Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle blivit en ömklig platonsk filosof, men jag ville vara något helt och fullständigt.
Krysanteus lärde mig älska det sköna.
Jag älskade dig och yppade det i en olycklig stund.
Din genkärlek gjorde mig lycklig för en kort tid ... som är den enda sälla tiden i min levnad.
Men det dröjde icke länge, innan jag insåg, att vi ej äro skapade för varandra.
Jag insåg mer och mer, att du är mig överlägsen ej endast på hjärtats, utan även på tankens vägnar.
Jag är egenkär och högmodig; men vore jag intetdera, vore jag den ödmjukaste bland människovarelser, skulle jag likväl icke vilja äga till maka en kvinna, som överträffade mig i allt, och i vars ögon jag ägde intet, som kunde förläna mig ett företräde framför henne eller avtvinga henne aktning.
Känslan av din överlägsenhet gjorde mig olycklig, Hermione, utan att avkyla min kärlek.
Vad jag då ännu ägde och som förlänade mig värde i mina egna ögon, var det sedliga ideal, som din faders läror för mig uppenbarat, och hågen att i min egen levnad förverkliga det.
Detta ideal står ännu för min blick, men hågen att förverkliga det försvann, när jag insåg, att det för mig var oupphinneligt och även här min kraft otillräcklig.
Om jag ännu i gosseåren älskade det för dess egen skull, så hyllade jag det som varmblodig yngling endast för din skull, Hermione, för att vara utan fläck och tadel inför dig.
Men sedan viljan en gång dukat under i striden mot lockelserna, vad återstod mig då?
Att tillfredsställa min ärelystnad genom att spela en roll i statslivet?
Ack, Hermione, därtill fordrades, att ett statsliv i våra dagar skulle finnas.
Att själv vara härskare skulle kanske behagat mig, men att vara en härskares verktyg, därtill kände jag ingen böjelse.
På henne kunde jag nå en viss fullkomlighet och överglänsa mina likar.
Därom vart jag snart nog övertygad genom en närmare kännedom om världen.
Jag har nu vandrat denna bana till dess mål.
Ett oändligt avstånd skiljer oss ifrån varandra, Hermione.
Den smärta jag förorsakat dig bör längesedan vara läkt.
Du kan därför överväga med lugn vad jag nu för dig framlagt ur mitt inre liv.
Du finner, att jag försöker rättfärdiga mig och lägga en del av min börda på ödets skuldror.
Har jag orätt däri, så måste din dom falla mycket sträng.
Men huru ditt förstånd än dömer, så vädjar jag till ditt hjärta, Hermione, ty av ditt hjärta hoppas din fosterbroder förlåtelse och glömska.
- Behöver du min förlåtelse, så skiljas vi icke av ett oändligt avstånd.
Jag giver dig henne gärna.
- Du säger detta i så kall ton, Hermione, sade Karmides.
Din förlåtelse kyler mitt hjärta stället för att värma det.
- Vad önskar du mer än förlåtelse och glömska?
- Nej, inföll Karmides livligt, jag borde önska ingenting eller allt.
Jag borde fordra, att du älskade mig i trots av allt vad jag gjort för att släcka din kärlek, att du avsade dig din själs överlägsenhet och vorde den svaga kvinnan, som icke kunde skilja sitt hjärta även från den ovärdigaste, när hon en gång lärt älska honom.
Sådana kvinnor givas, Hermione, men icke för mig.
Var skall jag finna henne, som vill fatta min hand och följa mig, vart jag går, till lycka eller fördärv, till höghet eller elände, till salighet eller eviga plågor?
Karmides' ord buro vittnesbörd om en strid, som sönderslet hans inre.
Hon betraktade det och uppfylldes av vemodiga känslor.
Dessa bleka drag voro outplånligt fästa i hennes själ.
Han var olycklig, han ångrade sig, och han skulle vända om på sin väg, om en hjälpande hand räcktes honom av den han älskade.
Och i kampen mellan sin stolthet och förtvivlan hade han uttalat en fordran, som var trotsig, men förrådde, att i djupet av hans väsen vilade ännu hans första kärlek.
Hon hade då handlat efter ingivelsen av kvinnlig stolthet, som här om någonsin haft rätt, men hon hade förnekat sitt hjärta, som kände kärlek, ömhet, medlidande och glädje över möjligheten, att Karmides' ånger och själsstrid vore vägen till hans upprättelse.
Hon svarade honom:
- Bed gudarne om en sådan maka, Karmides.
- Jag vill icke bedja om det omöjliga, sade Karmides.
De kunna icke skänka mig henne.
- Gör dig endast värdig deras gåva, och hon skall icke utebliva.
Gud ser, att du är olycklig, Karmides, och han, som är världens hjärta, skall giva dig vad ditt eget hjärta äskar.
- Tror du det, Hermione? sade Karmides.
Tror du, att upprättelse och hopp ännu givas för mig?
Han dolde ansiktet i sina händer.
Med vilka beräkningar han än infunnit sig--i denna stund var han uppriktig och följde de överväldigande känslor, som uppsprungit ur hans bättre natur.
Det var i själva verket medvetandet av underlägsenhet och ovärdighet, som hade avlägsnat honom från Hermione, sedan han första gången dukat under för njutningslystnaden och sitt blods förförelser.
Han hade därefter dövat sin ungdomskärlek i vilda orgier, men aldrig besegrat den.
Kärleken uppträdde med ny styrka, sedan Petros med en vink, att
Hermione ännu icke förgätit honom, undanröjt försöken av hans högmod att inför sig själv förneka tillvaron av en obesvarad och hopplös böjelse.
Och nu hade kärleken uppflammat i full låga i Hermiones grannskap, vid åsynen av hennes sköna, milda och lugna anletsdrag.
Hermione stod framför honom, och hennes ögon skimrade av en fuktig glans.
Karmides blickade djupt in i dessa ögon.
Han ville övertyga sig, att vad han såg icke var synvilla.
Då hon sakta drog sin hand tillbaka, skyndade han att fasthålla den.
- Karmides, sade hon, prisade vare gudarne!
- Hermione!
Karmides' ögon skymdes av en tår, men det ljuva leende, som låg över flickans anlete, återstrålades av hans eget.
Det rådde en tystnad, som ingen ville störa.
De betraktade varandra och kände i detta ögonblick endast den långa, smärtsamma skilsmässan, den sälla, oväntade återföreningen.
- Min älskade broder, sade Hermione slutligen, du skall nu glömma dina sorger och vara lycklig.
- Ack, mina sorger!
- Och du skall med glad tillit bedja gudarne om den maka, som ditt hjärta önskar, som avsäger sig allt för att följa dig i lycka och olycka, till höghet eller ringhet.
Jag vill även bedja gudarne om denna gåva, den bästa av alla, åt min återfunne Karmides.
- O, gör det, Hermione.
Dig skola gudarne höra.
- Jag vill omtala för min fader detta möte ...
- Ack, din fader hatar mig, och han har skäl därtill ...
- Nej, jag skall visa, att han icke hatar dig.
Jag vill omtala för honom vårt möte, och det skall icke dröja länge, innan han uppsöker dig och återför dig till det bo, från vilket du flög bort.
- När får jag återse dig?
- Snart och hädanefter ofta, Karmides.
- Kanske i morgon?
- Jag vet det icke.
Vi skola nästa gång mötas öppet för hans ansikte ...
- Det torde dröja länge, Hermione, men nu behöver jag ditt grannskap.
Och om din fader vägrar, vad skall då ske?
Äro vi då ånyo skilda?
Det kan ju hända, att han bannlyser mig ifrån din närhet, att han icke ens vill höra talas om Karmides.
- Han skall icke göra det.
- Men om, upprepade Karmides ... huru skall jag då åter få tillfälle att se dig?
Jag har så mycket att säga dig ... och det är mig svårt att lämna dig, då jag är osäker, om ej det är för alltid.
Den oro, som yppade sig i dessa ord, och tonen, varmed de uttalades, smekte Hermiones öra.
- Vi skola i varje händelse återse varandra, sade hon.
Detta ställe är min älsklingsplats och timmen vid solnedgången är min älsklingstimme.
Du vet således, var du har att söka mig ...
Se, Karmides, vad månen stigit högt på himmelen, medan vi talat med varandra!
Alkmene, som väntar mig, måste vara mycket sömnig.
God natt, Karmides!
Märk denna afton med en vit sten och dröm i natt dina barndomsdrömmar!
Karmides tryckte Hermiones hand till sitt bröst.
De bytte ännu en vältalig, men obeskrivlig blick.
Hon lämnade lövsalen och riktade sina steg till villan, medan hennes barm vidgades av sälla känslor och hennes öga glädjedrucket och tacksamt höjde sig till stjärnvalvet över det omätliga tempel, vari försoningen med hennes älskade nu var firad.
Alkmene väntade troget i sovkammaren sin härskarinna.
Den unga kammarflickan syntes halvslumra bredvid lampan, med armbågen stödd mot nattduksbordet, när Hermione inträdde.
Men när hon uppslog sina ögon, betraktade hon förstulet forskande sin härskarinnas anletsdrag och hade icke svårt att upptäcka deras strålande uttryck.
- Han har således lyckats, tänkte hon.
Det var ju det jag sade biskopen.
Under avklädningen samtalade
Hermione glättigare och förtroligare än vanligt med kammarflickan.
- Men säg mig, Alkmene, sade hon, varför låter du den gode Okos gå och sucka förgäves?
- Vad du talar, min härskarinna! sade flickan rodnande, i det hon löste diademet från Hermiones lockar.
- Okos är en god yngling, Alkmene.
- Jag tror, att Okos endast gycklar med mig, genmälde kammarflickan.
Icke skall man tro vart ord en sådan säger.
Då vore man ofta narrad.
- Ack, du enfaldiga!
Ser du då icke, att du pinar honom med din låtsade kallsinnighet?
Fy att hyckla så!
Men du är på långt när icke så enfaldig som du låtsar.
Eller vill du, att jag skall säga Okos, att Alkmene väl är road av hans ömhet, men icke kan besvara den?
- Nej, vid allt i världen, min härskarinna!
Detta får du icke säga honom.
Hermione talade om den vackra arrendegården nere i dalen, som Krysanteus utsett åt Okos och hans fader, Medes, den gamle portvaktaren, som nu efter så mångårig frivillig tjänstgöring borde finna det trevligt att öppna och stänga en egen dörr och sola sig på egen tröskel.
Alkmene åter talade om sin härskarinnas vackra lockar, som det vore en glädje att ordna, och om hennes skönhet, som i afton var mer bländande än vanligt.
Hermione lyssnade denna gång med tålamod, ja synbart behag till hennes ord.
- Jag tänker på Eusebia, sade Alkmene, och undrar över hennes blindhet.
Hon vill vara skönare än du, Hermione, och hon är avundsjuk på dig, det vet jag.
- Jag talar ofta med hennes första kammarslavinna.
Eusebia vill alltid veta, huru du var klädd, när du senast visade dig på Kerameikos.
Och när man sagt henne det, så utropar hon:
Huru smaklösa dessa atenskor äro!
Och likväl efterapar hon din hårklädsel och varje veck på din kiton.
Det förargar henne, att hon icke kunnat införa de romerska klädseltyckena i Aten.
Ack, jag måste skratta, när jag tänker på de första dagarne hon tillbragte i vår stad.
Hon ville förvåna atenarne, det är visst och sant.
Och nog väckte hon uppseende, där hon kom i sin vidunderliga blommiga sidenkiton, stödjande sig på två slavinnor och företrädd av en slav, som anmälde:
Här är en ojämn sten i din väg ... här går gatan uppför ... här går gatan nedför ... liksom hon själv hade varit blind och icke kunnat se ett steg framför sig.
- Jag minnes allt det där, Alkmene.
- Det var idel högmod av henne, min härskarinna.
- Nej, så var det icke, Alkmene.
Eusebia är van vid de romerska sederna.
- Men det är ju fult och löjligt.
- Men var det icke högmod, när Ismene hälsade henne på gatan, och Eusebia icke själv besvarade denna hälsning, utan lät sin slavinna göra det?
- Även det bruket är övligt i Rom.
- Ismene fann det så löjligt, att hon icke kunde låta bli att vända sig till Berenike och skratta ... ty Ismene har mycket lätt för att skratta, som du vet.
- Jag har hört sägas det.
- Men vet du, varför Eusebia lade bort sina blommiga kläder?
Jo, då skolgossarne sågo henne på gatan, pekade de på henne och ropade till varandra:
Ser du, våren är redan kommen.
- De atenska skolgossarne brås i elakhet på sina fäder ...
Väl, Alkmene, jag behöver dig icke mer.
Gå nu till vila, min sömniga flicka.
- Jag önskar dig ljuva drömmar, min härskarinna.
- Jag önskar dig detsamma.
Alkmene avlägsnade sig.
Hermione var snart därefter förflyttad till de glada drömmarnes rike.
- Vad slags filosof jag är?
Var det så du frågade, gamle hedervärde portvakt?
Jag bekänner mig till den djupsinnigaste av alla skolor.
Jag är tvivlare ...
I behöven icke veta mer.
Och som jag tvivlar, att den här bägaren vin är tillräcklig att släcka min törst, tvivlar jag även, att du, min käre Okos ...
... skulle hava någonting emot att genast fylla den, då jag nu åter tömmer den.
Skål, mina vänner! ...
Krysanteus' vin är gott.
Se där den tomma bägaren, Okos.
Ila, unge Ganymedes, att brädda honom ånyo.
Det är icke var dag, som
I fån äran att se en filosof som förtrolig medlem av er för övrigt aktningsvärda krets.
Fågelsteken är god, min käre kock, men jag tvivlar, att du kan tillaga en trana så bra som kocken hos min vän och lärjunge antikvarien.
Låt icke såra dig av min anmärkning, aktningsvärde kock.
Jag påstår det icke med bestämdhet, ty över huvud låter ingenting med bestämdhet säga sig.
Jag endast tvivlar, förstår du.
Den, som talade så, var ättlingen av Ifikrates, samme unge man, som en gång infann sig hos
Petros som nådesökande, men då, vid det oförmodade mötet med Krysanteus, hastigt påminde sig, att han gått vilse och egentligen ärnade sig till sin vän antikvarien, biskopens granne.
Den unge mannen, känd under namnet Kimon, bar nu en grov mantel med filosofiskt snitt och hade under ett års tid försakat rakstugan, så att han, som naturen förlänat med god skäggväxt, numera pryddes av ett vördnadsbjudande skägg.
Dessa tecken antyda, att han tagit sitt parti och utbytt funderingarna på katekumenskapet och dopet mot funderingarna i vetenskapernas vetenskap.
Han hade nu avgjort slagit sig på filosofien och, som vi höra, på den skeptiska.
Naturen och vänskapen hade gemensamt understött den gode Kimons framsteg i filosofien--naturen, vilken, som nämnt, begåvat honom med stark skäggväxt, och vänskapen, som i antikvariens person förlänat honom den grova, men hela manteln.
Kimon till tänkare.
Han var även hemma i logiken; det var just i ett ögonblick av lutter förvåning över Kimons färdighet att göra de mest utomordentliga hornslut och krokodilslut, som antikvarien hänfördes till sin frikostighet.
Manteln och skägget voro endast de yttre kännetecknen, som han anlagt för att vinna den aktning, varpå hans personlighet gjorde anspråk.
Kimon var emellertid blygsam nog eller också avundsjuk nog om sin visdom, för att icke uppträda i de offentliga lärosalarne.
Men om lärosalarne saknade hans ljus, infann han sig dess flitigare i matsalarne hos hederliga, förmögna hantverkare, som höllo någorlunda gott bord och brukade drägliga viner.
Han förvånade dem med djupsinnigt tal och klyftiga syllogismer; och voro de otillgängliga för logiken, så avtvang han dem vördnad genom att tala om sin lysande börd och förtroliga vänskap med kejsar Julianus.
Kejsaren, försäkrade han, var i allmänhet vän av filosofer, men företrädesvis av filosofen Kimon.
Kejsaren hade bjudit Kimon ett palats i Konstantinopel och hundra tusen guldmynt, men Kimon hade avslagit gåvan, emedan han älskade fattigdomen av grundsats och icke ville lämna sina goda vänner i Aten.
Kimons umgänge var dock ej helt och hållet inskränkt till den krets i samhället, som utgjordes av välmående hantverkare.
Höjd över alla fördomar nedlät han sig å ena sidan, då han nämligen var mycket hungrig, ända till slavarne, företrädesvis kockarne i förmögna hus; å andra sidan var det icke sällsynt, att han sågs som gäst hos de unga epikuréerna, ja till och med hos prokonsuln Annжus Domitius, vid dennes förtroliga symposier, när ingen bättre snyltgäst fanns att tillgå, på vilken sällskapet kunde uttömma sin lust för gyckel och upptåg.
Vid sådana tillfällen visade Kimon prov på en sann filosofs själsstyrka.
Det skämt, varför han då var föremål, rubbade aldrig hans lugn, än mindre hans hunger och törst.
Kimon älskade icke blott vandrandet i de folkvimlande portikerna och pelargångarne i staden, utan även utflykter i den fria naturen.
I dag hade han, med hamnstaden till utgångspunkt, företagit en lustfärd i grannskapet av Krysanteus' förtjusande villa, då han överraskades av ett regnväder, som gav honom anledning att söka skydd under dess tak.
Han skulle dock sannolikt föredragit att uthärda ovädret under öppen himmel, om han ej vetat, att både Krysanteus och Hermione voro frånvarande.
De hade begivit sig till staden, där Krysanteus skulle hålla ett offentligt föredrag över religionen.
Han och hans lärjungar hade nämligen överenskommit att i den gamla lärans utövning införa samma bruk, som gjort och ännu gjorde den kristna läran så viktiga tjänster: offentliga religionstal.
Kimon fann hos villans husfolk det vänliga emottagande, varuppå han räknat.
Filosofmanteln gjorde sin vederbörliga verkan på den gamle Medes och de andra tjänarne.
Kimon frågade efter Krysanteus, och man upplyste honom om vad han redan visste, att Krysanteus var i staden.
Hans önskan att finna hägn mot ovädret, och hans antydan, att en fotvandrande filosof kunde tarva något att förfriska sig med, funno villiga öron.
Man skyndade att duka ett bord under en av pelargångarne, och den förtrolighet, varmed gästen behandlade sin omgivning, hans språksamhet och det goda lynne, som han ådagalade, sedan han åtskilliga gånger tömt och låtit ifylla bägaren, hade samlat flera av slavarne och slavinnorna omkring honom.
Det var nu tämligen långt lidet emot aftonen.
Himmelen var överdragen av moln, som jagades av blåsten från havet, och regnet fortfor att falla i strida strömmar.
- Det finnes således, frågade gamle Medes vetgirigt, filosofer, som kalla sig tvivlare?
De äro de djupsinnigaste av alla filosofer, svarade Kimon, tuggande på en bit fågel.
- Då måtte min herre Krysanteus tillhöra den skolan, sade gubben, eftersom de äro de klokaste.
- Nej, upplyste Kimon, din herre är visserligen mycket vis, mycket djupsinnig, hunnen mycket långt i vetenskapen, men till vår skola hör han icke.
- Såå.
Men varpå tvivlen
I då egentligen?
- Vi tvivla på allt, min gubbe, till och med därpå, att vi tvivla.
- Vid Zeus, det var besynnerligt, anmärkte Medes.
- Min vän, det låter besynnerligt för dina ofilosofiska öron, sade Kimon, blickande efter Okos, som dröjde med bägaren, men i själva verket är det mycket naturligt, och den enda ståndpunkt, som är värdig den sanne vise.
Jag vill försöka att göra det där begripligt för dig, ehuru jag för detta ändamål måste uppoffra grundligheten för tydligheten.
- Ja, svarade Medes, det begriper jag nog, jag som är litet skumögd på ålderdomen.
- Och att du icke skulle kunna höra, om du icke hade öron?
- Ja, det förstår jag även.
- Och att du icke kunde lukta, smaka och genom beröring känna, ifall du icke hade näsa, gom och känsliga lemmar?
- Även det begriper jag.
Jag känner nog, att jag har lemmar, jag som har gikt i vänstra benet.
- Nåväl, då bör du även inse, att det är de fem sinnena--synen, hörseln, smaken, lukten och känseln--som uteslutande giva oss kunskap om att det finnes en värld omkring oss.
- Hm, ja.
- Men om sinnena ofta gäcka oss, böra vi icke då tvivla på deras vittnesbörd?
- Händer det icke ofta, att man ser orätt?
- Vore du klarögd som örnen, skulle det likväl hända dig, min gubbe.
De komma oss att tro, att det gives en rymd.
De inbilla oss, att det gives vila och rörelse och olika hastigheter.
Även det är lögn.
Ty om vi rådfråga förnuftets slutledningar, så komma vi till den övertygelse, att själve Akilleus, så snabbfotad han var, aldrig skulle upphunnit en långsamt krypande sköldpadda, sedan hon en gång fått ett litet försprång.
- Hm, det var högst underligt, anmärkte Medes.
Skämtar du icke nu med vår okunnighet, min filosof?
- Nej, vid Zeus och Pallas Atena!
Förnuftet motsäger vad sinnena vittna.
Påstode jag nu för min del, att sinnena äro lögnaktiga, så kan en annan med samma rätt påstå, att det tvärtom är förnuftets slutledningar, som äro falska ...
- Ja, vet du, det vill jag hellre tro, förklarade Medes.
Ty om jag och min son Okos sprunge kapp, så är jag fullt övertygad, att Okos skulle springa förbi mig.
Och att jag ibland vilar och ibland rör mig, det är säkert, min filosof.
- Avbryt mig icke, sade Kimon.
Jag vill göra den här saken tydligare för dig.
- Ja, det vill jag medgiva.
- Sinnena giva således åtminstone osäkra vittnesbörd, om ock de stundom vittna sant?
- Javäl.
- Då du nu medgiver, att sinnena äro opålitliga, och du likaledes å andra sidan påstår, att förnuftets slutledningar äro än opålitligare, så vill jag då fråga dig, vad det är, som är pålitligt?
- Hm, det vet jag icke.
- Nåväl, du måste då även medgiva, att vi måste tvivla på allt, eftersom de opålitliga sinnena och det opålitliga förnuftet äro våra enda kunskapskällor.
- Men icke kan jag tvivla, att jag har gikt i vänstra benet? invände Medes.
Det känner jag, vid Zeus, emot alla väderskiften.
Fråga Okos, om icke min gikt i dag förutsade, att det skulle regna.
- Vad är gikten, min vän? frågade Kimon.
- Vad gikten är?
Det är någonting, som sticker i mitt vänstra ben, så att jag ibland är färdig att jämra mig som ett barn.
- Vad är det då som sticker?
- Vad det är som sticker, det vet jag icke.
- Nåväl, bör man icke tvivla på vad man icke vet, då man, enligt vad jag nyss bevisade, måste tvivla på vad man tror sig veta?
- Hm, min filosof ... men gikten är kvar alla fall, om jag tvivlar eller ej.
- Du sade, att din gikt håller sig i vänstra benet.
- Jo visst.
Kan du måhända giva mig ett läkemedel emot den?
- Det bästa av alla läkemedel, min vän, ty jag vill lära dig att tvivla på giktens tillvaro.
Varav vet du, att du har ben, min vän?
- Ha, ha, ha!
- Jag antydde nyss, att all rörelse är skenbar.
Dina bens tillvaro bevisas således ingalunda därav, att du inbillar dig gå.
Härtill svarar jag med en förnyad påminnelse därom, att synen och känseln, liksom de övriga sinnena, giva opålitliga vittnesbörd.
För övrigt ser du icke, att benen äro dina; du ser endast ett par ben, som tyckas vara överallt, där du själv inbillar dig vara; du känner icke, att benen äro dina, utan känseln låter dig blott röna, att det finnes ett par ben, de må nu vara dina eller icke dina.
Således skall du först bevisa, att det verkligheten gives ett visst par ben, som du kallar dina, och för det andra, att dessa ben verkligen äro dina.
För den förra frågan äger du inga andra vittnesbörd än de opålitliga sinnena men även om vi i detta fall godkänna dem, så äger du i den senare frågan intet annat vittnesbörd än en inrotad och möjligen alldeles falsk inbillnings.
Men godkänna vi även detta vittnesbörd, så återstår att bevisa tillvaron av ett höger och ett vänster--ty det var i vänstra benet du sade dig hava gikten.
Du skall giva mig en definition på begreppet höger och en annan på begreppet vänster.
Kan du detta, så återstår ännu att bevisa, att dessa begrepp hava någon grund i verkligheten.
Men detta låter sig icke göra, lika litet som det låter bevisa sig, att det gives en mångfald i tingen.
Den djupsinnige Parmenides lärde, att allt är ett och detta ena är evigt och oförgängligt, oföränderligt och gränslöst.
Till denna åsikt kom han genom tänkandet; men som även tänkandet är osäkert, så är det väl möjligt, att det gives en mångfald, och från denna synpunkt kan man väl antaga, att det finnes höger och vänster, att du har ben, Medes, att dessa ben äro två, det ena ett högerben, det andra ett vänsterben; men det är och förbliver endast ett antagande, en osäker och tvivelaktig mening, som du gör bäst uti att alldeles lämna åsido, enär denna oförnuftiga, på intet grundade mening endast omakar och plågar dig med en inbillad känsla av ett något eller ett intet, som du kallar gikten.
Den djupsinnige Kimon tömde bägaren, som Okos ställt framför honom, och företog därefter ett nytt angrepp på kvarlevorna av den välsmakliga pastejen.
- Hm, det där går över min fattning, mumlade Medes.
Det var en underlig filosofi.
Men, sade han högt, om du tvivlar att jag har gikt i benen, så tvivlar du väl även, att du i denna stund spisar pastej, och det kan vara dig likgiltigt, om jag borttager honom mitt för din näsa.
Gamle Medes ryckte fatet med pastejen till sig och var icke litet stolt över detta slags motbevis, när han såg, huru överraskad
Kimon vart häröver och vilka snåla ögon han skickade efter fatet.
- Min vän, sade Kimon efter ett ögonblicks tystnad, jag tvivlar visserligen, att jag åt pastej, innan du på sätt som skett störde mig därutinnan; men det är en stor skillnad emellan att tvivla och förneka.
Och om det för övrigt var en inbillning, så var det dock en angenäm inbillning, av vilken jag med största nöje låter gäcka mig.
Jag ber dig fördenskull, Medes, besinna, om du handlar rätt och passande, då du avhänder en vän till din herre en ljuvlig villfarelse, varpå han som gäst i Krysanteus' hus äger heliga anspråk.
Detta skäl bevekte