Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han ville leva i fred och vänskap med de trötta och pinade människorna.
Men hur bar han sig i stället åt?
Han var ett svin och det fattades honom kraft att låta bli att vara det.
Jag tror jag blir cynisk, mumlade han.
Jag har ingen rättighet att vara det, och det är ju sant att jag älskar henne.
Jag älskar henne vansinnigt -- och ingen klok människa fäster avseende vid om jag kysser Lisa.
Det är bara kroppen som vill ha sitt.
Men varför är då min kärlek ej nog stark för att göra alla sådana små tilltag motbjudande?
Nej, saken är helt enkelt den att jag inte älskar henne.
Och i denna dag skall jag tala om det; göra slut på detta.
Jag vill inte stjäla henne från den trötte mannen med glasögonen.
Han sprang upp och knöt händerna.
-- Jag vill -- inte! ropade han.
Jag skall bli en hederlig människa, även om jag är trasig och fattig, skall jag dock känna mig ren invärtes.
Men hon, hon har väl också en röst, tänkte han vidare.
Om hon säger att hon ej vill leva utan mig -- och det har hon sagt -- då gör jag ju henne olycklig.
Men hon skall också lyda sitt samvetes röst, om hon har något, och svider det, så är det bara bot för vad hon felat.
Mannen med glasögonen
-- Och ändå har jag ej någonsin riktigt velat gå med på detta, tänkte han en kväll.
Jag ville det egentligen inte, jag är rädd för den och det är liksom vår synd bleve större då vi begår den därinne.
Det kunde ha räckt till med Terjes vindskupa!
Han stod en stund framför Ziris port innan han gick upp och ringde.
Tamburklockans surrande någonstädes därinne, när han nervöst pressade knappen, kom honom nästan att rygga tillbaka.
Jag är en klen och omanlig älskare, tänkte han.
Hon öppnade själv, som så många andra gånger.
De satt en stund i salongen.
David såg sig alltid ängsligt omkring, i varje vrå misstänkte han att någon åskådare skulle ha gömt sig.
Och när de om en stund befann sig i sängkammaren stred hans känsla av brottslighet ännu med hans lidelse och hans fruktan för en katastrof.
Genom den där dörren, tänkte han, har han gått många gånger, han har knackat sakta, ömt, tillbedjande har han i mörkret gått på tå fram till denna vita säng för att se om den högt älskade sov! över denna matta har han smugit sig -- i skymningen -- med sträckta armar -- --
Och när han ägt henne, förekom det honom som vore rummets tunga parfymdoft redan gammal, som om deras glädje blott varit svindel.
Men bara han såg på henne, älskade han henne igen, mycket mera än förr.
De liksom hämtade andan nu, de drack vin och hetsade upp sig sedan, de var, vanvettiga, vilda, och när de slappa och förbi låg bredvid varandra, nakna, med heta kinder och begäret ännu lysande i ögonen, fast muskler och kött vägrade bistå dem mer, då kände han äckel och hat till alltsammans.
Då kom för honom denna starka känsla av att verkligen ha gjort orätt, och den ville nästan krossa honom.
Rummets väl stämda färger tilltalade honom ej mer, den tunga vita gardinen låg i stränga, brutala veck, den vita sängen hade fläckar i lackeringen som han ej sett förut, golvmattan var bestämt giftig.
Vad var det också för en skammens hetta som fyllde detta rum?
Och i denna känsla blandade sig fruktan: var det då säkert vad hon sade, att de aldrig skulle kunna överraskas här?
Just som han klätt sig färdig i badrummet -- han var så rädd att han placerat sina kläder där -- hörde han plötsligt ett litet skrik.
Ziri rusade in, likblek, nära att falla.
-- Han -- göm dig -- han! flämtade hon.
David var egentligen endast feg, när han gick och väntade på något som skulle inträffa, en gång i sticket ägde han en viss desperat kallblodighet, till och med när det gällt livet hade ofta ett kallt lugn inställt sig.
Och nu hade han ögonblickligen klart för sig att även om mannen kom direkt in i sängkammaren vore det möjligt att rädda sig -- för så vitt Ziri förstod att hålla mannen kvar en minut.
Han var emellertid nu klädd från topp till tå, han såg sig omkring i toalettrummet.
Det fanns bara en dörr dit, och han steg på tåspetsarna fram och reglade den.
Därpå undersökte han sina fickor: han tycktes ej ha lämnat något därinne.
Och just nu hörde han mannens röst ute i salongen.
Han ropade på Ziri.
Det berodde nu på om mannen hade något ärende hit in -- vilket väl knappt var troligt just nu.
Det var icke rädslan som nu gjorde Davids kinder så vita, det var skamkänslan.
Han förbannade sig själv.
Jag är löjlig, tänkte han, helt enkelt löjlig, en narr, som gömmer mig för mina narraktigheters skull.
Ett svin är jag!
Och hon är en idiot som kunnat riskera detta!
-- Ziri! hörde han mannens röst, skälvande, men klar.
-- Ja, Harry, svarade hon från sovrummet.
Det lät som om hon låg i bädden och talade, med täcket nästan över huvudet.
Hon hade alltså haft sinnesnärvaro nog till detta.
Med våldsamt bultande hjärta böjde han sig framåt mot dörren och lyssnade.
Han var nu i dörren till hennes rum.
-- Ja, sen i morse.
Hon talade rätt lugnt, hennes rädsla kom dock väl till pass, rösten skalv till som om hon talat under frossbrytning.
-- Jag ringer till doktor Ekstrand, då?
Vad är det med dig, lilla barn?
Ingenting farligt?
Jag kom hem bara för att tala om en glad nyhet, en verkligt glad nyhet.
-- Vad då?
Hon flämtade häftigt.
-- Men du har ju feber, människa!
Du kan dö!
Vänta, jag skall hämta några pulver -- det finns i toalettrummet -- vänta, lilla du!
Stackare, jag ringer genast --
-- Hämta ingenting, jag tar inte några pulver -- nej, kom inte hit -- och jag -- jag blir snart bra.
Men han var redan vid dörren, som han försökte öppna.
-- Som sagt, och jag som hade en så glad nyhet -- men dörren måtte vara reglad inifrån -- är någon av barnen därinne?
Det måtte vara något fel med låset!
David såg sig omkring.
Om låset -- om regeln gick sönder.
Då var allt förlorat.
Det fanns ingen möjlighet att gömma sig härinne.
Han fick ögonen på ett fönster -- tredje våningen -- tredje våningen -- han smög sig dit och såg ned på en gård, betong, mumlade han, och gatsten.
Jag är förlorad.
Han drogs åter mot dörren, han kände en viss avsky för att stå undangömd till hälften i ett hörn när den gick upp.
Mannen hade tydligen slutat sitt försök att få upp den -- Ziri underströk hans funderingar på något fel med låset.
Vilken idiot!
Men nu kom han tillbaka med något verktyg som han satte in i låset.
David stod på ena sidan och mannen svettades på den andra.
-- Hon kan inte sin roll -- tänkte han -- om jag bara tänkte på det förut -- och just då flög dörren upp.
Han hörde ett vansinnigt skrik från Ziris rum -- han nästan förbannade henne, om hon tegat, om han fått gälla för inbrottstjuv, det hade varit bättre.
De stod mitt emot varandra, mannen med glasögonen och David.
En hel minut stirrade han på David, idiotiskt, häpet, mållöst.
Sedan tog han sig över pannan, tycktes fått något klart för sig, steg åt sidan och släppte fram
David som likblek gick förbi honom, men stannade vid dörren, liksom om han ansett det vara tillbörligt att han utstod straff, utkastning, skällsord, ångest.
Mannen med glasögonen såg på honom med en vansinnigs ögon, skälvande i hela kroppen.
Sedan gick han till sängkammardörren och såg på Ziri, varpå han stapplade fram till en korgstol i salongen, satte sig och brast i våldsam gråt.
David hade på några sekunder genomgått två stadier och befann sig med ens i det tredje: från yttersta förskräckelse till onaturlig likgiltighet och från likgiltighet till skamkänsla och medlidande, och utan att tänka på vad han gjorde lutade han sig mot dörren till Ziris rum, med ryggen vänd mot den hysteriskt snyftande kvinnan, och såg i stel, stum sorg på mannen i korgstolen.
Men då denne plötsligt lyfte upp sitt tårdränkta, förvridna ansikte och såg på David, tyckte han sig själv krympa ihop och betäckte ofrivilligt ansiktet med händerna.
I tyst ångest men med en viss känsla av att i alla fall någonting orätt höll på att bestraffas, lyssnade han till den brustna, hypokondriska rösten från det snyftande klädbyltet i korgstolen.
Han vågade ej se på honom av fruktan att liksom brännas av glansen från dessa blänkande ögon bakom de fuktiga glasen.
Rösten talade verkligen.
-- Jag har vetat det här -- ja, ja, ja, det har jag vetat, det här har man sagt -- men jag inte trott -- ja, ja, stå där, stilla där, det är alldeles riktigt att ni skall stå där, David Ramm, mellan mig och -- och den där!
Där skall ni stå -- stå bara stilla där --
Han tystnade och tycktes försöka behärska sig, han kämpade mot sin upprördhet med onaturlig styrka men snyftade till sist igen.
Men nu lät rösten fastare, icke fullt så vansinnig som nyss:
-- Och ni säger ingenting, ni, David Ramm?
De säger att ni heter David Ramm -- men vad vet jag, jo visst, David Ramm.
Sitt ned, jag ber er, jag är ändå en människa, ni är kanhända också en -- kan ni inte tala med mig, ni skall ju vara så intelligent?
Hör ni! skrek han plötsligt liksom i raseri, pekande på en stol med armstöd, sitt ner, säger jag!
Ni är ju min gäst -- inte sant?
Sitt ned! säger jag, ni är väl inte feg så att ni springer er väg!
Sitt ned! jag befaller det!
David satte sig, mycket vit i ansiktet, med en min som en ångerfull brottsling tog han emot varje ord som ett piskrapp, som ett piskrapp väl förtjänt.
Å, det kändes nästan som en barmhärtighet att bli plågad så rättfärdigt, så rättvist.
Måtte han bara förbanna mig, tänkte han, det skall göra det lättare för mig.
-- Så ja, vi har en del att tala om, en del att tala om.
Han hade slutat snyfta och stirrade på den unge mannens ansikte, men utan hat, bara med förtvivlan i varje min och rörelse.
-- Jag har vetat det här, att det skulle gå så -- det är mitt öde, men vet ni vad ni har gjort?
Tror ni på Gud, herr David Ramm, tror ni sådant?
Jag -- har också trott på en Gud, när jag var ung -- och -- han pekade häftigt mot sängkammardörren -- hon har hjälpt mig att tro.
Ni kan inte tro vad vi älskade varandra!
Vad jag älskade henne!
Hur jag slitit och släpat och svultit -- vi var så glada när skulderna blev betalda -- och lilla Elsa skulle få uppfostran -- var är hon nu då, lilla Elsa, Elsa! ropade han hårt, kom och tala med din pappa!
Bortskickad -- vad vet jag --
-- Låt bli att tjuta därinne, låt bli att snyfta! skrek han plötsligt och sprang upp.
Du har väl ingenting att lipa över -- kärlek och barn och hem har jag gett dig, och älskaren sitter ju här -- sitter här, säger jag.
Han slog häftigt igen dörren till Ziris rum och började gå åter och fram på golvet.
Var inte rädd, David Ramm, sade han hånande, jag skall inte slå er.
Sitt ned igen, säger jag!
Och den groteska scenen började på nytt, de satt stilla mitt emot varandra och den vansinniga rösten talade:
-- Ni trodde jag var dum?
Rösten lät väsande som en orm.
Ni trodde jag var dum!
Å nej -- å nej -- jag har läst sönder min hjärna -- och sett mycket mer av världen än ni -- mycket mer än ni, hör ni det?
Man kan inte lura mig, inte.
Älskar ni henne, säg att ni älskar henne, att ni fördrar skammen och vanäran av fattigdom och allting för att gifta er med henne?
Säg?
Svär det!
Att ni fördrar själva döden, men att ni kunde ej annat för -- för att ni inte kan leva en minut utan henne!
Jag vet att hon älskar er, jag har vetat det länge -- länge -- å, så evigt förbannat länge jag har vetat det -- svär det, svär att ni drevs av en stor och ren kärlek, att -- om ni svär detta, vet ni då vad jag gör? nästan viskade han fram.
Och David begrep alltmer att sinnesrörelsen gjort honom vansinnig.
-- Ni svarar inte!
Jo, jag gör så här: jag förlåter henne för hennes stora kärleks skull, och för er -- jag skall säga: jag förstår er --
David rusade upp.
-- Jag -- låt mig gå -- jag vill ingen förlåtelse ha.
Han skalv som ett asplöv.
Den halvt vansinnige högg honom i kragen.
-- Ha -- jaså!
Ni vill inte -- ni -- ni älskar henne inte -- men ser ni, det gör jag.
Och därför så -- må fan ta er!
Han kastade sig med en våldsam rörelse mot David och högg honom i strupen.
David hade hittills känt sig vilja fördraga all slags bestraffning som ett slags rättvisa.
Han var dock brottslig.
Men nu slog han bort mannens hand och steg åt sidan.
Den rena kroppsliga handlingen hade återgett honom en del av hans lugn.
Tårarna stodo honom dock nästan i ögonen.
Mannen med glasögonen stirrade hatfullt på honom.
Plötsligt bet han i raseri samman tänderna, högg tag i en järnlinjal på bordet och skrek:
-- Vill ni då att jag skall mörda er, skall jag mörda er?
-- Om ni kunde, stackars människa -- men ni kan det inte, nästan snyftade han fram.
Jag försvarar mig i alla fall av gammal vana.
Jag är så -- stark mot ni.
Den vansinnige stod en stund och stirrade på honom, därpå sprang han till andra ändan av rummet.
Hans krokiga gestalt och tärda utseende nästan skrämde David ännu mer än hans hot.
Han kom tillbaka med en bok.
-- Brukar ni läsa i bibeln -- viskade han med väsande stämma -- jag har lagt emellan här tills ni skulle komma -- tills ni skulle komma, hör ni. -- Han ryste som i frossa, vaggande fram och åter med kroppen medan han sökte i boken.
Så fick han upp stället, såg virrigt omkring sig och läste med hög, brusten röst, nästan snyftande:
“Och Nathan sade till David: det var en gång i en stad två män, den ene rik, den andre fattig.
Och -- och den rike hade -- många får.
Den fattige hade intet -- -- -- utom ett enda litet lamm som han köpt och uppfött -- och som -- som åt bröd ur hans händer -- hör ni det? viskade han -- som -- åt -- bröd -- ur -- hans -- händer -- hans händer, och drack ur hans bägare och låg i -- i hans famn.
Och det kom en vägfarande -- --“
Han avbröt sig och föll i gråt.
David gick fram till honom och sade utan att närmare tänka på det, skakande av rörelse:
-- Jag ångrar mig, jag har gjort illa -- kan -- det finnas förlåtelse för detta?
Kan ni förlåta mig -- eller bara ej tänka så bittert på mig?
-- Förlåta?
Den förkrympte, darrande mannen reste sig upp till hela sin längd och såg genomträngande på David.
-- Än henne då?
Han pekade med en krampaktig rörelse mot Ziris dörr.
Vad skall vi då göra med henne?
Nu tog han igen ett steg mot David.
Gå fort! skrek han, och det såg ut på nytt som ville han kasta sig över honom.
David stod stilla, likblek, men utan fruktan, endast kännande en förkrossande blygsel.
Den stackars förorättade mannen gick plötsligt tillbaka till sin korgstol och satte sig där med huvudet begravet i händerna.
Tyst och sakta som om han varit rädd för att störa honom, smög David sig ut och nedför trapporna.
Sakta vandrade han gatan framåt, och om han inför någon haft att göra reda för vad som hänt däruppe och hur han känt det, skulle han icke varit i stånd därtill.
Endast en sak trodde han fullkomligt klar: förbindelsen med henne var i och med detta avbruten, han nästan kände avsky för henne, fast han visste att han bort känna mera avsky för sig själv.
Men han kände också denna senare avsky, den var emellertid så stark att den förlamade i stället för att riva upp.
Han kände sig icke misslyckad eller krossad utan dömd.
Hans liv hädanefter kunde ej försona vad han brutit mot en ensam, ärlig och strävsam man, som älskade sin hustru.
Han hade förstört hans liv och han kände sig som en mördare, den där visserligen fått nåd för offentligt straff, men som aldrig kunde gottgöra vad han felat.
Medan han gick och tänkte så, kom han förbi den lilla krogen “Norden“ och gick in i matsalen.
Han kände sig långt ifrån hungrig, det var snarast för att få vara i fred i fruktan för att möta någon bekant på gatan.
Han utvalde ett bord längst bort och beställde utan att närmare reflektera över saken det första bästa han fann på matsedeln, ivrig att bli av med den flintskallige, sliskige kyparen fortast möjligt.
Han drack en kvart rödvin till steken och gick direkt ut i kaféet.
Då var klockan omkring fem, det fanns helt få gäster därinne.
Han satt i en mörk vrå och beundrade lokalens förgyllda pelare och otäckt dammiga palmer, rummets fulhet stötte honom ej mer, han tyckte han haft behov av ett ännu vederstyggligare för att känna sig hemma.
Föraktet för sig själv hade blivit nästan avsky, han förundrade sig att han kunde äta och dricka, han drack en myckenhet konjak till kaffet utan att känna sig berusad.
Och nu först kom scenen från Ziris hem igen i all sin vedervärdighet.
Om och om genomgick han den, försökte erinra sig varje detalj.
Stödjande huvudet mot handen, fann han ett visst nöje i att sluta ögonen och i minnet rota igenom varje småsak som förknippats med händelsen.
Hur många gånger han besökt henne däruppe mindes han ej.
Man kom först in i en rymlig tambur, och sedan i en hall, sedan en salong.
Där var ett grönt bord, ett rektangulärt bord med en grön duk, och stolar med grön stoppning, hela rummet var hållet i dämpat grönt, och där hängde en tavla mellan två dörrar med ett skogslandskap, en vild och mörk tjärn och furor omkring, små näckrosor lyste ute på vattnet.
Det fanns ett slags salong till, i vitt, han hade aldrig trott att han kunde minnas allt detta, och där var en boksamling och en dyrbar flygel och alltsammans i en gammal förnäm stil.
Hur han nu ansträngde sig kunde han ej minnas hurdana stolarna såg ut, det var förargligt -- han måste hoppa över det.
Alltså -- han drack ännu ett glas, häftigt, som om han varit ivrig att bli berusad -- sedan var det Ziris rum.
Jag minns rummet, tänkte han, ett vackert rum, men jag minns henne också, hon älskade visst att gå klädd i sammet, hon var så mjuk i denna sammet.
En gång hade hon haft en kärleksdräkt som fullkomligt berusat honom -- en nunnedräkt i kolsvart med ett silkesrep, ett svart silkesrep, om midjan, hon verkade så kysk i den, och när han löste upp den, fanns hennes fullkomligt nakna kropp därunder, vit, skön och het som eld.
Han hade älskat att ligga pressad över henne under det hon hade dräkten på sig, och så häftigt riva upp den -- -- vad det föreföll barnsligt nu!
Och barnsligt var allt det andra de gjort, enfaldigt och gammalt.
Och så -- mannen med glasögonen.
Han rätade upp sig och såg sig skyggt omkring som om han fruktat få se honom.
Mannen med glasögonen, hur bar han sig åt nu?
Och Ziri, hur tog hon saken?
Kan väl åren, kan väl åren hos dem läka även detta fula sår, som han rivit upp?
Om han nu aldrig återsåg Ziri mer, och det skulle han aldrig göra, kunde det då finnas möjlighet att mannen förlät henne, att allt blev vad det varit?
Men han visste ju ej hur det varit, det kanhända alltid varit -- nu för första gången pressades en tanke på honom att hon kanhända haft någon liknande förbindelse förut.
Skulle mannen förskjuta henne?
Skulle han bli vansinnig?
Eller var han redan vansinnig?
Han måste gå härifrån, hem till kamraterna, där skulle han kanske kunna glömma av alltsammans, åtminstone en halv timme.
Han grävde efter penningar i fickan, han tycktes ej ha några.
Då blev han plötsligt rädd. -- Idiot, mumlade han, hur kunde jag?
Jag visste ju att jag var pank.
Nu går det på tok -- han måste ringa till någon -- men vem?
Ateljén hade ingen telefon.
Han hade ingen att ringa till -- utom Monna Lisa!
Hon var den enda av hans bekanta som kunde nås på telefon.
Men detta var hädelse.
Å, Hartman, att han ej tänkt på Hartman!
Han reste sig och sprang till telefonen.
Monna Lisa och historien om de små snörena
Varför han i alla fall ringde till ölstugan “Konungen“ och talade med Lisa i stället för att ringa upp
Hartman var en lång tid efter ett mysterium för honom.
Han ringde till “Konungen“ och hade tur:
Lisa hade slutat sin tjänstgöring och stod klädd och färdig att gå hem.
Han sade henne rätt fram hur det var och bad henne komma till “Norden“.
Han skulle skaffa pengar innan kvällen och återbetala henne.
Lisa hördes litet förvånad men var begåvad med ett gott hjärta, dessutom tilltalade det henne att komma så där oförhappandes ut på äventyr.
Men medan han satt och väntade på henne, blygdes han, tog sig själv i upptuktelse, svor att han endast skulle låna tjugo kronor av henne, bjuda henne på kaffe och gå med henne till porten.
I morgon skulle han sälja det manuskript han redan hade färdigt för “Eldsflamman“ och gå direkt till “Konungen“ och betala henne.
Hur har jag kunnat glömma mig så, mumlade han, att jag kommit ut för allt detta?
Har jag slutat tänka på min själ, är jag kvitt både böckerna, grubblet, ångesten, dödsaningen, och har jag bara blivit en vanlig kurtisör, en simpel kvinnojägare?
Och just nu kom en tanke för honom som ej plågat honom på länge: hur far och mor hade det.
Svalt de, så där halvt om halvt, led de brist, och -- det allra värsta?
Bad far för honom?
Trodde de att han låg däruppe i stugan vid Asanders ås och läste och skrev?
Hade Nilenius varit där och funnit kulan tom, och hade han sedan gått direkt till Davids föräldrar och berättat att fågeln flugit ut?
Bad far -- för -- vällustingen?
Tänk om far och mor visste!
Gud hjälpe oss, de skulle aldrig få veta det!
Här fanns ingen Nilenius som i minsta detalj bevakade alla hans vägar.
Drucken till hälften, började han bli vek till sinnes, han rev ett blad ur anteckningsboken och började med blyertspennan ett brev hem.
När han skrivit en stund, påminde han sig att han en gång förr rivit ett blad ur anteckningsboken.
Det var på “Konungen“, Lisa hade skaffat ett kuvert.
“Ända sen i går natt kan jag ej leva utan er -- --“
Han stoppade ner anteckningsboken, skrynklade till brevet hem och kastade det på golvet.
Där kom Lisa!
Hon var klädd så att det skulle föreställa elegant i kappa och muff och bredbrättig filthatt, och hon gick genom lokalen fram till hans bord med en löjligt drottninglik gång.
Allt flera gäster hade kommit till och hon bekikades från tre håll av stirrande ögon ur ovala, blanka, röda, intetsägande ansikten.
David visste vad de tänkte om henne, men det kvittade honom lika.
Man kunde inte frångå att hon var vacker, de här herrarna skulle säkert med glädje gett ut ett par hundralappar på henne, om de fått.
Men Lisa var ännu inte därhän, inte ännu åtminstone, hon ville bli gift med en skrivare, en som satt på kontor.
Det var hennes dröm, och hon var uppriktigt ledsen att inte den här gossen David satt på kontor.
Hon nickade vänligt åt honom och slog sig ned med förtjust min, helt nära intill honom i skinnsoffan. -- Jag skall återbetala i morgon -- då äter jag frukost på “Konungen“, började han ivrigt, nästan för ivrigt.
-- Det tvivlar jag inte på, det blir nog bra med den saken, sånt här kan hända vem som helst, svarade hon snällt och såg beskyddande på honom.
Hon ville ha likör -- och punsch, men hon drack bara ett glas av vardera, hon var mycket försiktig och måttlig, och David brydde sig inte om att truga henne.
Om en stund stack hon två tior i hans hand, under bordet så att ingen av gästerna skulle se, han stoppade ner dem, kände sig räddad och kunde ej låta bli att trycka hennes hand litet hårt under bordet.
Till svar lutade hon sig litet väl mycket intill honom, så att en fyrkantigt växt herre mitt emot med ett rödrandigt ansikte bara gapade av avundsjuka.
-- Den herrn skulle känna sig stolt att sitta vid hennes sida, de flesta av “Konungens“ gäster vill gå ut med henne -- varför känner jag mig inte stolt?
Hon pratade mycket med honom.
Hon påstod att fast det var så många som ville gå ut med henne och bjuda henne på teatern och på cirkus och på restauranger, så brydde hon sig inte stort om en enda, hon kunde inte gå ut med nån annan än den hon intresserade sig för.
Men om det var nån som hon riktigt intresserade sig för, då gick hon nästan vart som helst -- hon kunde inte svara för vad hon gjorde -- men då måste hon vara kär, förstås, annars var det alldeles omöjligt.
Aldrig nånsin i livet skulle det kunna komma på fråga att en karlsperson, som hon uttryckte sig, skulle få komma henne för nära om det inte var fråga om riktig kärlek.
-- Du ska aldrig gifta däj, föreslog han på måfå, för jag har sett så många äktenskap, och dom blir bara olyckliga.
Eller om du ska det, så gift däj för pengar, det är det bästa.
-- För pengar, usch nej då, aldrig i livet!
Kär ska jag vara, fast nog medgives att det kan bli olyckligt när en gifter säj alltid, om det vill till.
Hon satt och skvalpade med punschglaset så att det rann över på fingrarna, hennes fylliga underläpp sköts ut en smula och hon trampade och trummade med foten under bordet.