Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att vår jordbruksnäring, oansedt dess framsteg i tekniskt hänseende i många fall, på det hela befinner sig i en ganska tryckt ställning, lärer icke kunna bestridas och visar sig tydligast deraf, att den i jorden intecknade skulden, som 1842 uppgick till 93 millioner, 1862 vuxit till 427, och att på samma gång som räntan stigit så betydligt, jordvärdet allt jemt är i fallande med den påföljd, att mången jordegare, som al dessa ogynnsamma förhållanden tvingas till försäljning, ser sig beröfvad hela det kapital, som han trodde sig hafva förvärfvat genom sitt arbete eller genom sina på jordens uppodling och förbättring nedlagda kostnader.
I ett land som Sverige, der, med undantag af metallförädlingen, som är föremål för export, fabriksindustrien nästan uteslutande tillverkar för den inhemska konsumtionen, måste alla näringar lida, då jordbruket lider; ty den jordbrukande klassen utgör sju åttondelar af landets folkmängd; och liksom den är den största producenten, är den, eller åtminstone borde den vara, den största konsumenten af fabrikernas produkter.
Men när jordbrukaren icke kan sälja med fördel, måste han i samma mån inskränka sina inköp af näringsflitens alster.
Se vi på fabrikernas ställning, så finna vi att, under perioden från 1850 till 1860, ökade de sin tillverkning med tre millioner rdr årligen, från 1860 till 1864 med endast en half million.
Husslöjden, synnerligast i hvad den omfattar väfnadsindustrien, har på samma sätt aftagit.
Under samma tid har vår handelsflotta minskats med 1,100 nyläster, under det att Norges på samma tid ökats med 31,000 kommersläster.
Lägger man härtill, att utsökningsmålen ifrån 28,924 år 1855, stigit till 61,297, 1863, kan man val svårligen af dessa förhållanden draga någon annan slutsats, än att Utsk:ts förslag omfatta, icke blott ett jordbruks-, utan ett statsintresse.
Jag respekterar högt de filantropiska skäl, som blifvit anförda mot införandet af en tull på s. k. lelnadsförnödenheter, ehuruväl der ligger något oegentligt i uttrycket, ty vi hafva beskattningsföremål, som med lika skäl kunna hänföras till denna klass som en tull på landtmannavaror; men samhällets gagn, om det påkallar en sådan tull, går framför allt, och jag tror mig i det föregående hafva ådagalagt, att de betänkligheter, man, i arbetarens intresse, uttalat mot sådane tullar, ligga på ytan och icke på djupet.
En omständighet torde jemväl få tagas i betraktande och denna är: att Staten har stora utgifter att bestrida för sådane föremål, som hufvudsakligen komma de arbetande klasserna till godo; såsom sjukvård, undsättningar under missväxtår och framför allt för fullkomnandet af sitt folkskoleväsende och för folkbildningen i allmänhet.
Det är då icke obilligt att dessa klasser härtill något bidraga genom indirekt konsumtionsalgift, som visserligen i någon mån kan medföra en prisförhöjning, 404 Den 21 April e. m. sä länge landet icke kan fylla sina egna behof; men som upphör i samma stund jordbrukets produkter icke finna afsättning inom landet, utan måste uppsöka densamma på verldsmarknaden, ty det är då dess pris som äfven bestämmer varuvärdet inom landet.
England har bibehållit en tull på spanmål, som inbringar statskassan omkring 800,000 pd sterb, motsvarande 13 ä 14 millioner rdr rmt årligen.
I Frankrike infördes, i den graderade skalans ställe, som förut hade gällt, 1861 å hvete en tull af 50 centimer pr hectoliter, hvartill kommer, om jag ej misstager mig, en surtax af ^-.delar.
Denna tull, som var ganska låg, emot hvad förut varit, har emedlertid framkallat en allmän klagan från jordbrukets sida, som gifvit sig lutt icke blott inom lagstiftande församlingen, utan jemväl inom de vetenskapliga samfunden; och då det torde intressera II. o. Ad. höra huru en högt värderad vetenskapsman och författare i statsekonomiska ämnen, Hr Léonce Lavergne, uppfattat frihandelns grundsatser vid det tillfälle då han inom ett sådant samfund föreslog fördubblingen af denna tull, har jag trott mig böra meddela ett utdrag af hans anförande.
»Ifrån och med utfärdandet af Förordningen den 5 Januari 1860 fullföljer regeringen eti krig på lif och död emot tulltaxan.
Vi begripa icke, ehuru vänner af handelsfriheten, detta företräde, som tillerkännes den utländska produktionen på bekostnad af landets egen.
Att nedsätta tullafgiften för att låta tyngden falla på de inhemska beskattningsföremålen, är hvarken billigt eller rättvist.
Föremålet för en finanstull är icke blott att bereda Staten inkomster, utan att jemna fördelningen af skattebördorna.
Till en god finansstyrelse hörer, att ingen vara bör få inlöras; utan att draga någon tull.
En afgift, som icke öfverstiger 5 proc. af varans värde, har aldrig betraktats som skyddstull.
Friheten i handel förutsätter lika litet afskafiandet af alla tullar som friheten att producera betingar upphäfvandet af alla skatter.
Hvad som bör upphöra, det är allt som är obilligt och onödigtvis trycker på produktion och utbyte.
Tullarne äro ett medel att liksom andra afgifter bereda Staten tillgångar till betäckande af sina utgifter.
Behöfva andra skatter höjas, måste äfven tullsatserna höjas.
Att höja de skatter, som inom landet tynga på produktionen, och med detsamma nedsätta afgifterna för den fremmande införseln, är icke logiskt.
Detta är att tillämpa frihandelssystemet i bakvänd ordning.»
Jag väntar mig nog att de ledamöter af R. o. Ad., hvilka uppträdt som frihandelns målsmän, skola finna sig något öfverraskade af dessa satser; men jag vill förklara orsaken; hvilken är, alt liksom man i England vid frihandelns införande, till undvikande af inkonseqvenser, påfann och försvarligen godtyckligt
Den 21 April c. m. 405 tillämpade distinktionen emellan skyddstull oell finanstull, likaså liar man i Frankrike, i samma man som tillämpningen af frihandelns absoluta grundsatser stöter på praktiska svårigheter, lör att förlika sitt vetenskapliga samvete och sin auktoritetstro med sin fosterlandskänsla, börjat eftertänka, huruvida icke statsekonomien, liksom filosofien, bör dela sig i två grenar, den theoretiska och praktiska.
Det är med den theoretiska vi gjort bekantskap.
Det återstår att försöka den praktiska.
Man har slutligen framhållit, att den föreslagna tullen icke skulle hafva något inflytande till förbättrande af jordbrukets ställning.
Jag medger alt inflytandet icke blir stort; men det verkar dock något till hejdande af en onödig import, som gagnar ingen annan än importören oell mellanhandeln; den kommer att i någon mån gifva en lyftning åt det inre varuutbytet, jemte det att det lemnar Staten inkomster, som alltför länge blifvit gagnlöst förspillda.
Men hvad jag synnerligen värderar i Utsluts förslag är, att det öppnar vägen, för att genom ett ömsesidigt tillmötesgående kunna komma till ett slut på de partistrider, som den abstrakta frihandeln framkallat inom landet och hvilka endast på detta sätt, men icke genom öfverflygling eller ett; sic volo sic jubeo kunna slutas.
Jag vill visserligen icke tilltro mig någon förmåga att i dessa frågor inverka på andras öfvertygelse, ty jag tager för alldeles afgjordt, att en och livar redan stadgat sin åsigt.
Jag skall derför söka fatta mig så kort som möjligt, men den plats, som blifvit mig vid denria riksdag anvisad, torde göra det för mig till en pligt att något redogöra lör mina åsigter.
Dervid ämnar jag icke ingå i någon afhandling rörande frihandelns nytta eller skada, ty denna fråga har redan blifvit så utförligt behandlad, att, enligt min tanke, föga återstår att i detta afseende tillägga.
Det har förefallit mig besynnerligt, att de Hrr, som i denna fråga hittills haft ordet, uteslutande hållit sig till allmänna betraktelser, och icke sökt praktiskt visa fördelen eller olägenheten af att åter införa tull på ifrågavarande produkter.
I motsats härtill är min afsigt, att uteslutande sysselsätta mig med frågans praktiska sida.
Men innan jag öfvergår till den artikel, som nu är under behandling, vill jag i R. o. Ad:ns minne återkalla, huru förhållandet på sednare tider varit med tull på landtmannaprodukter.
Jag gör det derföre, att jag såväl vid frågans behandling inom Utsk:t som under enskildta samtal man och man emellan allmänt hört den åsigt uttalas, att det skulle vara den närvarande chefens för Finans-departementet — om jag så får säga — fel, att vår tulltaxa befinner sig i sitt närvarande skick.
Det tillkommer 406
Dea 21 April e. m. visserligen icke mig att ingå i något försvar för de af honom vidtagne åtgärder, men jag får förklara, att ett dylikt omdöme, enligt min tanke, är lika oförtjent som orättvist.
Om vi kasta en blick något tillbaka i tiden, så finna vi, att 11.
St:r vid 1854 års riksdag åsatte tull på alla landtrriannavaror, samt alt tulltaxan kort derefter af K.
M:t utfärdades alldeles sådan, som den blifvit af R.
St:r beslutad.
Det dröjde emedlertid icke mer än ett halft år derefter, innan K.
M:t till följd af särskildta förhållanden ansåg sig böra utstryka alla de tullar på landtmannaprodukter, som vid nämnda riksdag blifvit af R.
St:r åsatte.
Den sålunda införda tullfrihet å dessa varor förnyades sedermera tid efter annan, ända till dess R.
St:r samlades till 1856 års riksdag.
Man skulle hafva föreställt sig, att med anledning af berörda åtgärd en storm af ovilja skulle vid denna riksdag uppstå.
St:r uti 1856 års tulltaxa bibehöllo tullfrihet å alla de landtmannaprodukter, å hvilka tullen blifvit af K. M:t borttagen.
Det, var således R.
St:r, som sjelfve godkände den tullfrihet, som å dessa varor blifvit af K.
M:t exceptionell påbjuden; och hafva således R.
St:r sjelfve infört det frihandelssystem i detta afseende, hvaröfver man sedermera så bittert klagat.
Då gjordes visserligen ett försök alt i vissa fall åler införa tull på landtmannaprodukter, men detta försök strandade hos R. o. Ad., som förklarade sig godkänna den tullfrihet, sorn genom 1856 års tulltaxa blifvit införd. Genom R.
Stms beslut åsattes vis serligen tull på ost och malen spanmål, men öfriga tillhörande artiklar förklarades fortfarande från tull fria.
Vid 1862 års riksdag gjordes åter ett försök i enahanda riglning och man belade artiklarne ost, malen spanmål och fläsk med tull; men öfrige i Betänka upptagne landtmannaproduktnr, nemligen kött, smör, ister, bönor, humle och lin förklarades fortfarande tullfria.
Häraf synes, att R.
St:r alltsedan 1856 åsatt tull på en dast några få af dessa artiklar.
Jag vågar således påstå, att R.
St:r sjelfva bidragit till införande och bibehållande af tullfrihet med afseende på landtmannaprodukter.
Frågan är nu: kan det vara skäl att åter införa tull på dessa artiklar, sedan vi under 10 år i afseende på detri haft tullfrihet?
Detta beror naturligtvis derpå, huruvida vidtagandet af en sådan åtgärd kan vara behöflig för jordbruket och billig i andra afseenden.
Låtom oss då först se till, huruvida något gagn derigenom kan komma landtbrukaren till del.
Asättande af tull på landtmannaprodukter i afsigt alt förhöja priset på dessa varor har till nödvändig följd, att tullen åter måste borttagas, för den händelse den leder till en oskälig prisstegring.
Genom ett ständigt åsättande och borttagande af tullen uppkommer ett vacklande i handeln med landtmannaprodukter, som för jordbrukaren är till vida mi ra skada än ingen tull.
Men äfven om det kan gifvas tillfällen, då det vore för honom gagneiigt att å sina produkter hafva en låg lull, hemställer jag dock, huruvida man med skäl kan anse, alt den närvarande Den 21 April e. m. 407 tiden kräfver vidtagande af en sådan åtgärd.
Då priset på dessa produkter nu i allmänhet kan sägas vara för landtman» nen tillfredsställande; månne det då kan ligga någon rättvisa uti, att genom åsättande af tull än ytterligare uppdrifva detta pris?
Då vi dessutom under den sednare tiden lyckats för våra flesta landtmannavaror finna vägen till verldsrnarknaden; månne vi då böra åter införa tull på dem?
Beträffande exporten af dessa varor, ber jag att få lemna några upplyssningar, hvilka, enligt hvad jag tror, äro för de flesta af R. o. Ad:ns ledamöter obekanta.
Vi veta alla, att det sista året en export till England af alla slags landtmannaprodukter påbörjats, och jag är i tillfälle att meddela uppgift på beloppet af de under berörda år exporterade artiklar af nämnda beskaffenhet.
Om vi i detta hänseende fästa oss vid den artikel, som nu är föremål för behandling, nemligen fläsk, så finna vi, att under åren 1862—63 exporten häraf var så obetydlig, att den icke ens fått en plats uti Kommers-Coilegii berättelse om den utländska handeln.
Den steg redan år 1864 till 853 centner, och uppgick år 1865 till det betydliga beloppet af 4,317 centner.
Gå vi vidare till artikeln svin, som måste tagas i betraktande i sammanhang med artikeln fläsk, så finna vi, att häraf exporterades 1862 1,124 stycken, 1863 1,345 stycken och 1864 1,975 stycken, men att deremot 1865 exporten uppgick till 15,706 stycken.
Om vi beräkna vigten af hvarje af dessa svin till endast ett centner, så belöper sig exporten af fläsk till England till ej mindre än 20,023 centner under år 1865. under det den de föregående åren varit högst obetydlig.
Se vi åter på medelbeloppet af det fläsk, som under sednare åren blifvit till landet importeradt, så finna vi, att denna import under åren 1863—64 visserligen steg till ganska höga belopp; men taga vi hänsyn till, huru förhållandet var tiden närmast efter den, då tullfrihet å denna vara påbjöds, så visar sig, att medelbeloppet af importeradt Iläsk uppgick åren 1858—60 till 6,677 centner, således icke på långt när motsvarande det belopp, som under sista året från landet exporterades.
Under åren 1860—63 steg deremot importen i medeltal till 40,000 centner, hvaremot vi hade att ställa en export af endast 124 centner, utom lefvande svin.
Al den nämnda importen utgjordes dock större delen al Amerikanskt fläsk, som under denna tid i stora qvantiteter inköptes till Sverige, men hvilken handel nu nästan helt och hållet upphört.
Det visar sig således, att ehuru importen af fläsk under sednare åren ökats, har dock exporten samtidigt stigit högst ansenligt.
Under sådane omständigheter, och, då vårt fläsk lyckats få en så god afsättning på verldsrnarknaden, hemställer jag, huruvida det för närvaraede verkligen kan vara skäl att belägga denna vara med tull.
Af aktade och kloka landtbrukare har jag hört den farhåga uttalas, att exporten af dessa produkter skulle få en större omfattning, än våra förhållanden för närvarande medgifva.
Vi hafva nemligen icke varit beredda på att ordna vår hushållning på lämpligaste sätt för en sådan 408 Den 21 April e. m. export, så att det är möjligt att inom landet en brist kan uppstå; och jag har hort personer frukta, att, till följd af denna export, priset på denna vara i år skall stiga till ett oerhördt belopp.
Jag ber att i största korthet äfven få nämna några ord angående öfriga landtmannaprodukter.
Med afseende å dessa gestaltar sig förhållandet i allmänhet på samma sätt som med fläsk.
Af artikeln smör exporterades under hvartdera af åren 1862 och 1863 omkring 600 centner, år 1864 6,201 centner, men deremot år 1865 ej mindre än 11,642 centner.
Af fäkreatur exporterades åren 1862—63 omkring 800 stycken, år 1864, 2,812 stycken, men år 1865 nära 7,000 stycken.
Se vi på spanmålsexporten, så uppgick denna under sista året till icke mindre än 14,382,294 kubikfot, hvaremot vi hafva att ställa en import af endast 800,000 kubikfot, således öfversteg under detta år exporten importen med 13 och i millioner kubikfot.
Under sådane förhållanden hemställer jag, huruvida det nu kan vara skäl att belägga landtmannaprodukter med tull.
Om vi nu skolat lagstifta i afseende å tullsatserna för en tid af 3 år, så hade jag möjligen kunnat fatta, att man nu velat vidtaga en sådan åtgärd.
Men då nu endast är fråga om att lagstifta för ett år, hemställer jag, om det kan vara skäligt eller rättvist att åter införa tull på dessa varor.
Ett ytterligare skäl, hvarför jag afstyrker vidtagande af en sådan åtgärd, är, att jag anser det innebära en orättvisa håde mot arbetsklassen och mot öfriga näringsidkare; och oaktadt den anmärkning, Frih.
Sprengtporten framställt, vidhåller jag dock den sats, som jag uti min reservation uttalat, nemligen att det högeligen förundrar mig, att personer, som bekämpat godkännande af den Franska traktaten, påyrkat tull å de nödvändigaste lefnadsförnödenheter i uppgifven afsigt att höja priset derå.
Det är nemligen klart, att förökade lefnadskostnader inverka menligt på öfriga näringar; och det synes mig vara en obillighet emot industriidkaren, när den jordbrukande befolkningen fordrar tull på lifsmedel, då jordbruksprodukterna i närvarande stund äro ganska högt i pris.
Jag ber äfven att få hemställa till en hvar af Eder, Mine Hrr! hurnvida de föreslagna tullsatserna verkligen kunna gagna jordbrukaren.
Tror någon, att en tull af 10 öre för en kubikfot råg eller 3 öre för ett skålp. smör kan för jordbrukaren verka hvarken till eller ifrån?
Hade fråga nu varit att inslå en alldeles ny väg med afseende å denna del af tull-lagstiftningen, så medger jag, att tankarne kunnat vara delade, huruvida man borde taga steset fullt ut; men då vi redan under en tid af 10 år haft tullfrihet å dessa varor, så vågar jag påstå, att vi nu icke gerna kunna taga steget tillbaka och åter införa tull derå.
Jag tror icke, att jag träder grannlagenheten för nära, om jag slutar med att uppläsa några ord ur ett anförande, sorn vid 1859—60 årens riksdag i nu förevarande ämne afgafs af Hr Den 21 April e. m. 409 Gr.
Hamilton, som då satt vid Konungens Rådsbord.
Äfven då var fråga om att åsätta tilli på landtmannavaror.
Han motsatte sig detta, erkännande, att lian gerna sett, att man ifrån början gått något långsammare tillväga vid borttagande af tullen å dessa varor.
Han sluade detta sitt anförande med följande ord: »Huru jag således än betraktar saken, kan jag icke finna något skäl att bifalla den ifrågasatta tullsatsen, öfvertygad att stabilitet i tull-lagstiftningen är af största vigt för näringarnes bestånd, äfvensom att det säkraste sättet att i all lagstiftning gå till väga, är att långsamt gå framåt, men aldrig taga ett steg tillbaka.»
Jag instämmer till alla delar uti dessa åsigter och anhåller i öfverensstämmelse dermed, att R. o. Ad:n, med afslag å Utsk:ts förslag, måtte besluta fortfarande tullfrihet på fläsk, Detta anförande framkallade äfven bifallsrop.
(Detta yttrande, som blifvit talaren tillstäldt för justering, bar sedermera icke af honom återlemnats).
Ehuru jag, i likhet med Frih. von Schulzenheim, anser det föga löna mödan att spilla ord för åsättande af tullsatser, då R.
Sl:r icke mera enhällgt påkalla siri grundlagsenliga rätt att ensamma derom besluta, ber jag dock att under några iigonblick få taga R. o. Adms dyrbara tid i anspråk.
Vi hafva i dag sett, huru den vanliga granna fanan blifvit utvecklad i frikandelslägret; vi hafva derpå läst den vackra inskriptionen: rättvisa, filantropi.
Men, Mine Hrr! huru förhåller det sig med denna rättvisa, denna filantropi?
Man förordar höga tullar på några lä s. k. kassaartiklar, som mest förbrukas af den stora allmänheten, af arbetaren, för hvilken de beklagligtvis blifvit nödvändigetsartiklar.
Man förordar höga tullar på kaffe, socker, tobak, för att dermed betäcka statsverkets behof.
Hvad vill detta i sjelfva verket säga?
Jo, man vill pålägga den Svenska allmänheten en skatt, hvilken i hufvudsakligaste måtto måste drabba den fattigare delen af befolkningen, dessa menniskor, som kanske anse kaffet vara lör dem nödvändigare än brödet.
De mera välmående dricka t å 2 koppar kaffe om dagen; den fattige dricker 6 å 7.
Är det rättvisa, att då framför allt beskatta sådana artiklar och derigenom låta skattebördan tyngst drabba dem, sorn minst ega förmågan att bära den.
Icke bättre förhåller det sig med filantropien.
Nöd finnes i landet.
Visserligen se vi vårt Bondestånd vid riksdagarna ganska välmående, men hvilka outredda naturkrafter, som uppehålla dessa personer, känner jag icke.
Deremot är det icke synnerligen fett i landsorten.
I ett läger, der det utan tvifvel finnes så mycken kunskap, så mycket snille, borde icke halva saknats insigt om hvarthän detta skattesystem leder.
Vi simpla odalmän, som plöja egen teg, vi känna det.
Olyck - 410 Dea 21 Aprli e. m. lig den af oss, som under vintern svält sina ök.
Olyckligt det land, der statsmakterna försumma dem, som skola hära tyngden af bördan, — dess undergång är för handen.
Vi jordbrukare hafva oss förbehållet att draga lasset.
Vi klaga icke deröfver, men vi fordra, att man sätter oss i tillfälle att fullgöra våra skyldigheter.
Man bar icke gjort det; man har ansett, att statsvagnen ändock skulle gå obehindradt sin vanliga väg.
Jag tviflar derpå, .lag tycker mig redan höra dessa olycksbådande missljud, som antyda att smörja fattas.
Jag ser huru vagnen redan gålt in på en obanad väg; den går djupt i dyen och stenar hämma dess gång.
Anspannet är uttröttadt, magra, arma krakar.
Månne icke deras, som hålla i tömmarna och som hafva kört för fort i början.
De skola också icke binna målet.
Jag röstar för bifall så väl till denna punkt som till Utsk;ts Betänk, i dess helhet.
Hr von Koch, Nils Samuel; Nog kan man, om man blott är inbillningssjuk och har stark fysik, stundom ostraffadt anlita qvacksalfvare eller homöopater, men är en person verkligt sjuk, tror jag att han gör bäst om han genast anlitar kunnig läkare för att få utredd sjukdomens orsaker och derefter bot för densamma.
Vore det verkligen nu så, att vårt jordbruk befunne sig i ett sundt och normalt tillstånd, kunde det vara temmeligen likgiltigt, om man "jorde några små experimenter i en eller annan rigtning, för att afhjelpa förmenta lidanden.
Men jag får bekänna, att jag tillhör dem, som anse, att vårt jordbruk någon tid befunnit sig i ett alltid brydsamt, ofta farligt öfvergångstillstånd samt just nu i en sådan ställning, att man måste söka verkliga botemedel mot det onda som finues.
Det är ur denna synpunkt jag tror mig böra varna dem, som i likhet med mig hafva största delen af sin förmögenhet nedlagd i jordegendom, för att låta dåra sig af några falska förespeglingar och för att vilja söka bot annorstädes än den bör sökas, hvarmedelst uppmärksamheten lätt afvändes derifrån, dit den bör och slutligen måste rigtas.
Jag nämnde atl jag tror, att vårt landtbruk icke befinner sig i ett normalt tillstånd.
Våra landtmäns produkter hafva numera småningom utkommit på verldsmarknaden.
När en produkt kommer på verldsmarknaden, fordras, på det att den der må kunna uthärda täflan, ovilkorligen två saker: l:o god vara, och 2:o billigt tillverkningspris.
För erhållande al god vara fordras åter åtminstone i början alltid stora ansträngningar.
Våra landtmannaprodukter, synneligast ladugårdsprodukterna, äro eller bafva icke länge varit af sådan beskaffenhet att de lämpat sig lör den stora verldsmarknaden, och för att förbättra dem, bafva stora omkostnader, många misslyckade försök måst göras.
Dock är detta ett ondt som måste tålas och endast kan lindras genom att det allmänna sjelf bekostar en del experimentar och sprider tillförlitliga upplysningar.
Den 21 April e. m. 411 Beträffande åter priset för varor, som redan utföras till andra länder, så hjelper det föga eller intet att söka uppehålla höga priser inom landet, genom konstlade medel, t. ex. en tullsats, som ofta kringgås eller borttages, när man innarrats uti företaget.
Enda tryggheten i synnerhet å verldsntarknaden är att kunna sälja till lika godt pris som alla de andra.
Men dertill fordras för produktionen fördelaktiga vilkor.
Landtmannen har dock för närvarande att här kämpa emot flera stora svårigheter: hög förlagsränta, höga arbetslöner och höga skatter.
Den höga räntefoten har, såsom vi alla veta, tillkommit genom räntans stigande på verldsmarknaden till följd af kapitalförstöring för de stora krigen, den beväpnade freden och de orimligt stora jernvägsföretagen.
Nu frågar jag: föreställer man sig verkligen att den höga räntefoten skulle kunna sänkas derigenom att man höjer en eller flera satser?
Boten häremot är tyvärr svår, ledsam och långsam, men säker: arbete och sparsamhet; godt föredöme och biträde vid sparbankerne äro hvad de högre samhällsklasserna borde i detta afseende lemna.
Den andra svårigheten, mot hvilken landtmannen nu bar att kämpa, består i de höga arbetslönerna.