Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Iandtmäteriet och nivelleringskonsten tillräckligt för att bedöma sådana saker, och då, enl. hans upgift, denna bana, som otvifvelaktig! är den kortaste, skulle komma att gå midt emellan tvenne de bördigaste trakter och åstadkomma en besparing af 900,000 R:dr, trodde jag att detta kunnat utgöra ett tillräckligt skäl för Konungens ansvariga rådgifvare att icke votera för, det allt finge bero på en enda mans åsigter i detta fall.
Det är ju möjligt att han har kunnat misstaga sig.
Jag gör intet bestämdt påstående, men jag hyser tvifvel, synnerligast i anledn. af Hr Ericssons förslag om stationernas förenande här i Stockholm.
Nu har Hr Nordenfelt bemött mina tvifvelsmål genom den erinran, att meningen torde vara att passera med jernbanstågen under Riddarbolmsbron.
Hvar och en som behagar kasta en blick ut genom fönstren nedåt Riddarholmskanalen torde fråga sig, om det är någon möjlighet dertill, i synnerhet vid vattnets stigande, utan att bygga en ny bro, hvilket jag må säga blefve något vidunderlig med en hvälfning så stor, att 7 alnar höga ångvagnar kunde passera derunder.
Detta ger mig anledn. att påstå såsom en möjlighet, hvad jag redan förut sagt, att Öfverste Ericsson kan hafva misstagit sig i planen, huru utmärkt han också är.
Han kan icke vara mer än en menniska och måste således vara underkastad misstag.
Jag anser det således vara ett stort fel att icke
Komiténs ledamöter fått tillfälle att yttra sig öfver hans plan.
Konungens Rådgifvare ega icke den sakkännedom, att de kunna så noga bedöma densamma; detta hade Komiténs ledamöter varit i stånd till, och då de äro personer, vidtberömde i sitt fack, anser jag att det icke hade varit öfverflödigt.
Det är detta jag hade velat tillägga till mitt förra yttrande.
Jag skall icke uptaga R. och Adis tid med att söka inleda någon ny discussion i ett ämne, som jag anser hafva blifvit alltför vidlyftigt behandladt, — åtminstone icke med jernvägstal.
Jag anhåller blott att, med anledn. af ett yttrande, som helt nyligen blifvit fäldt om vådan af att drifva dessa arbeten för fort, få anmärka, att denna åsigt är så ny och står så i strid med hvad man på andra ställen erfarit, och hvad hvar och en kan fatta, att jag anser det vara rätt illa om StatsUtsk. allt för mycket skulle fästa sig dervid.
För öfrigt är det så många svårigheter att arbeta på, att jag icke tror detta kommer att inträffa.
Det har äfven blifvit anmärkt, att det kunde vara förenadt med fara att använda för mycket folk och draga dem från deras nuvarrde sysselsättningar, för att använda dem vid jernvägen, hvarföre det således skulle vara nödvändigt och nyttigt att införa utländska arbetare.
Det är en alldeles ny fråga, som härigenom blifvit framkastad.
Jag tviflar alldeles icke på att den ju blifver fullständigt utredd och granskad af StatsUtsk., innan den förelägges R.
St:r Den G December e. m. att besluta ofver, men jag anser ändå att då frågor framställas, bör man söka att bemöta dem, och får derföre förklara, att jag för min del icke tillstyrker införskrifvandet af utländska arbetare, i synnerhet som jag tror att det ovilkorligen skulle medföra mer olägenhet än fördelar, hvarförutan jag icke anser den befarade olälägenheten så stor, som den siste värde talaren låtit påskina.
Det har nemi., enl. hvad jag blifvit uplyst om, och jag sätter lit lill den person som lemnat mig denna uplysning, under nuv:de år användts öfver 3000 man enskilda arbetare vid jernvägarna.
Man har föreslagit att använda 10,000 man, men deri ingå 5000 soldater; fattas således 1500 ä 1(100 enskilde arbetare,. och jag kan icke tro att dessas begagnande för jernvägsarbeten skulle hafva ett så skadligt inflytande på Sveriges näringar i allmänhet.
Man kan visserligen bemöta mig dermed, att 5000 soldater åtminstone hafva varit använda till jordarbeten förut.
Det är visserligen möjligt, och jag lyckönskar den värde talaren och andra rotehållare, om de haft mera nytta af de soldater i hvars rotar de hafva del, än jag.
Jag har blott undantagsvis räknat på deras biträde och således tror jag att icke någon egentlig fara skulle upstå genom att använda 10,000 man om året till jernvägsarbeten.
Öfverläggningen förklarades härmed fulländad, hvarpå K. M:s förev:de Nåd.
Propos., jemte derom nu afgifne yttranden, remitterades till StatsUtsk. H. R. o.
Lördagen den 6 December 1856.
Plenum kl. 6 e. m. Just. ett prot.utdr. för förmiddagens plenum.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 29 sisth Nov. och d. 3 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 7, i ani. af väckt fråga om införande i tidningarne af sammanfattningen utaf Riks5t:ns förhandlingar, samt serskilda kanslibiträdens anställande för sådant ändamål.
Ehuru jag inom Utsk., på sätt den Utlåt, bifogade reservationen utvisar, sökt efter min förmåga medverka till ett beslut i motsatt syftning, emot det, hvartill Utsk. kommit, anser jag likväl ifrågav:de angelägenhet vara af den vigt, 44G Den 6 December e. m. att den icke heller här bör af mig stillatigande förbigås.
Jag tror nemi. att allmänheten äger grundade anspråk på att få så fullständiga uplysningar som möjligt om hvad som hos R.
St:r sig tilldrager; allmänheten följer med allt mer och mer stigande intresse representationens förhandlingar, och detta i samma mån som samhällets konstitutionella lif utvecklas och fulländas.
Man måste medgifva att den roll pressen f n. spelar inom vårt land, är helt annorlunda än den var för några tiotal af år sedan, och denna press utgör numera ett behof för enhvar, som intresserar sig för Statens angelägenheter.
Under sådana omständigheter är det klart att tidningarne söka höja sig från den, om jag så må säga, slyngelaktighet, som utmärkte dem vid början af vår tryckfrihets första införande, och de hafva också under sednare åren uppenbart framgått på denna bana.
De hafva varit tvungna att i sina spalter inrymma de märkligaste politiska företeelserna så väl inom som utom vårt land; men allmänheten är numera icke nöjd med att blott erhålla korta och knapphändiga redogörelser härför, och det intresse, hvarmed hon omfattar Ständernas förhandlingar, har också nödgat tidningarne att för sådant ändamål hålla serskilda referenter.
Vi se sådana här på vår läktare.
Emedlertid klagar man öfver att de af dessa personer affattade referater icke äro fullständiga, och ofta felaktiga.
Det är också klart att så måste inträffa, då referenterna äro placerade på ett ställe i rummet, der de icke kunna höra hvad som tilldrager sig, serdeles som åtskilliga talare icke nog ljudeligt framföra hvad de hafva att säga.
De hafva dessutom icke tillgång till Betänkanderna, eller åtminstone icke rättighet att på förhand erhålla dem, samt kunna således icke studera dem, och utan att före deras behandling hos Ständerna hafva genomläst dem, måste det vara serdeles svårt att upfatta hvad som deröfver yttras.
Dertill kommer ännu den omständigheten, att dessa referenter äro helt och hållet skiljda från all kommunikation med Ståndets ledamöter, och kunna fördenskull, äfven med bästa vilja i verlden, icke rätta de misstag, som i deras upfattning af discussionen blifvit begångna, ofta nog till följd af det sorl, hvilket inom detta rum låter sig höra, då öfverläggningen fortgått en längre stund.
Lägger man till allt detta att referenterna understundom äro medarbetare i tidningarna och således äfven tillhöra den politiska fraktion, för hvilken den ena eller andra tidningen utgör en organ, så är det åtminstone ganska förklarligt, att man någon gång får se referaterna politiskt färglagda.
Detta är en omständighet, som man bör söka att förekomma, ehuru jag är fullt förvissad, att i samma mån allmänhetens anspråk vexer att erhålla noggranna redogörelser för hvad som inom Stånden sig tilldrager, i samma mån skall också denna färgläggning försvinna.
Jag tror följaktligen, att tillräckligt stora anledningar förefinnas för R. och Åd. att inse, det något måste göras för alt bland allmänheten sprida kunskap om hvad som här föregår.
Ett sätt är det af Hr Cederschiöld föreslagna, hvilket vi alla veta upkom genom Frih.
Raabs motion^ som till följd af något formfel blef undertryckt.
Vi böra derjemte besinna, att till följd af vår representations indel - Den 6 December e. m. al ning på fyra kamrar, och grundlagens föreskrift att plena böra hållas liktidigt i alla fyra Stånden, är det för de serskilda representanterna omöjligt att annat än genom tidningarne få veta hvad som utom deras Stånd tilldrager sig.
Nu hafva vi i dessa dagar, genom den mängd beriktiganden, som blifvit i tidningarne införda, sett huru felaktiga de ifrågav:rle referaten äro, och sådant har förhållandet jemväl under föregående Riksdagar varit.
Under så beskaffade omstänigheter vore det en fördel, om man på 'annan väg kunde bringa till allmänhetens kännedom hvad som här händer.
Man har visserligen sagt, att det icke skulle gå an att för detta ändamål aflöna serskilda tjenstemän, emedan de af dem upfattade referaten skulle, äfven med sina möjliga felaktigheter, få en officiel karakter, hvilken tidningarne nu icke äga.
Härvid bör man dock besinna, att det i allmänhet är omöjligt att åstadkomma något absolut fullständigt och fullkomligt; men det torde också vara otvifvelaktigt, att om vi här ägde tvenne kanslibiträden, af hvilka den ene använde en del af plenitiden för att upfatta och anteckna allt hvad som yttrades samt sedermera, under den öfriga delen af tiden, kommunicerade sig med de serskilda talarne, för att få de upsatta yttrandena justerade, och den andre referenten, under det det den förre vore härmed sysselsatt, gjorde anteckningar för den sednare delen af öfverläggningarne, och derefter läte dessa anteckningar granskas, skulle det måhända vara möjligt att kunna erhålla en temligen trogen och i möjligaste måtto exakt upfattning af de förefallande discussionerna.
Man har vidare sagt att dessa discussioner komma ändock till allmänhetens kunskap genom Ståndens prot:r; men för det första läsas icke dessa prot:r af allmänheten, för det andra äro de icke för densamma tillgängliga utan ett högt pris, och för det tredje utkomma de så sent, att intresset för deras innehåll redan hunnit svalna.
Detta veta vi sjelfva, då vi .helt nyligen, vid denna Riksdags början, fått de prot:r, som afhandla hvad som skedde vid förra Riksdagen.
Huru är det då möjligt att på detta sätt låta Ståndens förhandlingar komma till allmänhetens kunskap.
Allmänheten fordrar dessutom att genast få veta hvad som händer här, och sådant kan icke ske derigenom att man hänvisar till prot:n.
Man säger ytterligare, att tidningarne icke skulle vilja underkasta sig de vilkor, som erfordrades för referaternas införande.
Då denna fråga förekom på den afdeln:g inom Utsk., der jag är ledamot, försökte vi att deråt gifva den möjligaste fullständiga utredning, och en af oss åtog sig till den ändan att i förev.-de hänseende förfråga sig hos utgifvarne af de största tidningarne i Stockholm.
Denne ledamot förklarade att han, efter samtal med åtskilliga redaktörer, såsom Aftonbladets och Svenska Tidningens, samt förfrågan, huruvida utrymmet i deras tidningar medgåfvo att fullständigt införa de i fråga v:de referaterna, fått till svar, att allt hvad som lemnades skulle införas.
Hvad Posttidningen beträffar, kunde den, till följd af sitt ringare omfång, icke begagna sig af detta sätt att tillhandagå allmänheten med uplysningar; men utgifvaren förklarade dock, att om referaterna först lemnades till 448 Den 6 December e. m.
Aftonbladet, som har den största uplagan, och de der genast blefve satta och tryckta, samt Svenska tidningen omedelbart derpå finge ett aftryck häraf, kunde
Posttidningen sedermera få dem så tidigt att åtminstone ett sammandrag deraf kunde i bladet införas.
Man ser häraf att
Redaktionerna gerna vilja göra allt för att i detta fall gå allmänhetens önskningar till mötes, och då man från deras sida icke mötes af annat än beredvillighet, bör äfven representationen å sin sida vara lika beredvillig alt tillfredsställa detta allmänhetens behof, att få veta hvad som inom Stånden tilldrager sig.
Mig synes det vara besynnerligt, att StatsUtsk. kunnat anföra den stora kostnaden såsom ett skäl för sitt afslag Kostnaden. för förra Riksdagen upgick till omkring 300,000 R:dr, och det här ifrågasatta försöket skulle endast kosta 2000 R:dr.
Om nu allmänheten betalar 300,000 R:dr i riksdagskostnader, så får jag hemställa, huruvida hon icke kunde hafva anspråk på att dessa kostnader ökades med några tusen R:dr till, på det hon måtte komma i tillfälle att med mera fullständighet, än hvad som nu är händelsen, få inhemta hvad Svenska folkets representanter göra.
Jag tror att om denna allmänhet rådfrågas, skulle icke någon tvekan upstå om svaret.
Ett bifall eller afslag å StatsUtsk:s Utlåt, beror emedlertid helt och hållet på hvilka anspråk man anser allmänheten äga i afseende på rättigheten att erhålla fullständiga redogörelser om hvad som hos R.
St:r äger rum.
Anser man att all mänhetens anspråk i detta fall äro rättmätiga, bör Utlåt, återremitteras till Utsi;., och detsamma föreläggas att inkomma med ett förslag i den syftning, som af Riksg:safdeln:n blifvit framsta 1
Idt och hvilket i Utlåt, återfinnes såsom Profir Carlssons och min reservation.
Denna reservation utgör en modifikation af hvad IIr Cederschiöld föreslagit, enär den icke tillstyrker att de ifrågasatta biträdena skulle antagas för hela Riksdagen, utan blott för tre månader på försök.
St:r och allmänheten att detta för sök icke medför något gagn, må man då återgå till det gamla, och förlusten deraf vore ingen annan, än de 2000 R:dr, som i detta afseende lära tynga temiigen litet i vågskålen.
I likhet med den siste värde talaren anser äfven jag det vara önskvärdt, att någon åt gärd vidtages, hvarigenom det ändamål kunde vinnas, att de genom tidningarne meddelade redogörelserna för Riksdagens förhandlingar blefve tillförlitligare än hvad hittills varit fallet; ty det kan och bör icke vara representationen likgiltigt huru detta sker.
Vi hafva beklagligen erfarit, att dessa redogörelser för R.
St:s arbeten ofta varit så felaktiga och så vanställande, att den stora allmänheten, som icke annat än genom tidningarne känner hvad som inom representationen egentligen tilldrager sig, måste få ett ganska slätt begrepp om denna representations icke blott insigter i allmänna ärender, utan äfven om dess allmänna vett.
Följden häraf blir ett odrägligt gnagande på representationens anseende, som ingen borde vara mera mån om att förekomma än representationen sjelf.
Det är också ingen nyhet denna utväg, som här är föreslagen.
Den 6 December e. ra. 419 föreslagen.
Jag vill icke åberopa huru inom den Fransyska lagstiftande församlingen tillgår, utan ber blott att få erinra derom, att i Danmark har representationen bos sig anställd en serskild Byråchef, hvilken, med biträde af tvenne andra personer, har till åliggande att i sammandrag redigera Riksdagens förhandlingar och dag för dag införa dem i den s. k. officiella Riksdagstidningen, och detta oaktadt dessa förhandlingar äfven i nämnde land äro offentliga, och tidningsredaktionerna således oförhindrade att genom stenografer anteckna hvad som föregår.
Jag önskar fördenskull icke blott, såsom den siste värde talaren yttrat, ur allmänhetens, utan äfven ur representationens intresse, att något måtte i detta hänsoende göras, och jag anhåller derföre, äfven i likhet med Hr Bildt, att Utlåt, mätte återremitteras.
Skulle emedlertid flertalet af detta Stånd vara böjdt för att bifalla StatsUtsk:s Utlåt., önskar jag dock att sådant icke måtte ske utan förbehåll Utsi; har nemi. såsom motiver för sitt afslag anfört, dels att RiksStms prot:r enl. grundlagen skola tryckas, hvarigenom lätt kunde bända att innehållet af dem tomine att stå i strid med referaterna lill tidningarne, dels ock att då förhandlingarne äro offentliga, det således vore tidningsredaktionerna oförhindradt att sjelfva förskaffa uplysning om hvad som inom representationen tilldrager sig.
Om dessa förhållanden skulle få gälla såsom skäl för afslag ä flr Cederschiölds motion, har man, om man vill vara konseqvent, i och med detsamma afskurit sig all utväg att i något afseende vinna ändamålet; ty om också icke i all framtid Ständernas prot:r komma att tryckas, fö rest fi lier jag mig åtminstone att offentligheten skall hos dem allt framgent fortfara.
Det är under sådana omständigheter som jag, derest bifall till Utsk:s Utlåt, skall blifva Ståndets beslut, hemställer att sådant må ske utan att i sin helhet gilla de grunder, hvarpå Utsk:s afstyrkando är byggdt.
När en aktad ledamot af delta hus, Frih.
Raab, först väckte motion i förevaride ämne, och jag haft tillfälle att i fordna Riksdagars protir se hvilka debatter som förut varit förda om denna sak, tillstår jag att jag fann mig skyldig att efterse, huruvida de sednare prot:n i detta Stånd derutinnan undergått någon förändring.
Jag var närvar.-de då Hr Cederschiöld gjorde sina anmärknir mot Frih. R.iabs motion, och jag fann alt äfven han instämde ungefär i samma åsigt i afseende å motiverna, ehuru han hade ett annat förslag, hvilket han ansåg mera praktiskt verkställbar^
Jag var då, såsom man säger, på vippen att yttra mig, men jag teg, emedan jag å ena sidan fann att hela motiveringen gick ut derpå, att för R. och Ad. utreda, att deras känsla af behofvet att få se sina yttranden refererade på ett ordentligare sätt, var densamma som vid förra Riksdagen, och å andra sidan, att man i känslan af dessa motivers fulla kraft ständigt förbisåg möjligheten att realisera det syfte man hade för ögonen.
Yi hafva nu i afton, mine
Hrr, hört en ledamot af StatsUtsk., som väl troligen förfäktat saken lika skickligt der som han gjort här, vi hafva, säger jag, hört denna ledamot ur alla minutiösa II.
H. 29 Den 6 December e. m. synpunkter ådagalägga, huru nyttigt och nödvändigt det vore att inom första eller andra dygnet kunna få se våra yttranden i tidningarne.
Men jag förklarar att jag icke tror, det den föreslagna utvägen, om den äfven försöktes, skulle kunna leda till annat, än på sin höjd att de båda referenterna skulle blifva mål för vårt, jag vill icke säga hat, men åtminstone missnöje, och att de skulle komma i en ganska ledsam ställning.
Det skulie ju kunna hända att dessa herrar antingen tillhörde ett och samma politiska parti, eller också att de tillhörde olika partier; och hvem af oss, mine Hrr, kan nu säga, huruvida icke den ene eller andre af dem kunde vilja låta sin egen opinion i någon mån inverka på den dialektiska konsten att sätta sin upfattning af hvad som här yttrades på papperet.
Skulle vi icke vid sådant förhållande, och så framt det icke vore möjligt att påträffa några hittills af mig ouptäckta mönster af opartiskhet och skicklighet, i st. f. att vända oss mot några tidningar och deras referenter, vända oss mot de nu ifrågasatta tjenstemännen.
Detta är dock icke det enda, mine Hrr!
Det skäl, som från början bestämde mig att liga och afvakta resultatet, är en observation som jag sedan länge, gjort, och hvilken jag tänkt att nu först för R. och Ad. framlägga.
Först och främst ber jag då att få nämna, det jag icke tror att nationen vill hafva referaler af någon representants yttranden, utan hon vill hafva dessa yttranden, sådana de ord för ord hafva fallit; allmänheten skulle icke mer rätta sig efter dessa refererade anföranden, än hon rättar sig efter tidningsreferaterna.
Allmänheten lä-_ ser vanligtvis uteslutande någon viss tidning, t. ex. Aftonbladet, eller Svenska Tidningen, alltefter som hennes egen opinion är beskaffad.
Nå väl, nu hafva just dessa, om jag så må uttrycka mig, med hvarandra rivaliserande och, så att säga, mot hvarandra polemiserande tidningar, vant allmänheten vid att finna tvenne opinioner, sinsemellan så motsatta, som svart är motsatt hvilt; och då frågar jag, har allmänheten kunnat få något förtroende för referaterna?
Jag vågar tryggt säga: hon har det icke!
Nu är det klart att hvar och en kan invända, att om man kommer fram med dylika inkast, så är det detsamma som att man icke vill saken, och då är det omöjligt att tillfredsställa nationens och representationens önskningar.
Visst icke, mine Hrr!
Jag vill ej på detta sätt afklippa saken; jag vill blott förklara, att det är min innerliga öfvertygelse, att hvarken representationen eller nationen vinna hvad de åsyfta, förr än vi få årliga Riksdagar och förr än tidningarna vänja sig att låta bii att vara instruktörer för lagstiftningen, utan i stället följa lagstiftningens åtgärder, samt i vissa fall, när de känna sig fullt öfvertygade, göra sina egna sjelfständiga anmärkningar, men icke, såsom här, tro sig påkallade att gifva några fingervisningar om hvad lagstiftningen bör göra.
Det är illa nog att mellan Riksdagarne denna frihet ofta förvillar, men ehuru detta icke är tidningspressens fel, utan den saknade kon trollen, som endast en permanent lagstiftning eller rådslående församling kan ge, så ser man dock att tidningarne, äfven under Riksdagarne, tro sig snarare böra styra än réferera.
Sällan un - Den 6 December e. m. m der låta de dock omförmäla yttranden som förtjena allmän upmärksamhet, om icke i följd af personlig ovilja.
Det skulle vara att förringa tidningarne sjelfva och göra basis för det förtroende de af nationen åtnjuta, vacklande, om vi genom några konstlade anstalter sökte åvägabringa det, som genom sakens egen natur bör framstå, nemi. att tidningslitteraturen bör finna sig i en underordnad ställning tili representationen, och att tidningarne, åtminstone så länge Riksdagen varar, böra referera i st. f. att polemisera.
Det är denna observation som jag icke en, utan flere gångånger personligen gjort i Engelska parlamentet; jag har nemi. der funnit att dagen efter, sedan någon talare af anseende yttrat sig, är hela London angeläget att få se verba formalia af detta yttrande.
Det är endast på sådant sätt, endast när våra institutioner tagit denna riktning, som vi kunna vinna det desideralum, som vi här åsyfta, och detta kan icke vinnas förr än lagstiftningen blir mera permanent.
Det är kändt, att det finnes en stark opinion mot tätare Riksdagar; vi hafva emedlertid jemkat oss ifrån fem till tre år, och man påstår att man icke kan komma längre, emedan sådant vöre alltför kostsamt.
Nå väl, då man icke kan förändra naturen af saken, så må man låta dervid bero, och jag ämnar visserligen icke göra något förslag till nedsättande af en Komité för att få årliga Riksdagar, emedan min auktoritet är dertill alltför ringa; men jag tror att om R.
St:r behagade upfatta frågan ur denna synpunkt, skulle de deraf finna, att uti mina isigler ligger någon sanning; ty om vi vilja tillskynda det konstitutionella samhället alla de fördelar, som kunna framkallas af de resurser det äger, måste vi hafva tätare sammankomster, och då rättar saken sig sjelf.
Det ligger dessutom i tidningarnes eget intresse att få täfla om att lemna de fullständigaste och bästa referaterna, och man behöfver då icke negociera med dem, utan de gå såsom villiga tjenare representationens önskningar till mötes.
Nu anhåller jag att af Ridd.Sekret, få uplysning om huru de andra Stånden i denna sak beslutat; jag har hört, att den åtminstone inom ett Stånd skulle vara afgjord, och om så är förhållandet, torde det icke vara lönt att vidare approfondera densamma.
Jag hoppas således att den tid jag tagit i anspråk, för att yttra de ord jag nu afgifvit, och hvilka leda dertill, att jag icke kan instämma i Hr Bildts yrkande om återremiss, icke måtte anses vara alldeles bortkastad för R. och Ad.
I anledn. häraf hade undertecknad Ridd.Sekret. äran uplysa att prot.utdr. ankommit, samt utvisade att StatsUtsk:s förevar:de Utlåt, blifvit af de 3 öfrige RiksStin bifallet.
Efter den uplysning vi nu erhållit, att förevar:de Betänk, af tre Stånd blifvit bifallet, och frågan således är afgjord, synes det som allt ordande derom vore att strida om Påfvens skägg.
Jag skulle dock vilja önska, att R. och Ad., genom sitt beslut, måtte ådagalägga, att de heldre önska att se sina förhandlingar sanningsenligt framställda, än de vilja under - 452 Den 6 December e. m. kasta sig den otydliga och ofta oriktiga upfattning deraf, som nu äger rum.
Frölich yttrat om årliga Riksdagars nytta vore jag färdig att underskrifva, utom i det afseendet, att jag icke kan inse att det vore bättre för representationen att hvarje år se sina yttranden oriktigt refererade, än att, såsom f. n. är händelsen, detta blott inträffar hvart tredje år.