Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Då jag hörde fars galna tal, blef det så konstigt i hufvudet på mig, jag kan inte säga huru, men på en gång ville tungan inte ur fläcken, och om de slagit ihjel mig, hade jag ej kunnat få fram ett enda ord.”
Haraldson gick mumlande in i sin kammare.
Men Birger yttrade ett allvarligt bekymmer att Anton genom sitt retliga lynne och sin stora nerfsvaghet skulle ådraga sig något nerfslag eller dylikt, hvarföre han bad och uppmanade honom att hädanefter lägga band på sinnet, och ej såsom hittills låta det brusa öfver vid minsta motsägelse.
”Åh ja, det är godt att säga,” svarade Anton, i tyst, nedstämd ton; ”men då en blir retad, så att hjernan är färdig att springa isär, och blodet sjuder i en, liksom vattnet i en kokande gryta, då vill det allt något till att bara tiga och se på!”
”Men hvem retar dig?” frågade Gabriella deltagande.
”Vi hålla ju allesamman så mycket af dig.”
”Åh, det är inte fråga om mig!
Jag vill icke, att du håller af någon annan än Rosenberg.
Han har ditt löfte, han är din brudgum, och om han också aldrig kommer igen, så är det ändå inte mer än din pligt, att du väntar på honom, åtminstone tilldess du får bestämd underrättelse att han är död.”
”Nå ja, kära Anton, jag har väl aldrig haft annat i sinnet; men du är underlig, som tänker på det, som faller af sig sjelf.”
”Ja visst är jag underlig,” småskrattade Anton med bitterhet; ”men det går också underligt till i verlden.
Du stackars Ella är ett barn; du vet inte huru skenhelig du är.”
”Lemna honom åt oss!” hviskade Erika; och Gabriella, som var långtifrån att begripa detta nya slags galenskap, följde gerna den gifna vinken, helst sedan hon var förvissad att den stackars Anton åter kunde bruka sin ofta rätt elaka tunga.
Då Gabriella gått på sin kammare, sade Birger vänligt:
”Nu, min käre Anton, skall du utan omvägar säga oss, hvarför du vill åt Ella?
Jag tycker du, liksom vi, kan se att hon sörjer öfver allt förstånd; hon är ju rättnu så klen att det gör ondt i hjertat att se henne.”
”Det kan jag inte märka,” inföll Anton och undvek att svara på den egentliga frågan.
”Så har du väl märkt det, Erika?
Säg om du tror att någon fästmö kan sörja mer än Ella?”
”Det vet endast Gud; men jag är fullkomligt öfvertygad att hon sörjer honom uppriktigt.”
”Att hon tror det hon sörjer honom, derom är du öfvertygad!” rättade Anton.
”Jag tror hvad jag säger!” yttrade Erika i en ton af straffande stränghet.
”Du borde väl ändå blygas, fru Birger, att ljuga inför man din, som tänker att du är ett helgon, och du vet nu att du ljuger!”
Anton såg triumferande på Erika, som rodnade af harm öfver hans djerfhet.
”Hvad vill detta säga?” yttrade
Birger allvarsamt.
”Vill du nu antasta Erika!
Huru kan du vara så otacksam och orättvis, Anton?”
”Åh, du vet att jag är tokig, och galningar ha ju alltid fritt språk,” svarade han med förställd ödmjukhet, och sprang hastigt ifrån dem.
”Ja, han är visst tokig!” upprepade Birger.
”Men hvad är det nu egentligen för galenskap han fått i hufvudet?
Hvad är det han vill med Ella?”
”Han tror att Ella icke sörjer Rosenberg, såsom hon bör eller som hon i början gjorde; och orsaken härtill inbillar han sig ligga i en uppvexande böjelse för jaktlöjtnanten.
Jag har länge ej velat oroa dig med detta ämne – men nu är det icke värdt att stanna vid halfqväden visa.”
Birger blef tankfull. ”Gud bevare oss för en sådan olycka!” sade han långsamt.
”Jag har likväl ej sett det minsta.”
”Jag kan icke säga detsamma, ehuru jag ihärdigt nekar det för Anton.
Arnmans böjelse är skenbarlig; om Ella deremot vågar jag ej ens en gissning, men nog tycker jag att hennes ögon, då hon ser på honom, stundom förråda en känsla, den hon dock sjelf icke känner, derom är jag säker.”
”Så ser hon på alla; hon är ett hjertans godt barn.
Du får ej misskänna henne, Erika, och låta den token Anton verka på dig!
Nej, för henne tror jag icke det är någon fara.
Men om jaktlöjtnanten älskar henne, vore det mycket illa.
Jag önskar till Gud att det icke vore så, ty han får henne aldrig, om äfven Rosenberg, efter all sannolikhet, verkligen är död!”
”Det är hvad jag alltid tänkt om saken; men när året är slut, så vet du väl att det ock är slut med Gabriellas väntningstid.
Och kommer brudgummen ej då, vågar jag ej hoppas att hon längre skall tillsluta sitt hjerta för den, som troligen synbart skall bemöda sig att vinna det.
Det är lika omöjligt att undvika jaktlöjtnantens besök, som att säga Ella de skäl, hvarför denna förbindelse är oss emot, om den någonsin kommer i fråga.”
”Det är ganska sannt!
Allt detta är högst ledsamt och oroande; men så behöfva vi ändå icke sörja i förtid.
Ty först ha vi ännu långt till hösten; för det andra, om Rosenberg icke skulle komma, får hon åtminstone för skams skull skjuta upp tills vidare att göra annat val; och för det tredje tycker jag att Arnman icke öfverflödar med besöken.
Han har ju ej varit här sedan i vintras, du mins, när jag var inne åt Götheborg.”
”Det är grannlaga af honom,”sade Erika, ”isynnerhet sedan han träffade dig i Marstrand och hörde att intet bref kommit från Rosenberg.
Få se om han alltid blir lika återhållsam.
Det lär ej dröja länge, innan han får veta att vår väntan äfven denna gång slagit felt.”
”Det förmodar jag att han redan vet, ty Lindgren träffade honom i går i Götheborg.
Men, för att åter tala om Anton, så var det en besynnerlig händelse – jag har aldrig förr hört omtalas, att man af sinne eller rättare sinnesskakning kan mista målet.”
”Det fins ju många sjukdomsanfall,” menade Erika.
”I ett så beständigt retligt tillstånd, som hans, kan väl ingenting vara omöjligt.
Jag vet snart icke, hur vi skola bete oss med den stackars olycklige Anton.”
”Vi få framför allt akta att han icke skär ihop med far, som ibland icke är mycket klokare än den andre; men jag skall tala för gubben, att också han må lägga band på sinnet, ty att retas med stackarn, duger mindre nu än förr.”
Samma dag om aftonen sväfvade tulljaktens flagga i närheten af Tistelön; men den försvann snart åt annat håll, ty Arve hade ej mod, icke ens håg att se Gabriella, minst nu, då han visste att hon emottagit den sista bekräftelsen på sin förlust; och att denna var afgjord, det trodde Arve fullt och fast.
Han hade ju sjelf varit ombord på fartyget, och der erfarit att icke minsta underrättelse, hvarken muntlig eller genom bref, kommit från kapten Rosenberg.
”Hvad hon nu lider, hur många tårar som flyta för hans skull!” tänkte Arve, då han, under den vackra natten, som förenar Maj och Juni månader, i sin lätta jakt gungade öfver de små, lekande vågorna mot hemmets stränder.
”Jag tror nog att äfven jag gerna ville resa bort och dö, blott hon begret mig och om hon älskade mig såsom hon älskar Rosenberg.
Men det är förbi med den villfarelsen: jag älskas blott af den, som jag icke vill ha.”
Under denna föga tillfredsställande betraktelse kom Arve att kasta ögonen på Josefinas tobakspung, som låg bredvid honom.
Med en ofrivillig, men likväl påtagligen ganska vresig rörelse sköt han den åt sidan.
Straxt derefter, då den stackars försmådda gåfvan råkade att ramla ned och dervid fick ett par stora tjärfläckar på den vackraste sidan, greps han likväl af en viss ånger.
Han upptog åter tobakspungen; och sedan han, så godt det lät sig göra, afgnidit fläckarne, hvilka dock blefvo synliga, fästades den vid ett knapphål i kavajen; och med en half suck beklagade han i sitt hjerta att han ej hade annat för gifvarinnan än broderskärlek.
Tyvärr var äfven denna, i förhållande till fordom, ganska ljum: hans varmaste känslor voro fängslade på ett ställe.
Lutad mot relingen, med pipan i munnen, satt vår unge jaktlöjtnant och stirrade på vattnet, öfver hvars blå yta månen kastade sitt silfverskimmer.
Hans tysta funderingar voro ej ljufva; men efterhand antogo de ljusare färg.
En flerårig hopplös kärlek bodde väl i hans hjerta; men der bodde äfven kraft.
Han öfverlemnade sig icke handlöst åt ett sjukligt svärmeris inflytelse, utan lösryckte sig manligt ur trollkretsen, för att nitiskt uppfylla sina tjenstepligter.
Också blef han en aktad tjensteman, äfven på den låga punkt han stod; och här arbetade han ihärdigt för det lilla samhällets bästa, i hvilket han lefde.
Icke ens under sådana stunder, som den närvarande, då den nattliga stillheten, den månklara himlen och de sakta vaggande vågorna lockade till vemod, fick denna vekliga känslosamhet, hvilken alltför ofta vidlåder äfven männens kärlek, makt öfver honom.
Han tänkte på Gabriella, tänkte på henne oupphörligt; men han hade derjemte ett annat medvetande, som likväl icke var fullt tröstande.
Då han i minnet genomgick några månader af sitt sista lif, kunde han ej dölja för sig sjelf att hans lynne hemma icke alltid varit det bästa.
Hans mors vördade och älskade bild framträdde nu jemte Gabriellas, och huru blygdes han ej att den förra hade något att beklaga sig öfver den senare.
Han erinrade sig att salig far aldrig visat sig nyckfull, häftig och ombytlig, och att likväl mor, i hvars lilla fredliga hus dessa fel förut varit fremmande gäster, med allt öfverseende tålt mycket, som hon fordom ej skulle tålt.
Ja, hon såg ibland helt ödmjuk ut.
Arve kände en innerlig bedröfvelse vid denna nyttiga återblick, denna sjelfpröfning, hvilken stundens stillhet och hjertats förut upprörda stämning gaf högre allvar.
Han föresatte sig att icke mera låta sin kärlek inverka på lifvet inomhus; nej, mor, den allra bästa och yppersta bland mödrar, skulle ej vidare sitta emellan, för det att hans hjerta icke ville gifva riktig bugt under förnuftet – kärleken fick ej göra honom till en otacksam son.
Och Arve höll ord.
Han blef allt hvad fru Kathrina önskade; och ofta vattnades de uti medsom motgång trogna balsaminerna med lyckliga moderstårar.
Blott en sak kunde ännu blifva bättre; och sedan gumman någon tid tänkt derpå och vridit och vändt den på alla kanter, beslöt hon öfvervinna sin lilla stolthet och vid första passande tillfälle föreslå hvad hon ej en, utan flera gånger förkastat.
Fjortonde Kapitlet.
– en annan jag älskar – –
Jag täres af qval.
v. Beskow.
– vakta tanken!
Sjelfva tanken höres
I himmelen.
Grafström.
Det var en treflig lördagsqväll.
I gumman Arnmans stuga var nyskuradt och städadt.
Arve hade nyss hemkommit efter en lycklig affär, ett stort beslag, hvarpå han sjelf kunde vänta en ej så liten vinst, och hjelpte nu sin mor att, som vanligt vid veckans slut, räkna den lilla kassan och öfverslå debet och kredit.
”Jag menar det står bra!” sade fru Kathrina fryntligt; ”detta året har gått bättre än det förra.
Men hör, Josefina, mitt barn, tag ullen jag vägde upp, och bär den ned till Pelle Thuresons Lisa!
Lisas mor den spånaden.
De bli så glada, stackrarne, om du kommer sjelf.
Och tag med dig ett par kringlor till gudson!”
Detta talades i förbigående, medan Arve med griffeln räknade på taflan.
”Nå, hvad säger du, min son?
Pehrson och Lasses Britta stå på rest – annars, menar jag, det är redigt.”
”Ja, mor för ju bok som en hel karl!
Det slår alltsamman ihop.
Och, Gud vare lof, det går som det går, och att mor icke tröttnar!”
”Åh, visst, du, tröttnar jag ibland.
Det känner ingen hvar skon klämmer, mer än den som har honom på.
Men så går det väl för sig ändå, efter Josefina är så dugtig tös som hon är.
Om hon flyttat till bror sin, du mins hon talade en gång om det, då hade det stått vackert till med oss.
Jag kan säga att du riktigt tillförde mig en skatt i den flickan.”
”Det är roligt att höra mor säga det; men Josefina har också, utan skryt sagdt, mors lärdomar och föredöme att tacka för det hon så väl förstår sköta rörelsen.”
”Det kan väl ha gjort något, jag säger icke annat, men ej allt heller; ty vi skola hålla oss vid rättvisan.
Hon har blifvit storligen förändrad, sedan hon kom till fiskläget; och jag anser att den, som nu finge henne till hustru, icke hade, som ordspråket lyder, sålt smöret och tappat pengarne.
Tvertom tror jag behållningen blefve stor, ehuru hon ingen annan rikedom eger, än sitt goda hjerta och sina raska händer.”
”Det kan vara nog det, bara kärleken är med!” sade Arve.
”Och förnuftet och vänskapen,” inföll fru Kathrina; ”ty kärleken, min son, den är förgänglig, den blåser bort som vinden.”
”Nå, men aldrig trodde jag att mor, som är så bibellärd, skulle tala så!
Jag mins då bättre skriften, der hon säger att kärleken är stark som döden: den tål allting, den lider allting, den hoppas allting.”
”Det är en annan sak, barn, med den kärleken skriften menar,” började fru Kathrina, litet förlägen att ha råkat så illa ut –”en helt annan förstår du väl: det är den som råder mellan äkta folk, der alla slags uppoffringar och prof kunde komma i fråga.”
”Nej, mor missminner sig; der står icke taladt om enskilda förhållanden, utan om kärlek i allmänhet.”
”Ja, ja, i allmänhet.
Det vill säga sådan kärlek, som omfattar hela Guds skapade verld; det är menniskokärleken.”
Arve log.
”Jag tror att skriften menar den kärleken, som endast är emellan tvenne personer eller som blott en känner.
Och jag kan försäkra mor att då en sådan känsla en gång kommit in i hjertat, så är den mäktig allt det bibeln talar om – och man behöfver visst icke vara gift, för att erfara det!”
”Jag hoppas du framdeles tänker olika!” svarade fru Kathrina undvikande.
”Men för att nu återkomma till Josefina, så ville jag just säga att en menniska ofta kan ändra sina tankar.
Jag blygs ej att erkänna, det jag hade mycket orätt den tid jag afstyrkte din böjelse för henne.
Men om du nu skulle göra något afseende på mitt råd, så vill jag rent ut säga, att det är min käraste önskan att du gifter dig med Josefina.”
”Inte numera, mor!
En gång tänkte jag allt på det, tänkte mycket; men nu är det för sent.”
”Jag tycker deremot att det nu är rätta tiden!
Nu är du en man, har pröfvat något af hvarje, och vet hvart du vill hän.
Du har ett brödstycke och goda utsigter för framtiden.
Det vore just lagom att också tänka på den husliga trefnaden.”
”Den fattas ej så länge Gud låter mig behålla mor; och se’n är det alldelas som mor anmärkte, att jag blifvit en man, som vet hvart jag vill hän – och jag vet bestämdt att jag icke vill gifta mig med Josefina.”
Fru Arnman suckade.
Hon visste nog huru det förhöll sig med saken, och behöfde icke fråga.
”Jag är ledsen,” återtog Arve, ”att bedröfva mor.
Men efter mor var så klok och snäll och afrådde mig, då jag ännu, så godt som bara pojke, hade giftasgriller i hufvudet, så skall mor vara god och icke heller nu söka öfvertala mig emot min egen vilja och mitt eget förnuft!
Mor kan tro mig, att Josefina och jag ej så bra passa för hvarandra, som det kan tyckas.”
”Men jag undrar just, hvad du vill hafva!
Är flickan inte bra?”
”Det är ej att tala på Josefina.
Hon är blott för mycket allvarsam och småklok, och det är icke riktigt angenämt emellanåt.
Se’n så, när jag icke älskar henne ...”
”Ja, så är ingenting i lag, det ser jag nog!
Men tycker du icke att det är synd om det stackars barnet?
Jag hade aldrig velat förråda henne, om jag icke hade trott att det skulle verka på ditt hjerta.
Men nu frågar jag dig på samvete, om du ej funnit, fastän, gudbevars, hon är så blygsam som en flicka kan vara, att hon har mycket till öfvers för dig?
Det svider i mig, då jag ser hur lite tack hon har, för allt hon sträfvar och gör din kammare grann och fin.”
”Och mor tror ej att det också svider i mitt hjerta?
Jo, mer än jag kan tala om!
Men hvad i Herrans namn skall jag ta mig till?
Vore det klokt, om jag löpte åstad och gjorde både mig sjelf och henne olyckliga?
Och säkert blefve det ett olyckligt äktenskap, när kärleken funnes blott på ena sidan.”
”Herre Gud, hade vi bara hunnit så långt, är jag säker att kärleken på andra sidan komme af sig sjelf; ty aldrig vore du menniska att se all hennes ömhet och vård sent och tidigt, utan att du lönte henne igen.”
Arve skakade på hufvudet.
”Jag trodde att mor hade mera besked om menniskohjertat – och det tror jag mor också har.
Kunde jag löna Josefinas kärlek, så vet Gud i himlen att jag gjorde det!
Men nu är det omöjligt, så rent af omöjligt, att mor måste heligt lofva mig att aldrig mera nämna den saken!
Mor vet nog hvad som hindrar och i evighet kommer att hindra.”
Fru Kathrina teg visligen; ty hon fruktade sin sons förtroende.
”Mor tiger,” återtog Arve sorgset.
”Ja, jag jag vet nog att det vi nu begge tänka på aldrig behagat mor; men jag trodde ändå, efter mor sett hvad det kostat mig, att mor skulle ge mig ett vänligt ord!
Gud vet bäst att mitt lugn ej alltid är så stort, som det synes.
Jag har också mina bekymmer, mitt lidande – ingen är lottlös.”
Det låg något så enkelt och rörande i denna Arves första häntydning på sitt hjertas böjelse, att fru Kathrina ej kunde qväfva sin rörelse.
”Mitt stackars barn,” sade hon innerligt, ”Guds vilja är att vi skola strida!
Jag är ej så blind, som du tror.
Nej, min käre son, jag har fällt många osedda tårar för din skull.”
”Har mor det?” utbrast Arve och kunde ej tillbakahålla en suck från det innersta af sitt hjerta. ”Gud välsigne mor för det!
Jag tycker lifvet skall bli mindre tungt, sedan jag nu talat med mor om det, jag i så många år burit inom mig.”
”Tiden skall göra allt väl igen!” menade fru Kathrina, ehuru i annan mening, än Arve tog det.
”Det är möjligt,” sade han, ”men på långt när icke säkert.
Jag har ej nu varit der på flera månader; men jag skall tillstå för mor att det nu är slut med tålamodet.
Jag måste dit och se henne, äfven om hon sörjer
Rosenberg tre gånger så mycket, som då jag sist såg henne!”
Nu blef gumman Arnman åter orolig.
”Kära min Arve,” sade hon med en röst, som förklarade hela hennes bekymmer, ”de veta ju icke riktigt ännu, om kapten Rosenberg är död!
Och du må väl aldrig låta komma dig till last att tubba fästeqvinnan från en annan?”
”Nej, mor, så dålig karl är jag visst icke!
Om jag än trodde, det jag gudnås icke har anledning tro, att Gabriella hölle mig kär, så skulle jag ändå aldrig öppna munnen, innan de tre åren voro till; och icke heller då, utan att jag vore säker på att hon ville ha mig.”
”Du talar ändå förståndigare, än jag trodde, min Arve!
Och om du tänker som du säger, och efter det i alla fall är till föga båtnad att strida i ett ämne, hvilket, med Guds hjelp, aldrig kommer i fråga, så handla du som du bäst finner.
Men jag har en gång förut bedt dig, och derom ber jag än en gång: glöm icke salig fars varning!”
”Ack, mor,” inföll Arve, halft leende, halft förebrående, ”det var ju blott en dröm!”
”Må vara; men så sannt jag sitter här, kom den från salig far, och ur mitt hufvud kommer aldrig att det giftermålet blefve din olycka.”
”Nej, nej, mor, min högsta lycka skulle det bli!
Men Tistelöns ros vexer nog icke för mig,” tillade han saktare och lade räknetaflan åt sidan.
”Gud gifve det vore så väl!” tänkte fru Kathrina; och kännande, liksom Arve, att de nu ej hade mera att säga hvarandra, gick hon att språka några ord med Annicka.
Kort tid efter detta samtal helsade Gabriella från sitt öppna fönster Arve, som, stående på däck med hatten i hand, kände en länge saknad glädje strömma till hjertat; ty om det ej var misstag, antog Gabriellas kind en ögonblickligt högröd färg, och i hela hennes sköna ansigte låg ett uttryck af välkomnande hjertlighet.
Hvad vår jaktlöjtnant nu kände sig lycklig!
Hastigt var han uppe på bryggan, der gamle Haraldson sjelf tog emot honom med de orden:
”Nu var det knäfveln så länge se’n vi hade sigte på tulljakten!”
”Jag vill ej för ofta falla besvärlig,” sade Arve; ”det var sist vid ett så bedröfligt tillfälle.”
”Ja, ja, det var så, och här har varit många bekymmer sedan dess; men, Gudskelof, nu har tösen börjat repa sig igen för oss.
En får ta den onda dagen med den goda.
Men stig på, stig på vackert!
Jag och Ella ä’ ensamma hemma.
Birger är med hustrua åt Götheborg, och Anton, den stackars token, stryker med jemnan ute på sjön från morgon till qvälln.”
Dessa förenade nyheter åstadkommo mycken liflighet inom vår hjeltes själ.
Han kände sig hafva fått en lätthet, en spänstighet, liksom han kunnat flyga.
Också flög han verkligen ett godt stycke förbi gubben, då han i sjelfva förstugan blef varse Gabriella.
”Nå, Ella, var nu god husmor,” sade Haraldson, ”och laga att vi få något till middag som duger!
Det var längese’n vi såg jaktlöjtnanten här.”
”Ja, det är visst längesedan,” inföll Gabriella med ett småleende, som nästan förbryllade Arnman.
”Jag har många gånger sett efter, om ej jakten skulle lägga till.”
”Hade jag trott att mamsell Gabriella gjort det, skulle hon längesedan legat der hon nu ligger!” svarade Arve, likväl med en inre oro att kanske ha sagt mer än han borde.
Gabriella, som såg på sin far att han var otålig om maten – det var just i sjelfva middagsstunden – hastade åt köket att der samråda med Lena, hvilken detta sista år före sitt giftermål fick deltaga i hushållningen.
”Men, gudbevars, vi ha ju färsk långa och soppa på den!” yttrade Lena, som tyckte att Gabriella alldeles ville ha för många slag.
”Och pankakor efteråt blir ju öfverrart, tycker jag.”
”Pankakor – åh ja; men då tar jag
Rikas fina sylt och lägger emellan och hvispar grädde öfver.”
”Med grädden kunde det väl vara; men inte är det värdt att mamsell Ella rör vid fruns rara syltburk!
Vi ha ju krösemoset ute?”
”Krösmoset!
Nej, det är för simpelt, du!”
”Men, Herre Gud,” invände Lena, ”hvad är det nu att krusa så förfasligt för jaktlöjtnanten?
Jag må just undra, om han har’et bättre hemma!”
”Det vet jag icke, men han har ej varit här på så ofantligt länge; och efter jag nu är husmor, ser du, i Rikas ställe, så är det jag som råder, och derför skall det icke blott vara fint sylt, utan också hackade ägg och skirdt smör till långan, i stället för den välsignade mjölsåsen.
Och skynda dig nu, Lena!
Stek du pankakorna, så vispar jag grädden!
Pappa blir otålig, om det dröjer för länge med maten, så att han ej får ta sin middagslur.”
Lena, som artade sig till en förträfflig hushållerska, muttrade litet smått om det onödiga i allt detta, men Gabriella tog sin lilla husmoderliga myndighet på sig; och när hon det gjorde, var det ej värdt för Lena att komma med invändningar.
Middagen gick förträffligt.
Haraldson, Gabriella och Arve åto på tremannahand; ty under de vackra sommardagarne såg man ej till Anton förrän sent på qvällen: han hade sin lilla matsäck med sig och besökte de ensligaste ställen omkring ön.
”Ja, ursäktar nu löjtnanten, så tar gubben sin lur!” yttrade Haraldson, då de stigit upp från bordet.
”Var så god, intet krus för min skull!” bad Arve artigt.
”Tala nu vackert med löjtnanten, mitt barn!
Du kan just behöfva muntra dig,” sade den gamle i förbigående till Gabriella.
”Åh, jag blir aldrig munter, pappa!”
”Du kan väl bjuda till ändå!” gubben nickade och tillslöt dörren.
För första gången voro nu Arve och Gabriella ensamma; detta tycktes de också begge känna, ty en viss förlägenhet gjorde det svårt för dem att meddela sig med hvarandra.
”Ack, hvarför följde ej Josefina med?” frågade slutligen Gabriella.
”Hon har ständigt så brådtom; och dessutom blef min resa så hastigt beslutad att jag, för att vara uppriktig, icke ens kom att föreslå henne det.”
”Så hastigt?
Löjtnanten hade då något beslag i sigte?”
”Nej, jag tänkte mig endast hit.”
”Det var ej heller för tidigt, efter så lång frånvaro!” menade Gabriella.
”Kanske alltid tidigt nog!” sade Arve med en lätt suck.
”Mamsell Gabriellas djupa sorg gjorde mig sist så ondt; jag fruktade att jag under denna plågsamma tid icke skulle bli välkommen.”
”Det var ett obeskedligt misstag.
Tro det åtminstone icke mera, ty löjtnanten är alltid välkommen!”
”Men jag vågar ändå ej komma ofta,” sade han helt sakta, utan att kunna se på Gabriella.
”Hur så?” inföll hon; men hennes eget hjertas häftiga oro bestraffade i ögonblicket den oförsigtiga frågan.
”För min egen skull vågar jag ej komma till Tistelön så ofta jag ville.”
Några få ord, hvilket uppror kunna ej de åstadkomma i ett menniskohjerta!
Gabriellas blef i hast en tummelplats för de stridigaste känslor.
Hvad hon i detta ögonblick erfor, var på en gång det saligaste och det rysligaste.
Hon satt alldeles orörlig; men kindernas blossande rodnad lät Arve ana att hon tillräckligt förstått betydelsen af hans djerfva ord.
Han fruktade att de för alltid skulle skilja honom från henne, och med en plågsam förebråelse tänkte han på sin mors fråga: ”Du vill väl icke tubba en annans fästeqvinna?” och på sitt eget svar.
”Ack, hvad man ändå kan vara svag!” sade han till sig sjelf.
”Hvad har jag väl gjort?
Kanske förtörnat Gabriella, så att hon aldrig mera ger mig någon vänlig blick.”
Den långa tystnaden blef under en sådan spänning alltför olidlig ..