöfliga för uppfyllande af rättvisans kraf eller eljest medföra någon nytta, synes ganska tvifvelaktigt.
Af den, som veterligen eger tillgång till böter, har man, såsom Lag-komiléen anmärkt, ej anledning att fordra borgen eller nedsättning, och för den, som saknar tillgång, bör annan påföljd ej komma i fråga, ehvad han sig besvärar eller ej, än undergående af den bestraffning, hvartill böterna i sådan händelse skola enligt lag förvandlas.
1 begge fallen vinnes lika fullkomligt det åsyftade ändamålet eller den brottsliges bestraffning.
I fråga åter om nedsättande af ersättning, ådömd af Hof- eller Öfverrätt, torde den säkerhet emot förlust, man derigenom velat bereda den vinnande parten, icke äfventyras, derest det förslag antages, som Utskottet funnit sig, på sätt nedan förmäles, höra afgifva i fråga om verkställighet af utslag i brottmål, såvidt ådömd ersättning angår, utan hinder af deröfver förd klagan.
Ej heller lära, på sätt olla påslås, omförmälda föreskrifter vara erforderliga till förekommande af oskälig klagan hos högre domstol.
Den processlystne låter ändå icke derifrån afhålla sig.
Sällan kommer någon försummelse derutinnan honom till last.
Det är merendels den i rättegångar oerfarne, som genom underlätet iakttagande i ett eller annat hänseende af dessa föreskrifter förlorar sin talan och sålunda vållar, att eli utslag, deri han bort erhålla ändring, emot honom vinner laga kraft, och att han i följd deraf kommer alt lida straff för ett brott, hvartill han ej gjort sig skyldig.
Delta förhållande är också lätt förklarligt, när man tager i betraktande de många olikartade iakttagelser, de anförda författningarne innehålla.
En Lag-Utskottets Betänkande N:o 89. 3 origtig uppgift om dagen, då det öfverklagade utslaget meddelades, en felaktigt skrifven siffra, måhända endast med ett eller annat öre förminskande ett belopp af flera hundra eller tusen riksdaler, eli vederhäftighets- eller fattigdomsbevis, utgifvet af en person, 0111 hvilket det kan vara tvetydigt, huruvida lian enligt författningarne varit till utgifvandel behörig, eller någon annan mindre, den oerfarne lätt undfallande brist i de handlingar, hötfälld person till fullgörande af författningarnes föreskrifter bör bilägga sina besvär, är tillfyllest, för att besvären ej kunna komma under pröfning.
För den mindre bemedlade är det dessutom svårt, ofta omöjligt, att iakttaga hvad honom i detta afseende åligger, åtminstone då fråga är om något betydligare belopp; och denna svårighet ökas naturligen, då han, såsom fallet ej sällan är med en ej ringa del af den egentliga så kallade arbetsklassen, vistas på en från hemmet aflägsen ort, der lian är okänd och hvarest af sådan anledning vederbörande myndigheter sakna den kunskap örn hans ekonomiska ställning, sorn är nödig för alt kunna meddela intyg om hans fattigdom.
Äfven möter för den sakfällde stundom hinder att erhålla ett dylikt intyg, då lian till gäldande af ådömde böter eger väl ej penningar, men annan tillgång, som, ehuru fullt motsvarande böterna, dock icke inom den korta tiden för besvärs anlörande låter realisera sig; en realisation, som dessutom kan icke allenast för den sakfällde sjelf, utan äfven för hans familj medföra ganska kännbart lidande, såsom då t. ex. tillgången utgöres allenast af för del dagliga bruket oundgängligt husgeråd eller egendom, hvaraf han hemlar för sig och de sina nödigt uppehälle; och lör detta lidande är det, äfven om det öfverklagade utslaget ändras, nästan aldrig möjligt att erhålla någon godtgörelse.
Härförutan förtjena!* det att anmärkas, att nedsatta medel i allmänhet icke kunna återfås utan besvär och kostnad, hvarföre ock ej så sällan händer, att sådana medel icke återtagas.
Det är derjemte att vänta alt de olägenheter, hvilka sålunda redan under nuvarande brottmålslagstiftning kunna härflyta från ifrågavarande föreskrifter, komma alt i ej ringa mån ökas genom antagande af den nya Strafflagen med sina jemförelsevis höga bötesbelopp.
Utskottet linner således, för sin del, samma föreskrifter icke allenast vara till största delen onyttiga, utan äfven kunna verka skadligt; hvarföre Utskottet anser dem böra upphäfvas.
Vid pröfning af motionärens yrkande om rättighet för målsegaude att ulan hinder af förd klagan erhålla verkställighet af utslag i brottmål, i fråga om honom tillagd ersättning, har, enligt hvad redan antydt blifvit, Utskottet funnit sig böra understödja jemväl delta yrkande.
Härför tala nemligen alldeles samma skäl, som förmått lagstiftaren alt uti tvistemål i enahanda fall dels medgifva den, som vunnit, att låta domen gå i fullbordan, dels ock stadga skyldighet för den tappande att sjelf fullgöra den; och den omständighet, alt, då fråga är om brottmål, den handling, som i Lag-Utskottets Betänkande N:o 89. grundar ersättningsanspråket, tillika är med straff belagd, synes icke böra föranleda till inskränkning i den rätt, som i berörda afseende annars tillkommer vinnande part.
Då emellertid den ena partens rätt är lika helig som den andres, torde konseqvensen fordra, alt den förmån, motionären äskat för målsegande, äfven bör tillkomma vederparten för honom i målet tilldömd ersättning; och delta så mycket heldre, som redan nu, enligt 1815 års förordning, i Hof- eller Öfverrätt tappande part, utan afseende derå, om han är målsegande eller ej, är skyldig att, när målet bos Kongl.
Maj:t fullföljes, nedsätta honom till ulgifvande ådömd ersättning.
På grund af hvad nu blifvit anfördt får Utskottet vördsamt hemställa, alt Rikets Ständer måtte, för sin del, besluta en författning, hvarigenom dels förklaras, alt hvad i 58 punkten af Kongl. Förklaringen den 25 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 linnes stadgadt om skyldighet lör den, som är på fri fot och vill söka ändring i Underrätts eller Hof— eller Öfverrätts utslag i brottmål, att nedsätta honom ådömde böter och ersättning, eller för böter ställa borgen, eller ock förete intyg om sin fattigdom, upphört att vara gällande; dels ock stadgas, att 5 Kap. 5 § Utsöknings-Balken skall erhålla ett tillägg af denna lydelse: ”Hvar sorn i brottmål blifvit tilldömd ersättning för skada eller kostnad, bafve ock rätt derför njuta utmätning, ändå att ändring i högre Rätt sökes.
Ställe dock för det, som lyftes, full borgen”.
Reservations af Herr Grefve Sparre. Lag-Utskottets Betänkande N:o 90. 5 N:o 90.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Nov. 1863, kl. 12 m. - Betänkande, i anledning af motion om vpphäfvande af lagens stadganden om ställande af borgen för kostnad och skada i och för fullföljd af talan i tvistemål, om nedsättande af revisionsskilling och om fullgörande af dom.
Uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt, till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 177), liar Herr Lemchen yrkat, att lagens sladganden om skyldighet alt vid fullföljande af talan emot Underrätts och Hofrätts dom eller ut slag i tvistemål ställa borgen för kostnad och skada, insätta revisionsskilling och fullgöra dom mätte upphäfvas.
Skyldigheten att ställa borgen för kostnad och skada är bestämd i 26 Kap. t § och 50 Kap. 5 § Rättegångs-Balken, sådana dessa lagrum lyda i Kongl. Förord ningen den lil April 1849.
I det förra lagrummet stadgas, att den, som från Underlän vädjar, skall vid sin inlaga i Hofrätten foga en af två löftesmän, en för begge och begge för en, ingången borgen för den kostnad och skada, som han kan kännas skyldig att gälda, derest han icke heldre vill till säkerhet derför hos Konungens Befallningshafvande eller i taka händer nedsätta penningar, silfver eller guld; i sammanhang hvarmed förklaras, alt om hvad sålunda är föreskrifvet underlåtes, har den vädjande sitt vad och talan emot Underrättens dom förlorat; och i 50 Kap. 5 § stadgas, att den, som fullföljer talan hos Kongl. Maj t emot Hofrätts dom eller utslag, skall ställa borgen för kostnad och skada, som om vad från Underrätt är föreskrifvet.
Med dessa föreskrifter åsyftas väl, att den, som drager en sak under högre Rätts pröfning, bör försäkra sin vederpart derom, att denne ej skall blifva lidande genom sakens fullföljd, derest dertill ej är skäl.
Men, utom det alt omförmälda borgen i allmänhet ej torde kunna göras gällande i fråga om annat ån rättegångskostnad, hvilken vanligen är så obetydlig, att någon synnerlig vigt icke kan ligga på borgens ställande derför, lärer del äfven kunna anses vara genom erfarenheten ådagalagdt, alt sällan, om ens någonsin, talan blifvit på grund af borgen för kostnad och skada förd emot löflesmännen och alt följaktligen iakttagandet af de i detta hän - 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 90. seende meddelade föreskrifter nedsjunkit till en tom formalitet.
Hedan detta förhållande synes Utskottet i och för sig utgöra giltig anledning för borttagande af dessa föreskrifter; men då härtill kommer ali samma stadganden mycket ofta föranled! dertill, alt parter förlorat sin talan endast genom en eller annan helt obetydlig, för den i rättegångar obevandrade ej märkbar felaglighet i företedda löftesskrilter, tvekar Utskottet icke all biträda motionärens framställning i denna del; och får Utskottet alltså vördsamt hemställa, att Itikets Ständer, för sin del, ville besluta en författning, hvarigenom lörldaras, att allt hvad lag och författningar innehålla om skyldighet för den, som söker ändring i Underrätts eller Hofrätts dom eller utslag, alt ställa borgen för kostnad och skada, upphört att vara gällande.
Beträffande åter motionärens yrkande om upphäfvande af föreskriften om revisionsskillings nedsättande såsom vilkor för tvistemåls fullföljd från Hofrätt till Kongl. Majit; så anser Utskottet betänkligt alt lill detta yrkande tillstyrka bifall.
Berörda föreskrift synes hafva haft till ändamål att förekomma, all mål, vare sig af mera obetydlig vigt eller sådana, om hvilka den tappande parten borde kunna inse, att ändring uti Hofrältens dom icke stöde att vinna, skulle dragas under Kongl. Majlis pröfning, på samma gång man dock velat, att ingen skulle betagas möjligheten att erhålla sådan pröfning.
Endast den behölver nemligen nedsätta revisionsskilling, som eger en viss förmögenhet eller viss årlig inkomst i lön eiler benådning och således är i tillfälle att anskaffa det för nedsätlningen erforderliga beloppet.