Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när det blef så sent, att de ej vågade gå ute längre, nästan sprungo de öfver Norrbro och utmed Skeppsbron, där gasljusen flämtade matt, och där det såg så hemskt och mörkt ut i de trånga gränderna, hvilka likt djupa diken gräfva sig in i staden och släppa ut och in all den orenlighet, som ej får komma fram vid dagsljus.
Bortom Gustaf III:s staty stannade de andtrutna för att hvila ett ögonblick.
Mörkt med glimmande ljusränder låg Norrströms och Saltsjöns förenade vatten framför dem.
De måste smyga sig in i en port för att komma undan en flock herrar, som med händerna i rockfickorna och brinnande cigarrer styrde rätt emot dem.
På Norrbro hade en annan vändt om och en lång stund gått efter dem.
Nu dök han åter fram ur mörkret, och darrande af fruktan fortsatte de nästan springande vägen fram till slussen, förbi en polis, hvilken de märkte betraktade dem.
De stannade ej, förrän de kommit långt bort på Hornsgatan, där det var tyst och lugnt.
Där lutade
Elin pannan mot sin väninnas arm och grät medan de sakta gingo vidare hem, och Elin hela tiden snyftade, som om hennes hjärta velat brista.
Tänk, om han skulle öfvergifva henne!
Tänk, om hon aldrig skulle se honom mer!
En afton hade hon mött honom på Norrbro.
Han gick i sällskap med några kamrater, som glada och stojande kommo utefter trottoaren.
Elin såg honom rätt i ansigtet, när han gick förbi, och hon märkte, att han kände igen henne.
Hon vände sig om för att se, om han ej ens såg sig om efter dem.
Nej, han följde med de andra, och hon såg, hur de allesammans sprungo upp på spårvagnen, som gick till Humlegården.
Hon gick vidare hemåt, kämpande med gråten.
– Jag kunde aldrig tro, att han var så elak, sade hon till sist.
Det föll henne in, i synnerhet när skymningen föll på, som en möjlighet, att hon skulle kunna taga lifvet af sig.
Då vore hon kvitt altsammans med ens, och hon tänkte sig, hur det skulle gå till.
Hon tänkte på, hur hon gick ner till strömmen och kastade sig i.
Hon rycktes ned af det ilande vattnet, det blef natt för hennes sinnen, och hon dog, och lifvet var slut.
Alting var slut.
Men när dagen kom igen, försvunno dödstankarna.
Det var ju ingenting i världen så svårt, att det inte hade en öfvergång, och hon hade ingen lust att dö.
Hon hade ju lefvat så kort.
När Elin flyttade från sin tjänst, hade hon aldrig alvarsamt tänkt på, hur hon skulle ställa sitt lif, eller att det öfverhufvud kunde komma i fråga, att man hade något att lefva för eller att uträtta med att lefva.
Hon hade flyttat, för att Gottfrid ville det, för att hon skämdes öfver att dagligen lefva på nåder med dessa människor, som visste om henne, hvad de visste, för att hon tyckte det var roligt att få råda sig själf och kunna få träffa Gottfrid, så ofta hon ville, och för att det fria lifvet på egen hand syntes henne så lockande och nytt och rikt.
Hon hade tänkt, att nu skulle Gottfrid tänka för henne, och vidare hade hon inte tänkt als.
Men hon hade dag för dag upptäckt sidor hos Gottfrid, som hon ej känt till eller sett förut.
Och så förstod hon, att när hon födt sitt barn, skulle hon aldrig få träffa honom mer.
Han hade skrifvit, att hon skulle komma och besöka honom en afton, och när hon kom, bad han henne sitta ned.
Hans röst hade en dämpad, torr klang, som gjorde henne helt beklämd.
Hon satt i soffan och såg ängsligt på honom, medan han tog plats i gungstolen midt emot.
– Ja, vi skulle väl tala om, hur vi ska ställa det nu ... med barnet, sade han.
Du vet, att jag altid har sagt att vi förr eller senare skulle skiljas åt.
Och när det väl är öfver, så blir det bäst – både för dig och mig, tillade han med en min, som om han talade endast för hennes skull.
I vår reser jag bort ifrån Stockholm, och sedan vet jag inte, när jag kommer tillbaka igen.
Hon satt och kramade fingrarna mot hvarandra.
– Du kan väl träffa mig som förut då åtminstone, sade hon.
– Du behöfver inte vara rädd, att det ska bli svårt att bli af med mig, fortfor hon dröjande.
Bara du säger ett ord, så ska jag aldrig vara dig till besvär.
Han erfor en häftig känsla af misstämning.
– Det menar jag inte häller.
Det är inte det, jag är rädd för.
Men jag tänker på dig själf också.
När det någon gång skall ske, så är det bra mycket bättre, att det sker snart.
Ty lefva vi länge tillsammans, då blir det mycket svårare – både för dig och mig.
Det föreföll Elin, som om något vackert hon bygt upp åt sig långt borta, långsamt föll i spillror och lemnade utsigten öfver hennes lifs framtidsväg obegränsadt öde och enformig.
Hon såg den ej längre i njutningens ögonblicksskimmer med leende hviloplatser vid hvarje tänkbart uppehåll.
Men hon såg sig själf ensam och aftärd gå, ledande vid handen en späd varelse, hvars drag hon ej kunde urskilja.
Hon ryste lätt och såg frånvarande upp på honom.
– Hur har du tänkt att göra med barnet? frågade hon.
Det var honom litet svårt att komma fram med svaret.
Ty det var just det, som han så länge tänkt öfver på sitt sätt, och den saken hade han fått klar för sig själf, att han ej stod ut med att hafva ett barn på halsen, som han skulle se till och vaka öfver.
Det blef kostsamt och svårt på alla sätt och skulle medföra tusen obehagligheter, när han en gång trädde i äktenskap.
Det bjöd honom emot att säga henne det.
Men han gjorde våld på sig.
– Du får inte bli ledsen, började han.
Men jag är inte rik, och jag kan inte göra på annat sätt.
Du kan ju hälsa på barnet, så ofta du vill.
Men om jag betalar fyra hundra kronor för det genast, så kan vi få in det på barnhuset, och där får det all möjlig vård.
Elin reste sig upp.
Hon darrade i hvarje fiber, gick fram till honom och slog sina armar om hans hals.
– Snälla, älskade Gottfrid, gör inte det.
Å, gör inte det.
Jag ber dig ju inte, att du ska stanna kvar hos mig.
Du behöfver aldrig häfsa på gossen, och jag ska aldrig be dig om någonting.
Men låt mig behålla honom, och betala pengarna till mig i stället, och du kan lita på mig, att du ska vara lika fri sedan ändå, som om du hade lemnat dem dit.
Det for en misstanke genom honom.
En så stor summa hade hon aldrig haft förr, och när hon gjort slut på den, skulle det nog låta på annat sätt.
Han blef otålig.
– Ja, men, tänk på dig själf åtminstone, sade han.
Du blir ju aldeles bunden på det där sättet.
Du kan inte ta tjänst och inte få någon plats als.
Hur tror du, det ska gå?
– Jag kan inte låta det lilla lifvet komma bort ibland främmande.
Han slet sig lös ifrån henne och steg häftigt upp.
– Det blir ingenting af, utbrast han.
Hon satt stilla, såg inte ens upp och sade lågt:
– Det kan du inte tvinga mig till.
Du ska väl tänka på, att det är ditt barn också.
Det kom ett styggt uttryck af cynism i hans ansigte.
Han såg skarpt på henne och svängde sig sedan om på klacken.
– Ja, det var just det, ja.
Om det inte vore, som det är, skulle jag aldrig tro dig.
För har du gått med mig ...
– Gottfrid!
– Hon brast i gråt och gick fram emot honom.
– Ja, ja, gråt nu bara inte.
Jag säger ju inte, att det är så.
Hvarför ska du ta så illa vid dig för alting också?
Hon kände en plötslig förbittring, som kom henne att kväfva tårarna för att åtminstone se lugn ut.
Och hon talade icke mer om saken.
Hon skulle hafva velat gå sin väg och aldrig se honom mer.
Men hon vågade ej.
Ty följderna skulle ju ej hafva drabbat henne själf så hårdt som en annan.
Hon lät tiden gå, och hon intalade sig, att han i grund och botten kanske ändå inte menade så illa.
Han var förargad, och då säger man så lätt hårda ord.
Och dessutom hoppapes hon, att när han en dag verkligen fick se sitt barn, så skulle han ej ha hjärta att skicka bort det till främmande, fast han sade så nu.
Men hon hade i stället börjat att tänka öfver, hur hon skulle ställa det för sig själf.
Hon tänkte efter och hon fann, att hon skulle kunna stå ut med att vara mindre vackert klädd.
Det gick för sig att inte ha roligt och ändå arbeta ensam, fast hon visste, att hon altid skulle få lof att arbeta.
Bara hon fick behålla sitt barn.
Bara han ej ville taga det från henne.
Och hon förnam en slags stilla lycka vid dessa tankar.
Friska och unga spirade förhoppningar inom henne, som hon aldrig drömt om förr, midt ibland det, som hon tyckte vara tungt och glädjelöst, såg hon ett rosigt barnaansigte, som en gång skulle tacka henne, för att hon ej skickat bort honom bland främmande, där han kanske skulle få svälta och fara illa.
Och innerst inom henne grydde en aning om, att man kunde få något att lefva för i lifvet.
Och dagarna gingo.
Elin satt numera mest inne.
Det pinade henne, att människor sågo på henne, när hon gick ut.
Hon hjälpte frun, som hon bodde hos, att sy hela förmiddagen, och efter middagen höll hon på med arbetet, till dess hon blef trött, och det började skymma.
Då lade hon undan sömmen och kröp en stund upp i soffhörnet med fötterna under sig.
Så satt hon och stirrade ut i mörkret och undrade, hur det skulle gå för henne i verlden.
Så tände frun lampan och Elin kröp ned ur soffan igen, tog fram arbetet och sydde, till dess att kvällen kom, och hon gick till sängs, trött och tanketom.
Snö hade fallit på natten.
Hvit och glänsande bredde den sig öfver hela massan af tak, trappstegsvis utför backarna på söder, fram öfver staden mellan broarna, och där bortom höjde sig åter det hvita, sönderskurna täcket som ett uppåt sluttande plan.
På gatorna foro slädarna med muntert pinglande om hvarandra i den uppkörda snömassan, och på de sopade trottoarerna gingo brådskande människor fram öfver de bara stenarna.
Elin hade gått ut för att göra ett par uppköp.
Hon hade ej varit så glad på länge:
Gottfrid hade varit hos henne på förmiddagen.
Han hade varit vänlig emot henne nästan som förr och frågat, hvad hon önskade sig till julen.
Och så hade han gifvit henne pengar till ett nytt klädningstyg, som han skrattande försäkrade, att han inte als förstod sig på att köpa.
Hon var glad i alla fall, fast hennes mor skulle komma på förmiddagen, och fast hon visste att hon ej kunde dölja något för henne.
Modern skulle sörja så mycket öfver det som skett.
Men Elin kunde ej hjälpa det.
Hon var i alla fall så glad att få någon, som hon kunde förtro sig åt, och som skulle vara god emot henne, riktigt af hjärtat god.
Ju mer hon märkte, att Gottfrid i grund och botten ej brydde sig om henne, dess mer hade hon på sista tiden börjat längta efter modern.
Det hade varit henne omöjligt att förtro sig till modern i bref, fast hon ofta tänkte därpå och ofta velat göra det, och hon kände sig som befriad från en tung börda vid tanken på, att nu skulle alt ändå blifva klart, och modern skulle få veta det altsammans.
Det hade blifvit aftaladt mellan systrarna, att Elin ej skulle vara med nere vid tåget.
Modern skulle genast se, hur det var fatt, och de ville ej stå och förklara alting midt i folkmassan som trängdes på perrongen.
Elin hade varit inne i ett par butiker och gick nu långsamt hemåt för att vara inne, när modern kom.
Hon var i en underlig, orofyld spänning, och minnena från forna dagar trängde sig skarpt och lefvande på henne.
Hon kom ihåg en dag, när modern hade varit sjuk.
Elin var då bara tolf år.
Då hade hon setat ensam vid fönstret och tänkt på, hurudant det skulle vara, om modern dog, och hon vore ensam.
Hvad skulle hon då taga sig till?
Hur skulle det gå för henne?
Och i brådmogen aning, om hvad kommande dagar på annat sätt skulle föra med sig, hade hon gråtit tyst för sig själf, till dess hon nästan tyckte, att det hade skett, och spratt upp utsina fantasier vid moderns röst, som bad henne se efter, om de hade ved inne till morgondagen.
Hon mindes, hur hon en dag slagit sönder ett glas, och modern hade bannat henne.
Hon såg med nästan hallucinationsartad tydlighet glasbitarna framför sig, och hur hon böjde sig ned för att plocka upp dem, medan modern sade till henne att akta sig, så att hon icke skar sig i fingrarna.
Och när hon kom hem och gick uppför trapporna, såg hon modern framför sig lifslefvande, men hon kunde icke få klart för sig, om hon såg glad eller ledsen ut.
Och hon började tänka efter, hvad hon skulle säga henne, och medan hon tog af sig kappan, for det som ett stygn igenom henne, när hon tänkte på, att nu kunde modern komma hvilket ögonblick som hälst.
Hon gick fram till fönstret och såg ut.
Hon lyssnade efter steg i trappan.
Det tog i en dörr i den nedre förstugan, och Elin ryckte häftigt till.
Fram och tillbaka gick hon.
Hon kunde inte få någon ro.
Så märkte hon, att hon var våt om fötterna, och satte sig ned på golfvet för att komma åt att lösa af sig kängorna.
Hon hörde steg utanför i korridoren och spratt till igen.
Hon darrade, så att hon ej kunde resa sig upp.
Då hörde hon systerns röst:
– Nu ska inte mamma bli ledsen, när mamma får se Elin.
I detsamma öppnades dörren, och modern kom in.
Elin kände, hur hennes kinder brände och hon kunde ej lyfta upp sina ögon, fast hon visste, att modern stod stilla och såg på henne.
Så hörde hon ett buller som skrapandet af en stol och såg upp.
Modern satt nere vid dörren med ansigtet i händerna och grät våldsamt, men icke ett ord kom öfver hennes läppar.
Elin kände, hur hennes egna tårar runno, men hon visste icke klart, hvad som hade händt, förrän hon hörde moderns röst, afbruten af snyftningar.
– Det var mitt fel, som lemnade dig kvar här rakt ensam.
Herre Gud, hvem kunde också tänka på det?
Och hon reste sig upp och drog flickan till sig.
– Det var då för innerligt väl, att jag ändå fick komma hit.
Vinteraftonen hvilade öfver staden, dimmig och kall, flämtande af gasljus och upplyst af bleka, bjärta elektricitetslågor.
Bullret domnade bort öfver gatorna, portarna stängdes och det blef mörkt i fönstren.
Här och där vandrade långsamt en sömnig poliskonstapel, eller smög sig en ensam nattvandrare med snabba steg fram utmed de sofvande, tillbommade byggnaderna.
I ett litet gafvelfönster på Skinnarviksgatan brann ljus, och inne i själfva rummet såg det prydligt och rent ut.
Det var ett smalt, aflångt rum med endast ett fönster.
En liten byrå af furu stod vid den ena långväggen och bredvid den en betsad kommod.
Vid fönstret stod en symaskin, vid den andra långväggen en bäddad liggsoffa och bredvid liggsoffan en vagga med ett sofvande barn i.
Elin hade flyttat in där samma dag.
Gottfrid hade skaffat henne möblerna och betalt första kvartalet på hyran.
Hon hade mödat sig hela dagen med att ställa i ordning, och nu var hon mycket trött.
Men hon kunde ej gå till hvila.
Det var så mycket, som upptog hennes tankar, och hon kände en sådan ängslan vid tanken på framtiden, när ingen skulle hjälpa henne och ingen tänka för henne.
Det hade varit en hvilotid, så länge modern var hos henne men hon var rest för länge sedan, och af henne kunde hon ändå inte få någon hjälp.
Ty Elins styffader var väl en rik bonde, men han var hård och snål, och modern vågade aldrig bedja honom om något för sina egna barn.
Inte hade hon häller kunnat förtro sig till modern om alting.
På alla hennes frågor, hurudan Gottfrid var, svarade Elin bara, att han var snäll emot henne.
Hon kunde inte förmå sig att säga sanningen och göra modern också den sorgen.
Hon var blek och affallen efter sjukdomen, bröstet hade sjunkit ihop, armarna voro magra och kantiga, och det var mörka ränder under ögonen.
Men det frågade hon inte efter.
Hon var icke så mån om att vara vacker nu längre.
Hon tänkte bara på, hur hon skulle få behålla gossen, som nu sof så lugnt med kinden mot den mjuka kudden.
Hon stod en lång stund och såg på honom.
Mössan, som omslöt det kala lilla hufvudet, var dragen långt fram i pannan, så att den nästan rörde vid de glesa, ljusa ögonbrynen, han andades jämt, de små mjuka läpparna rörde sig i sömnen, och den ena handen låg domnad på täcket.
Hvilka små fingrar han hade.
Naglarna voro genomskinliga.
Hon lutade sig fram öfver honom och såg på, hur det ryckte i ögonlocken och lät honom andas på sin kind.
Hon kysste honom varsamt på pannan, det kom ett leende på hennes läppar, medan ögonen glänste.
Och när hon gått till sängs, såg hon ännu en gång upp och nickade åt barnet, sedan hon dragit vaggan så nära intill sig, att hon för att nå den endast behöfde räcka ut handen.
– Sof du liten.
Du ska inte behöfva komma bort ifrån din mamma.
Morgonen därpå steg Elin upp i god tid och städade i rummet.
Hon gjorde i ordning soffan, sopade golfvet, torkade af dammet från möblerna och småsakerna på byrån och lade ved i kakelugnen.
Gottfrid hade lofvat att komma och hälsa på gossen, som han inte sett ännu.
De skulle göra upp tillsammans, hur de skulle ställa med gossen, och fick han bara se barnet, tänkte Elin, så kunde han inte nännas att taga honom ifrån henne.
Det hoppades hon säkert, men hon kände sig ändå beklämd, när hon satt och trampade symaskinen och väntade på, att han skulle komma.
Plötsligt spratt hon upp.
Hon hade inte hört honom gå i förstugan utanför, och han hade öppnat dörren utan att knacka på.
Han tog af sig ytterkläderna och gick litet tafatt fram mot vaggan.
När han fick se Elin, stannade han ett ögonblick, i det han tog henne i hand.
– Hvad du ser blek ut, sade han.
Hon drog honom fram till gossen, som låg vaken och med sina små vidöppna ögon stirrade på den främmande.
– Ser du, han skriker inte, sade hon och smög sig intill honom.
Han är inte rädd för dig.
Och hon tog upp gossen och höll honom blygt fram emot fadern.
Han kände sig plötsligt varm om hjärtat, och medan han tog af sig pensnéen, som blifvit immig af värmen i rummet, tog han en af gossens händer och kysste hans fingrar.
– Är han inte stor och duktig? sade Elin.
En lätt rodnad kom och gick på hennes kinder, och hon rörde sig nervöst, under det hon språkade med den lille och vände på honom för att riktigt visa honom från alla sidor.
Gottfrid erfor en plågsam känsla af obehag.
Han hade inte tänkt så mycket på gossen.
Det var helt andra tankar, som genom sin massa och sin tyngd hade undanträngt faderskänslan.
Det var helt andra saker, han velat säga henne, än smekord, och han kände sig illa till mods.
Han visste ej, hur han nu skulle kunna komma fram med, hvad som dock måste sägas.
Det kunde skjutas upp, och han kunde gå, som han hade kommit.
Men då blef det ändå värre nästa gång.
Han beslöt att hugga sönder knuten med ens.
Och i det han satte sig i soffan ett stycke ifrån henne, sade han:
– Nå, hur snart har du tänkt att gå bort med honom?
Hon darrade häftigt, lade varsamt ned barnet i vaggan och stälde sig framför den, som ville hon skydda honom.
– Jag tänker inte gå bort med honom, sade hon sakta.
Det ryckte till i honom, men han beherskade sig.
– Jag har lofvat dig att betala fyra hundra kronor för honom i ett för alt, sade han, och dem har jag med mig här.
Jag kan inte betala mer, och jag vill inte ge dig mer.
Jag har gifvit dig nog mycket ändå.
Men det vill jag betala nu, så är jag af med honom en gång för alla.
– Kan du inte ge det åt mig i stället, sade hon skyggt.
Jag ska’ aldrig nå’nsin ...
– A, utbrast han häftigt.
Det där känner man till.
Du ska’ aldrig nå’nsin!
Nej, jag kan tro det.
Men när di är slut, då kommer du till mig.
Och då blir det jag, som får ta mig af honom igen.
Och för resten hvad ska’ du ta dig till med honom?
Tänk, när du ska’ gå på arbete och inte har någon, som kan se efter honom.
Ja, bara du skall gå ut.
– Jag behöfver inte gå ut, och för resten blir det min sak.
Det var ett lugnt, fast uttryck i hennes ansigte, och hon såg honom klart i ögonen.
– Jag lofvar dig, fortfor hon, att du ska’ aldrig höra af mig.
Förr ska’ jag göra aldrig det, än jag ska’ besvära dig mer.
Men jag kan inte lemna gossen ifrån mig.
Jag kan inte, hör du.
Om han kommer ibland främmande, så vet jag ju inte, om han får mat ordentligt en gång.
Du behöfver inte bry dig om honom als.
Men låt mig bara få behålla honom.
Hon vände bort ansigtet, kämpande med gråten, och med en instinktlik rörelse böjde hon sig ned öfver barnet och såg upp på Gottfrid.
– Och jag släpper honom inte ser du, om du så inte vill ge mig ett öre.
Jag har rättighet att behålla honom, om jag vill.
För det vet jag.
Gottfrid teg en stund och satt och såg ut genom fönstret.
Så reste han sig upp och gick ett par slag på golfvet.
– Du kan ju behålla honom så länge, sade han, så få vi tala om det här, när du har tänkt bättre på saken.
Men jag ska’ säga dig, att jag vill inte, att en, som är lätt på tråden af sig, skall uppfostra min pojke.
För han är min också.
Men då sprang hon upp och knöt händerna.
– Det är jag inte, sade hon, darrande af harm.
Det är jag inte, för att jag har låtit narra mig en gång.
Och det är skam af dig att tala till mig på det sättet.
För är jag god nog att få barn med dig, så är jag också god nog att sköta dem.
En stund därefter gick Gottfrid, och frågan uppsköts.
De närmaste veckorna lefde Elin i en oafbruten ångest, och uppgjorde alla möjliga förslag för att få behålla gossen.
Men det var henne omöjligt att öfvertala Gottfrid.
Han upprepade bara, att det var det enda sätt, som gjorde honom trygg för efterräkningar.
Till sist föreslog han henne, att hon själf kunde få amma in gossen, som det heter.
Hon skulle anmäla sig som amma och under åtta månader amma två barn, först sitt eget och till en del ett främmande, sedan på samma sätt sköta två främmande, så fick barnet komma in utan någon afgift, och hon kunde själf få behålla inlösningsafgiften.
Hon hörde på honom tyst en stund.
Hon förstod, att nu var striden förklarad, och hon måste hålla ut tum för tum, om hon skulle vinna seger.
– Och det tror du, jag står ut med, sade hon slutligen.
– Å prat, sade han.
Det är väl inte värre för dig än för andra.
Värre för henne än för andra?
Nej, det var det inte, förstås.
Elin tänkte och tänkte öfver saken, och hon kom till den slutsatsen, att, om hon antog förslaget, skulle hon åtminstone få behålla gossen den första tiden, och sedan blefve det väl altid någon råd.
Hon klädde sig en morgon och gick till barnhuset, ringde på en klocka och bad att få tala vid föreståndarinnan.
Hon visades in i ett väntrum, och efter en stund inträdde en medelålders dam.
Hon såg förvånad på den unga flickan med det barnsliga utseendet och frågade sträft:
Hvad vill ni?
Elin såg skyggt upp.
– Jag tänkte anmäla mig som amma.
Föreståndarinnan slog ut med handen.
– Vi vill inte ha några fröknar här, ska’ jag säga, med hatt och granlåter, utan vi vill ha enkla tarfliga landtflickor.
Elin kände, hur blodet steg henne åt hufvudet.
– Jag är ingen fröken, sade hon.
Och för att jag har hatt på hufvudet, så kan jag nog vara tarflig.
– Nånå, sade föreståndarinnan lugnande och klappade henne på axeln, kom igen om Lördag då vid mönstringen, så få vi se.
Hon nickade, och Elin neg lätt och gick.
På Lördagen gick hon dit igen och infördes i ett stort rum, der flere unga flickor väntade före henne.
På gården och i trapporna hade hon mött flere af de redan antagna ammorna.
De voro alla iförda barnhusets uniform, rödrandiga kattunsklädningar, rynkade och ofasonliga med löst sittande vida lif.
Elin hade altid tyckt om vackra kläder, och det ryste i henne, när hon tänkte därpå.
Hon kände afsmak för att så der höra till anstalten och drog sig instinktlikt bort i ett hörn för sig själf.
Hur sågo de ut dessa kvinnor.
Somliga helt unga flickor med vackra drag och rikt hår, somliga äldre med grofva ansigten.
Men hon tyckte, att allesammans buro ett gemensamt drag af trötthet och öfveransträngning.
Kinderna sågo infallna ut, och öfver hela ansigtet hvilade en vaxartad blekhet, som sträckte sig från halsen, öfver pannan och ända upp till hårfästet, medan ögonen hade en stark glans.
Hon tyckte sig ha sett detta i högre eller lägre grad hos dem alla och hon kom att tänka på, att detta kanske berodde på, huru länge de varit där.
Hon kände sig förskräckt och fick lust att springa ifrån altsammans, när en dörr aldeles bredvid henne gick upp, och föreståndarinnan kom in.
Hon kastade en snabb blick omkring sig och vinkade sedan åt Elin.
– Skynda dig och knäpp opp, sade hon, så att doktorn slipper att vänta.
Hon gick hastigt vidare och fram till de öfriga.
Elin kastade en skygg blick bortåt fönstret, der de andra stodo.
Hon rodnade häftigt och såg sig förvirrad omkring, utan att efterkomma uppmaningen.
I det samma kom doktorn in.
Han gick direkt fram till henne, knäppte själf upp klädningen och undersökte hennes bröst.
– Det är bra, sade han.
Hon vågade ej se bort åt fönstret till de andra.
En känsla af skam kom öfver henne, och hon var nära att brista i gråt.
Som i en dröm märkte hon, hur föreståndarinnan kom och i vänlig ton underrättade henne, att hon var antagen.