Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådan är äfven min mening, och jag vet då intet skäl, hvarföre man skulle åt Banken köpa mera silfver än han behöfver.
Att vara vexelryttare, och söka derigenom hålla Cursen vid någon viss punkt, tror jag icke vara Bankens sak.
Att uppfylla sina förbindelser bör vara hans första föremål, och emedlertid låta de Handlande sköta sig sjelfve.
Jag tror icke heller, att det är på Bankens V. Den 6 April f. m. silfverköp, som deras uppmärksamhet för det närvarande riktas, utan på Ständernes beslut om realisationen; så framt de handlande anse sig med någon säkerhet kunna speculera på dylika händelser.
Måhända är det då i väntan på beslutet härom, som cursen hålles stilla.
Hade man använt mera skyndsamhet för realisationsfrågans afgörande, så hade BancoUtskottet varit qvitt de förebråelser det nu fått uppbära.
Den sammansatta FinanceBeredningens förslag i denna väg har redan en månad legat på Utskottens bord.
Det är då icke underligt, om BancoUtskottet dagligen väntat att komma till dess slutliga afgörande.
Så länge realisationen icke är beslutad , skola efter min tanka alla andra medel att lätta och stadga penningerörelsen vara förgäfves.
Att så är, synes mig just bevisas deraf, att en hvar kommer med sitt olika förslag till palliativer.
Intet synes mig, under detta obestämda tillstånd, hafva varit naturligare, än att låta det gamla BankoReglementets stadganden förblifva orubbade, intill dess realisationsfrågan vore afgjord; och detta är just hvad BancoUtskoltet tillstyrkt.
Men ehuru det således icke ansett mera silfver böra emedlertid uppköpas mot förskott, än hvad som återstår oan vändt för 2:ne påföljande år, har det likväl lemnat invexlingen af silfver mot 128 sk. sedlar obegränsad.
Det synes mig Den 6 April f. m. ao5 följagteligen Lafva gjort nog, för att hindra coursens förbättring.
Vöre man opartisk, så borde* man göra lika mycket för att hindra dess försämring, men detta har man ej gjort, förr än realisationen är beslutad.
Intill dess är det förtidigt, att kasta förebråelser bit eller dit.
Bättre torde det vara att emedlertid bibehålla sinnena lugna för det afgörande ögonblicket.
Om detta Betänkande återremitteras, eller icke; om man antager det ena eller andra palliativmedlet, är för öfrigt af föga vigt.
Så länge man vacklar i bufvudsaken, och äfventyrar det hela; — så vet man ej huru stora summor det allmänna ytterligare kan komma att förlora.
Jag får först i anledning af Herr von HartmansdorfFs j^ttrande, att jag skulle hafva ansett den nuvarande Silfverfonden ,-tillräcklig för tillvägabringande af en realisation, förklara, att mig veterligen har aldrig ett ord undfallit mig, om hvad jag anser i sådant afseende göra tillfyllest, eller icke.
Jag har blott sagt, att man borde hålla till godo, när en säljare af silfver erbjuder sig, och att det vore oklokt att afslå anbudet, då det endast är fråga om ett litet förskott.
Vill man derföre taga discontränta, så må det ske till i-§ å 2 procent, såsom förhållandet är i Hamburg eller London, och Den 6 April f. m. öfverallt der någon rörelse af betydenhet finnes; sådant gör intet till saken.
I anledning af Herr Hjertås yttrande, får jag extendera de upplysningar han gifvit, angående åtgärderne 1825.
Herr Hjerta sade, att
Fullrnägtige då icke allenast begagnade 2 års innestående fonder, utan ock anticiperade på följande årets.
Så är förhållandet, och vi använde på detta sätt omkring 700,000 R:dr.
Men vi gingo ännu längre.
Fullrnägtige hade icke fått tillstånd att lemna förskotter.
Vi gjorde detta på eget bevåg.
Revisorerne hafva ock sagt, att Fullrnägtige dertill ej voro autoriserade, och det står ännu BankoUtskottet öppet, att derföre låta actionera Fullrnägtige inför Svea HofRätt.
Men man tvekade icke, emedan man trodde sig gå fram åt målet med stöd af 3 millioner menniskors opinion.
Nu är förhållandet annorlunda; nu kunna icke Fullrnägtige handla utan efter bestämda föreskrifter.
Det liar redan blifvit sagdt, att man stannat i villrådighet, och att olika opinioner yppat sig bland Fullrnägtige.
Man har derföre upphört med förskotterne.
Nu kommer ej annat silfver in, än det Handlanderne hafva magt att sjelfva införa.
Då denna import fordrar större förlag, och penningarne icke heller kunna erhållas förr än 6 å 8 veckor efter varans ankomst, torde
Handlanderne finna sin räkning vid att heldre införa andra varor; och jag lemnar derhän, om det medförer större fördel, Den 6 April f. m. att, i stället för Silfver, införes Champagnevin.
Allt sedan år i8i5 har jag trott realisation vara det enda sätt att göra slut på striden emellan de motsatta intressena hos dem, som äga capitaler, och dem, som äro skuldsatte.
Jag gjorde då förslag till realisation; men när detta ej antogs, sökte jag åtminstone motverka, att myntet ej måtte ytterligare försämras genom ny sedel-utgifr ning.
Riksdag förnyade jag min motion, men när den icke heller då lyckades, sökte jag sträfva emot den opinion, som ville göra sig gällande att förbättra myntet genom sedelindragning.
Jag önskade bibehålla saken in statu quo, till dess de stridande partierna hunnit inse, att realisation utgjorde deras gemensamma interesse, och vore det enda förlikningsmedlet.
Jag hade äfven samma bemödande vid sista Riksdagen.
Men då man ännu icke har någon säker utsigt till förlikning, utan parterne, eller de som hafva contanta capitaler, och de, som äro gäld— bundne, ännu vilja fortsätta striden eller rättare sagdt spelet i hopp om vinst, den ene genom Bancosedelns förbättring, och den andre genom dess försämring, tror jag man gör bäst, att icke sätta någondera parten i säkerhet, på det de båda, delande samma ovisshet, må finna det gemensamma \ ao8 Den 6 April f. m. behofvet af en realisation.
Jag anser derföre det icke vara klokt, att sätta den gäldbundne i säkerhet för myntets förbättring, under det
Capitalisten vore i osäkerhet om dess ytterligare försämring.
Jag tror, att ingen åtgärd i detta afseende bör vidtagas, innan Financeregleringen blifvit afgjord, emedan den gäldbundne, i annat fall, skulle, sedan lian sjelf vunnit säkerhet, att kursen icke kuude falla betydligt under 128 sk., sätta sig emot Realisationen, såsom det enda medlet, hvarigenom Capitalisten skulle kunna tryggas, att kursen icke möjligen kunde stiga kan bända till 144 och deröfver.
Må osäkerheten förblifva lika på båda sidor, och den gäldbundne äfventyra, att kursen kan falla till 96 eller derunder, på det båda må lika tj-dligt känna behofvet af en billig realisation, såsom det enda medlet att göra slut på deras ömsesidiga osäkerhet.
Jag tillstyrker derföre bifall på Betänkandet.
Herr Hegardtj Christian Bernhard:
Jag får förklara,' att då detta ämne förevar i BancoUtskottet, var jag af sjukdom hindrad att deltaga i öfverläggningen.
Jag instämmer likväl i den åsigt, som ligger till grund för Utskottets Betänkande, och isynnerhet i den utveckling deraf, som Herr von Hartmansdorff nu gifvit.
Så mycket jag gillar, att Banken använder sin influtna be - Den 6 April f, m. behållna räntevinst till upphandling af silfver, för att, så vidt det behöfs, förstärka sin metalliska fond, så litet kan jag deremot medgifva, att Banken anticiperar på denna vinst för flere tillkommande år; emedan deraf nära nog samma verkan till sedelmyntets försämring, som af sedelstockens förökning, eller hvad man kallar nya Sedlars utgifvande, skulle uppkomma.
När sedelmyntets silfvervärde blifvit bestämdt, och Banken derefter, vid anfordran, utgifver Silfver emot Sedlar, då må ock en obegränsad invexling af det förra mot de sednare äga rum.
Dessförinnan tror jag det vara rådligast, alt med varsamhet tillväga gå; så att man icke genom sjelfva Siifverupphandlingen motverkar det dermed åsyftade ändamål:
Realisationens befrämjande.
Den enda af de betänkligheter man med något sken af skäl föreburit mot Realisationens verkställighet, är den, att Bankens metalliska fond, som man föreställer sig, ännu icke vore i behörigt förhållande till Sedelstocken eller VexelBancoskulden.
Men detta förhållande synes mig icke kunna förbättras genom Silfveruppköp för nya sedlar, emedan proportionen då förblifver densamma.
Det torde efter någon tids förlopp blott föranleda Sedelvärdets försämring och, när Banken en gång öppnas till utvexling, en större uttagning af Silfver än behofvet annars skulle påkalla, och följaktligen väcka 19 H. 14 210 Den 6 April f. m. en större, fastän ogrundad, farhåga för Realisationens bestånd.
Jag tillstyrker derföre vördsamligen bifall till Utskottets Betänkande.
Friherre Boye j Ludvig:
Angående nyttan af en realisation skall jag yttra mig, då frågan derom förekommer, och angående de nya Motioner, som bär blifvit väckte, när remiss deraf skall äga rum; men i afseende på den fråga, som nu är föremål för öfver läggningen, tror jag mig endast böra erindra Ridderskapet och Adeln, att när denna fråga till sitt omfång är af den art, att den kan hänföra Ridderskapet och Adeln till beslut i hufvudfrågan, innan Betänkandet derom inkommer, så är den förtidig, emedan hvarje förskott på finala beslut är obehörigt.
Men förskott på beslut ger man, då man besluter hvad som inflyter på den stora frågans afgörande.
Om man säger, att Banken endast för sin vinst skall uppköpa silfver, eller emot gamla sedlar, har man redan tagit på hand för beslutet om realisationen.
Man har, hvad jag tror vara orätt, derigenom rubbat det existerande förhållandet, som bör bibehållas in statu quo, till dess hufvudfrågan blifvit afgjord.
Man bör således icke öka silfverfonden, utan att med detsamma öka sedelstocken.
Den 6 April f. ra.
Redan vid 1818 Ars Riksdag föreslog jag den åtgärd, att Banken skulle, mot en af Rikets Ständer bestämd kurs, invexla silfver mot nya sedlar.
Afsigten dermed var, likasom jag förmodar med Ständernes i likhet dermed vid den derpå följande eller sistlidne Riksdag fattade Beslut, ej blott att öka Bankens reella fond, utan ock att öka rörelsecapi talet, som ännu består endast i sedlar.
Ingen Financier lärer neka^. att ett Land med ökad production och folkmängd, behöfver ett ökadt rörelsecapital, och att innan nämnda åtgärd vidtogs, kunde vårt rörelsecapi tal icke utan genom Rikets Ständers Beslut ökas, emedan om silfver och guld infördes, öktes blott varumängden och icke vårt Lands tillgång på mynt.
Genom den ifrågavarande invexlingen ökas rörelsecapitalet i naturlig ordning i samma mån, som en ökad production och deraf ökad export kan inbringa silfver.
Allas intressen blifva derigenom tillfredsställde, icke blott den skuldsattes, utan ock capitalistens, som ser sin egendom derigenom tryggad; ty då Banken nu ger 128 sk. i sedlar för En R:dr i silfver, utsläpper den genom nämnde åtgärd blott 2f gånger mera sedlar än den får samma numeraire i silfver; men förr voro utgifne öfver 6 gånger så mycket sedlar, som silfven fanns i Bankens hvalf.
Jag kan således ej instämma med Herr Hegardt deri, i4* 211 Den 6 April f. ra. alt om silfverinvexlingen fortsattes för nya sedlar, skulle samma förhållande emellan silfverfond och sedelstock qvarstå, som förut.
Jag tror, att det ganska lätt låter arithmetiskt bevisa sig, att genom nämnda invexling proportionen jemt förbättras till fördel för SillVerfonden och Capitalisterne.
I anledning af hvad jag här nyss hört yttras, kan jag ej underlåta göra en anmärkning, i afseende på åtgärden med förskott för silfveruppköpen.
Under de 3 sista månaderne af nästlidne år skedde uppköpet i Banken för 128 sL, äfven under det cursen var så låg, att den i Götheborg stod ända ned till 117 å 118 sk. och i Stockholm ned till 119 å 120 sk.
Jag tror, att under en sådan period silfveruppköp bordt kunna ske antingen utan förskott, eller till lägre pris än som skett, och att de, som lefvererade silfver mot förskott, hort kunna lemna bättre -pris, än de, som lefvererade det utan förskott.
Men som jag ej kan närmare känna detta förhållande, uppger jag blott factum, såsom serdeles märkbart, att nemligen Banken betalat mot 8 å 9 sk. mera, än det pris, hvarföre Växlar å silfver kunde erhållas på Börsen, och det mot förskott, ehuru man egt rättighet köpa växlar, men icke, alt gifva nämnde förskott.
I händelse flera skulle dela lika åsigt med den sista värde Den 6 April f. m. 2l3 talaren, och finna besynnerligt, att silfret kostat Banken 128 sk., då det pä Börsen noterades till 122 sk., får jag upplysa, att silfret Svenskt Specie gäller 2 sk. i sedlar mera än Hamburger Banco; det öfriga bar utgått för transportkostnad, assurance och dylikt.
Men jag får äfven nämna, att af dem, med hvilka Banken i år contraherat, har man fått silfver till något, ehuru obetydligt, under 128 sk.
Jag har anmärkt, att Banken gifvit 128 sk., då cursen ej stod högre än till 120 sk.
Har nu Banken, om jag rätt förstått den siste värde Talaren, kunnat få silfver för 128 sk. och derunder, då curseu varit 122, synes det, som samma pris varit nog högt, under det kursen ej var öfver 120 sk., isynnerhet då förskott tillika lämnades, Herr Lefren:
Jag hade ej ämnat anmäla mig för att vidare tala i ämnet, om jag ej dertill blifvit föranledd af den siste värde Talaren.
Det vill af hans yttrande se ut', som BankoStyrelsen ej skulle hafva sett sig rätt väl före i frågan om silfveruppköpen.
Men jag äger här en uppgift på medelcursen i Stockholm, för de sednare åren, som visar följande förhållande: 1817, 108 sk. gr. i8|8, no sk. —r 1819, iaa sk. 6 r. 1830, i3i sk. ar. 1821, 121 sk. 101. 182a, 123 sk. 11 r. 1823, 124 sk. 7 r. 1824, 128 sk. 6 r. t8a5, ia4 sk. gr. 1826, i3o sk. — 1827, i36 sk. gr. 1828, 136 sk. 6 r. 2l4 Den 6 April f. ra.
Således har ingen medelcours här varit så låg, som Talaren uppgifvit.
Jag har blott talat om den curs, som var gällande de sista inånaderne af förra året.
Den var då en tid icke öfver 120 sk. och ännu lägre, åtminstone i Götheborg.
På samma tid afslutade
Banken contracter om silfveruppköp efter 128 sk.
Då cursen i år ej varit under 122 sk. och Banken icke destomin* dre fått köpa för 128 sk., och äfven något derunder, till och med utan förskott, kan jag ej frångå, att detta pris synes hafva varit nog högt, när kursen varit vida under 122, och man ändå lämnat säljaren förskott.
Det är visserligen sannt, att cursen i December månad förlidet år var nedsjunken i Stockholm till 120 och i Götheborg till 117 sk.
Men redan i September månad var den för silfverupphandling anslagne summan använd, så att intet uppköp vidare skedde, utan blott invexling, och för densamma fanns serskildte föreskrifter, som bestämde, att den skulle ske efter ett visst pris för året, beräknadt efter föregående årets medelcurs, som dock icke fick öfverstiga 128 sk.
Då nu medelcursen för 1827 var öfver i36 sk., kunde, oaktadt cursens stora fall mot slutet af förlidne år, invexlingspriset ej blifva under Den 6 April f. in. 2l5 128 sk., som var det bestämda maximum.
Det stod således icke i Fullmägtiges förmåga, att hindra begagnandet af den fördelaktiga conjuncturen, som för invexling var i December månad.
Men jag tror, att för det enda Handelshus, som begagnade sig häraf, vinsten i alla fall blef obetydlig, då man besinnar, att silfret måste transporteras med åkande post öfver Danmark och vidare landvågen från Helsingborg.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemstälde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid BancoUtskottets
Föredrogs å nyo ConstitutionsUtskottets den 3i sistlidne Januari under N:o 5 afgifne, samt den 9 derpå följde Februari e. m. på bordet lagde, Memorial, innefattande Utlåtande öfver de hos Ridderskapet och Adeln gjorde anmärkningar emot en af Kongl. Maj:t föreslagen Redactions-ändring i §.
I sjelfva hufvudsaken, eller rörande Kongl. Maj:ts Proposition om ändring i 24 §•
Riksdagsordningen, är redan så mycket taladt, att det utan tvifvel kunde anses otillbör - 2l6 Den 6 April f. m. ligt, alt återkomma till denna fråga.
Vid* Utskottets Memorial ar deremot mycket att säga, om man ville genomgå det fullständigt och med alla de anmärkningar, hvartill det kunde gifva anledning.
För mig visar det sig allt för besynnerligt, alt
Utskottet angifvit sig icke hafva förbisett 1823 års Ständers anhållan i ämnet, och icke vill motsäga de skäl, hvarpå denna anhållan för tillfället grundades.
Här synes, att Utskottet ansett skälen blott vara tillfälliga, och icke uthålla någon slags pröfning.
Utskottet; angifver ytterligare, att det är genom en tyst pluralitet, som förslaget blifvit till Rikets Ständer framställdt i det outredda skick, som nödvändigt skall blifva, och bör blifva, följden af en alltid tigande pluralitet.
För Rikets Ständer hade det i min tanka varit förmonligare, om en af de tigande öfvergått till de 10, som yttrat deras mening.
Hvad Utskottet för öfrigt ordar om häfdvundna anspråk, kan jag icke erkänna.
Jag vet icke något häfdstadgande i Grundlagsväg, och jag vill icke genom min tystnad bidraga till godkännande af sådane Constitutions-Utskotts grundsatser, hvilka skulle kunna åberopa prejudical i denna del.
Dessutom finner jag ganska olyckligt, att under constitutionela samhällsformer den auctorilet, som har sig uppdragit Grundlagarnes vårdande, genom deras tolkning nyttjar en sådan slags advocatur, eller åtminstone den grofsta af alla sophis - Den 6 April f. iu. 217 mer, som ConstitutionsUtskottet gjort, då Utskottet säger, att det stöd, som man ville hemta från 5a §:ns i Regeringsformen tydlighet, försvinner, emedan der saknas någon föreskrift om LandtMarskalks och Talmäns Vicarier, rörande hvilka det sednare stadgandet tillkommit i Riksdagsordningen.
Jag inser icke, hvarifrån någon slags bevekelsegrund blifvit liemtad för denna argumentation, då argumentet med den nu ifrågavarande händelsen ingenting har att skaffa.
Om Utskottet påfunnit någon ny §. i Riksdagsordningen, så, ehuru den är en sednare tillkommen Grundlag, hade dock, om deruti stått något sednare förordnande, att BondeStåndets Notarier skulle tillsättas af Konungen, eller något dylikt, saken varit lika klar, som den nu är, i afseende på Vice LandtMarskalks och Vice Talmäns tillsättande.
Således finner jag denna bevisning blott af det slag, sorn är ämnadt att förvilla mängden med en analogie, hvilken , vid närmare undersökning, befinnes icke vara i minsta mån tillämplig vid ifrågavarande fall.
Frågan är i alla fall blott om sjelfva behandlingen af saken.
Utskottet säger sig hafva bordt, innan det skred till det i Grundlagen utstakade åliggande, om oförenligheten af meningarne underrätta Ridderskapet och Adeln, med anmodan, alt Ridderskapet och Adelil ville låta saken förfalla.
Jag är ingalunda af denna tanka.
Jag tror, att då det i Grundlagen Den 6 April f. m. finnes utsatt, huru Ståndets gemensamma tanka skall sammanjemkas genom förstärkt ConstitulionsUtskolt, det måtte blifva tid för Ridderskapet och Adeln, att åtminstone en gång vidtaga en sådan utväg, för att göra sitt beslut, åtminstone från en synpunkt, gällande, och icke i allt behöfva afspisas med den underrättelse, att 3 Stånd redan beslutat i frågan, så att Ridderskapets och Adelns beslut saknar all vigt och värde.
Herr Cederschjöld har så fullkomligt uppgifvit, huru målet kunnat och ännu kan behandlas, och till hvilken gi’ad sammanjemnkning ännu kan komma att äga rum, att jag hade önskat, det den tigande pluraliteten kunnat öfverflytta sig till Herr Cederschjölds tanka, för att utgöra en, genom någon mening uttryckt, pluralitet.
Jag anhåller således om återremiss af Utskottets Memorial, och önskar, att Ridderskapet och Adeln vid detta tillfälle måtte vara samma menniskor, som då vi öfverenskomrao att återsända Memorialet första gången, samt alt ConstitutionsUtskottet alltså må få sig uppdragit, att, i enlighet med Grundlagens föreskrift, genom förstärkt antal Ledamöter tillvägabringa ett resultat.
Då detta mål förra gången förevar, yttrade jag den opinion, att återremiss icke borde äga rum i afseende på sjelfva hufvudfrågan, men att den väl kunde göras, till vinnande Den 6 April f. m. 2I9 af några smärre jemkningar i grund af gjorde anmärkningar.
Om Ridderskapet och Adeln behagat fästa sin uppmärksamhet på de tvänne §§., som bestämdt stadga, huru förhållas bör vid Kongl. Propositioner om Grundlagsförändringar, hade Ridderskapet och Adeln insett, att Ridderskapet och Adeln icke hade någon annan Grundlagsenlig rätt i detta mål, än att låta Konungens Proposition hvila på bordet till nästa Riksdag till afgörande. 29 §.
Riksdagsordningen lyder, som följer:
Öfverlemnar Konungen åt Rikets Ständer någon Proposition rörande Grundlagar, uppdrage Ständerne genast, utan att förut derom öfverlägga, ät ConstitutionsUtskottet, att dess utlåtande afgifva, och för hålles dermed, som | i Regerings Formens 81 *$*. stadgadt är.
Det är således icke 5G, utan 81 §., som härvid bör följas. 81 §. innehåller: Kill Konungen hos Rikets Ständer föreslå någon ändring i Grundlagarne, höre Han StatsRädet och öfverlemne sedan Sin Proposition, jemte StatsRådets tankar deröfver, till Rikets Ständer, som genast, utan att om denna Proposition förut öfverlägga , uppdrage Constitutions-Utskottet, att sitt utlåtande derom till Rikets Ständer afgifva.
Tillstyrker Utskottet hvad Konungen föreslagit, hvile frågan till nästa Riksdag, dä Rikets Ständer skola sitt beslut derom fatta.
Afstjrker Utskottet Konungens Proposition, då må Rikets Ständer genast kunna antin - 220 Den 6 April f. m. gen denna Proposition af slå, eller ock afgöra , att de vilja öfver densamma ä nästföljande Riksdag besluta; gällande i detta fall tre Stånds mening, och, om två Stånd stanna emot två, deras som beslutet uppskjutit.
Kan väl en Grundlag yttra sig bestämdare, än då den i Riksdagsordningen bestämdt omtalar, huru det skall förhållas med en Kongl. Proposition, som ankommer till Ständerna, och dervid citerar en viss §. i Regeringsformen, hvari det lika bestämdt stadgas, att, om Utskottet tillstyrker Konungens Proposition, skall den hvila på hordet till nästa Riksdag.
Jag för min del protesterar mot all annan åtgärd, än den, att lägga Konuugens Proposition på bordet till nästa Riksdag, såsom ett förslag, hvarom Rikets Ständer då må öfver- | ' lägga och besluta.
Hvad den siste värde Talaren anfört, rörande de ord Constitu• tionsUtskottet nyttjat i anledning af Ridderskapets och Adelns anmärkning, dervid 5a §. hlifvit citerad vid återremissen, anser jag för min del, alt Utskottet icke så inkonsequent gått till väga, som den värde Talaren velat finna.
Så vidt mitt minne icke bedrager mig, yttrade samma Talare, att de personer, hvilka icke voro nämnde i 52 §.
Regeringsformen, borde utnämnas af Stånden sjelfve.
Jag tror den värde Talaren då citerade såsom styrka för denna satts, alt 52 §. bestämdt innehöll, hvilka personer borde af Konungen utnämnas.
Den 6 April f. m. 221 Det är således icke så inconseqvent, att Utskottet citerat vice Talmännen.
Herr von Schulzenheim, David, anförde skrifteligen:
Då det nu för andra gången förevarande ämnet redan af så många talare och med så mycken fullständighet blifvit behandladt, är det icke utan en stor farhåga att synas missbruka Ridderskapets och Adelns både tid och tålamod, som jag tagit mig friheten begära ordet.
Ju mera jag derföre finner mig i behof af Ridderskapets och Adelns benägna undseende, ju mera skall jag också beflita mig, att så mycket som möjligt förkorta mina framställningar.
Jag ber att få börja med en hastig återblick på frågans upphof, på fortgången af dess behandling och på det skick, hvari den för det närvarande sig befinner.
Till följd af en häfdvunnen vana, icke grundad, jag medger det, på något bestämdt constitutionelt stadgande, — men också af ingen §. i Grundlagen bestämdt motsagd, har Kongl. Majit från längre tid tillbaka varit i utöfning af rättigheten att nämna BondeStåndets tvänne Notarier.
Ville man uppsöka ett skäl till detta bruk, skulle det lätteligen kunna igenfinnas i det alldeles egna och särskilta förhållande, hvari Grund - 1.11 Den 6 April f. m. lagen ställer BondeStåndets Secreterare, så väl till Konungen, som till Ståndet, och uti den förutsättning, att hans befattning, vid tillfälle af sjukdom eller förfall, skulle af någon bland Notarierne öfvertagas.
Vid Riksdagen år 1818 väcktes första gången af Hedervärda BondeStåndets Ledamöter inom ConstitutionsUtskottet fråga om ett förändradt förhållande i denna del; två Stånd stadnade likväl mot två, och frågan förföll.
Yid sista Riksdag upptogs den å nyo, och Rikets Ständer förklarade, i underdånig skrifvelse af den 12 Maji 1823, det de ansågo BondeStåndets rättighet att, med undantag af Secreteraren, tillsätta sin Canzli-beljening, vara uti 24 §•