Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Missbildning, till någon del medfödd, och till en större del förvärfvad, gör, att man öfverskrider den gräns, som Naturen åt enhvar utstakat för de rena, ursprungliga njutnings-behofven, för sjelfbestånd och verklig lycka: det blir sedan naturligt, att man känner sig mindre lycklig; man trifves ej mer vid det förra sättet af tillvarelse, utan önskar ett annat; man känner att man förlorat en sällhet, men vill skapa en ny, och förespeglar sig att kunna det; man råkar i en villervalla af uträkningar, påhitt och öfverdrifter; man får nya begär, som grunda sig på behof, dem en förvirrad inbillning diktar; i stället att vända om, fortfar man, och arbetar sig framåt; men emedan man i detta arbete icke förmår öfverspringa Naturen sjelf, fördubblar man mängden af det som njutes, i hopp att dermed ersätta bristen på nöje hos den som njuter.
Hvad blir slutet?
Att öfverflöden hopa sig öfver en varelse, som förlorat styrkan till ett verkligt begär; att physiken utslites; att inbillningen uppretar mer, än behofvet gjorde förut; att de inre organerne på sistone sysselsättas med ledsnad och upptäckts-jagt; att uträkningarna tilltaga, och känslorna gå förlorade; att man, sedan allt i dessa organer är förslappadt, sedan man skiljt sig från kraft och sanning, yrar, liksom i feber; – men ändå, fastän man sålunda är en sjukling och sjelf känner blott ofullkomliga tillfredsställelser, söker inbilla de friska, att man af idel bildning kommit till begrepp om högre njutningar än deras, eller upphittat nöjen i högre grader.
Detta är flärden, och dess frukt; eller den smak och det lefnadssätt, som, efter att hafva försatt menniskorna ur Skönhetens tillstånd, äfven försätter deras verk derur, och kastar dessa ned i klassen af det Sammansatta och Orediga.
Det bör nu förstås, att folkslag, som äro smittade af detta slags sjuklighet, eller vidlådas af flärd, måste, i sina sinnesverkningar, vara till afteckningsmönster för Målare och Poeter alldeles otjenliga.
I sannt artistiska framställningar af historiska ämnen får ingen flärd synas.
Hvart vill man då komma med figurer, der kropp och själ sammanstämma i lika expressioner af flärd?
– Ej mindre tydligt är, att en så beskaffad person, om han sjelf befattar sig med att vara konstnär, alltid skall eftersträfva det mångartade och konstiga hellre än det enkla, det granna hellre än det friska.
Sinnesverkningarna hos ett flärdsjukt folk yttra sig på det vis, att de lemna gränsen af Måtta bakom sig: antingen krypa de under denna gräns, och heta då låga; eller flöja de öfver den, och heta då öfverdrifna.
Bägge slagen leda till oskönhet i expressionen.
Vi ha sett, hvad flärd i ting och flärd i menniskan är; hvad är flärd i expression?
Uppenbarligen ett falskt uttryck; som vill ersätta sin brist, antingen genom en viss onödighet i behag, eller en viss öfverdrift i höghet.
Men hvarje ren natur verkar enkelt; och hvarpå beror det sanna i behag och höghet?
Alltid på en Måtta, ett Lagom.
Hvaraf består Expression?
– All expression förutsätter en yta.
Men det är icke nog, att denna yta, öfverhufvud, är det första i synämnet, eller det för ögat första, hvilket man sedan punkt för punkt ser; såsom t. ex. barken af ett träd, fina hullet af en qvinna, klarheten af en himmel; allt sådant är en yta, som ögat äfven tanklöst får skåda.
Här fordras en yta, som utvisar sakens sammanhang, och som derföre kräfver tankarnes samling, kräfver begrepp; en yta, som visar sakens själ, och derigenom innebär dess expression.
Hvarje verklig expression består af två delar: sinnets verkan på kroppen, och kroppens tillbakaverkan på sinnet.
Men uppgiften är, att expressionen skall bli en expression af skönhet; och detta ändamål vinnes blott genom iakttagande af det, som i hvarje expression utgör det ärbara.
När en välskapnad, som är både en inre och en yttre, äger inom alla sina egenskaper en jemnvigt, sådan, att sinnet icke drifver kroppen starkare än denna jemnvigt medgifver, och att icke kroppen, hvarken genom svaghet eller obändighet, nekar sin tjenande verkan: då säga vi, att en expression, hvari detta är iakttaget, har ärbarhet.
Der vi se någonting exprimeradt, hvari den äskade jemnvigten mellan sinne och kropp är borta, der faller expressionen än i en öfverdrift af åthäfvor, än i det löjliga af ett sinnets eller kroppens lyte, än i det oskickliga, eller rentaf föraktliga.
Ämnen, som föranleda slika skildringar, – såsom t. ex. en högfärdig, en drucken, en arg, – äro för den ädlare konsten förbjudna.
Man inkommer genom dem på de förutnämnda små naturlagarnes område.
Det må vara, att dessa äro delvis framskymtande sammanbindningar af större, dem ingen fullt begriper: men oss angår blott, hvad vi begripa; och menniskan bör, så ofta hon kan, afböja deras verkan i de ting, som henne angå.
Ärbarheten består i ett uttryck, som påminner om medvetandet af det inom och utom menniskan Fullkomliga.
Utan denna ärbarhet, blir expressionens lynne alltid flärd; det är: der kan finnas allt, utom jemnvigt och måtta.
Måttan af sinnesrörelser och sinnesverkningar, hvad kalla vi henne?
– Det Ädla.
Flärds-menniskor äga i sina sinnesrörelser antingen låghet eller öfverdrift; aldrig ädelhet.
Men det Ädla är sjelfva den omisskännliga physionomien, åtbörden, ställningen, af sann Skönhet.
Det är fördenskull ock det nödvändigaste, eller sjelfva hufvudsaken, i hvarje framställning af någon sinnesrörelse; likasom teckningen, eller skapnaden, är det nödvändigaste i hvarje framställning af föremålets utvändiga skick.
Och ehuru mycken vigt man bör lägga på sträng teckning, så är dock uttrycket af ädel sinnesrörelse ännu en betydlig grad angelägnare: ty i den visar sig omedelbart de inre organernes tillstånd; hvadan följer, att endast i den uppenbarar sig det af en skön mensklighet egentligen sköna.
– Man inser häraf, huru en artist behöfver mycket.
Icke nog ha vett; icke nog ha eld: han skall, som en ungdom känner kärlek, känna det Ädla.
Också torde man nu begripa oss, om vi säga: det är i ädel
Historie-målning icke tillåtligt att skildra högfärdiga, men väl högsinnade; icke spotska, men väl trotsiga; icke arga, men väl vreda; icke kättjefulla, men väl vällustiga – och så vidare; alldeles af samma orsak, som man i sådan målning ej heller får skildra en fett-belastad, en dvärg, en lytt.
Ty slikt förer allsingen nytta eller uppbyggelse med sig.
Denna gifves endast af ett Fullkomligt, eller af ett sannt Vackert.
Här deremot har i Naturen uppkommit ett fel; den är rubbad, och saken är ej vacker mer.
– I artistisk mening är en sak ädel eller låg alltefter det sätt, hvarpå den göres.
Att äta, är ingen låghet; att dricka, icke heller; att smyga sig till ett kärleks-möte, är ingen låghet; att röfva, är ingen låghet (nämligen inför den blott artistiska synpunkten): men ett visst sätt att äta, att dricka, med mera, kan vara lågt
Smak i konst är aktningsvärd af samma skäl, som dygd i lefnad: ty uti båda skönjer man de sanna harmonierna af menniskans högsta förmögenheter.
Men till smak kommer man blott i den mån, som god uppfostran förbindes med lyckliga anlag.
Att uppfostra en ungdom så, som vi fordra, är att för dess uppmärksamhet städa alla saker i den ordning, som låter klart framblicka hufvudlagarne af allt det i dager ställda; och sedan befrämja egen öfning i delarne, – eller i det speciella, – för att fästa genom vana det, som blifvit fattadt genom begrepp.
Tyvärr! oftast händer, att man i sina anlag är antingen illa danad, men har fatt en god uppfostran; eller ock väl danad, men har fått en dålig uppfostran.
I förra fallet, hvad sker?
Att man i sina alster sätter lag, men ej lif; att man i sina tankar, ord och gerningar fäster sig vid det lagbundna i saken, men ej vid sjelfva lifsandan; att man blir van, men icke vis.
I sednare fallet?
Att man sammanfogar nyheter, och skrider från skönhetens allmänna ordning; att man antager flärd; och med snille förvirrar hela sekler.
De Fria Konsterna.
Snille och Smak.
Antikt och Modernt.
Fordom, då lefvande erfarenhet förde ordet, behöfdes ingen lärd nagelfaring.
Man fann, och begrep, nog af ändå.
Nu är uppkommen en trilskhet, under begabbandet af alla allvarsamma saker, att man, för skratt och vårdslöshet skull, nödgas gripa hvarann i örat och anhålla om en stunds besinning.
Jag vill derföre fortfara, att säga mina underliga tankar: i anmärkningar, som åtminstone äro nya; äfvensom nakna från allt mörker.
Min mening härmed har ej varit framvisa esprit, vårt tidehvarfs fåfänga; utan jag söker framvisa tankar åt min nation.
Ändamålet för all den Konst, genom hvilken menniskan sjelf utöfvar en makt att skapa Skönhet, är i sitt allmänna väsende lika och detsamma.
Men det ernås genom olika medel, och således på olika vägar; derigenom utgrenar sig den gemensamma Konsten i flera hufvud-arter, så från hvarandra åtskilda, att hvar och en måste anses för – och verkligen blifver – en egen konst.
Det är visadt, hvarföre Naturen, sådan hon i det nuvarande förhållandet mellan henne och Menniskan är, icke kan i allt antagas af konstnären för giltig till mönster: ty dels är den synpunkt, hvarur menniskan vanligen ser henne, så beskaffad, att den företer henne söndrad i sköna och osköna delar; dels är hon förklädd och bortfuskad genom den menskliga flärden, på mångahanda vis.
Följden har blifvit, att såsom menniskoverk kan det Sköna framkomma blott genom en sammanletning och sammanfogning af det Sköna, som i den nuvarande Naturen möter liksom kringspridt, eller liksom blandadt med det bortskymda och oartade.
Det, som i alla de konster, om hvilka här talas, utgör den gemensamma egentliga konsten, är derföre, i sin första yttring (eller i den, som grundlägger alla följande yttringar), en sjelfmakt, en frihet, att kunna välja – nämligen det sannt Vackra, det äkta Sköna; hvilket genom den behandling, som grundar sig på detta urval, förhöjes till någonting ännu skönare, än det var i sitt föregående tillstånd.
Det är i anledning af nyssnämnda frihet, som alla dessa konster, rätteligen, kallas ”fria”; hvartill ock ännu en anledning är, att de icke stå i något tjenstförhållande till menniskans lägre – eller i lägre betydelse angelägna – behof.
Hvilka äro de Fria Konsterna?
– Byggnaden; Måleriet; Bildhuggeriet; Poesien.
Icke af slump, och än mindre af missaktning, nämndes här Poesien sist, i stället för strax eller först.
Ty vid begreppet af konst fogar sig genast ett begrepp af handtverk, såsom – äfven i dessa fria konster – utgörande en dess beståndsdel: och af sådant är i Poesien minst, eller så litet, att det, som der är handtverk, snarare bör kallas en skicklighet, eller en uppöfvad egenskap; så mycket hellre, som den ligger helt och hållet i tankan och språket; dem poeten, under sin uppväxt eller i sin ungdom, lär sig använda.
För öfrigt äga Poesien och Måleriet de närmaste likheterna.
Poeten målar med ord, hvad Målaren med pensel; äfven den förre målar Historie-taflor, nämligen Hjeltedikter och Theaterstycken; och i verserna, i rimsluten har poemet någonting, som motsvarar glas och ram för en tafla.
Rimmet är för Poetens tankar ungefär, hvad ramen är för Målarens.
Hvad rimsluten egentligen äro, skulle, i en målning för ögat, vara en oreda, ett bullrande tillbehör: men i en målning för örat, såsom Poesien är, i hvilken känslorna röras efter hvarandra, öro de en städning, och en stor hjelpreda för åhöraren; helst ju mera folkslagen falla till tankspriddhet; ty ju mer behöfvas besynnerligheter, att fästa deras tankar vid ämnet.
Målaren deremot måste noga undvika allt, hvad hos honom blefve biverk: sådant skulle hos honom göra onödiga återsken och förvillande påhängsel; i hans skildring bör allt hvila, utom sjelfva ämnet.
Den allmänna grund-likhet förblifver dock alltid mellan bägge, fastän den ene talar för örat och den andre för ögat, att bägge tala för känslorna.
Men när bägge kunna sitt språk – hvilket hos Poeten är hans modersmål, och hos Målaren menniskokroppens anatomi; när den ene har säkert uttal på sin tunga, den andre säker vana i sin hand; den ene en vacker röst, och den andre en vacker pensel: så äro de likväl ännu ingenting, utan det, som vi funnit i alla de fria konsterna vara just konsten sjelf; nämligen konsten att välja det verkligen Vackra.
Ty hvarken äro för Poeten alla tankar och känslor, eller för Målaren och Bildhuggaren alla naturdelar, eller för Architekten allt hvad i byggnad grundar sig på mathematik och mechanik, derigenom sköna, att de äro sanna.
I Naturens Hela äro de det visserligen, emedan de verka der i fullständigt samband med andra oss okända sanningar, eller verka såsom beståndsdelar af de stora lagar, hvilka, i sina verkningars obehindrade skick, alltid åstadkomma skönhet.
Men i menniskohand äro de blotta åtskilda utdrag af dessa lagar; och kunna, i sådan åtskillnad, ingenting fullkomligt åstadkomma, utan en särskild menniskans kännedom af det, som i deras verkningar, äfven såsom delade, tillvägabringar fullkomliga skildringar af det Natur-Helas gudomliga skönhet.
Sådant utgör alltså, i en särskild eller egnare mening, det Skönas sanningar och lagar.
Hvart vill man eljest, med Naturen sådan hon nu för menniskan är, komma?
Huru förskämmas icke teckning, färg, helsa, åtbörder, ögonkast, genom elak uppfostran, oartad luft, oöfvade kroppar och vrång klädedrägt, ostädadt eller tvunget sinnelag, veklig lefnads sjelfsvåldiga utbrott, med mera?
Eller är allt detta Vackert?
– Man finner således, att den konst, som vi mena, eller konsten att välja, är för Målaren och Poeten, för Bildhuggaren och Architekten, något annat och mer, än konsten att härma.
Hvad fordras då till det fria urval, som här äskas, eller till konsten att välja, och välja väl?
Smak.
Och hvad är Smak?
Känslan af Naturens allrahemligaste sanningar.
Konstsmak är förmågan, att af sak, och ur sak, alltid välja det vackraste.
Den är en ursprunglig – och (när allting är som det bör) genom behörig uppfostran tryggad – sympathi med det i Naturen evigt Unga, Friska och Harmoniska.
Utan smak, är man Barbar; med smak, är man (så mycket man i våra dagar kan vara det) hvad Greker och Romare voro.
Se vi oss om, så finna vi, att den, som är barbar, väljer det Fula; och att endast den, som har smak, väljer det Sköna.
Derföre målade Greker och Romare alltid den sköna och stora naturen; Italienarne ärfde från dem samma syftning, ehuru icke samma fullkomlighet af konstsmak.
Fransosen åter, Flamändarn och Tysken måla den fula och låga naturen, eller ock den småtäcka; allt detta måla de till och med bra; men gripa de sig an med den stora naturen, så misslyckas de.
Sannt är, att om det fria urvalet skall yttra sig i någon skapande följd, eller i ett eget alster, så är Smaken ensam icke tillräcklig; utan med den måste då vara förenad den makt, som vi kalla Genie, eller Snille: ett öfversvämmande – eller, bättre38, ett öfverstigande – af själsegenskaper, till någon höjd öfver allmänheten.
Men lika sannt är, att om skapandet skall bli ett skönt, eller frambringa skönhet, måste alla dessa egenskaper, som öfverflöda, stå med hvarandra i rätta förhållanden, mått och öfverensstämmelser.
Äger en menniska dessa egenskaper i sådan lycklig ställning, så äger hon, med detsamma, både Snille och Smak; och så borde det visserligen alltid vara.
Men nödvändigheten af denna lycka är icke gifven endast i sjelfva snillegåfvorna, såsom sådana: derföre händer så ofta den olycka, att en menniska har dessa höga egenskaper i orätta och ojemna förhållanden; då äger hon likafullt Snille – men ingen Smak.
Snillet är skaparmaktens styrka; Smaken är dess proportion.
Klart är, att likasom en menniska kan äga både snille och smak, när de utomordentliga egenskaperna sammanstämma i rätta förhållanden, såsom en harmonisk naturordning; och deremot (hvilket oftare inträffar) en annan menniska äga snille utan smak, när de öfverflödande krafterna förhålla sig till hvarandra ojemnt: så kan en tredje äga en liflig känsla af det Sköna förenad i rätta förhållanden med föröfrigt vanliga, men härigenom förädlade egenskaper; och denna menniska äger då smak utan snille.
Detta fall inträffar oftare, än bägge de förra.
Men sådant är ingen olycka: ty derigenom uppkommer just en ”allmänhet” för de vackra konsterna, en samling af konstvänner; och det urval, som af konstnären verkställes på skapande väg, verkställes då åf konstvännen på mottagande.
Dock kan äfven inträffa, – och händer särdeles i våra dagar ofta, – att ovanliga egenskaper kunna äga ett slags jemnvigt i förhållanden, som, utan att sönderfalla, äro liksom sönderfallande, eller i det skick, att somliga ligga liksom uppföre, och somliga liksom nedföre: detta är den genialiska oreda, som kallas Qvickhet, I den physiska naturen har Qvickheten sin liknelse i det Meteoriska, som med oneklig kraft uttrycker ett slags inre lagbundenhet, men likväl framträder såsom någonting nyckfullt och regellöst.
Det ligger i Qvickhetens väsende, att mer vara blänkande och fladdrande, än skapande; det ligger i Smakens väsende, att de Qvickas smak ej kan vara ren, utan alltid är (mer eller mindre) bisarr.
Det bör ej förvåna oss, att vi möta Qvickhet nästan öfverallt, då tvärtom Smaken – i sin fullkomliga renhet – är vida sällsyntare, och allra-sällsyntast i sin fullkomliga förening med Snillet.
Naturen har nämligen långt mera lätt att löpa öfver proportionerna, än att hålla sig inom dem; och Smaken ar alldeles af samma egenskap, som Skönhet, eller fin Sanning.
Smaken i sin grund är en: men det gifves likväl en stor smak, och en liten.
Den, som har den stora smaken, väljer den friska, den fullkomliga, den sannt vackra naturen; den, som har den lilla smaken, väljer den hvardags-vackra 39, den medelmåttiga.
Föröfrigt kan man i bägge slagen ha smak; äfvensom det kan inträffa, att man i bägge är den förutan.
Deraf, att i hvardera slaget kan man antingen nog, eller icke nog, se det hemligaste och finaste af sanningarna.
Italienska skolan har ofta målat med stor smak, men ändock utan dess fullkomlighet; sjelfve Raphael, ehuru med mera smak än alla de andra, kan ej från det omdömet frikännas.
Deremot har Fransosen i den stora smaken en tvungen, och i den lilla en öfverdrifven; Flamändarn åter i den stora smaken en plump, och Holländarn i denna plumpa smak en naif.
Hvad är Naivetet?
Det är det innerliga, eller känslan af hvad man gör: det är detta innerliga, eller denna känsla, som sätter smak af storhet i den friska naturens afskildrande, och smak af låghet i den sjukas; hvaraf är tydligt, att i naiveteten ligger det största värde, när man målar det som är friskt; men också det minsta värde, när man målar det som är sjukt.
Likväl händer, att man måste måla äfven ett mindre stort, eller till och med ett fult.
Då bör det fula förvandlas i ett starkt; ty derigenom visas allt det, som i detta fula är (på sitt vis) vackert.
Naivetet kan föröfrigt finnas i både stor och liten smak, äfvensom smak finnas utan naivetet, och naivetet utan smak.
En stor smak utan naivetet liknar låga menniskor, som sträfva att vara ädla.
Italienska skolan är af alla nyare den bästa; men fullmåttet af det Ädla har den ändå icke.
Den har en stor smak, men icke i allt naivetet; den har i det vackra stundom ett slags brist, stundom ett slags öfverflöd, som lutar åt låghet; men alltid på ett stort sätt.
Raphael, af alla de nyare folkens målare den störste, är jemväl den ädlaste: men har en liten öfverdrift; icke i ett för starkt, men i ett för godt.
Ty uti förmycken godhet ligger ett slags svaghet; älskansvärd, ljuft rörande, men likväl svaghet: så att, om det förmyckna vore borta, visades oss en säkrare, en kraftigare godhet; denna vore då i allo ädel.
Han har fullkomligheten af det Vackra i högre grad, än någon annan; i en grad, som lemnar under sig hela det Vackras vanliga rymd.
Ägde han i detta Vackra alltid det Sköna: då ägde han antik styl, och vore, hvad Apelles var.
Vi nämnde Styl.
Hvad beteckna vi med det ordet?
– Det sätt, hvarmed konstnären har kännt; uttrycket, åskådligheten af det honom egna känslosättet.
Det är derföre med ordet ”styl”, som man åtskiljer stor smak, liten smak, naivetet, lågt o. s. v. från hvarandra.
Styl, i sin högsta mening, är en dråplig sak; den är då detsamma i konsten, som kongligt blod i familjer, som dygd i allmänna lefnaden, som pengar för fåfängan – den är högsta spetsen!
Men alla stylar kunna sammanföras i två hufvudslag: den ideala, och den låga.
Den ideala stylen är den naiva härmningen af det fullfriska eller fullkomliga, i yttre och inre lifsverkningar; som är utan låghet och prunk så i det lilla, som i det stora; som visar naturen, icke der hon är, utan der hon skall vara; som i expressionen har mognad och återhåll; som har det innerliga af allting; och som derigenom gifver en naturkänsla, på samma gång allvarsam och älskvärd.
Den låga stylen deremot är en sådan, som på något sätt, om ock blott på det allraminsta, har en känsla af sjuklighet, af ett öfver eller under måttan, ett förmycket i styrka eller i behag.
Man kan äfven i denna styl visa stort snille, stor talent, stor skicklighet; ty skickligheten består i, att göra väl det man uttänkt, hurudant det än föröfrigt må vara: men, med allt detta, har stylen likafullt något, som strider mot ett sannt, ett lagom, ett friskt, ett ädelt.
I den ideala stylen hafva Antikens konstnärer arbetat; och den är för dem så gemensam, att den ända ned i en grekisk krukmakares kladd är igenkännlig.
Med Antiken mena vi sammanfattningen af grekiska arbeten, och romerska gjorda efter dessas mönster.
I den låga stylen är allt det Moderna gjordt: hvarmed vi mena de Nordiska folkslagens arbeten; d. v. s. de folkslags, hvilka bo mellan Alperna och Norra Polcirkeln.
Man har – strängt taget – målat i den låga stylen alltifrån Cimabue och Giotto, med inbegrepp af Raphael sjelf, till nuvarande tid.
Raphael har dock tycke af den ideala stylen.
Leonardo da Vinci, i sin stora tafla Nattvarden, står vid Raphaels sida.
Giulio Romano var en stor artist.
Tycket af styl har från Raphael meddelat sig åt hans skola.
Förunderligare är, att man träffar taflor med Raphaels styl, målade innan Raphael.
Bland de sednare står Correggio högst: man ser och återser hans vackra målningar gerna.
I allmänhet går den Italienska konsten, oaktadt någon smitta af de nordiska eröfrarnes lynne och sitt efter Raphaels tid (särdeles genom Caraccierne) började förfall, närmast intill Antikens konst; så att det italienskt moderna är ett idealt, när det jemnföres med det nordiskt moderna.
När man får se antika konstverk, tycker man i början ett af två: antingen, att allting deraf, eller ock, att ganska litet deraf, har skönhet.
Bland de nordiska folken är – i fall man vill vara upprigtig mot sig och andra – det sednare det vanligare.
Erfarenheten visar, att det sköna ej är det, som de i sin första känsla omtycka.
Vår allmänhet ger sin aktning – om den ger någon – åt snille-mödan i en konst, och åt det öfverdrifna i en smak.
Man vill se en konst vara konstig; man vill se det yppiga kring det täcka.
Huru skulle man då strax förstå en ren skönhet?
Äfven artisterne ha, i våra tider, en tung idee om Skönt.
Vår lefnad, vår ro, och vår mellan så många folk-klasser olika uppfostran, förbjuda känslan af ett Sannt; vi lefva således i okunnighet om det rätt vackra i Naturen, om det rätt sanna i Ordning, kort sagdt, om sann Smak.
Antikens verk grunda sig på utkast efter ett skönt, som man ej i hast förstår.
Men det moderna ögat söker efter hvad det förstår; och just detta är, hvad de Gamles konstverk vårdslösa.
De äro gjorda åt sin egen lyckliga tid, och uttrycka blott hvad det antika ögat förstod.
Hemligheten är, att
Antiken har en styl af stor naivetet, som de Moderna dels hatat, dels ej kunnat skaffa sig.
Intränger man dock slutligen i denna hemlighet: då erfar man en liflig njutning att se, hvilken fullkomlighet menniskan kan lägga i sitt allraminsta; med hvad ordning hon följt Naturen, blott för att komma till ett stort nöje; och hvart hon är mäktig att gå, då hon alltid behåller det känslosättet, att arbeta för efterkommande.
Allt detta synes, i enhvar af de Gamles Konster; och huru de hade uppsigt på prydnaden, för att föra den till nytta, genom ett evigtvarande stort ändamål.
De behandlade derigenom Konsterna såsom en egentlig del i statslifvets sammanhang, och deras skyldigheter, deras smak såsom en stor fråga i Lagstiftningen.
– Begriplig är derföre den likformighet i manér, som gör, att alla deras verk tyckas kommit från en enda mästares hand; ty skönhetens hufvudprinciper voro nog gemensamma, att åstadkomma en gemensam smakens fullkomning.