Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. nu går att öfverlägga, är af stor och allm. vigt, och blir det i ännu högre grad genom det sätt, hvarpå det behandlas.
Ju mera en lugn och fördomsfri pröfning å båda sidor aflägsna!' allt sken af det enskilda interessets möjliga inverkan på. beslutet, ju mera skall detta rättfärdiggöras af hvarje upplyst och sansad mening.
Fråga är att bereda ett jemnare fortfarande förhållande emellan räntetagare och räntegifvare inom Röket; att, utan kränkning af någons lagliga rätt, söka genom en träffad öfverenskommelse aflägsna sjelfva möjligheten af dessa stundom öfverklagade tvister, som af det obestämda i sättet för skattens utgörande härledas; att, sedan vi varit nog lyckliga att få den första varumätaren, myntet, lill sitt inre värde och framtida bestånd försäkrad, äfven mätaren af varupraestationer och naturalskatter man och man emellan måtte vjnna samma stadga och .ej vidare underkastas de snabba och stundom högst känbara omvexlingar, som tillfälliga orsaker kunna tillvägabringa.
Ehvad mening man i sjelfva hufvudsaken kan hysa, är det likväl otvifvelaktigt, att det mål, som sökes, nemi. stadga och förtrolighet de betalande och de uppbä^ rande emellan, svårligen kan uppnås, om icke, å ömse sidor, en lika välvilja, en lika känsla af billighet och rättvisa må ligga till grund för de fattade besluten.
Åro Den 13 Mars f. ra.
Äro val nu dessa grundsatser fullkomligen uttalade i StatsUtsk:s betänk.
JN:o 3g3 oell i det yttrande, som Utsk. i betänk.
N:o 4i6 sedermera afgifvit om den af Frih.
Palmstjerna väckta motion?
Vinnes derigenom det ändamål, som sökes?
Jag tror, att Utsk. ej undanröjt den väsendtligaste aömärkn.
, som kan göras emot dess förslag, eller att, om äfven denna kan undanrödjas, de särskilda åsigterna i ämnet lätteligen torde kunna sämmanjemnkas och aflägsna de farhågor och tvifvelsmål, sorn den föreslagna uppsägningsrättens upphörande å räntetagarens sida hos mången uppväckt*
Denna anmärkn. riktas isynnerhet emot den nu fastställda tiden för våra markegångssättningar, som, varande för nära den inbergade grödan, då spannmålsprisen ännu ej hunnit att stadga sig, icke uttrycker och ej heller kan uttrycka det blifvande allm. och verkliga årspriset, hvarigenom en häruppå grundad fortfarande beräkning skulle kunna, med de förändringar angrde uppsägningsrätten, Utsk. föreslagit, leda till förlust för räntetagaren.
Jag vill ingalunda vid detta tillfälle ingå i någon pröfning af detta påstående.
Nog af, det är väckt och förvaras med skäl, som äfven af erfarenheten icke kunna jäfvas.
Men hvarföre då icke bereda en större säkerhet för dessa markegångspris bestämmande?
Jag är öfvertygad, alt det varit Utsk:s mening; ty, jag upprepar det, frågan är att endast undanrödja det obestämda 1 dessa förhållanden, ej att betaga någon sin lagliga och skäliga rätt, och blifva markegångsprisen ett uttryck af de för året gällande, så torde deras tillämpning, genom bildande af ett tioårigt medelpris räntetagare och räntegifvare emellan, icke undgå att, i sådant fall, göra sin billighetsgrund gällande.
Jag får derföre vördsamt föreslå, att jemte återremiss till StatsUtsk. af betänk.
N:o 4>6 E. o. Ad. täcktes besluta, att Utsk. måtte anmodas så skyndsamt som möjligt inkomma med förslag till en förändrad tid för markegångssättningarna och den dermed förenade uppsägningstid och utdelning af forselsedlarna; att dervid tillse och pröfva, huruvida, utan rubbning af andra förhållanden, d. i5 Jan. icke vore den lämpligaste tiden för markegångssättningarna, samt att uppsägningstiden borde derefter jemnkas åtminstone till d. 7 Febr., samt forselsedlarna vara utdelade 3 veckor efter sistnämnde dag, eller inom slutet af Febr. månad.
Äfven borde Utsk. taga under behörig pröfning den jemnkning, som, i afseende på allm. uppbörds- och redogörelseterminerna, härigenom kan komma att erfordras.
I förening med denna remiss, hvarvid jag anhåller, att dessa mina anmärkn:r till Utsk. måtte medföfja, får jag äfven vördsamt föreslå: att H. E. o. Ad. ville uppskjuta med pröfningen af Iiederv.
EondeSt;s inbjudning att sig i detta 20 H. 21 i6i Dea t3 Mars f. m. ämne med Ståndet förena, intilldess svar från StatsUtsk. på nu ifrågavar. remiss hinner att inkomma.
Om begge dessa framställningar anhåller jag om H. Ex. Hr Gr. o. Landtnäs proposm.
Hr Gr. af Wetterstedt, tilläde derefter muntligen:
Jag får äfven tillägga, att om möjligen StatsUtsk., i anseende till den behandling detta mål erhållit, skulle anse sig icke kunna på denna remiss upptaga frågan om förändring af tiden för markegångssättningarna, torde R. o. Ad. tillåta mig att i sådant fall väcka frågan derom, sådan jag nu haft äran framställa den, såsom en motion af mig i kraft af 56 § Riksd.Ordn.
Jag instämmer i den siste värde talarens åsigt om frågans vigt, en vigt, som jag önskat, att man inom detta Stånd närmare betänkt, innan man fattade det beslut, som föranledt såväl den inbjudn. som det betänk., hvilka nu utgöra föremålen för R. o. Ad:s öfverläggning.
Jag hade då hoppats, att ett annat resultat skulle vunnits vid frågans första afgörande och att R. o. Ad., inseende sitt och landets oskiljaktiga interessen, skulle mera lyssnat dertill, än det beslut, R. o. Ad. då fattade, synes ådagalägga.
Såsom i allmänhet en varm vän af nödvändiga och nyttiga förbättringar och reformer, är det naturligt, att jag, för min del, med tacksamhet emottog K.
M:s nåd. propos. i delta ämne, och att jag äfven håller StatsUtsk. räkning för det utlåt., Utsk. i anledn. deraf afgifvit.
Den consequens i beslut, som är ett nödvändigt vilkor för beslutande auctoriteters anseende, fordrar också, enligt min öfvertygelse, oundgängligen, att R. o. Ad. nu begagnar den utväg, som grundlagen medgifver, för att frånträda ett måhända förhastadt beslut, som ej allenast står i rak strid med det beslut, som Ståndet vid förra riksdagen rör:de samma fråga fattade, utan oek är alldeles oförenligt med det af R. o. Ad. vid innevar. riksmöte antagna stadgande om bestämmandet af ett medelpris för räntespannmålen.
K. M:s nåd. uppmaning, i dess d. 7
Maj sisth år R.
St. meddelade skrifvelse i detta ämne, ger också R. o.
Ad. en ytterligare anledn. att, innan denna fråga slutligen afgöres, åt densamma egna en dess stora vigt motsvarande uppmärksamhet. K. M. yttrar deri, att K.
M. anser rättelser i nu gällande method för markegångssättningen i Riket vara af omständigheterna högt påkallade och frågan derom böra företagas till pröfning, oberoende af de beslut, som kunna varda fattade om räntepersedlarnas förenkling ocb indelningarnas återingående till Kronan.
Behofvet af rättelser i hittills gällande författningarom räntetagares och räntegifvares ömsesidiga rättigheter torde också lika litet kunna förnekas, som den af erfarenheten i så hög grad ådagalagda olämplighe - Den t2 Mars f. m. iGj ten af nuvar. förhållanden med något sken af rimlighet kan försvaras.
De förvaltande verk, som i detta mål yttrat sig, nemi.
KammarCollrm och Statscont., hafva äfven medgifvit och till en del vitsordat de prejerier och de för räntegifvarne förstörande resultat, hvartill nu gällande författningar föranleda.
Till dessa verks handläggning inkomna mål upplysa nemi., att ägare af indelta räntehemman i samma by nödgats betala 5o proc. högre lösningspris för räntespannmålen än deras grannar, som fått till Kronan utgöra sina räntor.
Enär sådana förhållanden kunnat och äfven ännu kunna inträffa, torde det vara hög tid att, genom desammas förekommande för framtiden, åtminstone börja att undanrödja den ojemnhet i skattebördor, som allmänt öfverklagas, och hvars afskalfande bör utgöra ett af de vigtigaste föremålen för Statsmagternas gemensamma omsorger.
Man har häremot in vändt, att det sätt till missbrukens och nuvar. missförhållandens afhjelpande, som StatsUtsk. föi-eslagit i öfverensstämmelse ej mindre med R.
St:s vid förra riksdagen fattade beslut än med de åsigter,K.
M. uti Dess åberopade nåd. skrifvelse uttalat, skulle rubba räntetagarnes rättigheter och göra de till deras aflönande anslagna medel otillräckliga.
Jag kan dock icke inse sannolikheten af dessa befarade förhållanden.
För mitt begrepp är det icke möjligt att förklara, huru det förslag, som StatsUtsk. framlagt, kan komma att i längden medföra någon verklig rubbning i räntetagares på författningarna grundade och med deras ordalydelse och andemening öfverensstämmande rättigheter.
Jag anser deremot bibehållandet af det hittills begagnade och medgifna löningssättet i allmänhet vara ofördelaktigt äfven för räntetagarne.
De löntagare, som hafva hvarken fallenhet eller tillfälle att preja, och i denna ställning lära de fleste räntetagarne af vårt Stånd vara, torde åtminstone snarare hafva en obehaglig erfarenhet af ifrågavar. lönesätts olägenheter än af detsainmäs förmåner; och det torde vara få af R. o. Ad:s med indelta löner försedda ledamöter, som äro i tillfälle att begagna ens de utvägar, som författningarna medgifva, för att komma i verkligt åtnjutande af de utaf staten dem sålunda bestådda löner.
Men det finnes visserligen andra löntagare, hvilka icke sällan med fördel göra sig skyldiga till de af räntegifvarne icke utan skäl allmänt öfverklagade och af författningarna icke förekomna prejerier.
I allt fall anser jag de correctiv, Utsk. föreslagit till förekommande af missbruk, böra äfven för dem, som hitintills åtnjutit fulla beloppet af sina löneinkomster, vara tillfredsställande.
Enär hvar och en räntetagare kommer att erhålla det bestämda medelpriset jemte forsellön och, då leverering sker in natura, skillnaden emellan detta pris och årspriset, samt dessutom 16 sk. för hvarje tunna råg eller korn, så tror jag han vinner full ersättning för den visserligen möjliga händelsen, att markegångspriset kan komma De a 12 Mars f. m. att understiga spannmålens verkliga värde.
Enligt min åsigt mäste det vara i hög grad betungande och bekymmersamt för räntetagaren att nödgas emottaga spannmål i goda år, då det knappast är möjligt för honom att afyttra den utan Större eller mindre förlust.
Detta förhållande skulle i framtiden nästan helt och hållet föreko.mmas, enär han hade föga anledn. att befara, det räntegifvaren ville leverera sin spannmål in natura, då derjemte skillnaden emellan medeloch årspriset samt vanlig forsellön borde af honom erläggas.
Jag betviflar åtminstone, att någon räntegifvare lärer vilja på samma gång utgöra sin ränta både i spannmål och i penningar.
Jag tillstyrker altså för min del vördsamt antagandet af BondeSt:s inbjudn., och jag anser R. o. Ad. icke böra längre uppskjuta med pröfningen af densamma.
Jag får derföre hemställa, huruvida icke R. o. Ad. först bör yttra sig, om Ståndet finner anledn. att på grund af denna inbjudn. frånträda sitt förra beslut.
Derest R. o. Ad., emot hvad jag hoppas och förmodar, icke skulle finna anledn. härtill, torde åtminstone den utväg, H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt nu föreslagit, böra vidtagas; men innan R. o. Ad. yttrat sig öfver inbjudn., anser jag någon remiss till StatsUtsk. öfverflödig, emedan Utsk. likasom hittills mäste vara urståndsatt att dessförinnan vidare yttra sig i frågan.
Det är, mina Hrr! mer än 25 år sedan, R. o. Ad., uppå derom inom detta Stånd väckt fråga, medgaf afskaffandet af nästan alla dess privilegier.
Det skulle i sanning utvisa, alt R. o. Ad. sedan denna tid föga framgått på den bana, som då beträddes, om R. o. Ad., endast för att på ett mera skenbart än verkligt sätt gynna några dess löntagande ledamöters enskilda fördelar, nu skulle skilja sig från det RiksSt., som representerar fosterlandets hufvudsakligaste näring och vigtigaste in« feressen.
Jag begär propos. å bifall till BondeStts inbjudri.
Lika med Gr. af Wetterstedt anser jag det vara af stor vigt, att markegångspriset ltommer att utgöra sanningen af medelpriset å räntepersedlar under det förflutna året, och om man kan vinna detta ändamål, faller det af sig sjelf, att den ömsesidiga uppsägningsrätten bör upphöra; men dertill fordras åtskilliga förändringar i de författningar, som för markegångssättningen nu Uro gällande.
I afseende på den tid för markegångssättningen, som Gr. af Wetterstedt föreslagit, d. i5 Jan., tillstyrker jag den under vilkor, att den markegång, som då sättes på grund af förlidna årets priser, blir gällande för det årtal, under hvilket den fastställes, och att således, vid öfvergången dertill, den markegång, som sättes i JNov. året förut, blir gällande för det året, eller samma år priset för a:ne års uppbörd.
Derigenom förfaller all fråga om förändring i uppbördsterminerna och uppbördssättet, emedan sålunda de nu bestämda terminerna kunna bibehållas, hvilket Den 12 Mars f. m. eljest icke vöre möjligt, emedan det vore omöjligt att före uppbördsstämman kunna beräkna räntorna, och det så mycket hellre, som KammarColkm ej ens kunde medhinna att derförinnan fastställa taxorna, och räntorna således än mindre hunne att debiteras.
I händelse R. o. Ad. skulle på grund af Gr. af Wetterstedts antnärkntr återremittera StatsTJtskts förevar, betänk, eller behandla framställningen såsom ny motion, anhåller jag att, på grund af hvad jag anfört, få ingifva förslag till rättelse i i8i5 års K. förordn., rör:de markegångssättningen.
I den händelse att R. o. Ad. skulle, i enlighet med Hr Stuarts anhållan, upptaga frågan om antagande af BondeSCs inbjudn., får jag afstyrka bifall dertill och tillstyrka R. o. Ad. att vidblifva sitt beslut.
Det förekommer emot den markegångssättning efter ro års medelpris, som blifvit beslutad, att den icke är i verkställigheten möjlig, förrän 75 § Reg.F. blifvit förändrad.
Förslag till en sådan förändring har af Constit.Utsk. blifvit afgifvet och hvilan nu på R. o.
Först då, när K. M. och R.
St. gemensamt kunna besluta, huru med tillämpningen af de årliga markegångstaxorna skall tillgå, blir verkställigheten möjlig; men nu måste orden i nämnde § rörtde markegångstaxorna: ”hvad dessa fastställa, tjene till efterrättelse, såvida icke ändring deruti i behörig ordning sökes och vinnes,” nödvändigt leda derhän, att om någon räntetagare eller räntegifvare yrkar tillämpning af grundlagens föreskrift, gäller riksdagsbeslutet intet, utan måste domaren framför detsamma följa grundlagen, såsom en heligare lag.
Jag tillstyrker således inbjudms förkastande, om den kommer i fråga, men tillstyrker återremiss af StatsUtskts betänk, på grund af gjorda anmärkntr, emedan en öfverflyIlning af terminen för markegångssättningen till Jan. månad under de af mig uppgifna vilkor, så att den markegång, som då sättes, kommer att gälla för samma årtal, hvarunder den fastställes, gör möjligt att få controll öfver uppbörden.
Om jag funne lämpligt att nu inlåta mig i hufvudsaken , skulle jag till tidens vinnande endast förena mig i hvad Hr Stuart ganska fullständigt anfört; men här har blifvit väckt en formfråga, hvilken jag tror först böra afgöras, och jag hemställer till R. o.
Ad., om det ej vore lämpligast att hälla sig vid den frågan, innan man inlåter sig i hufvudsaken, för att få veta, om hela discussionen kommer att leda till något resultat eller icke.
Jag är skyldig att för H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt uttrycka min aktning och erkänsla för den benägenhet han yttrat att vilja understödja den, enligt min öfvertygelse, goda och rättvisa saken. B.
Ex. har för delta ändamål alternativt framställt, att antingen betänk.
K:o 4t6 mätte blifva återremitteradt, eller också hans anförande anses såsom en ny motion på grund af 56 § Riksd.Ordn, i66 Den 12 Mars f. m.
I den förra delen har han blifvit understödd af Frih.
Cederström; men jag anhåller att få bevisa, det en återremiss af detta betänk, ej skulle tjena till något.
StatsUtsk. har i sitt utlåt, öfver Frih.
Palmstjernas motion sagt, att då frågan är afgjord af 2:ne Stånd, men oafgjord af 2:ne andra Stånd, anser Utsk. sig icke kunna yttra sig öfver den motion, Frih.
Ännu mindre kunde då StatsUtsk. yttra sig öfver den 3:dje punkten, som är afgjord af 3 Stånd, nemi. bifallen af 2:ne och afslagen af ett Stånd.
Förutsättande således, att de Hrr, som yrkat återremiss, om de hafva allvar med att befordra saken till slut, icke skola söka göra sitt påstående i detta fall gällande, kan jag icke annat än, i motsats till hvad jag yttrat om återremiss, understödja Gr. af Wetterstedts framställning såsom en ny motion.
Det är sanni, att denna motion tyckes stå i sammanhang med hvad som anföres i 3:dje punkten af Utskts första betänk, i detta ämne.
IJti detta betänk, har Utsk., i likhet med hvad Frih.
Cederström nu yrkat, föreslagit 2tne markegångssältningar, den ena på förut vanlig tid och den andra i Mars månad; men deremot förekommo så många anmärkntr i RiksStzn, att Utsk. ansåg sig böra frångå detta förslag och flytta terminen till Dec. månad.
Nu är likväl den skillnad emellan Gr. af Wetterstedts yrkande och hvad Utsk. först föreslog, att Hr Gr. yrkar, att icke allenast markegångssättningstiden, utan äfven uppsägningstiden samt uppbörds- och redogörelseterminerna skola rättas derefter, och således blott en markegångssättning äga rum.
Jag kan således icke annat finna, än att detta är en ny framställning af ämnet; och om It. o. Ad. bifaller remiss af denna motion, synes följden deraf vara, att BondeStts inbjudn. måste hvila, och då är det utan ändamål att uppehålla sig med vidare discussion i hufvudsaken.
Till Hr Stuart, som i detta ämne varit liktänkt med mig, får jag särskildt hemställa, huruvida han icke ville understödja en remiss af denna motion, hvarigenom man erhÖlle större förhoppning om sakens lyckliga utgång, än om den på för handen varande skäl nu afgjordes.
Jag anhåller derföre, att R. o.
Ad. nu måtte särskildt upptaga till afgörande frågan om remiss af H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts motion, och emedlertid uppskjuta med allt yttrande i hufvudsaken.
Hr Rosenblad, Bernh.; Jag får visserligen för min del bekänna, att jag ej finner, att vid någon af de väckta motionerna så nya skäl eller saker förekommit, att det ej kunnat bero af R. o. Ad., då Ståndet stadnade vid sitt en gång fattade beslut, att derom vidtaga beslut, om R. o. Ad. så för godt funnit, så att jag icke finner något hinder, hvarföre icke R. o. Ad. nu kunde, medafslag å BondeStrs inbjudn., förblifva vid sitt redan fattade, välgrundade beslut; men i händelse R. o.
Ad. skulle anse sig böra låta frågan hvila Den 12 Mars .fm. och remittera denna nya motion till Utsk:s behandling jemte återremiss å förevar, betänk, i afseende på Frih.
Palmstjernas motion, så anhåller jag, att följande anrnärkn:r af mig också må till Utsk. afsändas.
Jag kan icke instämma i det godkännande och den beundran af Hr Stuarts anförande, som den siste värde talaren egnat detsamma.
Jag finner deruti många saker att anmärka.
Först får jag, då han till R. o. Ad. gjort en uppmaning medelst erinran om de concessioner, Ii. o.
Ad. gjorde vid 1809 års riksdag, fråga honom, hvad det var för räntor, som R. o.
Ad. i egenskap af Stånd uppbar och då cederade eller sedermera uppburit.
Jag känner inga sådana.
Om ledamöter af R. o.
Ad. äro räntetagare, så äro ledamöter af R. o. Ad. jemväl räntegifvare, och båda delarna äro de i kraft af sina förhållanden såsom tjenstemän eller skattdragande.
Hvad R. o. Ad. då cederade var allt, hvad R. o.
Ad. ägde af sådana rättigheter, som voro Ståndet ensamt förbehållna. R. o. Ad. cederade då rättigheten att ensamt äga säterier och dylika företrädesrättigheter, som numera icke finnas.
Vidare anhåller jag, att, i händelse återremiss bifalles, den förfrågan måtte åtfölja, huruvida, då Hr Stuart sagt, att ingen förlust för räntetagare genom förändringen kunde uppkomma, någon förmån kunde uppstå för räntegifvarne; ty om icke förlust inträffar på ena sidan, synes ingen vinst kunna uppkomma på den andra.
Det nu yrkade systemet är falskt, emedan det är halft i sina grundsatser.
Deremot finnes ett annat system, som icke är falskt och som framdeles kan införas och medföra många fördelar, och detta system, framstäldt i sin enkelhet, fordrar afskafFande af alla räntor in natura.
Detta system kan vara nyttigt i andra länder, såsom t. ex. i Tyskland, der det knappast finnes någon ort, som icke inom 10 Svenska mil har sådana stora städer som Hamburg, Frankfurt, Munchen och Wien, der afsättning kan ske; men icke går det an i Sverige, der man ofta har sina 20 å 3o mil till afsättningsorterna, och dessa äro så obetydliga, att om 100 LÄ smör eller 100 tolfter bräder mer än vanligt införas, blir man missbjuden.
Erfarenheten visar, huru litet ett sådant system passar för Sverige.
Det visar sig af alla beräkningar öfver sådana praestationer, som utgå in natura.
Alla beräkningar öfver roteringsskyldigheten upptaga den åtminstone tili 5o proc. mer, än någon rotehållare ville betala såsom ersättning i contant.
Der se vi det bästa practiska beviset, att detta system ej är lämpligt för oss.
Men detta ät, systemet i sin helhet, hvaremot det här gjorda förslaget hvarken är hackadt eller malet för någondera sidan, då det undanrödjer den grundsats, hvarpå rättvisan af hela det gamla systemet hvilar, att räntegifvaren ej kan prejas, då han har sin uppsägningsrätt och ej behöfver transportera sina räntepersedlar längre än 6 mil, hvilket ej är längre, än han vanligen har till sin afsättningsort, och ej 1Ö8 'Den »2 Mars f. m. heller ränletagaren kan blifva lidande, då uppsägningsrätt är honom förbehållen.
Jag får anmärka, att StatsUtsk., som alldeles icke fullständigt behandlat frågan, har föreslagit en concession, som i832 kostade Kronan 120,000 r:dr btco,.
Denna förlust var följden deraf, att Kronan afsagt sig rättigheten att in natura utfordra sina behållna räntor, och derigenom har den af Hr Stuart omnämnda skiljaktighet uppkommit, att i samma by räntegifvare, af hvilka den eria haft att erlägga Kronan behållna och den andra indelta räntor, fått betala olika.
Detta har varit detsamma som en lindring på alla andra skattskyldigas bekostnad, och jag önskade, att, i händelse af återremiss, StatsUtsk., som äger tillgång till i832 års afslutade rikshufvudbok, behagade upplysa, hvad skillnaden varit emellan det pris, Kronan fick betala för sina requisitioner och hvad Kronan erhöll af iantegifvarne.
Då får man se hvilka förluster det omogna beslutet år 1829 förorsakat Kronan, och då få vi jemväl se, hvad räntetagarne genom antagande af Utskrs förslag skulle förlora.
Jag anhåller, att, i händelse af återremiss, dessa anmärkntr må få densamma åtfölja.
Jag skall tills vidare följa den anvisning, Hr af Billbergh gifvit, att icke yttra mig i saken, utan endast hålla mig till formfrågan.
Min åsigt i saken är dessutom förut tillkännagifven, och jag behöfver således icke fästa uppmärksamheten derpå, att äfven jag hörer till deras antal, som skulle önska, att It. o. Ad. lemnade sitt bifall till StatsUtskts betänk.
N:o 3g3; men just derföre, att denna önskan hos mig är liflig, anser jag såsom en pligt att icke söka göra den gällande vid ett tillfälle, då jag har föga hopp om framgång.
Emot nämnde betänk, hafva många skäl blifvit anförda; men bland dem har jag ej kunnat finna mer än ett, som har någon giltighet, nemi. det, att markegången icke sättes på en tid, då prisen äro tillräckligt säkra.
Jag är H. E. Hr Gr. af Wetterstedt erkänsla skyldig för det han genom sin motion lemnat oss tillfälle att få denna fråga pröfvad och således undanrödja det enda dugliga vapen, som blifvit begagnadt af dem, hvilka talat emot betänk.
Det är under denna synpunkt jag hellre underkastar mig att se frågan uppskjuten, än att nu se den afgjord på ett för det allmänna mindre förmånligt sätt.
Vid sådant förhållande instämmer jag i Gr. af Wetterstedts begäran, och jag tror, att det ej vore någon oformlighet deruti, att hans förslag i egenskap af anmärkn. åtföljde en återremiss af StatsUtskls betänk, i anledn. af Frih. Palmstjernas motion, emedan det visserligen berodde af R. o. Ad. att nu utan någon återremiss antaga BondeSt:s inbjudn. med de vilkor, Gr. af Wetterstedt föreslagit, hvilket jag dock får afstyrka, erne - D#n ii Mari f. m. emedan frågan
Sr af så stor vigt och beroende af så många andra åtgärder, att Utsk. bör lemnäs tillfälle derom yttra sig.