Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den boksamling, som han genom sin farbroder riksrådet vetat förskaffa sig, voro många böcker, hvilka såsom kätterska och förderfliga blifvit uppbrända både på katolska och protestantiska bål, och hans ofördragsamt lutherske fader, för hvilken dessa hans studier voro alldeles obekante, skulle råkat i eld och låga, om han anat, att han hyste dylika skrifter inom sina väggar.
Frukterna af Adolfs forskningar voro i få ord de, att han i religiöst hänseende var tviflare, i politiskt revolutionär: Greklands och Roms republikaner stodo i hans ögon oändligt högre, än alla verldens konungar och kejsare.
Att hans själ genom dessa studier blifvit luttrad från många fördomar, bidrog ej att gifva den frid, ty ett ridderligt sinne kan ej lefva i fördragsamhet med sin tids lyten, och då det angriper dem, angriper det på samma gång sin omgifnings svagaste sidor och stöter på ett motstånd, för hvilket det oftast måste duka under.
Då Adolf återvände från universitetet till sitt hem, fann han der sin kusin Maria.
Hon gjorde ett intryck på hans hjerta, som skulle blifvit varaktigt, om hon sjelf ej hade gjort allt, för att utplåna det.
Adolf, som för första gången insåg hvad kärlek är, var, i likhet med de flesta kontemplativt stämde ynglingar, alltför blyg att yppa sin låga.
Kärleken till vishetens gudinna utträngdes för stunden af kärleken till en jordisk mö, men den sednare lidelsen var icke mindre farlig för hans lugn än den förra.
Den visade sig först i de mycket bekanta symptomerna, då man älskar att vandra ensam, helst i månskenet, och ogerna går förbi en ung björk med vacker och jemn bark, utan att rista den älskades dyrbara namn i densamma ... då man rodnar för hennes ögonkast och flyr från hennes grannskap, endast för att åter längta dit ... då man ängsligt studerar hvarje hennes åtbörd och utlägger hvarje hennes ord, för att ur dem framleta något, som kan väcka hoppet om genkärlek ... då man slutligen, för att lätta sitt hjerta, gör de vildaste klättringar på skaldeparnassen och mäter djupet af sin kärlek med alnslånga verser.
Olyckligtvis var svenska språket på denna tid föga utbildadt, och det behöfdes en Stjernhjelm, för att behandla det någorlunda ledigt; man finner deraf, hvilken stor fördel nutidens förälskade ynglingar i detta hänseende ega framför Adolf.
Men denne var derför icke rådlös, utan besjöng sin flamma på latinska och grekiska hexametrar, som ej hvimlade af flera fel, än att de kunde förskaffat honom akademisk utmärkelse i våra dagar.
Det eviga themat i dessa verser var hans olyckliga lott att, oförstådd af den han älskade, lida en obesvarad kärleks bittra qval.
Men han förstods bättre, än han sjelf anade.
Maria egde, i denna väg en så fin förkänsla, som trots någon annan Evas dotter, och hon måste ju varit blind, om hon ej upptäckt Adolfs hjertas tillstånd!
Van vid dylika segrar, skulle hon vid denna lätta upptäckt föga njutit af sin qvinliga egenkärleks tillfredsställelse, om ej händelsen varit den, att flickan sjelf, aflägsnad från hufvudstadens förströelser, började känna tomheten i sitt hjerta odräglig och med hela häftigheten af sin passionerade natur hängaf sig åt en vaknande och allt starkare böjelse för just sin älskvärde och vackre slägting.
Nåväl, hvad förmådde hindra tvenne unga hjertan, som brunno endast för hvarandra, att mötas och ljuft förena sina lågor?
Det är sannt, att Adolf och Maria voro syskonbarn, och lagen lade hinder i vägen för så nära beslägtades förening, men mångfaldiga exempel hade bevisat, att detta hinder ej var oöfvervinnerligt, helst då mäktiga anförvandter kunde använda sitt inflytande, för att rödja det ur vägen.
Hvad hindrade således?
Vi vilja i största möjliga korthet besvara denna fråga, ty vi hafva en förkänning deraf, att läsaren tröttnat vid denna återblick på det förflutna, så nödvändig den än varit, och väntar, att det genom kapitlets öfverskrift på sätt och vis utlofvade yrvädret skall utbrista öfver våra resandes hufvuden.
Dock, tålamod!
Himlen är klar, vinden sofver, ingenting bebådar ännu stormens annalkande.
Likasom Maria utan svårighet förstått att läsa i Adolfs hjerta, så började äfven denne att af vissa tecken ana, det hans böjelse var besvarad.
Länge misstänkte han sina egna ögons vittnesbörd, ty hans Virgilius hade lärt honom, att älskande ofta se i syne och taga skugga för verklighet.
Men han hade nu fått mod att göra slut på ovissheten.
Han bekände sin kärlek och läste med outsäglig fröjd på Marias rodnande kind, i hennes strålande, men blyga blick, i sjelfva darrningen af hennes hvita hand, att densamma var besvarad.
Hans sällhetsrus blef dock af kort varaktighet.
Maria började snart ådagalägga en isande köld i sitt sätt att vara och uppbjöd alla koketteriets medel, för att plåga honom.
Och han ... han tog skenet för sanning ... hans grofva manliga natur hade ej en aning om den sällhet mången qvinna erfar, då hon ser sin älsklings smärta ... ty denna smärta är ju det säkraste beviset på uppriktigheten och djupet af hans passion ... af den erfar hon, att hon för honom är allt ... af den njuter hon en vällust, som på samma gång är dödande smärta .. af den erfar hon qval, som på samma gång är en himmelsk vällust.
Hon såg rosorna på hans kinder blekna, såg elden i hans ögon slockna ... hon visste, att den mask, som gnagde hans lifsträd, var född af hennes hycklade köld, och likväl afsköt hon den sista, giftigaste pilen ur sitt koketteris koger i hans sargade bröst.
Hon såg med ett kallt leende, huru han förtviflad lemnade henne ...
Och då han var borta, grät hon öfver hans lidanden, förbannade sin egen grymhet och ville skynda efter honom, för att kyssa nya rosor på hans kind och frid i hans hjerta.
Ett koketteri, sådant som detta, kan hos svaga männer uppdrifva kärleken till ett slags vansinne (det vill säga: till en stegrad grad af sig sjelf), men hvad Adolf beträffar, var måttet snart rågadt, och han beslöt att icke längre tåla en dylik förnedrande behandling.
Han sade farväl åt sin första kärlek, åt sin ungdoms skönaste dröm ... det var en ö, i hvars skygd han under sin kryssning på lifvets ocean sökt hvila, men icke funnit den ..., han hissade åter segel och längtade efter orkanen, för att i striden för sin tillvaro glömma sin tillvaros bitterhet.
Med ett ord: han sökte förgäta sig sjelf, den enskilta menniskan, för att söka lösa mensklighetens gåtor; han fördjupade sig i sina älsklingsstudier och fann snarare, än han väntat det, glömska af det förflutna.
Han kunde nu lugnt skåda tillbaka på hvad han ansåg vara sina känslors första villfarelse, och Maria blef för honom endast hvad hon varit, innan han älskade henne: en kär anförvandt och intet mera.
Hon märkte genast den förändring, Adolf undergått, men visste ej, om hans lugn var verkligt eller hyckladt.
Hon hoppades det sednare, såvisst som hon hoppades på sin lefnads lycka, men förmådde likväl ej tillbakavisa ett tvifvel, som beröfvade henne dagens glädje och störde hennes nätters sömn.
Han hade en gång träffat henne ensam och funnit hennes ögon fulla af tårar; han hade sett detta och likväl gått förbi, utan att yttra ett ord.
Från det ögonblicket fann Maria ny styrka i sin qvinliga stolthet: hon lade band på sin känsla; den fick tära på hennes inre, men ej röja sin tillvaro i hennes yttre.
Endast någon gång kände hon sin kraft att lida i hemlighet svigta, och hennes passion bröt sig väg, lik en underjordisk eld.
Så hade den ett ögonblick förrådt sig under det glada hvimmel, som de nyss lemnat, och just denna svaghet är det, som nu, under det slädtrafvarens bjellror klinga, sysselsätter hennes tankar, och för hvilken hon förödmjukad gör sig tysta förebråelser.
Hon är så försänkt i dessa tankar, att natten förgäfves utbreder för henne sin stjernströdda duk ... hennes blick kan ej vändas mot himmelen: den är sänkt i det dystra djupet af hennes egen själ.
De begge unga hade hitintills iakttagit tystnad, sysselsatte, såsom de voro, enhvar med sina betraktelser.
Adolf återkallades från dessa af sitt åliggande såsom körsven.
De hade nu hunnit till insjön, på hvars motsatta strand Signildsborg var beläget.
Adolf frågade Maria, om hon önskade fara den längre vägen omkring sjön eller den kortare tvärs öfver den.
Maria föredrog den sednare.
Först nu märkte
Adolf af horisontens utseende, att ett hastigt omslag i vädret förestod.
Han hoppades emellertid att dessförinnan hafva tillryggalagt vägen öfver sjön.
Men en hastigt uppstigande vind, hvars annalkande förråddes af ett aflägset brus, likasom om Östersjöns vågor på en gång rest sig upp till en vild dans, uppjagade molnet vid synranden med utomordentlig hastighet: det släckte stjerna efter stjerna och utbredde sig för att med jettearmar famna hela himlabågen.
– Det blir storm, sade Maria och tryckte sig förskräckt intill Adolf. – Vänd om och tag den andra vägen!
Jag fruktar nu för sjön.
– Var icke rädd, bad Adolf och manade på springaren.
– Vi hafva redan ett godt stycke af sjön bakom oss, och då vi hunnit förbi dender udden, skola vi se ljusskenet från Signildsborgs fönster.
Låt mig svepa kappan omkring dig!
Vinden är bitande kall.
Adolf gaf hästen fria tömmar, och denne, hvars instinkt tycktes spåra en annalkande fara, ilade af alla krafter framåt.
Skuggorna blefvo allt djupare, stormens vilda jagt nalkades med hvarje sekund, och då den sista stjernan slocknat i molnen, rufvade svart natt öfver nejden.
Maria grep förfärad i tyglarne, för att hejda hästens lopp; en okänd fara kunde lura på deras väg.
Hästen kastade sig åt sidan och fortsatte sin vilda fart i en annan rigtning, tilldess Adolf hunnit återfå välde öfver honom.
Men nu hade man kommit från vägen, och udden, om hvilken Adolf talat och efter hvars läge han styrt sin kurs, skulle ej kunnat upptäckas af det skarpaste öga.
Det hemska i denna nattliga scen ökades genom ett doft buller, kommande likasom från jordens inelfvor och närmande sig alltmer, tilldess de resande hörde det under sina fötter, hvarvid isen darrade, som om den varit färdig att remna och öppna dem en graf i vågorna.
Detta buller uppstod genom isspringor, sådane som under stark frost ofta bildas, sträckande sig milslångt från strand till strand.
Hans försök att lugna henne voro fruktlösa.
Han föreställde henne, att de snart måste upptäcka ljusskenet från Signildsborgs fönster, och att detta skulle blifva för dem hvad fyrbåken är för seglaren på hafvet.
Men Maria lyssnade blott till stormens vilda skakande toner, som nu fyllde rymden, och i hvilka de uppskrämda vilddjurens tjut och nattfåglarnes skri bortdogo såsom svaga suckar, frampressade af den lefvande naturens fasa för elementernas kamp.
En häftig stöt, som var nära att kasta häst och släda på sidan, förkunnade, att de resande befunno sig inom orkanens omkrets.
Ännu några ögonblick, och molnen, som hopats på himlahvalfvet, nedstörtade i täta snömassor.
Ett af dessa yrväder, som i förskräcklighet föga eftergifva orkanerna i Sahara, då sandhafvets brännheta böljor förfölja, upphinna och qväfva karavanerna, hade inträffat.
Adolf och Maria befunno sig likasom inmurade i en graf, hvars väggar flyttade sig framåt med samma hastighet som hästen, hvars lopp Adolf, besvärad af sin följeslagerskas armar, ej mer förmådde hejda.
Så rusade den vilda jagten en lång stund framåt.
Men snart minskades hästens fart, allteftersom drifvorna högre och svårgenomträngligare hopade sig på hans väg.
Dennes beskaffenhet och de stötar, slädan allt som oftast erhöll, öfvertygade Adolf, att han ej längre befann sig på sjön.
Hvarthän det bar, om mot söder, norr eller något annat väderstreck, visste han icke.
Slutligen kastades slädan omkull af en våldsammare stöt, än någon af de föregående, och hästen stannade, löddrig, darrande med uttömda krafter och sänkt hufvud, likasom undergifvet afvaktande sitt öde.
Då Adolf reste sig upp och upplyfte den af fallet och förskräckelsen döfvade Maria, kände han en häftig smärta i sin venstra arm; men tanken på hans och hennes fruktansvärda belägenhet kom honom att förgäta densamma.
Snöflockarne föllo allt tätare, drifvorna hopade sig kring det ställe, der de stannat.
Stormen sammanrullade dem till kullar, hvilka som vågor på hafvet rörde sig framåt, men efterträddes af andra, oupphörligt vexande i storlek.
Adolf insåg hela den fara, i hvilken Maria och han sväfvade.
Han visste ej, hvar han var, och ett mörker, som om hans ögons ljus för evigt slocknat, omgaf honom.
Han kände, huru snömassorna stego allt högre, huru en graf bäddades under dem djupare och djupare.
Maria vaknade nu till medvetande.
– Gud, Gud!
Vi äro förlorade! ropade hon.
– Ännu icke, svarade Adolf, i det han ställde den omstjelpta slädan på sina medar och lyfte Maria in uti densamma.
Men hvarje försök att sätta hästen i gång, var fruktlöst.
Adolf besinnade sig icke längre, utan sade:
– Håll dig fast vid min arm, Maria!
Vi skola bana oss väg genom drifvorna.
Måhända är en menniskoboning och räddning icke långt borta.
– Är detta vårt enda hopp att undkomma döden?
Men jag känner styrka att kämpa för vår räddning.
– Jag kan icke ...
Tanken på döden förstelnar mig ...
Och en sådan ryslig död!
Hvad har jag då gjort, att Gud skall vara så grym!
Dö så ung!
Förtviflan återgaf henne för några ögonblick hennes krafter, och hon vadade framåt vid Adolfs sida.
Men hvarje steg kostade ansträngningar, den skarpa vinden genomträngde kläderna och blandade sina isande atomer med de ungas blod.
Maria stödde sig allt tyngre på Adolfs arm och sjönk slutligen ned bland drifvorna.
Den friske, härdade ynglingen började äfven röna inflytandet af den förfärliga kölden.
Lifsvarmen minskades, lemmarne förlorade sin spänstighet, och då han ville upplyfta Maria i sina armar, kände han sina krafter otillräckliga dertill.
Att lemna
Maria och ensam bana sig väg genom drifvorna, i hopp att finna undsättning åt den öfvergifna, dertill kunde han ej besluta sig; det föreföll honom som en feg förevändning att öfvergifva en svagare like åt en säker undergång.
Han lutade sig öfver flickan, slösade böner och uppmaningar och föreställde henne ännu möjligheten af räddning, för att derigenom sporra henne till en sista ansträngning.
Men med Maria hade en förändring föregått.
En ljuf dvala ... hos de förfrysande dödens förrädiska förebud ... tyngde på hennes ögonlock och smög genom hennes ådror.
All fruktan hade försvunnit ... döden kom som en halft medvetslös njutning, såsom sömnen nalkas ett trött barn.
Men Adolfs röst väckte hennes sinnen ur den slummer, åt hvilken de voro på väg att öfverlemna sig.
Denna röst var henne så kär, att den trängde till hennes hjerta och åter lifvade dess matta slag.
Hon öppnade ögonen, lyssnade till hans ord med ett leende, som mörkret hindrade Adolf att varsna, och sade med matt stämma:
– Jag kan icke, Adolf. Jag hvilar här så godt ... låt mig vara!
Jag känner, att jag vill sofva.
– Denna sömn är dödens förebud.
Du måste afskaka den!
Tänk på din far, Maria, tänk på alla, som du älskar!
För deras skull ...
– På dem, jag älskar! inföll Maria med plötsligt lifvad röst.
– Adolf, om den dvala, jag nyss kände, är dödens, så vill jag, vid lifvets gräns, innan jag inträder i evigheten, yppa för dig mitt hjertas hemlighet.
Jag älskar ingen ... ingen mer än dig.
Döden har för mig intet förskräckande, då du följer mig i den.
Säg mig blott, att din likgiltighet varit hycklad, att du älskar mig, och låt mig slumra in vid din sida!
Midt under naturkrafternas blinda strid, som famnade himmel och jord, flämtade således i denna qvinnas hjerta kärlekens låga, för att icke slockna förr än med hennes lif!
Marias ord gjorde på Adolf ett hemskt intryck.
– Är det ditt beslut att dö här, sade han förebrående, – så vänd dina tankar från usla, jordiska ting till din Skapare, inför hvars thron du snart skall aflägga räkenskap!
Men jag besvär dig ännu en gång ...
– Gå! utbrast Maria och bortstötte den arm, som ånyo ville upplyfta henne.
– Du älskar mig icke.
Rädda dig sjelf, om du kan!
Men Adolf samlade, med en för lifvet kämpandes förtviflan, sina sista krafter, fattade Maria med armar, hvars muskler spändes af konvulsivisk styrka, och vadade några steg framåt genom drifvor af lös snö, som nådde honom till medjan.
Hans tankar blefvo orediga, medvetandets organer började neka sin
tjenst, men instinkten stödde hans vacklande steg och dref honom mekaniskt framåt.
Plötsligt kände han sig hejdad af något föremål, som kändes fastare än snön, och ett matt sken skimrade för hans ögon.
Han trefvade med handen framför sig ... och vidrörde ett fönster!
Så nära kunna under ett svårt yrväder Hjelp och Räddning vara, utan att man anar deras grannskap.
Häftiga slag på fönsterposten läto kojans innevånare förstå, att något ovanligt var på färde.
Adolf hörde, huru dörren öppnades, men nedsjönk i samma ögonblick medvetslös.
Då Adolf vaknade, fann han sig väl inbäddad i en säng i en liten, torftigt möblerad kammare, genom hvars fönsterglugg solen blickade in från en klar vinterhimmel.
Han kände sig matt, men icke illamående.
Bredvid hans säng stod en qvinna, som höll hans ena hand i sin och välvilligt betraktade honom.
Han tyckte sig hafva sett denna qvinna förr, men erinrade sig icke, hvem hon var.
– Hvar är jag? var hans första fråga.
– Hos Ingrid på Tallmossen, lydde svaret, och den tillfrågade räckte honom en skål, hvars innehåll hon uppmanade honom att tömma.
Drycken hade en angenäm aromatisk smak och utöfvade en lifvande verkan på ynglingen.
– Hon befinner sig i rummet härbredvid och sofver godt, sade Ingrid.
– Är ni icke, unge herre, son till lagmannen på Signildsborg?
– Jo, min goda Ingrid ...
Men huru har jag kommit hit? frågade
Adolf och sökte samla sina tankar.
– Jag väcktes i natt af slag på mitt fönster, och då jag gick ut, fann jag er begge afdånade vid min tröskel.
Prisa Gud för er räddning undan det förskräckliga oväder, som rasade i natt!
Adolf påminde sig nu de flesta enskildtheterna af sin nattliga färd och tackade med hjertliga ord sin räddarinna.
Men denna uppmanade honom att sofva ännu en stund och ligga så stilla som möjligt, ty, sade hon, jag har sett på er venstra arm, att den blifvit något skadad, men har bestrukit den med en verksam salva och skall ytterligare sköta om den, när jag återvänder; nu går jag till
Signildsborg, för att taga edra anhöriga ur deras oro för er bortavaro.
Ingrid nickade vänligt och gick.
Adolf fann hennes råd godt och sjönk straxt derefter ånyo i en stärkande slummer, ur hvilken han en half timma derefter väcktes af ett lifligt samtal från rummet bredvid hans kammare.
Han igenkände sin kusins röst och hörde med nöje af hennes glada skratt, att nattens äfventyr för henne aflupit utan skadliga följder.
Sedan han med någon svårighet klädt sig, till följe af sin svullna arms styfhet, knackade han på dörren och frågade, om han finge stiga in.
– Kom! hördes Marias röst.
Adolf begagnade sig af tillåtelsen och befann sig nu i samma rum, som blef beskrifvet, då stugans egarinna emottog besöket af herr Gustaf Drake.
Vid ena sidan af bordet under det ena af de små blyinfattade fönstren satt fröken Skytte, visserligen något blek, men med ett uttryck af ovanlig glädtighet i hela sitt väsen.
Hon fäste vid Adolfs inträde en hastig forskande blick på hans ansigte och fortfor derefter att skämta med sitt sällskap, en ung flicka, som satt midtemot henne vid bordet med armbågarne stödda mot detta och det skönlockiga hufvudet hvilande i begge händerna.
Ellen, ty det var hon, vände sig om, då hon hörde dörren öppnas, och nickade utan förlägenhet åt den inträdande; hon hade under natten hjelpt sin mor att bära de afdånade in i stugan, hade deltagit i beredningen af den dryck, med hvilken deras lifsandar blifvit styrkta, och kände ingen fruktan för personer, som i sitt hjelplösa tillstånd så berott af hennes mor och henne sjelf.
Flickan gjorde på Adolf samma intryck, som förut på Gustaf Drake; det låg något så främmande, besynnerligt och intagande i hennes väsen, att Adolf nästan snarare skulle trott henne, om hon sagt sig vara ett litet skogsrå, än nu, då hon, på tillfrågan, försäkrade, att hon var dotter af Ingrid och hette Ellen.
– Hon är en riktig vildinna, denna Ellen, sade fröken Skytte skrattande, – men vi äro redan på högst förtrolig fot med hvarandra.
Vill du tro, Adolf, att hon ärat mig med en bjudning att komma hit ibland och helsa på sig?
Och kan du gissa, på hvilka nöjen hon bjuder?
Hon vill visa mig, hvad hon väfvit och spunnit, och hon vill föra mig ut i skogen till en bäck, för att kasta stickor i den och se, huru de flyta bort med vattnet ...
– Nå, är icke det roligt? sade Ellen och såg på Adolf, vädjande till denne.
– Jag tviflar ej, att du finner mycket nöje deruti, Ellen, sade Adolf; – då jag var barn, hade jag samma tycke som du: jag vandrade gerna i skogen och älskade de ensliga bäckar, som sorla i dess mörker ...
– Men, sade Ellen, – det är tråkigt att alltid vara ensam.
Vill du derför icke komma till mig någon gång, fröken Maria?
– Fråga herr Adolf, om han ej vill blifva ditt sällskap!
– Kom, begge två! sade Ellen lifligt.
– Stackars barn, sade fröken Skytte, – du förefaller mig som en vild blomma, som uppvext i en öken.
Har du någonsin hört talas om Gud?
– Och har du, inföll hon till svar, – aldrig sett Gud?
– Hon är ej vid sitt fulla förstånd, tänkte fröken Skytte, och skakade medlidsamt på hufvudet.
– Ser du Honom ej, då din mor släckt ljuset i din kammare, och du läser dina böner, just innan du somnar? frågade Ellen.
– Gud är en osynlig ande, upplyste fröken Skytte; – det borde du veta, din lilla vildinna.
Men om du, likasom de fleste allmogens barn, icke lärt att läsa, så borde ändå din mor ...
– Läsa! inföll Ellen.
– Kan du sjelf läsa?
Och kan du ...?
Hon vände sig med den sistnämnda frågan till Adolf, hvarefter hon hastigt öppnade en bordlåda och framtog några slitna blad af grått papper, på hvilka med suddigt tryck stod att läsa: ”Den bedröfliga historien om grefve Raymund och prinsessan Melusina.”
Hon började med klar och välljudande röst uppläsa de första raderna af denna gamla saga, hvarefter hon med ett skälmaktigt tvifvel i sitt ansigte lemnade den till Adolf, för att pröfva hans förmåga i innanläsnings-konsten.
Adolf, som tagit plats vid bordet mellan Maria och Ellen, kände i denna sednares grannskap en frisk vind från barndomens och den oförderfvade naturens Eden flägta genom sin själ.
Medan Ellen läste, hade han följt hvarje rörelse af hennes små korallröda läppar.
Nu emottog han leende det lilla häftet ur Ellens hand, genombläddrade det hastigt och valde den mest rörande episoden i sagan, då han nu skulle öfvertyga Ellen om sin bekantskap med grunden för alla bokliga konster.
Grefve Raymund hade, om vi minnas sagan rätt, drifven af svartsjuka misstankar, brutit den ed, han svurit sin gemål att låta henne tillbringa en viss dag hvarje vecka i ostörd enslighet uti en af borgens aflägsna tornkamrar.
Han hade spejat genom nyckelhålet och upptäckt den förvandling, som hans till hälften menniskoverlden, till hälften féeverlden tillhöriga maka på den dagen undergick, och hade, gripen af afsky och vrede, förbannat henne för det svek, hvarigenom han, sig ovetande, ingått det heliga äkta förbundet med ett halftroll.
Han glömde i sin vrede, att det var hans egen häftiga kärlek, som stiftat detta förbund, att han med våld fört Melusina till sin borg och der påtvungit henne sin hand.
Melusina hade förutsagt, att de enligt Ödets hemliga lagar måste skiljas, om det en gång komme derhän, att han förbannade henne.
Skiljsmessans stund var nu inne.
Raymund, slagen af förtviflan och samvetsförebråelser, känner nu först, huru djupt han älskar Melusina, och hvilken ryslig lott han beredt sin maka, då hon nu för alltid måste lemna allt, hvad hon älskade, honom och sina barn, uppgifva hoppet om en odödlig själ, som hon annars genom en lycklig sammanlefnad med en mensklig make skulle förvärfvat, och åter ikläda sig den fordna hamnen af ett vidunder.
Han faller till Melusinas fötter, och hon, på höjden af sin smärta, icke blott förlåter: hon välsignar sin make, sina barn och det hus, under hvars tak hon varit lycklig ...
Derefter försvinner hon i en drakes skepnad.
Men nattetid, då alla i borgen sofva, sväfvar hon sörjande kring dess tinnar och söker genom fönstren skåda en skymt af sina barn och deras fader.
De ord, i hvilka sagan skildrade denna skiljsmessa, voro enkla och hjertgripande.
Adolf afbröts i sin läsning af ett ohejdadt utbrott af sin kusins munterhet.
Han såg upp:
Maria pekade skrattande på Ellen, och då han flyttade sin blick till denna, såg han tårar i hennes stora klara ögon.