Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådan är den erfarenhet vi hafva af våra senaste fälttåg och förhållandet har sedan dess ej mycket förändrats.
Visserligen hafva Riksens Ständer, på Kongl. Maj:ts nådiga proposition, beviljat anslag till uppsättande och underhåll af två kompanier, och början är dermed gjord till fyllande af den stora luckan i Sveriges krigsväsende, men en början, som saknar fortsättning och sjelf är alltför ringa att utgöra ett helt, är af ringa värde.
Redan vid första kompaniets uppsättande omfattade förslaget trenne kompanier, såsom varande det minsta, hvarmed något gagneligt kunde uträttas, och detta första kompani ansågs med rätta endast höra utgöra den första stammen och kärnan för de följande.
Men, oaktadt 7 år sedan dess förflutit och nya propositioner af konungen blifvit till ständerne framställda, hafva de till de öfriga kompanierne erforderliga medel ej erhållits.
Följden häraf är, att det nuvarande ensamma kompaniet, långt ifrån att i någon mån kunna, som sig bör, fylla behofvet af ingeniör-trupper, ej ens kunnat gifvas den fullständiga utbildning, man af sådan trupp eger rätt att vänta.
Kom paniets styrka utgör 120 man; häraf äro för kronans räkning en tredjedel permitterade under 10 månader af året, och då från de öfrige afdrages den, vid en så liten styrka alltid högst betydliga, procent, som erfordras till dagliga vakter, ordonnanser och handräckningar, samt slutligen rekryter och sjuke, så är det lätt begripligt, att sällan, utom de egentliga tvenne exercismånaderne, några större öfningar kunnat vid truppen företagas.
Men äfven om dessa hinder mot truppens fullständiga utbildning kunde undanrödjas, är dock påtagligt, att ett ensamt kompani aldrig kan komma att i fält göra några väsendtliga tjenstcr, sådana som af en armées ingeniör-trupp rättvisligen fordras.
Kompaniets 120 man äro ej tillräcklige att sköta och betjena mera än ett enda fältbryggeekipage af den antagna brotrainen, hvarmed en brygga af högst 150 fots längd kan slås, stark nog att kunna begagnas af alla vapen.
Otillräckligheten häraf är i ögonen fallande och har äfven vid de vanliga fältmanövrerne visat sig deruti, att lör möjligheten af brotrainens begagnande särskilda, dertill lämpliga ställen måste väljas, på det att den måtte räcka från den ena stranden till den andra.
Vid ifrågavarande kompanis uppsättning var väl meningen att öfva truppen till både pontonierer och sappörer (då med denna benämning sammanfattas hvad som vid utländska arméer delas uti pionierer, sappörer och minörer).
Det visade sig dock snart att oöfvervinnerliga svårigheter mötte mot en så mångsidig utbildning.
Rland skälen härtill må isynnerhet nämnas den korta kapitulationstiden af 6 ur och svårigheten att få några rekapitulanter.
Rekrytbildningen tager särdeles lång tid, då rekryten först danas till soldat och derefter inöfvas till specialvapnet, Gemenligen erfordras ett års tid, innan rekryten ens känner benämningen på alla de till ponton-trainen med dess vagnar och anspann hörande persedlar
Rekapitulanter erhållas sällan bland dem af manskapet som kunna något handverk eller under tjenstetiden fått inhemta något sådant och som i följd deraf vore önskvärdast alt få behålla.
De hafva nu mera lätt att hos enskilde mästare skaffa sig mera lönande anställningar.
Den långa tvungna permitteringen af en tredjedel af manskapet är ock naturligtvis högst ofördelaktig för truppens mångsidiga utbildning.
Men äfven i andra länder har man kommit till samma erfarenhet om nödvändigheten att afskilja pontonie rerne från de öfrige ingeniör-trupperne, och af dem bilda särskilda corpser; så höra de uti Frankrike, Relgien och Italien till artilleriet; i Österrike utgöra de en egen corps, och äfven i de öfrige staterne, der de tillhöra ingeniörcorpsen, äro de afskiljde från de andra ingeniör-trupperne.
En sådan skillnad är ock betingad deraf, att man ej i krig kan använda samma trupp till allt och öfver allt.
Pontoniererne måste naturligtvis med brotrainen vara tillhands, der denna erfordras, vanligen vid förtrupperne, och pioniererne deremot disponeras alltefter omständigheternes kraf till olika behof å skiljda ställen.
Då man således måste öfvergifva den första tanken, att af sappörerne bilda en i alla grenar af fältingeniör yrket fullt duglig trupp, utan rnåst inskränka sig till en hufvudgren deraf, så har man dertill, såsom den nödvändigaste, valt pontonväsendet, och uteslutande öfvat det nu befintliga kompaniet såsom pontonierer, hvarföre äfven deras benämning »sappörer» bör mot »pontonierer» utbytas.
Af hvad här ofvan blifvit utveckladt synes dock, att eli kompani pontonierer är en alltför ringa styrka, att blifva af någon verklig nytta, äfvensom att, utom denna trupp, en särskild genietrupp bör uppsättas, och hvilken lämpligast torde böra få benämningen »sappörer», sedan den mer egentliga »pionierer» har råkat i missaktning genom dess användande på en strafftrupp.
Öfvergår man nu till bestämmande af dessa truppers nödvändiga styrka, så är dervid att taga i betraktande, dels till huru stor procent af den aktiva hären behofvet af ingeniör-trupper blifvit genom erfarenheten under lifligt utförda fälttåg bestämd uti länder, som mera än vi hafva haft tillfälle inhemta sådan erfarenhet, dels sedermera att tillse i hvad mån vårt lands natur och våra lokala förhållanden kunna inverka på nämnda behof. 1 det förra hänseendet finna vi då af nedanstående, att ingeniör-trupperne vid de större arméerna utgöra ifrån 2,2 till 3,1 procent af hela aktiva arméen.
Så har å fredsfot:
Genitrupp.
Pontonierer. aMiären Frankrike 360,000 7,467 1,351.
S:ma 8,818 2,4.
Österrike 370,540 6,936 3,666 » 10,596 2,9.
Preussen 180,000 — — » 5,750 3,1.
England 212,000 — — » 4,535 2,2. 184 Uti de med oss mera likställde staterne, såsom Sardinien före 1859, Belgien, Portugal, Nederländerna och Danmark vexlar ingeniör-truppernes styrka mellan 4 procent och 1,5 procent af hela stående hären, och uti de, i undantagsförhållanden varande, mindre tyska staterne utgöra de i medeltal 1,46 procent af samma styrka.
Härvid bör märkas att vid arméens försättande på krigsfot uti de länder, som ega ett beväringssystem, ökas äfven ingeniör-trupperne genom anslaget manskap af den öfvade reserven, dock i något mindre förhållande än de andra vapnen, alldenstund den stående stammen vid specialvapnen alltid måste vara relativt större.
Vid de, tid efter annan, skeende förminskningar eller förstärkningar af den stående hären variera äfven genitrupperne, ehuru äfven då i mindre proportion än de andra.
Af dessa stater är det egentligen de sjelfständigt bestående, Ii vilkas bestämmelser kunna tjena oss till rättelse vid beräkning af svenska ingeniör-truppernes erforderliga styrka, alldenstund de tyska små staterne aldrig kunna tänkas uppträdande ensamme, utan vid ett krigs utbrott alltid hafva Österrikisk eller Preussisk hjelp att påräkna och således ej behöfva förlita sig på sina egna splittrade små kontingenter, hvilkas styrka också, i följd deraf, är af underordnad vigt.
Men enligt dessa, mera sjelfständigt bestående, staters erfarenhet böra, efter hvad nyss är visadt, ingeniör-trupperne i medeltal utgöra 2'/4 procent af den aktiva arméen.
Om nu denna sednare i Sverige, enligt komiténs förslag kan antagas till omkring 00,000 man, så höra ingeniör-trupperne utgöra 1,350 man stam och öfvad beväring.
Räknar man deremot endast den nu befintliga stående arméen, hvars styrka är 33,500 man, så skulle ingeniör-trupperne få en stående stam af 742 man.
Men i båda beräkningarne tillkommer, att dessa trupper, like hvarje annan, måste ega en reserv, som.under krig kan i mån af behof, förstärka den eller ersätta dess förluster.
I frågan åter om, i hvad mån vårt lands natur och våra öfriga lokala förhållanden kunnat inverka på behofvet af ingeniör-trupper, så bör man påminna sig, att vårt Iand hvarken är ett slättland, der stora öfverväldigande härmassor kunna samlade uppträda, men icke heller ett sådant alpland, sorn endast på några få ställen kan passeras med större truppstyrka.
Det är till sin hufvudkarakter småbrulet.
Öfverallt möta hinder af sjöar, vattendrag, kärr och skogar, men vanligen af beskaffenhet att de, lemnade i sitt naturliga tillstånd, lätt nog kunna öfvervinnas eller kringgås.
Deremot kunna mycket ofta dessa naturliga hinder, genom en ringa hjelp af 1'ältbefästningskonsten få en sådan vigt och betydenhet, att fienden endast med stora uppoffringar af tid och krafter kan öfvervinna dem.
Uti ett så beskaffadt land hafva fältbefästningskonsten och ingeniör-trupperne det rikaste fältet för sitt användande; och långt ifrån, att
Sveriges ytformation skulle minska behofvet af sådane trupper, hänvisar den tvertom på en ökad vigt af deras egande.
Det har flera gånger varit påstådt, och äfven af Rikets Ständers majoritet i deras afslag på Kongl.
Maj:ts proposition om ingeniör-trupper vid sista riksdagen upprepadt, att den svenske indelde soldatens kända handverksskicklighet skulle minska behofvet af ingeniör-trupper hos oss.
Denna ofta åberopade, och till en viss grad befintliga handverksskicklighet hos våra indelde soldater torde dock vid närmare granskning alldeles icke kunna i någon öfvervägande grad antagas.
Våra indelde soldater äro samtlige i regeln jordbrukare och de af dem, som öfva något handverk, sköta det vanligen såsom en bihandtering.
Undantager man en och annan trakt, såsom Wermland och Ahle härad i Westergötland, der allmogen allmänt äro skicklige slöjdare, så träffas bland dem mera sällan verkligen gode handverkare, då anspråket på sådane går längre än till förfärdigandet af försvarliga bondarbeten, långsamt och mindre noggrannt utförde.
Detta synes bäst vid de vanliga arbetskommenderingarne till fästningsbyggnaderne, hvartill dock, enligt generalordres, företrädesvis böra väljas timmermän, murare, smeder m. fl. hantverkare.
Meren dels är dock bland dem endast en och annan tillräckligen kunnig i det angifna yrket, att kunna användas annorlunda än såsom handlangare.
Jemför man härvid utländska beväringsarméer, uti hvilkas leder ingå ett stort antal unge män, som redan några år helt och hållet hängifvit sig till ett visst handverk, så är det påtagligt, att der skall vara, åtminstone lika lätt som hos oss, att finna sådane, som skulle kunna fylla behofvet af ingeniör-trupper.
Det är ock intet tvifvel, att den franska arméens liniesoldater, genom sin naturliga rörlighet och fyndighet, äro bättre ingeniör-trupper än väre indelde soldater nu äro.
Men långt ifrån att dermed låta sig nöja, har man öfverallt funnit nödigt samla de lämpliga elementerna uti särskilda corpser, för att gifva dem den behötliga öfningen jemte vana vid befälet.
Sådana arbeten, som utomlands allmänt utföras i ingeniör-truppernes verkstäder, skulle man fåfängt bjuda till att hos oss åstadkomma med våra nuvarande indelde soldater, — man må nu välja huru mycket man vill.
Då ändock den föreställning torde hos mången fortfara, att bristen på särskild, under freden bildad och öfvad, ingeniörtrupp skall vid krigets början beqvämt kunna fyllas genom regements-timmermännens sammandragande, kan här icke vara olämpligt att åter uppräkna de skäl, som tala mot denna nödfallsåtgärd.
Dessa äro uti chefens för ingeniör-corpsen ofvan omnämnda P. M. sålunda uttalade: »].
Att indelda infanteriet, som skall i sina leder intaga och krigsbilda beväringen, är redan dertill för »fåtaligt; alltså både illa beräknadt och farligt, att just vid krigets utbrott ytterligare nedsätta dess styrka genom »gamle och inöfvade soldaters borttagande ur infanteriet, för att af dem bilda ett annat slags trupp, för hvars »tjenstgöring de äro mer och mindre rekryter. »2.
Att timmermännen aldrig kunna erhålla tillräcklig undervisning och öfning, i följd hvaraf de, vid kri»gets början ännu sjelfve rekryter, saknande både begrepp och färdighet i det dem åligger, äro icke allenast för »egen del föga eller intet tjenstbare, utan äfven alldeles otjenlige till stam för den beväring, de borde bland sig 185 »upptaga och vid undervisningen föregå.
Bristen på undervisning och duglighet har tvenne orsaker: först att tim»mermännens sammandragande till öfningar under ingeniör-officerares ledning, i följd af regementenas spridda »lägen och stora afstånd samt deraf föranledd kostnad och andra olägenheter, svårligen lärer kunna påräknas alla »år, tvertom mycket sällan; deras bildning till ingeniör-soldater kpmmer således att hufvudsakligen öfverlemnas »åt deras eget befäl, som dertill icke egnat sig och för sjelfva saken icke hafva särdeles intresse, då det sjelf »icke får gagn och ära af den möda, det derpå nedlägger, utan måste betrakta desse soldater, hvilka det vid »krigets utbrott mister, såsom för sig och regementet främmande, — ett förhållande, som icke kan befrämja »hvarken undervisningen eller tillsynen —; sedan, att det är i allmänhet svårt och, i de flesta fall. omöjligt att »bibringa denna spridda och sällan sammankommande trupp erforderlig vana och färdighet att handtera, vårda »och föra den tjenstgöringen tillhörande materiel och utredning, hvilket likväl utgör ett hufvudsakligt villkor för »truppens tjenstbarhet. »3.
Att, då regementena icke få behålla sina timmermän under fälttågen, sådane soldater komma att der»till företrädesvis utses, som regementena helst vilja skilja sig vid; och att följaktligen den sålunda uppsatta in»geniör-truppen, som borde ega aktning och anseende, för att vid arbetena kunna ställas såsom passande föresyn »och ledare för andra trupper, blir ett föremål för missaktning inom hela arméen, som deri endast ser samlingen »af de soldater den ratat och utgallrat.» »4.
Att, om det äfven skulle lyckas förmå regementena att till timmermän utse fullkomligen dugligt folk, »hvilket emot deras eget intresse icke torde vara lätt, måste dock en, från alla landskap och regementen med »olika anda och vanor, under ett för och med dem obekant befäl, så sammankommen trupp, sorn derjemte är »medveten om sin mindre färdighet i det nya yrket, befinnas i rekryttillstånd och fordra en längre tid att erhålla »den sammanhållighet och fasthet, som den såväl hade behöft ega genast, både för att fullgöra den mångsidiga »tjenst, den åligger, och för att deri kunna nöjaktigt föregå och bilda den beväring, som ovillkorligen måste anslås »till antalets fyllande äfven i detta truppslag, isynnerhet när en större del af svenska hären sättes på krigsfot; »ty om ock hvarje infanteribataljon afgifver till och med 8 timmermän, så lemna 41 bataljoner (och flera få väl »ej beräknas, emedan Jemtlands. Norr- och Westerbottens samt Wermlands fältjägare torde böra uteslutas, samt »de svaga Nerikes och Skånska regementena blott såsom enkla bataljoner upptagas) endast 328 man, hvilken styrka »icke är tillräcklig för krigsrörelserna i vidsträcktare och frånskiljda landskap, utan fordrar till handlangare, kuskar »och tross-soldater en tillökning af 50 — 100 procent. »5.
Då, på grund af ofvan anförda skäl, svårligen kan bestridas, att regementenas timmermän, äfven om »de
Uro duglige soldater vid arméens sättande på krigsfot, ändå icke blifva annat än mer eller mindre duglige »ingeniör-rekryter, hvilka för sin bestämmelse skola då först organiseras, och man, hågkommande de många om»sorger, hvilka krigsutredningen af ett redan under freden fullständigt utbildadt vapen påkallar, betänker att, »jemte organisationen, sammanhållningen och utbildningen af denna ingeniör-trupp, materielen tillika skall utredas »i krigs- och marche-färdigt stånd samt införlifvas med den till det mesta, om icke helt och hållet derför fräin»mande truppen, så faller det sig temligen klart att, äfven med förutsatt särdeles förmåga hos befälet, någon »färdig och duglig ingeniör-trupp icke kan påräknas vid fälttågets början, samt att en efter omständigheterna mer »eller mindro lång tid derefter förlöper, innan af en sådan sammansättning pålitlige pionierer och pontomerer »kunna tillskapas, hvilket troligtvis icke heller under fälttåget medhinnes.
»Ehuru det således är ett stort misstag, att föreställa sig, att regementenas timmermäns sammandragande »skulle vid krigets utbrott kunna fylla bristen på fullständigt uppsatte ingeniörtrupper, är dock, med villkor att »timmermännen under fälttågen stanna qvar vid regementena, deras undervisning och handledning i fältarbeten till »stor nytta och bör uppdrifvas och utsträckas så vidt ske kan.
Ty utom det gagn och biträde, de vid otaliga »tillfällen kunna lemna regementena sjelfva, när dessa äro i behof af ingeniör-soldatens arbetsfärdighet, bildas »de derigenom till duglige och skicklige föregångsmän för egne kamrater, när dessas handräckning vid stora ar»beten tages i anspråk, der de blifva ypperliga biträden åt ingeniör-soldaterne, och förskaffa dessa ledighet att »med ali kraft bedrifva de arbeten, som erfordra egentlig handverksfärdighet och större öfning.»
Annu ett skäl som talar för, att de svenska ingeniör-trupperne ej böra antagas alltför fåtalige, är, att den fiende, vi vid ett krigs utbrott få se mot oss uppträda, säkerligen är oss öfverlägsen ej blott till truppernes antal utan ock till deras verkliga krigsöfning.
Men under sådana förhållanden erbjuder åter fältbefästningskonsten ett stöd, som en klok anförare väl vet att uppskatta och begagna.
Hvarken af vårt lands natur eller af våra öfriga förhållanden kunna således några slutsatser dragas, som föranleda minskning i behofvet af ingeniörtrupper.
Vid pontoniererne är dessutom en styrka af 360 man särskildt deraf betingad, att bataljonen sålunda skulle blifva i ständ att i fredstid betjena trenne bro-ekipager och dermed äfven den nu ofullständiga öfningen ernås, men i krigstid, med tillägg af 240 man beväring, 5 krigsbrvgge-ekipager, hvilket ock är det minsta hvarmed svenska arméen kan vara luilpen Afven vid sappörbataljonen är 360 man på fredsfot det minsta antagliga, hvaraf något helt kan åstadkommas.
Att ej för små trupper af specialvapnen kunna rätt öfvas, är så erkändt, att i Tyskland årligen flere af de mindre staterne sammandraga sina ingeniör-trupper till gemensamma öfningar, för att sålunda uppbringa dem till det för öfningarnes utförande behöfliga antalet. ingeniör-trupperne i Sverige böra således bestämmas till 720 man stam, fördelad uti en pontonier och en sappör-bataljon, hvardera af tre kompanier å 120 man på fredsfot.
Till hvarje kompani bör JLandförsrartkomit.
I. »4 186 anslås 80 man beväring, som öfvas vid kompaniet, och hvarigenom hvardera bataljonens styrka uppginge till 600 man vid krigstillfälle. lngeniör-truppernes uppsättning sker obestridligen enklast genom värfning, örn ock de för värfvad trupp gemensamma olägenheter ej här kunna undvikas.
Truppens öfning och utbildning möter då inga svårigheter.
Visserligen skulle äfven indeld trupp kunna bildas till god ingeniör-trupp, men flerfaldiga svårigheter, liggande i denna trupps natur af indeld, och att icke så lång tid, som erfordrades, kunna utan stora uppoffringar dragas från orten, uppresa sig häremot, så att man nödgas såsom förmånligast föreslå truppens fortfarande uppsättning af värfvadt manskap.
Sedan sålunda, på de grunder här ofvan blifvit framställda, kommitterade kommit till det resultat, att svenska arméens ingeniör-trupper böra utgöra 720 man stam, fördelade uti en bataljon pontonierer och en bataljon sappörer, hvardera bestående af frenne kompanier å 120 man, har den frågan framställt sig, om ej någon redan befintlig trupp skulle kunna förändras till ingeniör-trupp, lör att sålunda, antingen helt och hållet eller till någon del göra uppsättandet af nya trupper öfverflödigt.
Wermlands fältjägare-regemente har i detta hänseende ansetts såsom det mest passande, för den händelse Kongl. Majit skulle kunna finna lämpligt på sådant sätt förändra dess bestämmelse.
Regementet är genom sin organisation uti en undantagsställning, som gör att det lättare än något annat kan utbytas, för att till ifrågavarande ändamål användas, och det är derjemte värfvadt, hvilket tvifvelsutan äfven är det för ingeniör-trupper i vårt Iand lämpligaste.
Deremot är Wermlands fältjägares nuvarande organisation ej passande för ingeniör-trupper.
Regementet består visserligen af 600 man, eller just den nummerstyrka som erfordras för att tillsammans med det nuvarande sappörkompaniet uppbringa ingeniör-trupperne till den ofvan antagna styrka af 720 man.
Men detta manskap är, efter genomgånget rekrytmöte, gemenligen endast sammandraget till 10 dagars öfningar om året och hela den öfriga tiden permitteradt; och på dessa korta öfningstider beror till en hufvudsaklig del möjligheten af regementets bibehållande med dess nuvarande organisation.
Flertalet af manskapet utgöres nemligen af lagstadde drängar, anvärfvade inom Wermland och närgränsande landskaper, och såväl de, som deras husbönder, hafva ingått sina ömsesidiga förbindelser, under antagande att den hittills vanliga lindriga tjenstgöringen skulle alltjemt fortfara.
Om derföre Kongl. Majit begagnande sin laga rätt, utsträckte de årliga öfningarne till tvenne månader om året, så skulle otvifvelaktig! rekryteringen bli betydligen försvårad, om ej rent af omöjlig.
Men äfven med en sådan tvenne månaders öfningstid blefve ej möjligt att af truppen bilda fullgoda ingeniörsoldater, då de samtlige hela den öfriga delen af året äro permitterade och sålunda helt och hållet undandragne befälets inflytande och tillsyn.
Icke heller är Wermland någon lämplig ort för förläggning af ingeniör-trupperne och särskildt för de angelägnaste af dem, pontoniererne, då dessa trupper alltid böra vara nära till hands, äfven för att kunna så ofta som möjligt deltaga uti de större öfningslägren.
Det blifver sålunda nödvändigt att gifva truppen en annan, för dess nya bestämmelse afpassad organisation, hvaraf åter följer, att vid öfverflyttande af det nuvarande anslaget för Wermlands fältjägare till Kongl, ingeniör-corpsens stat, en ny fördelning deraf måste göras, och de uppkommande bristerna fyllas med nya anslag.
Kostnaderna för Wermlands fältjägare-regemente hafva, enligt kongl, krigskollegii räkenskaper, under de senare åren utgjort i medeltal 95,000 Rdr Rmt om året, hvilket således skulle utgöra den disponibla summan.
Någon fullständig stat för ingeniör-trupperne och derå grundad beräkning af deras blifvande kostnad i sin helhet hafva kommitterade ej ansett sig böra nu uppgöra, särskildt med afseende på aflöningarne, hvilka antagits böra behandlas i ett sammanhang för hela den värfvade arméen.
Men som kommitterade derjemte äro af den åsigt, att den angelägna frågan om ingeniör-truppers uppsättande ej af denna orsak bör uppskjutas, så mycket mer som öfvergången från ett truppslag till ett annat ej på en gång kan verkställas, utan erfordra flera år, hafva de ej tvekat, att redan nu framlägga detta betänkande, och föreslå den nu ifrågavarande förändringen af Wermlands fältjägare tiil ingeniör-trupper, förbehållande sig att få åter upptaga frågan, angående aflöningarne, då det hela den värfvade arméen omfattande betänkandet framdeles afgifves.
För att emellertid gifva en någorlunda ledning för bedömandet af huru långt ofvannämnda, för Wermlands fältjägare nu årligen utgående kostnad räcker till det nya behofvet, äro uti bilagde tabell utförde samtliga kostnaderna för det nuvarande sappör-kompaniet.
Häraf synes att statsverkets årliga utgifter för detta kompani utgöra: till befälets och underbefälets aflöning 10,116: 25. » stabens dito 1,580: — » manskapets aflöning och underhåll 24,117: 34. 35513.
59 samt till kasernering 3,628: — och till hästar för öfningarne 4,682: 86. g g0 Summa Rdr Rmt 44,124: 45.
Efter denna beräkning skulle sålunda den nu utgående kostnaden för Wermlands fältjägare vara tillräcklig att medgifva det nuvarande sappör-kompaniets förändring till en pontonier-bataljon af frenne kompanier, äfven med tillägg af den vid en sådan förändring nödvändiga staben samt de mindre förändringar uti kompaniernes stat, som enligt chefens för ingeniör-corpsens underdåniga skrifvelse af den 9 Augusti 1859 dervid erfordrades, men hvilkas närmare pröfning kommitterade, af ofvan anförda skäl, ej anse sig nu böra företaga. 187 I afseende på öfvergången från Wermlands fältjägares nuvarande organisation till den, som Kongl. Maj:t kan komma att för ingeniör-trupperne bestämma, finnas tvenne vägar att välja.
Den ena vore, att genast förändra fältjägarne till ingeniör-trupper.
De årliga öfningarne skulle då utsträckas till de tvenne månader, hvarunder passevolantörerne äro lagligen förpligtigade att hålla manskapet samlade, och soldaterne derunder öfvas af ingeniör-befäl.