Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han närmade sig Karis, fick han anledning att ihågkomma sin guddotter.
-- Jag vill se till, hvad jag kan göra för henne, tänkte han vid sig själf.
Hon blir fjorton år, hon kan få tjenst som barnflicka, men icke hos mig!
Det såg bofälligare ut, tiderna hade blifvit sämre.
Barnen voro ute i arbete.
Dordej spann, Thomas murade bakugnen, som hotade instörta.
-- Guds fred!
-- Goder dag, Lydiken!
Det var hederligt; jag visste han skulle komma.
Dordej afröjde tegelstensgruset från bänken, medan Thomas, utan att afbryta arbetet, bortlade stillatigande mössan från sitt hufvud, som började gråna.
-- Nå, hur är det?
Dåliga tider, prack och bekymmer hvart man vänder sig!
Hagar gör eder omak, Dordej?
-- Gör hon?
Jo men.
Inte kunde jag tro det, Lydiken, den tiden ni var beskedlig mot barnet.
Men si, man skall inte mena sig vara visare än Gud.
Han vet hvar det fåfängliga hjärtat sitter; dit siktar han, och där träffar han bättre än skyttens pil.
Fröjdebarn kan bli sorgebarn.
Var hon inte mitt pärlegull och mitt silkesbarn, förmer än de egna matvargarna?
Gud signe dem, de folka sig hvad de hinna.
Var inte Hagar den trägnaste förr i alla sysslor, så träffeligt kloker och händig i allting?
Det var förr, det, ser Lydiken.
Från den dagen hon kom från Helsingeland, var hon, Gud tröste, ett bortbytt barn.
Hvad ha ni för bergstroll på Turholmen eder?
Af hela flickan fanns stort intet annat än stafvarna kvar, de latinska stafvarna, Lydiken!
Inte har hon håg mera för karda och spinna, härfva och refva, baka och byka, det går allt som i drömmen.
Jag säger: gå efter vatten till brunnen, Hagar!
Ja, så står hon där och ser huru solen skiner på istapparna ...
Fålla din kjol, barn, ... den där tyskullskjolen, ni vet!
Ja, så sitter hon och låtsar sömma, men har glömt att träda tråden på nålen ....
Hagar, läs aftonbönen med barnen!
Läser hon inte?
Visst läser hon, men det är bordsbönen.
Så har det nu varit i tre vintrar och två somrar.
Det enda hon hugfälles är att lära fågelspråk och valla kräken, som hon nu mest har för händer, för där får hon stafva i mossan på bergen.
-- Har hon fått böcker att läsa?
-- Hvad för böcker?
Hon har de tre, som äro lärdom nog för en fattig stackare.
Från prästgården har jag lånat en finsk postilla, och kan ni tro, Lydiken, barnet predikar nu finska rätt som en präst från Tavastland!
När hon hittat andra böcker i byn, har jag eldat ugnen med dem.
Vet jag hvad prent hon smusslat i sänghalmen?
Inte med min vilja skall hon läsa mer än godt gör för människans salighet.
Det finns lika många fåfängliga böcker som löst tal här i världen.
-- Och hvad ämnar ni nu företaga med Hagar?
Icke kan hon komma till mig; jag är nu gift och har egna barn.
Det var annat för tre år sedan.
-- Så, ja, lycka till!
Jag trodde ni var gudfar hennes.
-- Kan jag annars göra något för flickan?
Hon är snart i den ålder, när fattigt ungt folk söker tjenst.
Jag vill bekosta åt henne en omgång nya kläder och lägga till några hårda daler för underhållet, tills hon blir femton år eller sexton.
-- Tackar för gunstig god vilja.
Med oss och de många barnen är det så, att vi råkat i skuld och ha inte bröd för dem, som inte arbeta.
Jag tänkte ni skulle taga henne, inte för vår, men för barnets skull.
Inte vånnar jag om att jag själfver äter agnar till middagen och tegelstenar till kvällen, om den stackaren ej får svälta, för hon ligger mig som ett kyrktorn på hjärtat, ser Lydiken.
Men si, den dromedaren ryms inte i mitt bo, sa' sädesärlan, när hon kläckte ut gökungen.
Hagar ryms ej i vårt bo, ser Lydiken; det likar sig inte för henne att tjena heller.
Antingen är hon ett tattarebarn, eller är hon af herrefolk, korp eller örn, Gud vet, det ligger i blodet; det visar sig nu, när hon snart blir fullvuxen.
-- Dordej -- sade Lydik Larsson eftersinnande -- mäster
Sigfrid var fuller af den mening, att modern, som dog här i torpet, ej var en tatterska.
Hon bar hos sig två kostbara smycken, som ju höra barnen till och kunna försäljas för deras utkomst.
Finnas de kvar?
-- Hvad skulle ej de finnas?
När mäster Sigfrid var döder och Thomas blef förmyndare, fick Thomas skrinet med barnens egendom att förvara.
Det är försegladt med mästarens eget signet.
Hvad skulle vi töras bryta det, vi?
-- Däri ha ni gjort rätt, men blott för en tid.
Förstår ni ej, Dordej, att barnens egendom ligger där utan ränta, nu när de bäst tarfva ett underhåll.
Hvar är gossen?
-- Han, tuppkyckling?
Ja, det veta svalorna bättre än jag.
Såsom utsädet är, blir skörden.
Bennu har vuxit upp bland herr Åkes gudlöse ryttare; nu har han skjutit en karl på Gerknäs och måst rymma till Tyskland.
De voro här på jagt efter gossen, men folk trodde, att det var bara för syns skull.
Alla tyckte om Bennu, ingen själ ömkade Greger Andersson.
Greger fick en opasslig kula genom kindbenet, och snedmundt blir han, så länge han lefver, men det tros, att han repar sig.
-- Nåväl, är det ej bäst, att Thomas som förmyndare upplåter skrinet och jag betygar som vittne hvad däri finnes?
-- Hvad säger du, Thomas?
Thomas nedlade murslefven, strök sig med afviga handen om näsan och lät förnimma, att han ej skulle öppna skrinet förrän i barnens egen närvaro, när gossen blef myndig.
-- Det vill säga om sju år, genmälde tullnären misslynt.
Vi två äro ej gula om näbben mer, och gossen är ute på farliga stigar.
Ung eller gammal, ingen af oss bär signet på lefnadens tid i sju år.
Nu lida barnen nöd, och vi lefva.
Hvarför töfva med det, som hör en förmyndare till?
Thomas förblef obeveklig.
Skulle han taga skäl och vansläktas från sitt folks kardinaldygd?
-- Nåväl, sade Lydik Larsson, då står ett förslag åter.
Jag reser till Åbo och skall i aller ödmjukhet uppvakta presidenten i hofrätten, herr Jöns Kurck.
Vill ni, mot vederbörligt kvitto, öfverantvarda skrinet till mig, så skall jag låta öppna det i presidentens och vittnens närvarelse.
Sedan jag förvisso vet värdet af barnens egendom och, där presidenten det tillråder, tagit en part ut för barnen, skall jag åter låta försegla skrinet med hofrättens signet, och det beror då af förmyndaren, om han vill förvara skrinet hos sig eller lämna det mot kvitto i hofrättens förvar.
Detta senare vore säkrast.
Ny rådplägning.
Hvad allt de lagfarne hitta på!
Den okunnige torparen hade en vidskeplig vördnad för alla signeter, men det han höll i sin hand tycktes honom vara säkrare än det han lämnade ifrån sig.
Thomas svarade nej.
-- I fars tid, sade Dordej, sköflade krigsmännen allt hvad de öfverkommo.
I vår tid göra fogdens tjenare mångenstädes detsamma.
Minns du i vintras, när Mannu var ensam i stugan och drog en eldbrand ur spiseln i halmen på golfvet?
Du var med barnen vid läsförhöret, jag klappade byke vid vaken på isen.
Hade Gud ej skickat mig in efter dina skjortor, hvad hade det blifvit af stugan, af Mannu, af Hagars och Bennus arf?
Skicka skrinet till hofrätten!
Det är ett sextipunds-lass att ansvara för andras egendom.
Lydik Larsson anmärkte, att presidenten Kurck stått fadder för barnen.
-- Ja, ser du? instämde Dordej.
Passar inte Gud den saken som hake till märla?
Slå fast haken, Thomas, så är barnens egendom bakom lås.
Han, som är hofrättens öfverman, måste vara den lagfarnaste här i landet.
Sara kallade sin man Abraham herre, men Abraham fann sig oftast väl af att lyssna till Saras råd.
Thomas framtog ur den lästa ekkistan under sängen ett litet skrin, knappt större än en vår tids cigarrlåda.
Det var konstrikt inlagdt med färgad halm, utan lås, men väl ombundet med starkt garn och försegladt med mäster Sigfrids sigill, Helsingfors', hans födelsestads vapen, båten, med en stjärna däröfver.
Skrinet öfverlämnades åt Lydik Larsson mot kvitto med sigill öfver mottagandet.
Medan kvittot skrefs, upprann i tullnärens förslagna hufvud en plan att göra guddottern en tjenst, som på samma gång befriade honom själf och fosterföräldrarna från bekymret om flickans framtid.
-- Hvad sägen I, föreslog han, om jag tager Hagar med mig till Åbo?
Presidenten är hennes gudfar; han torde låta sig henne föreställas och kanske göra något för henne.
Detta förslag mötte intet motstånd.
Hvar var Hagar?
Hon var med de yngre barnen i rian.
De hade åter för sig något slags fågelspråk.
Dordej gick till rian, men mötte barnskaran på vägen.
De voro utom sig af jublande fröjd, de skreko om hvarandra:
-- Han kan tala!
-- Hvem kan tala?
-- Trastungen.
Barnen förde med sig en bur af videkvistar, i hvilken satt en ung, nära fullvuxen koltrast, Hagars skötebarn.
Hon hade upptagit honom som späd unge ur ett öfvergifvet bo, hvars föräldrar blifvit snarornas offer, vårdat och matat honom, gjort honom så tam, att han åt ur hennes hand och satte sig på hennes högra skuldra, när hon ropade:
Tätti!
Hagar hade läst i sina böcker, att vissa fåglar kunna lära sig eftersäga människors ord.
Alltså företog hon sig att studera språk med Tätti, såsom hon själf studerat latin för Cannabis.
Mer än ett halft år hade hon nu hvar dag, när de voro ostörda, upprepat två korta språkläxor för Tätti och sett honom göra misslyckade försök att forma sin näbb efter de ovana ljuden.
I dag hade han, till barnens obeskrifliga förvåning, för första gången uttalat orden:
Tätti dum.
Skaran instormade i stugan med denna viktiga nyhet.
Tätti skulle tala, men, lik mången annan talare, kom Tätti af sig vid åsynen af de talrika åhörarne.
Buren ställdes åt sidan; här var ett annat tal än fåglalåt.
Lydik Larsson mönstrade
Hagar med en rest af den forna vänskapen.
Hon var förändrad, men ej till sin fördel.
Ärtstängeln hade skjutit upp, men slokade gänglig i brist på stöd.
-- Räknar du ännu himmelens trappor? frågade tullnären.
Hon teg med nedslagna ögon.
Denne beskyddare hade svikit henne.
Han hade lofvat henne lärdom, lycka och fadersömhet.
Huru hade han hållit sitt löfte?
-- Vill du följa mig till Åbo och se en stor stad, en stor, ny gudfar?
-- Skynda dig, barn! inföll den alltid praktiska fostermodern.
Lägg hop dina kläder, dina två linnen, dina strumpor och tyskullskjolen, som du kan fålla i Åbo.
Lydiken har brådt och vill taga dig med sig.
Hvarför suras du, dumma flicka?
Pussa gudfar på granna handen!
-- Får jag ej stanna hos er, mor? frågade Hagar skyggt.
Huru hade hon icke brunnit af längtan att flyga ut i den vida, okända världen!
Men denne man hade en gång svikit henne; han kunde andra gången göra det om igen.
Dordej visste knappt själf huru lätt hon veknade som ett vax för älsklingsbarnet.
-- Visst får du komma tillbaka och blifva hos oss, om du ej får något bättre.
Se så, lipa nu inte, barnet mitt; lägg hop dina kläder!
-- Låt mig gå, låt mig gå i den villa skogen! snyftade Hagar.
Det bittra, förödmjukande intrycket af att kastas ur hand i hand öfverväldigade allt hennes mod.
Då hördes från buren vid väfstolen ett snattrande ljud, liksom ur en barntrumpet:
Inte ledsen nu!
Det var den andra språkläxan, som Hagar, till tröst i sina ensliga sorger, stafvat för koltrasten och som nu för första gången lyckades trilla ur trastnäbben.
Situationen förändrades; alla smålogo.
Hagar flög till buren, lockade ut favoriten, lät honom sitta på högra skuldran och uppmanade honom att säga om de beundrade, muntrande orden.
Men den nye talaren hade redan glömt dem, flaxade kring i sin lyckliga frihet och lät nu förnimma:
Hastigt vidtogos de få nödiga förberedelserna för Hagars resa.
Fosterföräldrarna och hela barnskaran sågo tullnären instufva sin nya barfota bytesvara i höet på den fyrhjuliga bondvagn, som borgerligt folk brukade vid sommarresor före schäsarnas och åbokärrornas tid.
Hästarna legdes för fyra mil eller för hela resan.
Mellan Åbo och Helsingfors fanns i grefvens tid en början till gästgifvare och skjutslega, en lättnad för bonden, af hvilken adeln härintills trugat sig fri skjuts.
Torparefolk är sällan sentimentalt vid afsked, men här låg i luften en förkänsla af att skilsmässan skulle blifva lång.
Tommu snöt sig gång efter gång; det var något som tagit en orätt väg från ögonen.
Sigfrida hämtade buren med Tätti, Hagar skulle än en gång klappa sin gunstling på de mjuka, svarta fjädrarna.
-- Du mitt hjärtebarn och mitt sorgebarn!
Räfvarna hafva sina kulor och fåglarna sina nästen, men en vet jag, som före dig icke hade en sten att luta sitt hufvud mot.
Res, om Gud vill; kom igen, om Gud vill!
Befall honom dina vägar, och han skall finna också åt dig en kvist att sitta på!
-- Inte ledsen nu! bjäbbade trastungen.
Åkdonet rullade bort, och den andra spånen flöt ut på det strandlösa hafvet.
Åbo akademi.
Där bo bestier!
Om tidehvarfven kunde förflyttas som tablåerna i ett skådespel, om nittonde seklet sutte som åskådare i salongen, förhänget rullades upp och sjuttonde seklet blottades där bakom i sin väldiga storhet, hur ogenomträngligt mörkt, hur dystert allvarligt, hur groft tillyxadt i sina massor skulle det icke te sig för åskådaren från ett annat tidskifte!
Men äfven detta mörker hade sina glimmande ljuspunkter, äfven detta allvar sina gladare mellanstunder och denna grofva tidskoloss sina fint utmejslade spetsar.
Det vi kalla natt ansågo de då lefvande som en dag, och skymdes dagen af moln med härjande hagelskurar, såg man dock stundom solen.
Invånarne på planeten Mars med dess svagare dagsljus skulle troligen ej vilja byta med jordens invånare, och sjuttonde seklets hårdt betungade folk skulle sannolikt betänkt sig mer än en gång, om någon erbjudit dem att flytta till nittonde seklet.
Axel Oxenstjerna hade sagt om sitt besök i sydvästra Finland: där bo bestier!
Per Brahe upptog ordet såsom en varsel, såg botemedlet i att statuera en academia och ryckte denna som ett halfslukadt ben ur krigets hungriga gap.
När hans academia ändtligen kom och funderades genom Kristinas kungliga bref af Nyköping den 26 Mars 1640, utlade biskop Rothovius i sitt cirkulär till prästerskapet, att detta vore den största välgärning, som vederfarits Finland sedan världens begynnelse.
Enär
Finland troligen icke stod att igenfinna på kartan vid världens begynnelse, var den första och största välgärningen rimligast den, att landet nu fanns till.
En biskop borde icke heller ringare uppskatta införandet af kristen tro eller dess reformation.
Men med dessa lofliga reservationer hafva två och ett halft sekel framåt icke mycket att afpruta på den kraftige, nitiske och välmenande biskopens hjärtefröjd öfver denna märkliga tilldragelse.
Akademin har aldrig varit allt, icke ens vid sin stiftelse, lika litet som kunskapen är allt; men akademin har varit och är oberäkneligt mycket för ett land, som i sin politiska svaghet söker ett fäste i arbetet för sin kultur.
Förgäfves har akademin från sin första början draperat sig i sin rektors purpurmantel för att inför de olärda upphöja lärdomen på samtidens kungliga tron.
Hon stod med sina rötter för djupt in i folket för att någonsin lyckas afkläda sig vadmalsjackan, och detta blef hemligheten af hennes stora civilisationsarbete.
Ju folkligare hon blef, desto mäktigare samlade hon i sig folkets vaknande intelligenta kraft och klarnande medvetande.
Kyrkan har varit äggeblomman, ur hvilken det nya lifvet begynt pulsera, men akademin har varit den unga mot samtidens höjder stigande folkandens första vingar.
Och akademin år 1640 var kyrkans lydiga dotter.
Icke allenast biskopen, äfven Per Brahe räknade, jämte bokliga konster, utbredandet af ett gudeligt lefverne och skickeliga seder bland det nya läroverkets förnämsta ändamål.
Folket ansåg akademin för en prästskola.
Ännu hundra år därefter, 1740, stod teologen främst och dugde till allt, likasom i vår tid generalen.
1840 hotade tre andra fakulteter att öfverflygla den högvördiga, som med gammal häfd intog första rangen, och fyrtio eller femtio år vidare framåt i tiden, när gudeligt lefverne icke mer anses nödvändigt för skickeliga seder, står akademins prästskola i mångens ögon kvar som en skuggornas gengångare från sextonhundratalet.
Om få förstodo akademins betydelse vid den tid när hon stiftades, ville dock styrelsen göra allt för att rätt tydligt inprägla dess vikt.
Redan en månad förut påbjöds i alla landets kyrkor en allmän böne- och tacksägelsefest på invigningsdagen, onsdagen den 15 Juli 1640.
Alla förnämliga personer, adel och ofrälse, inbjödos till Åbo, och många infunno sig.
Det blef stort jubel och stor ståt i Finlands dåvarande hufvudstad.
En af Åbo akademis förste professorer, den berömde Michael Wexionius, adlad Gyldenstolpe, har omständligt skildrat invigningsfesten.
Dess ceremoniela program var på förhand noggrant bestämdt i alla detaljer.
Stor uppvaktning klockan sju på morgonen hos hans grefliga nåde i Åbo slott.
Därefter procession till landningsstället vid Aura å i lika många afdelningar som sånggudinnorna.
Därifrån på grant utsirade, vimpelprydda båtar en färd till bron.
Där åter landstigning och procession till akademihuset.
I spetsen gingo trumpetare och härpukor, »de där sin tjenst lustigt med all flit gjorde».
Men att fredens verk invigdes under ett stort brinnande krig, därom erinrades man icke blott af slottskanonernas och pukornas dån, utan ock genom den imponerande eskorten af 1,000 ryttare i full rustning, hvaribland mången veteran från Breitenfeld och från Lützen.
Det oansenliga akademihuset, gymnasiets förra lokal i skuggan af domkyrkan -- fem kalla och låga rum -- var praktfullt smyckadt med purpurfärgade tapeter och mattor.
Här skedde musik, tal af grefve Brahe, fundationsbrefvets uppläsande, prokanslers och rektors beklädande med deras insignier, sång, tal af två professorer och slutligen en students, unge Johan Stålhandskes, »gratulatoria oratio med synnerlig lyckönskan».
Därefter gudstjenst i domkyrkan och predikan af biskopen, kanondunder på kyrkogården närmast utanför, muskötsalvor af kavalleri och infanteri samt höga fröjderop af den till tusendetal församlade folkmassan inom och utom kyrkan. »Gud och hela naturen, säger Wexionius, syntes hafva förenat sig att öka och höja dagens fest; ty icke allenast luften förblef klar och mild, utan en ljufvelig fläkt, som framdref de smyckade farkosterna, gaf anledning till ett skönt skådespel.
Pukor och trumpeter ljödo från vatten och land, hvaraf skallet återkastades, likasom under bifallsyttringar, af omgifvande berg och boningar.»
Dagen afslutades med en bankett på slottet, en middag, där alla på hennes kungliga majestäts bekostnad »blefvo härligen tracteradhe och plägadhe» vid den ovanliga timmen klockan fyra.
Ehuru berättelsen därom tiger, torde få antagas, att gästerne efter nio timmars oafbrutna mödosamma vandringar, båtfärder, tal, predikningar, musik och krigsdunder från klockan sju på morgonen till fyra på eftermiddagen icke saknade aptit att göra heder åt kronans anrättningar.
Två dagar därefter uppförde akademins förste unge medborgare i det större auditoriets sal ett sedelärande skådespel, kalladt »Studenterne», däri framställdes »huruledes somlige föräldrar visa sig mycket knappe att bestå penningar åt sina söner, hvilka då gemenligen blifva flitige; men andra bestå dem allt hvad de åstunda, hvarigenom sönerne blifva försumliga, ohörsamma, förlorade» o. s. v.
Den ståtliga invigningen kunde förliknas vid ett rikt bröllop i fattigmans hus.
I dag öfverflöd på alla lyckans håfvor, i morgon en hård brödkant, en skopa vatten.
Akademin var så fattig, att när arrendet icke inflöt från de till dess underhåll donerade, ofta själfva utblottade krono- och skattehemmanen, fingo lärare och lärjungar hjälpa sig bäst de kunde.
Allt kronans mynt rann ut i kriget som i en tratt.
Det som ännu, fastän allt knappare, fanns att tillgå i penningens ställe, var kronans räntor och jordagods.
Därmed aflönades mången gång officerare och tjenstemän, därmed betalades skulder, därmed underhöllos de tre akademierna i Upsala, Dorpat och Åbo.
En ny akademi var ett nytt gapande hål i en tom rikskassa.
Hvarför kunde ej akademin, ett sekularverk, invänta freden? frågade rikshushållarne.
Ja, hvarför kunde ej det fattiga, mörka torpet invänta julmorgonen utan ett ljus i fönstret?
Per Brahe hade redan besvarat frågan till Jöns Kurck.
Folken lefva i årtusenden och hafva likväl stundom brådt att uträtta i dag det som kunde uträttas i morgon.
Äfven historien kan stundom fjäska, men endast när åkertegen ännu ej är beredd för utsädet.
Morgondagen står lika litet i folkens hand som i individens.
Krig följde på krig, så långt man mindes tillbaka.
Hvarför skulle framtidens hyddor skuggas af fredens palmer?
Och Finland beboddes af »bestier».
Det blödande, mörka, förgätna landet stirrade på sin första bleka ljushärd i Åbo, såsom dess yttersta nordbo stirrar i Januari på den efterlängtade solens första röda strimma i morgonmörkret borta i öster.
Den första ljusningen var ännu långt ifrån dager.
Hvilka sophögar att bortrensa!
Hvilken issörja af tröghet och hvilken natt af okunnighet!
Det var ett långsamt, mödosamt, ihärdigt arbete att bryta igenom seklernas gruslager, och det varade äfven i hundrade år, innan man trängt genom skalet, men när man hunnit så långt, fann man därunder icke den hårda, ofruktbara sandmon, utan en bördig lergrund, som lönade odlarens möda.
Samma dag, när fredens stora verk invigdes i Åbo, afsomnade krigets väldige kämpe, den oförfärade Åke Henriksson Tott, snöplogen, på sin egendom Lavila i Euraåminne socken, fyrtiotvå år och två månader gammal.
Bruten af krämporna redan i flera år, hade han förra sommaren insjuknat på Ekolsund, men kände sig följande vår nog återställd att kunna öfverresa till Finland.
Ridten gick icke snabbt då mera; färden varade med hvilotider från den 26 Maj till den 4 Juli, då han nästan döende ankom till Lavila.
Den hårdhändte slagskämpen dog som en kristen.
Den 29 September 1640 blef han med tidehvarfvets krigiska ståt begrafven i Åbo domkyrka.
Fyra kompanier, tillhopa 480 man, af de frejdade finske ryttarne redo i spetsen för processionen från slottet till kyrkan.
Efter dem följde djäknarne, studenterne, prästerne, professorerne och biskopen.
Därefter marskalken Melchior von Falkenberg.
Efter honom en i svart taft klädd stridshäst.
Därefter hufvudbaneret, buret af Jöran Boije.
Därefter likkistan, buren af sexton adelsmän, och på hvardera sidan den dödes fäderne- och mödernevapen, burna af adelsmän.
Därefter åter studenter och professorer, köpmän, tjenstemän, hofrättens assessorer.
Därefter sorgefanan och sorgehästen, inhöljd i svart kläde med hvitt atlaskors.
Därefter de förnämste af adeln och tjenstemännen, borgmästare och råd, borgerskapet och fyra kompanier infanteri.
Efter dem grefve Brahe med fyra lakejer och två kuskar.
Efter honom fruntimmer i åtta vagnar och sist borgerskapets hustrur.
Sorgetåget torde, utom åskådarne, räknat mer än 1,400 personer.
Utfärdspredikan hölls i Åbo slott af hofpredikanten Nils Martini öfver Rom.
9-12 och likpredikan i domkyrkan af biskop Rothovius öfver Rom. 14: 7-10.
År 1678 lät Åke Totts änka, Kristina Brahe, för hans hviloställe inreda det ännu i domkyrkan bevarade, nyligen restaurerade Tottska grafkoret.
Andra spånen.
Du skall få läsa.
Hagar reste med Lydik Larsson till Åbo.
Våra dagars järnväg är Mefistofeles med hans mantel: dit, och man är där!
Man sofver sig fram, landskapet ilar tomt, intryckslöst, spårlöst förbi, människorna uppdyka som stumma dvärgar, kupén är världen, vägen är intet, målet allt.
En fotvandring eller en långsam resa med häst i Juli månad är geografi, etnografi, naturkunnighet, estetik.
Ett vaket barn lär där på en dag mer, än på ett år ur böcker.
Hagar vaknade, när hon befann sig på vägen till Åbo.
När hon begynte räkna kyrkorna, sjönk Kaskas torp bakom horisonten.
Nya intryck undanträngde de kända gamla.
Det förekom henne, som vore dessa berg högre, dessa dalar djupare, byarna folkrikare, hjordarna mera välfödda, människorna klokare.
Sommarluft och omväxling förskönade allt.
Hagar var åter förvandlad.
Hon drack luften som ur en hälsobägare.
Här vågade hon andas, här var hon icke sämre än andra; ingen visste här, att hon var ett tattarebarn.
De voro icke en mil från torpet, innan Hagar öfverraskade sin beskyddare med sin frimodighet.
Hon var lika språksam och glad, som hon nyss förut varit tyst och nedslagen.
Hon skrattade, sjöng, berättade, frågade.
Hvarför var sjön så blå?
Hvarför sprang räfven öfver vägen?
Hvarför hade den ena kyrkan en tupp på tornspetsen och den andra ett kors?
Hvad skulle Lydik Larsson göra i Åbo, och hvad skulle hon själf göra där?
Hofrätten låg öfver tullnären med hela tyngden af författningens sjunde bud.
Han behöfde förströelse, han nedlät sig att höra och besvara de efterhängsna frågorna.
Bakom dem låg ju stundom mer än ett barns nyfikenhet.