Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De Ledamöter, som begärt den propos., Hr Landtm, ansett erfordra förändring, lemnade härtill sitt samtycke, hvarpå H r Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge den ifrågavande 22:dta punkten, i anseende till dess sammanhang med 20:de punkten, på grund af R. o. Ad:s i afseende på sistnämnde punkt fattade beslut, icke erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Ropades ja. 23:dje punkten.
Utsk. har här i samma punkt sammanblandat förslag i sjelfva saken med åtskilliga stadganden, om verkställigheten.
Hvad saken angår, så har Utsk. tillstyrkt R.
St., att för deras del besluta, det alla till allmänna verk och inrättningar samt kyrkor och fromma stiftelser indelta anslag äfvenledes varda till statsverket indragna.
På detta sätt skulle således Universiteten och hvilka allmänna inrättningar som helst förlora rättigheten att såsom hitintills sjelfve uppbära vissa anslag, men i st. få dem af statsverket.
Når nu R. o. Ad. redan afslagit de förslag, som åsyftat att anslag, hvilka åro lill löntagare indelade skulle indragas till statsverket, så förmodar jag, alt R. o. Ad. ännu mindre bifaller, att en dylik indragning må ega rum med de anslag, som blifvit allmänna verk och inrättningar beviljade.
Ad. måtte afslå den första punkten som slutar med orden ”till statsverket indragas”.
Den siste värde talaren har ansett lagstiftaren böra vara mera mån om bibehållande af anslagen till de inrättningar, som här äro i fråga, än de till stater och corpser
Den 11 September f. m. 253 beviljade.
Jag vill visserligen icke förneka riktigheten i delta hans påstående, men just på grund deraf anser jag, att hvad Frih.
Palmstjerna vid den 20 punkten föreslagit, bör vid denna punkt tagas i betraktande, såsom ledande till fördel för indelningshafvare.
Fördelarne derutaf, att hafva en indelad inkomst
Dr, såsom jag förut framställt, alt man icke är beroende af penningevärdets omvexlingar och icke eller af det mera eller mindre blomstrande tillstånd, hvaruti statskassan kan befinnas.
Men dessa förmåner rubbas ingalunda derutaf, att uppbörden öfverflytta» för indelningshafvaren på statsverket.
Att sjelf hafva befattning med uppbörden, måste medföra hvarjehanda besvär, och det ligger sålunda i indelningshafvarens intresse, att blifva befriad derifrån.
Derförutan måste ihågkommas, alt restantier uppstå, att uppbörden i allmänhet, dä den ombesörjes af indelningshafvare, icke sker med den skyndsamhet, som då den är öfverläten åt kronans uppbördsman, och att den, som har inkomster af indelade räntor sig anslagen för det närvande icke alltid dilför, hvad honom tillkommer, emedan dels afskrifningar måste ske, och dels under missväxtår räntegifvarne icke kunna utgöra deras räntor, utan dermed måste anstå till ett kommande bättre års skörd.
Såsom exempel härpå har Hr von Hartmansdorff uppgifvit, att ett regemente icke förr än 1847 kunnat utfå dess löningsräntor för år 1845.
Jag skulle derföre tro, alt det vore en fördel för desse verk och inrättningar att, då de få behålla indelningarna, uppbörden öfverflyttas på Statens embetsman.
Att en sådan åtgärd vore fördelaktig jemväl för indelningshafvarne är förut bevisadt.
Då således en förändring härutinnan är nyttig för båda parterne, så får jag vördsamt föreslå R. o. Ad. alt fatta följande beslut:
De anslag af hemmansråntor och kronotionde, hvilka äro anvisade till allmänna verk och inrättningar, af hvad namn de vara må, eller till kyrkor och fromma stiftelser, skola uppbäras i samma ordning som de kronan beltållne.
Beloppet, enligt den markegång hvarefter de skattskyldige skola utgöra sina räntor skall oafkortad! och utan afseende på restantier af uppbördsman innan den l:sta April årligen i landtränteriet till fullo deponeras för vederbör:de styrelses räkning, eller ock af uppbördsman omedelbart till sådan styrelse vara fullt lefvererad.
Hvad af räntegifvarne ej kunnat i rättan tid uthekommas skall af kronans behållna uppbördsmedel fyllas och detta fyllnadsbelopp derefter för kronans räkning indrifvas.
Sedan flere talate under discussionen om föreg:de punkt anmärkt, att, genom afslag å 20:de punkten i Utsk:s betänk, förfallit, och ifrågavaride punkt står i ett så nära sammanhang med förstnämnde punkt, att, när beslut blifvit fattadt om den, detta beslut bör äga tillämpning på den punkt, som nu är under öfverläggning, så anser jag nu föga eller intet här vara att tillägga.
Lagerbjelke har framställt ett förslag, som, i hvad det angår indelningshafvarne, utgör en fortsättning eller en förnyelse, ehuru i andra ord, af Frih.
Palmstjernas förslag vid 254 Den 11 September f. m. den 20:de punkten.
När nu R. o. Ad. ogillat Frih.
Palmstjerna^ förslag, och sålunda funnit detsamma oantagligt, samt dessa skäl destoheldre måste gälla för ifrägavande verk och inrättningar, som det aldrig lärer blifva tänkbart, att Staten bör åtaga sig risquen för desse verks och inrättningars uppbörd, och sålunda nödsakas, att ur sin kassa ersätta, hvad i de anslagna räntorne möjligen kan brista, så ligger häruti ett godt skäl för afslag å Gr.
Lagerbjeikes förslag.
Dessutom anhåller jag, att få fästa uppmärksamheten derpå, att jemväl denna punkt i viss mån åsyftar en kränkning af PresteSbs privilegier.
Under dessa privilegier äro nemi. åtskilliga inrättningar, såsom kyrkor och akademier m. fl. inbegripne.
Genom ett bifall till Gr.
Lagerbjeikes förslag skulle följaktligen nämnde privilegier förnärmas, hvartill R. o. Ad. icke äger någon rättighet.
Jag anhåller derföre om afslag ej mindre å ifrägavande punkt än äfven å Gr.
Lagerbjeikes i utbyte deremot framställda förslag.
Sedan den hufvudsakligaste punkten i detta betänk., som afsåg afhjelpandet af en långvarig oreda i vårt uppbördsverk, blifvit afslagen, skall jag icke med miu ringa förmåga söka åstadkomma ett motsatt beslut vid denna punkt.
Men då, under öfverläggningen om föreg:de punkter, man ånyo upprepat de fördelar som de serskilde inrättningarna och enskilde tillskyndas derigenom, att deras egne uppbördsman upptngo de dem anslagna räntor och tionden, anhåller jag. att med ett exempel få illustrera motsattsen deraf. R. o.
Ad. bar sig nogsamt bekant, att Upsala domkyrka blifvit tillerkänd s. k. domkyrkotunnor inom nordliga delen af Sverige.
Inom det län, hvarest jag närmare är bekant med förhållandet, har med uppbörden i långliga tider sä tillgått, att Upsala domkapitel ingått köpafhandling med en viss person om dess domkyrkotunnor, hvilka icke till antalet äro många, dervid priset, om jag icke missminner mig blifvit bestämdt till endast 5 r:dr tunnan.
Den person, som medför uppbördsbestyret, har deremot en ganska stor förtjenst, och han underlåter icke att hålla efter tiondegifvarne, samt åstadkomma en mängd trassel vid uppbörden för att såmedelst erhålla det högsta möjliga pris.
Således lida räntegifvarne, utan att inrättningen, till hvilken räntan blifvit anslagen, har någon fördel deraf, och förlust uppstår följaktligen på ömse sidor.
Jag har velat omnämna detta exempel för att ådagalägga följden af de beprisade fördelarne deraf, att indelningshafvare sjelfve uppbära sina räntor.
Lagerbjelke har vid detta tillfälle hört något mera än hvad jag yttrat.
Han har nemi. sagt, det jag skulle hafva drifvit den satsen, att Staten borde vara ömmare om de allmänna inrättningarna än om löntagarne.
Men jag har endast yttrat alt, då Staten icke bör indraga de till särskilde löntagare upplåtna räntor, bör han ännu mindre göra det med dem, som blifvit allmänna inrättningar anslagna.
Det skäl, mina motståndare föreburit, nemi. att löntagare preja räntegifvare, om dem sjelfva anförtros att sina räntor uppbära omintetgjorts derigenom, att allmänna inrättningar, såsom Upsala akademi, bestämma, på sätt J kännen mine Hrr! ett visst pris, hvarefter akademien sedan emottager lösen Den 11 September f. m. 255 för sina räntor.
Detta prisets bestämmande sker med sadan noggrannhet att jag icke hört klagan öfver räntegifvarnes prejande, utan tvärtom uppgifves att äfven enskilde taga academiens pris till liqvideringsgrund sig emellan.
Det har äfven blifvit sagdt, alt uppbörden af räntor medför stora besvär för de allmänna inrättningarna, och att uppbörden derföre borde öfverlemnas åt Staten.
Jag erkänner visserligen, att besväret är stort, men så är äfven säkerheten för räntornas ulfående vida större, än om Staten uppbure och skulle åter utbetala deras belopp, för denna större säkerhet åtaga sig de allm. inrältningarne gerna det större besväret.
Grin har jemväl påstått det vara en fördel för dem att slippa uppbörden.
Men om inkomsten derigenom i nödens stund förminskas, så är det enl. min åsigt, intet skäl för de allmänna inrättningarna, att åt
Staten öfverlemna uppbörden, endast för att derigenom vinna en minskning i besväret.
Endast kommitterade och StatslJtskis ledamöter äro, sä vidt jag vet, af den mening, att, för att slippa besväret med uppbörden, man bör, i vissa fall, efterskänka sjelfva inkomsten.
Hr Akerman har omförmält, hurusom domkyrkan i Upsala icke erhåller så stor inkomst, som henne rätteligen borde tillkomma endast derföre, att hon sjelf ombesörjer indrifningen af de henne anslagna räntor.
Men han har likväl icke uppgifvit, att domkyrkorådet eller den som förvalta kyrkans inkomster, vilja för att slippa denna förlust äfventyra en större genom uppbördens öfverlemnande åt kronan.
Jag förnyar min anhållan om afslag såväl å Utsk:s förslag i förevar:de punkt som å Gr.
Jag har icke begärt ordet för att besvära R. o. Ad. med uttalandet af min mening i de flere nu afgjorda punkter, hvilka jag anser böra förfalla till följd af R. o. Adis förut fattade beslut.
Men vid denne punkt måste jag förklara, att, om äfven på delta rum pluralitet icke kunnat vinnas för den åsigt, att de till corpser och stater indelte räntegifvare skola skyddas mot framtida prejerier, det likväl bör kunna ske i fråga om allmänna verk och inrättningar; destoheldre som, enl. hvad den siste värde talaren yttrat, desse verk och inrättningar sällan begagna sig af uppsägningsrätten, enär de antingen bestämma ett visst lösningspris eller försälja sina räntor till enskilde, och det är således desse köpare, som förtjena på räntegifvarnes bekostnad.
Jag upprepar det ännu en gång, att om icke alla till corpser ooh stater indelta räntegifvare icke kunnat befrias från omförmälde prejerier, finnes likväl icke något hinder derföre, att R. o.
Ad. kan befria åtminstone en del räntegifvare från denna olägenhet, hvarföre jag anhåller om bifall till Gr.
Jag måste åter upprepa, att jag finnér det högst besynnerligt, huru man här vill uppträda såsom målsmän för dem, hvilka man icke i ämnet hört.
Jag är sjelf tiondegifvare till en from stiftelse, och jag får förklara, att jag icke af denna stiftelse blifvit prejad, och att jag icke önskar någon förändring i min skyldighet att erlägga tionden, samt att jag icke funnit den ringaste anledn. till missnöje med det sätt, hvarpå stiftelsen affordrat mig 256
Den 11 September f. m. densamma.
Jag har mig icke bekant, hvad öfrige tiondegifvare kanna i saken tänka, men det vet jag, att, då man uppträder med påstående, att liondegifvarne äro besvärade med en mängd prejerier, man gör orätt härutinnan, och man tager sig ett målsmanskap, hvartill man icke är behörig.
Jag får, i anledn. af Hr Printzensköld» senaste yttrande, förklara, alt jag anser mig behörig, att vara målsman för mig sjelf.
Jag är sjelf tiondegifvare, och då jag här yrkar upphäfvande af ett stadgande, som bland andra äfven faller mig till last, måste delta vara min rättighet, och behörigheten torde således icke skäligen kunna bestridas.
Jag vill visserligen icke förneka, att ju Hr Printzensköld kan vara belåten med det arrangement, han träffat med sina tiondetagare, men säkert är att prejerier egt rum, och nä"1 gon bevisning för detta påstående anser jag öfverflödig.
Då 2:ne talare, i anledn. af det utaf mig framställda exempel, yttrat tvekan, huruvida jag kunde vara behörig målsman för tiondegifvare, och huruvida man är berättigad att å deras vägnar yttra missnöje med nuvar:de uppbördssättet, innan desse tiondegifvare blifvit hörde, så anhåller jag, att få tillkännagifva, att jag icke är målsman för det ena eller andra interesset, och att jag uppfattat mitt representantkall så, att jag representerar allt, hvad jag anser vara rätt och för fäderneslandet gagneligt.
Då man förklarar, att man är målsman för allt hvad, som är rätt och för fäderneslandet gagneligt, synes det äfven höra till detta målsmanskap, att iakttaga rättvisans fordringar.
Till dessa fordringar hör i främsta rummet, att man icke beslutar öfver andras rättigheter förr, än de blifvit deröfver hörde.
Jag hade förmodat, alt den siste värde talaren, till följd af det embete han fordom beklädt, hade den erfarenhet, att man icke bör besluta om en persons rätt utan att han i ämnet blifvit hörd.
Dfverläggningen ansågs härmed vara fulländad, hvarefter Hr Gr. o.
Landtm, framställde att i afseende på denna punkt blifvit under discussionen yrkadt, dels att R. o. Ad. måtte afslä första delen deraf, innehållande tillstyrkande ”att R.
St. för sin del besluta, det alla till allmänna verk och inrättningar samt kyrkor och fromma stiftelser indelta anslag äfvenledes varda till statsverket indragna”, dels af Gr.
Lagerbjelke att R. o. Ad. måtte fatta ett så lydande beslut: ”De anslag af hemmansräntor och kronotionde, hvilka äro anvisade till allmänna verk och inrättningar, af hvad namn de vara må, eller till kyrkor och fromma stiftelser, skola uppbäras i samma ordning, som de kronan behållne.
Reloppet, enl. den markegång, hvarefter de skattskyldige skola utgöra sina räntor, skall oafkortadt och utan afseende på restantier af uppbördsman innan den 1 April årligen i landtränteriet till fullo deponeras för vederbönde styrelses räkning, eller och af uppbördsman omedelbart till sådan styrelse vara fullt levererad.
Hvad af räntegifvarne ej kunnat i rättan tid utbekommas skall af kronans behållna uppbördsmedel fyllas och detta fyll - Den 11 September f. m. 257 fyllnadsbelopp derefter för kronans räkning indrifvas*’.
Dessutom hade Hr Sandströmer redan före öfverläggningen om denna punkt, yrkat, alt propos. å bifall till hvarje punkt af Utsk:s i fråga vande utlät/ mätte blifva framställd äfven om en sådan propos. icke vid punktens föredragning yrkades ; och i anledn. deraf finge H r Landtm, nu försl hemställa om 11. o. Ad. bifölle den nyss uppläste första delen af 23 punkten.
Härvid ropades starka nej, blandade med ja, hvarpå Hr Landtm, hemställde om 11. o. Ad. behagade afslä ifrågavande del af denna punkt, samt efter denna proposis besvarande med starka ja, blandade med åtskilliga nej, förklarade det han troll sig finna att ja varit öfvervägande.
Enär R o. Ad. afslagit denna del af punkten, anhåller jag, att återstoden af punkten såsom förfallen måtte läggas lill handlingarna.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att sedan R. o. Ad. afslagit första delen af 23:ilje punkten, R. o. Ad. torde finna alt till följd deraf öfriga delen af samma punkt ej erfordrade annan åtgärd än att såsom förfallen läggas lill handlingaine.
Ropades ja. 24:de punkten.
Denna punkt företogs momentvis till afgörande uppå derom af Gr.
Lagerbjelke framställd begäran.
Momentet A. Hr von Hartmansdorff:
Utsk. har i sitt första betänk, öfver de serskilda momme i denna punkt yttrat, att ifrågavande ansia»- måtte, efter med vederbönde träffade öfverenskommelse!-, kunna till" statsverket indragas.
Följaktligen är det icke fråga om, att de beslut, som nu skola fattas, på något sätt röra den statsreglering, hvilken R.
St. vid denna riksdag komma alt uppgöra.
Hvartill tjenar det då, att på förhand besluta om indragning af dessa anslag, och sedermera höra vederbönde deröfver eller med andra ord fatta beslut, att anslagen skola indragas såvida vederbönde dertill samtycka.
Rättast är väl, att först inhemta vederböndes tankar om saken, och derefter fatta beslut.
Pä sådan grund anhåller jag, alt R. o. Ad., som, vid de föreg:de punkterne, icke velat antaga nya förslag innan vederböndes tankar blifvit inhemtade, äfven mätte afslå det förevarande.
Då man närmare granskar de premisser, Utsk. här lagt till grund för sitt tillstyrkande af komiterades förslag, att de under ifrågavande littera upptagna räntor skola för framtiden ur räkenskaperne uteslutas och endast föras inom kolumn i jordeböckerne, måste man i sanning förundra sig öfver detta tillstyrkande.
Utsk. har till en början hemställt till bifall komiterades förslå»-, alt äfven de ränte- och tionde-anslag, sorn af enskilde per9 H. 17 258 Den 11 September f. m. söner och inrättningar innehafvas, måtte, efter med vederbönde träffad öfverenskommelse, till statsverket indragas, och från denna premiss kommer Utsk. till den slutsats, att de böra ur räkenskaperne uteslutas.
Huru man så kan räsonnera, går sannerligen öfver min fattningsgåfva.
När Utsk. tillstyrkt, att sådana öfverenskommelse!' skola träffas eller åtminstone icke afstyrkt en dylik åtgärds vidtagande, hade Utsk. i likhet med komiterade bort tillstyrka, att dessa räntor fortfarande böra qvarstå i räkenskaperne.
För öfrigt har Utsk. i betänk.
N:o 312, såsom skäl för sitt vidblifvande af dess förra framställning, anfört ett så märkvärdigt skäl, att jag anser mig böra fästa uppmärksamheten derpå.
Sedan nemi.
Utsk. upptagit, hurusom anmärkt blifvit det vådliga deruti, att utesluta dessa räntor ur räkenskaperne, enär de framdeles kunde komma att till statsverket ingå, men ändock fortfarande tillstyrkt denna uteslutning, så har likväl Utsk., åberopande 13 punkten i sitt förslag, ang:de rusthällshemmansräntorna, tillstyrkt, att desse och de till båtsmanshållet i Blekinge och Kalmar län anslagna räntor skulle i räkenskaperne fortfarande upp- och afföras, med erinran såsom skäl härföre, att dessa räntor utgjorde ett ansenligare belopp, hvilket deremot icke vore händelsen med de räntor hvarom nu är fråga, hvadan de borde ur räkenskapen afföras.
Det är i sanning en så besynnerlig deduction, att det erfordras Utsk:s slutkonst för att kunna på ett sådant sätt försvara sina åtgärder.
Ehvad nu räntan är af större eller mindre belopp, är det likväl af vigt för Staten att den vet, hvem som innehar denna ränta och huru den är disponerad, pä det att, om händelserne så foga, att den återfaller till Staten, denna också må af räntan komma i åtnjutande hvilket man åtminstone icke med någon slags visshet kan antaga blifva händelsen, om den göres obefintlig i kronoräkenskapen.
Till en slik åtgärd förefinnes alltså icke något skäl af räntans obetydlighet.
Flera sådana räntor tillsammanstagna kunna dock utgöra ett större belopp, och det förhåller sig med dem som med anmärkmne i kammarrätten.
De röra ofta poster å endast 12, 18 och 24 sk.
Dessa summor hvar för sig synas obetydliga, men då de läggas tillhopa, blir beloppet ingalunda obetydligt, hvilket deraf kan ses att rättens revisionsanmärkmr hitintills inbringat statsverket 20 å 30,000 r:dr ärligen.
Jag anhåller således om afslag å Utskrs framställning i denna punkt.
Den siste värde talaren tyckes hafva bortglömt, att det är en betydlig skillnad emellan räkenskapernas kredit och debet.
Den af komiterade föreslagna och af Utsk. tillstyrkta uteslutning af ifrågavar:de räntor skulle endast ega rum i afseende. på de särskilde titlarne å kreditsidan uti fögderiräkenskaperne, hvaremot samma titlar till upplysning borde upptagas inom linien i jordeboken.
Hvad uppbörden af dessa räntor beträffar så skulle den verkställas hädanefter på alldeles enahanda sätt som hitintills.
Här är således endast fråga om det serskilda debiferingssättet, hvilket för nämnde medför en vidlyftighet som, utan någon olägenhet eller förlust för det allmänna, kan undvikas.
Orsaken, hvarföre komiterade föreslagit, att rustningsräntorna böra särskildt
Den 11 September f. m. !*59 uppföras, liar varit, att, då dessa räntor äro högst betydliga, det i statistiskt hänseende syntes vara af vigt, att kunna af räkenskaperna inhemta huru mycket statsverket för rustningskostnadernes bestridande uppoffrade utaf de ordinarie statsinkomsterna.
Deremot skulle ett framlida bibehållande af de nu ifrågavande ränteposterna icke lemna någon fullständig upplysning om Statens uppoffringar i och för bedrifvandet af Akers krutbruk, Husqvarna gevärsfaktori eller klädesfabrikerne i Norrköping.
Jag anser mig derjemte böra erinra, att dä Hr von Hartmansdorff icke haft något att anmärka deremot, att en öfverenskommelse med räntetagarne kunde träffas, så tyckes det, som denna punkt åtminstone icke borde helt och hållet afslås, helst, med anledn. af den deruti gjorda framställning, en till enkelhet i räkenskaperne samt ömsesidig fördel för både statsverket och ränteinnehafvarne ledande åtgärd kan till vägabringas.
Jag försäkrar den siste värde talaren, alt min innéhafvande tjenst har tillräckligt lärt mig betydelsen af credit och debet, samt af räntors upp- och afföring i en räkenskap, så att jag i det afseendet tilltror mig äga tillräcklig sakkännedom, för att kunna yttra mig i denna fråga.
Jag tror mig äfven äga med den värde talaren jemförlig kännedom derom, att om räntor afskrifvas på kreditsidan, måste de äfven försvinna ur debet, ty den värde talaren lärer väl icke vilja, att kronofogden skall ur egen kassa gälda dem, i händelse de icke utur både kredit och debet afföras.
Men som jag icke anser det vara tillräckligt, att räntan endast inom kolumn antecknas i jordeboken, utan det leder till vida större säkerhet för kronan, att räntan under anordningstitel i räkenskaperne afföras, emedan i framtiden sådana omständigheter kunna inträffa hvarigenom räntan kan återkomma lill kronans disposition, då ingen ny uppdebitering behöfver ske, sä har jag af sådan orsak funnit mig föranlåten att bestrida en så beskaffad uteslutning, som Hr Stuart förordat, emedan den lättnad i uppbördsredogörelsen som deraf förmodas vara att vinna, är ingen eller åtminstone så obetydlig, alt den alldeles icke förtjenar att tagas i betraktande.
Hvad äter angår det af Hr Stuart yttrade skäl för bibehållandet i kronoräkenskaperne af rusthålls- och båtsmanshållsräntorna att det nemligen vore i statistiskt hänseende nyttigt att veta, till hvad ändamål desse räntor blifvit anslagne, så hemställer jag om icke statistiken blir ännu fullständigare derigenom, att alla räntorna upptagas såsom nu sker, i st. f. att stympa dessa upplysningar derigenom, att man afför en del räntor, men bibehåller andra som äro af samma art med dem, hvilka man förut ansett böra i räkenskaperne bibehållas.
När nu härtill kommer, att komiterade tillstyrkt, att öfverenskommelser med indelningshafvare skola tillvägabringas, för att få dessa räntor till statsverket åter, synes det mig högst besynnerligt, att man det oaktadt vill utesluta dem ur räkenskaperne.
Jag tillstyrker alltså afslag å ifrågavande punkt.
Jag anhåller att få fästa uppmärksamheten derpå att i Utsk:s betänk.
N:o 242 litt. a förekomma föl 17* - 260 Den 11 September f. m. jande uttryck: ”Sedan dessa inrättningars rätt till denna förmåns lillgodonjutande blifvit vid skeende undersökningar bekräftad”.
Utsk. har således icke varit förvissadt derom, att dessa inrättningar hafva någon rättighet till ifrågavande förmäns tillgodonjulande, men icke destomindre har Utsk. tillstyrkt R. St.., att deröfver besluta. R. o. Ad. torde således finna, att förslaget är förtidigt, och att det sålunda bör ogillas.
Då nu Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla morn. a af 24 punkten ropades nej, och uppå sedermera framställd propos. afslog R. o. Ad. samma mora.
Momcntel B.
Om, såsom jag förmodar, Sala silfververk är en allmän inrättning, så är detta mom. afslaget genom Ståndets beslut öfver den 23 punkten.
Anses återigen densamma icke inbegripa äfven förevarule morn., sä, enär ärendet icke är fullständigt utredt, såsom det heter i Utsk:s betänk., lärer R. o. Ad. icke vilja på förhand falla något beslut deröfver, helst detsamma skulle blifva stridande med det, R. o. Ad. fattat, ang:de indragning lill statsverket af räntor, som blifvit till allmänna inrättningar öfverlåtna.
Ilr Gr. o. Landtm, yttrade att han, då propos. å bifall till de i förevarule utlåt, förekommande punkter en gång för alla blifvit begärd och en talare nu bestridt lagligheten af bifall till detta morn., sedan R. o. Ad. fattat ett deremot stridande beslut i fråga om vissa räntors indragning till statsverket, ansåge sig, innan öfverläggningen slutades, böra förklara, att han ej kunde inse att bifall till detta mom. vore stridande emot något af 11. o Ad. fatladt beslut, enär det nu ifrågavande mom. endast afsäge att R.