Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade genom härvarande speditionsfirmor för kort tid sedan emottagit ansenliga beställningar, hvilka han nu för lång tid är förhindrad att utföra, ja, till och med helt och hållet går miste om, i fall reqvirenterna ej vilja finna sig i att vänta.
Det Danielssonska fabrikatet hade god afsättning, då artiklarne utmärkt sig för soliditet och prisbillighet.
Hans affärsställning var efter förhållandena på platsen mycket god.
Han var upptaxerad till en årlig inkomst af 11,500 kronor, och man antager allmänt här, att han förtjenade ändå mera.
Den gynsamma ställningen vid senaste bokslutet hade i stället för att försämrats tvärt om förbättrats.
Jag har dessa uppgifter af en bokhållare vid Jernbolaget och anser dem på den grund tillförlitliga.
Konjunkturerna hafva visserligen blifvit tryckta i smidesindustrien; men Danielsson hade haft en exempellös tur och genom nämda bolag inkasserat betydliga belopp under året.
Han hade ej behöft att i samma grad som öfriga fabrikörer arbeta »på lager».
Det, som fans inne vid branden, hade han redan afnämare till.
Den skuld, han åsamkat sig på fabriksbyggnaden, lär för flera månader sedan vara betald.
Då han i motsats mot många af härvarande större fabrikanter fört ett sparsamt och indraget lif, bör han hafva samlat sig en förmögenhet, om hvars storlek gissningarna äro mycket sväfvande liksom de äro rörande placeringen af hans penningar; ty i härvarande banker har han endast ett för de löpande utgifterna erforderligt kreditiv.
Om hans affärsförbindelser utom E–tuna vet jag så godt som intet.
Ingeniör Danielsson lät vanligen grosshandelsfirmorna på platsen få afsätta hans tillverkningar till jernkramhandlarne inom och utom riket.
Genom dem sålde han och genom dem inkasserade han sina fordringar.
Dessutom företog han nog sjelf resor, men huruvida dessa voro affärsresor är ovisst, det motsäges åtminstone af den omständigheten att hans korrespondens utom staden var mycket anspråkslös.
Det är omöjligt att få någon upplysning om han emottagit besök af konsul Brauner eller herr Arnold Lindqvist, hvilken senare ni uppgaf vara till, sitt yttre alldeles lik den förre.
Kassören, med hvilken jag blifvit bekant, kan ej påminna sig att han någonsin antecknat dessa namn.
Ett är emellertid säkert, det nemligen, att ingeniör Danielsson på aftonen före branden ej emottagit någon.
Jag har mycket försigtigt utfrågat en af hans pigor; hon upplyste att ingeniörn gått in i sin sofkammare redan klockan nio på aftonen och sedan dess ej tagit emot någon och ej heller gått ut.
Då våningen är så belägen, att nämda rum ligger bredvid pigkammaren, skulle hon märkt, om ingeniörn lemnat sitt rum.
Hon trodde sig likväl hafva märkt, att ingeniörn varit orolig, gått af och an med korta steg och troligen hade han insomnat strax innan han väcktes af branden.
Hon hade märkt, att D. på senaste tiden varit vid mycket dåligt humör och att han otåligt bemött såväl tjenstefolket som arbetarne vid fabriken.
Förändringen i hans lynne hade inträdt efter en resa till Stockholm, och hon trodde, att »det gått honom emot i några kärleksangelägenheter ».
Och nu går jag att försöka mig som biograf.
Jag vet nog att jag skall komma till korta vid detta mitt första försök i denna riktning; men ni vill det och jag uppfyller så gerna edra önskningar, väl vetande att jag dermed endast betalar en obetydlig del af min tacksamhetsskuld till er.
Lyckligtvis fordrar ni ingen karaktärsskildring af mig utan endast de yttre konturerna af en mans lefnad under några få år i en småstad.
Skulle jag våga mig in på det psykologiska området, blefve min dom:
»som folket är mest», och jag har liksom en aning om att ni utan att känna mannen i fråga likväl tänker annorlunda.
Ingeniör Sven Danielsson kom till E–tuna för ungefär fyra år sedan.
Om han har något mera förnamn känner jag icke, han brukar åtminstone ej använda mera än detta vid sin namnteckning.
Hvarifrån han kom veta väl endast han och möjligen äfven presterskapet med bestämdhet något om.
Ingendera har i denna punkt lagt i dagen någon vidare meddelsamhet.
En del påstår att han förut varit bosatt i Stockholm, en del håller före att han haft anställning vid något större industrielt etablissemang inom vårt land, och en del slutligen anser att han kommit hit från Amerika.
Det låter kanske litet besynnerligt, att en person i fyra hela års tid kan lefva i en liten småstad utan att någon med bestämdhet vet hvarifrån han är kommen eller hvarmed han förut sysselsatt sig.
Man skulle kunna tro, att antingen är folket ovanligt litet nyfiket af sig, eller har det aldrig blifvit utsatt för några äfventyrare, eller också lefver mannen helt och hållet utom allt umgämge.
Tvärt om.
E–tunaborna äro lika nyfikna af sig som alla småstadsbor, de hafva ofta blifvit lurade af äfventyrare, och ingeniör Danielsson visade sig lika mycket ute i verlden, d. v. s. källarlifvet, som någon af E–tunafabrikörerna.
Men ni känner nog till småstadsborna, antager jag, och vet att de hafva sina svaga sidor.
De fängslas lätt af den glänsande ytan, en imponerande entré och ett gentlemannalikt uppträdande.
Under intrycket häraf söfves deras nyfikenhet och de lägga i sället i dagen den mest naiva lättrogenhet.
Jag har icke denna reflektion endast af egen erfarenhet – jag har ju varit här så kort tid – utan af en gammal man, hvars bekantskap jag lyckats göra.
Ej heller är det min mening att dermed vilja kasta någon skugga på ingeniör Danielssons antecedentia, hvilka ju kunna vara de allra bästa fast ingen här känner till dem.
Danielssons första uppträdande här var just en sådan entré, som »slog an» på E–tunaborna.
Han kom hit mycket präktig, tog in på stadens förnämsta hotell, betalade för rum och måltider en hel månad i förskott.
Han skulle känna sig före, sade han, om han kunde trifvas här.
Han gjorde en rond till fabrikörerna, köpte en hel del smiden »på prof» och utvecklade dervid en fackinsigt, som öfverraskade på samma gång som den ingaf förtroende för honom.
Liqviden skedde alltid kontant.
Inom en vecka var han »bror och god vän» med de flesta af fabrikörerna.
Han blef på mycket kort tid känd som en angenäm sällskapskarl; han kunde berätta anekdoter, skratta, dricka toddy och spela vira.
Han hade derjemte förmågan att på otrolig kort tid kunna sätta sig in i de olika specialiteterna inom smidesindustrien, och han visade sitt intresse genom trägna besök i fabriker och verkstäder.
Mest vann han dock alla genom den nimbus af rikedom, hvarmed han omgaf sig, en rikedom icke i ord, vexlar eller värdepapper utan i kontant, klingande mynttillgång.
Han betalade allting kontant, supéerna, spelförlusterna, smidesinköpen.
Och då och då skickade han hotellets portier till postkontoret efter ganska digra assurerade försändelser.
En omständighet till bidrog väsentligt till det välvilliga mottagande han rönte af alla.
Man hade lagt märke till att han bar ingeniörsringen.
Han vore således en verklig, utexaminerad ingeniör och icke blott en titulär sådan.
Detta var något.
Ni må nemligen veta, att här i E–tuna fans vid denna tid (nu är det helt annorlunda; ty staden har gått ofantligt framåt) en hel mängd »ingeniörer», efter hvad man sagt mig.
När en arbetare kunnat komma upp sig så pass mycket att han hade råd att hyra sig en liten verkstad eller i brist deraf plats å en annans verkstad, blef han »fabrikör» eller »fabriksidkare».
Hans större kolleger ansågo och anse kanske ännu att detta var ett neddragande af titeln och måste på ett utomordentligt sätt utmärka sin värdighet framför småfabrikörerna.
De blefvo då »ingeniörer».
Några hade väl så stor underbyggnad, som inhemtas i en allmän teknisk skola; men flertalet hade inga andra ingeniörskunskaper än hvad de erhållit som lärpojkar och gesäller å verkstäderna.
Förlåt mig, att jag blir så långrandig; men ni kan väl inte begära, att jag nu skall stryka öfver hvad jag redan skrifvit.
Nu skall jag försöka att fatta mig kortare.
Efter första månaden fann ingeniör Danielsson, att han trifdes väl på platsen och träffade derför anstalter, för att förlänga sin vistelse här.
Han arrenderade ett af de nu försvunna sliphusen jemte vattenkraft och började en fabriksrörelse i redan då ganska omfattande dimensioner.
Hans göranden och låtanden voro präglade af en redbarhet, som bevisade att E–tunaborna denna gång icke hade skäl att ångra sin visade lättrogenhet.
Och under de fyra år som förgått torde ej finnas många anmärkningar att framställa mot hans lefnad och verksamhet.
Eller med andra ord, han anses ännu för samme präktiga karl, som när han först gjorde sin entré: han gör goda affärer, levererar ett godt fabrikat, är en glad sällskapskarl, känner till de kommunala angelägenheterna, lefver nyktert, ordentligt och »skötsamt» och förstår att »behandla» arbetarne.
Ja, i synnerhet detta förstår han; men mera derom sedan.
Hur länge Danielsson innehade verkstaden i det gamla sliphuset, kan jag ej med bestämdhet uppgifva; omkring två år, har man sagt mig.
Jag antager, att det också på det hela taget kan göra detsamma.
En dag köpte han en tomt vid Wallongatan och ett halft år senare firades med stor högtidlighet den nya fabrikens invigning, just samma fabrik som i dag för åtta dagar sedan nedbrann.
Med den nya fabriken ryckte han på en gång upp i storfabrikanternas led.
Se der allt hvad jag kunnat utforska rörande Danielssons vistelse här.
Jag kunde sluta mitt långa bref nu; men jag erinrar mig några omständigheter, jag hört, rörande hans sätt att sköta sina arbetare, som kanske kunde intressera er.
Jag meddelar dem derför här.
Arbetarstyrkan var vid fabrikens brand jemförelsevis stor, den räknade omkring 200 personer.
Men styrkans qvantitativa egenskap stod långt framom dess qvalitativa.
Mer än hälften utgjordes af bonddrängar, som Danielsson skaffade sig från den omgifvande landsbygden.
Då maskinerna uträttade mesta arbetet, klippte, pressade och formade råämnet, ansåg han sig kunna undvara utlärda arbetare.
De unga bonddrängarne matade maskinerna och passade tempo utan någon lång lärotid och voro minst hälften så billiga.
Resten af personalen var vald med nästan uteslutande hänsyn till arbetslönens nedpressande till det lägsta möjliga.
Derför måste han också nöja sig med sådana varelser som Strömberg, ehuru han inte var den värsta af dem.
Ingeniör Danielsson måste slå sig till respekt; ingen ting annat skulle hafva »bitit» på dessa arbetare, som måste slafva en oskäligt lång arbetsdag och uthärda stryk för en svältlön, otillräcklig för deras existens, emedan de ej kunde erhålla arbete på annat håll.
– Som ni vet är D. en stor och stark karl, hvars knytnäfvar kunna vara kännbara nog för en af bränvin och arbete försvagad stackare.
Några ordentliga och skickliga arbetare funnos äfven på fabriken.
Men deras lott var kanske ännu mera beklagansvärd.
De hade af sjukdom, en resa eller andra orsaker nödgats taga ut förskott på sina små aflöningar och skulden till ingeniörn hade vecka efter vecka ökats, tills den slutligen nådde ett belopp, som de omöjligt skulle kunna betala så länge de arbetade hos honom och han ej ville öka på deras veckpenning.
Då hade han uppträdt såsom deras välgörare.
De skulle slippa vara arbetare längre.
Han erbjöd dem verkstadsplatser å fabriken, der de kunde få arbeta åt sig sjelfva och på så sätt förtjena så att de kunde betala honom och så småningom blifva »sina egna.»
Råämnen skulle de få köpa af honom och för att underlätta deras företag ännu mera, så skulle han taga deras tillverkningar som liqvid.
Och nu blefvo de sålda under honom för alltid, d. v. s. branden kom ju som deras befriare för en tid.
Danielsson skördade på dessa, hans bästa arbetare, en tredubbel vinst.
Han tog en dryg hyra för verkstadsplatsen, lade en hög vinst på de underhaltiga råämnen han sålde och värderade de färdiga artiklar han tog i utbyte mycket för lågt.
Så har det berättats mig af somliga.
Kanske man har ljugit för mig; ty jag har ej varit i tillfälle att kontrollera sanningen häraf.
Lika litet kan jag styrka riktigheten af nedanstående fula drag ur ingeniör Danielssons verksamhet här på platsen.
Medan han ännu hade sin verkstad i det gamla sliphuset lär han, för att bespara sig en dyrbar ombyggnad af det helsofarliga rucklet, hafva gifvit några af sina arbetare obetydligt högre aflöning för att de skulle fortsätta arbetet i ett rum, der de måste sitta i en den gräsligaste atmosfär och jemte den osunda luften inandas allt slipdammet (enär s. k. sugfläktar som utdrog detta saknades), medan till följd af slipstenarnes placering utan hufvar de olycklige arbetarnes fötter och ben ständigt höllos fuktiga.
På mindre tid än ett år afledo icke mindre än trenne arbetare af lungsjukdom, som de ådragit sig i detta rum.
Är detta sant, är det ju gräsligt!
Sitt straff för den visade hjertlösheten fick emellertid ingeniör
Danielsson då ett rykte spreds, att han hade låtit lifförsäkra arbetarne, innan han satte dem att arbeta i nämda rum och att hans afsigt var att de skulle dö inom en kort tid.
Detta låter emellertid så otroligt, att jag naturligtvis ej kan ens för ett ögonblick sätta tro till ett sådant rykte.
Tänk er:
Danielsson skulle ju i sådant fall vara en mördare, han skulle hafva icke mindre än tre mord på sitt samvete!
Det är ju också klart, att om han vore skyldig till dessa brott, han då skulle förverkat sina medmenniskors aktning för alltid.
Dertill behöfdes icke en afkunnad straffdom, ryktets sanning skulle hafva varit nog.
Nej, han må hafva varit hjertlös mot sina arbetare, förledd af snålheten; men jag kan ej tro honom i stånd till att afsigtligt velat vålla någons död, lika litet som jag tror, att han anlagt elden i sin fabrik.
Och nu nog om ingeniör Danielsson!
Eller kanske det också intresserar er att veta, att han, trots det han är framstående fabrikant och ganska förmögen, ej är ledamot af stadsfullmäktige, drätselkammaren, skol- och kyrko- råden, fattigvården samt helsovårds- och byggnadsnämderna.
Eljes äro alla förmögna män här med i den kommunala förvaltningen.
Orsaken är icke heller bristande tillbud, utan lär vara den att han en gång för alla undanbedt sig dylika val.
En gång har han äfven föreslagits till ortens riksdagsman i andra kammaren, men stannade vid valet i minoriteten.
Och nu till sist några ord om mig sjelf.
Sedan jag alldeles brutit med det förflutna, har jag endast en vän, utom min mor, nemligen er.
Likväl är jag rikare än förut; ty i det öfverflöd af nöjeskamrater jag då egde fans ingen som jag kunde anse som min verkliga vän.
Jag önskar lifligt, att jag kunnat inse detta förut – en fåfäng önskan! – och jag är glad och tacksam öfver att försynen höll mig tillbaka, innan de falska vännerna fört mig öfver randen till afgrunden.
Jag bäfvar, när jag tänker på hur nära jag varit förderfvet.
Dock, den ånger, som endast finner uttryck i känslosamma ord, är det icke mycket bevändt med.
En egendomlig förändring har inträdt hos mig efter det samtal vi två hade i E–tuna.
Jag, som förr blygdes att det minsta vidröra företeelserna inom mitt själslif, som med förakt tillbakavisade hvarje tanke på ett redligt arbete i det lilla, anförtror er nu öppet, att jag både ångrat och gråtit, så som jag aldrig förr gjort det i mitt lif.
Och jag finner verklig tillfredsställelse i mitt arbete, hur oansenligt detta än är.
Kort sagdt: jag är lyckligare än jag varit på mycket länge.
Jag har fått rätt mycket att göra.
De handlande, åt hvilka jag för böcker, hafva rekommenderat mig åt andra, och jag har redan så stor inkomst, att jag kan lefva på den.
Om någon tid torde jag kunna börja afbetalningen på mina skulder under det sista förfärliga året i Stockholm.
Min mor, min goda, kärleksfulla, allt förlåtande moder, har varit här, som ni vet.
Jag behöfver ej skildra scenen mellan oss två, ej heller nämna dess resultat; ni känner det förut.
Hennes besök bidrog naturligtvis i främsta rummet till den helsosamma reaktionen i mitt inre och stadfäste mitt förut fattade beslut att stanna här tills vidare.
Jag skulle ljuga, om jag sade, att jag icke längtade till Stockholm.
Tvärt om!
Denna längtan lägger stundom så kraftigt beslag på min tankeverksamhet, att jag måste göra verkliga jätteansträngningar för att bortresonnera den.
Missförstå mig blott inte!
Tro inte, att minnet af de forna utsväfningarna numera har den ringaste lockelse för mig!
Det är icke dem, icke det glada Stockholm jag längtar efter, utan något helt annat.
Jag skulle kunna trifvas väl i en undangömd vrå på landet, lika bra som i hufvudstaden.
Men i detta mellanting mellan land och stad!!
Här, der landtlifvets friska bouquet förqväfves af en den ängsligaste äflan att framställa en motbjudande vrångbild af det mondäna storstadslifvet, här måste storstadsbon känna längtan antingen efter den stad, han lemnat, eller också efter det rena ouppblandade allmogelifvet.
Naturligtvis längtar jag äfven efter min mor och efter – en till.
Jag erinrar mig nu, att ni vid vårt samtal nämde Annies namn.
Ångern och reflektionerna hade då ej hunnit verka på mig, och jag – ovärdige – tänkte ännu i denna stund på ett svartlockigt hufvud med ögon mörka som afgrunden, skönt som den bild, hvarmed lasten lockar den oerfarne.
Behöfver jag säga er, att jag nu upptäckt den vederstyggliga fulheten bakom den berusade sköna masken med de mörka ögonen?
Behöfver jag säga er, att jag nu i mina tankar sett den klara himmelen återspeglas i Annies blåa oskuldsfulla ögon?
Behöfver jag säga er, att jag nu kommit till biändamålet med mitt bref?
Ni känner henne således.
Jag vågar ej bedja er om något; men med hjertat fullt af oro frågar jag mig oupphörligt: hvad skall hon tänka om mig, om min likgiltighet och om mitt plötsliga försvinnande?
Vet hon något, kanske allt?
Kan hon förlåta mig, skulle hon ännu hysa en gnista af deltagande, af tillgifvenhet för mig?
Finnes det ännu hopp?
Ack, på den sista frågan har jag gifvit mig sjelf ett nekande svar.
Ty jag har en bekännelse att göra.
Nu, när kärleken till Annie uppfyller hela min själ, nu erfar jag hela tyngden af mitt förfärliga lättsinne.
Jag är ej fri.
Jag är bunden vid den varelse, som bär det svartlockiga hufvudet, ohjelpligt och för alltid.
Bunden fast jag nu afskyr denna qvinna.
Ni kan råda mig att bryta förbindelsen med henne.
Tror ni då inte, att jag skulle göra detta, om jag såge någon möjlighet dertill.
Men hon har mig säkert fast.
Energisk och viljestark aftvingade hon mig äktenskapslöfte, och jag gaf henne det, jag upprepade det i mina bref till henne.
Gud vet, om hon hyste någon kärlek till mig; jag tror det ej.
Mina framtidsutsigter voro ej lysande.
Det var således af andra orsaker hon eftersträfvade – och ännu eftersträfvar – ett giftermål.
Jag ryser, när jag tänker på ett äktenskap, hvari hustrun bär frutiteln endast som skydd för ett lif i de tygellösaste utsväfningar.
Hon är lika djerf och listig som skön.
Hon kommer att göra allt för att nå sitt mål.
Och lyckas hon ej häri, så skall hon likväl för alltid krossa hvarje min förhoppning på Annie.
Jag vet ej, om ni anser mig värd att hjelpas; men jag tror att ni gör det.
Den vänskap, som efter blott ett enda vigtigt, afgörande samtal bundit mig vid er, skulle i motsatt fall vara mig oförklarlig.
Men skall ni också anse mig värdig att efter en botgöring, låt vara aldrig så besvärlig och förödmjukande, få återse Annie?
Jag vet ju ej hur nära ni är bekant med henne och hennes familj, jag vet ej heller huru strängt ni dömer mig och hvilka försonande punkter ni kan finna hos mig ...
Er tid är sparsamt tillmätt det vet jag; men likväl, låt mig få några rader från er.
Jag behöfver dem så väl.
Kan jag skaffa er några vidare upplysningar härifrån, så besvära mig så mycket ni någonsin vill och jag skall göra allt för att kunna lemna er dem.
Och nu slutligen:
Öfverse med att jag i mitt bref till er inblandat så mycket, som för er är af föga eller intet intresse!
Eder varmt tillgifne vän
Ivar Granberg.
– Präktiga pojke! utropade Fridolf Hammar, då han läst det långa brefvet.
– Han är värd sin belöning, fast han till straff för sina synder skall få vänta på den en liten tid.
En så’n obetänksam slyngel!
Att gå och lemna skriftliga äktenskapslöften åt lättfotade, svartögda teaterskönheter!
Det kan vara en ganska kinkig sak; men jag skall väl hitta på något sätt att hjelpa honom ur klämman.
Visst är han värd att hjelpas, det är icke tu tal om den saken, och en bra karl kan han nog blifva med tiden, en lika bra man åt lilla Annie som mången annan.
Vore inte flicksnärtan så kär i honom, så kanske jag rådde henne att se sig om på något annat håll; men nu får det väl vara som det är, fast det inte skadar, om de få vänta en tid på hvarandra.
Men den dumma pojken måste tala om för mig hvem den der sirenen är, som lockat honom på villovägar, annars kan jag ju ingenting göra.
Han, fortsatte detektiven i sina tankar, han vet precis ingenting, misstänker ingenting, och ändå skrifver han så, att jag mellan raderna kan läsa alldeles det jag ville hafva upplysning om.
Strök jag nu ut det han skrifvit, så får jag qvar en liten nätt historia, som jag är säker på skulle göra honom utom sig af förvåning.
Visste jag inte, att han vore så uppriktig, skulle jag kunna tro, att han med afsigt gifvit sitt bref dess naiva form för att för obehöriga dölja det verkliga innehållet.
En fullslipad diplomat kunde ej hafva gjort det bättre.
Konsul Felix Brauner!
Er stora slughet kommer till korta inför min unge väns omedvetna iakttagelseförmåga och slutledningskonst.
Hammar tog fram ett papper och gjorde en hel mängd anteckningar, medan på hans läppar hvilade ett egendomligt leende.
Ja, brefskrifvaren hade verkligen blifvit förvånad, om han sett hvilket utdrag
Hammar gjorde ur brefvet.
Han fullföljde sina antaganden med stöd af hvad som icke stod i skrifvelsen.
Resultatet blef ungefär följande:
Brauner hade besökt E–tuna för brandens skull, hvilken aftalats mellan honom och Danielsson.
Som den senare ej behöft en dylik ytterlighetsåtgärd, hade tydligen den förre tagit iniativet dertill.
Aftalet hade träffats i hufvudstaden och det var just efter denna resa Danielssons lynne förändrats, hvilket ej var underligt alls.
Men för att fabrikens egare skulle gå in på ett brott, fordrades att han vore mycket beroende af Brauner, då egaren ju efter allt att döma ej hade någon större fördel af branden.
Troligen hade konsuln varit affärens förläggare, kanske vore han dess verklige egare, när allt kommer omkring.
I så fall vore placeringen af fabrikens afkastning förklarad.
Bulvanen hade endast sändt sin husbonde hvad som med rätta tillkomme denne.
Fabriken måtte hafva inbringat betydligt, ehuru ej på långt när nog för att betala det extravaganta lif Brauner förde.
Derför måste den brinna, när en större summa erfordrades.
Hvilken värdig tjenare denne husbonde hade!
Hvilken rad af brott och uselheter, medan båda hvar på sitt håll vunno alltmera insteg i sina medmenniskors aktning och förtroende!
Men Hammar hade ej tid att anställa några vidare reflexioner öfver menniskornas ondska.
Han måste lemna sakens abstrakta sida åt den som ville och hade tid att sysselsätta sig dermed.
Den konkreta sidan deremot anginge honom.
Här gälde det att tänka litet mindre och handla mycket mera, om han på de återstående trettio korta dagarne ville föra sin expedition till ett lyckligt resultat.
– Jag måste hafva tag i qvinnan, mumlade han.
Det kanske inte blir så alldeles lätt; men det måste i alla fall ske.
Hon vet allt det är jag säker om.
– För tusan!
Qvinnan?
Nej qvinnorna!
Den här spolingen har ju också en.
Nå, hans Svarthufvade skönhet får vänta, tills jag funnit Brauners fröken.
Så mycket är emellertid säkert, att jag ej behöfver resa till E–tuna för att finna henne.
För att finna konsulns älskarinna måste han utfråga betjenten, som vid hans besök hos Brauner tagit emot honom så ovänligt.
Deras första bekantskap var ej synnerligen lofvande; men värre svårigheter hade Hammar öfvervunnit än den att tämja en ohöflig betjentlymmel.
Han spionerade på betjenten vid den tiden på dagen, då han räknade ut, att denne hade ledigt och följde honom i spåren.
Dessa ledde till en snyggare ölstuga vid Esplanaden, den s. k.
Gambrinisalongen.
Här hade Kristian sitt tillhåll i sällskap med en biljardegare, några småhandlare i närheten och några orkestermedlemmar från småteatrarne, ty i egenskap af kammartjenare hos konsul Brauner höll
Kristian sin reputation uppe och sällskapade inte utomhus med sina kolleger.
Hammar hade bekantskaper litet hvarstädes.