Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då likväl en i laglig ordning sökt och beviljad inteckning härigenom skulle kunna förlora all kraft och verkan, utan att hvarken inteckningstagaren är i tillfälle sådant förese och förekomma , eller Domaren annorlunda än på grund af ågången lagfart, kan till tryggande af den förres rätt, utöfva den enligt Förordningens 12 §. tillkommande pröfning, huruvida gäldenär verkeligen är ägare af den pantförskrifne fastigheten, samt änteligen den olägenhet för köparen, som kunde vållas genom sådane inteckningars mellankomst, lätt kan förekommas i de flesta fall genom skyndesam Lagfart och i alla genom innehållning af köpeskilling till dess uppbud och vid samma tillfälle gravationsbevis erhållas, samt torde böra tålas emot den större fördelen för fastighetsägare i allmänhet, att tå inteckningars gällande egenskap byggd på säkra grunder, tvekar jag för min del icke att tillstyrka, det ali inteckning må vara gällande, sorn, på grund af jordägarens pantförskrifning, sökes hos vederbörlig
Domstol å den pantförskrifne egendomen, innan annor ägare derå sökt uppbud, och då elier sederine? ra i behörig ordning beviljas.
Deri il Junii J, iiu Af Bastan anna större vigt för inteck-' mings-Säkerheten är hvad Riksdagsmannen Ruthberg och jemväl Herr StadsMsjoren Limnelius yrkat, att ingen slags rätt till fastighet i följd af Skuldfordran, Testamente, Arf> Arrende, Fördel, Undantag, Förläning ra. m; inå, utan att varö mtecknad, gälla till förfång för inteckning.
Utskottet har härom yttrat iig, att enär uppå långifväréns egen omtanka och försigtighet ankommer, att genom gravationsbevis och åtkomst-handlingar göra sig försäkrad om gälderiära ägande rätt till den fastighetspant, som erbjudes och den säkerhet, den kan medföra innan lån utletnnas,* hvartill kommer att vid uppbuds meddelande, Domaren åligger infordra förre fastighetsägarens åtkomsthandlingar, hvarigenom dess rättighet att sälja ellef öfverlåta fastigheten skall bestyrkse; så har Utskottet funnit något nytt stadgande i ämnet icke vara af bshofvet påkalladt.
Utskottet hade visserligen, för ett sådant omdöme, kbnnat äga tillräckligt stöd af la §. inteckningsFörordningen, enligt hvilken inteckning ej må beviljas i annan egendom g än d^n, gäldenären vetterligen genom laga fång förvärfvat, och deraf han ägare är, då inteckning sökes så vida nemligen dels man kunde förutsätta, att säker kännedom om égendomarnes natur alltid vöre hos Domaren ätt tillgå, eller ens alltid kunde af åtkomsthandlingarne inhämtas, dels Ock frågsn vöre Endast om pantföiskrifvarnes fulla och oin: skränkta äganderätt till de fastigheter, hvari Se lemna inteckning, och ej tillika om undan?
Beti ii Juni i f.thi 95 följande af sådan slags förmonsrätt, sorn, efter nu gällande Författningar, stuadom kan blifva för inteckningstagaren menlig, utan att ban, hvarken af gravationsbevis eller åtkomst^ handlingar, kan derom inhemta kännedom el-j ler deremot förvara sin rätt.
Inteckoingstagarnes säkerhet öm inteckningsgifvarens ägande rätt till den pantförskri/ne egendomen, och om samma egendoms så beskaffade natur, att dea med laglig påföljd må kunna intecknas* samt frågan om undanrödjande af sådan förmonsrätt i fast egendom, hvilken, ehuru icke intecknad, kan leda till den intecknades eftersättande, torde derföre hafva bordt serskildt betragtas.
I förra afseendet borde, på sätt ofvanbe-1- iördt är, inteckningstagaren kunna trygga sig vid
Domarens pröfning* Men Domaren saknar ofta, eiler kan åtminstone icke utan svårighet erhålla, kännedom om fastigheternas natur.
Man har flere exempel på Kronohemman, hvilka i egenskap af Skattehemman, blifvit uppbudnej samt lagfart derå beviljad och med fastebref bekräftad, äfvensom inteckningar deri meddelade, innan det efter lång tids förlopp blifvit upplyst, att Samma hemman aldrig blifvit till skatte löst, eller rätteligen kunnat disponeras, annorlunda än efter den successionsordning, som för åboer å Kronohemman serskildt är stadgad.
Med en FideiComanissegendom vet jag hafva inträffat samma för* g6
Den \ i Junii f. m. hållande, deri resning förgäfves blifvit sökt.
Om nu ock detta bärrört af en mindre sorgfällighet hos Domarne, att ex nobiIi offtcio söka, eller ålägga vederbörande förskaffa de upplysningar, sorn i sådane fall varit erforderlige, men hos Domstolarne saknats; så synes dock lagstiftningen böra vara omtänkt att de, till allmän och enskild säkerhet, måtte i ett sammanhang och utan omgång derstädes blifva att tillgå.
Sådant skall hufvudsakligen vinnas, om Häradsskrifvarne åläggas tillställa
Hä* radshöfdingarne fullständige Jordeboksextracter, samt vid hvarje års slut meddela dem uppgifter å de genom skatteköp eller på annat sätt inträffade förändringar.
Likaledes borde HofRättefne, hos hvilka alla FideiCommiss Författningar, såsom innefattande Adelns testamentariske dispositioner, måste vara bevakade och t dfinnandes, lemna Häradshöfdingarne uppgift å de egendomar, som under den af sådane
Författningar föranledde inskränktare dispositionsrätt innehafvas.
Om Härsdshöfdingarne derjemte tillförbundos, att, i afseJ ende på alla fastigheter, som med full och oinskränkt ägande rätt innehafvas, derå upprätta förteckningar, som upptogo ägarnes namn, vöre upplysning deraf vid skeende inteckningsaosökningar lätt inhämtad, och de misstag, man i detta afseende velat afböja antingen förekomne, eller ock, om de begingos, ledande till bestämd ansvars och ersättningsskyldighet för Domaren.
I af - Dftt 11 Juni i /. m, I afseende åter på den förmonsrätt, sorti kan komma i collision med inteckningsrätten, men angående hvilken Lagutskottet synes hafva undgått att sig hufvudsakligen utlåta, är visserligen den väsendtligast och oftast föranledande till inteckningshafvares mindre säkerj het, som omtalas i 17 Cap. 8 §.
HandelsBal. ken; men då sättet att få denna förmonsrätt håfven och inteckningssäkerheten i samma mon tryggad, utgör föremål för Herr Moraths serskildta motion, deruti detta ämne blifvit utförligen och i detaille utredtj så torde all anmärkning derom vara olämplig, till dess LagUtskottet öfver samma motion sig utlåtit.
Deremot synes Utskottet af Riksdagsmannen Rutbergs förslag att ingen slags rätt till fastighet 1 följd af Skuldfordran skulle, utom på grund af inteckning, äga rum, hafva haft anledning att yttra sig öfver tvenne slags förmonsrätter, hvilka, ehuru ej bestämde i 17 Cap, HandelsBalken, (hvilket både efter rubriken och in. teckniagslagens föranledande borde utgöra en. da och rätta grunden lör borgenärers rätt och företräde) likväl äro stadgade, den ena genom besividfven lag, och den andra genom antagen och jemväl i Konungens Högste Domstol följd praxin.
Jag menar nemligen dels den förmonsrätt, som säljare af fast egendom enligt 11 Cap. 2 JordaBalken, i samma egendom äger för köpeskillingen, ända till dess laga stånd åkommer köpet, och således framför de nya ägarens borgenärer, hvilka, sedan han å Fastig - Bil. till Ridd. 0. Ad, Pr. VI Band. 7 93 Den n Junit f. m. heten erhållit första uppbudet, låta sin rätt deruti inteckna, deh den förmonsrätt, sorn, då fast egendom blifvit i mät tagen, blifvit tillagd dem, för hvilkas fordringar utmätningen skett, framföre sedermera beviljade inteckningar, på den grund, att äganderätten till egendomen ansetts hafva genom förstnämnde åtgärd från gäldenären till dess borgenärer öfvergått.
Begge desse slags förmonsrätter synas kunna undvaras, eller rättare sagdt, förknippas med vilkor af inteckning; i förra fa !■* let synes nemligen säljaren lika snart kunna vara i tillfälle att taga inteckning, som köparen att taga uppbud; i senare fallet bör ock borgenär, för hvilken utmätningen skett, vara obetagen at låta dess kraft och verkan vid Domstolen inteckna, på sätt LagConiiténs
För-; slag till UtsökningsBalk i 4 Cap 20 och 21 §. §. omförmäler, och hvilket äfven instämmer med äldre Författningar, såsom Kongl. Placatet den 24 Januari 1684, samt Kongl. Brefvet den 1 Februarii 1700; enligt hvilka seqvester, till och med för Kronofordringar, icke utom inteckning ansågs i fast egendom gällan-' de.
Om också i förra fallet säljaren, och i det senare borgenären, som utmätning erhållit, genom lag tillerkändes förmonsrätt framför de borgenärer, hvilka vid samma Ting låto inteckna sina fordringar, en förmonsrätt som skäligen synes böra de förre tillkomma i afseende på fordringarnes upphof, voro dock de se< nare, hvilka i det gravationsbevis, som de vid samma Tings slut ägde erhålla, om förhållandet bibragtes underrättelse, icke blottställde
Den 11 Junii f, m. 99 för de opåräknade förluster, som nu, genom sådane för både dem och Domstolarne okändo gravationer, ofta kunna inträffa.
Jag bar förr haft den äran tillkännagifva min åsigt, att då ett nytt Lagverks granskning och antagande snart förestår, partielle Lagförändringar böra ske sparsamt och endast i de fall, då de af synnerlig angelägenhet påkallas-, men jag anser en sådan angelägenhet inträffa i afseende på inteckningslagarne, hvilkas, så väl, som executionslagarnes förbättring i vissa delar, ostridigt lärer utgöra en af de åtgärder, som för creditens återställande och befästande, så vidt den af lagstiftningens omsorg beror, erfordras; och jag anhåller fördenskull om återremiss till Lagutskottet, på det motionerne och de Författningar, till hvilka de hänvisa, måga i ett sammanhang komma under närmare öfvervägande.
N:0 4« Grefva Spens, Carl Gttjiafi Såsom skäl för återremiss af detta Betänkande torde jag få åberopa, så Väl det som deri anföres, sorn äfven reservationerna af Grefve Wachtmeister och Herr Ribbing.
LagUtskottets satts, om jag rätt fattat den, att borgenär bör kunna få inteckning i gäldenärens förra egendom, ända till dess den nya köparen söker uppbud tror jag vara ganska principenlig lorn
Den 11 Junii f, m. om blott denna mening kunde af Författningens ord utan stora ändringar härledas.
Grefve Wachtmeister® påstående, att denna LagUtskottets tolkning, är just motsattsen till hvad som står i 13 §, af närvarande inteckningsförordning, synes mig nemligen obestridlig.
Få grund deraf förenar jag mig med Herr Ribbing i hans tanka om nödvändigheten af en förordning, som fastställde och kungjorde Lagutskottet® i Betänkandet framställda tanka} men kan aldeles icke såsom Herr Ribbing kalla denna framställning för tolkning af Inteck* ningsFörordningen.
InteckningsFörordningens 12 §:s 2 Moment stadgar såsom vilkor för Intecknings beviljande i egendom, ”att gäldenären den veterligen genom laga fång förvärfva!, ”och att han deraf ägare är, då inteckningen sökes;’’ samt såsom vilkor för intecknings fastställande att ”uppbud bör vara tagit, i fall egendomen är kommen i gäldenärs hand genom fång, som lagfaias bör."
13 § i samma förordning börjar med framställandet af underlåtenhet utöfver viss utsatt tid att taga uppbud, såsom en försummelse å köparens sida.
Denna tid är å landet och i staden serskildt bestämd, och å landet till nästa Ting efter 6 månader, sedan förvärfvandet skedde, alltsammans i enlighet med Kongl. Förordningen af den 13 |unii 1800 och 1798 års Concursstadga 20 § 3 Mom.
I sammanhang med denna framställning af ett uragtlåtet uppbud, såsom en köparens försummelse, stadgar §:n vidare, att i sådant fall för* Den fl Ja ni i f. m. 101 re ägarens borgenär häfver rätt att erhålla inteckning, under hänvisning åt köparen att af fångesmannen erhålla skadestånd och nyttjar härvid ordens ”Kommer då eller framdeles, innan uppbud sökt är, förre ägarens borgenär;” orden då eller framdeles utgöra det egenteliga enda nya tillägget till 1800 och 1798 års redactioner af ämnet.
Vid ventilation härom bör förekomma först, att Kongl. LagComitén med frångående af nämnde äldre Författningar, ansett sig böra i x §. 3 Cap.
JordaBalken, enligt det år 1818 tryckta förslaget fastställa prmscriptionstiden för uppbudens tagande på landet, betraktad såsom en köparens skyldighet, genom orden: ”sist vid det Ting, som infaller näst efter tre månader sedan gåfvan, köpet eller bytet skedde.”
Att man så länge frågan om denna praescriptionstids bestämmande till frenne eller till sex månader, ännu är under ventilation, hvilket man väl kan säga vara fallet med LagComiténs förslager, dröjer med att göra förändring i inteckningsförordningens 13 §., är visserligen icke orätt, men då fråga derom blifvit väckt och att man för öfrigt icke vill rubba de grunder, hvarpå de äldre stadgandeo grundas, hemställer jsg om ej den omarbetning af 18 » 8 års| Inteckrungsförordniug som LagComiténs Förslag till Jordabalk längre fram innehåller Cap. 13 §.
1 2 innefattar en redaction, som med skäl kunnat af Lagutskottet föreslås, såsom icke nnderkastad behof af omarbetning, i fall den omnämnde praescriptioosr toj Den ii Junii f. rn. tiden af sex månader förkortas till trenne.
Der står nemligen i 13 Cap. 12 §.
”Försummar den som egendomen förvårfvat genom fång derå lagfart ske bör, att inom laga tid med sitt Fångesbref lagfara, och kommer då eller framdeles innan lagfart sökt är, förra ägarens borgenär, ” och så vidare.
Denne redaction kan möjligen qvarstå oförändrad, ehvad beslut i frågan om praescriptionstidens längd tages.
Men efter denna anmärkning förekommer frågan om sjelfva denna praescriptionstids lämplighet efter lag-princip, eller om lika eller olika skydd bör tillerkännas det KöpeContract, på grund hvaraf köparen påstår egendomens öfverlemnande utan flere gravationer, än som derå vid köpestunden häftade , och det lika bestämda contract, af skuldförskrifning eller annan dylik handling, sorn lagen tillerkänt medförande rättighet för borgenärer, att förvara sin säkerhet, när han så behagar, genom inteckning i gäldenärens kända egendom.
Lag-Utskottet har i detta afseende ansett den närvarande InteckningsFörordningen klar, att köpare, som underlåter taga fasta, får skylla sig sjelf, om förra ägarens skuld intecknas i hans egendom.
Sjelfva Lag-Utskottets åsigt häraf är till en del dunkelt framställd , men skulle meningen vara, såsom man det förmoda kan, af Herr
Ribbings yttrande då han säger, att detta tolkande behöfde i serskildt Lagförklaring kungöras, och ännu mera af Grefve Wachtmeisters, i dess reservation, anförda tanka, sorn framslälles såsom Utskottets emotsatt, så har Den 11 Junii, f nu Lagutskottet ansett 13 §. stadga det den borgenär, sorn vid ett Ting före sex månader efter köpet, på grund af en fordran hos säljaren, ville söka inteckning, också skulle äga rätt att den erhålla.
Det torde väl knappt behöfva bevisas, att i sådant fall skulle de ord, sorn angå köparens försummelse att taga uppbud, äfvensom orden, ”då eller framdeles.- vara högst meningslösa.
Der lagen talar om försummelse af viss tid, kan den väl omöjligen häfta samma påföljd vid fallets inträffande innan samma tid tilländalupit, som efteråt; orden dä elter framdeles måste anses innebära, en ännu tydligare motsatts, mot det fall som kunde uttryckas med ordet innan.
Jag åtminstone kan icke annaise, än att närvarandeinteckningsförordning bestämdt utsätter en viss tiderymd, hvarunder borgenär ej kan erhålla någon inteckningsrätt, som mot köparens åtal kan blifva beståndande.
Det torde vara nödvändigt här, att litet närmare utveckla hvart detta leder.
Efter min tanka är deraf en tydlig följd i att, vid allt inteckningsdocument ovilkorligen skall fästa sig ett frö till total tvekan, om säkerheten är någon eller ingen.
Inteckningsinrättningen i ett land åsyftar möjligheten, att förtroende man och man emellan må kunna grundas pä egendom, ej på person, och blifver ej denna möjlighet fullständig, så är den nästan ingen; behöfver långifvarens opinion, om den real säkerhet han äger, sjelf grunda sig på hans personalsäkerhet, så kan åtminstone det Den i i Junit f. rn. ofta inträffa, att realcrediten enligt sin natur upphör.
Det är väl en afgjord sanning, att på blott realsäkerhet till en obekant person, sällan någon creditoperation grundas, utan tvärtom pantgifvarens personlighet merendels ganska mycket afses, men der realpanten fordras och emottages, der förutses möjliga fall då det nämnda på personlighet grundade hoppet skulle försvinna.
Finnes det således inga i lagen tydligen angifna tecken på hvilka den credithandling med full säkerhet kan igenkännas, hvars realsäkerhet, alldeles oberoende af personliga förhållanden , är afgjordt gifven till den grad, hvarpå den utfärdade försäkringen lyder, så har Lagstiftaren förfelat hela sin plan, åtminstone, så snart möjeligheten af risque i trotts af utlofvad säkerhet, blifvit allmänt känd.
Om och så länge det år lagligt, att köparens uppbud, tagit på ett efterföljande Ting, endast det infaller inom viss tid efter köpet, häfver giltigheten af den inteckning, som förra ägarens borgenär på Tinget förut, också senare än köpet skedde, har sökt på god tro, och hvarmed Domaren likaledes på god tro förfarit, aldeles i enlighet med hvad om andra fall stadgadt finnes, således äfven genom utfärdadt gravationsbevis intygat hvad företrädesrätt till panten , som handlingen medför; så länge synes mig det nämnda gravations* beviset sjelf utmärka en falsk åtgärd af Staten.
Får köparen dröja med köpets anmälande inda till nästa Ting efter sex månader,jså Den 11 Junii J. nt, kunna möjligen till och med a:ne Ting emellan köpet och upbudet försiggå; den anförda osäkerheten drabbar då så väl de inteckningar, som beviljas på grund af förut skedt medgifvande å gäldenärens sida, som äfven de hvilka vid det ena Tinget sökas, och vid det andra fastställas, efter antingen lörsummad inställelse eller afgifven förklaring af gäldenären.
Har då i en sådan förklaring gäldenären underättat om köpet så får väl inteckningens innehafvare del deraf, men har han icke nämnt derom, så fortfar möjligheten af risque lika stor och kan endast vederläggas af personlig opinion om gäldenärens caracter, att hans hederskänsla icke tillåtit honom fördölja förhållandet.
Blifver åter LagComittéens
Förslag om inskränkning till tre månader antagit, häftar sig väl detta misstroende aldrig eller högst sällan med samma skäl vid de inteckningar, som sökts vid det ena Tinget och beviljats vid det andra, men det måste likväl orubbadt fortfara, för alla dem, som grunda sig på ett gäldenärens eget begifvande, hvilka mycket väl kunna hinna fastställas under den tid, som mellan köpet och uppbudet förflyter.
Och just dessa inteckningar äro de, på hvilka realcreditens deltagande, såsom ett af elementerne för liflig afFairesrörelse, skulle grunda sig, ty de papper, hvilka tillika på visst sätt äro prosesshandlingar blifva aldrig lika löpande.
Fullkomlig säkerhet mot den här omförmälta faran af förlust skulle således ej vinnas
Den 11 Junii f. tn '.
annorlunda än genomett nytt domstols bevis, utfärdadt efter ett slutadt Ting, eller en Rättegångsdag, som infallit sex el ler åtminstone tre månader sednare ätjsjelfva inteckningens beviljande och af innehåll att under tiden ingen köpare sökt uppbud.
Jag lemnar att döma hvad Financielt värde en inteckningslag äger, enligt hvilken först 6 månader eller mera, efter affairens första påtänkande," den åsyftade säkerheten kan sägas vara vunnen.
Mig synes att der detta dröjsmål finnes, skall
Statens anstallt hvarken hjelpa gäldenären till det förlag han för ögonblicket kati behöfva eller borgenären den till säkerhet han kan önska, i fall hans tanka om gäldenärens personlighet hastigt rubbats, och han6 af fruktan för brådstörtande af mannens hela aftäirs ställning, ej vågar drifva in sin fordran genast.
Jag föreslår på denna grund att 13 §. i 1818 års inteckningsförordning, sorn svarar emot 12 §. i 13 Cap. af LagComittéens Förslag till JordaBalk, må erhålla följande redaction.
”Hav någon egendom förvar]veit genom fång, hvarå lagfart Jke hör, och kommer innan uppbud, fokt är, förre ägarens borgenär till Rätten med Jkuldebref eller annan handling, derföre inteckning tilläten är, vare en sådan inteekningsanfokan i allo lika gällande forn om inköpet icke fkedt, och foke nija ägaren fm fångesman,v Om denna redaction aniages,, så blir det Ben ii Juni i f. in. 107 gravationsbevis sora utfärdas på hittills van-i ligt sätt, i Staden dagen efter inteckningens beviljande, och å landet sedan Tinget slutats, åtminstone befriadt från denna anledning till misstroende.
Dock, saken bör, innan den kan kallas till alla delar öfvervägd, ej blott från en financiel synpunkt, utan som ofvan sedes från den af rättsgrunder, betragtas.
Man synes hafva ansett köparens rätt att emottaga sits förvärfvade egendom graverad, blott till det belopp, hvafom han vid köpet kunde vara underrättad, vara mera angelägen att förvara, än borgenärens rätt till sin fordrans försäkrande.
Har denna tanka någon grund i allmäna rättsprinciper^ så böra de financiella skälen att etablera realcredit i landet, utan vidare omsvep gifva vika.
Ty någon tvekan i valet emellan hvad rättsprincip, och hvad financeåsigt fordrar, tror jag för min del, sällan el-J ler aldrig böra uppstå.
Men just här förekommer den högst anmärkningsvärda omständigheten, att köparen kan, så snart detta stadgande blifvit i offentlig lag infördt, förvara sig mot svek å säljarens sida genom innehållandet af köpeskillingen, till dess han erhållit uppbud, och att om han förut utbetalar något, är det en act af serskilt psrsonlig credit, för hvars följder han får skylla sig sjelf, så snart Lagstiftaren så tillställt, att han kunnat förutse dem.
Borgenären deremot, som aflemnat sitt Capital på personlig credit, men i tanka att när hälst han ville, kunna söka sig realsä - Deri 11 Jun!i /’. m. kerhet, har deremot ingen utväg att undgå den fara han skulle, vara underkastad.
Ville man till ofvan föreslagne § göra följa nde tillägg: "Är inteckning, forn Jatunda f-tkies af den art, att genom clest fastställande, köpevilkor kunna rubbas, och är tiden jer uppbördsfo— kande efter lag, ännu ej af köparen för juten, gån. ge köpet åter, der forn kyparen det påjlår och faljaren ej gitter vifa, att inteckningsanfökan blifvit ål tertagen, eller till 'öfverensflämmelfe med kpevilko. ren förändrad”
Då synes mig all erforderlig billighet iagttagen.
I fall af försuten skyldigt het att inom stadgad tid söka uppbud, är det rättvist att köparen får skylla sig sjelf om någon olägenhet för honom uppstår.
Det är med dessa anmärkningar jag anhåller om återremiss af Betänkandet.
Uti det nu uppläste utlåtandet öfver af mig och flere gjorde motioner om rättighet för den som åUtmätnings- eller Concursauction iDropat fastighet, att, då han styrker sig hafva erlagt köpeskillingens belopp, vid vederbörlig
Domstol erhålla dödande af de inteckningar, sorn kunna samma belopp öfverstiga, har Högloft.
Lagutskottet funnit skäl att tillstyrkt en sådan rättighet, dock har Utskottet Den 11 Junii f. m. 109 ansett kungörande i allmänna Tidningarne böra föregå en sådan åtgärd, till underrättelse för dem, hvilkas rätt kunde vara derunder beroende, äfvensom
Utskottet funnit de af mig föreslagne åtgärder till möjeligaste förekommande deraf, att sådane inteckningar under tiden emot den deri påräknade men upphörde säkerhet, blifva bclänte, icke uppfylla sitt ändamål.
I förstnämDde afseende, eller i hvad angår den åtgärd, som Utskottet ansett böra föregå dödandet, har jag endast trott mig, med instämmande i Herr Ribbings serskilta yttrande, böra hemställa om en köpare skäligen kan underkastas en sådan omgång, eller om ej, emot hans skyldighet att erlägga köpeskilling, bör svara hans rättighet att oföidröjeligen komma i så oinskränkt disposition af den köpte egendomen, att han när som hälst skulle kunna densamma emot full köpeskilling afyttra, utan någon innehållning deraf i och för förre ägarens förbindelser.
De öfverskjutande inteckningarnes omedelbara dödande hade jag ock trott af det skäl kunna utan betänkelighet äga rum, att fordringsägande inteckningshsfvare, så väl vid concurser som utmätningar, kallas och äga tillfälle att bevaka sin rätt i afseende på alla de åtgärder, hvarigenom deras inteckningssäkerhet kan förloras eller förminskas.
Hvad åter beträffar försigtighetsmåtten emot sjelfva Inteckningsdocumeniernes användande till beläning, sadan de upphört att så - 110 Den 11 Juni i f. m. .dane innebära någon säkerhet, så förekommer, äfven för mig, betänkligheten deraf vida mindre, än jag hört flere andra hysa den.
Den som lånar på inteckning, kan om han vill iagttaga nödig försigtighet, i intet fall undgå att göra sig underrättad om fordringens giltighet, om äldre eller samtida inteckningar, och om den intecknade egendomens värde.