Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Denna bok är skrifven till tröst och uppbyggelse för dem, som försmäkta i fångenskap, såväl skyldiga som oskyldiga.
Jag skänker er den i förhoppning, att den skall bekomma eder själ väl och sprida ljus i ert fängelses mörker.
Sedan han talat en stund med Ingrid och Ellen och sökt ingjuta ny förtröstan i deras hjertan, lemnade han dem med löfte att snart återkomma.
Det lyckades snart Erik att omstämma fångpredikanten till deras förmån och att på dennes förbön utverka, att Ingrid och Ellen blefvo förflyttade från det för qvinnorna gemensamma fängelserummet till en egen kammare, der de fingo vara ensamma med hvarandra.
Han lyckades äfven öfvertala fångvaktmästaren att mot kontant erkänsla förskaffa dem bättre föda, än den vanliga usla fångkosten.
Detta och den tröst, hans besök gåfvo de stackars fångarne, var allt, som han till deras båtnad kunde uträtta.
De dagar, som förflöto, innan Adolf Skytte tillfrisknat, skredo för honom med pinsam tröghet.
Erik och läkaren voro de ende, som besökte honom i hans ensamhet.
För att förströ sig, började han åter fördjupa sig i läsningen af de skrifter, som han lyckats rädda undan sin fars antifilosofiska förstörelsenit och medtagit från Signildsborg.
Men dessa studier voro honom icke helsosamma i hans nuvarande själsstämning: de nedtyngde och fördystrade honom ännu mer.
Allteftersom han tillfrisknade ur sårfebern, kände han sig hemsökt af en vida farligare sjukdom än denna: en sjukdom, för hvilken de, som utan att unna sig nödig själshvila forska i tingens gåtor, ofta falla offer.
För sådane grubblare blir nämligen naturens stora tempel endast en massa af slumpen eller nödvändigheten ordnade atomer.
Lifvet är för dem en kemisk företeelse och jorden en kyrkogård, full af förruttnelse, i hvars jäsande ämnen ödet låter nya lifsfrön utveckla sig.
Lefnadslusten försvinner, fantasien förstenas och man söker hänföra allt, tillochmed känslan och tanken, under lagar, uttryckta i matematiska formler.
Adolf erfor ett allt starkare behof att komma ut ur kammarens tvång, för att inandas de friska vårvindarne och blandad i det brokiga menniskohvimlet kunna afskaka dessa dystra, sjukliga tankar.
Med glädje helsade han derför den stund, då läkaren slutligen tillät honom lemna sitt rum.
Han skyndade ut och vandrade en hel dag i hufvudstadens sköna omgifningar, som nu börjat smyckas af vårens friska grönska.
Men när han vid skymningens inbrott kommit till staden och fördjupade sig i labyrinten af dess trånga gator, kände han samma sinnesstämning återvända.
Sedan han en stund irrat omkring på dessa, utan något bestämdt mål, beslöt han ställa kosan till sin bostad.
Ankommen till Slussbron, mötte honom en lång, krokig, i kappa höljd gestalt, som först passerade förbi honom, men derefter hastigt vände om och slog honom på axeln.
– Så vidt jag ser rätt, är det friherre Adolf Skytte, yttrade en trumpetande röst i hans öra.
– Herr Skutenhjelm? sade Adolf, som nu igenkände mannen.
Det fägnar mig att åter se er på benen ... men, vid Olympens alla gudar! hvad ni ser olycklig ut!
Har den lilla rispa, som jag hade nöjet förbinda, kunnat åstadkomma en sådan förändring hos en frisk, blomstrande yngling?
Det måtte då vara den allmänt omtalade trolldrycken, som ...
– Min herre, afbröt honom Adolf, – ehuru jag till er står i en tacksamhetsskuld, tillåter jag mig likväl anmärka, att ert skämt hvarken är qvickt eller passande.
– Ho, ho, skrattade Skutenhjelm, – detta är en förträfflig inledning till en tvist, som kan ge tillfälle till en ny duell.
Släpp icke tillfället ur händerna, unge man!
Ni synes vara mycket stridslysten.
Fortsätt!
Utmana mig!
Jag antager utmaningen och låter er sjelf bestämma vapnen.
Jag har en förträfflig vapensamling derhemma, såsom ni med egna ögon kunnat öfvertyga er ... en bättre samling än någon svensk antiquarius före min tid egt.
Behagar ni skytiska bågar med fiskbenspilar eller forngötiska stenhammare eller galliska bronssvärd?
Eller kanske ni föredrager att svänga en tre alnar lång tveäggad värja, som jag bevisat hafva tillhört antingen Starkotter eller Ramundur jette, men som Stjernhjelm påstår vara ett fredligt kröningssvärd, som endast någon pustande härold släpat på?
Välj sjelf!
Men om ni verkligen icke känner törst efter en gammal antiquaries blod, så följ honom hem och visa, att ni har större törst efter hans skedmat.
Med ett ord: jag bjuder er på en anspråkslös qvällsvard i sällskap med en tredje person, som ni helt säkert skall tycka om.
Denne, som kände föga lust för sällskap, vägrade i början, men Skutenhjelm förnyade sin bjudning i så godlynta ordalag, att han slutligen antog densamma.
– Låtom oss tala uppriktigt med hvarandra, fortfor den gamle antiquarien.
– Jag inbillar mig, att de dumma rykten, som äro i omlopp, bestämt er för att draga er undan verlden och fly alla sällskaper.
Men ni är nedstämd och behöfver förströelser; och som man alltid fattar vänskap för den, man haft tillfälle att visa en liten tjenst, samt jag dessutom tycker om ert vackra ansigte, vill jag härmed säga, att min dörr alltid är öppen och mitt sällskap tillgängligt för er.
Och som jag af mången hört, att min person lär vara mycket löjlig, så hoppas jag, att ni också skall finna något nöje i densamma.
Medan Skutenhjelm, arm i arm med Adolf, genomvandrade staden och öfver Norrbro begaf sig till Björenclouska huset, der han bodde, underhöll han honom med historiska anekdoter om gator och märkvärdiga hus, förbi hvilka de passerade, och späckade dem med anmärkningar af så torrolig art, att Adolf helt plötsligt, utan att veta huru, fann sig försatt i bästa lynne.
När de slutligen hamnat i Skutenhjelms anspråkslösa bostad, der det såg mycket antiquariskt ut, från egaren sjelf till svärden, som prydde väggarne, och de gammalmodiga, men beqväma länstolarne, tände värden ett talgljus, helsade sin gäst välkommen och började framplocka det ena vedträdet efter det andra ur en skrubb, som tjenade honom på en gång till vedbod och förvaringsplats för antiquariska kuriositeter.
– Jag kunde visserligen låta Kajsa, min gamla hushållerska förrätta dethär bestyret, anmärkte Skutenhjelm, – men först och främst är det en god motion, sedan man hela dagen setat och ritat runstenar, och för det andra har Kajsa på sednare tiden blifvit något beqväm af sig ... nåja, hon har också hushållat åt mig i trettio år eller derutöfver ... alltsedan jag var student ... hon har rättighet både att vara knarrig och en smula lat.
Skutenhjelm satte nu in veden i den väldiga kaminen, antände den, flyttade ett bord och trenne länstolar i grannskapet af brasan, framtog desslikes tvenne rökpipor, af hvilka han bjöd sin gäst den ena, och ropade derefter med ett besynnerligt strupljud på Kajsa.
Kajsa, hvars kammardörr befann sig nästintill Skutenhjelms, gaf sig god tid, innan hon hörsammade sin herres rop.
Slutligen visade sig en trindlagd, snyggt klädd gumma, i hvars ansigte knarrighet, hjertlighet och ärevördighet voro på ett eget sätt blandade.
Sedan hon nigit för Adolf, vände hon sig till sin herre med den frågan:
– Nå, hvad vill han nu igen, herr antiquarius?
– Duka upp en qvällsvard för tre personer! befallde Skutenhjelm, i det han tände sin pipa.
– För tre personer? utbrast gumman.
– Gu’bevars, hvad herr antiquariusen nu vill slå på stort!
Men hvarifrån vill antiquariusen ta den ene tallricken?
Han vet ju, att han bara har två!
– Surr rurr rurr!
Tyst Kajsa!
Du står ju och förråder de djupaste hemligheterna af min statshushållning.
– Ja, hela verlden må gerna veta, huru antiquariusen hushållar, för det är oförsvarligt.
Köper han icke upp för flera hundra daler gammalt onyttigt stenskräp och jernbitar och sådant der, men, tänk, en simpel lertallrick har han icke råd att köpa.
Tyst, säger jag!...
Och låna mig den tallrick, som fattas!
– Ja, surr rurr rurr är det enda svar jag får, då jag vill tala förstånd med antiquariusen.
Nå, en tallrick kan han väl få låna af mig, men huru skola vi göra med maten?
– Vi skola naturligtvis äta upp den: det är gifvet.
– Ja, men först ska’ jag väl skaffa den, kan jag tro, och eftersom antiquariusen i afton slår på stort, så nöjer han sig väl icke med den vanliga anrättningen.
– Prat!
Bulla upp hvad du har, utan krus, gumma!...
Förlåt mig, min unge vän, fortfor Skutenhjelm till Adolf, – ni får bereda er på en aftonmåltid, som endast med tillhjelp af den mest utsväfvande inbillningskraft kan få en aflägsen anstrykning af att vara lukullisk.
Ni har framför er en gammal ungkarl med mycket inskränkta anspråk på sig sjelf, men mycket stora på sin gästs öfverseende ....
Kajsa, jag säger dig, bulla upp hvad du har, och om du tycker att, något fattas i ditt förråd, så står penningpungen der borta i fönstret.
Penningpungen står der nog, men antiquariusen minns kanske icke, att den är tom.
Antiquariusen gaf bort de sista tre dalerna i middags till den gamle soldaten, som kom och tiggde.
Det är en skam att vara så slösaktig ...
Tyst, Kajsa, det angår dig icke.
I morgon inkasserar jag mitt, qvartalshonorarium, och då är pungen åter full.
Fan till hushållsbekymmer!
Hvarför kan icke menniskan lefva såsom liljorna på marken, deder intet spinna ...
– Ja, inte spinner antiquariusen heller ... så pass lik är han en lilja ... och icke församlar han något i ladone ... så pass lik är han en liten fågel.
Nå, fortfor gumman, – jag skall göra, så godt jag kan, och det är antiquariusens egen skuld, om det icke blir bra.
Medan Kajsa höll på att duka bordet, anlände Skutenhjelms andre gäst.
Det var en gammal man af ädelt och vördnadsbjudande utseende, med hög panna och stora ögon, som lyste af snille och glädtighet.
Adolf igenkände i honom Georg Stjernhjelm, den firade skalden, hela svenska folkets förklarade gunstling.
Skutenhjelm skyndade emot sin vän och förman inom antiquitetskollegium, skakade hans hand och uttryckte med ett slags fnysande den hjertliga belåtenhet, han kände öfver att se honom.
Halftannat dygn hade förflutit, sedan de sednast råkats i antiquitetskollegiets arbetsrum, och detta var för Skutenhjelm en lång skiljsmessa.
De begge herrarne plägade regelbundet supera tvenne aftnar hvarje vecka i hvarandras sällskap, skiftesvis i Stjernhjelms och i Skutenhjelms bostad.
Det var denna gång den sednares tur att vara värd.
Anrättningarne voro alltid desamma, men glädtigheten för hvarje gång ny.
Sedan Skutenhjelm för sin vän presenterat Adolf, och denne med en djup bugning gifvit sin vördnad tillkänna, iklädde sig Stjernhjelm en gammal nattrock, mottog ur Skutenhjelms hand sin vanliga pipa och slog sig beqvämt ned i en länstol, med fötterna på spiselhällen.
– Nåväl, Skutenhjelm, sade skalden muntert, – har du slutat din lärda afhandling om den märkvärdige kopparhjelmen, som blifvit funnen under Oxenstjernas källare?
– Ja, svarade den tillfrågade, – jag har nu afhandlingen färdig och hoppas att till fullo hafva bevisat, att det verkligen är en hjelm, förskrifvande sig från kopparåldern och således äldre än Odens invandring.
Du är en arg tviflare, Stjernhjelm, men denna gången kommer du till korta.
Jag uppträder i lärdomens fulla rustning, med vapen lånade af Herodotus, Diodorus och många andra.
Se här, fortfor han, i det han från väggen nedtog den förmente hjelmen och visade den för Adolf, – hvilken seende menniska kan förneka, att detta varit en kämpes hufvudprydnad?
Adolf betraktade pjesen och anmärkte, att om det varit en hjelm, måste den fordne egaren till densamme haft ett besynnerligt formadt hufvud.
– Ja, det nekar jag icke, utan bevisar tvertom i min afhandling, att
Hyperboreerna eller nordens fordna innebyggare haft samma bruk som ännu många stammar bland de vesterländska Indianerna: att de nämligen medelst trästycken tillplattat sina nyfödda barns hufvudskålar och derigenom gifvit dem en ovanlig form.
Bucklorna på denhär hjelmen bevisa, att den skyddat sin herre i många bardalekar, der dryga hugg vankat, och det sot, som ännu finnes här och der i fördjupningarne, ådagalägger, att hjelmen tillika med de öfriga vapnen prydt det bål, på hvilket kämpens döda kropp blifvit bränd, hvarefter den blifvit jordfäst tillika med hans askkruka.
Detta bestyrkes ytterligare deraf, att jag bredvid hjelmen fann bitar af ett sönderslaget lerkäril.
Nå, Stjernhjelm, vill du höra min afhandling, medan vi vänta på maten?
– Nej, nej, jag är redan till hälften öfvertygad, och afhandlingen får jag tids nog höra uppe i antiquitetskollegium.
Men gif hit den kostbara reliken och låt mig betrakta den närmare!...
Hvad är detder för ett hål i honom?
– Der har fordom den knapp setat, vid hvilken hjelmprydnaden varit fästad, upplyste Skutenhjelm.
– Men hvad är då detta? fortfor Stjernhjelm, i det han stack ett finger i hålet och frampetade en liten sammanrullad papperslapp; – ett fynd, vid Jupiter, ett märkvärdigt fynd, som bevisar, att Hyperboreerna under kopparåldern begagnade lumppapper!
– Gif hit! ropade Skutenhjelm ifrigt, i det han ryckte papperslappen ur sin väns hand; – hm, mum mum, det här öfvergår all begriplighet.
Låt se, kanske finnas några runor skrifna derpå ... runor?
– Läs högt! sade Stjernhjelm.
– Hm, mum, mum, brummade Skutenhjelm, medan han genomögnade papperslappen, hvarunder Adolf tyckte, att hans långa näsa blef ännu längre.
– Nåväl, inföll Stjernhjelm, – hvilka märkliga upplysningar inhemtar du af detta fynd?
– Hm, du är dig lik, Georg, mumlade Skutenhjelm med en förlägen blick på Adolf och en hvass dito på Stjernhjelm, hvarvid denne utbrast i ett klingande skratt.
Adolf började förstå, att Skutenhjelm var offer för någon mystifikation, och han erhöll omedelbart bekräftelse derpå, idet denne vände sig till honom och sade:
– Hör sjelf och döm, huru ovärdigt jag blifvit behandlad!
På denna lapp står att läsa: “Att denna kopparmachin tillhört min saliga mors köksredskap och jemte skärfvorna af ett lerfat blifvit nedgräfd i min kallare, för att bereda herr antiquarien Skutenhjelm tillfälle att skrifva en lärd afhandling, intygas af Gabriel Thuresson Oxenstjerna.
Vittne:
Georg Stjernhjelm.
– Jag slog ju vad med dig, att jag skulle draga dig vid näsan! sade Stjernhjelm kiknande af skratt.
– Vill du kanske ännu en gång ingå på ett sådant vad?
Adolf kunde icke tillbakahålla ett utbrott af sin munterhet, och Skutenhjelm sjelf glömde hastigt sin förargelse och kastade sig på soffan under ett gällt skrattande ho, ho, ho!
Derefter fattade han med komisk vrede det oskyldiga kopparkärlet, öppnade dörren och ämnade just slänga ut det i förstugan, då Kajsa mötte honom med matbrickan.
– Hvad tar han sig nu till, antiquarius? utbrast hon.
– Bevars, vill han nu kasta bort dender hjelmen, som han i morse sade, att han icke vill sälja för tusen daler?
Nej, ge mig honom hellre, så skall jag pracka den på kopparslagaren och få för den hvad jag alltid sagt, att den kan vara värd: en daler eller så pass.
– Hvad har du att bjuda på, Kajsa? frågade Stjernhjelm, i det han på samma gång flyttade sig och länstolen, i hvilken han satt, till bordet; – tyskt hvetebröd, ägg, skinka ... bravo!
Och söt mjölk!
Ypperligt, Kajsa.
Stjernhjelms ögon tindrade, då han betraktade den stora skål, med hvilken Kajsa fyllt denna arkadiska dryck.
Stjernhjelm älskade söt mjölk, det visste Kajsa af gammalt, så att då det var antiquariens tur att supera hos Stjernhjelm, hon alltid plägade sticka honom i handen en flaska mjölk, den han då medtog under sin kappa, samt framsatte på sin värds bord, om Stjernhjelm sjelf ej försett sig med sin älsklingsdryck.
– Ni ser nu, sade Skutenhjelm till Adolf, i det de togo plats kring den enkla anrättningen, – hvad jag har att bjuda på, men vill ni göra mig till nöjes, så följ Stjernhjelms exempel, ty han håller anrättningen till godo och äter som en äkta Dalkarl.
Hollah, Stjernhjelm, ropade han till denne, som redan fördjupat sig i en närmare undersökning af skinkan, – jag kom just nu att tänka på din gamla disputation med Terserus.
(Till Adolf:) Ni har väl hört omtalas den, min unge vän?
Terserus påstod, såsom god teolog, att hebreiskan är det äldsta af alla språk, men Stjernhjelm bevisade på sitt vanliga sätt, att Svenskan är det äldsta, och att det talades redan i paradiset.
Namnet Adam betyder, att den första menniskan skapades af damm, och namnet Eva kommer deraf, att Adam förundrad utropade he, hvad! då han vaknade och såg allas vår stammoder vid sin sida.
Hvad tycker ni om förklaringen?
Är den icke både fiffig och grundlig?
– Jag har hört, svarade Adolf, – att den åtminstone medförde den verkan, herr Stjernhjelm önskade, på åhörarne.
Drottning
Kristina, hofvet, professorerna och alla studenterna lära skrattat i korus, och Terserus blifvit förstummad af häpnad.
– Alldeles ...
Men tror ni då ej, att Stjernhjelm menade allvar? frågade Skutenhjelm.
– Sannerligen, sade Adolf och fäste en tvekande blick på Stjernhjelm, som helt tyst och allvarsamt skar i skinkan, – jag vet ej, hvad jag skall tro.
Jag tviflar nästan ...
– Tviflar? inföll Skutenhjelm; – nej, han menade nog allvarligt, var öfvertygad derom!
Hollah, Stjernhjelm, upprepade antiquarien, som genom att föra samtalet på detta ämne ville taga en liten hämd för den nyss lidna mystifikationen, – har du funderat ut ännu, hvar paradiset var beläget?
Eller tvekar du ännu i valet mellan Fittja, Danderyd och Loudden?
– Besvara du en annan fråga, inföll nu Stjernhjelm; – månne det fanns runstenar i paradiset?
– Runstenar?
– Eller stenyxor eller kopparhjelmar?...
Nej, min vän, det lärer det icke funnits, och jag undrar just, hvilken figur du skulle gjort i paradiset, om vår Herre försatt dig dit på Adams tid.
Hvad tror ni, friherre Skytte?
Skulle icke vår vän, i förtviflan öfver bristen på fornlemningar, gått och hängt sig i kunskapens träd på godt och ondt?
Skada, att icke så skedde!
Eva skulle blifvit bortskrämd af en sådan frukt på det förbjudna trädet.
Der ser man, huru mycket ondt kan uppkomma deraf, att folk ej hänger sig i rättan tid.
– Tillåtes det nu äfven mig att göra herr Stjernhjelm en fråga? sade Adolf, sedan antiquarien urladdat sig en ny skrattsalva.
– Gerna, svarade Stjernhjelm.
– Jag är nyfiken att lära känna herr Stjernhjelms verkliga tanke rörande svenska och hebreiska språkens ålder.
Det är mig svårt att tro vår värds försäkran, att ni på fullt allvar framställde nyssnämnde sats.
– Känner ni de vise männens valspråk? frågade
Stjernhjelm tillbaka.
– Det ena är Dulce est sapere 23, det andra dulce est desipere in loco 24.
Hvilketdera valspråket jag vid det ifrågavarande tillfället följde är och skall äfven förblifva entviste fråga för sysslolösa hufvuden, som ej ha annat att fundera på.
Sedan samtalet fortgått i denna skämtsamma ton, tilldess den enkla supéen var slutad och de tre herrarne bildat en halfkrets kring den falnande brasan, öfvergick det nu på den unge Skyttes förhållande till Ellen.
Stjernhjelm förde samtalet på denna punkt så grannlaga, att Adolf, långt ifrån att såras af hans frågor, fann en tillfredsställelse uti att besvara desamma och meddela den i sjelfva sin ystra glädtighet vördnadsvärde mannen allt, som tyngde på hans bröst.
– Bra, min vän, sade Stjernhjelm och tryckte med värma Adolfs hand, när denne talat ut, – ert handlingssätt är värdigt en ädel yngling.
Men mod, mod!
Bär er panna upprätt inför de hånande dårarne, och afvakta med sinneslugn, hvad den kommande tiden bär i sitt sköte!...
Äfven jag har varit på väg att bli anklagad för trolleri och det icke mindre än tvenne gånger.
Det var den tiden, då jag var professor i Dorpt.
Jag studerade naturvetenskaperna och hade förskaffat mig åtskilliga instrumenter, som voro för allmänheten obekanta.
De rön, jag gjorde med desse, föreföllo så underbara, att jag fick anseende för att vara trollkarl.
Bland dessa instrumenter voro ett solglas och ett förstoringsglas.
Med det förra antände jag en gång, i ett anfall af öfverdrifvet godt lynne, skägget på en lifländsk bonde.
Gubben blef deröfver så förskräckt, att han med möda kunde afhållas från att anklaga mig inför domstol såsom trollkarl.
En annan gång råkade jag värre ut tillfölje af ett dylikt skämt.
Jag hade en embetsbroder vid namn Virginius, professor i juridiken, en beskedlig karl, med hvilken jag tillät mig åtskilliga små upptåg.
Virginius hade fått i sitt hufvud, att jag egde en spiritus och anmodade mig enträget att få se den.
Då han oupphörligt förföljde mig med denna begäran, beslöt jag att spela honom ett spratt.
“Du skall få se den,“ sade jag en gång, “om du kommer till mig i afton; men du måste aflägga en högtidlig tysthetsed.“
Eden aflades, och jag hade allt i beredskap, då mannen kom.
Jag hade lagt en viss liten insekt under mitt förstoringsglas, lät honom se denne och utgaf den för att vara min spiritus.
Då Virginius såg det sexfotade, kraflande vidundret, bleknade han och drog sig förskräckt tillbaka.
Inom två dagar visste hela Dorpt, att Virginius sett min föregifne spiritus; i trots af sitt tysthetslöfte hade stackaren berättat hvad han sett eller trott sig se, för sin hustru, under hvars toffel han stod, och frun i sin ordning omtalat det för sina sqvallersystrar.
Följden blef, att jag stämdes inför en kommission, bestående af teologer och jurister, och jag måste beqväma mig till att icke blott visa, huru allt tillgått, utan äfven afgifva en ny trosbekännelse, för att ådagalägga min renlärighet.
– Och ni kunde aflägga denna bekännelse med godt samvete? inföll Adolf.
– Ja, svarade Stjernhjelm allvarligt, – jag är god lutheran; jag skulle annars icke gjort det.
– Lycklig ni! sade Adolf. – Blefve jag kallad inför en dylik kommission, skulle jag stå mig slätt.
– Ni är således tviflare i religionen, stackars gosse?
– Ja, svarade Adolf.
– Och olycklig i edra tvifvel?
– Ja, jag vill ej neka dertill.
– Ni befinner er då i en kris, som hvarje tänkande menniska måste genomgå.
Det beror af er sjelf, om den skall sluta med helsa eller andlig död.
Instäng er på ert rum, studera herrarne Aristoteles och Cartesius, insup den qvafva kammarluften, tillslut blicken för naturen och hjertat för edra likar, fördjupa er i edra grubblerier och gör ert eget jag till verldens medelpunkt, låt edra safter genom ett sådant lefnadssätt stockas, och jag säger er, att denna kris skall fortfara till er död och in i sista ögonblicket göra er till en olycklig menniska.
Men om ni deremot söker det sköna i naturen och det goda hos edra likar, om ni bevarar det friska sinnets begär att älska och älskas, om ni förståndigt blandar skämtets honung i allvarets bägare och derigenom söker bibehålla själens och kroppens helsa, då skall ni snart nog med undergifvenhet finna er i vår en gång för alla bestämda lott: “att vandra i tro, icke i åskådning“...
Helsan är allt; allt, allt är alls intet, der intet är helsan ...
Den friska själen höjer sig på kraftiga vingar mot ljuset; den sjuka håller sig med slokande vingar i stoftet och tror till slut, att allt är stoft.
– Men förnuftets rätt ... ville Adolf invända.
– Ja, förnuftet har obestridligen en stor rättighet eller fastmer en stor skyldighet, och den är att pröfva sin egen förmåga att fatta sanningen och noga bestämma den gräns, inom hvilken detta är möjligt.
Inom denna gräns är förnuftet envåldsherre, men icke derutanför.
Der herrskar Tron, och en narr är den, samt en grym fiende till sig sjelf, som ej af henne emottager uppfyllelsen af sin själs oafvisliga fordringar.
Förnuftet är en gudomlig gåfva, men snusförnuftigheten är en gåfva af Hin Onde.
Så fortgick samtalet, vexlande mellan skämt och allvar, tilldess midnatten nalkades.
Då bröt Stjernhjelm upp, och den lilla afton-, cirkeln upplöstes.
Adolf emottog med glädje de begge herrarnes inbjudning att hädanefter deltaga i deras samqväm, ty de timmar, han nu njutit af umgänget med dessa snillrika och ädla män, hos hvilka den innerliga föreningen af barnslig glädtighet och manligt allvar vittnade om deras naturers kärnfulla friskhet, hade ländt honom till verklig vederqvickelse.
Adolf blef således tredje mannen i detta convivium, hvilket ej förfelade att på honom utöfva en helsosam inverkan, emedan det höll på afstånd det dystra grubbel, den hopplösa tomhet, det menniskoförakt, som ville insmyga sig i hans själ.
Men olyckligtvis dröjde det ej länge, innan både Stjernhjelm och Skutenhjelm bortkallades från Stockholm, den förre i ett administrativt ärende, den sednare för att undersöka, beskrifva och afteckna märkvärdiga fornlemningar på De la Gardies egendomar i Westergötland.