Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven under förutsättning att den allmänna meningen gillar Lag-Utskottets Betänkande N:o 79. en så beskaffad delning af dispositionsrätten öfver makars bo, som förslaget afser, erfordras således, enligt min åsigt, åtskilliga föreskrifter rörande t. ex. mannens eller hustruns befogenhet att föryttra den genom förord hustrun tillerkända lösa egendomen, i saknad af hvilka, förvecklingar och osäkerhet i eganderätten af betänklig art skola uppstå.
En grundsats af den beskaffenhet, som den om mannens målsinansrätt för hustrun, och så införlifvad med den allmänna meningen, kan icke utan en mera omfattande lagstiftning förändras.
Genom den nya lagen om boskilnad är, på sätt Utskottet angifvit, ett steg taget att skydda hustrun mot mannens vanvård om hennes egendom, och jag har för det närvarande ansett betänkligt att gå längre samt förty för min del inom Utskottet tillstyrkt att motionen må förfalla. “ af Herr Friherre Armfelt, M.: ”Sedan tre Riks-Stånd numera för sin del beslutat att, i motsats med hvad Dtskottet i ett föregående betänkande föreslagit, äfven myndig qvinna skall i vissa fall stå under giftomans inseende, så finner jag för min del ej vidare skäl att biträda hvad Utskottet i detta betänkande föreslagit i afseende å 8 Kap. 1 § Giftermåls-Balken; hvarföre, och då förändring i stadgandena om mannens målsmansrätt för hustrun icke synas mig kunna lämpligen företagas annat än i sammanhang med ändring af förenämnda lagrum, jag, för min del, anser motionen för det närvarande icke böra af Rikets Ständer bifallas.“ Herr Carlén har begärt få antecknadt, att han ej deltagit i detta ärendes afgörande.
Prot. 1862 $ 1863. 7 Sami. 1 A/d. 34 Haft. 2 STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1863.
T.ag-ZJtskottets Utlåtande 80. i JW 80.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Nov. 1863, kl. 3 e. ra.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar och Riks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 57, öfver motion om förändring af Kongl. Förordningen, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, den 4 Maj 1855.
Uti nämnda betänkande, sorn blifvit föranledt af cn inom Högvördiga PresteStändet vackt motion om ändring af 1855 års omförmälda förordning, hade Utskottet tillstyrkt, att Rikets Ständer måtte i sammanhang med antagande af ny Strafflag för sin del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af 1855 års förordning, stadgades, att, då medlem af Svenska kyrkan gjort sig skyldig till straff för åtskilliga i förslaget uppräknade brott och han efter utständet straff kom åter, kyrkoherden i församlingen eller den, som dennes ställe företrädde, skulle med honom om hans själs bästa samtala och, der han funne sig kunna nattvardens bruk honom tillstädja, sådant hos kyrkorådet anmäla.
Detta Utskottets förslag har endast Ridderskapet och Adeln godkänt.
Preste-Ståndet har för sin del antagit en sä lydande författning: ”Med ändring af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, förordnas som följer:
Medlem af Svenska kyrkan, som gjort sig skyldig till stnff, för det han hädat Gud, eller lastat eller gäckat Guds heliga ord eller sakramenten, eller för gäckeri af gudstjensten, eller för väld, svordom, oljud eller annan förargelse i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller för mord, dråp eller rån, då dödsstraff derå ej följer, för barnamord, stöld, äktenskapsbrott, blodskam eller lägersmål i förbudna leder eller för våld mot föräldrar; så ock den, som begått lönskaläge eller gått drucken eller oskriftad till nattvarden, eller sedan han af presten enligt kyrkoordningen blifvit varnad att derifrån sig afhålla, må ej af den heliga nattvarden komma i åtnjutande, innan han eller hon af sin själasörjare i närvaro af tvä eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, pä sätt särskildt föreskrilvet är”.
BiL Hll B.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Åfd. 35 Raft. 1 0 Lag-Utskottets Utlåtande JV& 80.
Borgare- och Bonde-Stånden hafva återförvisat frågan till ytterligare behandling af Utskottet.
Under de öfverläggningar, sorn inom dessa Ständ föregått nyssnämnda beslut, är vordet yrkadt, dels att omförmälda motion måtte lemnäs utan afseende; dels att Utskottets Betänkande mätte afslås med förklarande, att 1855 års förordning vore upphäld genom den föreslagna författningen om den nya Strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall; dels att 1855 års förordning mätte upphäfvas, utan att något annat lagstadgande sattes i stället, och dels att, med ändring af Kongl.
Förordningarne den 4 Maj 1855 och den 29 Januari 1861, af hvilka den sednare innefattade en förklaring af den förra, måtte stadgas, att medlem af Svenska kyrkan, sorn gjort sig skyldig till straff för något af de i Utskottets förslag upptagna brott, ej finge komma i åtnjutande af den heliga nattvarden, innan han af sin själasörjare i närvaro^ af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren egde tillkalla, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet vore.
Utskottet, som i dess förra Betänkande framlagt de skäl, hvarpå Utskottet grundat sin åsigt derom, att 1855 års förordning icke komme att upphäfvas genom den föreslagna författningen om nya Strafflagens införande samt att 1855 års förordning icke bör lemnäs i sitt närvarande skick eller helt och hållet upphäfvas, har af hvad i detta afseende blifvit inom Stånden anfördt och yrkadt så mycket mindre funnit anledning frånträda sin åsigt härutinnan, som densamma blifvit godkänd af två Riks-Ständ och derjemte vunnit understöd inom de två öfriga Stånden hos flere af de ledamöter, hvilka i frågan sig yttrat; likasom Utskottet vid det förhållande, att Preste-Ståndet är ensamt om sitt beslut, för så vidt detsamma upptager andra fall, deri de till kyrkotuktens upprätthållande meddelade föreskrifter skola tillämpas, än Utskottets förslag innehåller, samt att emot denna del af förslaget någon anmärkning för öfrigt icke förekommit, anser sig icke kunna till de öfriga Riks-Stånden hemställa om instämmande i Preste-Ståndets berörda beslut, helst detsamma åsyftar att göra till föremål för kyrkotukten äfven sådana handlingar, sorn icke enligt den nya strafflagen äro straffbara och sålunda frångår den i 1855 års förordning uttalade grundsats, att endast den, som gjort sig för brott till straff skyldig, måste underkasta sig författningens föreskrifter.
Deremot och då Utskottets förslag i fråga om sättet för kyrkotuktens utöfvande blifvit af endast ett Riks-Stånd godkändt, men ett annat förklarat sig för bibehållande af den enskilda skriften och denna äfven inom de två öfriga Stånden funnit flere försvarare, under det att Utskottets förslag allenast hos det ena af dessa Stånd förordats af en eller annan talare, finner Utskottet sig böra, i enlighet med hvad, Eå sätt ofvan lörmäles, blifvit yrkadt, föreslå fortvaro af det nuvarande sättet för yrkotuktens upprätthållande.
I följd häraf och då, enligt 71 § af Kongl. Förordningen om mord, dråp och annan misshandel den 29 Januari 1861, de i 1855 års förordning gifna föreskrifter skola tillämpas jemväl å den, sorn gjort sig skyldig till ansvar för dråp, som ej är med dödsstraff belagdt, eller för vållande till annans död, samt följaktligen bestämmelse om ändring af äfven berörda § synes för undvikande af tvetydighet böra införas i det ifrågavarande författningsförslaget, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte, Ridderskapet och Adeln samt PresteStåndet med frångående af sina redan fattade beslut, för sin del i sammanhang med antagande af den nya Strafflagen besluta en författning af detta innehåll: Lag-Dtskottet8 Utlåtande ,j\s 81. 3 ”Med ändring af Kongl. Förordningen, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande den 4 Maj 1855 och 71 § af Kongl. Förordningen angående mord, dråp och annan misshandel den 29 Januari 1861. förordnas, som följer:
Ilar medlem af Svenska kyrkan gjort sig skyldig till straff, för det han hädat Gud, eller lastat eller gäckat Guds heliga ord eller sakramenten, eller för gäckeri af gudstjensten, eller för väld, svordom, oljud eiler annan förargelse under gudstjenst, eller för mord, dråp eller rån, dä dödsstraff ej derå följer, eller för barnamord, mened, äktenskapsbrott, våld eller smädeord emot föräldrar, eller stöld, eller har han för förfalskning, bedrägeri, falsk angifvelse, otukt eller mordbrand blifvit till straff - arbete dömd, dä må han ej af den heliga nattvarden komma i åtnjutande, innan han af sin själasörjare i närvaro af tvä eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på : ätt särskildt föreskrifva är; Skolande denna författning tillämpas i de deri upptagna fall, dä straff blifvit efter nya Strafflagen adorn dt”.
Reservationer: af Herr Gretve Sparre, med- hvilken Herr Friherre Armfelt och Herr Henschen instämt och som förklarat sig vidhålla Utskottets i Betänkandet N:o 57 framlagda förslag; af Herr Carlén; af Herr Bovin. JW »1.
Auli. till Exp.-Utsk. den 6 Nov. 1863, kl. 3 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om upphörande af frälsemans särskilda forum.
I öfverensstämmelse med 6 § uti de för Ridderskapet och Adeln den 16 Oktober 1723 utfärdade privilegier är i 8 Kap. 2 § Rättegångs-Balken förordnadt, 4 Lag-TJtskottets Utlåtande j\f 81. att Hofrätt skall döma, enligt 8 mom. öfver ”tvister om arf efter Frälsemän: theras förordning vid dödstiman om theras egendom: förmynderskap för theras barn och arfvingar, sorn frälse äro: så ock ther frälseman eller thes arfvinge, vil genom offenteligit anslag afstå thes egendom till borgenärer och om hvartheras rätt och företräde thertil; eller then ene maken söker skilja sin lott i bo från then andras enskilta gäld” samt enligt 9 mom. ”öfver the brott, ther Frälseman förverkar lif, ära, adelig frihet, gods eiler arfvelig rättighet; sä ock enviges, och andra slagsmål, eller förgripelse)- med skymfeliga ord och gierningar, emellan Frälsemän, eller theras vederlikar, när Domaren i orten, ther gierningen gjord är, först themin ransakadt”.
Häruti har dock genom Konkurslagen den 18 September 1862 och Kongl. Förordningarne af samma dag, den ena om boskilnad och undanddftande af egendom i makars bo, och den andra huru gäld vid dödsfall betalas skall och om urarfvagörelse, så ock angående undanskiftande af egendom i död makes bo, blifvit gjord den förändring, att frälsemäns konkurs- och boskilnads-mål icke vidare skola omedelbart af Hofrätt upptagas; och har nu, med åberopande af detta förhållande, Herr Dalman i en inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt, till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 133) yrkat, att Ridderskapet och Adelns uti 6 § af dess privilegier grundade samt genom 8 och 9 mom. i 2 § af 8 Kap. RättegångsBalken stadgade rättighet, enligt hvilken frälseman egde att få vissa honom rörande mål och angelägenheter omedelbart af Hofrätt bedömda och handlagda, måtte upphöra, sä vidt derigenom någon inskränkning icke skedde i den rätt, som, jemlikt Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675, § 35, jemförd med Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749, tillkom arfvingar i adliga sterbhus att till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i samma sterbhus kalla dem, de helst dertill ville bruka; äfvensom att i följd häraf Kongl!
Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, hvarigenom utländske adelsmän, som hit till riket inkommit, samt Svenska Akademiens ledamöter blifvit förunnade enahanda förmåner i rättegångsmål, sorn Ridderskapet och Adeln, jemväl måtte till all verkan upphöra, så att de inål och ärenden, som jemlikt nämnde lagrum och författningar tillhört Hofrätt såsom första domstol, framdeles mätte efter allmän rättegångsordning behandlas; i sammanhang hvarmed motionären hemställt, att Rikets Ständer, för"den händelse de godkände nyssberörda förslag, ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att i sammanhang med utfärdandet af författningen derom, Kongl.
Majit täcktes meddela särskild föreskrift för vederbörande domstolar, att, om någon sådan omständighet inträffade, som jemlikt 18 § Riksdags-ordningen hindrade adelsman att begagna sin representationsrätt, derom genast underrätta Advokatfiskal i vederbörande Hofrätt, som det ålåge att fjorton dagar före början af hvarje riksmöte lemna Riddarhus-direktionen del af de inkomna underrättelserna, med skyldighet derjemte för Advokatfiskalerne att hålla hand deröfver, att domstolarne noggrannt fullgjorde berörda föreskrift.
Hvad motionären sålunda yrkat och hemställt sammanfaller i det närmaste med det förslag, Lag-Utskottet vid 1856—1858 årens riksdag uti dess Betänkande N-o 41 i anledning af då väckt motion om upphörande af Ridderskapet och Adelns särskilda forum, framlade för Ständerna.
Till stöd för detta förslag åberopade Utskottet förnämligast, det yttrande, som, dä samma fråga var ä bane vid 1847 och 1818 årens riksmöte, afgafs af dåvarande Lag-Utskott.
I detta yttrande erinras till en början, hurusom den undantagslag, 8 Kap. 2 § 8 och 9 inom.
Rättegångs-Balken pä sätt närnndt är, innehåller, leder sitt upphof frän förhållanden, olika dem, hvilka Lag-Utskottets Utlåtande ,y\i‘ 81. höra till närvarande samhällsskick.
”Om den emellertid”, fortsätter sistbemälda Lag-Utskott, ”under fordna tider kan anses hafva varit en förmån, så lärer man ej kunna betrakta densamma såsom sådan, efter det rättegångsordningen vunnit en under berörda tider saknad utbildning och stadga samt anspråken och fordringarne på upplysning och rättrådighet hos domare ej äro mindre derföre, att de döma i Underrätt.
Så vidt man pröfvar frågan ur nyttans synpunkt, torde alltså skälen emot vara öfvervägande deni, som kunna åberopas för omförmälda undantagslag.
Det lärer nemligen i första rummet vara obestridligt, att det medför större trygghet och säkerhet, då en sak bedömes af tre än af två domstolar.
Berörda undantagslag beröfvar emellertid hvarje frälseman en dylik fördel i flera fall; och denna afvikelse från den allmänna rättegångsordningen är desto betänkligare, sorn den jemväl i åtskilliga händelser inverkar pä andra medborgares rätt”.
Rigtigheten af denna anmärkning sökte bemälda Utskott visa med exempel af den händelse, att frälseman råkade i konkurstillstånd.
Detta exempel har väl genom ofvanomförmälda i fråga om frälsemans konkurs- och boskilnads-mäl vidtagna lagförändring förlorat sin giltighet.
Men anmärkningen synes dock vara fullt befogad äfven med afseende å nuvarande förhållanden.
Då tvist nemligen uppkommer om arf efter frälseman eller af honom upprättad t testamente klandras, äro ganska ofta äfven icke frälsemän parter och desse mäste då underkasta sig den för ett särskildt stånds skull stiftade undantagslagen och nödgas tillika, derest de bo aflägse frän Hofrätten, så att de icke kunna derstädes infinna sig och bevaka sin rätt, för sådant ändamål använda ombud; hvilket åter medför både besvär och kostnader, som eljest hade kunnat undvikas.
”Till en väl ordnad domstolsinrättning hörer likväl”, yttrar vidare 1847 och 1848 årens Lag-Utskott, ”att domstolarne skola vara lätt tillgängliga för hvarje rättssökande; och detta är desto mera af nöden i afseende på första domstolen i ett, land, der lagen gjort det möjligt samt till nära nog en vana för hvar och en att sjelf bevaka sin rätt.
Ifrågaställda undantag från den allmänna regeln synes på enahanda grund ej eller kunna af Ridderskapet oeh Adelns medlemmar betraktas såsom särdeles fördelaktigt.
De sättas derigenom ofta ur stånd att sjelfve bevaka angelägenheter, dem de utan svårighet kunnat besörja, och blifva dymedelst bragta pä kostnader och besvär, som ej uppvägas af några motsvarande större förmåner.
Dessutom måste tagas i öfvervägande, att frälsemän i alla de mål, som icke särskildt äro i lagen uppräknade, lyda under de allmänna underdomstolarne.
Att dessa mål ej sällan äro af den största vigt, att ofta väl och ve deraf äro beroende, är dock oförnekligt; men hvarföre skola då dessa mål vara undantagna?
Om i upphofvet till ifrågaställda särskilda lag en förklaringsgrund tili en dylik åtskilnad kunde uppsökas, så torde man likväl förgäfves forska efter ett tillfredsställande svar på berörda fråga.
Denna åtskilnad leder emellertid till ytterligare rubbning uti den enhet i rättegångsordningen, som framför allt måste eftersträfvas och som Sveriges sednare lagstiftare jemväl oaflåtligen haft till ögonmärke”.
Delande de åsigter, som sålunda blifvit uttalade och hvilka jemväl blifvit åberopade icke allenast af 1856—1858 årens Lag-Utskott, utan älven af Lag-Utskottet vid 1850 och 1851 årens riksmöte, får Utskottet tillika fästa uppmärksamheten derpå, hurusom genom åtskilliga i sednare tiden vidtagna lagstiftningsåtgärder upphörandet af Ridderskapet ochjjAdelns rättighet att i vissa mål och ärenden hafva Hofrätt till första domstol synes hafva blifvit än mera af behofvet påkalladt.
Med ingången af nästa år kommer nemligen Kongl.
Förordningen, huru gäld vid dödsfall betalas skall och örn urarfvagörelse, så ock angående undanskiftande fi Lag-Utskottets Utlåtande J\$ 81. af egendom i död makes bo. den 18 September 1862 att blifva gällande.
Enligt 5 och 7 §§ i denna förordning åligger frälsemans arfvinge, som vill göra sig urarfva, och efterlefvande maka, som vill afträda egendom för att vinna befrielse från gäld, att hos underdomaren afträda egendomen inom en månad från den dag, bouppteckningen slutades, och följaktligen äfven att vid afträdesansökningen foga samma handling.
Men enligt 9 Kaj). 4 § Årfda-Balken bör ock inom nyssnämnda tid bouppteckningen ingilvas till den Hofrätt, hvarunder den aflidne vid dödstillfället lydt.
Denna (öfverrätt tillkommer derjemte pä grund af 2 och 3 §§ i oinförmälda Kap. af Ärfda-Balken att vaka deröfver, att bouppteckning efter frälseman varder inom föreskrifven tid hållen, och, om sådant ej då låter sig göra, meddela anstånd dermed till viss dag.
Deremot eger underdomaren, enligt 21 § i 1862 års förordning, att, i fråga om egendoms afträdande, pröfva, huruvida bouppteckningen blifvit i laga tid upprättad.
Här förefinnas alltså inkonseqvenser i lagstiftningen, som svårligen kunna annat än leda till oreda och förvecklingar i tillämpningen.
Vidare har den svårighet, som jemväl förut ofta mött för Hofrätt att behörigen utöfva den Hofrätten åliggande vårdnad öfver förmynderskap för omyndige af frälsestånd pä aflägsnare orter, blifvit ökad genom Kongl. Förordningen angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom den 24 September 1861, särdeles det i 5 § innehållna stadgande, enligt hvilket Rätten, då fråga väckes, att förmyndare bör lemna inteckning eller annan säkerhet för omyndigs hos honom innestäende medel, eger derom förordna, såsom nödigt och skäligt pröfvas; hvilken pröfning åter måste grunda sig på en kännedom om personens vederhäftighet och förhållande i öfrigt, som i de flesta fall icke är att förutsätta hos annan domstol än den i orten, der förmynderskap finnes.
Slutligen torde det ej kunna ifrågasättas, att ju genom antagande af den föreslagna nya Strafflagen åtskilliga af de i 8 Kap. 2 § 9 moni.
Rättegångs-Balken uppräknade fall, i hvilka frälseman skall dömas af Hofrätt såsom första domstol, komma att upphöra att ega tillämplighet; äfvensom det är att befara, att derigenom jemväl rörande flera af de öfriga olika åsigter skola uppstå, huruvida de böra af underrätt eller af Hofrätt omedelbarligen afdömas.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och då ifrågavarande undantagslag i de flesta fall icke synes kunna lända till någon verklig förmån för Ridderskapet och Adeln, utan i stället medföra flerfaldiga olägenheter för så väl detta Stånds egna medlemmar som öfriga medborgare i riket; och då dess fortfarande bestånd tvifvelsutan kommer att medföra oreda och osäkerhet i lagskipningen, anser för sin del Utskottet samma
Lag böra upphäfvas saint följaktligen jemväl Kongl.
Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, hvarigenom dels utländske adelsmän, som hit till riket inkommit, dels ock Svenska Akademiens ledamöter förklarats berättigade att åtnjuta samma förmåner i rättegångsmål med Svenske adelsmän och att således, lika med desse, i vissa mål omedelbart af Hofrätt dömas, komma att till all verkan förfalla.
En sådan lagförändring kan väl ej, på sätt anmärkt blifvit, medföra förlust för Ridderskapet och Adeln af dess nuvarande rätt att äfven i städerna sjelfva utse personer till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i adliga sterbhus.
Denna rätt är nemligen ej uttryckt i Ridderskapet och Adelns privilegier eller i_de lagrum, hvars upphäfvande blifvit yrkadt, utan grundad på 35 § af Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675 och Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749.
Emellertid Lag-Utskottets Utlåtande ,J\f 81. 7 har dock Utskottet ansett nödigt, att, till undvikande af misstydning, särskildt förbehåll om nämnda rätts fortvarande bestånd bör göras, i enlighet med hvad motionären jemväl föreslagit.
Det återstår nu att erinra derom, att frågan, såsom berörande Ridderskapet och Adelns privilegier, beror på samtliga Riks-Ständens öfverenskommelse och Kongl.
Maj:ts bifall.
Men under förutsättning af sådan öfverenskommelse och sådant bifad, får Utskottet till Rikets Ständers pröfning framlägga följande förslag till författning: Sedan Rikets Ständer öfverenskommit, att den i 6 § af Ridderskapet och Adelns den 16 Oktober J723 utfärdade privilegier grundade samt i 8 och 9 morn. af 2 § i 8 Kap.
Rättegångs-Balken stadgade rättighet, enligt hvilken frälsemän ega att få vissa dem rörande mål och angelägenheter omedelbart af Hofrätt bedömde och handlagde, skall upphöra, samt Kongl. Maj:t denna öfverenskommelse bifallit; så varda berörda rum i allmänna Lagen jemte dermed öfverensstämmande särskilda författningar upphäfda; dock att derigenom någon inskränkning icke sker i den rätt, som jemlikt Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749, tillkommer arfvingar i adeliga sterbhus att till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i samma sterbhus kalla dem, de helst dertill bruka vilja; i följd hvaraf Kongl. Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, hvarigenom utländske adelsmän, som hit till riket inkommit, samt Svenska Akademiens ledamöter blifvit förunnade enahanda förmåner i rättegångsmål, som Ridderskapet och Adeln, komma att till all verkan upphöra; skolande de inål och ärenden, som jemlikt förenämnda lagrum och författningar tillhört Hofrätt såsom första domstol, tillhöra vederbörande underdomstolar och efter allmänna rättegångsordningen behandlas.
Denna författning kommer att gälla till efterrättelse från och med den 1 Januari 1865; men de mål och ärenden, som då på Hofrätts pröfning bero, skola af Hofrätten med slut afhjelpas.
I sammanhang härmed och då nödigt är, att Riddarhus-direktionen äfven hädanefter, likasom hitintills skett på grund af Kongl.
Brefven den 30 Mars 1787 och den 6 Augusti 1818, varder underrättad om sådana omständigheter, som hindra adelsmän att begagna sin representationsrätt, såsom om han råkar i konkurstillstånd, om han, sedan han uppnått myndig ålder, sättes under förmyndare, om han dömes adelskapet förlustig eller ställes under framtiden för brott, som medför sådan förlust; men berörda Kongl. Bref afse nuvarande förhållanden, hvadan annan ordning för underrättelsernas meddelande, än den samma Kongl. Bref bestämma, är behöflig, derest Utskottets framställda förslag vinner bifall, får Utskottet hemställa, att Rikets Ständer för den händelse, de godkänna förslaget, ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, om förslaget äfven i nåder bifalles, Kongl. Maj:t måtte i sammanhang med utfärdandet af den föreslagna författningen meddela särskild föreskrift för vederbörande domstolar att, om någon af förenämnda omständigheter inträffar, derom genast underrätta 8 Lag-Utskottets Utlåtande JV$ d'2.
Advokatfiskal i vederbörande Hofrätt, sorn hade att fjorton dagar före början af hvarje riksmöte lemna Riddarhus-direktionen dr] af de inkomna underrättelserna med åläggande derjemte för Advokatfiskalerna att hålla hand deröfver, att domstolarne ordentligen fullgöra förenämnda föreskrift.
Stockholm ilen 0 November 1868. JW Ank. till Exp.-Utsk. den ti Nov. 1863, kl. 3 e. m.