Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade blifvit så förvirrad.
Nej, nej, det var så, hon kunde ej.
Då blef hon så försmäktande trött.
Hon hade ju rest och rest hela dagen.
Hon hade varit så länge på väg.
Och hon skulle aldrig komma fram.
Hon sjönk tillsammans.
Det var dvala och maktlöshet öfver henne.
Det var ju ingenting annat att göra än att hvila ut efter den oändliga färd hon gjort.
Men det kunde hon visst aldrig.
Hon började gråta öfver att hon aldrig skulle komma fram.
Hela sitt lif skulle hon resa och resa och aldrig komma fram.
Två canzoner.
Det var morgonen efter den dag, då San Pasquales klockor hade ringt, och donna Elisa satt i sin bod och räknade pengar.
Dagen förut, då alla människor varit rädda, hade där varit en otrolig omsättning i boden, och på morgonen, då hon kommit ut dit, hade hon först nästan blifvit rädd.
Ty hela boden var ödslig och tom, medaljongerna voro borta, vaxljusen voro borta och likaså alla de stora radbandsknippena.
Alla Gaetanos vackra helgonbilder hade blifvit nedtagna från hyllorna och bortsålda, och det var en verklig sorg för donna Elisa, att ej mer se hela denna stora skara af heliga män och kvinnor omkring sig.
Så drog hon ut penninglådan, och den var så full, att hon knappast kunde få fram den.
Och medan hon räknade sina pengar, grät hon öfver dem, som om de alla varit falska.
Ty hvad gagnade det henne att äga alla dessa smutsiga liresedlar och dessa stora bronsslantar nu, då hon hade förlorat Gaetano!
Ack, hon tänkte på att om han stannat hemma endast en dag till, så hade han ej behöft resa, ty nu hade hon ju fullt upp med pengar.
Medan hon satt så, hörde hon postvagnen stanna utanför sin port.
Men hon såg ej ens upp, hon brydde sig ej om hvad som hände, sedan Gaetano var borta.
Då öppnades dörren, och klockan ringde förfärligt.
Hon bara grät och räknade.
Då sade någon: »Donna Elisa, donna Elisa!»
Och det var Gaetano.
»Men Gud, hur kan du vara hemma?» ropade hon.
— »Du har ju sålt bort alla dina bilder.
Jag måste hem för att skära nya åt dig.» — »Men hur har du fått veta det?» — »Jag var nere vid postvagnen klockan två i natt.
Rosa Alfari var med, och hon berättade mig alltsammans.» — »Så väl, att du gick ned till postvagnen!
Så väl att du fick den tanken att gå ned till postvagnen!» — »Ja, var det icke väl!» sade Gaetano.
Och om en knapp timme stod Gaetano åter inne på sin verkstad, och donna Elisa, som alls icke hade något att göra i sin tomma bod, kom oupphörligen i dörren till verkstaden och såg på honom.
Nej, att han verkligen stod därinne och snidade!
Hon kunde ej låta fem minuter gå utan att komma och se honom.
Men då donna Micaela hörde, att han var kommen åter, kände hon ingen glädje, utan snarast vrede och förtviflan.
Ty hon var rädd, att Gaetano skulle komma som en frestare för att locka henne.
Hon hade ju fått höra, att en rik engelska kommit till Diamante den dagen klockorna ringde.
Hon blef djupt gripen, då hon hörde, att det var just damen med Kristusbilden, som kommit.
Han hade då kommit så snart hon anropat honom.
Regnet och klockringningen voro hans verk!
Hon sökte nu fröjda sitt hjärta med den tanken, att ett under hade skett för hennes skull.
Det skulle vara henne mer än all jordisk lycka och kärlek, att hon kände sig omsluten af Guds nåd.
Hon ville ej, att något jordiskt skulle komma och rycka ned henne från denna välsignade hänförelse.
Men då hon mötte Gaetano på gatan, såg han knappast på henne, och när hon träffade honom hos donna Elisa, tog han ej hennes hand och talade alls icke till henne.
Ty sanningen var, att ehuru Gaetano kommit hem, därför att det varit honom för tungt att resa utan donna Micaela, så ville han ej alls fresta och locka henne.
Han såg, att hon stod under helgonens hägn, och hon hade blifvit honom så helig, att han knappast vågade drömma om henne.
Han ville vara i hennes närhet, ej för att älska henne, utan därför att han trodde, att hennes lefnad skulle komma att blomstra af heliga gärningar.
Gaetano längtade efter under, såsom en trädgårdsodlare längtar efter den första rosen om våren.
Men då veckorna gingo, och Gaetano aldrig sökte att närma sig donna Micaela, började hon tvifla och tänka, att han aldrig hade älskat henne.
Hon sade sig, att han aflockat henne löftet att fly med honom endast för att visa henne, att madonnan kunde göra ett under.
Men om så varit, visste hon ej hvarför han ej fortsatt resan utan vändt om.
Detta förorsakade henne oro.
Hon tyckte sig ej kunna behärska sin kärlek med mindre än hon visste om Gaetano älskade henne.
Hon vägde för och emot, och hon blef allt mer och mer viss om att han aldrig hade älskat henne.
Under det att donna Micaela tänkte på detta, måste hon sitta och hålla don Ferrante sällskap.
Han hade legat länge sjuk.
Han hade haft ett par slaganfall, och han hade kommit upp från sjuksängen som en bruten man.
På en gång hade han blifvit gammal och slö och rädd, så att han aldrig tordes vara ensam.
Han arbetade aldrig i boden, han var i allt en annan människa.
Han hade gripits af en stor lust att vara förnäm och lysande.
Det såg ut, som hade den stackars don Ferrante blifvit högfärdsgalen.
Donna Micaela var mycket god mot honom och satt timme efter timme och jollrade med honom.
»Hvem kunde det vara,» brukade hon fråga, »som en gång stod på torget med plymer i hatten och snören på rocken och värja vid sidan och som spelade så, att man sade, att hans musik var upplyftande som Etna och mäktig som hafvet?
Och hvem var det, som fick se en fattig, svartklädd signorina, som ej vågade visa sitt ansikte för människor och gick fram till henne och bjöd henne armen?
Kunde det vara don Ferrante, som hela veckan står i sin krambod och har topplufva och kort tröja?
Nej det kan alls ej vara möjligt.
Icke kunde en gammal köpman göra något sådant?
Så just var det han ville, att hon skulle tala med honom.
Hon skulle också tala om för honom hur det skulle blifva, då han kom till hofvet.
Det skulle kungen säga, och det skulle drottningen säga.
»De gamla Alagona ha då åter lefvat upp,» skulle det heta vid hofvet.
Och hvem har rest ätten?
Man skall undra och undra.
Den don Ferrante, som är siciliansk furste och spansk grand, är det samme man, som stod i kramboden i Diamante och röt åt formännen?
Nej, skall man säga, det kan ej vara densamma.
Don Ferrante tyckte om detta, och han ville höra henne tala så dag ut och dag in.
Han tröttnade aldrig, och donna Micaela var mycket tålig emot honom.
Men en dag då hon som bäst satt och jollrade, kom donna Elisa in. »Svägerska, ifall du äger legenden om den heliga jungfrun af Pompeji, så låna mig den,» bad hon. — »Hvad, skall du börja att läsa?» frågade donna Micaela. — »Bevare oss, du vet väl, att jag ej kan läsa.
Det är Gaetano, som ber om den.»
Donna Micaela ägde alls icke legenden om den heliga jungfrun af Pompeji.
Men detta sade hon icke till donna Elisa, utan hon gick till sin bokhylla och tog en liten bok, som innehöll en samling sicilianska kärlekssånger, och gaf denna till donna Elisa, som bar den lilla boken öfver till Gaetano.
Men ej förr hade donna Micaela gjort detta, än en liflig ånger grep henne.
Och hon frågade sig hvad hon menat med att handla så, hon, som hade blifvit hulpen af det heliga Kristusbarnet.
Hon rodnade af blygsel, då hon tänkte på att hon hade strukit för en af de små canzonerna, en, som lydde sålunda:
Svar jag önskar på en enda fråga.
Jag har frågat dagen, frågat natten,
Fåglars flykt och skyarna, som tåga.
Jag har gjutit bly i sjudhett vatten.
Blad för blad från blomman har jag plockat,
Svarta sierskan till dörren lockat.
Sist jag himlens helgonskara sporde:
»Älskar han mig, såsom förr han gjorde?
Hon hade nog hoppats, att hon skulle få svar på detta.
Men det skedde henne rätt, att intet svar kom.
Det skedde henne rätt, om Gaetano föraktade henne och kallade henne efterhängsen.
Dock hade hon alls icke velat göra något ondt.
Det enda hon åstundat, hade varit att få veta om Gaetano älskade henne.
Åter gingo några veckor, och donna Micaela satt alltjämt inne hos don Ferrante.
Men en dag hade donna Elisa lockat ut henne.
»Kom med ned i min trädgård, svägerska, och se på mitt stora magnolieträd.
Du har aldrig sett något så vackert.»
Hon hade gått med donna Elisa öfver gatan och kommit in på hennes gård.
Elisas magnolia var som den strålande solen, så att man märkte henne till och med, innan man såg henne.
På vidt afstånd låg doften och vaggade i luften, och det var ett surrande af bin och ett kvittrande af fåglar.
Då donna Micaela fick se trädet, kunde hon knappast andas.
Det var mycket högt och stort med skönt regelbunden växt, och dess stora, fasta blad voro friskt mörkgröna.
Men nu var det helt betäckt med stora, ljusa blommor, som upplyste och prydde det, så att man tyckte, att det var klädt till fest, och man kände hur en berusande glädje strömmade ut från trädet.
Micaela blef som bedöfvad och kände, att en främmande och oemotståndlig makt tog väldet öfver henne.
Hon drog ned till sig en af de styfva kvistarna, bredde ut blomman, som den bar, utan att bryta den, tog en nål och började pricka in bokstäfver i blombladen. — »Hvad gör du, svägerska?» frågade donna Elisa. — »Ingenting, ingenting.»
— »På min tid brukade de unga flickorna pricka in kärleksbref i magnolieblommorna.» — »Kanske de göra så än.» — »Akta dig, jag skall nog se efter hvad du skrifvit, då du är gången.» — »Du kan ju icke läsa.» — »Men jag har Gaetano.» — »Och Luca, det är visst bättre, du vänder dig till Luca.»
Men då donna Micaela kom hem, ångrade hon sig.
Skulle nu donna Elisa verkligen visa blomman för Gaetano?
Nej, nej, donna Elisa var för klok.
Men om han själf sett henne från sitt verkstadsfönster.
Nå ja, han komme ej att svara något.
Men det var hon, som gjorde sig löjlig.
Nej aldrig, aldrig mer skulle hon göra något sådant.
Det var ju bäst för henne att ingenting veta.
Det var bäst för henne, att Gaetano ej frågade efter henne.
Dock gick hon och undrade hvad svar hon skulle få.
Och så var åter en vecka gången.
Då fick don Ferrante det infallet, att han ville fara ut och åka om eftermiddagarna.
Det fanns i sommarpalatsets vagnskjul en ålderdomlig galavagn, som säkert var mer än hundra år gammal.
Den var mycket hög, den hade en liten och trång vagnskorg, som gungade på läderremmar mellan bakhjulen, hvilka voro så stora, som vattenhjulet i en kvarn.
Den var hvitmålad med förgyllning, den var klädd med röd sammet och hade vapen på vagnsdörren.
En gång hade det varit en stor heder att åka i den vagnen, och då de gamla Alagona kommit körande framåt corson, hade folket rest sig från trösklarna och trängts i portarna och hängt sig ut öfver balkongerna för att se den.
Men då hade den dragits af smärta hästar från Berberiet, då hade kusken haft peruk och betjänten galoner, och den hade körts med broderade silketömmar.
Men nu ville don Ferrante spänna sina gamla hästar för galavagnen och låta sin gamle boddräng sätta sig upp som kusk.
Då donna Micaela sade honom, att detta ej kunde gå för sig, började don Ferrante gråta.
Hvad skulle man väl tänka om honom, om han ej visade sig på corson i vagn om eftermiddagarna.
Det var ju det sista som en förnäm man nekade sig.
Hur skulle någon förstå, att han var en ädling, om han ej fore upp och ned för gatan i de gamla Alagonas vagn?
Den gladaste stund don Ferrante njutit efter sin sjukdom var den, då han åkte ut första gången.
Han satt rak och nickade och vinkade mycket nådigt åt alla han mötte.
Och folket i Diamante bugade sig och strök af sig hatten, så att den sopade mot gatan.
Hvarför skulle man ej göra don Ferrante den glädjen?
Donna Micaela var också med, ty don Ferrante vågade ej åka ensam.
Hon hade ej gärna velat fara ut, men då hade don Ferrante gråtit och påmint henne om att han gifte sig med henne, då hon var föraktad och fattig.
Hon skulle ej vara otacksam, hon skulle ej glömma hvad han gjort för henne, utan fara med honom.
Hvarför ville hon icke åka ut i hans vagn?
Det var den yppersta gamla vagn på Sicilien.
»Hvarför vill du ej fara ut med mig?» sade don Ferrante.
»Kom ihåg, att jag är den ende, som älskar dig.
Ser du ej, att icke en gång din far älskar dig?
Du skall icke vara otacksam.»
På detta sätt hade han tvungit donna Micaela att taga plats i galavagnen.
Men det gick alls ej så, som hon väntat.
Det var alls ingen, som skrattade.
Kvinnorna nego, och männen bugade lika ståtligt, som hade vagnen varit hundra år yngre.
Micaela kunde ej läsa ett leende på något enda ansikte.
Det skulle ej heller kunnat finnas någon i hela Diamante, som velat skratta.
Ty man visste nog hur donna Micaela hade det med don Ferrante.
Man visste hur han älskade henne och hur han grät, då hon lämnade honom för ett enda ögonblick.
Man visste också, att han pinade henne med svartsjuka och att han trampade sönder hennes hattar, om de klädde henne, och aldrig gaf henne pengar till nya klädningar, därför att ingen annan skulle finna henne skön och älska henne.
Men under tiden sade han henne alltid, att hon var ful, så att ingen annan än han kunde stå ut med att se hennes ansikte.
Och därför att man visste allt detta i Diamante, var det ingen som skrattade.
Skratta åt henne, som satt och jollrade med en sjuk man!
De äro fromma kristna i Diamante och inga barbarer.
Så for galavagnen i sin gamla blekta ståt uppför och nedför corson i Diamante under timmen mellan fem och sex.
Och i Diamante for den alldeles ensam, ty där funnos inga förnäma vagnar utom den, men man visste dock att på samma tid körde alla ekipager i Rom till Monte Pincio och alla i Neapel till Villa Nazionale och alla i Florens till Cascinerna och alla i Palermo till La Favorita.
Men då vagnen gjorde turen ned emot Porta Etnea för tredje gången, hördes en munter hornstöt utifrån vägen.
Och in genom porten svängde en stor hög jaktvagn i engelsk stil.
Den skulle nog också vara gammaldags.
Postiljonen, som red på högra spannhästen, hade skinnbyxor och stångpiskperuk.
Vagnen var lik en gammal diligens, med kupé bakom kuskbocken, hög, smal kur och säten på taket.
Men allt var nytt, hästarna voro sköna och starka djur, vagn och seldon glänste, och de åkande själfva voro några unga herrar och damer från Catania, som gjorde en utflykt uppåt Etna.
Och de kunde ju ej låta bli att skratta, då de foro förbi den gamla galavagnen.
De lutade sig framåt, där de sutto på det höga vagnstaket, för att se på den, och deras skratt ljöd mycket högt och klingande mellan de höga, tysta husen i Diamante.
Donna Micaela blef på en gång mycket olycklig.
De voro af hennes gamla umgängesvänner de, som körde förbi.
Hvad skulle de ej säga, då de kommo hem?
»Vi hafva sett Micaela Palmeri i Diamante.»
Och de skulle skratta och berätta, skratta och berätta.
Hela hennes lif syntes henne som det största elände.
Hon var ingenting annat än slafvinna åt en dåre.
Genom hela lifvet skulle hon ej få göra annat än jollra med don Ferrante.
Då hon kom hem, var hon alldeles förbi.
Hon var så utmattad och kraftlös, att hon nätt och jämt kunde släpa sig uppför trapporna.
Under hela tiden prisade don Ferrante sin lycka, att dessa förnäma människor hade mött honom och sett hans ståt.
Han sade henne, att nu skulle ingen fråga efter att hon var ful eller att hennes far stulit.
Nu visste man, att hon var en förnäm herres hustru.
Efter middagen satt donna Micaela alldeles tyst och lät sin far tala med don Ferrante.
Då började en mandolin helt sakta surra på gatan under sommarpalatsets fönster.
Det var en ensam mandolin utan ackompangemang af gitarr eller fiol.
Ingenting kunde vara mer sprödt och luftigt, ingenting mer intagande och rörande!
Man kunde ej tro, att det var människohänder, som rörde strängarna på den mandolinen.
Det var som om bin och syrsor och gräshoppor höllo koncert.
»Det är åter någon, som förälskat sig i Giannita,» sade don Ferrante.
»Det är en kvinna, Giannita.
Hvar och en kan se, att hon är vacker.
Om jag vore ung, skulle jag förälska mig i Giannita.
Hon förstår att älska.»
Donna Micaela ryckte till.
Han hade nog rätt, tänkte hon.
Mandolinspelaren menade Giannita.
Denna afton var Giannita hemma hos sin mor, men hon bodde annars numera i sommarpalatset.
Donna Micaela hade genomdrifvit detta, sedan don Ferrante blifvit slö.
Men donna Micaela tyckte om mandolinspelet, hvem det än gällde.
Det kom ljuft och mildt och tröstande.
Hon gick sakta in i sitt kabinett för att kunna lyssna bättre i mörker och ensamhet.
Därinne slog en söt, stark doft emot henne.
Hennes händer började darra, innan hon fann ett ljus och en tändsticka.
På hennes arbetsbord låg en stor, vidt utslagen magnolieblomma.
På ett af blommans blad var inprickadt: »Hvem älskar mig?»
Och nu stod därunder: »Gaetano».
Bredvid blomman låg en liten hvit bok full af kärlekssånger.
Och där fanns ett märke vid en af de små canzonerna:
Aldrig någon om min kärlek vetat.
Tyst och hemligt föddes den i natten.
Mina drömmar fram till dig sig letat,
Men en girig lik, jag vaktat skatten.
När min biktfar till min dödssäng hastar,
Värnar jag ännu om hemligheten,
Dörren stänger jag och nyckeln kastar,
Går förtegen in i evigheten!
Mandolinen fortfor att spela.
Det är någonting af frisk luft och solsken i mandolinen.
Något som upprättar och lugnar.
Något af den vackra naturens tröstande sorglöshet.
Flykten.
Vid denna tid fanns ännu i Diamante den lilla bilden från Aracœli.
Engelskan, som ägde honom, hade blifvit tjusad af Diamante.
Hon hade icke kunnat förmå sig att lämna det.
Hon hade för sin räkning hyrt hotellets hela första våning och hade inrättat sig där som i ett hem.
Hon köpte för stora summor allt hvad hon kunde komma öfver af gamla lerkärl och gamla mynt.
Hon köpte mosaiker och altartaflor och heliga bilder.
Hon fick den tanken, att hon ville skaffa sig en samling af alla kyrkans helgon.
Så hörde hon talas om Gaetano och sände bud till honom, att han skulle komma upp till henne på hotellet.
Gaetano samlade ihop hvad han snidat under den sista tiden och tog det med sig till miss Tottenham.
Hon var mycket nöjd med hans små bilder och ville köpa dem alla.
Men den rika engelska damens rum voro som skräprummen på ett museum.
Allt möjligt fanns där, och allt var förvirring och oreda.
Där stodo halftömda koffertar, där hängde kappor och hattar, där lågo taflor och gravyrer, där funnos resehandböcker, turlistor, teserviser och spritkök, där funnos hillebarder, mässböcker, mandoliner och vapensköldar.
Och detta öppnade Gaetanos ögon.
Han rodnade plötsligen, bet sig i läpparna och började packa in sina bilder.
Han hade fått se en bild af Jesusbarnet.
Det var den utkastade, som stod där, midt uppe i all oredan, med sin fattiga krona på hufvudet och mässingskor på fötterna.
Färgen var bortskrapad ur ansiktet, ringar och smycken, som hängde på honom, voro ärgiga, och lindan var gulnad af ålder.
Då Gaetano såg detta, ville han ej sälja sina bilder till miss Tottenham, utan ämnade helt enkelt gå sin väg.
Då hon frågade honom hvad som kommit åt honom, stormade han lös mot henne och grälade på henne.
Visste hon, att många af de ting hon hade omkring sig voro heliga?
Visste hon, eller visste hon ej, att detta var själfva det heliga Jesusbarnet?
Och hon hade låtit det tappa tre finger på ena handen och låtit stenarna falla ur kronan och låtit det ligga där smutsigt och ärgigt och vanhedradt.
Och om hon så behandlade bilden af Guds egen son, hur skulle hon då ej låta allt annat förfaras?
Han ville ej sälja något till henne.
Då Gaetano for ut mot henne på detta sätt, blef miss Tottenham hänförd, hänförd.
Här var den sanna tron och den rätta, heliga vreden.
Och denne unge man måste bli konstnär.
Till England, till England skulle han!
Hon ville sända honom till den store mästaren, hennes vän, som sökte omskapa konsten, till honom, som ville lära människorna att tillverka skönt husgeråd, skön kyrkoinredning, som ville skapa en hel skön värld.
Hon bestämde och ordnade, och Gaetano lät henne hållas, därför att han nu helst ville komma bort från Diamante.
Han såg, att han ej mer kunde uthärda att lefva där.
Han trodde, att det var Gud, som förde honom bort från frestelsen.
Han reste helt obemärkt.
Donna Micaela visste knappast om hela saken, förrän han var borta.
Han hade ingalunda vågat komma och säga henne farväl.
Efter detta förflöto två år alldeles stilla.
Det enda, som hände i Diamante och på hela Sicilien, var att människorna blefvo allt fattigare och fattigare.
Så kom där en höst, och det var inemot den tiden, då vinet skulle skördas.
Och vid den tiden bruka canzonerna springa helstöpta fram på läpparna; vid den tiden framströmma nya och sköna melodier ur mandolinerna.
Då bruka ungdomsskarorna draga ut till vingårdarna, och det är arbete och skratt hela dagen, dans och skratt hela natten, och man vet icke mer hvad sömn är.
Då är det ljusa lufthafvet öfver berget skönare än någonsin.
Då är luften sprittande af infall, då fara glimmande ögonkast genom den såsom blixtar, då hämtar den ej värme och ljus endast från solen, utan ock från de unga Etnakvinnornas strålande ansikten.
Men denna höst voro alla vingårdar förödda af phylloxeran.
Inga drufplockare trängde sig fram mellan rankorna, inga långa tåg af kvinnor med fyllda korgar på hufvudet, ringlade sig fram till pressarna, och om natten var det ingen dans på de platta taken.
Och denna höst låg icke mera den klara, lätta oktoberluften öfver Etnatrakterna.
Utan som om den skulle vara i förbund med nöden, kom den tunga och förlamande ökenvinden öfver från Afrika och förde med sig stoft och dunst, som förmörkade hela rymden.
Aldrig, så länge denna höst varade, kände man en frisk bergvind.
Då blåste ständigt den olyckstunga siroccon.
Någon gång kom den torr och sandfylld och så förbrännande het, att man måste stänga dörrar och fönster och hålla sig inne i sina rum för att ej försmäkta.
Men oftast kom den ljum och fuktig och tryckande.
Och människorna kände aldrig ro, sorgen öfvergaf dem icke hvarken natt eller dag, och bekymren hopade sig öfver dem såsom snödrifvor på de höga fjällen.
Och oron kom äfven till donna Micaela, där hon alltjämt satt och vaktade hos sin gamle man, don Ferrante.
Under denna höst hörde hon aldrig ett skratt, aldrig en sång.
Människorna smögo förbi hvarandra, så fulla af vrede och förtviflan, att de tycktes nära att kväfvas.
Och hon sade till sig själf, att de helt säkert gingo och drömde om ett uppror.
Hon förstod, att de måste göra uppror.
Det skulle helt visst ej hjälpa någon, men de hade intet annat medel att tillgripa.
I början af hösten hade hon suttit på sin balkong och hört människorna tala på gatan.
De talade alltid om nöden.
Vi hafva missväxt på hvete och vin, det är kris på svafvel och oranger, allt Siciliens gula guld har slagit fel.
Hvad skall man då lefva af?
Och donna Micaela förstod, att detta var förfärligt.
Hvete, vin, oranger och svafvel, allt deras gula guld.
Hon började också förstå, att eländet var större, än att människor kunde fortfara att uthärda därmed, och hon jämrade sig öfver att lifvet skulle göras så hårdt.
Hon frågade hvarför människorna skulle tvingas att bära så ofantliga skatter.
Hvarför skulle saltskatten vara, så att en fattig kvinna ej hade lof att gå ned till stranden och hämta sig ett ämbar saltvatten, utan måste köpa dyrt salt i regeringens bodar?
Och hvarför skulle det vara skatt på palmträden?
Nu fällde bönderna med vrede i hjärtat de gamla träden, som så länge vajat öfver den ädla ön.
Och hvarför skulle det läggas skatt på fönster?
Var det meningen, att fattigt folk skulle taga bort sina fönster, flytta ur rummen och bo i källrarna?
I svafvelgrufvorna var det arbetsinställelser och oroligheter, och regeringen sände trupper för att tvinga folket tillbaka i arbetet.
Donna Micaela undrade om regeringen ej visste, att man ej hade några maskiner i de där grufvorna.
Den hade då aldrig hört, att det var barn, som släpade upp malmen ur de djupa schakten.
Den visste ej, att dessa barn voro slafvar, den kunde ju ej tänka, att deras föräldrar hade sålt dem till arbetsgifvarna.
Eller om regeringen visste det, hvarför ville den hjälpa grufägarna?
På en gång hörde hon talas om en förfärlig mängd brott.
Och hon började åter med sina frågor.
Hvarför lät man människor bli så brottsliga?
Och hvarför lät man dem alla vara så fattiga och så trasiga?
Hvarför skulle alla vara så trasiga?
Hon visste, att den, som bodde i Palermo eller Catania, ej behöfde fråga så.
Men den, som bodde i Diamante, han kunde ej låta bli att frukta och fråga.
Hvarför lät man människor bli så fattiga, att de dogo af hunger?