Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. derjemte måtte besluta att i und. skrifvelse hos K. M. anhålla: dels att instruclion måtte utfärdas för sockennämnderne, eller de i förslaget omnämnde gode män, hvarigenom dem ålägges att: a) Tillse det icke någon omyndig må sakna lagligen tillförordnad förmyndare, samt i händelse så inträffar, derom hos domstolen göra anmälan och uppgifva förslag å tjenlig och vederhäftig person att till förmyndare förordna; b) Afgifva yttrande, som af domstolen kan infordras, ang:de till förmyndare föreslagen, eller dertill enligt lag berättigad persons vederhäftighet och skicklighet att ett slikt sysslande bestrida; c) Då behofvet sä påkallar, föranstalta om laglig säkerhets vinnande och bibehållande för myndlings arfvemedel; d) Der fränder ej finnas, eller vägra att åtaga sig den granskning af förmyndares redogörelse-räkningar, som enligt 23 cap. 1 § Ärfdab:n fränderne tillkommer, i deras ställe berörde granskning verkställa och dervid tillse, att den omyndige rätt sker; e) Med sin uppmärksamhet följa förmyndares förvaltning af myndlings gods, äfvensom hans hushållssätt i allmänhet, för att, i händelse skäliga anledn:r skulle förekomma om vanvård af myndlingen och hvad honom tillhörer, eller ock om sådan försämring af förmyndares egen ekonomiska ställning, att osäkerhet för myndlingens gods kan vara att befara, då hos domstolen göra anmälan derom och om behofvet af annan förmyndares tillförordnande; dels ock att vederbör, domare måtte erhålla föreskrift, att lill sockennämnderne eller gode männen lemna del af de förmyndareförorordnanden, som komma att utfärdas.
Genom ett sådant stadgande, bildades en controllerande förmyndarekammare af communal beskaffenhet, hvars medlemmar, 80 Den 5 Februari f. m. såsom grannar och i närmare beröring med de förmyndare, öfver hvilkas förvaltning de äga inseende, äro i vida bättre tillfälle att skydda omyndige mot förluster, än den dem i lag tillagde tysta förmånsrätt, som af en oredlig förmyndare med lätthet kan eluderas och tyvärr allt för ofta blifvit eluderad.
Jag hade ämnat att bos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om uppläsning af den vid betänk, fogade reservation, hvaruti flere af Utsk:s ledamöter instämt, emedan jag anser de skäl, på hvilka reservanterna hafva grundat ett förslag till en förändrad redaction af ifråga var. cap. i Ärfdabm, öfverväga de motiver, som Ulsk. lagt till grund för sitt utlåt.
Sedan Hr Nordenanckar nu uppläst sitt förslag, något afvikande från nyssnämnde reservation, och hvilket jag med uppmärksamhet afhört, har jag deruti trott mig finna en ännu något förbättrad redaction, och får derföre tillstyrka dess antagande.
Den hufvudsakliga invändning, som från Utsk:s sida kan göras emot dessa i grunden lika förslag, torde vara, att communalinrättningarne i vårt land ännu äro i sin linda och att man således icke med stränghet skulle kunna ålägga deni att fullgöra de skyldigheter, som enligt dessa förslag af dem erfordras.
För öfrigt är väl denna sak af sådan beskaffenhet, att communerna sjelfva dagligen allt mer och mer skola inse dess vigt och nytta, och om äfven i början någon ofullständighet i utöfningen af denna befattning skulle uppstå, så anser jag det i alla fall bättre alt blottställa sig för den förebråelsen att hafva gått något för noggrant och minutiöst tillväga, än att hafva stadgat så godt som ingenting, hvilket är fallet med Utsk:s förslag.
Vi måste komma ihåg, att det här är fråga om värnlösa, som framför andra hafva rätt till statsmakternas omvårdnad.
Det kan väl också synas som det vore ett något för strängt stadgande emot förmyndare, att han skulle afgifva räkning hvarje år i st. f. hvart tredje, såsom nu är fallet; men om man tager i betraktande, att hvar och en, som vill sköta affärer försvarligt, nödvändigt deröfver måste hålla ständig räkning, så kan detta åliggande icke medföra något särdeles besvär.
— Den af mig nyss åberopade reservationen innehåller föröfrigt så många skäl, bättre framställda, än jag skulle kunna göra det, att jag anhåller att få läsa upp ingressen dertill.
Den lyder sålunda: ”Utsk:s pluralitet har, med frånträdande af de anmärkmr, som i betänk.
N:o 14 framställdes emot den af K. M. i nåder proponerade nya redaction af 23 cap. 1 § Ärfdabm, slutligen tillstyrkt R. 11.
St. att samma redaction antaga.
I en sådan tillstyrkan hafva vi ej kunnat deltaga.
Behofvet af kraftigare lagstadganden i fråga om förmyndares redovisningsskyldighet är sä allmänneligen erkändt, att en i sistnämnde syftning vidtagen förändring af detta lageus rum sannolikt skulle blifvit från alla sidor påyrkad, äfven derest frågan om de tysta förmånsrätternes nedflyttning efter inteckning icke ånyo varit vid denna riksdag väckt.
Sedan förslag till en förändrad ordning af de i 17 cap.
Handelsbm ut - Bon 5 Februari f. m. 81 utstakade förmånsrätter blifvit, både genom nådig propos. från K.
M. och genom motioner inom Stånden, till LagUtsk:s behandling öfverlemuade, har Utsk. ansett en så mycket större omsorg böra användas på en ändamålsenlig förbättring af 23 cap. 1 § Ärfdabm, som det svårligen lärer kunna af någon förnekas, att den säkerhet, lagen sökt bereda omyndige, genom den dem tillagda förmånsrättens gilltighel framför den uttryckliga förmånsrätt, inteckning medför, i ganska många fall försvinner och i alla äfventyras, genom omflyttningen af de tysta och uttryckliga förmånsrälierne, så vida icke lagen samtidigt dermed utvidgar och skärper förpligtelserne för förmyndare i afseende pä den fortgående redovisningen för omyndiges dem anförtrodda gods.
Utgående ifrån denna synpunkt, ansåg Utsk., då frågan förra gången inom Utsk. förehades, den i K. M:s nåd. propos. föreslagna lagtext icke vara tillfyllestgörande.
Emot de så ofta förekommande fallen, att förmyndare tredskas, eller alt fränder sorglöst lemna omyndige anhöriges bästa utan all tillsyn, erbjöd berörde lagtext icke något botemedel, då domstolens eller gode mäns mellankomst icke sjelfmant och ovillkorligen kunde inträda, utan skulle blifva beroende af förmyndares egen anmälan.
Det åliggande för förmyndare att för hvarje år afsluta och till fränder inlemna räkning öfver förmynderskapet, som genom de föreslagna ordalagen i §:s början kunde anses blifva bestämdt, skulle ofta finnas overkställbar och alltid onödigt betungade, i jemförelse med det nu gällande enklare stadgandet, alt förmyndare väl skall hålla riktig räkning öfver det han om händer häfver, men endast hvart tredje år upprätta och fränderne tillställa en sluten räkning med verificationer.
Att franders anmälan om förment felaktig förvaltning af förmynderskapet endast skulle föranleda domstolen att pröfva om annan förmyndare borde förordnas, men ej att, äfven med förmyndarens bibehållande, tillse, ”att den omyndige rätt sker”, syntes Utsk. betänkligt och icke öfverensstämmande med lagens grundsats, att i första rummet föräldrar, sä skyldeman och sist oskylde böra till förmyndare förordnas.
Vidhållande dessa hufvudsakliga inkast emot det i K.
M:s nåd. propos. intagna redactionsförslag, hvilket, genom den aflagda sedelns öppnande, lades till grund för Utsk:s tillstyrkan i förestående utlåt., hafva vi ansett det af Hr Berg von Linde hos II. K. o.
Ad. framställda förslag att åt socken-nämnden eller någon annan dylik communal-inrältning uppdraga den eventuella tillsynen om omyndigas bästa, vara förtjent af synnerlig uppmärksamhet.
De oöfvervinnerliga hinder och svårigheter, som förete sig emot ett allmännare införande af förmyndarekamrar, äro förut af Utsk. anförde.
Ett försök till sädane kamrars påbjudande skulle blifva utan påföljd; men äfven om någon framgång deraf kunde väntas, skulle inrättningen likväl i och för sig sjelf vara betänklig, i anseende till det ömtåliga, af saravetspligter lika mycket, som genom lagens bud, bestämda förhållandet emellan förmyndaren och myndlingen samt dennes anhörige, hvilket förhållande genom en 7 H. 11 f>2 Den 5 Fe b ru ari f. m.
• förmyndarekammares mellankomst och den myndighet, denna institution måste få sig tillerkänd, kunde komma alt lida en rubbning, sorn ingalunda godtgjordes af den möjligen säkrare förvaltningen af omyndiges reda medel.
Den af Hr Berg von Linde föreslagna anstalt erbjuder nöjaktiga säkerhetsmått emot förmyndares vanvård af sill kall och franders liknöjdhet, utan att, på sätt med förmyndarekamrar kunde inträffa, inkräkta något på det naturliga och lagliga inflytande, skyldskapsförhållandena i dessa hänseenden böra äga.
Efter nedanstående förslag skulle antingen de redan organiserade socken-nämnderne, eller särskilde inom hvarje socken dertill utsedde gode män öfvertaga den granskning af förmyndares räkningar, som enligt lag tillkommer skyldeman, men desse antingen icke villja eller icke äro fallne att utöfva.
På det ett sådant bestyr icke må blifva alltför besvärligt, i anseende såväl lill antalet af förmynderskap, som till möjligheten alt om personers ställning och förhållanden äga kännedom, torde det blifva nödigt, att befattningen icke sträckes utom socknen eller åtminstone pastoratet.
Åled en sådan inskränkning åter kan den ej blifva för socken-nämnden eller särskilde gode män mera betungande, än åtskilliga andra bestyr, som nu villigt uträttas inom församlingarne; hvaremot svårligen ål dylika communal-institutioner kan anförtros något åliggande, som, mera än detta, skänker tillfredsställelse, då verkningarne af en förståndig och nitisk vaksamhet för omyndige icke kunna vara annat, än välgörande och tacknämlige.
Förslaget tillägger fränder, eller dem, som i deras ställe äro satte, en rättighet, hvilken väl förut i lag icke varit dem betagen, men ej eller uttryckligen medgifven.
Det är rättigheten att, då fara är om förmyndares vederhäftighet, söka inteckning i hans fasta gods för omyndigs medel.
En sådan rättighet finnes i åtskilliga utländska lagar bestämd; och då inteckningens beviljande ankommer på domstolens pröfning af omständighelerne, kan den ej anes stridande emot villkoren för förmynderskapskallet, eller detsamma otjenligen försvärande.
Alen emedan angeläget är, att från socken-nämnderne eller gode männen afskilja hvarje anledn. till omedelbar inblandning i penningeförvaltningen, hvilken, om den skulle äga rum, nödvändigt mäste förknippas med en personlig ansvarighet, som ej bör dessa inrättningar åläggas, innehåller förslaget det uttryckliga stadgande, alt icke någon annan, än en lagigen tillsatt förmyndare, må äga omyndigs fordran utsöka.
Slutligen ■ och då, vid den nu föreslagna åtgärd, åtskillige reglementariska bestämmelser blifva erforderlige, hvilka ej kunnat få rum i en lag-§, hafva vi derom tillstyrkt en und. skrifvelse till K. AI.”
Efter min tanka har denna reservation på ett så klart och öfvervägande sätt motiverat det uti reservationen intagne förslag, att för mig knappt någon anledn. till anmärkn. deremot förefinnes.
Jag kan icke eller annat än finna, att man härigenom skulle gå en ganska lycklig medelväg emellan ett alltför stort förraynder - Den 5 Februari f. m. skap Från Statens sida och sorglöshet hos lagstiftaren.
På denna grund anhåller jag om propos. (ill bifall å reservationen med de förändringar i redactionen, som Hr Nordenanckar föreslagit.
Landtm, tillkånnagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m. Gr. Lagerbjelke, Gustaf:
Det skulle vara mera än glädjande, om genom det i reservationen framställda förslag, med de förändringar i redactionen, som Hr Nordenanckar gjort, denna angelägenhet kunde blifva bragt till ett godt resultat, äfven derföre att den vigtiga institutionen af communalinrättningar då verkligen vore kommen till stånd; men förhållandet är icke så lyckligt.
Dessa inrättningar finnas för närvarande till någon del på papperet, men i sjelfva verket finnas de icke.
Sockennämnder äro väl i de flesta församlingar valda, men i få eller inga utöfva de någon verksamhet.
Det torde derföre vara vådligt, att åt dem anförtro ett så vigtigt värf.
Men icke blott i detta afseende anser jag förslaget innebära vådor.
Det finnes jemväl, efter min tanka, en brist deruti, alt det icke afser, alt en omyndigs egendom kan vara belägen i flera socknar, och det torde då blifva svårt för en sockennämnd att hafva uppsigten öfver al! bans egendom.
Likaledes kan det hända, att en omyndig har någon liten förmögenhet, men ändock till någon del förtjenar sitt uppehälle genom arbetsförtjenst.
Det skall då ovillkorligen hända, att han det ena året efter det andra flyttar från en socken till en annan, och jag hemställer, huruvida det då kan vara nyttigt för uppsigten på hans förmyndare, att denna uppsigt flyttas från den ena sockennämnden till den andra.
Med bästa nit och vilja hos dessa sockennämnder, hvilket man svårligen torde kunna påräkna, om denna uppsigt icke skall räcka kanske mera än ett halft år, så är det likväl nödigt för en god förvaltning alt någon conlinu» itel deruti finnes.
Jag anser således så mångå betänkligheter förefinnas emot det framställda förslaget, alt jag lill R. o. Ad. hemställer, alt derå icke mätte fästas något afseende.
Hermelin, Äng.
Till en början får jag tillkännagifva, alt jag instämmer i det af Hr Nordenanckar framställda förslag och anser mig derföre pligtig alt upptaga de invändningar, som den siste talaren deremot gjort.
Han har nemi, yttrat, att socken-nämnden är en så ny institution, alt man ännu icke haft tillfälle att se några prof på dess verksamhet.
Detta är visserligen sant, men socken-nämnderna äro likväl redan constituerade och det är att förmoda, alt denna inrättning, om den hlifver rätt sysselsatt, skall utveckla sig till ett verksamt stöd för communal-andans lifvande i vårt land.
Ilar liar blifvit sagdt, all svårigheter skulle uppslå, i händelse en person skulle hafva egendom i flera socknar.
Detta hörer till de mera rcglemenlariska bestämmelserna, hvaruti man icke kan begära att eli lagförslag skall ingå.
Jag är öfverlygad derom, 84 Den 5 Februari f. m. att om sjelfva saken blott blir antagen, så möter ingen svårighet att få de mera speciella frågorna bestämda.
Vidare har blifvit sagdt, att socken-nämnden icke skaile äga tillfälle att med noggrannhet följa myndlingen, om han flyttar från socknen.
Om jag rätt uppfattat lagförslaget, så äro socken-nämnderna endast ämnade att vara en controllerande myndighet öfver förvaltningen af myndlingens egendom, men alldeles icke att hafva den speciella tillsyn öfver hans uppfostran och lefnad, hvilket mäste fortfarande tillhöra hans fränder.
Således kan jag icke eller gilla denna anmärkn.
Jag har äfven hört, att man emot förslaget invändt, att det skulle vara en för communalhestyr främmande sak, att åtaga sig vården af omyndigas medel.
Som bekant är, hörer likväl fattigvården till communalbestyren.
Gränsen emellan en fattig och en omyndig, hvilken ganska lätt kan mista sin förmögenhet, är obetydlig.
Till en början får jag förklara, att jag, lika med hvad jag tycker mig kunna sluta af de talare, som redan yttrat sig i frågan, icke kan tillstyrka bifall till Ulsk:s betänk.
, och delta på de skäl, som Utsk. i sill förra betänk, om detta ämne uttryckt.
Utsk. sade nemi. då: ”att, ehuru det är af den mest maktpåliggande vigt, alt icke allenast beloppet af hvad den omyndige äger, varder genom räkningen till siffran bestämdt utredt, utan äfven uppgift lemnad uppå hvem, som innehafver hans medel, och all den säkerhet, som för omyndigs medel blifvit ställd, behörigen granskas, någon föreskrift likväl ej influtit i förslaget om skyldighet för förmyndarne att för denna säkerhet redogöra; att, oansedt påbudet om förmyndareräkningens ingifvande till rätten i vissa fall skall ofta blifva overksamt, derest rätten ej erhåller kännedom, om myndlingen äger fränder, som kunna räkningen granska, om förmyndaren tillställt dessa räkning, och om de vägrat att den granska, samt om del förhållande således inträffat, då räkningen bör till rätten inlemnas, förslaget dock ej innefattar något stadgande, som sätter domaren i tillfälle att controllera, om förmyndaren fullgjort den honom ålagda treåriga redogörelsen för fränder, eller när samma redogörelse bör hos rätten ingifvas; samt att rättens i gällande lag bestämda pligt att, derest anmärkn. skulle af fränder eller gode män göras emot förmyndarens förvaltning, tillse, att den omyndige rätt sker, blifvit ulan uppgifven orsak förändrad till en blott skyldighet att pröfva, huruvida annan förmyndare förordnas bör, hvilken förändring destomindre torde, enligt Utsk:s tanka, kunna anses i allo ändamålsenlig, som i de flesta fall sannolikt rättelse kan vinnas, utan alt anmärkte felaktigheten hvarken bör eller behöfver föranleda till annan förmyndares tillsättande, derigenom tilläfventyrs verklig skada och olägenhet skulle tillskyndas den omyndige.
Omförmälda nåd. förslag innefattar således, enligt Ulsk:s omdöme, ej så tillräcklige föreskrifter, som erfordras, och då Utsk. ansett detsamma böra i nu anmärkta delar förändras och förtydligas, har Utsk. tillika funnit, alt, såvida någon verklig nytta skall vara alt förvänta af den i frågasatte inrättningen utaf
Den 5 Februari f. m. 85 gode män, valde utaf mcniglieterne för att hafva tillsyn öfver förvaltningen af dithörande omyndiges egendom, deras befattning icke bör vara inskränkt endast lill granskning af de redogörelseräkningar, förmyndarne skola hvart tredje år afgifva, utan dem jemväl eflerlälet ali, då fränder saknas, årligen, om de linna omständigheterna sådant kräfva, fordra redo af förmyndare.”
Utsk. har nu frångått denna åsigt och tillstyrkt bifall till den K. propos.; men emot detta beslut bafva icke mindre än 9 af Utsk:s ledamöter afgifvit reservation.
Hvad denna reservation angår, jemte det af Hr Berg von Linde särskildt framställda förslag, anser jag, att det visserligen förtjenar ganska mycket afseende, likasom Hr Nordenanckars framställning, och jag skulle lika med Gr.
Lagerbjelke önska, att ändamålet derigenom kunde vinnas.
Jag fruktar likväl, att detta icke kan lyckas.
Utsk. säger, alt ett försök att införa förmyndarekammare skulle blifva utan påföljd.
Månne icke de gode männens tillsättande också skulle blifva utan påföljd?
Dessa gode män skulle icke hafva någon ansvarighet och säkerligen ogerna vilja stöta sig med personer, genom att klandra deras förmyndareräkningar.
Denna granskning är i allt fall ett odiöst uppdrag.
Jag har såsom domare funnit svårigheten alt få personer, som uti enskilda tvister vilja åtaga sig en så besvärlig befattning.
Jag tror, att om man ville ålägga en sådan skyldighet åt socken-nämnden, så skulle man icke få några personer, som ville sitta deruti.
För min del vidblifver jag samma åsigt, som jag yttrade, då detta ämne förra gången förevar, nemi. alt jag icke anser det omöjligt att i orterne i allmänhet inrätta ett slags conserverande förmyndarekammare, hvilka skulle hafva en öfver-förmyndare-förvaltning och emottaga samt förvara myndiingarnes medel, i de fall då förmyndarne icke skulle vilja sjelfva hafva dem om händer, så att blott i det fallet, att han sjelf ville hafva medlen i händerna, inteckning skulle beviljas i hans egendom.
Intilldess att en sådan anstalt vidtages, tror jag icke att man kan såsom en pligt ålägga en förmyndare att bevilja en sådan inteckning.
I de länder, der rättighet är medgifven för de omyndiga att söka inteckning i förmyndares fastighet, är detta stadgande alltid åtföljdt af ett sådant stadgande, hvarigenom det medgifves förmyndaren att kunna på ett säkert ställe hos behörig auctoritet deponera den omyndiges medel,-hvarigenom han undandrager sig ansvarighet.
Om det ifrågavarande förslaget hade denna utsträckning, skulle jag tro, alt det skulle kunna medföra den åsyftade säkerheten och tillika möjligheten alt erhålla förmyndare; men sådant det nu är och innan jag blifvit i tillfälle alt närmare granska Hr Nordenanckars förslag, anser jag mig icke kunna ingå derpå.
— Dessutom bar jag emot förslaget, sådant det nu hefinnes, åtskilliga smärre anmärkn:r att göra.
Först stadgas blott, att fränderna skulle kunna begära inteckning; men det är allmänt kändt, att inteckning icke kan meddelas annat än på bestämdt belopp, och lagförslaget innehåller ingenting om huru inteckning skall sökas, då den omyndiges arfsmedel lill sitt belopp icke äro kända.
Vidare är icke föreskrifvet, när inteckning skall S6
Den 5 Februari f. m. sökas.
Sker detta icke förr än om tre år, så kan det vara för sent.
Slutligen innehåller förslaget: ”pröfve domaren, efter förmyndarens hörande, om skäl är, alt den inteckning bevilja.”
Hvilken domare är det som härmed åsyftas?
Ar det den, inom hvars jurisdiction den omyndige bor, eller den domare, som meddelat förmyndareuppdraget?
Dessa otydligheter skulle ovillkorligen medföra tvister, och på grund af denna ofullständighet kan jag för min del icke eller tillstyrka bifall till detta förslag.
Den siste talaren har ansett icke tillräcklig garanti ligga uti socken-nämndernas åtgärder med de omyndigas egendom; men jag vill härvid erinra, att, utom den kraft, som det tillkommer domaren att gifva åt socken-nämndens beslut, så finnes det äfven garanti för socken-nämndens eget nit, deruti att de måste tänka sig, att samma hjelp skall i en framtid visas deras barn och anhörige tillbaka.
Dessutom är icke fråga örn att socken-nämnderna skola granska några vidlyftiga räkenskaper.
Då sådant behöfves, föreställer jag mig, att gode män, emot ett lämpligt arfvode, dertill särskildt af domaren förordnas.
Såsom ett motstycke till socken-nämnderna har man velat föreslå conserverande förmyndarekammare; men dels tror jag, att dessa skulle blifva för myndlingarne kostsammare, dels skulle stora svårigheter uppslå, att rätt organisera dem.
I händelse omyndigs förmögenhet skulle inlemnas lill förmyndarekammaren, skulle deraf uppstå én mängd besvär, och i händelse inteckning skulle erfordras i förmyndares fasta egendom, så är det troligt, alt en mängd skickliga personer skulle undandraga sig alt blifva förmyndare.
För min del tror jag, alt socken-nämnderna skulle blifva bättre i tillfälle att öfvertaga förmyndarevård, betraktad såsom en controllerande myndighet.
Mig vill det synas, som om de _ anmärkn:r, Gr. Lagerbjelke framställt, lätt kunde undanrödjas.
Är någon omyndig ägare af stor förmögenhet eller egendom, liggande i flera socknar, så är det nog sannolikt, att han har vänner, som intressera sig för att denna egendom icke missvårdas.
Man vet, alt rikt folk icke pläga sakna sådane, och man har sett exempel, att personer, som erhållit oförmodade arf, fastän sjelfve till myndige år komne, fått sig till och med fyra förmyndare tillagda.
Beträffande åter den omständighet, som Gr.
Lagerbjelke anfört ang:de personer, som lill en del sjelfve förvärfva sitt uppehälle, ber jag få fästa uppmärksamheten deruppå, att omyndig äger sjelf råda öfver den egendom han kan förvärfva sig sjelf, sedan han fyllt femton år.
Finnes framdeles något särskildt stadgande behöfligt alt tillägga, för att närmare bestämma hvilken socken-nämnd hör vårda den omyndiges egendom, antingen den som finnes i dén socken, der han är mantalsskrifven eller der hans mesta egendom ligger; så lärer sådant lätt blifva afbjelpt.
I de flesta fall lärer väl den omyndige vara mantalsskrifven, der hans mesta egendom ligger.
I afseende på det stora besvär, som för gode männen skulle uppslå af räkningarnes granskning, har Frih. Hermelin på Den 5 Februari f. m. 87 ett tillfredsställande sätt besvarat Gr.
Sparres anmärkn.; och hvad beträffar det undseende, som Grefven fruktade att socken-nämnden skulle visa, sä tror jag att dagliga erfarenheten ådagalägger, att mindre undseende visas af en församling, som beslår af flera, än af enskilde.
Emedlertid erkänner jag, att saken är så vigtig, att den fordrar att behandlas med största varsamhet.
Jag är också förvissad derom, alt de här gjorda invändningarna inom Utsk. varit föremål för vidlyftiga debatter, och det vore derföre önskligt, om någon af LagUtskis här närvar, ledamöter eller Hr Berg von Linde, som är den ursprungliga motören till förslaget, ville upptaga dessa invändningar, då jag icke betviflar att Ståndets flesta ledamöter skola dela den åsigt jag framställt.
Jag anhåller att cret. måtte få upplysa huru de öfriga Stånden fattat sina beslut, såväl i anledn. af detta betänk, som det påföljande, eller N:o 66, hvarefter jag åter torde få ordet.
Ridd.secret. tillkännagaf, att endast från BorgareSt. prot.utdr., rör:de pröfningen af LagUtsk:s utlåtrn N:ris 65 och 66 hade ankommit, innehållande, att Ståndet gillat utlåt.
N:o 65 och i öfrigt lagt betänk.
N:o 14 lill handlingarne, samt gillat LagUlsk:s i betänk.
N:o 15 afgifna och i utlåt.