Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad den nya instrukt:n stadgar i afseende å Landsb:nes suspensionsrätt, har jag ordagrannt citerat i motionen, af hvilken jemväl inhemtas, alt den gamla instruk!:n, enl. dess äfvenledes citerade 24 g, icko ens omnämner LandsScIsret. i fråga om suspensionsåtgärden, utan blott säger, att Landsbin äger att vidtaga sådan åtgärd, då LandsKamcrer., Kronofogde eller Häradsskrifvare begått något brott emot upbördsförfatlningarne.
Deremot finnes i den gamla instruktrn ej ett enda ord om
Landshms rättighet att skilja sina underordnade tjenstemän från tjensteutöfningeri för andra brott än de nyssnämnde.
Men om än så skulle vara, så måtte detta väl ej vara ett skäl nit göra den nya instruktrn lika oriktig som den gamla.
För öfrigt vill jag fästa Hr Prinlzenskölds och Gr.
Liljencrants’s upmärksamhet derå, att om man än tillbörligen npskattar rättigheten för den förfördelade tjensteroannen, att anföra klagomål öfver ett godtyckligt behandlingssätt, en rättighet, som icke lärer kunna fråntagas honom, så länge vi lefva i ett lagbundet samhälle, så mäste man likväl medgifva, att i allmänhet föga vinnes genom en sådan klagan.
Ett gammalt ordspråk säger: »att medan gräset gror, så dör hästen», och ungefärligen på samma sätt torde det gå med underordnade tjenstemäns klagomål öfver förmäns förfarande, aldra helst om förmännen anse sig slå på en så hög ståndpunkt, som, enl. hvad jag nu fått höra,- en och annan Landsh. tyckes vilja inlaga, då han betraktar en LandsSekret. nära nog endast såsom sitt enskildta skrifvarebiträde.
Jag hemställer, huruvida en LandsSekret. eller en Landskamerer., hvilka dock få draga det största lasset vid Landsh:ge-embetets utöfning, just kan finna sig upmuntrad att nitiskt sköta sin tjenst, om han känner Landsbms föreställning, alt han blott är den sednares skrifvare!
Liljencrants är i öfrigt alltför mycket human, samt äger alltför intim kännedom om den verkliga betydelsen af det biträde en LandsSekret. eller en LandsKamerer. lemnar Landshtn, för att icke Hr Gr:n borde förstå att högre upfatta värdet af ett sådant biträde.
Slutligen må medgifvas, att det visserligen är en Landshrs skyldighet att låta suspensionsåtgärden föregås af ett slags undersökning, d. v. s. låta någon af Landslnn tillkallad Landskanslist eller Kontorist föra ett prot., då beslutet om suspensionen skall expedieras; men detta beslut kan Landshtn likväl fatta godtyckligt, och af en enskild nyck, ehuru ban naturligtvis, i likhet med hvarje annan embetsman i ett lagbundet samhälle, mäste derför ansvara.
Att beslutet möjligen kan föranleda ansvarspåföljd, torde dock ej vara en tillräcklig motvigt emot godtycket, ty frestelsen dertill är i allmänhet så stor, att den vid många tillfällen skulle komma att besegra farhågan för en framdeles möjligen inträffande, men troligare uteblifvande ansvarspåföljd.
Emedlertid hafva vi ännu, till vår lycka, inom vårt land ett starkare band på embetsmannagodtycket, än åtal och ansvarspåföljder, det är tryckfriheten, som skoningslöst framdrager hvarje egenmäktigt förfarande inför allmänhetens domstol.
Och så länge vi hafva denna dyrbara frihet qvar, Den 6 December e. m. 501 befarar icke elier jag, att Hrr Landsh:r skola alltför ofta begagna sin suspensionsrätt.
Men detta oaktadt anser jag det vara min pligt att bekämpa den princip, som i instrukt:n gjort sig gällande, emedan det är min innerliga öfvertygelse, att denna princip är lika olaglig, som den hittills bos oss varit okänd.
Att den siste värde talaren blifvit trött af denna långvariga discussion, deröfver förundrar jag mig så mycket mindre, som detta är fallet icke allenast med mig, utan troligtvis med R. och Ad:s samtlige ledamöter; men att ban skulle blifva så uttröttad, att han icke förmådde upfatta hvad som här talades, det har man rätt att fordra af hvar och en, så länge ban fortfar alt deltaga i discussionen.
Jag har alldeles icke sagt, att LandsSekret:n icke är något annat, än Landshms enskildta skrifvarebiträde, utan jag har, för att bevisa oriktigheten af den värde talarens påstående, att den förre är att anse som den sednares kollega, omnämnt, att uti 1734 års instrukt:n framstår LandsSekret:n egentligen såsom Landsh:ns skrifvarebiträde, och jag tilläde, att först uti den nya instruktin karakteriserades hans embete sådant det verkligen är.
Jag hemställer nu, huruvida detta ytt rande förtjenat de förebråelser, hvarmed den värde ledamoten behagat öfverhopa detsamma.
Besv. och Ebon.Utsk. H. R. o.
Ad. åtskiljdes lil. till 12 på natten.
Albert Alunck.
Måndagen den 8 December 1856.
Just. 4 prot.utdr. för d. 6 dennes e. m.
Såsom tillägg till mitt i förra plenum afgifna genmäle å antnärkn:r vid min motion, om ändringar i Landslr.gelnstruktin, får jag äran anföra följande:
Hvad beträffar StatsDepart:tsChefernas rättighet att skilja tjenstemän inom Konungens Kansli från deras befattningar, medan de äro under tilltal inför KansliR:n, så förekommer härvid, dels att föreskriften äfven här, i afseende på liden under hvilken suspensionen skall räcka, är mindre obestämd än i Landsh:gelntrukt:n, 502 Den 8 December. dels den väsendtliga omständigheten, att tjenstemännen inom StalsDepartiten af K.
Kansliet (och om andra är här icke fråga) icke äga någon egentlig sjelfständig verkningskrets, än mindre deltaga de med Depart:tsChefen i utöfningen af Statsråds-embetena, eller ansvarigheten derför, såsom LandsSekret. och Landskamerer, i utöfningen af Landsh:ge-embetena.
Jag skulle således, för min del, icke hysa några oöfvervinnerliga betänkligheter dervid, att till och med undantag för Revisis- och Prot:sSekret. göra öfrige tjenstemän inom RegeringsDepart:ten amovibla af Ministern.
Denna åsigt torde tillräckligt bevisa, att jag hvarken ser saken ur synpunkten af någon småaktig pedantism, än mindre tänker på det öde, som möjligen kunnat hota mig enskildt, om denna princip varit införd.
Liljencrants har förmenat, att jag aldrig befunnit mig i det förhållande såsom tjensteman att vara hvarken befallande eller lydande.
I förra fallet kan Hr Grin hafva rätt.
I det sednare icke så.
Jag har tvertom i 30 år befunnit mig på en så underordnad plats på tjenstemannabanan, att det städse varit och ännu är min pligt att lyda förmäns befallningar i tjensten. och jag vågar tryggt vädja till de serdeles många ombyten af sådana förmän jag ägt, huruvida jag någonsin åsidosatt min lydnadspligt i detta hänseende, eller mot mina chefer visat ohörsamhet och vanvördnad i tjensteutöfningen.
Jag har bland annat i detta fall att åberopa trenne här närvande Hrr Landshir, hvilkas befallningar jag, i den modesta funktionen af RiddarhusUtskis Sekret, under föregående och äfven innevaride Riksdag haft att åtlyda; och jag kan åtminstone icke erinra mig att jag hvarken af dem eller någon af mina förmän under 30 år upburit någon förebråelse, varning eller ens uttryck af missnöje med min tjensteutöfning, hvilket också i sin mån lärer bevisa, att jag sjelf hyllat och hyllar den grundsats, att förmän böra åtlydas af sina underordnade i hvad som rörer tjensten, ehuru jag icke tror att lydnaden blir punktligare derföre att cheferna öfver dem tilldelas en godtycklig och förhatlig makt.
Också lärer det icke vara för att förekomma »olydnad», som amovibilitetsprincipen erkännes i flera andra konstitutionella stater, utan torde politiska skäl, hvilkas vigt jag visst icke helt och hållet underkänner, vara den egentliga grunden för afsättlighetssystemet, tillika med det ganska rättmätiga anspråket att inom Ministerbyråerna en mindre skicklig och uttröttad tjensteman må kunna, endast af denna anledning, utbytas mot en med mera skicklighet och friskare krafter.
Hr Landshin Sandströmer har förmenat att det vore helt naturligt att K.
M. icke kunde omedelbart skilja underordnade tjenstemän från utöfningen af tjensten, emedan K.
M. ej vore i tillfälle att omedelbart pröfva deras försummelser.
Ganska sannt — men just derföre att grundlagen icke ens medgifver Konungen någon omedelbar pröfningsrätt i detta hänseende, utan öfverlemnar denna åt »ransakning och dom», har jag ansett och anser det fortfarande vara orimligt att åt en Konungens Ståthållare personligen delegera en sådan omedelbar pröfnings - Den 8 December.
503 rStt, aldra minst i förhållanden, som röra honom enskildt, eller i fråga om s. k. »ohörsamhet» och »vanvördnad».
I öfrigt får jag erinra, att då både instrukt:na för Collina och stadgma för K.
Kansliet uttryckligen anbefaller tjenliga föreställningar och varningar, innan suspensionsåtgärden vidtages, så omförmäler
Landsh:gelnstrukt:ns 00 § icke några sådana grader, utan medgifver omedelbart Landshm rätt att, efter sin enskilda upfattning, d. v. s. när han anser omständigheterna det påkalla, skilja sina egna ansvarige rådgifvare och kolleger från embetets utöfning, utan annan ransakning, än vid ett mer eller mindre knapphändigt kansliförhör, och utan annat vilkor, än att Landsh:n remitterar saken till åtal.
Denna Landshms myndighet är således till och med vidsträcktare än Ministrarnes i afseende på tjenstemännen i deras Departit, hvilka likväl icke äro deras hvarken rådgifvare eller kolleger.
Hr Sandströmer har äfven sagt, att då Landshm alltid ensam har beslutande rätt, han icke behöfde den klandrade makten för att ändå få sin vilja fram.
Ja detta kan icke bestridas, men lika litet kan det bestridas, att det ofta nog kan vara både obehagligt, besvärligt och i sin mån betänkligt för despotiskt sinnade Landshir, med alltför öfverdrifna inbillningar om sin maktfullkomlighet, såsom kontrollanter hafva LandsSekret. eller LandsKamerer., som finna sig befogade att ouphörligen göra invändningar mot Hr Landshms vilja, samt att föra dessa till ett prot., hvilket skall åtfölja till K.
II. och jemväl kan blifva föremål för offentligheten.
Naturligtvis måste det förefalla vida angenämare och beqvämare att vid sin sida hafva sådana medgörliga kolleger, att de, utan gensägelse, gå in på allt hvad Landshm önskar och i alla händelser med honom dela ansvaret för besluten, i st. f. att genom reservationer hvälfva detta på Landshm ensam.
Vidkommande Hr Sandströmers inkast mot min hemställan om ändring i 10 § af instruktm rörande Landshmes rätt att ålägga vitén, hänvisar jag lill Hr Just Ombudsm:s anmärknir i denna del.
Hr Nordenfelts.
Magnus, d. 3 dennes e. m. på bordet lagda motion om förändrad lagstiftning, angide byggnader i åar och floder m. m.
Hr Nordenfelts, Leonh. Magnus, d. 3 dennes e.
Im. på bordet lagda motion om inlösen för Statens räkning afKöpingHult-jernvägen.
Gust :
Det har varit lätt att förutse, att åtskilliga försök vid innev:de
Riksdag skulle på ett eller annat sätt göras från anhängare af Köping-Hult-banan, för att förmå Statsverket att inlösa den ofullständiga och halffulländade bana, som derstädes blifvit anlagd.
Jag är fullt förvissad om att StatsUtsk.
, vid denna frågas handläggning, åt den egnar den upmärk - ;>0i Den 8 December. samhet, med ali den noggrannhet oeh försigtighet, som en sä vigtig fråga brafver.
Om en sudan inlösning skulle komma i fråga, anser jag för min del af högsta vigt, alt initiativet icke tages af It.
St:r. K. M. har redan, i Sin Nåd.
Propos. om jernvägars anläggning i Sverige, anlydt några ord, som kunde gifva KöpingIlult-bolaget anledning att, derest det dervid (inner sin uträkning, hos K.
M. göra en framställning om en sådan inlösning; med afseende på norra banans utläggande till Sala yttrar nemi. K. M., att lian anser, då lokalundersökningar endast blifvit förrättade för vägen från Upsala till Sala, banan nu blott bör definitift bestämmas att framgå till sistnämnde stad, men att afgörandet af frågat) om denna banas utgreningar derifrån bör bero på den ytterligare utredning af ämnet och de tekniska undersökningar i orterna, som hittills icke kunnat företagas eller afslutas, men likväl för en definitif behandling af denna fråga, äfvensom för reglering af framtida förhållandena mellan Slaten och Köping-Hult-jernvägs-aktiebolaget, torde vara af nöden, i hvilket afseende K.
M. vill oförtöfvadt låta anställa de ännu erforderliga tekniska undersökningarne samt under tiden lemna öppet för de i saken intresserade att inkomma med de framställningar och statistiska upiysningar, som för ärendets utredning må anses tjenliga.
Jag skulle tro, att om Köping-Ihult-bolaget finner sig befogadt att till Staten hembjuda den ännu ofulländade delen af banan, så må initiativet dertill tagas af bolaget, och anser att K.
St:r för ingen del dermed böra befatta sig i första rummet.
Jag tror att detta är så mycket vigtigare, som motionären föreslagit att en summa af 5 milkr R:dr runt skulle ställas till K.
M:s disposition för detta ändamål.
Fem milkr motsvara likväl, efter den kostnadsberäkning som så väl Öfverste Ericsson som JernvägsKomitén upgjort för jernvägarne i Sverige, en färdig jernvägssträckning af omkring 7 mil, och utan att behöfva sätta tro till de allmänna berättelser, som öfver hela landet blifvit spridda om det sätt, hvarpå jernvägsarbete! vid Köping-Hult-banan bedrifvits, anser jag likväl att det är af högsta vigt att man, om en inlösning kommer i fråga, icke på något sätt fäster sig vid den summa, som blifvit i och för jernvägen utgiften, utan endast vid det verkliga värde som jernvägen, efter en af fullt opartiske män verkställd noggrann undersökning, visat sig äga.
Men, som jag nämnde, jag önskar endast att man ej må taga något initiatif i denna fråga, utan snarare afvakta de förslag som från den andra sidan kunna komma att göras.
Den siste värde talaren började med: »Det har varit lätt att motse, alt från anhängare af KöpingHultbanan framställningar skulle göras i detta syfte.»
Må det tillåtas mig att svara: det har varit lätt att motse, att anhängare af södra jernvägs-systemet, i synnerhet sedan det lyckats dem att få en framställning som gynnar dess intresse, skulle motsätta sig allting annat och sålunda jemväl inlösningen af KöpingMultbanan.
Trogen denna syftning, har den siste värde talaren också nu velat uttala Den 8 December,' 505 opposition mot denna inlösning.
Jag hemställer, om framställning i allmänhet varit nödvändig att R.
St:r icke skulle taga initiativet i denna fråga.
Det har ju -icke varit motionärens syftemål, han har icke framställt annat än att en summa skulle ställas till K. M:s disposition.
Jag är öfvertygad att K.
M. skall, om en inlösning kommer att äga rum, icke obetänkt inlåta Sig i företaget, utan gä till väga med tillbörlig försigtighet, och jag hade trott, att en sådan erinran vore mindre nödvändig.
St:r kunna härvid icke hafva annat att göra än att ställa summan till K.
M:s disposition; ty K.
M. tillkommer det väl att med den varsamhet, som kan erfordras, vidtaga de åtgärder, som äro af nöden för vinnande af det ändamål, hvartill R.
St:r skulle vilja anslå penningorne.
Jag skulle tro, att denna »avis au lecteur», som den värde talaren ansåg sig behöfva meddela antingen StatsfJtsk. eller Regeringen, möjligen kunnat umbäras och jag gör mig förvissad att StatsUtsk. icke skall gå mera obetänksamt lill väga i detta fall, än i något annat.
Den siste värde talaren har börjat sitt yttrande med att man borde motse, att de personer, som hittills hafva förfäktat anläggandet af jernvägar i södra Sverige, skulle motsätta sig hvarje annat företag och således äfven inlösningen af Köpingllultbanan.
Jag för min del vet icke, hvarifrån den värde talaren tagit denna supposition.
Propos. om jernvägs-stambanorna remitterades, yttrade jag, att, ehuru jag ansåg förtidigt att i detta hänseende ådagalägga mina tänkesätt, så hoppades jag att framdeles kunna visa den värde talaren huru jag skulle försöka befrämja anläggningen af enhvar stambana i vårt fädernesland.
Men då det är fråga om inlösning af en bana från ett bolag, som hittills icke kunnat upfvlla några af sina påtagna förbindelser, så kan jag väl påslå att man bör gå försigtigt till väga, och det är endast derpå, som jag velat fästa StalsUtskts upmärksambet.
Då jag var den, som vid remissen af den K. Propos:n förordade vestra stambanans rigtning söder om Mälaren, anser jag mig skyldig att besvara Hr Gr.
Sparre, som trott att hvar och en, som önskar denna stambana, skulle motsätta sig alla sådana företag, som gå ut på anläggning af stambanor norr om Mälaren och i följd deraf denna inlösning af Köpingllultbanan.
Jag tror, att jag redan vid det tillfälle, då jag yttrade mig i denna fråga, erinrat om, att all anledn. vore att Staten tillegnade sig denna bana; men då mitt yttrande i detta fall måhända icke var så bestämdt, så får jag säga att jag önskar all slags framgång åt anläggning af några jernbanor norr om Mälaren i öfverensstämmelse med K. M:s Propos., och hvad serskildt Köpingllultbanan angår, ber jag att vid detta tillfälle få förklara, att jag, med fullkomligt instämmande i hvad Hr Troil yttrat, tror, att denna inlösning hör ske, så snart den kan ske på ett sätt, 506 Den 8 December. som icke utsätter
Staten för äfventyret att blifva helt och hållet beroende af detta bolags tillgörande.
Föredrogs och remitterades till Lagötsk.
Gr. Taubes, Henning Adolf, d. 3 dennes e. m. på bordet lagda motion om förhöjdt traktamente för god man vid skiftesförrättn:r.
Föredrogs och remitterades till Allm. Besv.- och Ekon.Utsk.
Hr Cederschiöld!, Gustaf, d. 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de förändringar i sednast utfärdade K.
Stadga för Rikets allmänna ElementarLäroverk samt i nu gällande föreskrifter rörande åtskilliga examina.
Hr von Köchs, Nils Samuel, d. 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de dispositionen af böter och förbrutet gods m. m.
Hr Ribbing Arvid:
Ehuru inseende, att det vore väl, om alla åklagare vore lika intresserade, ehvad de böter, som å deras åtal folie, tillkommo dem direkt eller gingo till en kassa, derifrån de sedermera utdelades åklagarena emellan, så vågar jag icke trygga mig vid denna förhoppning.
Jag hemställer t. ex., huruvida med afseende på den Bränvinsbrännings-lagstiftning, som sisth Riksdag antogs det skulle vara försigtigt att på sätt som föreslagits, borttaga den direkta inkomsten af böterna från dem som anställt åtal för öfverträdelse mot denna författn.
— Jag åtminstone fruktar, att berörde åtal icke skulle komma att utföras med det nit och den drift, som hittills, och anhåller, att dessa mina betänkligheter i afseende på motionen, måtte få åtfölja till LagUtsk.
Det förundrar mig ingalunda, att betänk ligheter möta vid bifallandet af en motion af den vigt och den omfattning som den nu föredragna; det förundrar mig så mycket mindre, som jag, då nära motionstidens slut, då här var en massa af motioner, som skulle upläsas, icke ville länge uptaga tiden, samt derför ej frsmlagt några motiver för min motion, utan endast hänvisat till sådana, hvilka förut funnos i offentliga handlingar tillgängliga.
En offentlig handling af denna beskaffenhet, som innehåller det väsendtligaste af dessa motiver, anhåller jag nu att få upläsa.
Det är nemi. ett af mig redan år 1849 i detta ämne afgifvet mern. till K. M., och är af följande lydelse:
Underdånigt Memorial!
Under utöfningen af det mig i Nåder anförtrodda Embete, har jag haft tillfälle att stadga min öfvertygelse derom, att Kronans rätt och allmänna säkerheten icke på ett fullt betryggande Den 8 December.
507 sätt kan bevakas med en sådan åklagaremaktens organisation och serdeles med ett så beskafiadt aflöningssätt för de allmänna åklagarne, sorn nu äger rum.
Redan vid ett föreg:de tillfälle, då jag i underd:het tillstyrkt indragning af LandsFiskals-tjensterne, har jag vågat fästa Eders M:s Nåd. upmärksamhet å detta förhållande; och då Eders M. icke ogillat de af mig dervid yttrade åsigter, men afslagit den förändring, hvarom jag hemställde, på den grund, att erforderliga medel saknades; har jag ansett mig kunna göra ett förslag, som tillika innehåller anvisning på, efter hvad jag vågar förmoda, tillräckliga tillgångar för ändamålet.
De tjenstemän, som f. n. vid UnderDomstolarne i de flesta fall bevaka Statens rätt uti de vigtigaste tvistemål och anställa åtal i de gröfsta och mest invecklade brottmål, nemi.
LandsFiskaler, StadsFiskaler och Länsmän äro antingen utan all lön eller ock försedde med löner, knappast upgående till de belopp, hvarmed enskilda personers tjenare numera aflönas.
Kronofogdarne äro så öfverhopade af andra göromål, att de sällan kunna upträda sorn sakförare eller åklagare vid Domstolarne.
AdvokatFiskalerne, som vid ÖfverR:r och Colhr skola bevaka Kronans rätt, äro äfven i saknad af någorlunda tillräckliga löner.
Så äro t. ex. AdvokatFiskalens i Svea Hofrätt lön 692 R:dr och AdvokatFiskalens i KammarColhm 1,200 R:dr.
Den sistmde af dessa embetsman, hvilken kanske innehar den vigtigaste af alla AdvokatFiskalstjensterne, åtnjuter nästan inga sportler.
Följden har ock varit den, att en person knappt hunnit göra sig bekant med de till tjensten hörande göromål,, förrän han sökt annan befattning.
De öfriga af öfvanmde tjenstemän hafva sina förenämnde inkomster af andelar uti böter och förbrutet gods.
Men nu äro i allmänhet endast brott af jemförelsevis mindre grof art belagda med dylik påföljd.
Allmänna åklagare-maktens organer äga derföre här i landet fördel deraf, att de sysselsätta sig med åtalande af de mindre brotten, hvaremot uptäckande och beifrande af de gröfre och naturligtsvis för samhället mest vådliga i allmänhet för åklagaren blott är förenadt med besvär och kostnader samt ofta för dem sjelfve ganska äfventyrligt.
I betraktande såväl häraf, som af de obetydliga medel, hvilka användas för ändamålets befordrande, borde man kanske snarare finna oväntadt, att så mycket här sker för uptäckt af gröfre brott, än förvånas deröfver, att ej flera sådana brott varda upilagade.
För att kunna afhjelpa de nu antydda olägenheterna, föreslår jag i underd:het, att alla böter och allt förbrutet gods skall tillfalla Kronan: att hvad som af böter efter tio års medeltal verkligen tillfallit Statsverket, de fattiga, Barnhus, Postkassa m. fl. allmänna Inrättningar, må utgå med ett derefter, en gång för alla, bestämdt belopp: att återstoden, utgörande egentligen hvad som förut tillfallit målsegare, angifvare och åklagare, hädanefter för hvarje år fördelas så, att tre fjerdedelar användas till förbättring af visssa AdvokatFiskalers samt Kronoåklagares vid UnderR:ne löner, och den öfrige fjerdedelen af E. M., efter underd. förslag af Just.- Kanslern, såsom ersättning och upmuntran i Nåder tilläggas sådane 508 Den 8 December. åklagare, som "vid uptäckt och åtal af brott haft större kostnader eller ådagalagt särdeles nit.
De hufvudsakliga fördelar, som jag tror härigenom kunna vinnas, äro: att åklagare-kallet i allmänhet, när åklagaren ej hade någon omedelbar fördel af åtalen, skulle blifva mindre förhatligt, att man af denna anledn. och då inkomsterne blefvo förbättrade eller åtminstone mindre beroende af tillfälligheter, skulle kunna finna mer redbara och bildade personer benägna att emottaga åklagare-befattn:r; att till följd deraf det tyvärr ännu någon gång, såsom det vill synas, existerande förhållande, att åklagare låta genom mutor förmå sig att lemna brott utan åtal, borde kunna fullkomligen uphöra; att åklagarens verksamhet då i synnerhet blefve riktad på uptäckt af de gröfre för samhällets säkerhet mest vådliga förbrytelser; att den föråldrade och till stor del redan i lagstiftningen öfvergifna grundsats att lemna målseganden andel i böter, blefve utan vidare tillämpning, hvarigenom man ock skulle bereda öfvergång till en rättegångs-ordning, der frågorna om straff och skadestånd mera skarpt skulle kunna åtskiljas och derefter såsom på flera andra ställen målseganden kunde tillåtas aflägga vittnesmål i den egentliga kriminella delen, en bana, som efter all anledn., förr eller sednare måste beträdas, om icke allt för många brott skola förblifva ostraffade, när alla slag af inqvisitionska tvångsmedel måste öfvergifvas; att benådnings-rätten kunde utöfvas utan allt afseende å målsegandens och åklagares rätt till och behof af bötes-andelar, ett afseende, nu kanske nödigt, men sorn visserligen ej är fullt rältsenligt: och alla svårigheter i fråga om förvandling af böter, då vissa andelar deraf efterskänkas, komna o att försvinna; att den allt sedan år 1820 hvilanda, ännu oafgjorda frågan om nya stadganden till kontroll öfver ådömde böter skulle kunna på ett enkelt och tillfredsställande sätt lösas; samt att alla de serskilda verk och inrättningar, som nu upbära andel i böter, skulle nästan alldeles befrias från det besvär de dermed nu hafva.