Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härigenom uppkomme tvenne banor, som måste uppfylla alla billiga fordringar för båda de tvistande partierna.
Bibana mellan Carlstad och Norum insparades härigenom äfven.
Vid jernbanors utstakning bör tillika lästas uppmärksamhet på framtida utsträckning och lämplig förening med nya limér
Så kommer sannolikt i framtiden en bana att sträckas från Wenersborg, vester om Wenern förbi Nors kyrka till Grafva, vid hvilken sistnämnda punkt då bildades ett särdeles lämpligt jernvägskors.
I fråga om, hvarföre, vid nordvestra stambanans första utstakning, densamma icke skedde uti den nu såsom behöflig yrkade nordligare sträckningen, yttrade här en värd talare lori. gårdag, att derom då icke gjordes någon framställning.
Jag anhåller derföre, att få uppläsa några räder ur K.
Jernvägsundersökningskomiténs Betänk, af den 8 November 1859, pag. lil, rad. 5 nedifr., så lydande: »En önskan har väl uttalat sig för en jernvägsförbindelse i rak vestlig rigtning från Filipstad mot Klarelfven, för att på denna jernväg föra malm och tackjern (rån bergslagen till vestligare skogstrakter; men ehuru densamma äfven för den omgilvande ortens jernhandtering skulle vara gagnelig, så, då dermed endast afses ett specielt ändamål, som dessutom ligger utom det område, som stambanan med skäl bör beröra, har komi - 348 Den 15 Mara. tén aasett utförandet af detta förslag helt och hållet bero på den enskilda företagsamheten.»
Betänk;t är underteckriadt af: N. Ericson. C. G. Beyer. C. O. Troilius, och har ända hittills i allmänhet blifvit följdt vid stambanornas sträckning.
Jag hoppas så äfven sker denna gång.
I anseende till tidens korthet, vill jag nu ingenting vidare tillägga, utan inskränker mitt yttrande till de upplysningar, jag här afgifvit.
Talrika och ihållande rop på propos. hördes ånyo.
Det skulle utan tvifvel vara af stor betydelse för våra framtida häfdatecknare, om någon opartisk och fullt qvalificerad person, som deltagit i de sednare årens jernvägsstrider, ville göra sig den mödan att skildra, huru dessa strider omkastat alla förut bestående förhållanden vid riksdagarne, huru partierna grupperat sig, ej som förut efter de stora politiska frågorna, utan efter jernvägsintressen, för hvilka alla andra intressen måste vika, huruledes dessa intressen varit de bestämmande vid bänkmans- och elektorsval, huruledes A. B. och C. komma öfverens att söka tillegna sig större eller mindre portioner af statsmedlen för att få hvar sin banbit; o. s. v. Annu äro, tyvärr, icke dessa strider slutade.
Huru stor andel, antingen den enskilda omtankan eller den sanna fosterlandskänslan har i den lifliga strid, som nu pågår, känner jag ej, men jag vet, att äfven den bäste och mest rättänkande man icke kan se klart i frågor, som gälla hans egen fördel, och jag anser derföre, att opartiska män, hvars ögon icke äro bländade af egna intressen, böra söka utreda sådane frågor.
Då jag aldrig af enskildta bevekelsegrunder deltagit i någon jernvägsstrid och allraminst gör det i den nu förevide, torde jag vara fullt opartisk, och detta är orsaken, hvarföre jag nu uppträder.
Innan jag öfvergår till hufvudfrågan, vill jag yttra några ord i afseende å Frih. von Schulzeriheims framställning af förhållandena bland innevånarne i norra Wermland.
Jag skulle vara den ädle Frihm särdeles tacksam, om han ville upplysa oss på hvad sätt han ämnar sysselsätta dessa tusendetal af menniskor, som nu förtjena sitt uppehälle genom forsling af malm och kol.
De skulle enligt Hr Frihms åsigt göras lediga från detta arbete, men jag har sjelf helt nyligen haft en bedröflig erfarenhet af en sådan ledighet, ty jag har nödgats uppskjuta uppbördsstämman en hel månad inom norra delen af det län, hvars styresman jag har nåden vara, emedan den sena vintern beröfvat folket tillfälle till alldeles samma slag af arbetsförtjenst.
Enligt min tro skulle dessa tusendetals arbetare blifva föga betjenta med den ifrågasatta jernvägsanläggningen, och de torde Den 15 Mars. 349 således ej hafva mycket skäl till tacksamhet för den ömhet, Hr Frih:n mot dem ådagalagt.
Hvad na sjelfva hufvudfrågan beträffar, vill jag till en början anmärka, alt jag betraktar den nordvestra stambanan i första rummet ur politisk synpunkt, och att jag såväl på denna grund, som derföre att den södra linien både kostar mindre och blir förr färdig än den norra, röstar för den förra.
Ett vigtigt moment vid afgörandet af frågan, hvilken af de båda linierna bör föredragas den andra, är ock den betydelse, man bör tillerkänna sjelfva staden Carlstad, som är provinsens hufvudstad och medelpunkten för dess rörelse. K. M:t har redan i sin Propos. på ett klart och lättfattligt sätt i några få rader framställt den uppfattning, Regeringen från sin ståndpunkt har af denna fråga, och jag tillåter mig derföre uppläsa des'sa rader.
K. M:t säger nemi.: »Då nu, efter hvad ofvan är antydt, det icke kan med någon grad af säkerket antagas, att trafikinkomsterna å den dyrare och olördelaktigare linien öfver Nilsby skola så mycket öfverstiga inkomsterna å den södra linien öfver Carlstad, att Statens uppotTringar för åstadkommande af den förra i förening med erforderliga bibanor kunna dermed betäckas, anser K.
M:t sådane förhållanden här icke förekomma, att ifrågav:de stambana bör förläggas i annan rigtning, än den kortaste och billigaste, destomindre som den södra linien äfven för provinsen måste vära af stor vigt, då betydande delar af densamma derigenom sättas i direkt förbindelse med länets residensstad, hvarest jemväl äro förlagda dess förnämsta undervisningsverk, sjukvårdsinrättningar och penningeanstalter, samt hvarest redan nu varuomsättningen framkallat en liflig handel och sjöfart.»
Man torde knappt kunna i få ord sammantränga mera öfvertygande skäl, att Carlstads utveckling icke allenast icke är, som några talare här velat påskina, för provinsen likgiltig, utan att den för densamma är af väsendtlig, att icke säga, öfvervägande betydelse.
Dessutom får man icke förbise, att Carlstad är omgifvet af Wermlands bördigaste trakter, och att äfven jordbruket, fastän det icke är provinsens hufvudnäring, bör i denna fråga tillgodoses.
För öfrigt är det icke endast för denna näring, utan äfven för alla andra industrigrenar af stor vigt att inom provinsen nppspirar en stad, der produkterna med fördel kunna afsältas.
Ett ytterligare skäl för mig att icke rösta för den norra linien är det, att, i händelse denna nu bifalles, R.
St:r icke skola få någon ro, förrän de äfven beviljat anslag till tvenne bibanor, till Carlstad och till
Filipstad (i följd hvaraf den norra linien skulle blifva ej mindre än 6,425,000 rdr dyrare än den södra), och att vi således icke ens nu skulle få slut på dessa jernvägsstrider, som för mig äro så vedervärdiga, och hvilka hvar och en, som älskar fäderneslandet och lugnet, önskar snart måtte upphöra.
Jag instämmer h. o. h. med Gr.
Hamilton i att det vore mera än oklokt att under den ställning, våra penningetrausaktioner för närv:de innehafva, bevilja större anslag än som inom landet kunna anskaffas, och jag nödgas af detta skäl, ehuru jag 350 Den 15 Mars. eljest med nöje skulle hafva förenat mig i Frih.
Klinckowströms reservation, att rösta för bifall till Utsk:ts förslag, äfven hvad anslagssumman beträffar.
För öfrigt är denna summa redan bifallen af två Stånd, ehuru de fattat olika beslut i afseende å banans rigtning.
Jag anhåller således hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. på bifall af Utslcts förslag i dess helhet.
Jag är skyldig H. o. Ad. att fatta mig kort, och jag skall försöka iakttaga denna pligt.
Egentliga orsaken, hvarföre jag nu begärt ordet, har varit den, att mitt förra yttrande måtte hafva blifvit missförstådt, alldenstund Frih.
Klinckowström kunnat fatta det så, som om jag ville tillstyrka beviljandet af en million rdr till jernvägsbyggnader och dessutom 400,000 rdr till inköp af jernvägsmateriel från de redan färdiga stambanorna.
Mili mening var den att, då efter hvad Chefen för Civil-I)ep:tet upplyst, 400,000 rdr af det anslag, som komme att beviljas, skulle åtgå till inköp af materiel från redan fullbordade banor och således egentligen icke blef någon statsutgift, den af [Jtslct föreslagna summa mätte höjas så, att 500,000 rdr skulle anslås till påbörjade af Arvika-Christinehams-banan, utöfver det anslag, som erfordrades till materiel.
Då emellertid delta förslag ej blifvit af någon talare understödt, vill jag ej längre vidhålla detsamma.
Klinckowström har såsom stöd för det af honom föreslagna högre anslag, bland annat anfört, att Stats-ötsk:t i öfriga frågor iakttagit en så stor sparsamhet, och velat bevisa detta derigenom, att Utsk:t af de, om jag minns rätt, 40 millioner, som äskats för åtskilliga ändamål, tillstyrkt endast 7.
Det är likväl ett ganska eget sätt att bevisa sin sparsamhet derigenom att man endast beviljar en viss qvot af hvad, som begärts, och i analogi härmed skulle det således vara sparsamt att tillstyrka äfven 20 millioner, i händelse 100 millioner äskats.
Sparsamheten bevisas derigenom, att de beviljade anslagen stå i förhållande till Statens tillgångar, men ingalunda af deras förhållande till de anspråk, som af en eller annan blifvit framställda.
Kan åter Frih. Klinckowström visa, att de lf million rdr, han tillstyrkt, kunna anskaffas utan ny skuldsättning, vill jag biträda hans förslag, men så länge han blir mig detta bevis skyldig, måste jag motsätta mig detsamma.
Ett ytterligare skäl till sparsamhet är, att våra låneförhållanden i närv:de ögonblick äro högst ofördelagtiga, och att de oupphörligen mäste försämras, så länge utlänningen hvart tredje och numera hvart år kan vänta, att ett nytt statslån skall upptagas.
Enda möjligheten att få låna till billigare pris är att vi lyckas bibringa långifvarne den öfvertygelsen, att vi en gång ämna stanna, till dess vi hemtat nya krafter, och att vi således ej längre skola förstöra deras kapital.
Hvad följden har blifvit af det sätt, hvarpå vi hittills gått till väga, torde jag med några sakuppgifter få styrka.
Om ett främmande hus lånar oss penningar, så sker det mot obligationer, hvilka sedermera utsläppas till allmänheten, som mot - Den 15 Mars.
351 täger dem för att hafva papper, som lätt kunna realiseras.
Detta förutsätter dock, att obligationerna icke skola oupphörligen falla i värde, ty eljest, om t. ex. 1866 ett lån utbjudes för 90 proc. och man vet, att det inom fem år skall sjunka till 80 proc., kan ej någon öfvertaga ett sådant lån, utan att betinga sig så hög ränta, att det blefve ytterst tryckande för låntagaren.
Nu är likväl förhållandet, att våra svenska statslån af 1858 och 1860, af hvilka vid utsläppningen det ena noterades till 94 proc. och det andra till 96 proc., under denna korta tid hafva, enligt hvad ett af »Börsen Hålles» senaste nummer utvisar, fallit till 86 proc., och långifvarne hafva således förlorat 10 proc. af sitt kapital.
Det än en i många afseenden bedröflig tafla, som denna Börsen Halle erbjuder oss, ty vid dess genomläsande finner man dels, att de
Danska 4 proc. obligationerna noteras till 88| proc., och de Norska 4^ proc. obligationerna till 94 proc. ('?), under det att våra Svenska å 4^ proc. endast stå i 86 proc., dels ock att Sverige figurerar på listan öfver låntagare med icke mindre än 19 lån, under det att Österrike har 3, Ryssland 7, Danmark 1 och Norge, om jag rätt minnes, 5.
Vid sådant förhållande kan det icke väcka förundran, att misstroende mot oss råder hos utlänningen, och olyckligtvis gäller detta misstroende ej blott våra statslån, utan äfven de af enskilda kreditföreningar utgifna obligationer, för hvilka iikväl i allmänhet en .särdeles god säkerhet är lemnad.
Så är fallet t. ex. med Östgöta Hypotheksförenings obligationer, andra serien.
Dessa noterades vid utsläppningen 1859 till 91^ proc. och hafva nu lupit i 16 år; hvadan chancerna för utlottning böra vara särdeles stora, men icke desto mindre stå de för närv:de i Hamburg till endast 80^ proc., oell de hafva t. o. m. på börsauktion blifvit försålda till 80 proc., och detta med upplupen ränta, hvilket således i sjelfva verket gör 77A proc.
Jag har ansett mig böra fästa R. ö. Ad:ns uppmärksamhet på dessa omständigheter, på det R. o. Ad. måtte iakttaga den sparsamhet vid statsanslag, jag anser nödvändig, och hvilken i denna fråga kommer att. bestämma min röst.
Jag ämnar alldeles icke, såsom åtskilliga af de föreg:de talarne, upptaga till besvarande alia de anmärkningar, som gjorts mot det anförande, jag sistlidne gårdag höll i denna fråga, alldeles icke fästa mig dervid, att Frih. af Ugglas lyckats påträffa några jernvägsstationer i Södermanland, vid hvilka godstrafiken varit betydligare än persontrafiken, eller vid en talares påstående, att jag skulle hafva \ ttrat, det godstrafiken i allmänhet icke är så stor i Sverige i jemförelse med persontrafiken, och aldraminst befatta mig med att besvara de personliga utfall, som gjorts emot mig, såsom t, ex. Hr Dalmans yttrande, att jag nu talat för Regeringen, under det att jag för 3 månader sedan talat mot densamma, hvilket yttrande jag redan i dag på förmiddagen läst i Stockholms Dagblad.
Jag är i min egenskap af förtroende-embetsman beredd att tala för Regeringens förslag, då min öfvertygelse bjuder mig att. göra det, äfvensom att. 35 2 Ben 15 Mars. i annan händelse underlåta det, samt är likaledes beredd att, om så fordras, nedlägga mitt embete, heldre än jag underkastar mig munlås, men, som jag icke tror, att Regeringen kommer att fordra det, anser jag mig hafva rätt att uttala mig mot eller för Regeringens förslag, allt efter som min Öfvertygelse är, utan att derföre behöfva noteras hvarken såsom vän eller fiende till regeringen.
I sjelfva saken skall jag be att få tillägga några ord till hvad jag i går yttrade.
Man har talat om de ekonomiska förhållandena i Wermland.
Icke är det väl representationens, icke har det val varit Regeringens mening att förbise denna?
K. M:t bar ju äskat anslag af omkring 15 millioner till jernvägsbyggnader inom provinsen Wermland, och, om härtill läggas de anslagssummor, som kunna komma att beviljas för bibanor derstädes, är jag fullt öfvertygad om, att totalbeloppet af alla till förbättring af Wermlands kommunikationer anslagna medel kommer att bestiga sig till omkring 17 å 18 millioner.
Jag vill vid sådant förhållande icke höra talas om, att Wermlands intressen icke blifvit tillgodosedda; men man går verkligen nu för tiden så långt i sina önskningar, att man icke är nöjd, om icke jernvägar blifva anlagda vid hvarje bergsmans bruksbacke.
Om vi kunde gifva livart af Sveriges 24 län 17 millioner i anslag till jernvägsbyggnader, så skulle vi hafva tillräckligt med jernvägar och ingen skulle kunna beklaga sig öfver, att hons ort blifvit vanlottad; men vår ställning är icke sådan, att vi kunna göra det.
Jag skulle tro, att Wermland blifvit framför andra provinser så gvnnadt i ifrågav:de hänseende, att skäl icke finnes till klagan deröfver, att tusentals menniskor, som på bättre sätt skulle kunna använda sin intelligens, i Wermlands bergiga trakter framsläpa kol och malm.
Om jag betänker att här är fråga om att förutan det anslag, K.
M:t äskat till nordvestra stambanan, bevilja vttertigare 1 million, endast på det att denna stambana måtte framdragas i närheten af en projekterad bibana, om jag tillika tager i betraktande, att detta är den första aktens första scen af det jernvägsdrama, som väl kommer att uppföras vid denna riksdag, om jag vidare betänker att, enligt hvad Frih. Klinckowström upplyst och för öfrigt hvar och en vid genomgående af vid denna riksdag väckta motioner kan förvissa sig om, 42 millioner äskats till jernvägsbyggnader, då, Mina Hr! må det förlåtas mig, om jag hafvar tillbaka, eller tron J kanske, Mina Hrrl att om vi visa alltför stor frikostighet, icke svårare följder deraf skola i framtiden uppstå.
Om jag icke kunnat underlåta att förundra mig öfver den frikostighet, hvarmed min ärade vän Frih. af Ugglas tillstyrkte 1 million utöfver det belopp, K.
M:t äskat till nordvestra stambanan, så försvinner dock något af denna min förundran, då jag på pag. 17 af Utsk:ts förevide Utlåt., samt af motionen N:o 96, bland de hos R. o. Ad. väckta motioner, finnér att samme Frih. af Ugglas föreslagit beviljande af stora summor för fullbordande af såväl östra som nordvestra
353 nordvestra stambanan eller 13,413,864 rdr särskildt för sistnämnde stambana.
.lernvägsstriderna äro, på salt en föreg:de talare redan anmärkte, så olycklige i åminnelse, att vi måste sätta en gräns för dein.
Det bar under våra riksdagar blifvit en teknisk term »skicklighet att drifva genom jernvägar», hvilken skicklighet består deruti, att man först skaffar sig en plats i Stats-Utsk:t och derefter genom ackord bedrifver frågan inom Stånden.
Jag vågar säga, att jag finner min glädje deruti, att jag i nästan alla jernvägsstrider inom representationen blifvit besegrad och att jag aldrig kunnat förvärfva mig denna »skicklighet», förutan hvilken man omöjligen kan genomdrifva sina planer.
Den siste värde talaren har talat om vår financiella ställning och om våra kreditförhållanden till utlandet; jag tror verkligen, Mina Hrr! att frågan härom måste ventileras, innan vi ytterligare anslå stora summor till jernvägsbyggnader.
Yi hafva under de sgdnaste åren vant oss vid att leka med millioner och att förbise, hvilka betydliga skuldsummor redan trycka oss, och hota vår kredit, men, Mina Hrr! tiden är inne att iakttaga sparsamhet och att icke onödigtvis bortkasta millioner, utan att låta de lokala intressena bygga sig bibanor, tills dessa sammanträffa med stambanorna, och icke förfara på ett motsatt sätt.
Vårt stambane-system, till hvilket äfven jag med min röst bidragit, har väl i många afseenden visat sig lämpligt och nyttigt, men jag måste förklara att, derest jag kunnat ana, till hvilka olyckliga resultat detta stambanesystem skulle leda, så hade jag med ifver motsatt mig det steg, vi togo vid 1856 års riksdag, då första grunden lades till dessa olyckliga jernvägsstrider.
Man varnade oss redan då.
Hvilka hafva följderna blifvit?
Jo, att våra obligationer hafva under sednaste tiden fallit 10 proc. och nu stå lägre än grannstaternas.
Må vi en gång stadna, må vi en gång hejda oss i detta stambanesystem, hvilket är förenadt med oinskränkt lånesvstem, och, framför allt, må vi sätta en damm för denna »skicklighet», som hittills gjort sig gällande vid genomdrifvande af förslag till jernvägsbyggnader.
Jag instämmer med de Hrr, som yrkat bifall till Utsk:ts hemställan.
Hr Uggla, Pontus: Hr Nordenfelt har, djerft nog, påstått, att den s. k.
Olme-banan aldrig skulle hafva blifvit undersökt.
Jag får då upplysa, att en sådan undersökning blifvit af Löjtnanten vid väg- och vattenbyggnads-korpsen J. M. Ekströmer verkställd, och att resultatet af denna undersökning blifvit Stats-Utsk:t meddeladt.
Jag skulle i dag icke hafva begärt ordet, såvida icke Gr.
Liljencrants upprepat ett misstag, som i går begicks af Frih. Klinckowström, då han yttrade, att den norra bansträckningen skulle för Staten medföra en ökad utgift af 6,425,000 rdr.
Sådant är dock icke verkliga förhållandet.
H. lil. 23 354 Den 15 Mars.
Enligt K. Mits Propos. skulle kostnaden för den norra linien öfverstiga kostnaden för den södra med 1,150,000 rdr; vidare skulle till en projekterad bibana mellan Filipstad oell Norum erfordras statslåneunderstöd till ett belopp af 1,500,000 rdr, och, om jag, enligt den värde Frihins beräkning, antager en bibana emellan Harsäter och Carlstad, hvilken icke bör kunna blifva mera än 2 mil lång eller kosta öfver 1,500,000 rdr, erfordrades slutligen 1 million låneunderstöd för denna bibana; således komme den större kostnaden för norra linien att utgöra endast 3,650,000 rdr.
Flärifrån bör dock aldragas kostnaden för den tiibana, Stats-Utsk:t, lör den händelse södra linien blelve af R.
St:r gillad, antagit böra framdragas till Olme, hvilken bibana väl icke kunde komma att kosta mindre än den emellan Filipstad och Norum eller 1,500,000 rdr, hvadan således kostnaden för den norra linien endast med 2,130,000 rdr skulle öfverskjuta kostnaden för den södra.
Under diskussionen om denna fråga har det fallit mig in, att den södra banan möjligen skulle komma att i framtiden medföra större kostnader än den norra, ty Gr.
Sparre förklarade i går, att lian med förtjusning skulle räcka Wermlänningarne handen, om de vilja utsträcka Filipstads-Norums-banan till Grafva, för att der möta eu bana från Dalsland, och Gr.
Sparre har gjort sig känd för sin stora skicklighet i jernvägsfrågor.
För de utgifter, som skulle vara förenade med en sådan jernvägssträckning, bäfvar jag i närv:de ögonblick tillbaka, och det förundrar mig i sanning, att Gr.
Sparre kan erbjuda sig att medverka till densamma, elmru han nyss framkastade mot mig liksom en förebråelse, att jag vill bortkasta statens medel, emedan jag motionerat om stora anslags beviljande till såväl nordvestra som östra stambanan.
Det är sanni, alt jag väckt förslag härom, men jag har gjort det endast under den förutsättning, att fördelaktiga lån skulle kunna af K.
M:t upptagas, och har aldrig begärt, att lån skulle upptagas på hvilka vilkor som helst.
Hamilton yttrade under gårdagens diskussion, att Iian från början varit mera böjd för den norra linien, men sedermera bestämt sig för att rösta för den södra, emedan han funnit så föga intresse hos befolkningen vid den norra linien, att den icke ens visat sig villig att deltsga i expropriations-kostnaderna.
Jag- får dock härmed fästa Hr Grins uppmärksamhet derpå, att samma skäl gäller emot den södra linien, ty, enligt hvad Hr Lagerstråle upplyst och jemväl af Stats-Utskits förevide Utlåt, kan inhemtas, har benägenheten för att lemna jord visat sig vara lika liten på den södra som den norra linien.
Hr Gr:n anförde vidare såsom skäl mot den norra linien, ett den skulle 'inedföra betydligt större kostnader.
Jag instämmer til] allo i Hr G rins åsigt, att man lör det närvide bör gå försigtigt tillväga, samt uttalar öppet den förhoppning, att icke någon utländsk upplåning måtte af H.
Stir vid denna riksdag beslutas; men jag tror icke, att R.
Stir skulle för den norra linien behöfva anslå så stora belopp, att sådant behöfde ifrågakomma.
Den 15 Mars. 355
För öfrigt anser jag det vara af största vigt att, när R.
St:r bestämma rigtningen af jernvägar, de göra det så, att Staten kan hafva några säkra utsigter att få ränta på sina penningar, och min öfvertygelse är, att vår kredit skulle betydligt höjas, om det visade sig, att de medel, som vi upplåna, nedläggas i företag, som gifva god ränta, och icke motsatsen; äfven ur denna synpunkt är det enligt min tanke skäl att egna större uppmärksamhet åt den norra linien.
Jag vill icke längre upptaga Hrrmes tid, ty Hrr:ne kunna på goda skäl vara trötta vid den långvariga diskussionen.
I likhet med Hr von Kraemer, tror jag, att, derest jag frågade den södra liniens anhängare, om de skulle rösta för denna linie, såvida icke Carlstad vore beläget vid densamma, skulle flertalet af dem svara nej.
Jag måste då välja emellan Carlstads och bergslagens intresse, och min öfvertygelse, med all välvilja för Carl stad, är att Svenska Staten hemtar större fördel af att understödja den mägtiga och stora bruksnäringen i Wermland än en enstaka mindre stad.
Jag vågar således fortfarande anhålla, att R. o. Ad. ville godkänna den norra bansträckningen.
(Detta yttrande, som blifvit för justering talaren tillstäldt, har sedermera ej af honom blifvit återlemnadt.
) Hr Uggla, Axel:
Jag har begärt ordet endast för att tillkännagifva, att jag förut ämnat föreslå, det R.o. Ad. skulle fatta enahanda beslut, som Bonde-St. eller att uppskjuta afgörandet af förevarande fråga till nästa statsregleringsperiod, men att jag nu afstår derifrån, emedan anhängarne till såväl den södra, som den norra linien, försäkrat mig om, att ingen af dem önskar ett sådant uppskof.
Talrika, häftiga och ihållande rop på propos. följde efter detta yttrande, så att Hr Gr. o. Landtm, nödgades med klubbslag äska tystnad.
En högt, aktad talare, Hr Gr.
Hamilton, har nyss yttrat, att han ansåg sig skyldig R. o. Ad. att fatta sig kort.
Jag anser mig ega samma skyldighet, och jag afstår derföre från att vidare föra talan för de fattiga arbetarne i bergslagen, viss om att deras rätt i alla händelser står inskrifven i R. o. Ad:ns hjertan.
Jag röstar för norra banan.