Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag för min del tror att det sednare förslaget, hvarigenom ordet »och» blifvit utbytt mot »eller», är gun - Den 25 A ugust) e. m. ska välbetänkt.
Det vill nemi. synas mig som skulle stadgandet, sådant det förekommer i första förslaget, kunna sålunda tolkas, att endast i det fall alt en person blir utesluten från mantalslängden och derigenom undgår att betala kronoskatte)-, så skall den dertill vållande böta 2 rdr etc.
Nu åter, genom utbyte af ordet »och» mot aeller», måste tillämpningen ovilkorligen komma att ega rum sålunda, att om någon från mantalslängden uteslutes, oaktadt inga utskvlder derigenom gått för Kronan förlorade, så skall han, sora dertill är vållande, böta 2 rdr; och likaledes böta samma summa, om någon blifvit utesluten, så att förlust derigenom för Kronan upstått.
Författmn får således en vidlyftigare tillämpning genom det nya förslaget än genom det äldre, hvarföre jag tillstyrker att ordalydelsen, sådan den i det sednare förslaget förefinnes, måtte af R. o. Ad. bifallas.
Jag skulle endast önska att man voterade 4 å 5 gånger så stor summa i böter, emedan jag vid handläggning of en mängd fatt ig vårdst vist er i K.
KammarRätten förnummit, huruledes det blifvit en vana eller ovana att inom mantalsskrifningsdistriktet en mängd personer uteslutas ur mantalsförteckningen, så att de kunna vandra 10, 12 år omkring i socknarne, utan att man kan få reda på om dessa personer varit någorstädes mantalsskrifne.
Detta kan icke tillkomma annat än genom upsåtlig försummelse antingen af mantalsskrifvare eller de personer, som det åligger att upgifva de å deras egor boende personer.
Som jag emellertid icke nu vill yrka någon förhöjning i böter, får jag låta det bero vid det föreslagna bötesbeloppet.
Utsktts yttrande ronde 9:de mourat. R. o. Ad. lät dervid bero.
Utsk:ts hemställan, att nu gällande Bevilln.Stadga fortfarande skall äfven under år 1861 vara gällande samt att den nya Bevilln.- Stadgan jemte Instruktion för Taxeringsförrättniugarne först med år 1862 skola träda i gällande kraft.
Det förslag, Utsk:t i nu föredragna punkt framställt, är onekligen af mycken vigt.
Utsk:t har hufvudsakligen endast fästat sig vid de svårigheter vid verkställigheten, hvilka Utsk-.t anser blifva en följd utaf förordningens tillämpning, redan nästa år.
För mig vill det synas att för upskof med densammas tillämpning finnes ett ännu vigtigare skäl, nemi. att det är mera, än sannolikt, att det belopp, som erfordras för statsbristens fyllande, icke, åtminstone till en början, kommer att med denna författn. erhållas.
Just af denna ani. tror jag för mitt del att det vore en lycka, om densammas tillämpning aflägsnades något längre, och skulle jag derföre vilja hemställa, att nuv:de bevilln.-stadga måtte blifva 260 Den 25 A ngn sti e. m. gällande afven under uren 1801 och 1862, och tillämpningen nf den nya bevilln.-st.adgnn och instruktionen för taxeringsförrättningarne först taga sin början med år 1863.
Om ett sådaut beslut fattas, så kommer tillämpningen af förordutn icke att ega mm förrän man har ani. att tro det lt.
St:r åter skola vara församlade, och då det således kan vara af mindre betydenhet, om brist skulle komma att visa sig i statskassan.
Såsom skäl för denna min förmodan om det resultat, som är att af den nya författn:n förvänta, anser jag mig endast behöfva anföra det förhållande, att Utsk:t utgått från det antagande att alla fastighetsvärden på landet skulle tredubblas.
Det är äfven sannolikt att detta i vissa orter kan komma att ske, men att förhållandet icke kan blifva sådant åtminstone i närheten af Stockholm, är ganska säkert.
Här äro fastigheterna redan uptaxerade nära nog till samma pris, hvarföre de gå i handel, och jag hörde nyss en af K. o. Ad.ns ledamöter anmäla sig, hvilken är i tillfälle att vitsorda sanningen deraf att en egendom, som hans numera aflidne broder i lifstiden köpte i närheten af Södertelje, inhandlades af honom till ett pris, som icke till fullo motsvarade taxeringsvärdet.
Om man således ieke kommer att af fastigheterne fullt erhålla det kalkylerade skattebidraget, så är det ändå mera sannolikt att detta icke kommer att utgå af dem, som drifva rörelse.
Huru stor inkomst skall icke den näringsidkare hafva, af hvilken man skulle få upbära en hevilla, nf 500 rdr, och dock äro de f. u. ej få, som erlägga ett sådant bevilln. -belopp.
Jag skulle dock tro att efter den tiva förordmn komma dessa bidrag att sjunka ned till 2 å 300 rdr.
Minskningen på detta kåll är förmodligen afsedd att ersättas genom den nya kapitalbeskattningen.
Jag vill hoppas att denna matte in bringa så myeket sorn man föreställer sig, men för min del tviflar jag dock på detta resultat, och är det derföre under en viss dunkel aning derom att proc.-beloppet snart måste Ökas, som jag ur flere synpunkter har betänkligheter mot förslaget.
Att dessa 4 å 5 öre för hvarje fulla 100 rdr, hvarom nu är fråga, äro på det hela en småsak, måste man erkänna; men komma de att fördubblas eller tredubblas, så antager saken ett annat utseende.
Jag anhåller att, om möjligt, med tillämpningen af den nya be vill u. stadgan måtte anstå till år 1863.
Det faller af sig sjelft, att då alldeles nya grunder för bevilln. upgöras, är det mycket svårt att beräkna hvilken inkomst en viss % kommer att gifva.
Det kan endast genom erfarenhet visa sig och således är af vigt att en sådan er farenhet så snart som möjligt kommer lagstiftningen eller beskattningen till godo.
Men ora nu den nya beskattningsförordnm först skulle sättas i tillämpning f. o. m. d. l:sta Jan. 1863, så blir följden deraf den, att nästa riksdag, hvilken samlas redan i Okt. månad 1862 finge upgöra sin bevilln. utan någon erfarenhet synnerligen mycket större än den vi nu ega.
Det är således af icke ringa vigt att bevilln.-förordntn måtte få träda i verket redan d. lista Jan. 1862, hvarigenom nästa riksdag kan, på grund af erfa - Den 25 Augnst! e. m. 261 renhet, bedöma densamma.
Men, som sagdt, får icke denna författn. träda i verkställighet före 1863, så vet nästa riksdag icke stort mera än vi veta med stöd af erfarenhet.
Jag vågar således äfven på denna grund begära bifall till Utsk:ts förslag.
Jag är i hufvudsaken förekommen af den siste talaren.
Att upskjuta tillämpningen af denna förordn. skulle ju ovilkorligen medföra den påföljd, att It.
St:r voro likafullt osäkra vid nästa sammanträde om de resultater, den nya författn:n kan lemna.
Om också tillämpningen skulle taga sin början f. o. m, år 1862, så kommer icke taxeringen att blifva förrän under loppet af samma år, och resultatet deraf blefve först kändt efter 1863 års ingång, då It.
St:r äro församlade.
För den händelse att en så betydlig brist skulle upstå i den påräknade bevilln.-inkomsten, att särskilda tillskott skulle fordras för framtiden, så blefve It.
St:r i tillfälle att derom besluta.
Vårt statsverks ställning är väl icke sådan att någon olägenhet för statsmaskinen skulle kunna upkomma, om så äfven blefve förhållandet under ett år.
Jag vill visserligen också tro att fastighetsbevillnm icke hädanefter kommer att fullt upgå till samma belopp, som förut, genom den nedsättning i bevilln. -proc:n, som af 3:ne
Stånd vid denna riksdag blifvit beslutad, men någon så betydlig skillnad bör väl icke upkomma, om man, såsom troligt är, antager att endast i trakten omkring
Stockholm taxeringsvärdet iir temligen högt och icke långt från verkliga värdet.
Der kommer att blifva en minskning i bevillnm på fast egendom för framtiden, men så kan man deremot med mycken säkerhet påräkna en tillökning från andra län, der taxeringen varit allt för låg.
Bland sådana vill jag endast nämna Christianstads län, der man funnit att taxeringsvärdet kan höjas 4 ä 5 gånger, för att motsvara egendomens verkliga värde.
Om man skulle, på sätt Gr.
Mörner föreslagit, upskjuta tillämpningen af denna förordning till 1863, då kunde vara lika godt att nu lägga förslaget till handliugarne, emedan, dä icke någon tillämpning kan ifrågakomma, innan 11.
St:r nästa gång sammanträda, jag icke vet hvarföre samtlige Stånden ingått, i den noggranna granskning af författnms bestämmelse, som skett.
Jag får för min del på det högsta yrka bifall till Utsk:ts förslag, som jag anser särdeles välgrundad! och som letnnar tillfälle åt såväl taxeringsman som skattskyldige att taga kännedom om förordnm.
I fall den grundsats antages, att man skall genom verkställande af ilrågnv.de författning utröna dess följder, för att sätta R.
St:r i tillfälle att bedöma, om dea iir nyttig eller icke, så synes det mig, som om Utsk:t icke hade handlat riktigt välbetänkt, då det framflyttat verkställandet af densamma från 1861 års början till begynnelsen af år 1862, ty ostridigt måste väl vara, att tillämpningen af denna förordning under 2:ne års tid blir en säkrare grund för bedömandet, huruvida den till sin beskaffenhet är sådan att den bör bibehållas.
Således, och då Utsk:t ansett nödvändigt, att erfarenhet bör vinnas för kommande R.
Sl:r 2fi2 I)en 25 Augnst! e. m. i afs:de på bedömandet af författningen, synes det mig hafva varit oklokt af Utsk:t att frångå sitt första beslut, nemi. att författningen skulle tillämpas, såsom alltid sker, från oell med början af den statsregleringsperfod, som blifvit bestämd af nuv:de riksdag.
För min del åter anser jag, med den lilla erfarenhet jag eger om allmänna värf och om de författningar, som under 40 års tid periodvis utkommit och blifvit tillämpade, det vara af allra största vigt att denna förordning finge gälla några år och blifva känd af alla sådana individer i samhället, som skulle dermed sig befatta, så att man i afs:de på tillämpningen kunde lå ett klart och åskådligt begrepp.
Derigenom , skulle otvifvelaktig! den stora fördel upkomma att hvar och en noga betänkte författningens innehåll och att kommande E. St:r, i följd af de underrättelser och uplysningar, som i landsorten kunde erhållas om hvarje omdöme, som fälles angide ifrågavide författning, sedan den derstädes blifvit känd, komme i tillfälle att besluta, antingen att densamma skall såsom ett dödfödt foster jordas och de gamla grunderna qvarstå, eller också, om det är ett barn, som förtjenar att komma till lifs, då också på ett sorgfälligt sätt söka upfostra detsamma genom att fullkomna det i de delar, der det vidlådes af brister.
I fordna dagar funnos också lagstiftare, och jag vägar påstå, att dessa lagstiftare varit fullt ut lika kloka som de som nu lefva; men hvad tyckes, M.
Hrr! de voro icke nog egenkära att anse en ny författning, som utfärdades, så fullkomlig, att den icke tålte vid att genom praktiken pröfvas, innan den definitivt antogs såsom lag.
Sålunda hafva vi 1739 års upbördsreglemente, som utkom 3 år efter det Svea rikes nu gällande lag bief antagen.
Man vågade icke utfärda detta reglemente såsom man nu skulle hafva gjort, eller kategoriskt förklara det vara lag, utan Regeringen förklarade att det skulle tillämpas på prof och att vederbide skulle efter viss tid inkomna till Regeringen med utlåtande, huruvida detsamma vid verkställigheten befunnes vara af beskaffenhet att böra blifva gällande.
Att man stiftade kloka lagar den tiden, visade sig emellertid deraf, att detta reglemente icke allenast då blef tillämpad!, utan ännu i denna stund fortfar att vara gällande i de delar, der icke omständigheterne gjort en nödvändighet att ändra lagen.
Detta reglemente gällde likväl alldeles icke en så vigtig fråga som beskattning, utan endast huru de ordinarie skatterna i landet skulle uptagas.
Skulle nu t. ex. R.
St:r vilja handla lika klokt och välbetänkt som den tidens lagstiftare, så hade R.
St:r, enligt min åsigt, skolat förklara att denna författning må tillämpas på prof under 2:ne års tid, likväl alltid med förbehåll, att derest man fann resultatet icke blifva hvad man hoppats, man genast då skulle skrida till tillämpningen af den bevilln.förorda., som gäiler och under många år blifvit känd till sin beskaffenhet.
Det vore således särdeles önskligt, om man kunde, såsom Gr.
Mörner föreslagit, upskjuta med tillämpningen af denna författning till 1863, så att R.
St:r komme i tillfälle att närmare tänka på de föreskrifter, som författningen innehåller, och jag är viss på att då den period inträffar, då R.
St:r nästa gång sammanträffa, så skola, Den 25 Angnst! e. m. 265 i följd af den förnyade granskning den komme att undergå, och hvilken jag skulle önska att raan anbefallde böra ske icke allenast af vederb. embetsverk utan jemväl af erabetsmyndigheterna i landsorten och framförallt af hushållssällskaperna i riket, otvifvelaktigt näst sammanträdande St:r komma i tillfälle att med vida större sakkännedom lin nu bedöma verkningarne af denna förordning och kunna deri vidtaga de förändringar, som äro alldeles oundvikliga.
Jag anhåller om bifall till hvad Gr.
Alt. den siste talaren med stort nöje skulle bevista denna förordnings begrafning, kan icke betviflas, men ehuru sannolikt det skulle vara, lärer detta nöje icke f. n. honom beskäras.
Författningen är nemi. af alla 4 St:n antagen och måste således blifva lag, och våra grundlagar tillåta icke, att hvad Lt.
St:r vid denna riksdag besluta i afs:de på bevillningen, i tillämpningen densamma måste den ovilkorligen träda i verket.
Återstår således att se hvilken tid af denna statsregleringsperiod, som är den lämpligaste att sätta förordningen i verket.
Ar 1861 låter sig detta svårligen göra, derföre att de upgifter, som ligga till grund för taxeringen, skola, såsom numera är beslutadt, afgifvas redan vid mantalskrifningnrne föreg:de höst.
Vidare är det alldeles omöjligt, att en förordning, sä invecklad som denna, kan blifva tillräckligt känd för alla dem, som komma att med densamma hafva att skaffa, så tidigt som nästa vår.
Det vore således Önskligt och nödvändigt. att icke upskjuta med dess tillämpning till den 1 Jan. 1862, men om dermed upskjutes till den 1 Jan. 1863, hvilket är den sista tid då den kan sättas i verket, otti sådant skall ske under innevide statsregleringsperiod, såsom grundlagen befaller, blir följden deraf ovilkorligen den, att då R.
St:r den 15 Okt. 1862 sammanträda, sä kommer nästa riksdags Bevilln.Utsk., äfvensom RiksStin, att orri denna författnings tillämpning sväfva i mörker; de kunna icke, på grund af erfarenhet deri, besluta de förändringar, som kunna vara behöflig!!; med ett ord, man kan icke på grund af erfarenhet öfver densamma fälla någon dom, och det är väl af ganska betydlig vigt,, att eli författning, så ingripande iälla förhållanden som denna, kan pröfvas icke allenast på theoretiska grunder utan äfven i följd af erfarenhet.
Denna erfarenhet saknar man uppenbarligen vid nästa riksdag, om författningen sättes så sent i verket, som upgifvet blifvit, och jag betvifla!', att det kan vara nyttigt att, jemväl vid nästa riksdag saknas en sådan erfarenhet.
Om så är förhållandet, faller det ju af sig sjellt, att författningen bör sättas tidigare i verket, elier 1862 den 1 Jan.
Man åberopar då bland skälen för ett längre upskof, att möjligen, efter man icke har någon egentlig säker grund -för sin beräkning, den summa, som behöfver uptagas i bevillningen, icke upnns.
Om så skulle hända, är likväl faran ganska liten, ty om författningen sättes i verket den 1 Jan. 1862, så sammanträda R. 8t:r redan hösten derpå, och den brist, sorn skulle upstå på ett år, blir då ganska obetydlig, i synnerhet i jemförelse med den, som skulle itp - Den 25 Angnst! e. m. komma vid nästa riksdag, om R.
St:r måste fortsätta med denna författning, utan att, då de besluta sig för dess fortfarande, veta det allra ringaste mer än vi nu veta.
Ty, som sagdt är, befara vi att författningen skall lemna statsbrist, så lärer icke någon särdeles tvekan upstå om att återgå till den gamla förordningen.
Men att, sedan författningen blifvit satt i verket först den 1 Jan. 1 863, likväl under loppet af nämnde
Ar återgå till den gamla författningen, ulan att det ringaste veta om den ej kan vara bra, hvilket jag förmodar skulle vara särdeles angenämt för den siste talaren, vore ej ett godt förfaringssätt.
Jag anhåller om bifall till Utsk;ts förslag.
Den siste talaren har egentligen fästat afs:de . på fördelen af att få någon längre tids erfarenhet om denna förordnings verkan, genom att så snart som möjligt tillämpa densamma.
Denna verkan kommer likväl icke att blifva märkbar förrän under äret 1863, och den erfarenhet, som man, enligt mitt förslag, i allt fall blir i tillfälle att under detta år inhemta om författningens inverkan på individerne, det besvär den kan ådraga dem och de olägenheter den i det hänseendet kan komma att medföra, kan enligt mitt förmenande vara alldeles tillräcklig.
Om åter den följd, som jag befarat, skulle upkomrna. nemi. att debet och kredit icke ginge riktigt ihop, så är det alltid en stor vinst, att ett sådant förhållande iuträSfar under så kort tid som möjligt.
Ju större en sådan balans blir, ju drygare måste alltid den beskattning blifva, som sedan skall påläggas för att fylla densamma Erfarenheten har visat oss, att det bevillningsbelopp, sorn npgifves vara för denna statsregleringsperiod erforderligt, kan med säkerhet påräknas, derest den gamla Bevilln.förordningen får fortfara att vara gällande.
Om nu detta medgifves för åren 1861 och 1862, så aflägsnas åtminstone för de 2:ne första åren all fara för brist till statsfyllnadssumman, och jag tror det för landet vara af större vigt, än om experimenten med det nya blifva mera eller mindre storartade.
Den siste talaren har sagt, att om för fattningen sättes i verket den 1 Jan. 1862, så skulle i alla fall nästkommande R.
St. icke hafva synnerlig erfarenhet att åberopa.
Förhållandet är likväl att sjelfva taxeringen komme i sådant fall att ske under vintern 1862, debiteringen under hösten samma år och upbörden under vintern 1863.
Nu är visserligen att hoppas att nästa riksdag skall blifva så kort som möjligt, men jag kan icke föreställa mig att den kan vara afslutad på våren 1863, då den börjar på hösten 186 2.
Således är det ganska sannolikt att rätt mycket kan vara att lära af erfarenheten under ett helt års tillämpning.
Man haj vidare sagt att det är fara för att denna författning icke kommer att ge så stor inkomst, som man hoppats, och derföre bör man upskjuta med dess tillämpning så länge som möjligt.
Ilvad blir då följden?
Jo. att om Utsk:ts förslag antages och den oförmodade olycka skulle inträffa, att man genom Den 25 Angnst! e. m. denna författning får mindre penningar än man beliöfver, så är denna minskning i inkomst icke att befara efter 2:ne år, nemi, efter 186.2 och 1863, ty efter 1863 antaga 11.
St. sannolikt någon förändring, hvarigenom efter 1864 en förändring kan inträffa och statskassan fyllas.
Men om vi dröja till 1863 års början, då veta li.
St. vid nästa riksdag ingenting, då blir författningen troligen ofulländad, åtminstone kan den icke förändras på grund af erfarenhet.
Då blir den gällande till nästa statsreglering, och om brist skulle upstå för 2:ne år, i fall Utsk:ts förslag antages, sä skulle den i sådan händelse upstå för 4 år, ifall Gr.
Mörners förslag vinner bifall.
Slutligen frågar jag, hvarföre skall detta upskof göras?
Om det skall ske, bör det hafva något skäl för sig; och icke kan det vara statsbrist, som dertill skulle utgöra orsak, det tror jag mig redan hafva visat; icke heller att allmänheten ej kati lära sig att förstå författningen på den tid, som förunnas till 1862 års början; ty vill icke allmänheten från hösten 1860 till 1862 lära sig författningen, så blir den sannolikt icke inlärd till 1863 års början.
Ar det åter förhållandet att denna författning är något, som man på alla sätt vill komma ifrån, så är det klart att man upskjuter dess tillämpning så länge man kan, men då är också onaturligt att antaga densamma.
Emellertid är den nu antagen såsom något godt och icke såsom något ondt, som man vill komma ifrån, och jag röstar således för bifall till Utsk:ts förslag.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts förevjde hemställan och dels att den nu gällande Bevilln.Förordn:n skulle tillämpas så väl år 1861 som år 1862 samt att först med är 1 863 den nya Bevilln.stadgau och Instruktionen för Taxerings-törrättningarne skulle blifva gällande; framställde H.
Exc, propos. på bifall till Utslcts hemställan och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Utskrts hemställan rör:de utfärdandet af Förordningen atig:de mantals- och skattskrifningarnes förrättande.
Biiölls.
Utsk:ts yttrande rörande ingressen till den nva Bevilln.Stadgan och i sammanhang dermed Utskrts förslag till Ingressens ordalydelse. Gr.
Då denna fråga förra gången hos oss före var, tog jag mig friheten yttra den åsigt, att i Bevilln.förordningen borde utsättas det belopp, som raan önskade genom bevillning inbringa.
Att en sådan upgift qvarstår, anser jag äfven nu nyttigt, och anhåller derföre att, i likhet med hvad som i nu gällande bevilln.-förordning eger rum, i författningen må utsättas det belopp, som staten eger att genom allmän bevillning uptaga - 3fi(!
Den 25 A u g n 811 «. tn.
Lagerbjeke:
Att det belopp, som R.
St. afse att ge nom bevillning nptaga, blifver för allmänheten kändt, är riktigt och billigt; men en annan sak är huruvida detta bör ske genom att intaga beloppet i bevil In. förordningen.
Antingen nu detta belopp kommer att stå i ingressen till bevilln.förordningen eller icke, så skall det likväl uplagas i riksdagsbeslutet, sorn upläses i alla rikets kyrkor, och beloppet blir då i alla fall väl bekant.
Att ater uptaga det i bevilln.förordningen har sina olägenheter.
Detta belopp är nemi., hvad bevilln.förordningen beträffar, endast af vigt såsom en grund för lagstiftaren, då han skall uttrycka hvilken procent som är riktig; naturligtvis måste han tänka efter huru mycket pengar han vill uptaga, och detta belopp ligger till grund för bestämmandet af procenten.
Men sedan procenten är af lagstiftaren bestämd och af lagstiftande myndigheter tillämpad, så få icke dessa myndigheter tänka på huru mycket pengar man vill genom bevillningen uptaga; ty om de det göra, så inträffar just det som hittills kanske mest förderfvat bevilln.förordningen.
Om t. ex. det skulle inträffa, såsom Grut befarar, att bevillningen ger för litet pengar efter den procent, som blifvit bestämd, så skulle ju, om det vore någon mening med att intaga detta belopp i bevilln.stadgan, man året derpå börja tänka efter att, ehuru egendomen taxeras till sitt verkliga värde och äfven näringarne högre än förut, så ger dock bevilln.förordningen mindre än man önskar; derföre får man lof sätta upp värdet högre.
Hittills har man i motsatt ordning gått tillväga.
Det har nemi. visat sig, att bev.- förordningen gifvit mer än man velat uptaga, i fåll den riktigt tillämpats, och derföre hafva taxerings- och pröfningskomitéerna i alla landsorter sagt, att, ehuruväl taxeringsvärdet är lägre, än det borde vara, och näringsidkaren taxeras mildare än i öfverensstämmelse med sin inkomst, så och då procenten är satt så högt att den skulle åstadkomma eli större inkomst än som i bev.förordningen är afsedd, taxera vi lägre än rätteligen är.
Detta är ett resonnement, som man får höra i hvareuda pröfningskomité och sorn gjort sig gällande öfver hela landet.
Således antingen procenten blir satt för högt eller för lågt, så börja alltid de beskattande myndigheterna att rätta sina åtgärder, hvilka skola vara fotade endast på öfvertygelse, efter hvad de tycka att man bör betala för att fylla den påräknade bevilln.summan, och således blir bev.- förordningens tillämpning förfuskad.
Effekten af Gr.
Möruers förslag blefve den, att vi få betala mer än R.
St. afsett, dä de bestämde procenten.
Allt detta är onödigt.
St. göra sina beräkningar och derefter bestämmes procenten i bev.förordningen.
Sedan denna procent är bestämd, är det den skattskyldiges rält, att icke påläggas högre bevillning, än som skulle blifva följden, om denna procent uttogs efter den verkliga förmögenheten.
Om författningen lemuar det bidrag till staten, som man alser, eller icke, om detta bidrag går för högt eller för lågt, så skall detta förhållande rättas genom iiqviden till slaten, men icke genom tax.-, männens åtgärder.
Det är naturligtvis icke heller meningen genom att införa en sådan upgift i förordningen, som Gr.
Mörner
Den 25 Angu s 11 e. m. 267 föreslagit, men erfarenheten visar att effekten blir sådan, och då det icke länder till något gagn, hvarföre skall man då göra det?