Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade visserligen ämnat att yttra några ord i anledn. af de anmärkningar, som äfven gälla för min motion, när K. M:s Propos. föredrogs; men som jag tror mig finna, att den aktade ledamot, som gjorde dessa anmärkmr, icke är närvarande, är det måhända öfverflödigt, hvarföre jag afstår från ordet.
Motionen, jemte detta yttrande, remitterades till StatsUtsk.
Föredrogs Gr. af Ugglas’.
Carl Ludvig, d. 19 d:s å bordet lagda motion, rörde presterskapets aflöning, sättet för dess utgörande, samt de för presterskapet gällande befordringslagar.
Hr Tersmeden, Nils, anförde skriftligen:
Den oro, som någon tid visat sig i våra andliga förhållanden, lägges här vårt tjenstgörande presterskap till last.
Detta har blifvit ett tal, hvars giltighet allmänheten utan besinning synts villigt erkänna.
Utan att förneka en mångenstädes varande likgiltighet
Den 23 November e. m. 311 oell en mindre vaksamhet i presterskapets dyra kall, är detta dock ett hårdt tal.
Kail man väl med den värde motionären säga, att t.
ex. i denna hufvudstad uphofvet till de söndringar, vi beklaga, ligger i en försummelse, i ett missförstånd af dess lärare i fyllandet af deras kall.
Likväl härleda sig dessa söndringar till betydlig del just härifrån.
Härifrån utgå, hvad kändt är, de upmaningar, härifrån sändas de bidrag, hvarmed separatismens ledare verka i många landsorter.
Då jag anser det ondas grund böra långt ifrån uteslutande sökas hos presterskapet, kan jag ej heller för detsamma söka bot der den värda motionären tror densamma stå att finna.
Han lägger felet i Kyrko-ordningen, och söker bot i förändrade löningsgrunder och befordringslagar för detta presterskap.
Jag ber här få fästa mig vid det förslag, som i sednare fallet är framlagdt, och dervid framställa några betänkligheter.
Det säges, »att dessa lagar väcka missnöje och verka menligt för kyrkans inflytande».
Det tillägges, »vill man åt kyrkan bevara hennes lifskraft, hennes förmåga att lifva och befästa tron, att segrande bestå sina strider, vill man under tider af andligt behof och andliga sträfvanden förekomma söndringar inom hennes sköte, måste nu gällande ordning ändras.
En större valfrihet måste tillförsäkras församlingarne.
Det är förtroendet, som banar väg till hjertat, och den lärare, som genom församlingens förtroende är kallad, skall otvifvelaktigt vida mera kunna verka, än hvilken annan som helst, äfven om denna med högre kunskaper och gåfvor är utrustad».
Så långt författaren.
Han synes mig här hafva låtit hänföra sig af ett varmt nit och af en liflig känsla för en förutfattad idé, och väl hastigt antaga för gifvet, att denna idées ut förande skulle medföra en önskad verkan.
Låtom oss i korhet granska förslaget.
Här raedgifves och antages som grund, att förslag och val till presterliga sysslor ej böra läggas uti en hand.
Det är väl dock just detta förhållande, som nu ligger till grund för deras tillsättning.
Hela skillnaden mellan det framställda förslaget och det närv:de förhållandet skulle alltså, med undantag af regala pastorat, bli den. att i st. f. förslag, uprättadt af ett Konsistorium med val å församlingens sida, skulle denna uprätta förslaget och valet eller den verkliga tillsättningen tillkomma Konsistorium.
Jag finner ej någon synnerlig utsträckning i rättighet, men väl en våda ligga i detta omvända förhållande.
Ett Konsistorium, med det chefskap det utöfvar, bör vara i tillfälle att bedöma prestmans i allmänhet förtjenster, lämplighet, egenskaper, vandel och andliga gåfvor, och hvad annat kan väl verka det förtroende som sökes.
Eller kan en församling, hvars kännedom i detta afs:de oftast kommer med det lösa talets vind, säkrare inse de sökandes värde?
Den kan egentligast sorgfälligt undvika män, som möjligen gjort sig mindre fördelaktigt kände, äfvensom allmogen gerna, ehuru oförtjent, misstror dem, som flera gånger förgäfves sökt befordran, och någon gång skyr den dem, som fattigdomen förföljt.
Rättigheten till kallelse hos församlingen skulle kunna verka en stor retelse för det unga presterskapet akt med ganska egna medel bereda Den 23 November e. m. sig viig till en församlings gunst.
Författaren anser deremot, jag skulle vilja säga nog förhoppningsfullt »att presterna, som sågo sitt »val beroende af det ans:de och det beröm för kristlig lära och »lefverne, de kunna sig förvärfva, skulle mer och mer vinnlägga »sig om denna deras enda sanna prydnad.»
Skulle då en mindre ani. nu finnas för presterna att utmärka sig i lära och lefverne?
Den föreslagna ökade valfriheten tycks, om ock omedvetet, stå tillsamman med dessa rese predikanter, hvarom förslag här redan är väckt.
Ar det väl att tro att just de, som skulle egna sig åt ett sådant ambulatoriskt kall, såvida ej deras val underkastas en ganska allvarlig, ehuru svår, urskiljning, — skulle företrädesvis vara kallade att predika Guds ord?
Retelsen skulle här synas mig starkast, att med en förespeglad andans ingifvelse söka anslå den menskliga lättrogenheten, hjertats lätt rörda strängar, och sinnets svagare sidor, — att till den egna vinningen —, hvarigenom dessa resande predikanter skulle blifva just de. som vunne mången församlings nog lätt skänkta förtroende.
Det är på detta förtroende mellan en pastor oell församlingen, säges det vidare, som allt skall byggas.
— Mycket sannt.
Men förtroendet kan väl dock ej föregå kännedomen af individen.
Huru kan väl en församling af flera hundra, ja flera tusen menniskor känna inom andra kanske mycket aflägsne församlingar tjenstgörande prester, annat än genom ett visst rykte för lyckligare predikogåfvor eller andra tillfälliga förhållanden, och skall ett sådant, om oek mera allmänt spridt rykte kunna vara egnadt att genast väcka ett verkligt förtroende?
eller ock synes mig en församlings förtroende uteslutande komma att lemnäs adjunkter och vice pastorer, som tillfälligt under en kortare tjenstgöring lyckats vinna behag för deras hjord.
Månne ej åter nu rätt ofta en förtjent prest, alldeles främmande före tillträdet af sitt nya kall, lyckas allt mer och mer vinna just detta förtroende, hvilket så fördelaktigt måste verka på den andliga utvecklingen?
Jag vet att man i allmänhet med stor förkärlek fäster sig vid församlingarnes rättighet till val, om dessa ock blott dikteras af det bifall, profpredikant lyckats vinna; men jag har, för min del, aldrig kunnat rätt högt upskatta värdet af dessa val, med kännedom af de verldsliga beräkningar, hvilka så ofta leda desamma.
Med grämelse ser man ofta högst förtjente, med andlig rikedom begåfvade män länge sakna den nyttiga verksamhet, hvari en befordran skulle sätta dem, kanske blott derföre att de saknat de känslan anslående yttre gåfvor, hvarvid man minst borde fästa sig, men hvilka dock hos mången illa nog lätt gälla som prof på en inre andlig kraft, hvilken i sjelfva verket kan vara ganska svag, då man derifrån drager ett rikt ordflödes skimmer.
På här anförda skäl kan jag ej rätt inse värdet af detta angifna förslag till ändrade befordringslagar, och tror ej detsamma skola kunna medföra något verkligt godt, än mindre åstadkomma så stora följder till vår kyrkas förbättring och våra andliga behofs fyllande, som den värde motionären tycks af detsamma vänta., Ds n 2.1 November e. m 343
Dessa ord torde få åtfölja motionen vid dess remiss till veder!).
Utsk. Gr. af Ugglas.
Då jag, efter hvad jag tror, i min motion uptagit till besvarande alla de frågor, som nu blifvit af den siste tal. vidrörde, bar jag icke mycket att tillägga.
Jag vill uplysa den värde tal. derom, att jag alldeles icke sagt, såsom han påstår, att rörelsen upkommit uteslutande genom presterskapets fel eller förbiseende af pligt, Hvad jag har sagt är, att jag anser den som en andlig reaktion mot den materialism, som förut varit rådande, men jag lägger presterskåpet till last den riktning, som denna rörelse fått.
Och jag tror ej att jag häruti felat.
Ty, såvida man anser att i vår Kristna tro finnes en sanning, fullt mäktig att kunna vägleda sinnet, så måste man äfven tro att, om denna sanning rätt och flitigt tolkas, dess kraft icke skall visa sig vanmäktig att besegra villfarelsen.
Den värde talaren, öfvergående till befordringslagen, har vidare yttrat, att då jag i mitt förslag icke velat lägga kallelsen och valet i samma händer, skulle någon stor skillnad uti nuvarande förhållanden ej upstå och vore det då, i hans tanke, bättre att bibehålla hvad nu är stadgadt, alldenstund Konsistorium genom sitt chefskap bättre kunde känna de sökandes förtjenster.
Först och främst vill jag fästa hans upmärksamhet på att Konsistorium har händerna bundna, så vida icke Konsistorium tror sig om att så kunna tolka kyrkolagens ord, att den bör uteslutas, sorn till lära och lefverne icke visat sig fullt värdig att bekläda sitt kall.
Tilltror det sig icke detta — och svårigheten att bekämpa en sådan upfattning har jag i min motion framhållit —, är Konsistorium vid förslagens upgörande bundet af vissa bestämda reglor; det måste, så länge klassifikationen består, af de sökande, på förslag till Usta klassens pastorat uplöra de 3 lärdaste, utan afseende ens på om lärdomen är theologisk, på förslag till 3:dje klassens, de 3 äldsta, äfven om åldern gjort dem mer eller mindre oförmögna att sköta ett kall, som mer än något annat tager arbetarens alla krafter uti anspråk.
Jag vädjar till den värde talaren sjelf, om med sådana befordringslagar församlingarnas själavård kati anses väl betryggad.
Många exempel kunde anföras uppå den för vår Kristliga lära skadliga, ja förstörande inverkan nuvarande stadganden medföra.
Det är motvilligt jag framdrager sådana, och namn vill jag icke uttala, men, för att visa den värde talaren, hvartill ett sådant förfaringssätt, som det nu varande, kan leda, får jag nämna, att under min fars lifstid up sattes till en församling, uti hvilken han hade nära öfvervägande röstdelar, på förlag af Konsistorium efter en prest, som genom fylleri besudlat sitt embete och — dock först efter flera år och undergångna varningar — derifrån blifvit afsatt, 2:tie prester, kände lör böjelse till enahanda last, samt en tredje, hvilken stundom visat sig, om ej fullt till sina sinnens bruk rubbad, dock så väl uti tal som görande minst sagdt besynnerlig.
Tror talaren, att om församlingens val varit fritt, den vändt sig med detta val på någondera af dessa prester, och anser ha» förmäten den önskan, att försam - 244 Den 23 November e. m. lingarne måtte få rättighet att till själasörjare kalla de personer, till hvilka de hysa mest förtroende.
Tal. invander, att prester möjligen skulle söka att genom åtskilliga mindre vackra medel förskaffa sig röstöfvervigt.
Jag har uti min motion äfven vidrört detta, men anser att sådant, till det mesta åtminstone, bör kunna förekommas dels genom de stränga lagar, som finnas mot röstvärfning, oell dels derigenom att jag lagt valet i Konsistorii hand, då detta kan tillse att genom dylika medel befordran icke erhålles.
Tal. uprepar, att någon vinst för församlingarne icke af förändringen skulle upstå.
Jag vill i detta hänseende fästa upmärksamhet pä hvad jag i min motion anfört, nemi. förhållandet inom de pastoratet-, der samma befordringslagar gälla, som dem jag önskar för hela riket tillämpade, oeh jag trotsar honom att inom någon församling finna en följd af sådana utmärkte prestman, som just inom dessa fä privilegierade.
Det kan visserligen sägas, att ett annat skäl dertill förefinnes, det nemi., att dessa församlingars lärare äro med höga löner begåfvade, men många pastorater finnas, som erbjuda högre löneförmåner än dessa, utan att derföre med lika goda själasörjare se sig gång efter gång försedda.
Jag tror att mycket skall tala för mitt föslag, och anhåller att mina anmärkningar må få åtfölja Hr Tersmedens yttrande till Utsk:t.
Afven anhåller jag nu vördsamt, att min motion måtte de öfriga Stånden kommuniceras.
Öfverläggningen ansågs härmed afslutad oeh motionen jemte yttranderne remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk;t.
Föredrogs och remitterades till StatsUtskA Frih. Alströmer?, Jonas, den 19 d:s bordlagde motion, ang:de statsanslag för utsändande inom landet af s. k. resepredikanter.
Föredrogs och remitterades till Bevilln.Utskrt Frih.
Stjernstedt», Johan Wilhelm, den 19 d:s bordlagde motion om all bränvinsbränuings beskattning efter tillverknings-beloppet ro. m. RiddarhusUtsk:ts d. 19 d:s bordlagde Utlåt.
N:o 2, ang;de ändringar i OrdningsStadgan föredrogs och bifölls.
Efter föredragning af Hr Anreps, Gabriel, d. 19 d:s bordlagde motion, om understöd från RiddarhusKassan för fortsatt utgifvande af Svenska Adelns Ättartaflor, yttrade sig Frih. Bennet, Carl Steffan:
Jag beklagar af allt hjerta en och hvar, som anser sig nödsakad att begära andras hjelp.
Jag hade heldre sett, att den värde motionären kunnat dröja med den till R. o.
Ad. framlemnade böneskriften, ty säkerligen hade någon Den 23 November e. m. annan framkommit med motion i samma syfte; oell om ingen annan gjort det, hade jag gjort det, men dock icke i så bönfallande ordalag, som den värde motionären användt.
Jag hade då ansett mig böra påpeka det tillfälle, som erbjöd sig för 11. o. Ad., att gifva ett välförtjent vedermäle af sin erkänsla för ett arbete, förtjenstfulit icke allenast med afs. på nutiden, utan möjligen äfven för kommande tider; och jag gör nu detta med anhållan att motionen, sådan den är, måtte remitteras till Riddarh.Utsk., fullt förvissad att Utsk:t, behjertande tonarten i Hr Anreps anförande, skyndsamt handlägger målet, på det han ofördröjligen må komma i tillfälle att veta, till hvad grad han kan räkna på R. o. Ad:s välvilja.
Stjernstedt, August Wilhelm:
Då jag vid be dömandet af den nu föredragna motionen anser mig endast böra fästa afseende vid sjelfva saken, eller anslagsfrågan i och för Riddarh. -genealogiernas utgifvande af trycket, så måste jag helt och hållet lemna å sido de möjligen behjertansvärda personliga förhållanden, hvarå en föregående talare, i afs. å motionären, häntydt.
Jag ber derföre att först få anföra hvad i denna sak, under sisth Riksdag, förekommit.
Med ani. af Hr Anreps då väckta motion om ett förlagslån från Riddarh.-kassan för ifrågavar:de genealogiers tryckning, svarade Riddarh.Utsk:t i Meni.
N:o 8 af den 6 Fehr. 1857, att »då, efter hvad Direktionen uplyst och derom Utsk:t jemväl för egen del tagit kännedom, de å Riddarh. förvarade genealogier icke befinnas hvarken i så fullständigt skick eller så tillförlitliga, att deras utgifvande kan anses såsom ett för Svenska Ad:ns historia vigtigt företag, utan fastheldre må vara att betrakta som en bokhandelsspekulation, samt det i öfrigt blefve särdeles svårt att, derest arbetet skulle utgifvas, så till sågandes, under en af R. o. Ad. tillsatt myndighets auspicier, bestämma hvad som af de biografiska anteckningarne borde uteslutas eller förbigås; hvartill slutligen komme, att, enligt hvad Riddarh.Direkt:n upgifvit, Riddarh.kassan icke egde tillgång att förskjuta ett så betydligt förlagskapital, under äfventyr att dervid göra en mer eller mindre kännbar förlust; alltså ansåg sig Utsk:t sakna skäl att å Hr Anreps ifrågavande förslag tillstyrka bifall.»
Under det nämnde motion i Riddarh.Utsk:t behandlades, väckte jag motion derom, att dessa genealogier måtte, för deras offentliggörande genom trycket, omsorgsfullt granskas, deri befintliga oriktigheter rättas, deras ofullständighet såväl i afs. på ätteledning som biografiska data afhjelpas, samt notiser af mer anekdotisk natur borttagas, hvarå Utsk:t svarade, att »behöfligheten och nyttan af den föreslagna granskningen och fullständigandet af Riddarh:s genealogiska tabeller vore framför allt af vigt, innan den af en annan motionär ifrågasatta tryckning af samma genealogier finge verkställas», men föreslog Utsk:t dock, att, med afs. på det begärda anslaget af 400 rdr bko om året, i anseende till de många Riddarh.- kassans förestående betydliga utgifter, ifrågavande min motion icke måtte bifallas.
Innan dock Hr Anreps motion slutligen till afgörande hos R. o. Ad. förekom, hade han erhållit enskild förlagsman, hvarföre frågan om förlagslån från Riddarh.-kassan sålunda förföll. 34fi Den 23 November e. m.
Enär frågan om det skick, hvari Riddarb.-genealogierna sig nu befinna, samt Riddarh.-kassans ställning är fullkomligt enahanda, om ej sämre än vid sisth Riksdag, då allenast ett förlagslån begärdes, och hvarå förespeglades Riddarh.kassan till och med vinst i st. f. utgift, så tror jag mig behöfva allenast fästa Riddarh.Utsk:ts upmärksamhet på dessa förhållanden, för att ett afslag ådenna väckta motionen må tillstyrkas.
Jag vill i allmänhet icke yttra inig vid motioners remitterande, men då det likvisst torde vara af vigt för motionären, att från flera håll höra, hurudan opinionen är om hans anhållan, ber jag att få förena mig med Frih. Bennet.
Det kan visserligen vara sannt att genealogierna i en framtid kunna bättre ordnas, men under det man väntar härpå, kan det vara bra att hafva dem, som af Hr Anrep hålla på att utgifvas, och hvaraf redan 5 häften utkommit.
Det är på denna grund jag icke anser det obilligt, att Hr Anrep för sitt besvär erhåller det begärda, icke öfverdrifna arfvodet.
Hvad medlen beträffar, så är jag icke nu genast i tillfälle att bedöma, huruvida Riddarh.kassan kan utbetala dem, mea jag är öfvertygad om att denna sak af Riddarh.Utsk:t noga pröfvas.
Jag har endast till den kraft och verkan, min röst förmår, velat biträda motionen, emedan jag anser, att hvarje arbete bör blilva ersatt.
Stjernstedt talar om den snön, som föll i fjol, då han vidrör denna frågas behandling vid förra Riksdagen.
Förhållandet är väsendtligen olika.
Då visste icke R. o.
Ad. hvad den möjligtvis kunde bifalla, nu har man varit i tillfälle att kunna bedöma, hvad man vill räkna för godt.
Hr Anrep gjorde då framställning om ett lån, som skulle bispringas honom i hans löretag.
Hade Hr Anrep fått detta lån, är det möjligt, ja till och med troligt, att han kunnat hafva någon verklig fördel af detsamma.
Sedan han börjat arbetet och icke ville öfvergifva det, var han tvungen att sälja detsamma.
Dervid erhöll han, som mig bekant är, en högst obetydlig penning för sitt stora besvär.
Vidkommande den af Frih.
Stjernstedt omnämnde recensionen, så vill jag icke deröfver inlåta mig i bedömande.
Finner R. o. Ad. att den är nödig, skall Riddarh.Direktm med nöje åtaga sig densamma.
Men jag anser mig vid detta tillfälle böra nämna en auktoritet för bedömandet af Hr Anreps ättartaflor.
Här var i somras, då jag gick och såg till arbetet, en arbetare ständigt sysselsatt äfven under den hetaste tiden.
En månad af sommaren var äfven en annan arbetare här sysselsatt.
Dessa båda arbetare voro Fryxell och Anrep.
Jag inlät mig en gång med Fryxell i samtal om vårt arkiv och våra handlingar.
Han yttrade då bland annat: »jag skulle bra gerna vilja träffa den der Anrep.» »Det går väl an», svarade jag, gick in i rummet innanför, förde ut honom och föreställde honom för Fryxell, som då yttrade sitt synnerliga nöje öfver att göra hans bekantskap och tilllade: »Om jag hade haft
Herms ättartaflor att tillgå, då jag skref Carlarnes historia, så hade de besparat mig mycken möda och den Den t'-t
So ve taber e. m. hade blifvit mycket bättre.»
Hvad penningeförliållaudena vidkom mer, tror jag att Riddarh.Utsk:t, som skall handhafva denna fråga, nog måtte påfinna en möjlig lösning deraf.
Frih. Cederström, Rudolf: Hr Anreps flit och be mödanden i ifrågav:de hänseende kunna och böra visserligen icke af mig bestridas, men jag kan derföre icke, i likhet med Hr v. Knorring, tillräkna honom någon »droit du travail» eller ovilkorlig rättighet att, utöfver den billiga »droit du travad», få sitt arbete belönadt, endast derföre att man redligen och flitigt arbetat och gjort det i en välmenande afsigt, hvilka 3:ne vilkor äro med all omsorg iakttagne.
Jag nekar icke heller, att det skulle vara ganska fördelaktigt, om R. och Ad:s ättartaflor befunno sig i ett fullt tillfredsställande skick, och, vid sådant förhållande, utgåfvos i en form, som kunde ge dem en officiel karakter.
Nu är så emellertid icke förhållandet.
Den enskilde arbetaren, Hr Anrep, har företagit sig att afskrifva ur de genealogiska tabellerna, hvad han ansett skäl att meddela till allmänhetens kunskap.
Jag har icke velat lägga mig mot detta hans välmenta företag; men att det skulle kosta penningar, det var att förutse.
Han begärde just derföre ett förlagskapital af R. o.
Ad:n vid förra riksdagen.
Det bifölls icke.
Nu återigen yrkar han på att få ett. månadtligt bidrag af 100 Rdr Rmt, till dess arbetet blir färdigt.
Han tillägger visserligen, uplysningsvis, att detsamma »torde» vara färdigt om 2 år; men han har dock icke bestämdt förbundit sig dertill.
Om R. o. Ad:n utan inskränkning bifaller hans motion, så ser jag ingen gräns för summan, och arbetet kunde då möjligen komma att kosta R. o. Ad:n mer, än det förlag för detsamma, som vid förra riksdagen afslogs.
Jag kan ej heller lemna ur sigte det tillstånd, i hvilket R. o. Adis medel sig för ögonblicket befinna.
De drvga utgifter, som Ståndet vid sista riksdagen beslöt, hafva icke undgått att tynga på Riddarhusets kassor, och ehuru jag hoppas, att de genom den förordnade, tills vidare höjda kapitations-afgiften småningom skola kunna gäldas, torde likväl omstäudigheterne under närvarande tidpunkt bjuda, att icke R. o. Ad:n inledes i någon, minst sagdt undvikelig, utgift.
Af dessa skäl instämmer jag i den framställning, Frih.
Stjernstedt gjort, och anhåller att dessa mina anmärkningar få åtfölja till Utskottet.
Hr v. Knorring, O.:
Det har förundrat mig, att Frih.
Cederström beskyller mig för socialistiska åsigter, det hade jag allra minst väntat från det hållet.
För öfrigt vill jag endast säga, att om man ej tror arbetet blifva färdigt inom 2 år, kan man ju fasthålla det vilkor, att, om så skulle hända, Riddarh.-Direktm eger att, efter 2 år, låta arvodet uphöra; då har man ju alltid en sporre till att arbetet skall fulländas.
Jag måste återkomma än en gång tili åter uprepande af mitt yttrande, att jag trodde Riddarh.-Direktmen skola finna möjligen en utväg att anskaffa medel, såvida R. o. Adm ansåg 348 Den 23 November e. m. sig skyldig att gifva ett vedermäle af sin erkänsla. Riddarh.-
Direktmen har nemi. från förra riksdagen till sin disposition 200 Rdr hko årligen, för att dermed bestrida arvodet åt en e. kanslist.
Detta arvode har icke behöft användas.
Den beredvillighet, med hvilken Hr Anrep vid många tillfällen betjenat de personer, sora kommit att förfråga sig rörande genealogier, torde äfven böra vara förtjent af vedergällning.
Då en så godkänd historie skrifvare, som Hr Fryxell förordat dessa ättartaflor äfven i historiskt hänseende, synes det mig vara en moralisk skyldighet att på något sätt bevisa uphofvet till dessa ättartaflor sin erkänsla.
Det är af vigt att sådana slags anteckningar blifva för framtiden bevarade för eldsvåda och andra olyckor.
Skulle de genealogiska tabellerna försvinna, ehuru mindre fullständiga de äro, vore det en olycka, som icke kunde ersättas, och de äro så mycket mer nödvändiga, som de utgöra grunden för vår representationsrätt.
Hvad åter beträffar anhållan om 100 Rdr i månaden, så skulle det kunna hända, att författaren nöjer sig med mindre eller en bestämd summa, men jag anser att R. o. Ad:n bör draga försorg om att ett arbete, som är så vigtigt och som blifvit af Hr Fryxell förordadt, måtte kunna fortsättas och fulländas.
Bennet tyckes icke vilja höra talas om »den snön, som föll i fjol».
Det är för mig ledsamt, att han icke med mig delar åsigter i denna sak, men det är icke mitt fel, att den der »snön» är af så hårdsmält natur, att den befinnes ligga qvar i aldeles samma skick, som då den föll under sistlidne Riksdag.
Skulle åter R. o. Ad:n finna skäl att direkte från sig gifva Hr Anrep något särskilt vedermäle af sin bevågenhet, så skall jag visst icke undandraga mig att deruti deltaga, för att visa, att det icke är af någon afvoghet mot motionären, utan af rent intresse för saken, och af månhet om den redan alltför hårdt anlitade Riddarh.-kassan, som jag uppträdt, såväl vid sistlidne Riksdag som ock vid detta tillfälle.
Afven om dessa handlingar äro ofullständiga och oriktiga, så är det så mycket angelägnare, att de af trycket utgifvas, på det att personer, som äro bättre underrättade, kunna dem nagelfara och granska.
Det finnes flera, som hafva samlingar och kunna uplysa om ätternas upkomst.
Jag är sjelf en ringa samlare i denna väg och skulle kunna bidraga till korrigeringen, i fall jag finge se Riddarh:s genealogier i tryck utgifna.