Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vore det tillåtet att afgöra den endast efter uppskattningen af könens relativa, sedliga värde, så vore måhända Sverige just det land, hvarest jag sjelf skulle tillstyrka atl. lemna ål qvinnan hela arfvet, och med detsamma lula väldet.
Men en annan måttstock måste användas, andra grundsatser måste följas, om man vill Stat, sjelfständig och monarkisk Stat; vi nödgas således att, enligt alla tiders, nästan alla folks efterdömen, söka en politisk grundval för arfslagarne.
Sveriges styrka har i alla förflutna skiften utgjorts af behållne jordägare, odalbönder och den adel, som med samhällets utveckling framgick ur detta Stånd.
En tredje dass af jordägare, numera lika vig •‘S» har, genom fortskridandet af denna utbildning, i sednare tider tillkommit, ulan att kunna finna en plats i någondera al de förra, emedan deras områden i statsskicket, om jag sä får uttrycka mig, redan funnos af lagarne skarpare begränsade.
Under samma lid, likväl egentligen innan den tredje classens tillkomst, har statsförfattningen stadgat sig lill formen af en ärftlig, lagbunden monarki.
Nödvändigheten af denna form för samhällets förnuflsenliga ledning lill sitt mål, är för mycket allmänt insedd, för alt betarfva ett bevis: desto mera öfverflödigt, som denna form är hos oss besvuren, hos oss utgör den egentliga basis för allt hvad vi besvurit, för allt hvad vi af framtiden hoppas.
Den, som vill ändamålet, lian mäste vilja medlet.
Att lagbunden, ärftlig monarki icke kan i längd bestå i den ena vågskålen, om den andra fylles af ett homogent democratiskt element, denna sanning, mina Hrr, är a priori påtaglig och af all den erfarenhet, historien lemnat, tillfullo bekräftad.
Förgäfves skall det politiska skrymteriet söka att bortblanda den; sanningen står qvar lika fast i den öfvertygelse, som framgår ur blotta sunda vettet, som i den, hvilken grundar sig på en djupare vetenskaplig forskning.
Emot detta element är monarkien, med sin ärftlighet, ensam med en papperslag till stöd, alltför svag; den skall förr eller sednare (allt efter särskilda förhållanden) kufvas och falla, eller ock sönderrifva lagen - Den 8 Februari e. ra. 241 gen och, med tillhjelp af våldet, nedtrycka sin vågskål samt antaga formen af envälde.
Utan ett annat ärftligt politiskt element, jemte den ärftliga monarkien, kan den således icke bestå; despotismen, måhända, icke monarkien.
Finnes della element, desto bättre; (innes det ej, eller har det förnötts och försvunnit, — välan, ett nytt dylikt måste då danas genom lagstiftningen.
Ett sådant element är knappast tänkbart, utan alt dermed förknippas fast egendom.
Denna egendom, om ändamålet skulle fullt motsvaras, borde visserligen vara oafhändelig.
Då nu blott ett mindre antal ätter i Sverige innehafva oafhändlig fastighet, så är det onekligt, alt R. o.
Ad. icke förmår att fullkomligen uppfylla sin sländsbestämmelse.
Men om än något icke är allt, så är dock något vida bättre än intet.
Låt vara, alt fastigheterne, till betydlig del, gått ur Adelns händer; att den, i sammanhang med sin talrikhet, dels alltid varit, dels blifvit fattig; att fel i dessa afseenden kunna förebrås sä väl Adeln, som flere föregående Regeringar; mycket kan genom en förbättrad organisation härutinnan rättas, äfven i förening med allmännare förbättringar i national-representalionen.
— Så länge en någorlunda massa af fastigheter, om än för det mesta afhändliga, finnes i Adelns band (och ännu år 1842 utgjorde den omkring 12,000 hemman), sä länge skalf ändock delta Stånd, lifvadt af en rätt fosterländsk anda, något förmå; ja, mycket förmå lill fäderneslandets bästa, om man förstår att sammanknyta Adeln med den högst aktningsvärda och betydande classen af de ofrälse jordägare, som nu äro orepreseuterade.
Men dertill fordras, att äfven sistnämnde dass icke försvagas genom rubbning i arfslagarne till befordrande af jordklyfning och skingring.
Antagas deremot de nya lagstadganderne, skall icke allenast Adelns nndergräfvande påskyndas, utan ock qvarhållandet af samlad ärfd fastighet i ofrälse slägters hand betydligen motverkas. BondeSt., öfverlemnadt ät sin naturliga drift, bibehållet vid ostyckade hemman, skulle i Sverige snarare böra räknas lill de återhållande, än till de jäsande krafterna.
Men genom befordrande af jordens ytterligare styckning och afhändande ur odalsläglerne, skull denna vigtiga beståndsdel af Svenska samhället småningom undergå en så fullkomlig förvandling, att den faller med hela sin tyngd i den democratiska vågskålen; fordom ett kraftigt stöd för Svea Konungar, då ett beredt verktyg för demagogen.
Sådan är syftningen af dessa förändringar i arfsrätten, och, minnens det väl, en gäng gjordt, kan steget aldrig återtagas.
Men, sägen J, jag öfvedrifver, jag ser faror, der inga finnas.
Ilar det icke handt någon af eder alt ej genast kunna upptäcka det föremål, som sjömannens öga, skärpt af vanan, pä långt afstånd varseblifvit?
J håfven dä tviflat, nekat; vinden har fyllt edra segel, och, snart närmade till föremålet, håfven J sett detsamma, som sjömannen något tidigare förmått urskilja.
Huru hade det allupit, om, i trots af hans varning, J velat styra rakt på bränningarna?
De finnas äfven törhända, som tro, att genom uraktlä7 H. 31 242 D en 8 Februari e. m. tande af den rätt, sorn de ej längre kunna betvifla, vi skola bespara Styrelsen en förlägenhet.
Jag åter tror motsatsen; i Stats rådet skulle man ändock nödgas, af egna öfvertvgelsen nödgas att afstyrka bifall till de nya arfslagarne, oell sålunda komma i motsättning mot Sländers förnyade, men ändock förhastade beslut.
— Gore en hvar sin skyldighet på sin plats. R. o. Ad. bör icke sky att spara Konungamakten olägenheten af en vägran.
Efter berättelse har det blifvit offentligen yttradt, att i Sverige Adeln numera vore blott skuggan af ett stort namn, ”magni nominis umbra.”
En hvar bär den stämpel, han vet att sätta på sig sjelf. Af Adelns beslut i dag skall det till icke ringa del bero att afgöra, huruvida omdömet varit riktigt.
Skulle, emot mitt vissa hopp, i denna fråga visa sig splittring och vacklande svaghet, — dä, J
Hrr och män, skall jäg icke allenast sjelf underskrifva denna dom, jag går längre, erkännande då, men icke förr, att Sveriges R. o. Ad. är nu icke mer än 2muo vvuq — drömmen af en skugga.
Då det ämne, som nu är under öfverläggning, redan är så mycket utvecklad!, att något nytt icke mera derom kan sägas, sä skall jag icke blifva mångordig, utan blott inskränka mig ali besvara en anmärkn., som Gr.
Frölich i förmiddagens plenum gjorde emot mitt förra anförande i ämnet.
Han yttrade nemi., att jag skulle hafva sagt, att införande af den lika arfsrällen skulle kränka äganderätten på ett sätt och till ett omfång, som vore nästan ulan exempel i andra länder.
Icke om arfsrätten men om giftorätten nämnde jag detta, endast i förbigående, emedan sjelfva hufvudfrågan nu icke utgör föremål för R. o. Ad-.s öfverläggning.
Om lika giftorätt skulle genom ett lagbud införas, så skulle i alla förut ingångna äktenskap, der landsrätt nu äger rum, J af boels lösa egendom och af förvärfvad fastighet tagas från mannen och skänkas qvinnan, oaktadt han under hela äktenskapet ägt § af boet.
För all göra saken ännu tydligare, vill jag äfven med siffror visa detta förhållande.
Om en frälseman, boende på landet, eller en bonde i äktenskapet ägde med sin hustru 60,000 r:dr i lös och under äktenskapet förvärfvad fast egendom, så äger nu mannen deraf 40,000 r:dr.
Införes nu lika giftorättslag, så kommer han att icke äga mera än 30,000 r:dr, och förlorar således derigenom 10,000, h\ilka han kunnat äga i många år, förut skyddad af den gamla lagen.
Ar icke sådant ett kränkande af äganderätten, så förslår jag knappt hvad äganderätt vill säga.
Eller kanske man icke anser densamma kränkt, förr än man beröfvas allt hvad man äger.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel: Jag beder Hrrrne om ursäkt att jag förlänger denna discussion; men detta ämne är af den vigt, att hvar och en torde deröfver äga rätt yttra sina tankar.
Jag bade ämnat att icke ingå i hufvudfrågan, emedan R. o. Ad:s beslut deruti redan är fattadt, men då åtskilli - 1 Den 8 Februari e. m. 243 ge andra talare densamma ånyo upptagit, må det äfven tillåtas inig att i största korthet göra det.
Man har sagt, att K. o.
Ad. skulle förlora i nationes deltagande, om den motsatte sig den föreslagna lika arfsrälten.
Jag har mycket svårt ali uppfatta, hvaruti II. o. Ad. derigenom skulle försynda sig.
Jag ser nemi. icke hvad det kan röra Preste-, Borgare^ eller BondeSt. huru Adeln äl fver, så snart R. o. Ad. icke motsätter sig deras tankar om deras egen arfsrätt.
Jag tror dessutom, att i fråga om pligters uppfyllande, vi icke få bry oss om hvad andra länka om oss, och vi hafva såsom
Stånd en pligt att icke lägga händerna vid vår egen förstöring.
Redan då hufvudfrågan första gången debatterades, hade jag den äran att inför Ståndet framlägga min mening, att denna fråga aldrig borde eller kunde behandlas hvarken efter religiösa eller moraliska grundsatser, utan vore hufvudsakligen en politisk fråga.
För riktigheten of denna åsigt har man äfven i förmiddagens plenum åberopat auctorileten af en temligen gilllig statsman, nemi. Monlesquieu.
Man har äfven lagt mycken vigt uppå, att Adelns nuvarande, arfsrätt icke vore intagen i dess privilegier.
Jag är icke nog hemmastadd i acta publica för att sjelf kunna besvara denna fråga, men mig vill det synas, som i alla fall några seklers häfd också är en vigtig sak.
Afven om intet annat skäl funnes, så vore det för mig tillräckligt, som den siste värde talaren anförde, nemi. att den föreslagna förändringen i mer eller mindre män skulle kränka äganderätten, hvilken det är lagstiftarens första skyldighet att vårda.
Hvar och en känner, alt om denna nya lag skulle genast antagas, sä blefve den i sin verkan retroactiv, och detta är stridande emot principen af hvarje lagstiftning.
De som äro födda under den nuvarande arfsrältens tid, äga nemi. redan en bestämd rättighet, efter hvilken de böra ärfva, och hvarje ändring deruti är en kränkning af äganderätten.
Men äfven om lagstiftaren är nog hillig, att icke vilja tillämpa den nya lagen på dem, som nu lefva, utan endast pä efterkommande, så möta många svårigheter.
Först och främst tillkomma nemi. nya telningar inom nuvar. slägter, så att inom samma familj de äldre barnen skulle få ärfva efter den gamla lagen och de yngre efter den nya.
Jag öfverlemnar åt de rättslärde ali uppgöra denna fråga; och för min del anser jag, att vi redan hafva svårigheter nog vid arfsfrågors behandling, utan att vi behöfva vidare complicera dem.
Förslaget äger emedlertid en ofullsländighet derutinnan, att det icke innehåller huruvida det afser en retroactiv eller en suspenderad verkan, hvilket likväl är en så vigtig punkt, att den ensam är tillräcklig att motivera ett bestämdt afslag.
Men dä här nu egentligen endast är fråga om det af Hr von Hartmansdorff väckta förslag, så får jag förklara, alt jag biträder detsamma och förenar mig i de åsigter, som Gr. Björnstjerna, Frih.
Palmstjerna, Hr Cederschjöld m. fl. yttrat, ehuru jag gör full rättvisa åt det sätt, hvarpå Hr Gunther redogjort för moliverna till hans motsatta åsigt, för hvilken jag har ali aktning.
Ganska många ledamöter ropade ånyo på propos. m 1) e n 8 F e b r u a r i e. m. Gr. Frölich:
Jag gör R. o.
Ad. ingen ursäkt för det att jag begärt ordet för tredje gången.
Anledn. dertill är, att af de värde talare, som sist yttrat sig, har ingen funnit för godt att till slut resumera hvad sorn här under discussionen förekommit.
I st. f. alt replikera på de svaromål, som förut blifvit gifua, har också en och annan ledamot funnit för godt att gifva R. o. Ad. nya moliver i denna fråga.
Om det icke vore fråga om annat än mo liver, så hade man dock längesedan bort kunna skrida lill votering; ty ehuru majoriteten inom detta
Stånd visserligen anser det öuskvärdt alt få behålla den gamla arfsräiten, så äro de dock, efter hvad jag hoppas, så mycket vänner af ett lagbundet samhälle, att de skulle uppoffra sina egna önskningar och fördelar, nemi. de så kallade adeliga fördelarne, om de trodde, att detta vore lagligen nödvändigt.
Men tvenne lagkarlar, kände för kunskaper och karakter, hafva nyligen i denna fråga ytlrat sig på ett sätt, som, för de flesta åtminstone, torde göra det tvifvelaktigt, huruvida det icke vore rätt att anse denna fråga såsom ett privilegium.
Jag kan icke underlåta att upptaga lill granskning det lnifvudsakliga af Hrr Gdnlhers och Cederschjölds yttranden.
Den sednare har egentligen resonerat derhän, att bevisa, det rättighet och privilegium vore ett och detsamma.
Ilan har visat, ali det är en rättighet för R. o.
Ad. all svärdslinien lager två lotter der qvinnan lager blott en, och derföre att denna rättighet influtit i lagen, säger han, har den icke upphört att vara ett privilegium.
Jag hemställer likväl hvad följden skulle blifva, om man icke i elt samhälle erkänner vissa definitioner, vissa begrepp om ord, som man icke sedan får sammanblanda.
Hvem vet icke, alt lagen innehåller ingenting annat än en samling af rättigheter och skyldigheter ?
Det är icke nog, att vissa rättigheter förut varit enskilda, man mäste komma ihåg, alt sedan de äro upptagne i den allmänna lagen äro de derigenom formeligen förklarade icke mera vara speciella rättigheter, utan rättigheter, som man har endast pä grund af allmän lag.
Men på ett helt annat sätt har man här argumenterat.
Sedan man först stridt enligt Svensk grundlag (och grundlagen är hufvudsakligen och ofta icke annat än en form an behålla dessa rättigheter och skyldigheter), och sedan man sökt att enligt denna grundlag göra siu förmenta rättighet gällande, men dervid tappat emot andra delar af lagstiftningen, då säger man:
Det bryr jag mig icke om, för här gäller min rätt, alltså är detta en privilegiilVåga.
Huru många af de rättigheter, alldeles icke naturliga, utan rent af sociala och ofta rätt godtyckliga, hvilka blifvit fordom nedlagda i en gammal lag, skulle man icke på det viset kunna beständigt, ej allena strida om, utan för evärdeliga tider få bibehållna? — äfven sedan tre Ständ hafva derom fattat sitt beslut och Konungen sanctionerät dem — ty jag kan icke se, att Konungens sanclion med mera skäl skulle göra slut på denna fråga.
Man anklagar blott Konungens rådgifvare för det de tillstyrkt Konungen att gifva sanction åt en fråga, som var, säger man, enligt 114 § Reg.F. en privilegiifråga, och fortfar i sitt påstående, att denna fråga icke är eller kan blif - Den 8 Februari e. m. 245 va något annat än en privilegiifråga.
Så ungefär har Iir Cederschjöld argumenterat.
- Den andra lagkarlen har argumenterat på ett sätt, som verkligen är än mera förvånande, icke derföre att han icke i början alldeles förträffligt gifvit grunder och skäl, hvarföre Disk. stannat i sitt sista sunda och lagenliga utlåtande, utan derföre att han sedermera helt och hållit träd! upp gent emot på andra sidan.
Han har sjelf ganska öppet förklarat, alt han vore tvifvelaktig; ehuru det kanske är orätt att jag fäster mig vid detta ord, emedan Hr Gunther säkerligen menat, alt han vore tveksam, och att det var frågan, som vore tvifvelaktig.
Jag har väl hört talas om personer, som tala både för och emot, men Hr Gunther är domare och icke advocat, dertill är han för väl känd, i fall han ville uppträda som advocat, att advocera för båda parterna; men just derföre är det förvånande att höra, huru han på grund af prejudicater, eller praxis, såsom han sjelf sade, låtit förleda sig att verkligen söka i sisla delen af sitt tal upphäfva det bindande han anfört för Ulsk:s utlåt.
Jag kan icke se någon annan förklaring häraf möjlig, än att hans mening var att genom en jemkning emellan håda partierna kunna finna en utväg att för dagen sluta denna öfverläggning, i hopp att R. o. Ad. skulle få bättre tid att besinna sig genom en remiss lill Ridd.Disk., efter den gamla regien, att den som vinner tid, han vinner allt.
Har detta varit-HrGiinthers mening, så har den kanske något förlorat på att sålunda hafva blifvit releverad, men jag får då bekänna, att jag skall vara färdig att sluta mig dertill och att jag anser alla medel böra vidtagas, som hafva för afsigt alt låta Rikets första Stånd besinna sig, eller komma lill öfverensstämmelse om de grunder, på hvilka de vilja laga ett så vigtigt steg.
Hr Giinlher har talat först i den anda, all man bör stödja sig på juridiska grunder; men sedermera sagt, att, sådant oaktadt, bör man ej låta påtruga sig en lagförändring, då den upphäfver rättigheter.
Men, mine Hrr, det synes som juridiska grunder här äro alldeles otillräckliga, efter en sådan argumentation.
Det torde vara nödigt, nu om någonsin, alt lyfta sig upp till naturrätt och sådan statsrätt, som ligger till grund för möjligheten af samhälle.
Det skall alltid råda förvillelser om hvad lag är, så snart mari icke kommer ihåg, att en lag icke kan vara annat än en samling af rättigheter och skyldigheter, och ali äfven dess form mäste respecteras.
Är 1809 hade det ännu varit till fälle att söka behålla de rättigheter oåtkomliga, som voro intagna i de adeliga privilegierna, genom alt i 114 § omnämna olika arfsrätt såsom ett R. o. Ad:s privilegium, eller att få den gamla privilegiistatulen tillökt med en ny § derom; men som R. o. Ad. dä i stället eflergaf nästan alla privilegier, icke nämnde ett enda anspråk att återfå i pr i vilegii form hvad som 100 år förut influtit i allmän lag, och R. o. Ad. jemväl galt in på att stifta allmän civillag gemensamt med de tre öfriga Stånden, samt sålunda ali tre Stånds beslut är R.
St:s beslut; så måste all fråga 246 Den 8 Februari e m. derom nu vara förbi.
Det kan ej eller förutsättas annat, än att dåvarande R. o. Ad. visste alt arfslagarne funnos intagne uti den civila lagen; sålunda skedde ingen surpris.
Nu om de vilja vara conseqvenla och vilja anses vara ledamöter i ett lagbundet samhälle, måste de icke vidare tala om alt blifva påtrugade en lag af tre Stånd, utan det är lagens form, som ålägger hvar och en att underkasta sig hvad majoriteten bjuder.
Erkänner man icke dessa grunder, och äro våra moderna jurister nu af den beskaffenhet, att de tala mot och med på båda sidor, då måste man i sanning beklaga detta samhälle, och då mäste man äfven finna, att dessa öfverläggningar tjena till platt intet, annat än att uppreta sinnena emot hvarandra.
Jag vet att min stämma här anses förhatlig, troligen derföre att jag förklarat, att jag anser Adelns särskilda politiska rättigheter icke kunna längre af detta tidehvarf tolereras.
Jag har likväl jemväl sagt, att R. o. Ad. icke kan undgå att ändå blifva den första classen i samhället, om den vet att rätt iakttaga sina verkliga och sociala företräden; men att vilja yrka en politisk företrädesrättighet anser jag vara förgäfves.
Sade mig icke mitt förnuft detta, så vore jag kanske såsom adelsman så svag som mången annan.
Om Herrarne äro med mig af en alldeles motsatt tanka och i öfverensstämmelse dermed fatta ett beslut i denna sak, så vill jag åtminstone två mina bänder.
Jag har milt samvete fredadt, då jag genom detta yttrande deremot sökt åstadkomma det motstånd jag kunnat.
Jag får i största korthet anmärka, att den gruudlagsvidrighet, den föreslagna und. skrifvelsen skulle förmenas innehålla, och hvarpå man velat lägga så mycken vigt, den måste likväl icke vara så alldeles afgjord, då af de jurister, sorn yttrat sig i ämnet, tvenne ansett denna skrifvelse icke grundlagsvidrig, och tvenne yttrat mycken betänklighet, huruvida Adelns arfsrätt vore en Ståndsrätt eller icke.
Ja, en af dessa har sagt, att man endast kunde grunda sin öfvertygelse på den praxis, som gjort sig gällande inom Högsta Domstolen.
Nu har likväl denna fråga icke varit före i Högsta Domstolen, ty Högsta
Domstolen har hittills endast yttrat sig om införande af likhet i arfsrätten i allmänhet, men alldeles icke om privilegiifrågan.
Samme talare har äfven medgifvit, att arfsrätten i afseende på lösegendom är personel, beroende af Stånd; och då arfsrätten icke lärer kunna vara till en del en ståndssak och till en del icke, så måste den vara det i sin helhet.
Mig synes, att flera föreg:de talare under loppet af denna dags discussion begått det misstaget att ingå i bedömmande af sjelfva hufvudfrågan, eller frågan, huruvida den lika arfsrätten skulle vara nyttig eller skadlig för Ståndet.
Efter min tanke hafva vi här endast att afgöra, huruvida den form, som Hr von Hartmansdorff gifvit åt sin skrifvelse, är- lämplig och grundlagsenlig eller icke.
Den saken har af många talare före mig blifvit så tillräckligt utvecklad, att jag för mia del har föga att tillägga.
Vöre denna fråga af privilegii na - Den 8 Februari e. m. 247 tur, så borde den naturligtvis stå i R. o. Ad:s privilegier, eller åtminstone i något document dermed jemförligt.
Ingen af motsidans talare bar mäklat visa, att något sådant finnes.
Hvad är det då som gifver denna frågan natur af privilegium ?
Icke kan det vara medgifvet åt ett Stånd, alt om hvad söm helst säga: den saken är värt privilegium eller vår förmån och derföre medgifva vi icke, att den får behandlas på det sätt 84 § Reg.F. föreskrifver.
Då det står i vår grundlag beskrifvet huru lagfrågor skola behandlas, då arfsrälten står i allmänna lagen, och då ingen kunnat visa, att R. o. Ad:s arfsrätt derifrån gör ett undantag, så kan jag, oaktadt all den konstiga bevisning, som här blifvit försökt, icke medgifva att denna arfslag är ett privilegium, eller att den af Hr von Hartmansdorff föreslagne skrifvelsen till K. M. afgår.
I likhet med flera talare, skulle jag jemväl tro, alt en sådan åtgärd af R. o. Ad., att vilja på sidan om grundlagen tolka någonting till sina privilegier, icke länder lill R. o.
Ad:s egen båtnad, och jag kan således icke instämma med Frih. Palmstjerna, alt denna voterings utgång skulle bestämma om R. o.
Ad. vill beslå eller icke.
Tvertom tror jag, att R. o. Ad. bäst tryggar sitt bestånd, om den går på den väg, som grundlagen utstakat och icke söker alt öfverskrida den.
Här har af Hr von Hartmansdorff blifvit nämndt, alt den ovanliga ifvern alt genomdrifva den lika arfsrätlen förmodligen är en förelöpare lill den nya civillagen.
Någon ifver att genomdrifva den lika arfsrätten har jag för min del icke funnit, och jag tror, att om man med lugn betraktar händelsernas gång, skall man finna, att denna ifver egentligen bar visat sig på andra sidan.
Fada tala derför.
Jag hemställer, om icke inbjudningen till PresteSt., äfvensom om icke den af Hr von Hartmansdorff nu föreslagna åtgärden, visa en ovanlig ifver.
Men alt man motsätter sig sådana åtgärder mätte icke visa någon ovanlig ifver.
Vidare har jag hört samme talare nied mycken förkärlek hemta exempel från de andra Stånden.
Delta förundrar mig, efter jag på detta rum många gånger hört honom lala om att detta Stånd icke bör följa andra Stånds exempel, ulan gå sin väg.
Gr. Björnstjerna har vid den generalmönstring, Hr Grefven på förmiddagen behagade anställa med flera af R. o. Ad:s ledamöter, äfven läckts fästa sig vid mitt yttrande, då jag i förra plenum tog mig friheten begära llr von Hartmansdorffs förslag jemte LagUtskis betänk, på bordel.
För alt vederlägga hvad jag då nämnde, att del vore en ny bana, som llr von Hartmansdorff ville förmå Ståndet att beträda, anförde Hr Grefven R. o. Adis protest emot säkerhetsakten och R. o. Adis särskilda skrifvelse år 1815 i näringsfrågan.
Hvad den förra beträffar så var fäderneslandet då i fara, och det var någonting att protestera emot, och i alla fall är icke sjelfva saken jemförlig.
Hvad åter den särskilda skrifvelsen beträffar vid 1815 års riksdag, så var det i en fråga, der R.
St. ingenting hade beslutit.
Der fans icke tre Stånds beslut, i motsats till hvad R. o. Ad. begärde.
Det var den allmänna nöden i landet, som föranledde denna petition och deri talades aldrig ett ord om några privilegier.
Palmstjerna har såsom exempel Den 8 Februari e. ra. på att privilegier funnos för R. o. Ad., hvilka icke äro nedskrifna i sjelfva privilegierna, anfört R. o. Ad:s representationsrätt.
Detta är sant, men detta är ett privilegium, som slår i vår grundlag, och grundlagen kan icke förändras, utan de fyra Ståndens sammanstämmande beslut.
En annan talare, Hr Cederschjöld, har sagt, att en del af ett privilegium, som intages i den allmänna lagen, icke derföre upphör att vara ett privilegium.
Detta ärrätt, såvida som det verkligen är privilegium, hvarom fråga är; men för ätt vara det, måste det väl finnas någonstädes, annat än i den allmänna lagen.