Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Den 3 Februari f. m. 63 {ned utveckling af jemnvigtsprincipen emellan myntmassa och varumängd, det den genom en möjlig låneoperation inbringade nya silfverquantiteten ej allena sannolikligen skulle hastigt åter utgå, utan ock möjligtvis föranleda till hela silfver fondens uttömmande: se det kallar man anslå de känslosträngar, på hvars vibration för dagen man ej misstager sig!!
— De, som icke äro redan slagna lill jorden af beundran för den djupsinniga statsklokheten eller af panisk förskräckelse för den rysliga, tillämnade bankrutten, behagade dock titta litet närmare på argumentationen.
Man torde då först böra erinra, att fråga icke är, om
Banken behöfver genom silfverlan ytterligare nu betryggas (derom kan man hysa olika meningar), utan blott: 1:0 om silfverfondens ökning, under proportionel ökning af sedelmassan, är, i afseende på realisationens betryggande, ogagnelig, och 2:0 om sil frets återutvandring deraf blir en sannolik följd ända derhän, att den redan varande fonden möjligen derigenom uttömmes?
1 afseende på den första satsen, som Utsk. låtit qvarstå i sitt slutraisonnement, hade det bort låta öfvertyga sig af den på första och andra sidan af betänk, upprepade anmärk 11. af en ståndsledamot, att nemi. resultatet blefve genom insättning af 2 mill. silfver och uttagning af motsvarande sedlar en till Bankens fördel förändrad proportion, som jag vill uttrycka sålunda: från 17 mill. b:co i silfver och 34 millioner sedlar till lii mill. i silfver och 3g-| mill. i sedlar.
För min del ber jag fä nämna, att jag påstår, det Bankens soliditet ej allenast skulle blifva relativt solidare, på sätt dea anmärkande ståndsledamoten påstått och Utsk. förnekat, utan ock absolut solidare.
Detta påstående hvilar på en vigtig sats i bank vetenskapen, som jag längesedan funnit hafva blifvit ofullständigt utredd, efter jag icke kan förmoda den vara förbisedd af dem, som lagt en grundval för opinionerna sisth år på sommarsidan, när, i BancoUtsk:s betänkm N:is 6 <Sc 16, it. St. uppmanades att fastställa ett visst sifferförhållande emellan silfver och sedelstock, att framgent bibehållas, äfven om den metalliska cassan komine att efterhand förstärkas.
Har man då menat, att ett visst förhållande borde iakttagas emellan totalbeloppen, eller emellan den genom efterhand inkommande förstärkning inkomna nya silfverfond, jemnförd med derför gjord sedel emission?
I förra fallet har StatsUtsk. på sitt samvete att hafva uppställt en missledande calcul, efter hvilken fullföljd i stort skulle följa: att om t. ex. 17 millioner b:co nytt silfver insattes, skulle endast 17 millioner ny sedelemission deraf kunna ske, hvarigenom förhållandet af 1 till 2 skulle förändras som 2 till 3.
— I sednare fallet har Utsk. orätt, då det icke medgifvit den absoluta fördel, Banken i soliditet vinner genom hvarje förstärkning.
Det har då förbisett, att i den mån metalliska fonden ökes och blir 64 Den 3 Februari f. m. svårare att uttöma getiom enskildas vexlingsanspråk, i samma män kan sedelstocken ökas i en progressiv proportion, så att t. ex. om en bank, med 17 millioners fond, kan betacka 34 millioner sedlar, så kan en bank med millis fond betacka ej allenast 441 lltan vida mera, ceteris paribus; att, med ett ord, en banks vexlingscassa är någonting helt annat än dess förmögenhet i öfrigt, så att cassan är endast då tillräcklig, när den icke kan blifva tom, äfvensom öfverflödig, när den blir större, än crediten fordrar.
Detta vare i förbigående sagd t åt dem, som nitälska för små privatbanker och bestämda cassaföreskrifter.
Men StatsUtsk. torde egentligen hafva uppställt sin sats om proportionen emellan silfver och sedelstock såsom en inledning till det egentliga cardinal-argumentet om jemnvigtsprincipen emellan mynt och varor och dess "sannolika" inverkan?
Välan, vi skola undersöka detta sednare ämne.
Theoden om en benägenhet till jemnvigt emellan mynt och varumängd är sann, och jag har sjelf åberopat den i fråga örn nödvändigheten att öfverlemna åt Regeringen en pröfningsrätt, när bildandet af för många enskilda banker kunde otillbörligt öka circulationen; men jag väntade mig i sanning icke att få se den så snart tillämpad, så jemmerligt missbrukad.
I ett land, der industrien redan står på en ståndpunkt så hög, att nationen sjelf börjar anse den ytterlig och alltför artificiel (ehuru jag tror detta vara en förvillelse), der denna industri redan bildat många och stora capi.aler, der, såsom kännetecken på en sådan statskroppens pletliora, att nyttja en medicinsk term, det circulerande bytesmedlet, finnande få rum ouppfyllda, JNb. ej blott inom hufvudstaden, utan * äfven i landsorterna, åstadkommer likasom trängsel i alla kroppens ådror, äfven de ringaste och minst lönande, och icke kan skörda högre ränta, i säker väg, än knappa 3 proc.; i ett sådant land bar en extra tillökning af myntmassan obestridligen det metalliska myntets utdrifning till påföljd pä sätt IJtsk. yttrat, och sådant af samma skäl, som när en blodfull, hvilken ätit eller druckit för mycket, måste söka sin hjelp i näsblod eller annan bloduttömning.
England gaf år 1825 en illustration af denna sats.
Redan öfverfyldt af capitaler, men som idkeligen och obegränsadt ökades icke mindre af de utan system, men fritt uppstående privatbankernas, utan äfven af Londonska bankens tygellösa vinstbegär, hade detta lands industri fått derjemte en oförsigtig riktning af production till export åt Södra Amerika i en scala, hvars storlek var tilltagen efter ett ovaraktigt förhållande , nemi. de statslån, som de nya staterna uti England upptagit.
Man har icke hört, att de nya staterna skakades genom nämnde statslån; men England deremot fick vidkännas en varnande stöt, som naturlagarna hafva i beredskap åt
Den 3 Februari f. uru 65 ät de alltför rika, de öfvermätta.
Men när inträffar väl sannolikt en sådan kategori för oss?
Nationulstoltheten borde förbjuda mig att uppställa jemnförelser emellan England och Sverige i detta fall; men då våra adepter i financeläran synas hemta sina theorier färska och odigererade från nämnde land, som jag också tror mig något känna, kan jag i sanning icke undertrycka en bild, som faller mig in; huru löjligt det vore, om ett stackars rådjur, förskräckt af de kolikspänningar, hvaraf han sett den glupska vargen våndas, i sin vishet beslutade taga sig till vara derför och icke förtära för mycket bark och barr.
Det skulle fordras en vidlyftigare afhandling, än här kan tillåtas uppläsa, för att från alla synpunkter beskrifva Sveriges nuvar. financiella och oeconomiska ställning och i allo demonstrera, i hvad mån Sverige är eller snart kan blifva i det predicament, att en ökning i dess myntmassa, IVb. af en sund, skulle åstadkomma realisationens förstörande.
Den egentliga sophismen i Utsk:s argument torde dock af det ofvananförda vara tillräckligt antydd och så utpekad, att en hvar kan uppgöra paralleier och döma örn det sannolika i tillämpningsväg.
Jag skulle vilja fråga Utsk., om ej genom köpmännens transactioner med utländningen, genom utländningars inflyttande och införande af capitaler, genom enskilda lån, genom ökad eller fördelaktig export den omtalade jcmnvigten störes, återställes och åter rubbas på ett sätt, som ådagalägger, att faranär ingen utom i extrema fall, sådant som det citerade i England.
Att varumängd och deras mätare penningen balancera hvarandra är visserligen sannt; men det är lika sannt, att ökade förlagscapital frambringa ökade producter, der nya grenar för industrien eller tillfällen att med större kraft och förfining bearbeta de gamla finnas, och der de högre classernas håg, såsom här, onekligen med hvar dag mera riktas till besparing och arbetsamhet, hvaraf jemväl är anledn. att hoppas, det de lägre snart, oansedt bi'än vinets motverkan, skola efterfölja; men deremot medgifves, att om vi vilja låna för att frossa eller förstöra på improduetiva föremål, eller om vi, liksom Spaniorerna under Philip II, vilja lägga händerna i horss och med restrictioner och monopolier belägga all rörelse, om man, utan att inrätta och i deras början understödja systematiskt beräknade creditanstalter under kloka, men liberala lagar, i stället vill med fanatisk intolerans qväfva hvarje uppspirande telning deraf och låta strypsystemets och procenteriets sbirrer fortfarande få uppsöka sina offer vid misstroendets fackla, då medger jag visserligen, att allt Mexicos silfver och Perus guld, inpractiseradt i landet, äfven utan ränta, skulle gå lika hastigt derutur till andra länder, der folket är mera fritt, arbetsamt och säkert under visare lagar och mera stadgade styrelseprinciper.
Men stadig II. * 9 66 Den 3 Februari f. ni. gade styrclseprinciper finnas ej i Sverige, säger man.
Jag är likväl icke utan allt hopp om dessa bättre vilkor för Sverige.
Det onda, det falska och det osäkra synes hafva uppnått sin vändpunkt.
Hyste jag ej denna tro, ansåge jag det icke för en pligt att, lik Romaren, icke misströsta om sitt fosterland, så skulle jag icke ett ögonblick befatta mig med att ens tala om, mindre arbeta för realisationens betryggande, hvilket ändamål vore ett nonsens, ett oting, om man ej ställer så till, att nationen kan förtjena mer, än lion depenserar.
Men förtjena kan ingen, sorn är öfver höfvan och everldligen skuldsatt; försäljas kunna icke på en gång egendomar med sextio millioners gravationer, så att alla blifva skuldfria; låna är deras enda ressource, och då ar den långifvare bäst, som lemnar lägsta räntan och beqvämligaste återbetalningstid, han må vara inländsk eller utländsk.
Denna distinction är till den grad oväsendtlig, när frågan är om lån till productiva ändamål, att den icke förtjenar minsta afseende, sedan myntvärdet blifvit fixt.
Att de räntor, som kunna gå utomlands, mer äti dubbelt skola intjenas på titländningen, när han icke längre förmår tvinga våra capitalfattiga köpmän att sälja till hvad pris sorn helst, är för mig sannolikt.
De bekymmer, som i detta afseende hyses af motståndarne till låns upptagande genom Riksg:scont.
, och hvilka bekymmer de framställt under åtskilliga skepnader af skadlig concurrens med statens lånebehof, af omöjlighet till så låg rabatt som 8 proc. o. s. v., måtte nu vara, idet ringaste sagdt, ofverflödiga, sedan man inskränker sig till begäran om statens garanti för lån, dem hypotheksinrättningarna få upptaga sjelfva; och är det en alldeles oafgjord sak, om lånet upptages in- eller utrikes, i silfver eller uti importartiklar.
Sådant får man se.
Man säger ock, att suraman är för liten; men den vöre dock en liten grundplåt, hvarmed de kunna börja en emancipation, hvilken, ehuru direct mest nyttig för de skuldsatta egendomsinneliafvarne, likväl indirecte skulle sprida välstånd och trefnad åt alla classer.
Må icke capitalisterna förskräckas för räntefotens sjunkande.
Den sjunker icke på decennier, så länge rörelsen absorberar större capilaler, än på den tiden kunna anskaffas.
Den sjönk icke det ringaste under åren 1810—17.
Äfven capitalisterna skola vinna åtminstone i säkerhet, hvilken nu snart är omöjlig, när ingen egendom kan försäljas ens till halfva värdet af hvad den i inköpspris och förbättring kostat.
Må man icke heller föreställa sig, att egendomshandel skall med sådant raseri åter börja, som under sistnämnde period.
Man ihågkomme, att det mynt, hvarmed man då handlade, var osundt och vacklande, så att en hvar skyndade byta ut det mot något mera solid vara; deruti låg rätta orsaken till nämnde vingleri.
Sedan jag sålunda upptagit och besvarat det väsendlligaste, som af StatsUtsk. blifvit sagdt emot lånupptagning i Den 3 F c 1) r u a r i f. ra. 6 j enlighet med K. M:s nåd. piopos, rell som således icke vederlagt Hr af Billberghs förslag, förenar jag mig ånyo i den värde reservantens framställning och i hans förutsättning, som jag i form afbön upprepar lill Rikets, vid denna riksdag, magtägande Ständer, att de icke måtte neka den förlägne jordbrukaren det ringa, för statscrediten oskadliga biträdet af deras garanti.
I föregående plenum var jag en bland dem, som motsatte sig ett förslag i fråga om penningetillgångarnas ökande, hvilket ansågs förmånligt för näringarna.
Jag förklarade då, att detta icke var en följd af obenägenhet att understödja näringarna, men att jag ansåg då förevar, förslag för en småsak och trodde, att man borde bespara sådana åtgärder, tills större saker kommo i fråga.
I dag hafva vi att pröfva ett mål af denna beskaffenhet, och jag går att understödja frågan om låns upptagande till bistånd för jordbruket i första och näringarna i andra hand.
Således fortgår jag i dag uti min i går yttrade grundsats, att småsaker böra vika för de stora.
Då jag således öppet förklarar, att jag. tillstyrker lånets upptagande, ber jag få redogöra för de grunder, hvarpå jag bygger denna min opinion.
Jag anser nemi., såsom jag förut förklarat, att Sveriges olycka i fmanciella frågor hufvudsakligen legat deruti, att de fmanciella åtgärder, som under en längre tid blifvit vidtagna, urartat till en assistanceanstalt för enskilda, i stället för att bispringa associationer.
Man har icke tillitat den förenade kraften derföre, att man velat bispringa individen.
Deruti ser jag en stor olägenhet, hvilken bör afhjelpas, såvida man vill undanrödja hindren för landets förkofran.
Så länge hvar och en enskild näringsidkare tror sig berättigad att af slatscassan vänta understöd för sina industriella företag, förblifver han på en falsk väg.
Han beräknar ett biträde, som icke bör blifva lemnadt.
Men om de enskilda vilja förena sig för att samverka till större industriella företag, hafva de visat, att de anslagit den riktiga vägen, och då hafva de rättighet att vända sig till det allmänna för att begära understöd vid begynnelsen af deras bana, icke såsom hade de rätt att äfven under fortsättningen deraf begära capitaler af publiken; men de böra kunna påräkna biträde af det allmänna i begynnelsen af deras företag, hvilka, jemte deras gemensamma vinning, bereda allmän nytta.
Här är nu fråga om hypolheksföreningars uppkomst i vårt land, och ingen kan neka, att ändamålet är godt, ty erfarenheten i andra länder har visat, att goda frukter kunna vinnas, om dessa inrättningar med klokhet vårdas, Nu begära hypotheksföreningarna detta biträde af det allmänna, och jag tror, att li.
St. icke handla mot de grundsatser, som böra leda en lagstiftande församling, då de tillåta, att det allmänna får låna sitt biträde åt ett företag, som för 68 Den 3 Februari f. m. en längre tid bereder enskilda krafters samverkan för ett stort mål.
Dessutom har jag en annan anledning att tillstyrka ifrågavar. låns upptagande.
Vanan i vårt land att från det allm. vänta biträde för enskilda företag, har ledt tankesätten derhän, att nästan en försoffning äger rum hos den enskilde, såvida han ej erhåller ett sådant biträde.
Han tror sig berättigad dertill, och nekas det honom, klagar han öfver ovilja hos statsmagterna.
Nekar man nu sådana biträden oell deremot beslutar ifrågavar. understöd för hypotheksföreningar, så skall, om också frukterna deraf ej blifva så stora, som man väntar sig, åtminstone den vigtiga fördel vinnas, då statens säkerhet för förlust i alla fall ej pericliterar, att den enskilde lär sig inse, att det är mera skäl att räkna på egen associationsanda än på statsbiträden.
För min del skulle jag helst sett, att de grundprinciper, som i den K. propostn äro framställda för lånets upptagande, kunde följas, nemi. att R.
St. skulle låta dircct genom Riksg.cont. upptaga lånet och sedermera till hypolheksföreningarna utlåna medlen.
Jag hade således varit böjd att yrka bifall till det i Hr Oxehufvuds reservation gjorda förslag; men som redan ett ltiksSt. beslutat i frågan, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad ei annan reservant, Hr af Billbergh, föreslagit, inskränker jag mig äfven derhän och begär propos. till bifall af de grundsatser, som Hr af Billbergh i sin reservation framställt.
Frih. Rantzou, Joh. Al b., uppläste följande:
Ehuru jag visserligen hyser ringa hopp om framgång för den åsigt, jag i förevar, fråga önskar försvara, anser jag dock saken vara af den vigt, att jag icke bör helt och hållit stillatigande afhöra de skenskäl, som åberopas till stöd för det af Regeringen föreslagna statslånet.
Tillfället är tilläfventyrs ej inne att nu utveckla hela den stora frågan, huruvida statslån äro nyttiga eller skadliga för vårt land; ty man torde genast vara tillreds med det svar, att det nu ifrågavar. lånet blott blefve ett undantag, för att dermed hjelpa det betryckta jordbruket, och att det vore detta sednare, ej staten, som skuldsatte sig eller utbytte sin gamla skuld med dryg ränta mot en lindrigare.
Jag bekänner likväl öppet, att jag har svårt att öfvertyga mig om ärligheten af detta svar, och att jag har den enfaldiga Iföreställningen, att det mindre är jordbruket, än just sjelfva det beprisade statslånesystemets införande, som ligger vederbörande om hjertat.
Anledningarna härtill äro många.
Eller huru många ifriga bemödanden hafva icke både vid denna och sista riksdagen blifvit använda för att få skattebördorna betäckta genom lån i stället för genom bevillning?
Och om endast jordbrukets fördel i detta fall interesse)# t Styrelsen, hvarföre lät Styrelsen motionen Den 3 Februari f. m. 69 om upphäfvande af förra Ständers beslut ang:de ett silfverlan för detta ändamål passera StatsUtsk. och alla RiksSttn, utan ens att försöka att oinvända den för några månader sedan enhälliga opinionen hos folkets represen tanter, att ett utländskt statslån för jordbruket icke var nyttigt eller behöfligt?
Eller hörde man väl någon af Konungens rådgifvare på delta rum bestrida bifall till StatsUtskts betänk, i detta ämne, hvilket tillstyrker ett sådant upphäfvande af förra Ständers beslut, ehuru dessa rådgifvare sedermera kommit under fund dermed, att R.
St. icke ens ägde rätt förklara sin vilja vara, att det fattiga Sverige alldeles icke borde skuldsätta sig hos utländningeu, äfvensom att lånebeslutet vore en lag, som skulle verkställas i trots af Ständernas förändrade åsigter?
Hvarföre höjdes icke dessa samma rådgifvares stämma, då fråga af enskilda motionärer, Hrr Frih.
Ehrenborgh och Boye, väcktes om statslån för hypotheksföreningar, i samma syftning som den K. propos:n, — ja, hördes t. o. m. icke en bland Regeringens höga functionärer tala deremot och ovederlagdt visa, att dessa lån alldeles icke komme alt skänka jordbruket de förespeglade fördelarna?
Och slutligen, hvarföre framkom den K. propostn om statslån för jordbruket icke förr, än det genom voteringarna i RiksSttn öfver extra statsregleringen var påtagligt, att statslån icke kunde på annat sätt erhållas?
Svårligen lärer man kunna neka, att dessa antecedentia till den K. propostn måste hos en och annan göra öfvertygelsen tveksam om renheten af nitet för hypotheksföreningarna och jordbrukets hjelp, helst när man erinrar sig, med hvilken, åtminstone relativt till andia mål, som interesserat Styrelsen, nästan förundransvärd sorglöshet
Regeringen behandlat frågan örn de tysta förmånsrätternas afskaffande, någonting, som otvifvelaktig! varit för realcrediten af en mångdubbelt större vigt, än konstlade låneanstalter.
Och drager man sig vidare till minnes, huruledes Styrelsens organer motsatt sig hvarje förslag, ledande till, jag vill icke säga, minskning, utan blott en billigare fördelning af jordbrukets skatter, såsom exempelvis mötespassevolaneeafgiftens öfverflyttning på allm. bevilln. och indelta arme'ens successiva ställande på vacancefot, så förefaller det allt mer och mer svårt att hos sig stadga såsom trosartikel, att
Styrelsens ömhet för det betryckta jordbruket varit den förnämsta driffjädren till den ifrågavar. statslånepropos:n.
Vid sådant förhållande, och då i allt fall icke lärer kunna nekas, att ett lån, som upptages i statens namn eller under statens garanti, är statslån, torde det ej vara ur vägen att i| korthet vidröra jemväl den hufvudquestion, huruvida statslån, i och för sig sjelfva, kunna vara nyttiga för Sverige.
Jag säger för Sverige, för att ej alltför djupt inlåta mig i controvers pä theoriernas gebit, der man i det - Den 3 Februari f. m. ta ämne kan nyttja ungefär samma argunienter för som emot.
Om jag således nu medgåfve, att i länder, såsom England och Frankrike, der industrien oupphörligen skapar nya capitaler eller deras värden, ett fond- eller statsskuldssystem kan innefatta ett slags häfstång för näringarna och ett medel att mobilisera förmögenheten, och om jag ytterligare medgåfve, att detta vore ett så väsendtligt godt, att detta borde komma lagstiftaren att blunda för allt det politiska och moraliska förderf, som visat sig vara statsskuldens trogna följeslagare, så återstår dock alt undersöka, om Sverige är ett sådant land, der ens något godt kan härflyta från detta system.
Vi hafva brist pä inhemska capitaler, åtminstone på inhemsk credit.
Våra förnämsta exportartiklar äro svåra att fördelaktigt afsätta, i anseende till deras relativa dyrhet på verldsmarknaden , den långa transporten, den ofullkomligare bearbetningen af råämnen, våra fyra å fem månader årligen isbetäckta skärgårdar m. m.
Vårt piolitiska läge är isoleradt; våra creditbruk befinna sig ännu, snart sagdt, i naturtillståndet; uti vårt nationallynne ingår så föga sinnet för hvad man kallar affärer; vårt förråd af fast mynt är så ytterst ringa och kan icke ökas, utan genom en sällspord öfvervigt i vår handel eller sjelfvillig öfverflyttning af utländska capitaler; och slutligen just vår modernäring, jordbruket, med sina oerhörda skatter, sina skulder, sin tröga omsättning.
Allt detta, med hvad deraf härflyter, tror jag, åtminstone i närvarande tidpunkt, göra det alldeles omöjligt att i Sverige införa ett väl ordnadt fondsystem, d. v. s. ett annat än ett sådant, som blefve en häfstång för vingleriet och en moder för den obetänkta speculationssjukan; med ett ord, sedan vi väl fått skulden och denna blifvit utposterad till de mer eller mindre låneträngtande, så uppstode kanske väl för ett eller annat år en liflig omsättning i egendomshandeln; men obligationerna vandrade derefter till utländningen; vi blefve dess tributärer, och de ökade låntillgångarna hade endast skapat ett mångdubbelt antal bankrutter, och slutligen tvingades staten öfvertaga alltsammans, fordringar och skulder etc., alldeles såsom händelsen var, då det s. k. ”producentinteresset” bildade filialdisconterna med thy åtföljande hushållssystem, som framkallade fyra eller fem års jubel, och derefter redan åstadkommit 16 års jemmer i landet.
Jag ser icke skäl att försöka leken å nyo.
Men — ruskar man på hufvudet — här är icke fråga om fond- eller statsskuldssystem; man åsyftar blott att hjelpa jordbruket till förmånligare lån.
Åh ja! meningen, lofven är god, men det är ock allt; ty för det första kan detta lån icke erhållas —• jag skulle vara färdig att gå i borgen för denna förutsättning — på sådana vilkor, att det i det hela blefve för jordbruket förmånligt (sjelfva den K. piropostns ifrigaste förfäktare, som, i likhet dermed, i Den 3 Februari f. m. början dermed erbjödo lånen mot 4 procfs ränta och i proc:s capitalafbetalning, jemte låneomkostnaderna gratis, hafva nu, t. o. m. i en officiel tidning, icke vågat utfästa lägre ränta än 5 proc., d. v. s. att amortissementet å capitalet lomme att stå obetydligt öfver nollpunkten); och för det andra, om lånet, emot all förmodan, skulle erhållas emot så lindriga vilkor, att det kunde, med nedsatt ränta, distribueras till de stora skuldsatta possessionaterna, hvad gagn tror man väl, att jordbruket skördade deraf?
Sannt är väl, att åtskilliga mindre förmånliga inteckningar blefve uppsagda och lossade, men hvarföre?
Säkert, af de flesta, i speculation att sälja deras genom lånet i capitalvärde stegrade egendom, eller ock att ännu någon tid bibehålla dea egendom, som de eljest nödgats afyttra.
Jag frågar: vore det jordbruksnäringen, som häruppå vunne, ökade sådant productionen, eller vore dermed någon annan vinst, än en ögonblicklig, för några öfver höfvan skuldsatta jordbrukare?
StatsUtsk. har, som mig synes, uti sitt betänk, ovederläggligen besvarat dessa frågor.
Vidare vill man bilda hy po t heks fö re n i n ga r och tror, att blott man får lån, skola dessa uppstå.
Delta är ungefär som att tänka: blott jag släpper sädeskorn på marken, nog får jag säd.
Nödigt torde likväl vara att först plöja och bereda jorden, ty eljest torde foglarna komma och äta upp kornen.
Troligen blefve det jemväl så med lånet; ty säkert skulle en väldig skara gripa derefter.