Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då uti 28 § Reg.F. stadgas såsom vilkor för befordran till Stats-Råds- och de fleste civile embeten, att vara infödd Svensk man, måste väl detta vilkor vara ett conditio siue qua non, och stadgandet alltså innebära någon bestämd mening, så att ordet infödd stundom icke anses liktydigt med icke infödd.
Om emellertid, örn detta förslag antages, man skulle finna, att i 28 § Reg.F. grundlags-stiftaren icke menat så alvarsamt med ordet infödd, så synes det mig, som om än icke en Den 8 Mars f. m. motsägelse åtminstone en oegentlighet i redaktionen kommer att inflyta, hvilket förnämligast i grundlagen bör undvikas, och detta destoheldre, sorn jag gillar föreg:de talares yrkande, att grundlags-stadganden böra vara bestämda och tydliga.
Äfven tror jag att det varit bättre, om förslag till natnralisations-lag hade afgifvits förr än man afgifvit förslag till ändring af nu gällande stadgande i grundlagen, emedan, om Const.Utsk:s nu förevar:de förslag antages, oöfvervinnerliga svårigheter skola, enl. min åsigt, förhindra båda Statsmakterna att komma öfverens om sättet och vilkoren för naturalisation, livat igenom Konungen under tiden beröfvas en rättighet, som Han nu de facto eger.
Mörner anförda skäl, anhåller jag om afslag å Betänk.
Man har anfört, att Engelsmän, som bosätta sig i andra länder, ändock aldrig kunna befrias från deras underdånighets-förliållande inom England.
De Hrr, hvilka erinra sig föreg:de Riksdagars förhandlingar, hafva sannolikt icke förgätit, hurusom Engelsmän, hvilka fortfarande äro i besittning af fulla rättigheter som Engelska undersåter, likväl uptagits till Svenska medborgare.
Detta ansågo R.
St:r olämpligt och beslöto derför en underd. skrifvelse till K.
M. med anhållan, att innan_ någon Engelsman lill Svensk medborgare uptoges, han först skulle skriftligen förbinda sig att icke på något sätt göra bruk af de honom såsom Engelsman tillkommande rättigheter.
Mig vill synas, att det vore bättre att hafva en bestämd lag i ämnet.
Om man vill hindra Engelsmän att åtnjuta en Svensk medborgares alla rättigheter, kan till den ändan i lagen intagas stadgande.
Således är Utsk:s förslag af stor nytta just i det hänseende den värde talaren påpekat.
En annan talare har sagt, att en naturalisations-lag borde finnas, innan något stadgande i grundlagen blifvit af Utsk. föreslaget.
Jag är af motsatt tanke.
Det går visserligen an, att under nuvar:de grundlag utfärda en lag, som medgifver utländningar halfva Svenska medborgerliga rättigheter, men vill man i denna lag lemna dem fulla rättigheter, står detta i strid med 28 § Reg.F. Alla talare hafva önskat införandet af en naturalisations-lag, men första vilkoret för bringande af denna önskan i fullbordan är, att grundlagen inrättas sä, att den icke, som nu är händelsen, tillintetgör möjligheten att åstadkomma en sådan lag.
För det närvande förbjuder grundlagen utnämnande till embetsman af andra än infödde Svenske män, och derföre måste i grundlagen införas ett stadgande af innehåll, att den, som upfyllt vilkoren i en blifvande naturalisations-lag, undfår fulla medborgerliga rättigheter såsom infödd Svensk man.
En värd talare har sagt, att det vore oegentligt att säga, att
Konungen eger att till civile emhets- och tjenstemän utnämna endast infödde Svenske män, men sedermera ställa så till, att äfven utländningar kunna blifva det. §:n börjar likväl så: ”Konungen eger att i Stats-Rådet utnämna och befordra infödde Svenske Den 8 Mars f. m. 113 Svenske män till alla de embeten och tjenster” etc.
Det föreslagna tillägget i §:n går derpå ut, att utländning, som upfyilt de i en serskild af Konung och Ständer gemensamt stiftad lag, njuter samma rättigheter som infödd Svensk man.
Någon oegentlighet förefinnes således icke, utan är upställningen fullkomligt conseqvent.
Alla hafva önskat antagande af en naturalisationslag och möjligheten att få denna önskan upfylld har, såsom jag nämnt, Const.Utsk. bragt i fullbordan, och derför anhåller jag om bifall till förslaget.
Skillnaden mellan den föreg:de talarens och mina åsigter består deri, att lian icke föreställer sig möjligheten af en naturalisation under andra vilkor, än att den naturaliserade skall hafva fullkomligt samma rättigheter sorn infödde Svenske män.
Jag skulle likväl tro, att naturalisationen på annat sätt låter sig göra, och att densamma icke behöfver innefatta dylika rättigheter, ty i annat fall skulle ingen af dem, hvilka under förflutna tider blifvit naturaliserade, varit Svenska medborgare, hvilket jag förmodar man icke vill förmena dem.
Om deremot detta grundlags-stadgande antages, så kan den blifvande lagen icke innefatta sådana föreskrifter, utan hvar och en, som efter denna lag naturaliseras, skall ovilkorligen ega samma rättigheter som infödde Svenske män.
Således äfven rätt till flere tjenstebefattningar.
Genom en sådan lag tillintetgör man möjligheten för de personer, hvilka blifvit naturaliserade före utfärdandet af denna lag, att vistas här i landet annorlunda än som fremlingar.
Naturalisations-lagen kan icke innehålla dylika modifikationer.
Jag tror icke att vi hafva en sådan brist på civile tjenstemän, att de behöfva förskrifvas från utlandet.
Jag delar icke den fruktan raan här tyckes hysa, nemi. att en naluraliserad utländning, om han besitter de derför erforderliga egenskaper, skall bekläda högre embeten.
Jag tror icke man behöfver ångra sådant, och sä har icke heller förhållandet varit inom de länder, hvilka tillegnat sig utländske män af utmärkt skicklighet och förtjenst.
Jag tror äfven att Sverige, lika litet som dessa länder, skola få tillfälle att ångra sådant.
Vi veta att på andra sidan Bottniska viken finnes ett folk. som med oss hafva lika institutioner, lika lagar.
Det vore skada om Sverige icke skulle fä tillegna sig de utmärkta förtjente män, som finnas inom detta folk.
På andra sidan fjellen hafva vi ett brödrafolk, som står oss ganska nära.
Dess institutioner likna våra, och det vore skada att icke få tillegna sig män från detta land af ntmärktare förtjenster.
Jag hyser således ingen serdeles betänklighet att gifva medborgare-rätt åt utländningar, fullkomligt öfvertygad, att Regeringen alltid med tillbörlig försigtighet skall befordra sådana personer.
Hvad åter angår den siste talarens yttrande, att föreslagna grundlags-stadgandet, om det antages, skulle utesluta möjligheten att i den naturalisations 5 H. 8 114 Den 8 Mars f, m. lag, till hvilken ifrågavande inom. hänvisar, intaga sådana bestämmelser, att alla natnraliserade kunna befordras till embeten, så får jag förklara, att jag icke inser något hinder derför, att den föreslagna naturalisations-lagen skall kunna innehålla att, för att komma i åtnjutande af alla förmåner, vissa föreskrifter blifva meddelade.
Jag tillstyrker således bifall till Betänk.
Hr Gr. o. Landtm:s härefter till antagande af ifrågavar:de förslag framställde propos., besvarades med blandade Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde om H. o. Ad. förkastade samma förslag, samt efter det svaren härvid utfallit med starka Ja, blandade med Nej, förklarade det han trott sig finna att denna sednare propos. blifvit besvarad med öfvervägande Ja.
Upläsles och godkändes följande votens-propos.:
Den, som antager det sedan sista Riksdag bvilande förslag till tillägg vid 28 § Reg.F:n, ang:de naturalisation af utländske män, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder nämnde förslag af R. o.
Nej — 97.
3:dje pukten, innehållande förslag lill ändring i S6 § Heg.F:n och 49 § Riksd.Ordn., ang:de remiss af motionen.
Genom detta förslags antagande skulle möjligheten för ett Stånd att vägra remiss försväras.
I stället för att remiss nu kan nekas med enkelt flertal, skulle, efter detta förslag, för ett sådant beslut fordras -|:delar af de röstandes antal.
Af denna förändring finner jag icke något gagn.
Följden af hennes bifallande skulle oftare blifva hvad sorn inträffade under 1840 års Riksdag, nemi. att man från kl. 10 f. m. till kl. 11 på aftonen tvistade, om en remiss borde vägras eller icke, hvilken tvist dock slutades med remissens nekande, oaktadt rösternas flertal vid de anställda tvenne voteringarne icke utgjorde -§:delar.
Hade förevande förslag då varit grundlag: så hade man på en sådan tvist förspillt en hel dag och remissen hade likväl afgått till Utsk.
Jag vill framhålla ett annat exempel.
Ståndet påminner sig att Gr. af Ugglas för några dagar sedan väckte ett förslag ang:de Riddarh.Ordn. (den förra frågan jag nämnde angick StatsUtsk. och var således af allmän natur).
A Gr.
Ugglas’s förslag vägrades remiss- med 70 röster mot 36.
Den 8 Mars f. m. 115 Hade Const.Utsk:s förevar:de förslag varit gällande så hade tvisten äfven om denna remiss varit fruktlös, ty Gr. af Ugglas’s motion hade då afgått till Riddarh.Utsk.
Mig synes alltså, denna grundlagsändring icke böra antagas.
Inom alla RiksSt:n kunna förslag framställas af den beskaffenhet att man hvarken vill eller bör remittera dem.
I vårt Stånd, der sjelfskrifvenheten berättigar till inträde och der följaktligen ledamöter inkomma sådana som dem hvilken vid denna Riksdag blifvit utesluten, är det ännu lättare att förslag framställas hvilka aldrig böra remitteras.
Att under sådana förhållanden försvåra möjligheten att vägra remiss är i min tanke origtigt, hvarföre jag anhåller att R. o. Ad. måtte förkasta denna grundlagsändring.
Afven jag tror, alt ifrågavande förslag icke kan af R. o. Ad. antagas; dock har jag för denna min åsigt andra skäl än den sista talaren.
Skulle ifrågavande förslag blifva grundlag vore derigenom stadgadt, all om ett Stånd linner en motion otjenlig, Ståndet eger då vägra remiss i fall ^:delars pluralitet för en sådan vägran kan erhållas.
Men skulle Ståndet väl anse molionen tjenlig men olaglig, blir frågan om för vägran af remiss å en sådan motion erfordras enkel eller |:delars pluralitet, Det är klart, alt om molionen vore så stridande mot grundlagen att Landtmarskalken eller Talman ansåge sig höra vägra propos. på remiss, komme icke heller någon remiss i fråga, men om nu molionen såväl af Landtmarskalken eller Talmannen som af Slåndets flesta ledamöter ansågos stridande mot grund lagen ehuru icke lill den grad emot dess bestämda ordalydelse att propos. på remiss kunde vägras, skulle tvifvel lätteligen upkomma huruvida enkel pluralitet vore tillfyllestgörande eller det erfordrades f:delar af de röstande för alt kunna lägga den olagliga motionen till handlingarne.
Jag anhåller derföre vördsamt om propos. på afslag.
Annu ur en annan synpunkt önskar äfven jag afslag å ifrågavande punkt. R. o. Ad. erinrar sig säkerligen de mänga strider, som förevar här på Riddarhuset om rätta förståndet af 56 § Reg.F., der det heter, att remiss bör ske, och hvilken § i allmänhet tolkats så, att remiss icke blifvit vägrad utom i några få fall, hvilka undantag, varit sällsporda.
Jag befarar, att om denna förändring bifalles, skulle deraf följa, att mera än hitintills remiss kommer att vägras, och ehuru ändamålet att derigenom slippa en mängd mer eller mindre välbetänkta förslag kan vara godt, tror jag, att discussionen öfver frågan, huruvida remiss bör bifallas eller icke, kommer att erfordra lika lång tid, som behandlingen af motionen efter dess återkomst från Utsk., men deremot kunde mången mening blifva undertryckt, om den framställes från en för tillfället befintlig minoritet.
Hr von Hartmansdorff har yrkat afslag på denna punkt derför, att rättigheten att vägra remiss skulle 8* 116 Den 8 Mars f. ra. dymedelst försvåras.
Af detta skäl kan jag icke yrka afslag, emedan rättigheten att vägra remiss i en allmän fråga nu icke förefinnes, utan är tvertom i uppenbar strid med 56 §:n Reg.F. och 44 §:n( 1 Mom.
Riksd.Ordn. 56 § lyder sålunda: ”Allmänna frågor, som uti R.
St:rs Plena väckas, må ej till ett omedelbart afgörande der uptagas, utan skola- öfverlemnas till behörigt Utsk., som ege, att dem utreda och deröfver sig yttra, på sätt i Riksd.- Ordn. föreskrifves”. 44 §:n 1 Mom. innehåller ett så lydande stadgande: ”Konungens Propos:r, äfvensom allmänna frågor, hvarmed förstås sådana, som kunna eller böra komma under samtliga RiksSt:ns öfverläggning och pröfning, må ej i R.
St:rs Plena till omedelbart afgörande uptagas, utan skola öfverlemnas till utredande af behöriga Utsk., hvilkas yttranden, hvaraf alltid ett exemplar må hvarje Stånd tilldelas, böra enl. hvad här ofvanföre samt vidare i Reg.F:s 56 § stadgas, föregå R.
St:rs beslut”.
Här är således det mest tydliga och bestämda stadgande derom, att å allmän fråga d. v. s. en sådan som bör komma till alla RiksSt:ns kunskap, alldeles icke få vägras remiss, ulan den skall re. mitteras, hvilken remiss icke såsom Ilr von Hartmansdorff nämnt, kan med enkel pluralitet förtryckas med mindre än att grundlagen äfven förtryckes.
Med den af Gr. af Ugglas väckta motion var ett annat förhållande, ty den betraktades såsom en enskild fråga, hvaröfver R. o. Ad. hade rätt att difinitivl besluta.
Enl. min upfattning vägrades icke heller remiss på detta förslag, utan Ståndet beslöt, att motionen skulle läggas lill handlingarne, hvilket innefattade väl detsamma såsom ett af Ståndet uttaladt ogillande af förslaget.
Efter mitt omdöme bör detta förslag förkastas.
Meningen med detsamma har förmodligen varit att förekomma framställandet af en mängd omogna förslag, hvilka endast föranleda tidsutdrägt inom Utsk. och representationen.
Men jag tror likväl, att antagandet af detta förslag icke bereder någon tidsvinst, utan tvertom tidspillan, ty örn de flesta framställde förslag å hvilka remiss bestreds, skulle inom Stånden upkomma vidlyftiga discussioner och Prot:n inom Stånden blifva digra hvarigenom tid och kostnader för tryckningen af dessa Prof. onödigt förspillas, hvarför jag tror bäst vara att såsom nu låta sådane förslag få afgå till Utsk:n, utan att ett enda ord om dem yttras.
Jag anser således att, om detta förslag antages, just de olägenheter, hvilka man velat undvika, tidspillan och kostnad, ovillkorligen skola upkomma, Men ett annat här icke vidrördt skäl förhindrar mig dessutom att bifalla förslaget, nemi. att Const.Utsk. förglömt att föreslå ändring i 44 §:n Riksd.Ordn., hvilken med denna § bort samtidigt ändras^ ty om förevar:de förslag antages, står det i uppenbar strid med 44 §:n, som uttryckligen bjuder, att hvarje allmän fråga skall remitteras till Utsk. och att RiksSt:n icke ega deröfver besluta förr än vederbönde Utsk. afgifvit Betänk, i anledning af hvarje förslag..
På grund af dessa skäl men alldeles icke på grund af Hr von Hartmansdorffs, hvilka enl. min åsigt, äro i fullkomlig strid med grundlagen, yrkar jag afslag å Betänk.
Till vederläggning af Hr Ceder - Den 8 Mars f. m. 117 schölds anmärkn. må det tillåtas mig upläsa 49 §:n Riksd.Ordn., så lydande: ”Hvar och en allmän fråga, som första gången i något
Stånd förekommer, skall, såvida ej Ståndet enhälligt genast densamma till vederbörligt Utsk. förvisar, ligga på bordet till nästa plenum, då remiss bör ske; dock stånde hvarje ledamot öppet att öfver samma mål sig yttra hvilket hans yttrande äfven skall (ill Utsk. remitteras.
Om en genom nmndtligt anförande gjord framställning lägges på bordet bör anförandet till Prot. dikteras och afskrift deraf sednast i nästa plenum till bordet aflemnas.
Upstår fråga om eller livart remitteras bör, kan denna fråga blott för den plenidagen läggas pä bordet”.
Således påstår jag bestämdt icke blott att frågan, om remiss bör ega rum, kan göras, utan äfven att bon kan bordläggas.
Kan nu frågan göras: sä är klart, att hon kan besvaras äfven med nej; och dermed är tvisten oss emellan afgjord.
Ståndet torde finna, att jag icke misstagit mig i detta afseende, hvadan jag förnyar min anhållan om förslagets ogillande.
Jag har föreställt mig, att conseqvens alltid bör finnas i hvarje lagstiftning, men framför allt i grundlagen.
Har jag häri icke .misstagit mig, torde Hr von Hartmansdorff haft orätt i sin framställning, ty då 56 §:n Reg.F. uttryckligen förbjuder, alt en allmän fråga må af R.
St:r afgöras förr än den blifvit af vederbörligt Utsk. utredd och dess Utlåt, till R.
St:r inkommit, och vidare uti 44 §:n Riksd.Ordn. detta förbud ytterligare uprepas, kan jag icke föreställa mig, alt i 49 §:n Riksd.Ordn. lior finnas ett stadgande, som tillintetgör verkan af 56 §:n Reg.F. och 44 §:n Riksd.Ordn.
Den, som upmärksamt genomläser 1 Mom. i 49 §:n Riksd.Ordn. skall ock finna att de citerade ordalagen icke kunna så förstås, som Hr von Hartmansdorff velat tolka dem.
Uti detta Mom. förekommer följande: ”Hvar och en allmän fråga, som första gången i något
Stånd förekommer, skall, såvida ej Ståndet enhälligt genast densamma lill vederbörligt Utsk. förvisar, ligga pä bordet till nästa plenum dä remiss bör ske”.
Vidare i samma Mom. heter det: ”om en genom mundlligt anförande gjord framställning lägges på bordet bör anförandet till prot. dikteras och afskrift deraf sednast i nästa plenum till bordet aflemnas”.
Detta mundtliga anförande kan naturligtvis afse både en allmän och enskild fråga.
Morn. slutar sålunda: ”Upstår fråga om eller hvart remitteras bör, kan den frågan för den plenidagen läggas på bordet”.
Stadgandet, om eller livart remitteras bör, kan således, om någon conseqvens skall finnas och man icke vill uti 49 §:n Riksd.Ordn. tillintetgöra stadgandet i 56 §:n Reg.F. och 44 §:n Riksd.Ordn. icke afse annat, än att frågan är af enskild beskaffenhet; ty i afseende på en sådan kan fråga upstå om remiss bör ega rum eller icke.
Så har åtminstone jag upfattat grundlagen emedan någon inconseqvens deruti icke bör finnas.
Då i detta ämne icke såsom i många andra fråga är, huruvida vi kunna gilla skälen för Betänk eller 118 Den 8 Mars f. m. ej, och de flesta talarne begärt afslag, anhåller jag, att vi måtte slippa att höra vidare lalas om skälen.
Dä härefter Hr Gr. o. Landtm, yttrade att han, dåpropos. till bifall icke blifvit begärd, finge hemställa om R. o. Ad. behagade förkasta ifrågavar:de förslag, ropades Ja, jemte ett eller annat Nej, hvarpå Hr Gr. o.
4:de punkten, innehållande förslag lill tillägg i 39 §:n Iteg.F. och 27 §:n 1 Mom.
Hiksd.Ordn., äng:de proposm om Statsverkets tillstånd och behof.
Då ingen begärt ordet, har jag ansett mig böra göra del äfven vid denna §.
Jag hade nemi. trott förslaget vara sådant, att flere än jag böra finna det oantagligt.
Förslaget går derpå ut, alt, då anslag äskas, skall Konungen äfven upgifva sättet, hvarpå medlen böra anskaffas.
Detta förslag härledes sig ursprungligen från Konungens egen Proposm vid 1848 års Riksdag, då Han föreslog en representations-förändring.
Hans förslag afsåg icke blott representationens och hennes arbetssätts ombildning, utan uptog jemväl andra icke dithörande stadganden.
Deribland förekom äfven det, som nu utgör våra öfverläggningars föremål.
När jag först läste Konungens förslag, ansåg jag det riktigt, emedan del öfverensstämde med mina åsigter, att Konungen borde hafva del äfven i beskattnings-och alltså jemväl i bevillnings-åtgärder.
Jag fann det ock öfverensstämmande med hvad som iakttages i andra grundlagsbundna samhällen, nemi. alt då Konungens rådgifvare, äska nya anslag, upgifva de ock sätlet för medlens anskaffande.
I Sverige har man icke så gjort.
St; deras Stats- Revillnings- och RankoUtsk. hafva egenteligen varit Finans-Ministrar hos oss, hvaremot Konungens Rådgifvare ieke befattat sig med att upgifva, huru medel till Stalsbehofvens fyllande skolat anskaffas.
Afven hade jag befarat det R.
St., som äro så ömtåliga om beskattningsrätten, skolat med misshag se, om Konungen i Sina Propos:ner yttrat
Sig om sättet att medlen anskaffa.
Men dä isen i detta hänseende var bruten, om jag så må uttrycka mig, följde jag föredömet och införde i mitt förslag till Svenska folk-representationens ombildning en §, som innehöll ungefärligen samma förslag, som Konungens.
Nu då fråga blifvit af Coust.Utsk. väckt, att göra detta förslag gällande, hafva betänkligheter hos mig upkommit, på grund af hvilka jag anser ändringen böra förkastas.
Sådane våra författningar hittills varit och ännu äro, finnes intet hinder för Konungen, att, när
Han aflåter Propos:r om anslag, äfven upgifva sättet, hvarpå medlen skola anskaffas.
Men, på andra sidan, skulle lätteligen kunna hända, att R.
St:r vore benägna att bevilja ett hegardt anslag utan att likväl godkänna det upgifna sättet för medlens anskaffande.
Då torde betänkligheterna och tvisterna om sättet blifva så långvariga, att anslaget antingen komme att uteblifva eller alltför länge fördröjdes.
Ståndet erinrar sig nog - Den 8 Mars f. m. 119 samt hurusom Konungen helt nyligen utan att upgifva sättet för medlens anskaffande, äskade 2\ milkr R:dr till krigsrustningarne, hvilka medel II.
St:r genast beviljade.
Hade nu Konungen varit skyldig upgifva sättet, för medlens anskaffande, och sådant fullgjort: så hade kanhända många betänkligheter och tvister upkommit derom, hvar penningarne skulle tagas, och bifallet till Konungens Propus, hade derigenom allt för länge, till allmän skada fördröjts.
Lämpligare torde också vara, att tvisterne om medlens anskaffande utkämpas inom RiksSl:n, ulan att Konungen blandas deri, än att dessa strider, hvilka under stundom äro bittra, nog komma att vändas äfven emot Honom.
Da Hans förslag till medlens anskaffande misshagar R.
St:r eller vissa Stånd, är det klart, att missnöjet rigtas mot den, hvilken man anser såsom den ökade beskattningens uphofsman.
Jag tror således, det vara vida bättre att låta grundlagens nuvande stadgande fortfara, emedan inga serdeles olägenheter deraf försports, än att nödga Konungen beträda en bana, hvarigenom skada för riket möjligen medfördes.
Finnes för medels anskaffande, något sätt hvilket icke R.
Sl:r men Konungens rådgifvare påhitta: så lära de sednare icke underlåta, att antingen sjelfva, om de äro Riksdagsmän, eller också genom sina vänner låta vederbönde förstå, hvarest medlen lämpligen skola tagas.
Slutföljden af dessa mina anmärkn. blir alltså, att jag anhåller, det R. o. Ad. ville ogilla förslaget.
I hänsende till ordalydelsen vill jag fästa upmärksamheten på en oläglighet, som vi ännu icke kommit ifrån nemi. att i Riksd.Ordn. uprepas detsamma som förut står i Reg.F. Följden deraf blir alt man för sammanhanget skull icke alllid kan iakttaga samma ordalag.
Detta har nu medfört, att i 59 §:n Reg.F. inflickats en mening, hvilken saknas i 27 §:n Riksd.Ordn.
På förra stället förekommer följande ordställning: ”Dessa behof böra genom bevillningar fyllas och bör Konungens framställning härom åtföljas af förslag rör:de sättet, huru sådant lämpligast ske kunde”.
Orden ”lämpligast ske kunde” finnas ej i 27 §:n Riksd.Ordn.
Hvarföre har man icke intagit deni der?
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdade till fortsättande af plenum kl. 6 e. ra.
För att motverka antagande af detta förslag har den siste talaren för
Ståndet updukat berättelser om de följder, hvilka möjligen kunnat inträffa, om detta förslag varit lag, dä Konungen begärde de 2f milhne till krigsrustningar.
Den värde talaren har likväl förbisett, att samma förslag afser endast K M:s Propos:r om Statsverkets tillstånd och behof, och hade följaktligen icke haft ringaste inflytande på den propos., genom hvars omnämnande den värde talaren velat motarbeta förslaget.
Det mätte väl vara en obestridlig vinst att vid besluts fattande hafva ett fullständigt förslag framför sig.
Vid alla Riksdagar se vi under representationens öfverläggningar ang:de beskattnings-frågor den ena frågan framkastas då och den andra 120 Den 8 Mars f. m. då, men någon ledning för ett beslut derutinnan finnes sällan, hvaremot behöflig utredning af ämnet alltid komme att förefinnas i Proposm om Statsverkets tillstånd och behof, om nu ifrågavande tillägg till grundlagen varder antaget.
Går man till grunden för konungamakten, så måste man medgifva, att dess bestämmelse är, att stå i spetsen för samhället, att ifra för dess bästa och utveckling, och det kan då aldrig vara för densamma likgiltigt, om, sedan Konungen föreslagit summorna för bestridande af Statens utgifter, uttaxeringen skulle vara mera eller mindre lämplig, Man säger, att konungamakten genom Const.Utskis förslag indrages i svåra frågor.
Går man något tillbaka och t. o. m. icke längre än till denna Riksdag, så finner man, att då frågor blifva serdeles svåra, måste konungamakten i allt fall taga dem om hand.