Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Men hade så ledsamt varit att jag träffat honom ensam, hade jag väl fått resa hem med oförrättadt ärende.”
”Han menar ej hälften så galet, som det låter,” svarade Birger.
”I alla fall hade Erika och Ella icke släppt honom, utan att han tecknat på; men nu är det bäst som det var.
När göra vi oss klara till resan?”
”Så fort som möjligt – gerna i morgon dag!”
Birger gaf sitt handslag derpå, och nu var saken uppgjord.
”Det är bra vackert att herr Arnmans gamla mor vill åtaga sig rörelsen!” yttrade Erika.
”Det blir icke litet besvär och bryderi.
Hon måste vara utmärkt rask och menniskokär, den goda fru Arnman!”
”Ja, hon är, Gud ske lof, begge delarne; men ålderdomen tager i alla fall ut sin rätt; och hade hon icke en så snäll och vänlig hjelparinna i huset, så lät det svårligen göra sig.
Men mamsell Carlmark, en stackars fader- och moderlös flicka från H–, har sjelf så pass pröfvat brist och bekymmer, att hon förstår andras.
Hela hennes hjerta är välvilja och deltagande, och hon är likså lifvad för vår plan, som jag.”
”Jag tror jag hört det,” inföll Birger, ”att hon skall vara välgörande och öm mot de fattiga.
Mins du, Erika, att här just för någon tid sedan var en gammal gumma, som berättade att mamsell Carlmark ett par nätter smugit sig hemifrån, för att vaka hos hennes sjuka sonhustru, och hur hon derunder sydde om gamla kläder till de halfnakna barnen?”
”Har hon gjort det?” utbrast Arve häftigt.
”Den goda Josefina, det är henne likt!
Det goda, hon kan göra, anar ingen.
Hon har väl då, kan jag tro, fruktat att mor inte skulle bifalla att hon så litade på sig sjelf.
Och om mor vetat det, hade hon väl icke heller sagt ja; ty Josefina har ingen stark helsa, fastän hon sjelf påstår att hon är så rask.”
”Herr löjtnanten talar ifrigt till mamsell Carlmarks beröm!” sade Erika och smålog med ett hjertligt uttryck.
”Jag måste förråda att vi hört ett och annat.
Kanske få vi gratulera?”
”Gratulera?” upprepade Arve förvånad.
”Nej, min bästa fru Haraldson, det går jag icke in på!
I visst afseende är jag mycket att lyckönska, såsom i det att ega ett vänligt och angenämt sällskap, en öm och vänskapsfull syster; men hvad som sträcker sig derutöfver, vet jag ej om.”
”Men folket,” återtog Erika, ”tror sig veta litet mera.
Emellertid är det så vanligt att menniskor prata om allt hvad de både veta och icke veta, så att jag utan svårighet tror att de denna gång, enligt herr löjtnantens försäkran, haft orätt.
Men då mamsell Carlmark under alla omständigheter är en god och älskvärd flicka, hvilken jag mycket värderar, utan att personligen känna henne, kan jag ej qväfva önskan att få se henne.
Säkert vore hon ett lika nyttigt som trefligt sällskap åt Gabriella; och det skulle fägna mig bra mycket, om herr Arnman kunde vinna sin mors bifall att en gång föra henne hit.”
”Ack ja, gör det!” utbrast lifligt Gabriella, som hittills tyst afhört samtalets gång.
”Det skulle så grufligt roa mig att se henne, som de fattiga tala så godt om.”
”Josefina har en lika stark längtan att se mamsell Gabriella; ty vårt fiskläge är icke heller så fattigt på sqvaller, att vi ej hört huru alla kustboer här utefter välsigna Tistelöns ros.”
Gabriella rodnade starkt.
Aldrig hade den gamla, vanda benämningen klingat så i hennes öron, eller gjort detta intryck på hennes sinne.
Något nytt, något alldeles ofattligt rörde sig inom henne.
Med blyg oro nedböjde hon hufvudet öfver sitt arbete.
”Ella är ej van vid sådana grannlåter,” menade Birger.
”Men var så god, herr löjtnant, och gör allvar af Erikas förslag, så få både Gabriella och vi något att tacka för!”
”Så snart väderleken blir litet gynsam för fruntimmerna!” försäkrade Arve.
Följande dagen företogs den bestämda resan.
Och rikligen försedd med alla erforderliga förnödenheter, återvände
Arve vid veckans slut till fiskläget.
Den nyhet, hvilken nu hastigt spridde sig, att fru Arnman skulle öppna handel, åstadkom sådana glädjeyttringar, att den, som, utan att känna orsaken, sett det betryckta folkets jubel, lätt kunnat föreställa sig att det på regeringens föranstaltande fått till skänks en laddning matvaror.
Och likväl var källan till en så namnlös fröjd blott den att de arma fiskrarne, efter ihärdigt arbete på sjön, hade utsigt att åtminstone en gång på dagen sjelfve med sina hushåll få äta sig mätta.”
Snart öppnades rörelsen i gumman Arnmans hus, och sjelf stod den aktningsvärda matronan vid sin disk med mjölslefven i hand.
Josefina, rask och oförtruten, emottog och vägde fisken, hvilken under hennes tillsyn insaltades eller torkades, alltefter dess olika egenskaper.
Och när om aftonen alla fiskarehustrurna med ljusa ansigten troppat hem, den ena med sin mjölkappe, den andra med en fläskbit, den tredje med en sill och nästan alla med en liten påse potater, hvilken de, liksom de öfriga varorna, hade till många procent under hvad de betalt hos patron Holmgren, slog gumman Arnman igen sin lilla bod, hvilken var afplankad i sjelfva stugan, och den lilla slägten församlade sig i kärleksfull enighet omkring aftonbordet, der tillfredsställelsen med dem sjelfva och hvarandra likväl utgjorde den bästa delen.
Gamle löjtnanten förstod ingenting af det lifliga och ovana sorl, som uppstått i den förut så tysta stugan; men det tycktes roa honom, och sittande i sin stora länstol, nickade han oafbrutet åt alla de förbigående, som ett ögonblick stannade, att niga eller buga sig för honom.
Kanhända förekom det honom liksom hans kära pappersdockor fått lif och sysselsatte sig med att defilera förbi honom.
Det säkra är emellertid att han numera ej hade redigt begrepp om någonting.
Bland fru Kathrinas redbara förtjenster var det utmärkta tålamod, hvarmed hon år ifrån år vårdade den gamle husvännen.
Vi ha redan någonstädes förut i vår berättelse gjort samma anmärkning, men kunna ej hindra oss att förnya den, emedan vi djupt beundra denna tysta, sig sjelf försakande omtanka, hvilken blir så sällan bemärkt och knappt känner sig sjelf.
Askenberg hade en af dessa olyckliga sjukdomar, hvilka tillåta kroppen vegetera, medan själen liksom redan lemnat den, och en sådan sjukling är för sin omgifning ett pröfvande kors. Gumman Arnman kände det likväl ej.
Hennes vänliga hjerta skulle till och med saknat och längtat efter det besvärliga bandet, om det brustit.
Efter maten läste gumman Arnman vanligen en psalm, hvilken Arve och Josefina afhörde med mera uppbyggelse, än de erforo i kyrkan.
Begge värderade så högt den vänliga, uppmuntrande föresyn, som hon gaf i dessa nödens dagar, att de med fördubblad kärlek slöto sig till henne.
Men fru Kathrina, var hon ännu så sträng och karlavulen, som fordom?
Nej, ödmjuk genom den lycka, som omgaf henne midtibland andras jemmer, ödmjuk genom den fördubblade kärleken, bar hon ej hufvudet alldeles så högt som fordom, då hon med maktspråk afgjorde öfver Arve eller disputerade med löjtnant Pehr.
Till och med rösten hade förlorat något af sitt manliga ljud, hvilket synnerligast märktes under samspråk med Arve och Josefina; den egde då något snarlikt den vänlighet, hvarmed hon tilltalade de ännu alltid lika ömt älskade balsaminerna, dessa hulda barn af hennes omsorgsfulla kärlek.
Emellertid fortgick icke den nya rörelsen utan åtskilliga förtretligheter.
Patron Holmgren ingaf en besvärsskrift öfver oloflig handels idkande på fiskläget, en sak, hvilken alldeles beröfvade honom, som skattade för rörelsen, den lilla obetydliga vinst, han förut kunnat draga deraf.
Men han åtnöjde sig ej med att stödja sin klagan endast på rättsgrund – handeln öppnades verkligen innan tillåtelse dertill hunnit anlända – utan han utspridde, ehuru ingen trodde ett ord deraf, en mängd dåliga saker om slägten Arnman och de fula bevekelsegrunderna för dess handlingssätt.
Men detta hjelpte honom föga: handeln gick honom dagligen allt mer och mer ur händerna; och långt förrän
Arve vågat hoppas kom den önskade tillåtelsen för fru Kathrina Arnman att på fiskläget idka öppen rörelse.
Härmed var nu den egentliga tvisten slut; men patron Holmgren ådrog sig af ilska en gallfeber, hvilken så när ökat hans öfriga förluster med sjelfva lifvet.
Emellertid gick han igenom; och så snart han var så pass tillfrisknad, att han åter kunde taga hand om affärerna, begagnade han alla utvägar att locka folket till sig, ty nu gick icke blott fiskläget, utan alla rundtomkring boende kustboer till Arnmans.
Till en början betalte han fisken mera, än Arnman kunde göra, om han ej ville blifva bedräglig; men då detta ej ville lyckas såsom han önskade, sålde han varorna nästan till vrakpris, för att åtminstone sålunda få hämd på den förhatlige jaktlöjtnanten, hvilken han ansåg tvungen att följa sitt exempel.
Men i Arnmanska handeln höllos de bestämda priserna, hvilka icke förändrades, då folket – folklynnet förnekar sig sällan – bitande på lockbetan, åter reste öfver till Gråby, för att göra sina små upphandlingar.
”Låt dem hållas!” sade Arve till sin mor, då hon nästan utan göromål satt vid den toma disken.
”Folket följer med vinden; det är bra att vi ha våra varor i behåll till våren, då allt blir dyrast att inköpa.
Våra stackars fiskare blifva nog glada att komma igen, när den försåtliga gullaxskörden afstannat, och någon vidare erkänsla får man aldrig räkna på.”
Triumferande såg emellertid patron Holmgren sin bod öfverfylld af folk, alla sina vindar af fisk.
Men Arve hade rätt: våren kom, varorna voro slut, och vid de nyas ankomst fann patron Holmgren rådligt att sluta den dyra leken.
Först ökade han priserna i smått; men efterhand stegrades de till det gamla, i förhoppning att han nu åter hade folket fast.
Men uträkningen slog felt, Arnmans höll sina jemna priser; och ehuru med blyga, litet förlägna ansigten, dem fru Kathrina likväl icke låtsade märka, återkommo fiskarhustrurna efterhand; och snart blomstrade den nya rörelsen lifligare och med varaktigare utsigter, än i sjelfva början.
”Hade jag ej rätt?” sade Arve, då folket ånyo trängdes fram och åter i förstugan.
”De ha kommit att besanna det gamla ordspråket,” menade fru Kathrina: ”bättre en kaka med ro, än två i oro!”
Elfte Kapitlet.
O Gud! om budskap – – – –
Ej säges lätt.
Dock vill jag vara kort.
Stagnelius.
Tvenne af Gabriellas pröfningsår hade förflutit; Arnman fortfor att, under sina kryssningar i skärgården, stundom besöka Tistelön, der han, väl anskrifven hos gamle Haraldson för den punktlighet, hvarmed han inbetalte sina räkningar, och den drift och klokhet, som utmärkte alla hans företag, beständigt såg sig emottagen med synbart nöje.
Anton skydde allt förtroligt närmande till den vänlige och artige jaktlöjtnanten.
Så snart han fick se en skymt af tulljakten, satte han sig i sin snäcka och rodde utåt öns andra sida, der han, liksom fordom, satt hela dagen vaggande och sjöng neckens visa, medan han mekaniskt skötte metspöt eller uppdrog säfven.
Om vintern lemnade han spisvrån och gick på sin kammare, när Arnman kom; och ehuru han år från år blef beständigt mera grubblande och sluten, hade man likväl ej på långliga tider hört något oroande utbrott.
Josefinas och Gabriellas bekantskap hade snart öfvergått till ett förtroligare förhållande; och de voro så nära förenade, som tvenne flickor med deras olika lynnen kunde vara.
Fru Kathrina såg väl icke med nöje Josefinas förnyade besök på Tistelön ; men sedan hon en gång, i en serdeles vänlig stund, gifvit sitt bifall till det första, fördrog hon de andra, ty Josefina behöfde i alla fall att någon gång få roa sig.
Arve beträffade, hade han, såsom fru Kathrina uttryckte sig, vuxit ur barnskorna; och oaktadt all den vördnad, han visade sin mor, måste hon dock låta sig behaga – hvilket gumman Arnman ock gjorde med all värdighet – att mannen fick styra sina egna företag.
Och till följd deraf blefvo hvarken alterationer eller uppståndelser synbara, då han talade om att resa till Tistelön eller berättade att han kommit derifrån.
I Arves sätt låg en säkerhet, hvilken till och med afhöll hans mor att mästra och bevisa.
Han hade dessutom något så likt salig far, med den skilnad att mannaålderns friska kraft stämplade hvarje hans handling och gaf den lif.
En sak bidrog också mycket att lugna fru Kathrina, nemligen den att Gabriella var förlofvad.
Hon trodde sin Arve för väl och kände ej tillräckligt menniskohjertat, för att veta hvilket olyckligt behag det förbjudna eger; kortligen, Arves håg kunde ej stå till en annans brud.
Och om det än någon gång föll henne in att det ändå icke vore en omöjlighet, kände hon sig likväl säker – och det kunde hon tryggt – att Arve hade för mycken heder, att ej taga vara på sig.
Fru Kathrina var äfven för klok att söka forska efter det, hon ej ville finna; och suckade hon någon gång eller skakade på hufvudet vid ett och annat, funnos dertill inga andra vittnen, än de tystlåtna balsaminerna.
På fiskläget hade för öfrigt ett visst skick uppkommit; ty Arve, trogen sin föresats att icke allenast lefva för sitt och de sinas bästa, utan äfven för det allmännas, som han ansåg sig vara skyldig sin kraft och verksamhet, hade infört flera nyttiga bruk, och sjelf gick han alltid före med exempel.
Tvenne saker, som han isynnerhet icke utan flerfaldiga svårigheter genomdrifvit, var ett anslag åt de utlefvade fattige; hvilka, såsom hittills blottställda för ett rysligare elände än de yngre, först borde komma i betraktande.
Sjelfva grundfonden för detta ändamål bildades genom frivilliga gåfvor af några bemedlade skärgårdsboer, men underhölls sedermera på det sätt att en liten skatt af vissa marker fisk på hushållet, hela fiskläget öfver, hvarje vecka lemnades åt Arve.
Härigenom blef han i tillfälle att göra nödiga uppköp; och enkorna efter de tre omkomna svågrarne fingo sin bergning derigenom att de skiftesvis delade kokningen för fattigstugan.
Hvarje middag gingo de gubbar och gummor, som ännu kunde gå, till det lilla huset, der den oändligt enkla mathållningen var inrättad, för att der äta sig mätta, och välsignade mellan hvarje sked den hederlige jaktlöjtnanten.
De, som af ålderdom eller sjuklighet höllos hemma, fingo maten sig tillsänd; och då den varma soppan välgörande uppvärmde deras darrande, förfrusna lemmar, uppsände de hjertliga böner för den, som outtröttligt verkade för dem.
Arves andra, lika förtjenstfulla inrättning var ett slags skola, visst icke af första klassen, icke ens efter någon method, men likväl sådan att de halfvilda barnen, hvilka uppvexte i den gröfsta okunnighet, dock erhöllo ett någorlunda klart begrepp om att de åtminstone voro menniskor, och inhemtade, jemte innanläsning ”i bok,” de första enkla grunderna af kristendomen.
Rector scholæ var en båtsmansinvalid, hvilken, med tillhjelp af sina egna små kunskaper och en väl förfärdigad dagg, åtagit sig att bilda fisklägets ungdom, hvaremot han åtnjöt förmån af fri kost i fattigstugan, ett fjerdedels skålpund rulltobak i månaden samt i lön sex riksdaler riksgälds om året.
Ingen kunde tillvita båtsman
Flint – ”fader
Flint” och ”Flint-båtsman” vexelvis kallad – brist på ifver i sin tjenst.
Sedan han Guds långa dagen tillända tuggat på abc, och lagt ihop r-i-f till rif, v-a va, rifva, och r-i-s till ris, samt visat nyttan af det senare, då hans lärjungar af gammal kär vana omöjligt kunde låta bli det förra, kom belöningens tid: aftonen; och nu utvecklade fader Flint sina talanger i konsten att roa och lära på samma gång.
Om sommaren fick man se honom med hela barnskaran sittande på hällen utanför sin stuga; och åsynen af böljornas lek mot stranden inspirerade då den gamle båtsmannen.
Han berättade om sina egna lefnadsöden, hvari brokigt inväfdes beskrifningen om långt aflägsna länder, der Hottentotter, Grönländare och hundturkar figurerade sällsamt hoprörda med hvalfiskar, vattenhvirflar, m. m.
Menniskan och naturen förekommo gamle Flint så fullkomligt förenade, att han aldrig kunde hålla sig vid den ena, utan att erinra sig något underverk i den andra.
Om vintern höllos aftonunderhållningarne vid spiseln, hvarifrån några söndersplittrade lemningar af en gammal köl eller dylikt spridde en viss ljumhet.
En smal dank i en halslös butelj upplyste
Flints ännu ganska kraftiga gestalt, der han, med pipstubben i mun och skinnmössan på örat, fägnade sitt på golfvet med korsslagna ben hvilande auditorium genom historier, upplysningar och förklaringar, mera egendomliga än någon lärare ännu gifvit.
Men bäst var han likväl under sina lektioner i geografien, hvilka naturligtvis också tillhörde aftonnöjena.
Detta tillgick sålunda att Flint-båtsman uppritade med ett stort stycke krita på bordet ett slags figur, nästan cirkelrund.
Deruti drog han betänksamt åtskilliga kroklinier, så att det hela ungefär fick utseende af ett kålhufvud, men i rektors scholæ ögon hade det en helt olika form.
”Barn,” sade han och lät hela den unga fiskarestaten slå en tät ring om bordet, ”ni ser här en jordglob!
Det är något, som ni inte kan fatta, men som jag vill lära er, för det är en stor lust och till mycken nytta att veta något i verlden.”
”Jorden är ett sådant här klot, och det är justament detsamma vi gå på.
Förstår ni hvad jag säger, barn?”
Hela den gapande skaran, med sina vidöppna munnar och uppspärrade ögon, framstammade ett gemensamt: ”Åh kors!”
Flint-båtsman fortfor: ”Och detta här,” pekande på ett bredt streck, liknande stjelken på kålhufvudet, ”är axeln, hvarpå jorden snurrar omkring.
Det är två ändar på’n; denna här kallas nordpoln, men dit har ingen för snö och is nånsin kunnat komma och sett hur det går ikring der, utom bara en sjöfarare, det var för många tusen år se’n, och han upptäckte då den store magneten, som han tog med sig; och det är honom vi ha att tacka för den välsignade kompassen.
Men det kan j inte begripa förrän j lärt er lite mer.
Och detta – och detta – är alla verldsdelarne.
Jag skall skrifva på hvad de heta.
Men nu vill jag visa er det förnämsta af alltihop.
Den raraste verldsdeln i hela verlden det är Amerika, för der har jag varit i Rio Janeiro!
Kan ni säga Rio Janeiro, barn?”
”Rifva-nera!” upprepade de, som trodde sig klyftiga nog att besvara frågan.
”Rifva nera – ä’ ni galna!
Ja ja, j ville väl gerna rifva ner hela jordklotet, om j kunde.”
Men utan att vidare låta störa sig, öfvergick Flintbåtsman nu till mera enskilda saker.
Likväl utgjorde Rio Janeiro utgångspunkten, hvaromkring det hela vände sig; och allt det öfriga var lika godt och pålitligt, som jordgloben.
Icke sällan besökte Arve rektor Flints föreläsningar; och då hade gubben alltid den artigheten att vilja lemna kathedern, en gammal skinnklädd länstol med lappade ben, åt läroanstaltens aktade eforus; men Arnman satte sig på en af bänkarne, och hörde med rätt mycket nöje, huru fader
Flint fortgick i sin befattning.
Sedan barnen gått, samtalade de om ett och annat, som rörde inrättningen; och alltid återvände Arnman nöjd och belåten från den gamle, treflige läraren.
En förändring under denna tid måste vi ännu omnämna, hvilken kändes blott, inom Arnmanska huset, men synnerligast för fru Kathrina.
Hennes vän, hennes trogna sällskap, och hvarföre icke hennes skötebarn, slumrade sedan ett år tillbaka under den enkla vård, som Arve tacksamt rest till hans minne.
Gumman Arnman, alltid undergifven, i glädje som motgång, led tyst af sin saknad; men hvar gång hon, vid öppnandet af lönlådan i salig fars pulpet, kastade ögonen på de der förvarade pappersdockorna, kände hon en tår stjäla sig väg ned till dessa gubben Askenbergs älskade lekkamrater, hvilka utgjorde hans fröjd ännu i sista stunden, då han, utan att sjelf veta det, stilla afled i sin länstol.
Men det är nu tid att återvända till vår hjeltinna.
Gabriella hade trogen och längtande räknat dagarne af tvenne långa år.
Det tredje var nyss börjadt, då
Birger en dag, vid återkomsten från Götheborg, medförde en fremling, hvars skarpt väderbitna hy, yfviga polissonger och rättframma sätt antydde en sjöbuss af gamla skolan, dit han ock hörde.
Birger presenterade kapten Kocher, en man, som rest vida i verlden och nu sist återkommit från en tur åt Södra Amerika.
”Amerika?” utbrast Gabriella, och hennes kinder blossade varmt.
”Kanhända, efter vi få se herr kapten här, att några underrättelser om ...”
Hon stannade, emedan hon tyckte att kaptenen såg förundrad ut.
Men Gabriella misstog sig på uttrycket i hans ansigte, och hon måste åter tro att den fremmande verkligen hade några nyheter från hennes fästman, emedan Birger yttrade: ”Tala ut, du Ella!”
”’Jag har ej att säga mycket,” sade hon med högt klappande hjerta; ”jag ville blott så gerna veta, om herr kapten träffat kapten Rosenberg?”
Kapten Kocher fattade den bäfvande flickans hand och såg några sekunder på den släta guldring, som prydde hennes förlofningsfinger.
Sedan, i det han vänligt blickade henne i ögat, sade han, förmildrande sin sträfva kommandoröst till ett välljudande uttal: ”Detta är väl Rosenbergs ring?”
”Ja,” stammade Gabriella; ”får jag någon helsning från honom?”
”En varm och hjertlig helsning!
En timma förrän jag lyftade ankar, för att afgå från Bahia, sammanträffade jag med den unge mannen, men det som hastigast.”
”Ack, herr kapten såg honom ändå!
Fick han icke tid att skicka en enda rad eller något minne till mig?
Han var väl frisk?
Och säkert sade han väl att han skulle vara hemma vid detta årets slut?”
Med ett svagt leende på de allvarsamma läpparne skakade kapten Kocher på hufvudet.
”För många frågor på en gång!” yttrade han med ett slags medlidsam godlynthet.
”Han helsade och sade att blott döden kunde kyla hans hjerta.”
”Det tror jag väl,” svarade Gabriella, utan att gifva synnerlig akt på den tonvigt, kaptenen lade på de sista orden.
”Men att han skulle komma tillbaka, talade han icke om det?”
”Obetydligt: han önskade det, men hade, om jag skall vara uppriktig, ej mycket hopp derom.”
”Store Gud! gick det då derute honom lika emot, som här hemma?
Han har således ingenting vunnit?”
”I ekonomiskt afseende tror jag han bärgade sig bra, och dertill kunde jag äfven sluta af hans yttranden.
Men det finns några andra omständigheter, som förmå att sätta en punkt, der vi endast vilja ha ett komma.”
”Jag förstår icke,” sade Gabriella, otålig vid kaptenens liknelse, ”hvad som kunde hindra Rosenberg att återkomma, då hans affärer nu blifvit upphjelpta?”
”Jo, det kunde ju inträffa ett helt naturligt fall,” återtog kapten Kocher. ”Jag talar nu i allmänhet, min unga mamsell: ingen är ju, äfven i sina bästa och raskaste år, säker att öfverraskas af döden?”
”Af döden!” eftersade Gabriella långsamt.
”Är då Rosenberg död?”..
Och för andra gången grep samma isande skräck hennes unga hjerta.
Hon såg på kaptenen, som, ur stånd att uthärda oron i hennes frågande blick, vände sig åt annat håll, i det han yttrade:
”Jag lemnade honom icke död, men har mera anledning att tro, det han nu snarare vandrar i himlen än på jorden.
Då, på hans trägna förfrågan efter en svensk skeppare, en af hans bekanta skaffade reda på mig och förde mig till honom, fann jag honom angripen af en svår feber, eftersläng af en föregående sjukdom, som han ådragit sig någonstädes i tropikländerna.
Jag kunde endast dröja få minuter, och dessa begagnade han för att af mig taga det löftet att jag vid återkomsten till Sverige sjelf skulle besöka ön, der hans fästmö bodde, och säga henne att, antingen han dog eller, emot all sannolikhet, fick lefva, var hon målet för all hans sträfvan, alla hans tankar.
Hittills hade det gått honom väl i handom; men vid möjligt inträffande dödsfall fruktade han att affärerna i fremmande händer ej komme att gifva stor behållning.
Vore det åter Guds skickelse att han kom upp igen, hoppades han icke allenast vara hemma vid utfäst tid, utan han ville äfven dessförinnan skrifva till sin fästmö, så snart han kunde föra pennan.
Emellertid var detta det enda minne, som tiden tillät mig att hemföra.” Kapten Kocher upptog härvid ett par små snäckor af sällsynt skönhet.
”Jag tog dem ur hans egna händer!” försäkrade han och lade dem i Gabriellas.
Med underbar ansträngning afhörde Gabriella budskapet.
Under dessa hennes första pröfningsår utvecklade hennes unga själ sina krafter och liksom härdades och bereddes för de möjliga slag, framtiden förvarade.
Ovisshetens qval äro kanhända emellertid ett af de svåraste, mest nedtyngande för menskliga sinnet.
En bestämd olycka kunna vi, så att säga, se i ansigtet; men en anad, der fruktan och hopp slitas om herraväldet öfver vår själ, en sådan är värre, ty den lemnar icke det tröttade sinnet, det lidande hjertat någon rast eller ro.
Gabriellas bröst arbetade tungt.
Varma tårar nedföllo på Rosenbergs gåfva.