Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Louise lade särskildt märke till en lång blondin, vek som en vidja, något framåtböjd och svept i fladdrande hvitt från hufvud till fot.
Ingen tycktes hafva den minsta brådska, i lugn lättjefullhet slogo de sig ned vid det långa smala bordet och serverade sig med värdig hållning, på ett konventionellt, en smula petigt förfinadt sätt, och Louise kände sig klumpig och litet försagd, där hon satt i sin tunga yllerock och utan att väcka den minsta uppmärksamhet.
Man talade smågäspande om hur dagen skulle tillbringas – med visiter, målning, uppköp m. m.
Litet senare var det rymliga huset indraget i en hvirfveldans af svindlande brådska, dämpadt tramp af klacklösa, ilande skor, fras och brus af lätta kjolar.
Från ofvan till nedan, hvar man kom eller gick eller stod, slogo emot en de korta kommandoropen: skynda på, skynda på.
Folk gled utför trappor snabbt som kammarjunkare på kunglig order, alla dörrar smällde, mekaniska rullborstar öfverforo mattorna med doft ljud, vattenkranar plaskade, allting fläktade och flämtade för draget från rummens öppna fönster.
Endast värdinnan begagnade sig af tjänsteandar; de eleganta damerna städade själfva sina rum, det gick med en grace, en schwung, ett intensivt tillgodogörande af hvarje ögonblick och en metodisk uträkning, som var oefterhärmlig.
När Louise ändtligen slutat sitt värf och med en bok gick in i salongen, sutto de andra där redan, några läste, uppkrupna i djupa emmor, ett par målade blommor efter modeller i röda vaser och somliga, omklädda i promenadtoalett, voro på väg ut.
Rummet liknade ett stort samlingsrum i ett mindre kontinentalhotell.
– Hvad läser ni, får jag se?
Blondinen stod leende bakom Louise.
– Ah, jag förstår ju inte det där – ni är från det gamla landet, hör jag.
Vill ni inte komma in och se, hur jag har det?
Louise rodnade till, hon kände sig öfvergifven och satt och tänkte på om någon af en slump kunde hafva sett Tore med sin mattina, den vecka han arbetade ute på Delawarebruket.
Amerikanskan gick före och öppnade dörren till ett stort sofrum, inredt med synnerlig komfort, dessutom öfverlastadt af böcker, tidskrifter och maskinfabricerade imitationer af handarbeten.
– Har jag inte trefligt?
Det är naturligtvis för mycket historier för ett sofrum, men vi ha inte råd till mer än ett rum och då så ...
Jag är galen i läsning – hvilken förf. tycker ni bäst om?
Jag tycker bäst om Dickens och Mill – Stuart Mill ni vet – känner ni till honom?
Han är så bra.
Ja, jag har läst alla de här banden – se – och nu ska jag börja på den här hyllan – se så tjocka volymer.
Läser man mycket i ert land?
Min man läser hälst
Arnold – han är förtjust i teosofi och så’nt där ni vet – sitt för all del.
Hon tvingade ned Louise i en låg, bekväm stol och förde undan bladväxterna, så att fönstret blottades.
– Nej se pappa – han har flyttat ståndet! ropade hon och började nicka åt gatan, vifta med handen – vänta lite.
Med en smidig rörelse lade hon sig ut öfver den solgassiga fönsterkarmen och tecknade ifrigt åt en gammal månglare, som sålde persikor i gathörnet tvärt öfver.
– Dum du är, gamling – skrattade hon – jag ville han skulle gå ned i matsalen före lunch och få sig en kopp te på min räkning.
Louise teg naturligtvis, men hon hade känsla af en kall öfversköljning invärtes.
Amerikanskan sträckte sig lat och graciös med solstrimmor i alla de guldglänsande papiljottbucklorna – på en mjuk divan.
– Är det trefligt i ert land?
Hvad tillhör ni för kyrka?
Ah jaså luterska, det är ungefar som katolska det.
Jo jag bedyrar, jag har en vän som varit inne i en lutersk kyrka öfver i gamla landet – där går till nära på som hos katolikerna.
Nå och hvad tycker ni nu om Amerika?
Utlänningar äro bara så snuskiga, de bada inte – men det är ju rysligt kallt hos er ...
Det går ju björnar omkring på gatorna?
Ja jag vet inte men de säga så ...
Ett kulregn af frågor.
Om en stund vågade Louise sin stora motfråga:
– Hvad är det egentligen för folk, som bor i det här huset?
– Hyggligt folk inte annat jag vet – hur så, tycker inte ni det?
– Jo visst, jag menar bara – hvad är det för slags folk – för klass?
– Klass – om de äro rika, menar ni; naturligtvis inte, inte bor rikt folk så här.
– Åh – är inte här bra? sade Louise litet beklämd.
Amerikanskan mätte henne med blicken.
– Nåja – för priset är det ett af de bästa i Wilmington, men då min man får påökning nästa år, så flytta vi allt till något bättre.
– Vågar jag fråga – hvad är er mans sysselsättning?
– Han arbetar vid elektriska fabriken – mycket bra förtjänster där, ska jag säga er – hon nickade – mitt namn är missis Bryan.
– Åh, – Louise förstod icke hvarför hon behöfde rodna, men hon gjorde det ofrivilligt.
Så fick hon plötsligt ett lefvande intryck af att allt detta var en stor verklighet, det jublade till inom henne – nu var hon viss om att förstås.
Hon såg strålande öppet på den hvita kvinnan, som mer liknade en sagofé än en arbetarhustru.
– Säg mig, är det möjligt – ni vet icke hur stort jag tycker det är – att arbetare kunna lefva så här?
Missis Bryans ögon hvilade på henne tomt oförstående.
– Man bor naturligtvis, som man har förtjänst till – sade hon likgiltigt.
Det här är ju rätt billigt, så inte behöfs så värst för det.
Missis Smith – såg ni henne? hon som målade de söta små blommorna? det är min syster, hennes man förtjänar oss emellan rätt skralt – han kör ut kol för Dodley & C:o – men de ha inga barn och syster förstår att ställa ihop det – de ha ett mindre rum än detta, mycket nätt, så ger hon lektioner i ritning åt några damer – det går bra.
– Säg mig, äro ni alla arbetare?
– Arbetare?! – visst äro våra män arbetare – bland oss finns ingen rik.
En är grönsakshandlare, en maskinist, en vagnmakare, en läkare, en journalist –
– Misses Bryan – förlåt mig, men jag måste fråga er – det är så intressant – gör ni verkligen ingen skillnad mellan en läkare, en journalist – och en – som arbetar med sina händer, grofva yrken förstår ni?
Misses Bryans madonnaansikte uttryckte ingen rörelse.
– Det är ju trefligare att slippa solka ned kläder och händer förstås – men – hon gjorde en gest – fullt af vatten och tvål!
För det mesta hänger man ju rockarna kvar i verkstaden, begagnar öfverdrag – det finns tusen sätt.
Negrerna uträtta för resten det värsta ...
Kära ni, han är ingen stor läkare, har ingen stor praktik, den som bor här, – naturligtvis förtjenar en läkare i allmänhet mycket mer än en yrkesman, och då har han ett stort elegant hus, det är klart.
Den här har nyss tagit examen – mycket skicklig karl för resten – jag rekommenderar honom – – Men reporters! – hon gjorde en rörelse af stort förakt – det är då väl bara ynkedom, göra de 12 eller 15 dollars i veckan, är det bra; vi hade en redaktör – »Tuppen», ni vet – ingenting med honom heller.
– Men – bildning och så där ...
Misses Bryan slog snabbt en knyck på nacken.
– Åh jag vet nog folk numera, som vill låta påskina, att en mekanikus inte har lika mycket bildning som andra – men det är prat, man inte låtsas om ...
Här äro vi alla väluppfostrade – tillade hon kort.
Louise var helt röd af spänning.
Det här var något stort.
Endast ett passade icke ihop med den totalbild, hon redan gjort upp.
– Ni amerikanskor äro ju kända för att arbeta hårdare än andra – hur kunna ni då föra ett sådant här lif?
Nu kom det färg i fru Bryans ögon, hon reste sig skrattande och sade:
– Amerikanska kvinnor vet hvad de vilja och göra, kära ni – jag fick minsann arbeta som flicka och nu vill jag ha det trefligt.
Vi satte bo först, men det var alldeles för bundet och så ville jag läsa – nu ha vi hyrt in vårt bohag på ett magasin, och när vi tröttna på att lefva så här, hyra vi ett hus igen.
Det är det enklaste i världen, vi äro alla unga familjer här, några ha barn – inte mer än ett eller två förstås – då går det inte.
Men hu! hvem skaffar sig fler än så ... ett är lagom, det ämnar jag ha någon gång ...
Hon stod skrattande framme vid hyllorna och flyttade om sina böcker.
Talade hela tiden med en viss sorglös godmodighet:
– Allesammans ha vi snälla män, som gärna vill ge oss en chance att hvila och njuta lifvet – Misses Leigh, ni vet?
– Nej, det är sant, hon har sin migrän i dag – jo hon skaffar sig en ny klädning för hvar månad, hon rent af flyger af elegans, hon har varit sömmerska, men tror ni hon syr en klädningssöm åt sig?
Ne-ej då – mister Leigh betalar hennes sömmerskeräkningar utan att blinka, han vill så gärna, att hon skall känna sig nöjd – Herre Gud, kära ni, hvad är det för glädje att sträfva och ha det besvärligt, då man kan slippa?
– Men hur kan det räcka till – ni måste väl spara något?
Missis Bryans veka eleganta gestalt rätades, hon kom fram med ljuset spelande in i ögonen.
– Ser ni ännu finns det amerikanska löner kvar, och Amerika står där det stått – vi ha inte mycket utlänningar här omkring, och hvarför ska vi sörja den dag vi inte ha sett?
Det är främlingarna som knoga och spara – tycker ni inte det är något simpelt i det?
Spara gör man, när man börjar slå sig på att bli rik – blir man sjuk, har man ju alla kassorna – men fy fy att lefva som plebs – som negrer!
Louise går upphetsad omkring däruppe, medan Tore klär om sig.
– Tore – Amerika är ljust och härligt, vi måste skynda oss att bli rika, så vi riktigt liksom känna, att vi ha del i det – bli amerikaner på allvar –
Tore står otålig och försöker knäppa kragen på sitt styfstärkta skjortbröst.
– Här är väl ingen rik.
– Det är skillnad – hvem törs vara bekymmerslös som de?
För dem reder det sig alltid på något sätt – vi äro liksom resande, måste skynda oss att få pengar, hör du Putte, förr törs vi aldrig njuta af lifvet som de – ta det lugnt som om det hörde oss till.
– Rik – Tore bråkar med knappen –.
Duncan talar om att sätta ned för mig i stället.
Louise stannar.
Hennes bruddräkt förefaller henne i en sekund löjlig och besvärar henne, medan blodet långsamt sjunker till hjärtat.
Så kommer något vildt öfver henne, en röd sky flammar till för hennes syn, hon går fram och sliter af Tores krage, rycker den loss med knapp och allt och rifver och rifver i det stärkta tyget.
– Jag vill inte, vill inte nedåt – hör du.
Tore står mållös.
Han vänder sig mot spegeln och ser mekaniskt på sitt ansikte, sätter sig därpå ned på en stol.
Plötsligen släpper hon tygbiten, hon darrar.
– Tag på dig en annan.
– Jag går ingenstans.
Hon ställer sig framför honom med händerna hjälplöst nedhängande, hon är rädd att han menar allvar.
– Tore – du vet ju –
Han suckar och sätter på sig en ny krage, och de gå stilla ned i matsalen.
Här brinna gaslågor öfver blommor och frukter, männen sitta badade och omklädda, och deras unga hustrur stråla, leende, med håret lockadt och krusadt och något glittrande men kallt i sitt väsen.
Vid bordet råder glammande sorl och mycket flirtande, det är ett stänk af fest öfver måltiden med sin saftiga rostbiff, sitt öfverflöd af grönsaker, pajen och det gröna teet, och värdinnan går omkring förnöjdt dinglande med sina långa örhängen.
Så beger man sig en och en, som man går och står, ut på gatan.
Kvinnorna vandra arm i arm, i skenet af dunkelröda facklor och blått elektriskt ljus, långsamt utmed markettrottoarens frestande butiker eller gå in och köpa pappaskar med ananasglace, medan männen på stolar vid husmuren sträcka ut benen, smälla af knallhattar, hålla fotbollsvad och skratta små hårda skratt; ropa »hallå kamrat», då något grant borgargarde tågar förbi under trumning och hornlåt.
Tore har gått upp, men Louise står en stund på trappan och ser upp på den praktfulla, mörka himmelen.
Hon försöker förläget tala med kvinnorna nedanför, men det blir så hackigt och betydelselöst.
I allt hafva de samma vanor som hon, dessa hustrur till månglare och maskinister, deras bäddar äro ideal, deras kroppar ånga af ljumt vatten och klädskåpens fina kryddor, de sitta till bords som grefvinnor och deras tunna draperade kjolar anstå en professorsfru; – men deras själar äro henne främmande, hon når aldrig in till den innersta orsaken för all denna yttre verkan.
Hon fylles af glädje öfver deras värld, och denna glädje finner intet återljud.
När de skratta, förstår hon ej hvarför, när de glädjas, finner hon det tomt, hvad de lefvat sig till är för henne ointressant barnverk.
Äfven misses Bryan, som läser Stuart Mill, gör det ungefär som kammade hon sitt gyllene, böljande hår: med ett undrande välbehag öfver att hon är denna kvinna, som läser denna Stuart Mill.
Och när hon på måfå drar fram en tanke ur böckerna, utvisar denna tanke blott hvad boken men icke hvad hennes egen själ innehåller.
Och dock skratta de, äro sig själfva nog, ingen behöfver henne.
Louise försöker som en skolflicka att säga något om staden, kvällen, det stora landet, hon kan aldrig låta bli att jäkta efter tanken bakom tingen, de bry sig endast om själfva tingen, och hennes syn sväfvar likt ett dimmigt något ut i rymden och fördunstar bredvid deras ord, som man kan taga på, se slut och gräns på.
De betrakta henne uppenbarligen som en liten emigrantenfald, hvaraf det går tretton på ett dussin.
Hon känner sig ock så underlägsen, hennes starka syn försvagas, det är som sjönke hon i ett djup och sökte gripa om tomma luften för att hålla sig kvar.
Hennes kinder äro heta, när hon smyger upp på rummet.
Där brinner gasen, och då hon öppnar dörren, lägger Tore hastigt bort ett föremål han haft i handen.
Något starkt, pockande far igenom Louise och fyller henne med på en gång vilja och nervös oro.
På något sätt måste de ju göra sig gällande ...
Hur utslitande långsamt det går!
Får jag se på skizzen du gjorde i söndags, Tore.
– Låt bli.
Hon har redan tagit och håller den under ljuset.
Det i förgrunden är styft – himlen med, – framkastar hon bestämdt.
Han står besvärad bakom och kisar på den genom handen.
– Det är i alla fall det duktigaste jag har gjort.
– Det riktigt lefver, späder hon på.
Då skrattar han plötsligt och tar henne om lifvet.
– Äh Puttan det där förstår du inte ett dugg.
Hon skrattar med helt gladt – nej det gör hon ej anspråk på.
Och så mäta de arm i arm med trippande steg rummet.
– Bara jag kunde få stäldt det så – mer ledighet, jämnare inkomst ... då skulle jag försöka; du må tro, jag vill nog.
– Ja, men just för att få det, måste du måla!
– Du ser väl, hur vi ha det – vi få vänta.
– Så låter det alltid!
– Alltid – har jag inte bjudit till, så att blodet kunnat springa ur naglarna?
Han släpper henne och tillfogar mörkt:
– Nej, det är nog bara inbilskhet, – jag har inte talang.
– Du har talang, det vet du och alla andra med, ropar Louise ifrig och rädd.
Tores drag få något hårdt.
Det ljusa skägget, de djupa ögonen, brynen som ligga tätt och mörkt öfver, och munnen som slutes – hela detta ansikte af gammalnordisk kämpatyp kan se ut som hugget i sten.
– Jag har inte, svarar han svart.
Då griper henne en demon; något segt outslitligt i hennes natur reser sig mot det vingbrutna i hela situationen.
– Man måste tro på sig själf, det är din plikt, du måste resonera så, att när andra komma fram som inte ha så ursprunglig begåfning, så måste du göra det – men det är inte tillräckligt arbete ska jag säga dig, det fordras arbete, bara arbete –
Hon svänger piskan retligt som en pådrifvare, slår sin hand i stolskarmen.
– Du skall arbeta morgon, middag, kväll – hvar liten ledig stund, försaka allt för din konst, målare blir man inte med att drömma.
Han står stilla, för då och då till munnen spetsen af sitt blonda skägg och biter i det.
Så gäspar han utdraget och kastar sig på sängen.
– Var snäll och var tyst litet – mitt hufvud värker.
Hon brister i hejdlös gråt, men han rör sig icke, och då hon tystnar och klär af sig, ligger han ännu och ser upp på den kalkhvita takytan.
– Vet du hvad, Puttan – jag skall måla den där fru Bryans porträtt – fritt förstås.
Det är skapligt ljus i hennes rum.
Louise hängde om hans hals, försoningen var gjord.
Tore hade i smyg hela aftonen betraktat den olyckliga studien – icke tu tal om att den var god.
– Om jag lyckas, kanske jag småningom kan ...
– Lyckas?!
Naturligtvis – det här kan du ju, kära du.
Fru Bryan förklarade sig villig.
Hon hvilade behagsjuk i hvit spetsrock mot en bakgrund af saftigt blått, och Tore tog ledigt följande förmiddag och lade upp porträttet så vackert, att han själf blef förvånad.
All hans innestängda målarlust slog ut i en färgsäkerhet och ett behärskande af motivet, som kom honom att darra.
Under två dagar talade han knappast ett ord, gick och hvisslade och stirrade, och tredje dagen gjorde han sig åter fri för att fortsätta.
– Herr Duncan blir väl inte förargad?
lät det försiktigt.
Louise hade haft tämligen tråkigt hela dagen.
– Låt honom bli då.
– Men Tore lille – då får du vara mycket säker –
– Säker – det är väl ingen ...
– Ja men Tore – du måste tro – tro fast på dig själf.
– Tror inte du längre, sade han långsamt, – då är det väl bäst jag lämnar alltsammans, för risk är det alltid ... allting är riskabelt.
– Sluta, när du nyss börjat?!
Tårarna voro icke långt borta.
Hon steg upp oroligt.
– Kan du inte måla alla söndagar?
– Söndagar?!!
– A propos jag får ha färg igen –
– Du köpte ju för 2 dollars i går, ropade Louise förfärad.
Han stannade och såg på henne, drog läpparna till ett leende – och teg.
Det visade sig verkligen omöjligt att längre fresta helgonmålarens tålamod.
Nästa söndag hade dukens färg torkat in.
På detta sätt kunde det ej fortgå längre.
Tore blef som alltid, när det gällde, retlig och nervös, han förstod att saken berodde på, att han fort och energisk klämde uti – i dag – annars rann hela planen ut i sanden.
Sedan misses Bryan öfvertalats att offra sin förmiddag, gjorde Tore ett förtvifladt försök att med ens rycka uppgiften in på lifvet, få in allt på sin plats – själfva kraften – men just i dag var det som förgjordt.
Han stred som i en dröm mot begynnande håglöshet.
I hvar minut såg han som tecknadt i eld:
Det gäller för dig, gäller just nu.
Och de växte dessa ord, blefvo alnshöga, högtidliga ...
Nu – ett förfärligt, oöfverstigligt ord – hvem kan stå kallblodig midt framför mynningen af en laddad kanon?
då skall man vara skapt som en fisk – inte vara en knippa moderna nerver ... och inte ha en hustru som ...
Tore strök af penseln så hårdt, att den brast mot paletten.
Han var rödfläckig i ansiktet.
Misses Bryan hoppade upp i tanke att allt var färdigt, men drog sig besviken tillbaka.
»Söndagarna äro mycket olämpliga för mig» – sade hon kyligt ...
– Hvarenda målare har tjogtals sådana stunder, men när jag sätts åt, så står det för lifvet, det är skillnaden – då skall allting bero på några penseldrag.
Tore for omkring därinne, men Louise satt stilla med tom inåtvänd blick.
– Försök landskap, sade hon mekaniskt, det är ju egentligen din genre.
– Genre? – försöka – försöka; när man är skapad för olyckan, så är det nog med ett försök, det går inte, Louise, det är allt.
Jag kan hvad som helst, när det inte gör ett grand nytta – men härute gäller det så förbaskadt, gäller vid hvartenda syndigt steg man tar, man jagas som ett vildt djur, får aldrig ro ...
Louise satt lika stilla – detta berörde henne icke så som annars.
Hennes oroliga själ hade liksom gått inåt, och hon satt där likt en välbehållen hylsa kring den lifsfrukt hon bar på.
– Tore du – barnet, sade hon nästan hviskande, du skall få se – det blir något, blir allt det som du inte kunnat bli, är det inte härligt?
Jag vet han blir målare – och allting!
– Hade man icke det att tänka på, kanske man vågade mer själf – undslapp det Tore.
Hon blef blodröd, men af försiktighet om sig sade hon icke ett häftigt ord.
– Jämt skyller du på något, yttrade hon blott, gick ut och slog dörren i efter sig.
Det blef aldrig tal om någon vidare sittning – hela saken dunstade bort.
Men misses Bryan och andra, som invigts i affären, behandlade hädanefter mister Hultman såsom ett absolut misslyckadt konstnärssubjekt och närmade sig Louise förtroligt medlidsamma.
Tore fortfor att behålla sin plats och hemförde hvar vecka en god, bestämd lön.
Det kom något lätt både i hjärnan och hjärtat, de brydde sig knappt om att tänka.
Louise började älska god mat och att prata i timtals om bagateller, ströfvade i kvinnornas sällskap sysslolös nedåt marketgatan och lärde sig att på ett lojt, mekaniskt sätt längta efter männens hemkomst och en kyss af sin man som efter dagens stora händelse.
Det var som om tidens ur knäppt ljudlöst stilla, det närastående blef hela världen.
Louise fick jämnare och gladare humör, och en söndag måste de skratta, då Tores rock icke gick ihop på grund af tilltagande fetma.
Hon var icke det minsta rädd för hvad som väntade, hon trodde endast ibland att hon skulle dö, och detta förlänade dagarna en egendomlig skärhet.
Men utan att de visste hur, omärkligt som timmarna glida öfver i hvarandra, förvandlades själfva tillfredsställelsen till obestämd oro; det närvarande förnams som något tomt och slött, som sakta gnagde.
När därför
Tore en dag kom hem och berättade, att han hädanefter skulle arbeta på styck, var det som om friskt blod strömmat in i tillvaron.
Fantasin, drömmarna väcktes på nytt.
Hur mycket kunde han förtjäna i dag – i denna vecka?
Lördagen blef nu veckans stora, uppslukande tanke.
Det var något i detta – drömmen om det tillkommande.
Louise kunde gå som i feber, planerade ånyo, räknade ut; det lif de förde gjorde åter intryck af tillfällighet.
Hon såg högen där i byrålådan växa och med den möjligheterna – lifvet.
Hela rymden vidgades, nuet var ju alltid en bur, hinsides nuet låg lyckan, den stora njutningen ...
Men när lördagen kom och silfverdollrarna blänkte på bordet, och sedan den första glädjen att räkna och räkna dem om igen, var öfver – ja då satt man där mätt och dock egendomligt otillfredsställd.
Louise reflekterade öfver detta, det hela rörde sig om idéer nu, sedan de hade det bra.
Hon kände klart, att lyckan icke låg i de grå, glänsande slantarna utan i hoppet om att få dem, i perspektivet af fler och fler.
Glädjen låg i den spännande väntan på njutningen – i själfva njutningen dolde sig redan förgängelsen.
Vissheten dödade ...
Och hon började tänka med hjärtat:
– I Amerika arbetar man, arbetar, sträfvar oupphörligt, guldet växer; man njuter sällan, man endast arbetar för att få njuta.
Men är icke just detta hemligheten, den stora konsten att lefva?
Det var den lyckligaste tiden i Louise Hultmans lif – alltsammans en lugn himmelsblå dröm, något som icke kunde upphöra och som hon alltid ägt.
Och ändock blef det aldrig fullt verkligt.
Hon längtade icke hem till sitt land, men det nya var därför icke hennes i fullt medvetande.
Det var som väntade hon på att få medborgarrätt, och som kunde denna först vinnas genom det som nalkades, den stora segern, den jublande fullbordan – barnet.
Barnet skulle komma med Guds belöning för hennes trofasthet mot sig själf och Tore, det skulle ju blifva ett förkroppsligande af idén i Tores och hennes äktenskap – barnet skulle rycka bort den egendomliga räddsla, som darrade innerst i hennes bröst och göra det nya fast, klart, naturligt.
Det är en kvalmig, våt decembernatt.
Suset af en fiärran löpande elektrisk spårvagn, ett och annat hundskall från bakgården, rullandet af någon brådskande läkardroska marketgatan nedåt äro de enda ljud, som äga namn bland allt som spritter, kvider eller hviner genom natten.
Och när ljuden tystna, skälfver tystnaden af lif.
Louise orkar icke öppna ögonen men ser genom ögonlocken, hur luften i rummet dansar fantastiskt med våglika, långsamma rörelser i ett skärt obestämdt töcken.
Hon vet, att framför gasen hänger ett rödt papper, och hon tänker, att hon är nattens hjältinna, och att ljuset från hennes rum lyser ensamt och stilla ut i gatans mörker.
Hon ser äfven andra ljus, många dimmiga, dåliga ljus, som hon vet brinna bakom de tegelröda verkstädernas fula rutor; dylika små svaga tankar är det enda hon förmår, men stora ohämmade tårar droppa oupphörlig ned och väta mungiporna.
Hur länge har hon legat så här? – just som doktorn lagt henne tvärt öfver sängen med en röd filt ända upp till hakan.
Det sticker i huden, men hon gitter icke röra sig.
Öfver tillvaron hvilar en lätt drömton, hon frossar af milda martyrkänslor – här skall hon i en stund som denna ligga ensam, så ensam och allena vakande, som lefde och andades ingen människa på jorden mer än hon ...
Det är så genomhårdt ...
Plötsligt far ett ryck genom kroppen – tänk om hon ligger och dör!
Fruktan öppnar ögonblickligen hennes ögon, rummets stumma föremål ingifva ångest, svidande smärta, outsäglig längtan efter själar.
Som ett friskt öppet sår står hennes känslofulla längtan efter en innerlig själ.