Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att ett bestämmande af detta maximum efter dess3 grunder icke kan blifva ett verk för sekler, ligger i sakens natur, en revision deraf vid särskilda tidsperioder är deraf en naturlig följd.
Hvad nu är sagdt gäller frågan betraktad ur statsekonomisk synpunkt.
Emot en obegränsad räntefrihet gifves det ännu äfven moraliska skäl.
Den allmänna ovilja, som ockret framkallar, har icke sin grund endast uti en fördom.
Ockrets rätta begrepp innebär något mer än allena, såsom man finnér äfven åtskilliga kriminalister påstå, ett öfverskridande af det lagligen tillåtna räntemaximum.
Dess begrepp bestämmes deremot af den hos alla lef vande öfvertygelsen, att den, som begagnar en annans förlägenhet eller nöd till att tilltvinga sig en omättligt hög vinst, begår en osedlig handling, och deruti ligger grunden till det allmänna tänkesättets ogillande af ockret.
Uti en sådan förlägenhet eller nöd kan en hvar komma, så väl den store producenten och affärsmannen, som hvarje annan enskild man, anvisad att lefva genom sin verksamhet; men der nöden är för handen, plägar gemenligen konkurrensen uteblifva med sin hjelp, eller åtminstone icke stå att tagas vid dörren.
Allt det goda, man af henne väntar, blir vid sådana förhållanden icke förverkligadt; men den nödställde kan dock vara en nyttig samhällsmedlem, förtjent af undsättning, äfven han, utan alltför tryckande vilkor; och äfven dessa förhållanden inom samhällslifvet får alltså den allt öfverskådande lagstiftaren icke förbise.
Man hör väl ofta yttras, att ockret genom straffbestämmelser ej kan förekommas, och detta må gerna medgifvas.
Men denna erinran gäller lika mycket många andra ständigt återkommande brott, oaktadt de straff, som för dem äro stadgade; också är straffets ändamål ej allena det att förekomma brott.
Emellan att belägga ockret med straff och att icke understödja det genom lag, är emellertid skillnaden icke obetydlig.
Det kan finnas goda skäl att låta det förra falla, utan att likväl göra det sednare.
Hvad här ofvan från den Engelska räntelagen af år '1839 är anfördt angifver principen härför.
Den framträder, ehuru mindre klart, äfven i den Franska lagen af år 1807.
Den förra medgaf ränteaftalets frihet, men tillät ej domaren alt utdöma högre ränta, än den lagliga högsta, och straffade endast den hemlige ockraren; den 24 sednare straffade ockraren, om han af ockret gjort en vana.
Visa åter omständigheterna, att försträckningsgifvaren bedrägligen förmått gäldenären att förbinda sig till obehörig ränta, så ligger deruti en handling, sorn är straffbar efter sin särskilda rubrik.
Den skillnad, som i de nyare räntelagarne är gjord emellan vexel- och handelsskulder samt andra skuldförbindelser, hvilar på praktisk grund, för väl känd att här behöfva tecknas; och då man i förfallotidens längd insatt det karakteriska kännetecken, som afser att skilja dem från andra skuldförbindelser, öfverensslämmer äfven detta med' affärskreditens bruk och fordringar.
Följderna af högre än vanlig ränta blifva ock vid koit förfallotid ej så tryckande.
En annan fråga är emedlertid, cm egentliga vexeltransaktioner och vexeldiskon ler ingar, ehuru garanterade äfven genom den slutliga regressen till vexelgifvaren eller aflåtaren, rätteligen böra såsom rena försträcknings-aftal anses.
Det finnes goda skäl att härpå svara nej.
En bank eller bankirsrörelse består uti att drifva handel med penningar och kredit papper.
Det ligger alltså uti hans yrke att ständigt köpa och sälja, det är, handla med desse slag af värdeföremål; detta utgör det egendomliga af hans rörelse, och då innehaf vare!] af en vexel eller ett kreditpapper till bankiren öfverlåter sin fordran och derför emottager penningar, såsom förhållandet alltid är med trasserade vexlar, ikläder han sig icke, såsom i fråga om försträckning, en förbindelse att återbetala kapitalet, utan endast att i sista hand ansvara för betalningen, om bankiren, sedan han förgäfves sökt den hos dem, som framför öfverlåtaren äro vexelns gäldenärer, och dervid iakttagit hvad honom åligger, icke har någon annan laglig utväg att återfå de medel han utbetalt.
Hela inkasseringsoperationen, med de deraf uppstående kostnader och omsorger, faller alltså på bankirens lott, och diskontoafdraget vid kreditpapperets inlösen kan, i betraktande af allt detta, icke betraktas ur samma synpunkt, som ränta på försträckning.
Beloppet af detta afdrag beherrskas ock vida mer af konkurrensen och kursen, än de emellan två enskilde träffade ränteaftalen, hvartill ännu kommer, att det ligger uti bankirens eget affärsintresse att icke genom diskontons oskäliga stegrande afskräcka sina kunder.
Att i Frankrike, oaktadt den bundna räntan, vexeltransaktioner icke anses falla under räntelagen, 'är redan anmärkt.
Afven hos oss i Sverige blefvo^ de uti 1687 års intresseplakat undantagne från föreskriften örn det då till 6 procent bestämda räntemaximum, änskönt eljest plakatet skulle gälla äfven för banken, och ehuru detta undantag ej blifvit i de sednare hos oss utgifne särskilda vexellagar uttryckligen fastställdt, saknar det likväl ej sin goda grund.
För det närvarande gör ej lagen hos oss, i fråga om ränta, någon skillnad emellan vexeltransaktioner, affärspapper af annan art och andra enskilda skuldförbindelser.
Om alla dessa kreditförhållanden, med undantag af bil- och bodmerilån, gäller: att den konventionela räntan högst får gå till sex procent om året; att den ränta, som, i brist af en öfverenskommen sådan, i förekommande fall må någon tilldömas, skall beräknas efter fem procent; att ränta ej må beräknas på ränta, så vida ej skuldebrefvet med ömsesidigt samtycke förnyas och räntan då varder lagd till hufvudstolen; att, der ränta ej blifvit utfästad, någon sådan ej heller behöfver betalas, så vida ej gäldenären försummat utsatt förfallodag, då sex, 25 rnen i motsatt fall endast fem, procent från den dag han kräfves, få utdömas; att, om visst vite blifvit utfäst, der gäldenären med betalning öfver förfallodagen skulle fördröja, sådant skall vara ogildt; och att den, som tager eller later förskrifva sig högre rönta, ån hvad högst medgifvet är, skall böta tiondedelen af hufvudstolen och anses hafva förbrutit hela räntan.
Af den grund och mening, från hvilken dessa stadganden utgå, följer ock tydligen, att afdrag af räntan genast då försträckningen gifves icke af lagen gillas, och detta bevisas ytterligare derigenom, att särskild lag utgifvits, hvaruti bankerna berättigas till sådant afdrag, så vida det ej öfverskrider fem procent.
Uppenbart är nemligen, att ses procents afdrag genast vid försträckningens utbetalande innefattar högre ränta än sex procent.
Skulle nu, enligt Komiténs förslag, räntan, om ock endast för kreditpapper med högst sex månaders omloppstid, förklaras fri, ligger visserligen följdriktigt deruti äfven frihet att afdraga räntan genast, att utsätta vite för försummad förfallodag, och att på räntan beräkna eller uppbära ränta, äfven om skuldebrefvet. ej förnyas; men ockret, som väl icke förlorar sin moraliska neslighet genom att förklaras strafflöst, skulle på detta sätt vinna ett synnerligt understöd vid valet af sina medel och dessutom genom räntans afdragande på förhand i många fall väsendtligen kunna minska verkan af den hjelp, gäldenären genom försträckningen önskar erhålla.
Kommer dertill, att försträcknings-vilkoren i skuldebrefvet ej behöfde utsättas, blefve möjligheten för borgenären att begagna den nödställdes förlägenhet till vinst för sig ännu mera underlättad.
Återstår då att göra för sig klart, om dessa förhållanden äro oundviklige, och om ej räntan annorledes kunde regleras på ett sätt, som fullt öfverensstämde med produktionens anspråk och fördelar, på samma gång konkurrensen erhöll behörigt spelrum och ockret ändå förlorade något af auktoriserad terräng.
Det är, säger man, produktionens behof af penningar, som genom räntans af konkurrensen bemedlade frihet skulle tillgodoses.
Högre eller lägre ränta skulle få betalas, allt eftersom penningarne voro dyrare eller billigare, eller, med andra ord, i mindre eller större man motsvarade efterfrågan.
Hvad innebär då begreppet dyra penningar, hvad billiga?
Till en början är härvid att anmärka, att det för en viss tidpunkt inom ett land befintliga penningekapitals tillräcklighet för cirkulationen icke så mycket beror af dess qvantum eller storlek i sig sjelf, som icke fastmer af den frismassa, för att så säga, det innesluter och denna massas tillräcklighet för omsättningen af de konsumtibla varor, eller det varukapital, som genom penningekapitalets bemedling ingår i cirkulationen.
Denna penningekapitalets prismassa och dess tillräcklighet i nämnde hänseende är emedlertid alltid för handen; ty den omständigheten att penningar ej hafva något annat ändamål, än att tjena till medlare af omsättningen, verkar derhän, att deras eget värde eller pris äfven alltid rättar sig efter omsättningens behof, så att deras pris stiger, när tillgången i förhållande till behofvet är mindre, och faller när tillgången åter blir större.
I denna mening äro penningarne än dyra, än billiga.
Hafva de blifvit dyra, kan man med en mindie summa tillösa 4 26 sig en lika stor eller slöire massa konsumtibla varor, än förut; hafva de blifvit billiga, erfordras ett större penningebelopp för att lösa samma qvantum konsumtibla varor.
Annorledes begripes icke dyrheten eller billigheten af penningar.
Äro nu penningarne dyra, det ur, stå de sjelfve högt i pris, och den period alltså ur inne, då, enligt dogmen om den fria konkurrensen, räntan på dem skulle stiga, så kommer den lånsökande att på dubbelt sätt få vidkännas tyngden af hög ränta, emedan han, för att få penningar, måste af den uti konsumtibla varor bestående frukten af sin flit uppoffra en desto större massa, ju högre i förhållande till varuprisen den i penningar utgående räntan är, och deremot försträckningsgifvaren pä dubbelt sätt att vinna, först genom det höga pris, räntans numeriska storlek innesluter, och dernäst genom det låga pris, hvaruti vid sådant förhållande de konsumtibla varor, han behöfver, stå honom till buds.
Räntan blefve dyrast, då den vore svårast att betala.
Att dessa förhållanden till en del ligga i den menskliga ordningens natur, äfvensom att de äro vexlande, är visserligen en sanning; men då en för högt drifven ränta ostridigt måste inverka hämmande på produktionens olika grenar, hvilkas välbefinnande likväl utgör ett af grundvilkoren för samhällets framåtskridande, kan insigten deraf ej på lagstiftaren blifva utan behörigt inflytande.
En af naturliga impulser bcherrskad konkurrens har också ej behof af en obegränsad räntefrihet med alla de utvägar lill förtryck den öppnar.
I länder med väl ordnad rätts säkerhet och stadgade näringskällor kan i vår tid exponenten af medelräntan icke antagas öfver 4 å 5 procent.
1 utomordentliga fall och vid stora kriser har en stegring visat sig, som dock ytterst sällan öfverskrida 7 å 8 procent, och då endast för en ganska kort tid.
Om således hos oss den konventionela räntan begränsades vid nio procent för kreditpapper med högst sex månaders omlopp, och för skuldförbindelser med aflägsnare förfallotid vid sex procent, så skulle, i fråga särskildt om affärskrediten, som väl i allmänhet icke utställer förbindelser på längre tid, än sex månader, konkurrensen likväl få för sig öppnadt allt det spelrum, som den med skäl kan önska.
Oaktadt den nuvarande, af lagen garanterade, konventionela räntefoten hos oss måtte anses hög vid jemförelse med den i andra länder under lugna förhållanden förekommande, har konkurrensen dock icke åtminstone i väsendtligare mån, så vidt kändt är, förmått hitlocka främmande kapital till näringarnes fromma.
Det finge då ankomma uppå, huruvida nio procent kunde åstadkomma denna följd, såvida den af näringarne behöfdes och kunde bäras.
Ifrån sitt förslag om fri ränta för sex månaders kreditpapper, har Komitén undantagit skuldförbindelser, till säkerhet för hvilka inteckning i fast egendom beviljas och sökes, och genom detta undantag visserligen för landets hufvudnäring, jordbruket, hvaraf väl afkast ningen ej i något fall torde kunna beräknas högre än till sex procent, erkänt riktigheten af den grundsats, hvilken i allmänhet, enligt hvad här ofvan är anmärkt, borde utgöra regeln för räntans bestämmande.
Men då Komitén derjemte förklarat, att, der en förut utfärdad ioteckningshandling till säkerhet för försträckningen såsom pant erbjudes och emottages, sådant ej skulle inbegripas under undantaget, så ligger deruti en afvikelse från den S>7 princip, hvarpå undantaget grundas, och hvilken afvikelse, med behörig habilitet begagnad, lätteligen kunde leda till att göra hela undantaget illusoriskt.
Under åberopande af hvad jag sålunda haft nåden anföra i afseende å förevarande högst vigtiga fråga tillåter jag mig i underdånighet att tillstyrka:
Att räntans eller diskontons belopp vid vexeltransaktioner må helt och hållet få bero af konjunkturen, konkurrensen och öfverenskommelsen; Att för affärspapper eller i allmänhet skuldförbindelser, ställda på icke aflägsnare förfallodag, än högst sex månader å dato, ränta till högre belopp, än högst nio procent, beräknade efter år, icke må kunna af domaren utdömas, äfven om högre ränta vore förskrifven; Att, för att kunna få sig sådan högre ränta af domaren tillerkänd, borgenären bör, om skuldebrefvet är af löpande egenskap, visat sig hafva på förfallodagen gäldenären kraft, och, ehvad skuldebrefvet är af löpande egenskap eller ställdt till viss man, utsöka gälden sednast å femtonde dagen från förfallodagen, der godvillig betalning ej följt; Att för skuldförbindelser med aflägsnare förfallodag, än sex månader å dato, högre ränta än till högst sex procent ej må utdömas; Att, till säkerhet för skuldförbindelse, der högre ränta än sex procent är förskrifven, inteckning i fast egendom ej må beviljas, eller högre än nu sagda ränta utdömas, der sådan inteckning blifvit till underpant för gäldens fulla återbetalning emottagen; Att, der vid förslräckningens utgifvande afdrag af räntan förskottsvis egt rum, hvad sålunda öfverskjuter den af lag, med hänsigt till förfallotiden, högst medgifna ränta bör, der gäldenären det yrkar, på hufvudstolen afräknas, såvida ej sådant afdrag särskildt i vissa fall af lag medgifvet är; Att ränta på bodmeri- och bil-lån må förblifva vid hvad nu är stadgadt; Att, der ränta ej är förskrifven, dröjsmålsränta må efter sex procent beräknas och skuldebref att inlösas vid anfordran alltid räknas till denna kategori; och Att, för öfrigt, ansvar för ocker må förfalla, och således fri öfverenskommelse om ränta kunna ega rum, så vidt domarens mellankomst till försträckningens återfående ej påkallas; blifvande det alltså en ny uppmaning, för hvarje om sin kredit angelägen man att hålla hvad han i detta afseende utlofvat.
Vidkommande förslaget om upphäfvande af bysättning för gäld, med undantag af vexelskulder, är det utan tvifvel följdriktigt att der ränteaftalet är fritt och borgenären alltså dervid får betinga sig så stor praemie för försträckningsrisken, som han sjelf finner lämplig, rättigheten att i sista hand hålla sig till gäldenärens person bör upphöra.
Emedlertid torde en öfvergång från den nu gällande rättigheten att på obegränsad tid hålla en insolvent gäldenär bysatt, såvida underhållskostnaden af borgenären kan bestridas, till ett fullkomligt afskaffande af bysättning vara för rask, särdeles så länge förordningen rörande lösöreköp jemte åtskilliga andra på krediten inverkande stadganden icke undergått erforderlig revision; och torde alltså till en början det vara nog, att en viss kortare tid bestämdes, hvarutöfver insolvent gäldenär ej må kunna i gäldfängelse hållas.
Om ock ansvaret för ocker upphäfves, följer deraf icke, att, der borgenären kunde öfverbevisas att genom bedrägliga förespeglingar eller uppgifter, sanningens fördöljande eller 28 förvridande, m. m., hafva förledt gäldenären till skuldförbindelser med högre ränta, än han eljest varit benägen att gifva, eller hvartill de verkliga förhållandena då skulle hafva gifvit anledning, den förre för ett sådant bedrägligt beteende bör få förblifva strafflös.
Lagen mot bedrägeri eger här full tillämplighet. J. J.
Nordström.
För att vid öfvergången ifrån bunden till fri ränta, och intill dess de gamla egendomsförhållandena hunnit i mera lugn reglera sig efter de antagna förändrade grunderna för kreditväsendet, vid den fasta egendomen, utan alltför stor ränteförhöjning och deraf föranledd sänkning i alla egendomars värde, söka bibehålla åtminstone de stora publika kassornas utlåningstillgångar, äfvensom alla andra kapital, som företrädesvis söka realsäkerhet, då de skola utlånas, anser jag att, utöfver hvad af komiterade i öfrigt blifvit föreslaget, det tillägg borde göras:
Att högre ränta än sex procent ej genom offentlig myndighets åtgärd skulle kunna utkräfvas för sådan förskrifning, för hvilken på inteckning i fast egendom grundadt hypothek hade blifvit lemnadt.
Carl Axel Mannerskantz. 1860.
NORSTEDT & SÖNER, Kongl. Boktryckare.
Huöeröånigi Octänkanöe ocl) jförslag angående förändrad organisation af iiypotheks-inrättningarne i riket, afgifvet af dertill förordnade låomilerade.
STOCKHOLM. HÖRBEKGSKA BOKTRYCKERIET, d 860. t k. fi n n e Ib å S 1. Inledning .
Hypotheks-inrältningarnes bestämmelse Främmande länders lagstiftning i ämnet Förhållandena i Sverige Riksbanken den första hypotheks-inrältning
Aldre förslag till reglering af fastighets-krediten i landel Uypotheks-kassans och hypotheks-föreningarnes uppkomst . Sid. 1 12.
Dessa inrättningars verksamhet och ställning vid 1858 års slut . . „ 25.
Angelägenheten af en centraliserad, för hela riket, allmän, hypotheksbank „ 36.
Öfverflyltning till densamma från riksbanken af fas tighels-lånefonden „ 41.
Hufvudgrunder för organisation af en allmän hypotheks-bank „ 42.
Fiss a ändringar i hypotheks-föreningarnes reglementet af behof på - Hypotheks-föreningar emellan husegare i städerna kunna ej medgifvas delaktighet i hypotheks-banken för jordegendom ......
Bila (j o r : Lit. A.
Filkor för öfverfytlning till hypoteksbanken af riksbankens fond för utlåning mot pant af fastegendom pä landet . „ 54.
Lit. 15.
Förslag till förordning angående en allmän hypotheksbank för riket 56.
Föreningarnes lånerörelse år 1859 Bristerna i Föreningarnes nuvarande organisation kallade . 45.
Lit. C. Förslag till förordning angående de allmänna grunder, som vid fiypotkeks-föreningars bildande och framtida verksamhet skola till efterrättelse gälla Sid. 65.
Beräkning af den vid 1858 års slut i svenska jorden intecknade skuld »73. G. Lallerstedts särskilda mening i fråga om rättighet för hypotheksföreningar emellan fastighets-egare i städerna att vinna inträde i allmänna hypoteksbanken för jordegendom »87.
Tabeller till utredning af nuvarande hypotheks-inrätlningars ställning, samt deras verksamhet I—XXVII.
Sid. råd. 10 nedifr. står: 34 49 3 2 1 3 11 uppifr. — nedifr. — Rättelser: tager läs: riksdagen — 1857 — för — utländska amorteringslån — 1855 och 1856 — straffränta — taga riksdagar 1856 till följd af obligationsrörelse 1854, 1855 och 1856. dröjsmålsränta Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Det uppdrag, Eders Kongl. Majit behagat i Nåder gifva undertecknade Komiterade, sönderfaller i två stora hufvudgrupper.
Eders Kongl. Majit har tran Koraiterade infordrat dels en omfattande utredning angående beskaffenheten af landels ekonomiska och finansiela ställning, dels utlåtande och förslag angående de förändringar, soth på grund af utvecklad insigt eller vunnen erfarenhet kunna anses behöfliga såväl i organisationen och sammanhanget af 2 de anstalter, hvilka med penninge- och kreditväsendet hafva gemenskap, sotn i de lagar, hvilka härmed stå i förbindelse.
Såsom ulgångspunkt för den med förra delen af uppdraget afsedda utredning är tiden från och med realisationens utförande bestämd.
Det är således en framställning af landets materiela verksamhet under ett fjerdedels sekel, som åsyftas.
En så vidt omfattande utredning förutsätter noggrann undersökning icke blott af utvecklingen och tillståndet inom hvarje särskild del af näringsväsendets mångfaldiga grenar, utan ock af den ekonomiska och finansiela lagstiftningens inflytande på näringslifvels utveckling.
Utan att misskänna värdet utaf de få statistiska arbeten, sorn enskilde författare, icke utan stora ansträngningar, boredt landet, hafva Komiterade dock icke kunnat obetingadt antaga deri förekommande uppgifter, som ej funnits på officiel väg bestyrkta.
Saknaden af all offisiel statistik i många af de ämnen, hvilkas utredande ingått i Komiterades uppgift, och, der en sådan finnes, bristen på ett gemensamt system vid uppställandet af de statistiska berättelser, sorn från skiljda embetsverk afgifvas, hafva i hög grad försvårat Komiterades arbeten.
Komiterade hafva nödgats hos särskilda Stats- och Kommunal-myndigbeter samt enskilda föreningar och personer söka upplysningar, fördelade »efter hvart och ett ämnes olika beskaffenhet och de mångfaldiga omständigheter, hvilka, betraktade hvar för sig och i sitt inbördes förhållande, endast kunna gifva en trogen bild af tillståndet vid särskilda lidsmomenler under den period, utredningen skulle omfatta.
Utan så beskaffade upplysningar är det icke möjligt att med någon tillförlitlighet bedöma den successiva utvecklingen.
Emedlertid har, så vidt Komiterade skulle kunna fullgöra sitt uppdrag, icke kunnat vid Komiterades forskningar undvikas en vidlyftighet, som vid flygtigt betraktande kan synas ganska stor, men hvars nödvändighet, likasom ändamålet öfverhufvud med Komiterades arbete, torde hafva blifvit missförstådde.
Delta och ännu mera en först på aldra sista liden, 3 fast ännu långt ifrån allmänt spridd, insigt om beliofvet af en noggrann och fortgående kännedom om sådane förhållanden, som mäktigt inverka, så väl på den enskilda hushållningen, som på kommunernas och hela samhällets förvaltning, hafva, i förening med bristande vana vid statistiska uppgifters meddelande, föra n led t dertill, att de af Komiterade äskade upplysningar först sent och beklagligen stundom ofullsländigt blifvit meddelade.
Landets stora utsträckning med dess af olika naturförhållanden och mångfaldiga andra omständigheter beroende skiljaktiga utveckling har också i icke ringa mån bidragit dertill, att de af Komiterade efter en för hela riket gemensam plan uppställda frågor, i synnerhet angående den mest betydelsefulla af alla näringar, jordbruket, blifvit någon gång missförstådda, oftare dock dels ofullständigt, dels uppenbart oriktigt besvarade.
Detta förhållande har desto mera försvårat Komilerades arbeten, som bristen på oflisiel statistik ingenstädes är större än just i hvad som angår jordbruket.
Mångfalden af de ämnen, som endast tillsammans kunna gifva en sann uppfattning af landels ekonomiska och finansiela ställning, sådan den under ett fjerdedels sekel utvecklat sig och nu befinnes, samt ordnandet och sammanställningen af härom infordrade och eljest tillgängliga upplysningar, efter en kritisk undersökning af deras värde, lager i anspråk ett lika grannlaga som vidlyftigt arbete.
Att detta redan skulle kunnat i hela sin vidd bringas lill utförande lärer icke förutsättas af någon, som med arten af ett dylikt arbete är i någon mån förtrogen.
Komiterade hafva icke heller från början af sitt uppdrag i detta hänseende gjort sig sjelfva eller gifvit anledning till en sådan föreställning.
Ännu fortgå de förberedande arbetena till komplettering af inkomna faktiska uppgifter.
I deri mån dessa hinna granskas och till ett helt uppställas, skola de till Eders Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlenmas.
Under samlandet och ordpandet af dessa uppgifter hafva Komiterade vid öfverskådandet af förhållandena, sådane de lill närvarande tid utvecklat sig, ur sakens inre sammanhang hemtat ledning
Lill de förslag, hvilka det tillika åligger Komiterade att underdånigst afgifva, angående behöfliga förändringar i penninge- och kredit-anstalterna samt dermed i förbindelse stående lagar.
Af dessa lagar, för så vidt de icke utgjort föremål för andra Komileers arbeten, intager otvifvelaktigt den om räntefoten ett framstående rum, och derom hafva Komiterade afgifvit särskildt underdånigt ullålande.
Måhända påkalla också andra i kreditväsendet ingripande lagar en eller annan tidsenlig förbättring, ehuru de klagomål, som öfver dessa lagar förspörjas, oftast torde ega sin grund i lagarnes tillämpning eller i skadliga kreditbruk, hvilka åtminstone icke omedelbart äro af lagstiftningen beroende.