Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gör godt att friska upp sig en stund.
Det är så skönt att hvila ut vid sin ungdoms minnen.
Löjtnanten var närmare trettitalet, när han råkade sin nuvarande hustru för första gången.
Hon var då aderton år, vacker som en dag, glad som ett barn och oskyldig, som en ung flicka är, när vårdande föräldrahänder hindrat det stygga i verlden att komma till hennes öron.
Det skedde en märkvärdig förändring med löjtnanten.
Han undvek bullrande dryckeslag, afbröt så småningom vissa inklinationer och gjorde med ett ord allvarliga försök att något odla den bättre delen af sitt eget jag, hvilken hittils kanske varit nog vanvårdad.
Han öfverhopade sin utkorade med uppmärksamhet, ehuru aldrig så att hon kunde känna sig generad däraf.
Tvärtom höll han sig alltid på ett slags lagom afstånd.
Han dansade med henne ett passande antal danser, närmade sig henne tillräckligt ofta under aftonen för att göra sig ihågkommen och visste att skaffa sig reda på när hon for till spektakel eller koncerter.
Han var glad och fri i sitt sätt, skämtsam och litet öfverlägset sarkastisk, manligt stolt, när tillfälle yppade sig, ridderlig i sin uppmärksamhet, vördnadsfull i sitt sätt, alt med en liten anstrykning af sentimentalitet, som klädde honom förträffligt.
Och han vann sitt mål.
Han blef hennes unga hjärtas ideal, sammanfattningen af alt, hvad en kvinna drömmer om hos en man, när hon ännu är bländad af lifvets vårtankar.
Emellertid slöt historien som så många andra med frieri.
Löjtnanten fick ett uppriktigt ja, och förlofningen blef eklaterad.
Förlofningstiden var ett vimmel af nöjen.
Baler, supéer, spektakelbesök, små middagar på Rydberg, promenader och slädpartin aflöste hvarandra.
De förlofvade öfverhopades med lyckönskningar, med frågor, hur länge de hållit af hvarandra, med hemlighetsfulla vinkar, att det här hade man nog haft öga för länge etc.
Och så gratulationer igen, gratulationer i det oändliga, muntligen och skriftligen, pr telegram, bref, visitkort, tryckta bibelspråk – enskildt till fästmön – sinnrika emblem i form af medaljonger, armband, örringar, skära rosetter, tänkande buketter och prässade blommor.
Det var hela lådor med bevis på en varaktig kärleks värkliga tillvaro.
Och den unga fästmön blef vackrare med hvar dag, de nalkades bröllopet.
Det var en glädje att se henne promenera med sin fästman.
Hennes steg voro fasta, armen höll så förtroendefullt om hans, och hon hälsade på hvarje förbigående, som hon kände, med ett strålande leende, som var hon stolt att bli sedd så vid hans arm.
Hon log mot hela verlden, och den log mot henne tillbaka.
Emellertid flyttade löjtnanten från Stockholm, tog transport till ett annat regemente, arrenderade en landtegendom och gifte sig.
Strax efter bröllopet var Elsa lycklig, riktigt genomlycklig.
Lifvet syntes henne så lätt och hela verlden så full af glädje.
Hon svindlade nästan vid tanken, att det var hon, hon själf, som ägde alt detta, och hon skulle ej förlora det.
Med hvar dag blef det alt säkrare just hennes egendom.
Och dock fans det stunder, när hon kunde få en känsla af ensamhet, och det var, när den tanken kom för henne: »Skall väl detta räcka?»
Men så kom hennes man till henne, kysste henne eller drog henne ner på sitt knä, och då rodnade hon af glädje, gömde sitt hufvud vid hans bröst och sade, att hon var bra barnslig.
Hon var så lycklig, att hon kände fruktan, därför att han var henne alt för kär.
Det är tusen småting, som väcka en misstanke, och Elsa fick tidigt nog den idén, att hennes man ville dölja sitt föregående lif för henne.
Med misstanken skärptes hennes uppmärksamhet.
Hon lade på minnet en mängd småsaker, som hon själf såg eller kunde få höra talas om, i synnerhet när mannen hade främmande.
Hon kombinerade dem.
Hon gjorde hypoteser, hvilka hon pröfvade, men fann odugliga.
Så hände det en dag, att en af hennes mans gamla regementskamrater hade kommit på besök.
Herrarna sutto på gården vid ett glas punsch och rökte cigarr.
Elsa skulle gå fram till fönstret för att säga dem ett par ord, då hon hölls tillbaka af ett skallande gapskratt.
Det var ett sådant där obetvingligt och dock dämpadt skratt.
Det kommer från magen och skakar hela menniskan.
Det låter rått, muntert, tvetydigt, uppsluppet, kittlande, som när man skrattar åt något oanständigt.
Det var något, som tvang henne att stå stilla.
Då hörde hon den främmandes röst midt under skrattet:
»gamle fruntimmerskarl», och så ett »tyst, tyst» från hennes man.
Elsa tryckte båda händerna mot ansigtet och steg baklänges.
Hon var alldeles blek.
Och hon hörde ett samtal, sådant hon aldrig hört förr, afbrutet af korta skratt och det sakta plaskandet af glas, som fyldes.
Blodet rusade till hennes kinder.
Allting stod som ett kaos för henne.
Detta var det då, hon anat, detta, hvilket hade stött henne tillbaka redan som nygift.
Han var liderlig under en främmande mask.
Liderlig!
Det var just ordet.
Hon mumlade det halfhögt för sig själf.
– – Liderlig.
– – Det var där, han tog all glöd från, när han omfamnade henne.
Hade hon ej känt något sådant, alt från bröllopsnatten, fast hon blundat därför?
Hade hon ej smugit i hans famn, darrat af fröjd vid hans bröst och så ej gjort annat än mättat hans simpla begär?
En sköka kunde ha gjort honom samma tjänst.
Och hade hon icke själf dragits ned i denna orenlighet utan att veta om det?
Hade hon icke inandats den med själfva luften omkring henne?
Och kunde hon någonsin blifva fri?
Hon gick fram till en stor trymå och såg sig i den.
Var hon förändrad sedan i går?
Eller hade det kommit småningom, dag från dag, i ett långsamt tärande moriendo detta skrämda uttryck, denna skygga blick, och var det hon, denna vanärade kvinna, eller var det en annan?
Det var intet samband mellan i går och i dag.
Men i morgon, i morgon!
Från och med denna dag skulle enhet finnas, enhet och likformighet.
Samma skam skulle följa henne till grafven.
Ty hon var gift, och det var en dödssynd att åtskilja, hvad Gud hade förenat.
Och frågorna kommo, tviflets frågor, men hon fann intet svar.
Hon stängde fönstret, tryckte båda händerna mot pannan och kastade sig i soffan med ansigtet mot en kudde.
Hela hennes kropp darrade, och hon grät högt.
Men där ute hvirflade cigarröken och herrarna talade om sina ungdoms minnen.
Alt emellanåt trängde genom det stängda fönstret ett sådant där skratt till hennes öron.
Det lät så ohyggligt aflägset, och för hvar gång ryckte hon till som bränd af glödande järn.
Det var två dagar senare.
Elsa väntade sin mor på besök för ett par veckor.
Hon hade gladt sig däråt som ett barn.
Och nu var alt så annorlunda.
På förmiddagen hade Elsa stält i ordning i gästrummet, så som hon visste, att modern ville hafva det.
Hon hade hängt en liten gardin öfver spegeln och stält blommor på bordet, gula, röda, hvita och mörkbruna törnrosor.
Men det var med en ohygglig beklämning, hon satt i förmaket och lyssnade efter ljudet af vagnshjul.
Hvad skulle hon säga modern?
Stolt ville hon vara, bära sitt elände inom sig.
Ingen skulle ana, hur hon led.
Och dock förstod hon, att detta hade hon ej kraft till.
Hvar skulle hon också ha fått den ifrån?
Elsa reste sig långsamt och gick ut på gården.
Vagnsbullret hördes tydligt borta på gärdet.
Hon stack båda händerna i fickorna på klädningen, som hon brukat när hon var barn, och något ledsamt hade händt, och gick med korta steg fram och tillbaka utanför stentrappan.
Hufvudet höll hon en smula nedböjdt.
Vagnen rullade in på gården och med en äkta herskapsknyck höll kusken in hästarna precis framför trappan.
Elsa sprang fram till fotsteget: »Välkommen!
Välkommen!»
Gamla hennes nåd, en liten fet, gladlynt dam på några och femtio år, steg med en viss svårighet ur vagnen:
»Ja, kära barn, här har du mig nu.»
Elsa följde modern till hennes rum.
De talade om hettan i kupéerna och dammet på landsvägen.
Orden stockade sig i halsen på den unga frun.
Att mor och dotter skulle kunna mötas så!
Att de ej skulle hafva mer att säga hvarandra!
Det var något som rent af hämmade talet, tyckte Elsa, hvad det nu var.
Och det gick ju dessutom för sig.
Man kan i sådana fall oftast mer, än man tror.
Middagen blef serverad, en liten god middag på tre man hand med viner och stek.
Modern var lik Elsa, endast kortare och mera fet.
Elsa öfverraskade sig själf med att se på sin mor, och hon fick en plågsam känsla af, att denna genomgått detsamma.
Det var nog vanligt.
Men man tog det ej så hårdt, och därför fick man också ett trefligt hull på gamla da’r.
Man förlät, och man var lycklig.
Elsa rodnade och såg ned i talriken.
Hon var tyst under måltiden, och omkring hennes kuvert var duken fullströdd med sönderkramade brödsmulor.
Det hade varit mulet hela dagen.
Under middagen började det rägna.
Blåsten viftade trädgrenarna upp och ner öfver fönstren, rägnet smattrade mot rutorna, och inomhus var det kvaft och tungt, som när man fruktar åska om sommaren, och fönstren äro stängda.
När kaffet var drucket gick herrn i huset ned till sig, och mor och dotter blefvo ensamma.
»Kära du», sade hennes nåd, »tag fram korten, så får jag mig en liten patience.»
Elsa lydde mekaniskt, och den gamla frun började »envisa damerna.
Hon pratade under det hon placerade korten.
Elsa tog fram ett handarbete och sydde ett par stygn.
Men snart lät hon det falla ned i sitt knä.
Sedan satt hon tyst och stirrade rätt framför sig.
»Den som nu hade en klöfver tia», sade hennes nåd.
Elsa gick fram till fönstret och såg ut i rägnet.
Det piskade mot rutorna och gräfde djupa fåror i sanden på gården.
Hon önskade, hon kunde komma ut och få springa, hvart som hälst, rätt fram, till dess hon dignade ned.
Modern såg på henne.
»Hvad är det med dig, barnet mitt?»
Elsa stödde sig krampaktigt mot fönsterposten och brast i gråt.
Hennes nåd lade bort korten och gick fram till Elsa.
»Hvad är det?» sade hon och strök dotterns kind.
Elsa kämpade en stund mot snyftningarna.
Så sade hon: »Det är ingenting.
Det kommer på mig så här ibland.»
Den gamla frun förstod, att något måste det vara, men hon visste också, att saker finnas, som man ej fordrar förklaringar öfver ens af en dotter.
Och därför talade hon i vanliga ordalag om, att man har mycket att genomgå i lifvet, hvar och en för sig, men människorna voro ju ej fullkomliga, och därför fick man taga dem, som de voro.
Elsa frös.
Hon torkade tårarna, reste sig sakta och började gå fram och åter i rummet.
»Hvarför har mamma aldrig talat vid mig om, hurudan verlden är?»
Modern spratt till.
»Ja, mamma vet mycket väl, hvad jag menar.
Hvarför veta vi kvinnor aldrig, hur männen lefva?»
Elsa hade lagt armarna på ryggstödet af en fåtölj och såg spändt på modern.
»Hvad skulle det tjäna till?»
Elsa rätade långsamt upp sig.
»Man skulle då ej löpa fara att blifva öfverraskad», sade hon.
Elsa grep en sax, som hon nervöst förde opp och ner mellan fingrarna.
»Åh, jag skulle kunna springa min väg från altsammans», utbröt hon.
Modern gick fram till henne.
»Men det gör du icke», sade hon.
Elsa lät armarna falla slappt ned, ett uttryck af trötthet kom öfver ansigtet.
Hon tryckte läpparna mot hvarandra.
»Nej, det gör jag inte.
– Jag vågar ej», mumlade hon en stund efteråt.
Modern drog henne till sitt bröst.
Men Elsa lossade lugnt hennes armar, förde henne tillbaka till bordet och sade: »Det är ej värdt att tala därom.»
»Ja, mitt barn», sade modern, »låt oss ej tynga hvarandra med hvad som ej kan ändras.
Verlden var sådan före din tid, och den kommer ej att bli annorlunda.»
Elsa satte sig.
Hon hade en oredig föreställning om, att hon kanske var orättvis.
Hennes man rådde väl i grund och botten ej för, att han var lik alla andra.
Hennes mor kunde ej hjälpa, att hon tänkte som hela verlden.
Men i samma ögonblick hade hon också en sällsam fantasi.
Hon tyckte, att idel benrangel dansade omkring henne i en vild backanal.
Och alla buro de masker för att inbilla hvarandra, att ihåligheten kunde döljas.
När hon steg upp igen, hade hennes nåd återtagit sin afbrutna patience.
När modern rest, blef Elsa lugnare.
Hon tog hvar dag, som den kom, utan att tänka på den följande.
Hon hade sina sysslor och sina vanor.
Då och då afbröts enformigheten af bjudningar i granskapet.
Hon fick vara vacker och spirituel, blef uppmärksammad och firad.
Herrarna kurtiserade henne, och damerna afundades hennes skönhet och elegans.
Om söndagarna for hon till kyrkan, strängt mörkklädd, kom alltid precis och satt kvar, tills det var slut.
Psalmerna sjöng hon med stark, välklingande röst, och när välsignelsen var sagd, satt hon länge nedlutad med ansigtet alldeles begrafvet i sin näsduk.
Hon hade blifvit loj med åren.
Understundom tillbragte hon hela förmiddagen på en chäslong med en roman i handen, hälst Octave Feuillet eller riddarromaner.
Hon tyckte om att se hela verlden fadd och intetsägande, drömma om frasande sidenklädningar, hvirflande valser och blaserade älskare.
Och när hon tröttnade på detta, ville hon höra ljudet af tunga rustningar och trampande hästhofvar.
En stolt hjelte hade svingat henne upp framför sig på sadelknappen, hon kväfdes nästan under hans famntag.
Armarna hade hon slingrat om hans hals.
Och så redo de fram i susande galopp mellan vilda klyftor och prasslande eklöf, bort till ett moriskt gemak med brutna fönster och halfskymning.
Där slumrade hon i riddarens famn.
Hon lät boken sjunka och tillslöt ögonen.
Så kunde hon kasta den ifrån sig, borra hufvudet ner i soffkudden och vrida sig som i feber.
Hon blottade sin arm och prässade anletet hårdt mot det fina, mjuka hullet.
Hon bet i den och njöt af att se på de djupa märken, hennes tänder hade efterlämnat.
Så log hon och kysste märket gång på gång, sprang häftigt opp och gick fram och åter i salongen mellan speglarna.
Men i det dagliga lifvet var hon jämn och lugn, endast något likgiltig.
Hennes mans smekningar hade irriterat henne i början, men hon vande sig äfven vid dem.
Med åren blef hon fet, åt mycket och lade sig till med knähund.
Löjtnanten avancerade till kapten.
Äfven han blef fetare, anlade för bekvämlighetens skull ett kort, välvårdadt helskägg, fick en liten fläck i nacken och blef alltmera tillgifven sina länstolar och sin eftermiddagsbrasa.
Det var hans familjelif att sitta där efter middagen, så länge några glöd funnos kvar och med händerna hopknäppta öfver magen stirra in i elden.
Elsa satt ett stycke ifrån med sin stickning, som hon vant sig att sköta i mörkret.
Skymningen föll på, ett matt sken från eldstaden låg öfver en del af golfvet, men vrårna voro mörka, och man kunde höra den lätta gnidningen af stickorna, som skrapade mot hvarandra, och af nystanet, som alt ibland med en liten duns föll mot mattan.
Ibland steg Elsa opp, lade bort stickningen och satte sig på golfvet med hufvudet mot sin mans knä.
Han lyfte sin arm, lade den kring hennes lif, lamt, löst, utan någon tryckning, och så sutto de båda och stirrade in i brasan utan ett ord och utan en tanke.
Då kunde hon gråta i stillhet mot hans knä, utan att han såg det, och när han steg upp för att gå ut, hade hon redan torkat sina tårar.
Lampan blef tänd, och Elsa började sitt arbete – den långa vinterkvällen.
FRÅN ÖLAND.
Fem kronor.
Stranden var öde.
Icke ett träd, så långt ögat kunde nå.
Kort gräs växte på den magra, sandiga grunden.
Himlen var grå med stora, drifvande skyar, och hafvet välte i tunga slag in mot stranden.
Huset var litet, grått och förfallet med två fönster och alla rutorna skiftande i grönt och blått.
Skorstenen satt på sned, och staketet kring trädgårdstäppan var prydt med messingsbitar, minnen af ett strandadt fartyg, hvilket Lars Anders varit med om att rädda.
Två barn lekte på gården med kalkstenar, som de krossade i bitar och bygde ladugård af.
»Tror du far kommer hem?» sade flickan och såg upp mot brodern.
Pojken stötte mössan opp i pannan, spottade långt ut, som han sett fiskrarna göra, och såg bort åt hafvet:
»Ja vars, hvad han gör.
Han kan sköta en båt, han».
Två mil öster om Öland ligger ett grund, där befolkningen fiskar sill.
I godt väder kan en karl segla dit ensam och till och med ligga ute där öfver natten.
Men mot hösten är det alt godt att vara två.
Då kastar stormen vågorna alldeles lergula upp mot den långgrunda stranden.
Det fins ej en fläck utom hus, där man är skyddad för blåsten, och en natt behöfver man aldrig tillbringa därute.
Ty man seglar ut på en timme och lika fort tillbaka igen.
Lars hade rest för två dagar sedan med god vind och lugnt haf, och nu satt hustrun och väntade på honom.
Den som är van att vänta, oroar sig ej i onödan.
Men stormen hade nu varat ett dygn.
Den hade redan börjat mojna af, och ännu hade ingen Lars kommit tillbaka.
Hustrun gick ifrån spiseln, där hon nyss gjort upp eld, gick fram till fönstret, torkade af rutan och såg ut.
Hafvet låg framför henne svart och grått med hvita kammar och en lysande grön skiftning.
Det häfde sig i lugna, starka dyningar.
Längst bort skönjdes en blå rand, och in i stugan hörde hon de egendomliga smällarna af vågorna, som stötte mot stranden.
Två karlar kommo långsamt uppför gångstigen från sjön.
Ingen af dem var Lars.
Hon bemannade sig och gick ut på trappan till barnen, just som karlarna kommo fram till grinden.
Hon såg på dem och förstod alt, men kunde ej få fram frågan.
»Hvar är Lars?» sade hon till sist.
»Han är borta», svarade den ene efter en stund.
»Vi såg’ båten drifva omvänd en mil till sjös.»
Hustrun satte sig på trappan.
Hon grät ej högt, men hon krökte sig under slaget.
Barnen sprungo till, en på hvar sida, men hon märkte dem ej.
Karlarna stodo tysta och sågo på scenen framför dem.
Man hörde blott hafvets tunga dyningar, som långsamt gräfde sig in i sanden.
Slutligen gjorde den ene af karlarna en rörelse för att gå.
Den andre såg sig om som i ovisshet.
Så gick han fram, lade handen på kvinnans skuldra och sade: »Det var en bra karl.
Gud fröjde honom.»
Hon satt alldeles stilla.
»Det var han», mumlade hon, »det var han.»
Karlarna gingo, och hustrun satt där ensam med sina barn.
De små greto och hon hörde det ej.
Men alt som kvällen kom, blef hon vekare.
Hon gick in för att få barnen i säng.
Men då tog smärtan henne, och hon föll i en häftig gråt.
Barnen hade gråtit sig till sömns utan qvällsvard, och hon satt där ännu på sängkanten med händerna i knät.
Så kom natten och med den hvilan.
Dagar kommo, år kommo och med dem glömskan.
Det blef ingen begrafning, ty hafvet hade sörjt för det alt sammans.
Det hade vaggat honom genom lifvet, burit honom i sin famn, när han var ett barn, gifvit honom hans uppehälle, när han blef man, och nu gungade det hans döda kropp på vågorna, tills den sjönk i djupet eller kastades opp på en strand eller ett grund.
Men det var ej tid att sörja, om det också sved en smula i hjärtat.
Här voro tre lif att uppehålla.
Här var arbete att göra, och änkan tog ärligt i tu med saken.
Först måste hon köpa en stuga.
Den gamla var torp, och hon kunde ej betala arrendet eller fullgöra dagsverkena.
En visste hon om, som var till salu för trettio riksdaler.
Hon hade blott fem, men hon bad att få utbetala rästen så småningom, och det skulle hon få.
Strax därefter fick hon höra om en annan, som såldes för femton.
Den var sämre, det förstås.
Där var kallt om vintern och hett om sommaren.
Men den, som blott har fem, är glad att ej behöfva vara skyldig mer än tio, och hon gick till bonden och bad, att köpet skulle få gå om.
Det blef ett långt samtal.
Tiderna voro svåra.
Om man skulle göra så med alla!
Han kunde ej vara säker att få den såld igen.
De fem kronorna kunde hon i alla händelser ej få tillbaka.
Alldeles omöjligt.
Och hon gaf med sig.
Fast nog grämde det henne alltid.
Han skulle ha kunnat undvara dem bra mycket bättre än hon.
Men åren gingo, och hon drog sig fram.
Hon spann, hon stickade strumpor, hon gick på dagsverken, och hon sparade.
När barnen blefvo äldre, sattes de i skola, och när sonen blifvit konfirmerad, visste hon utväg för att utrusta honom, så att han kom till sjös.
Ty till sjös ville han, och hon ville det ock.
Hans far hade velat det.
Och så lefde hon sitt lif på den kala stranden, där hon aldrig såg ett träd, där blåsten pinade igenom mosstoppningen på väggen, och där snön om vintern stängde henne inne ensam.
Ty sonen hade med tiden satt eget bo, och dottern var ute i annans tjänst.
Våren kom ju dock till sist och smälte snön, så att vägarna blefvo farbara, snön isfri, marken torr och vindarna ljumma.
När jag såg den gamla, var hon inne i staden för att sälja garn, som hon spunnit.
Dagen var solig, trottoarerna utan skugga, luften fyld med dam och hettan kväfvande.
Hela dagen hade hon gått ur hus och i hus, och nu var klockan fyra på eftermiddagen.
Hon hade gått, som man går i hettan, tills lemmarna styfna, och fötterna blifva ömma.
Hon hade varit inne i köket och fått sig mat.
Nu satt hon på stentrappan utanför och hvilade sig.
Den sista garnhärfvan hade hon blifvit af med, och om en stund skulle hon vända tillbaka med den lilla ångbåten.
Vi stodo omkring och försökte komma i språk med henne.
Hon var krokig och grå, med detta på en gång trötta och forceradt vakna uttryck, som kommer af näringssorger.
Näsan var böjd mot hakan, munnen infallen och ansigtet rynkigt.
Men alt som hon kryade till sig, blef hon meddelsam.
Hon svarade på frågor och berättade vidt och bredt med ett eget tungt uttryck och i platta, hvardagliga vändningar, hur hon hade det.
»Svårt var det i vintras, förstås», sade hon.
»På tre veckor kunde jag inte komma ut för snö.
Det var det att jag hade sillen, och mjöl hade jag också.
Men till sist tröt bränslet.
Och då fick jag gräfva mig igenom snön själf och fram till vedbo’n.»
Och sist kom hennes historia eller de bitar däraf, som jag berättat här.
Det kom lugnt och simpelt.
Det som hade händt, det hade händt.
Och nu var det förbi.
Men ju längre tillbaka den gamla kom i sina minnen, dess mer förmörkades hennes ansigte.
Munnen kneps skarpare samman, och ögonen fingo ett hvasst, pinsamt uttryck.
Hon berättade om sitt släp, om tider, när hon ej visste, hvar hon skulle få brödbiten ifrån, om dagar af arbete, när hon om kvällen af trötthet ej förstod, hur hon dagen därpå skulle komma upp ur sängen.
Därpå berättade hon om mannens död och om alt det andra.
Jag kände mig helt beklämd, där jag stod.
Var det att lefva detta, att dag ifrån dag, år ifrån år ej hinna med mer än att hålla hungern och kölden på afstånd?
Jag tyckte mig se slägte efter slägte födas och dö utan att hafva hunnit mer.
Och ännu skulle millioner ryggar krökas, millioner hjässor blifva grå, millioner anleten fåras, utan att de i lifvet ens kunnat sträfva efter ett annat mål än det att hålla lifvet vid makt.
Men är det ett mål?
Så såg jag åter på gumman.
Hon höll de knotiga händerna sammanknäppta och nickade sakta med hufvudet.
»Jag kan inte hjälpa det», sade hon.
»Men det grämer mig, när jag tänker på de där fem kronorna.»
Ett resultat.
Om torsdag skulle han komma hem, och Ingrid gick och väntade.
Nils Gustaf hade varit ute till sjös, och nu sade de, att han arbetat på varf någonstädes i Amerika, och att han var en storkarl riktigt, nu när han kom hem.
Bref hade hon ej fått mer än en gång, men hälsningar hade han skickat, att han var frisk och hade det bra.
En gång hade en liten ask följt med hälsningarna.
En ring låg däri af guld, liten och slät.
Den passade blott till vänstra handens lillfinger.
Därför lade hon den tillbaka i asken igen och gömde asken längst in i sin öfversta byrålåda.
Brefvet hade ej varit långt.
Där stod om, hvad han sett, hvilka skepp han rest med, hurudant befälet varit och hurudan födan, hur mycket han sparat ihop, samt hur han kommit på varfvet.
Där stod ock, att ute i den stora verlden aktade man en arbetare som en annan människa.
Det sista förstod hon knappt, men hon tyckte, att det var något hon längtade efter, när hon hörde det.
Och sist stod det, att han höll af henne och skulle komma tillbaka.
Nu var brefvet utnött och nästan söndertrasadt, men på torsdagen skulle han komma.
På fredagen fick Ingrid veta, att han hade kommit, och hon tyckte hela dagen, att det var underligt, att alt var som vanligt.
På aftonen gick hon ner åt ängen, som går fram mot fyren till, den gröna fläcken på Ölands stora öde alfvar.
Där hade de mötts förr, när hon var en sjutton års flicka och aldrig varit ute i verlden.
Nu hade hon varit i tjänst i två år och tyckte, att hon kände lifvet.
Det var skymning och kallt.
Grönskan var mörk, med gult och rödt mellan bladen.
Ekarna stodo ännu gröna, men björkarna hade börjat fälla.
En lätt dimma steg opp öfver kärren, och full tystnad rådde.