Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Commerce-coll.-ii Berättelse om utrikes handeln för år 1849, omkring 30 mill. kaffe och socker från Brasilien och Ostindien blifvit med Svenska fartyg till största delen, eller med 93 proc. till riket införda, som ostridigt utgjort en säker och icke obetydlig fraglförtjenst för en del af den Svenska hanflelsflottan, densamma ostridigt kommer att gå förlorad genom tull-lindringarnes borttagande, enär densamma utgjort ett skydd för importören, vid de tillfällen då varuprisen på produktionsorterne vid skeppningstiden, af orsaker som ej kunnat på förhand beräknas, varit högre än hvartill importen från Europeiska nederlagsplatser sedermera kunnat ske.
Bevilln.-sUtsk. säger, att af Svenska fartyg endasf 5398 läster besökt nämnde länder, och att deraf endast 4422 läster år 1849 direkte till Sverige återgått; jag skulle deremot tro det vara en fördel för den öfriga Svenska handelsflottan, att icke för fragthandeln behöfva konkurrera .med detta lästetal.
Hvad Hr Frih.
Bonde yttrat om den förlust
Statskassan under en följd af år genom tull-iindringarne, till belopp af circa 600,000 r:dr årligen, skall hafva lidit, kan jag så mycket mindre falla, som så väl K. M:s nåd. prop. som äfven Bevilln:sUlsk:s betänk, förutsätter en nedsättning i tullafgifterne å hufvudartiklarne från dessa länder, ungefär motsvarande den nuvar:de tulllindringen, och i hvilket afseende jag icke eller kan finna hvad fördel genom dessas borttagande skall kunna vinnas, icke en gång för den åberopade kustfarten, då jag ej hört att för densamma tjenliga fartyg sakna sysselsättning.
Densamme talaren har exempelvis anfört, att om fartyg utskickades lill Bahia, för ali derifrån hitföra rå-socker, i afsigt att försäljas till socker-raffinadörer, skulle derpå ej vinnas mer än fragten; detta medgifves, men jag tror ej eller alt någon är så oklok och gör en sådan ofördelaktig spekulation, ty de fartyg, som hitföra dylika laster, äro på förhand befragtade för socker-rafinadörernes räkning.
Hvad som ytterligare är anfördt, att genom afslag å tulltindringarnes borttagande Svenska rederierne kunna förlora den fördel af fragthandeln som, genom Engelska NavigationsUgarnes ophäfvande, man hoppas kunna vinna, anser jag så mycket mindre vara att befara, som genom Sveriges reciprocitels-traklat med England, de varor som hilföras med Engelska fartyg, från Transatlantiska hamnar, åtnjuta samma tull-lindring som med våra egna, och någon större fördel lärer det liberala England ej kunna begära.
Hvad handeln med den Holländska kolonien Java vidkommer, lärer enl. hvad uplyst är genom en associé' af ett dervarande stort handelshus uti en aflemnad promemoria förhållandet vara, att, genom tull-lindringarnes borttagande, Svenska fartyg komma att, vid fraglfart till Holland, blifva befriade frän utgående tullafgifter derstädes, i likhet med de Holländske, hvarvid dock är att bemärka, alt Handels-sällskapet äger sjelf tillräckligt antal fartyg för bedrifvande af denna handel, så att föga förhoppning lärer förelinnas för Svenska fartyg att deruti deltaga.
Vid aflastningar åter i Java, vare sig med Holländska eller Svenska fartyg lill - andra länder än Holland, lära utgående lullafgifterne förblifva desamma som hittills.
Slutligen torde del tillåtas mig fästa upmärksamhet derpå, ali då tull-lindringen för Amerikanska produkter borttages, motsvarar den en tullförhöjning af 15 proc. å densamma, hvilket möjligen kan hafva till påföljd en förhöjd införseltull i de Förenta Staterne å Svenskt jern, hvaraf exporten till della land år 1849 utgjorde circa 130,000 Sk#.
Jag har lika som många andra af delta Stånds ledamöter med stort nöje åhört det tal, Frih. Bonde här på f. m. hållit, icke derföre att jag gillar dess åsyftning, tvärtom är jag med honom af motsatt tanke; men derföre att det år glädjande höra en ledamot tala för sin sak med sådan värma sora han, och med den sakkännedom, hvilken höfves en författare i handelsstatistiken.
Både Frih.
Bonde och Hr Rosenblad hafva den fördelen som iheoretici alltid äga.
Då de, som vilja försvara bestående förhållanden, måste taga sakerna sådana de äro och följaktligen afse både olägenheter och fördelar, så hafva Iheoretici, hvilka tala om hvad de hoppas blifva skall, den fördelen, att ingen svårighet förekommer, utan blott det rosenröda skimmer, som hoppet målar.
Följaktligen kunna de alltid bringa både sig sjelfva och andra i hänryckning, hvilket äter är svårt för dem, som hålla sig vid verkligheten.
Båda talarne hafva yllrat sig om hvarjehanda som ej lill saken hörer.
Derutinnan vill jag icke följa dem längre än som kan vara oundgängligt för att undanrödja de villfarelser, hvari de möjligen kunna hafva inledt vissa åhörare.
I det förevarande ämnet är första frågan den:
Hvartill tjenar en stor handelsflotta?
Bonde har framställt en slags strid emellan den stora och lilla handelsflottan, liknande den som beklagligen i många år egt rum emellan den stora och lilla örlogsflottan; men Hr Rosenblad har uplyst alt en sådan strid i verkligheten icke förefinnes, och att den lilla handelsflottan icke har alt beklaga sig öfver något intrång af den stora.
När en frihandelns försvarare, en understödjare af Frih. Bondes åsigter, yttrat sig på detta sätt och med den sakkännedom som en medlem af Commerce-colhra bör ega, så torde jag icke behöfva vidare ingå i den saken.
Dock vill jag förklara, det jag anser förhållandet mellan den stora och lilla handelsflottan vara sådant, som mellan den stora och lilla örlogsflottan, nemi. att man behöfver dem begge, allt efter olika omständigheter.
Sverige saknade stora handelsfartyg och blott hade små, skulle förhållandet hädanefter förmodligen blifva sådant det var före Gustaf Wasas lid, det nemi., att Sverige, om det råkade i ovänskap med någon handelsstat, hvarifrån dess nödvändighetsvaror hitfördes, svårligen kunde sådana erhålla.
De utgjorde på den tiden salt, öhl, kål och råtter m. m. dylikt, hvilket man nu kan till största delen inom riket frambringa.
Men då var man, så att säga, satt på svältkur, när man var nog olycklig att blifva ovän med Liibeck.
Att f. n. icke för erhållandet af vin, kaffe, socker och tobak m. m., onödigtvis sätta oss i beroende af utlänningen, bör naturligtvis höra till en klok handelspolitik.
Följaktligen böra vi bemöda oss att underhålla en stor, likaväl som en liten, handelsflotta.
Om den slota fördenskull behöfves, så äro äfven tull-lindringarne nödiga, ty Frih.
Bonde har nplyst, och visat att när Oslindiska kompaniet uphörde, aftog den stora handelsflottan och bringades först upp till någon betydenhet, sedan tull-lindringarne på 1820-talet infördes.
Deras fortfarande har sedermera föranledt hennes ytterligare förkofran.
Ar det då skäl för Sverige att låta dess stora handelsflotta genom liäfstångens borttagande åter falla?
I handeln har Sverige, under täflan med andra länder, att öfvervinna samma svårigheter, med hvilka handtverkarne och fabrikanterne hafva att kämpa.
Sådana äro först, att Svenska köpmannen i allmänhet betalar 6 proc. på de penningar han uplånar, då ullärtdningen kan hafva sina penningar för 3 proc., kanske äfven för 2.
Det är sålunda en dubbel, ja möjligen tredubbel ränta som den Svenska köpmannen måste jemförelsevis med ulländningen vidkännas.
En annan svårighet med hvilken han nödgas strida är, att då den utländske köpmannen har ett klingande mynt som allestädes är gångbart, och hvarigenom han kan med sitt lands mynt betala hvad han införskrjfvit, så är detta för den Svenska köpmannen omöjligt, emedan här nästan icke Den 4 Juni e. m 505 finnes annat än pappersmynt.
Man kan icke draga en vexel i Svensk mynt, utan betalningen mäste göras i något främmande.
Den Svenska köpmannen föranlåtes alltså för sin vexeldragning tillita kredit på främmande orter.
Denna får han ej begagna för intet, utan måste vidkännas enskild kostnad för provision, m. m. utom den ränta som möjligen faller honom till last.
På något sätt skall han taga igen dessa förluster.
Tull-lindring är ett sätt hvarigenom Slaten bereder honom möjlighet alt kunna åtminstone i vissa hänseenden täfla med den främmande köpmannen.
Ar det sålunda klart att varan på detta sått står den Svenska köpmannen i allmänhet högre än hon slår den utländske, så frågas, om man ej genom tull-lindringarnes borttagande skulle för
Sverige förstöra icke blott den stora handelsflottan, utan äfven den stora handeln.
De små fartygen, för hvilka man talat, äro naturligtvis tjenligast och fördelaktigast för den mindre handeln och för korta afstånd, men icke för den som sker pä aflägsnare orter eller med sådana varor som mycket skrymma eller äro mycket tunga.
Den jemförelse som Frih.
Bonde updragit emellan Greklands handel på små fartyg, inom Medelhafvet, samt den vinst, som deraf följer, och vår handel, öfver Verldshafven på stora fartyg, är enl. min tanka icke lämplig.
Det fordras helt andra fartyg för ali föra korgar med corinther, fikon och oljeflaskor m. m., än att föra jern, bräder, tjära och annat sådant.
När vi skola utskeppa dylika varor, så måste vi hafva fartyg, svarande deremot.
Det är derföre som Norrmännen, hvilka väsendtligen utföra trälaster, begagna stora fartyg.
Om en vara, hvilken skrymmer så mycket som trä-last och jemväl är så litet värd, skulle föras på små fartyg, så är det klart, att sådan fragt på ringa farkoster, der besättningen jemförelsevis blifver talrikare, än på stora fartyg, icke skulle löna sig.
Man måste derföre begagna stora skepp.
När man har sådana, hvilka kunna medelbart gå härifrån till hamnarne på andra sidan Verldshafvet, och tull-1 indringarne fortfara, så är följden den att våra skeppsredare kunna påräkna last för sina fartyg både hem och bort.
De utföra våra råämnen till nämnde hamnar eller några mellanliggande och veta, aft derest fartygen, när de komma till den Trans-allantiska hamnen, icke få fragt för främmande räkning, så kunna de alltid befragtas hem igen, emedan tull-lindringarne göra det möjligt.
Varornas afsättlighet här hemma gör äfven återfragten sannolikt fördelaktig.
Borttagas tull-lindringarne så mister skeppsredaren den trygghet, han genom dem eger att få frakt på sitt fartyg.
Hade han icke denna säkerhet, så måste han, när fartyget utskickas lill att för främmande räkning befraktas, derom anlita något utländskt hus, hvilket naturligtvis låter betala sig för besväret.
Sådant blifver understundom så dyrt, att man någongång lärer fått gälda ända till 7.J- proc. derför.
Det är ock klart, att i den händelse våra köpmän icke kunde med sina fartyg lill aflägsnare orter utföra våra varor eller återfrakta fartygen med sådana artiklar, som hår finna säker afsättning, så skulle de nödgas både för ut- och införseln begagna främmande skepp och betala provisioner till ut - ländska köpmän.
Det vore sålunda en ren förlnst som våra handlande, och med detsamma riket, skulle göra på lull-lindriogarnes borttagande.
I händelse de stora handelsskeppen icke kunde med säkerhet om vinst utskickas at våra skeppredare och begagnas af våra köpmän, så komme icke heller sådana fartyg att hädanefter, såsom hittills, byggas på våra skeppsvarf.
I dylikt fall blefve den Norrländska allmogen, hvilken nu, under den långa vintern använder sin ledighet på skeppsbyggeri, utan en stor del af den förtjenst som han f. n. har på denna sysselsättning.
Riket skulle tillika gå miste om den vinst del gör på fartygs försäljning och om den besparing som upkommer derigenom att Svenska undersåtare mindre behöfva köpa utländska skepp.
Men, säger man, det är obilligt alt kramhandlarne och de små städernas köpmän icke fa med de stora städernas, Stockholms och Götheborgs, grosshandlare dela den vinst, som desse genom tull-lindringarne hafva på Trans-allantiska varors införsel.
Mig synes det vara för Sverige alldeles likgiltigt, antingen det äro Grossörer eller Kramhandlare, antingen det äro köpmänner i Stockholm och Götheborg eller i Westervik och Calmar som förkofra sig, blott handlande i det hela vinna.
Huru skulle väl någon allmän fördel kunna härflyta deraf att handeln öfvergår från de förre till de sednare.
Här är sagdt, att socker till största delen införskrifves af sockerbruksidkarne sjelfva.
Om så är och detta förhållande fortfar, så blifver det hvarken den ena eller andra köpmannen, utan desse idkare, som vinna på iuförseln.
Hvad allmänheten beträffar, eller de som förbruka dessa varor, är det också likgiltigt antingen de betala handelsvinsten åt en liten eller en stor köpman.
Troligen få de varan för bättre pris hos den sednare, emedan han, drifvande rörelsen i stort, kan åtnöjas med ringare vinst än den förre.
För Staten deremot är det icke likgiltigt, antingen det är den lilla eller stora köpmannen som bedrifver rörelsen.
Om del sker på Slockholm och Götheborg samt i stora fartyg, som gä hit omedelbart från Amerika och Java, så är det temmeligen säkert, att Kronans tull icke försnillas, åtminstone icke i betydlig mån.
Skulle deremot denna bandel ske från våra mindre städer med små fartyg, anlöpande Lubeck, Köpenhamn eller hvilka andra närbelägna utländska hamnar som helst, så är det mer än sannolikt, att stora tullförsnillningar skulle ega rum.
Om jag ej bedrager mig, så är det redan tillåtet att införa sädane varor, till och med på öppna båtar.
Derigenom är del nästan ogörligt, alt tillräckligt bevaka alla punkter i sundet.
Man har sålunda för tullförsnillningen redan gjort hvad på denna trakt göras kan, utan alt behöfva göra något mera.
Men jag återvänder lill den stora handelsflottan, om hvilken Frih.
Ronde yttrat, det en utmärkt Engelsk sjöofficer förklarat, att det icke vore på henne som det bästa sjöfolket bildades för Engelska krigsmakten.
Derom vill jag icke yttra mig, ty jag eger ingen sakkännedom i detta fall.
Men jag förmodar dock, alt der, lika som här, behöfver man sjöfolk af båda slagen, icke alle - nast sådant, som är vandt vid kustfart utan äfven sådant, som är befaret [>å de stora vattnen.
Jag hoppas och förmodar alt någon af flottans officerare, som här äro tillstädes, måtte såsom sakkunnige yttra sig härom till Ståndets ledning.
Hvad jag nu anfört, torde visa icke blott hvilka som skulle förlora på förändringen, utan äfven att de, som skulle viDna derpå blefve utländska köpmän och inländska tullförsnillare.
Hvarken för det ena eller andra slaget af näringsidkare har Sveriges Regering skäl att göra några eftergifter.
Hvad ullänningarne beträffar, så har redan en annan talare omnämnt, huruledes Engelsmän och Holländare åtnjuta i Sverige samma tull-lindring sora Svenska fartyg i England och Holland.
Hvad mera hafva då dessa länder att af oss begära?
Hr Silfverberg har nyss uplyst huru förhållandet är i afseende på Java.
Enl. hans upgifler skulle vi icke vinna på att ytterligare efterskänka något åt Holland.
I alla fall är, såsom Hr Rosenblad på f. m. yttrade, förändringen i Holland helt färsk, och man vet ännu icke hvad hon verkar.
Det torde derföre icke vara skäl att pä henne göra alltför myckel afseende.
Hvad England beträffar, så har Hr af Dalström redan erinrat hurusom detta land i närings hänseende befinner sig i ep högre utvecklingsgrad än andra länder, och att England följaktligen kan trotsa dem alla.
Det kan vidtaga författningar, som audra ännu icke kunna göra efter, emedan de icke upnålt samma ståndpunkt som Stora Britannien.
Att för Sverige vilja mäta sig med nämnde rike vore så, som ville någon slående i växten, brottas med en man, som kommit lill full styrka och mogen ålder.
Bonde har kallat Engelska Navigations-akten för en barbarisk lag.
Men månne icke den på sin tid var afpassad efter den grad af utveckling, som Englands sjöfart och näringar då hade.
Ville man ställa en fullvuxen man i gångstol, så skulle det med skäl förklaras vara en barbarisk åtgärd, men sätter man dit en liten pilt så befinner han sig deraf ganska väl.
Det är följaktligen efter utvecklingsgraden man bör bedömma förfaltningarne och icke skära deni alla öfver en kant, ty den jemlikhet man åsyftar och tager till grund för sina anspråk, finnes icke i verkligheten utan blott i theorierna.
Frih:n har anfört en mängd siffror, hvilkas riktighet jag icke vill bestrida, emedan jag icke är i stånd att kontrollera dem, och ej heller har sådana handlingar tillhands hvarmed de möjligen skulle kunna i någon män vederläggas.
Till dithörande upgifter hörer Frih:ns påslåeude, all endast 59 proc. af de varor som komma från Amerika införts på Svenska skepp.
Om så är, härrörer det ju af den beprisade reciprociteten.
Kan Frih:n hafva något deremot?
Tvärtom borde han, för friliandelsgrundsatsens skuld snarare fägna sig deråt, att berörde motsvarighet betagit
Sveriges skeppsredare vinsten på all den införsel, som öfverstiga nämnde 59 proc.
Frihfn har trott, att vi fått vid ett upgifvet tillfälle betala vårt kaffe för dyrt, och att Sverige på tull-lindringarne förlorat 508 Den 4 Juni e. m. 600,000 r:dr tullinkomst om äret.
Ja, lät vara att vårt Statsverk erhållit 600,000 ndr mindre samt, att Svenska kaffedrickare, sockerätare, tobaksrökare och tuggare i stället fått dessa 600,000 r:dr till skänks af Sveriges rike, men hade tullen utgått till sitt fulla belopp, så hade ju alla dessa aktningsvärda medborgare, till hvilka vi äfven höra, fått betala så mycket mera skatt.
Frih:n klagar således deröfver, att Svenska folket icke blifvit belastad! med 600,000 r:dr större utskyld om året.
Frih:n har vidare omförmält hurusom våra landtmän sakna afsättning på bröd, till besättningarne å de skepp, som segla till Transatlantiska orter.
Om detta skall tillräknas tull-lindringarne, så inser jag icke sammanhanget dermed.
Denna förlust för våra landtmän skulle upkomma derigenom att brödet, som användes såsom skepskost på de å Transatlantiska hamnar gående fartyg upköptes i Danmark.
Om så är mätte felet ligga icke i lull-lindringsförfaltningarne, utan hos hagarne i Stockholm och Götheborg emedan de ej kunna baka sådant bröd som erfordras.
Hvarföre har England öpnat sina hamnar för alla verldens fartyg?
Utan tvifvel derföre alt de, sora inkomma, och ogerna ålerskickas tomma med barlast, måtte befria England från en del af dess öfverproduktion.
Hvarföre är det som ullanningarne vilja hafva fri tillgång till våra hamnar?
Icke år det för att utföra våra varor, utan för alt på oss utprångla deras egna, och deruti böra vi göra dem till viljes?
Om tull-lindringarne komma sockerbruksidkarne tillgodo, såsom här är sagdt, så få ju äfven sockerätarne, följagtligen vi sjelfva dela denna fördel.
Ar deröfver att klaga?
Bonde har trott att man, om den mindre handelsflottan med mera nit användes i st. f. den stora, så skulle vi kunna från Götheborg, skicka slagtboskap lill England, likasom man ditsänder oxar från Julland.
Men det är icke nog alt hafva far-; tyg, man måste äfven hafva oxar och dem, som äro feta, ty eljest köpas de icke af Engelsmännen.
Att man har sådana kreatur på rikets vestra kust, betviflar jag.
Här är anmärkt, att Norrmännen ligga öfver oss i sjöfart och det är sannt.
Men sådant kommer icke af tull-lindringarne, ty i den handel, för hvilken dessa gälla, deltaga Norrmännen föga.
Deras sjöfart är betydligast i Östersjön, samt på Englands, Hollands och Frankrikes hamnar.
Jag känner det icke så noga.
På den tid jag vistades i Norrige, var jag alltför ung till att egna behörig upmärksamhet åt dessa förhållanden, hvilka dessutom lära hafva sedermera betydligt förändrat sig.
Då hade Norrmännen icke den öfvervigt, som de nu, och måhända genom föreningen med Sverige fått.
Möjligheten för dem, alt henne bibehålla härrörer deraf, alt sjöfarten hos dem är ett slags folknäring, hvari skepparens hela hushåll, hustru och barn deltaga.
De lefva billigare och på ett sparsammmare sätt än vi, ehuru de sägas hålla sitt sjöfolk bättre.
Alltnog att de segla för lägre pris än vi äfven derföre, att de hafva stora på utförseln af deras trävaror beräknade fartyg, och laga derföre frakterna ifrån oss.
Den 4 Juni e. m. 509 Frih.
Bonde har jemväl yttrat, att små fartyg skola bidraga till moraliteten.
Jag har icke rätt förstått hvad detta uttryck vill säga, men tror tvertom alt efter tull-lindringarnes borttagande skulle små fartygs användande till handel på Korta afstånd, med socker, kaffe och annat dylikt just komma att motverka moraliteten, genom den frestelse till tullförsnillningar, hvilken jag redan förut omförmält.
Sedan jag nu tror mig hafva genomgått de väsendlligaste anroärkmr, som emot lull-lindriugarnes bibehållande blifvit gjorda, tillstyrker jag vördsamt, alt R. o.
Ad. måtte i detta hänseende afslå Utsk:s betänk, och lemna nu gällande författning oförändrad.
I del anförande Hr von Hartmansdorff nyss afgifvit, har han hufvudsakligen hållit sig vid det misstag, som efter mitt omdöme Frih.
Bonde begick, att ställa den stora och lilla sjöfarten i strid med hvarandra, att anse deras interessen vara motstridiga.
Detta misstag har han begagnat för alt derefter söka vederlägga de skäl, som tala för tull-lindringarnes afskaffande, men deremot har h.an icke vidrört det skål, som här anfördes att nemi. genom på de sednare åren inträffade händelser, hvilka inverkat på hela verldshandel och sjöfartsförhållanderna, hafva alla de förmåner som tull-lindringarne kunnat gifva vår större skeppsfart, hvilken jag fullt så mycket värderar som någonsin Hr von Hartmansdorff, he'1 ocb hållet uphört.
När, derigenom alt Engelska navigationslagen tillåter Englands kapitalrika skeppsrederier alt bygga i hvad land de behaga, köpa färdigbyggda skepp och införa dem tullfritt och sålunda få dem för lika godt pris som det land hvilket kan bygga dem för bästa priset, kan hafva dem för, och då England är i tillfälle derjemte med sin öfverlägsna kapitalrikedom att täfla med alla länder, och då det i följd af reciprocitetstraktater med Sverige har samma rättighet till tull-lindring för sina fartyg som komma från Brasilien till Sverige, sä uphör den fördelen, som Svenska skeppsfarten har haft af tull-lindringarna och blir reducerad till netto noll.
Hr von Hartmansdorff har ganska riktigt anfört hurusom den Svensk importören, som begagnar Svenska fartyg, får betala 6 proc. ränta och kanske äfven provision dertill för den långa tid han har sina kapitaler liggande i denna aflägsna sjöfart, under det alt den Engelska betalar 2 kanske högst 4 proc.
Deri ligger en fördel, som är så stor alt om detta förhållande kommer att fortfara, så blifva tull-lindringarna en fördel för England och möjligen äfven för Holland, i händelse förslaget om reciprociteten der kommer till sitt fullständiga skick.
Detta var det skäl, som föranledde mig till den förmodan att det icke låg utom ämnet att vidröra de åtgärder som fordras för att bibehålla Svenska flottan i den företrädesrätt den i 20 år, alltsedan reciprocitetsförhållandena begynte, har haft, och som den nu är på väg att förlora, i den händelse, att Sveriges Regering och Ständer skulle uphöra att gifva både den stora och lilla sjöfarten samma skydd för anskaffningen af sina skeppsförnödenheter så att de kunna täfla med de Engelska far - 510 Den 4 Juni e. m. tygen de må vara byggda huru som helst.
Gör man det icke så blir följden den att Svenska sjöfarten som gått framåt på dessa 20 år, kommer att gå tillbaka.
Jag utber mig sålunda R. o. Ad:s noggranna upmärksamhet när vi komma lill den artikel i tulltaxeunderrättelserna, som hufvudsakligen rörer denna fråga.
Vidare har Hr von Hartmansdorff vidrört tvenne ämnen, som icke alldeles stå tillsammans med Frih.
Bondes yttrande ang:de striden mellan den stora och lilla flottan.
Det ena var rörande myntet, alt det icke skulle vara reelt och att följaktligen de Svenska köpmännen för sine liqvider mäste öpna kreditiv i Hamburg och London.
Jag får fråga Hr von Hartmansdorff om icke Sverige äger ett reelt mynt, så snart vårt mynt är af den beskaffenhet att det har ett bestämdt reelt värde, fastän det går med sedlar.
Jag känner visserligen att det möter stora olägenheter vid att draga vexlar i Svenskt mynt, men jag får återuprepa hvad jag förut omnämnt nemi. att för 147 år sedan då Sveriges industriella förhållanden obestridligen slodo på en lägre ståndpunkt än nu, visade sig en på Amsterdams börs annoterad vexel på Sverige, i Daler kopparmynt.
Hvad är det som hindrar att det äfven nu kan ske, och att vi alldeles kunna undgå de prejerier hvilka man påstår att vi äro underkastade genom att begagna kreditiv på Hamburg och London.
Det behöfves icke mer än att Statsrådet för Finansärenderna tillstyrker K.