Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom, – och det är anmärkningsvärdt, – besökte Columbus sjelf Island, få år före sin stora upptäcktsresa, och, som Robertson säger, mera för att utvidga sin kunskap i sjöväsendet, än att föröka sin förmögenhet.»
«Men», sade Alette, «Washington Irwing i sin Columbus – som jag nyligen läst – talar väl om hans färd till Island, men nekar till att han derifrån hemtade någon anledning till sin stora upptäckt.»
«Men detta är ju otroligt, omöjligt, efter hvad vi här se och höra!
Hör nu hvad
Aal säger om den tid, då Columbus uppehöll sig på Island»:
«På Island blomstrande då sagoskriften, och de åtskilliga sagorna gingo från hand till hand i åtskilliga afskrifter, tjenande då som nu, men i ännu högre grad, att förkorta den långa vinteraftonen.
Vår gamla sagoskrift tände således visst ett ljus i hans dunkla gissningar, och detta måtte vara så mycket mera vägledande, som det var nära sjelfva tilldragelsen och kunde äfven till en del muntligen meddelas af dem, som i nedstigande linia voro upptäckarens slägtingar.»
«Är icke detta så naturligt och nödvändigt?
Kan du nu längre tvifla Alette?
Jag ber dig, omvänd och förbättra dig; omvänd dig från Irwing till Aal!»
«Jag är böjd att gå på Haralds sida», sade nu fru Astrid med lifvad röst och blick.
Stora, för menskligheten vigtiga upptäckter ha aldrig skett utan förberedelser, ofta i tysthet fortsatta under århundraden, till dess i en lycklig stund snillets och lyckans ande pustat opp den under askan glimmande elden, till en klar och för verlden lysande låga.
Öfverallt der vi finna en blomma, kunna vi se ned till en stam, till rötter i jorden gömda, och slutligen till ett frö, som i sitt dunkla sköte innehåller outvecklad den blifvande vexten.
Och månne icke allt i verlden rör sig efter samma utvecklingslag?
I Norrmännens stormiga töckenfärd öfver hafvet, ville jag se det väderdrifna frö, som under Försynens ledning, från Vinlands jord utsträckte sina rötter århundraden igenom, tills ett mäktigt snille af dem leddes att fullborda verket och för den gamla verlden uppdaga den nya.»
Harald var mycket glad åt denna tanke, som blåste frisk vind i hans segel, och lifvad häraf gaf han luft åt den beundran för nordens forntid, som bodde i hans bröst.
«Det tillhörde,« sade han, «dessa män af få ord men af kraftiga gerningar, dessa män för hvilka faran var en lek, stormen musik och vågornas svall en dans, denna ätt af ynglingar tillhörde det att upptäcka nya verldar, utan att anse det som storverk.
Stora bedrifter voro deras hvardagssyslor.»
Alette skakade sitt vackra hufvud åt denna forntidsförtjusning.
Hon ville ej neka att denna tid hade en viss storhet, men hon fann den icke riktigt stor.
Hon talade om hämden, våldet, den låga grymheten, hvilka den nordiska forntiden öppet hyllade.
«Men,« återtog Harald «föraktet för plågorna och döden, detta ädla förakt, så allmänt bland menniskorna under denna tid, förtog grymhetens udd.
Vårt försvagade slägte har knappt en föreställning om den kraft, som lät forntidens män finna en njutning i sjelfva plågorna, emedan de sporrade deras modiga andar till heroismens högsta spets; emedan de i sådana stunder kände sig kunna vara mer än menniskor.
Derföre sjunga hjeltarne midt under dödsqvalen.
Så dör den svenske Hjalmar i sin väns, normannen Odds armar, i det han hälsar örnarne, som komma för att dricka hans blod; så dör Ragnar Lodbrok i ormgården, och medan ormarne hväsande gnaga sig in i hans hjerta, sjunger han sina segrar och slutar med orden:
«lidna äro lifvets stunder,
leende skall jag dö«
Hvad denna styrka i plågorna, i döden är ädel och beundransvärd!
Den som kunde så dö!« «Äfven Amerikas råaste vildar,« sade Alette, «känna och öfva denna slags heroism, och mig föresväfvar ett annat ideal, så af lifvet, som af döden.
Den starka forntidsande, som du, min bror, prisar, kunde dock ej bära – ålderdomen, de tunga dagar, det tysta lidandet – en stor del af mensklighetens lott.
Jag vill prisa den anda som upplyfter alla tillstånd i menskligheten, som eldar den döende hjelten att prisa Gud (icke sig sjelf) och dö, och som åt den ringe, hvilken i lifvets natt vandrar mot sin obemärkta graf, meddelar en kraft, en frid, som låter honom i sitt mörker, öfvervinna all mörkrets makt.
Ack! jag som djupt känner mig vara en af de svaga på jorden, som ingen droppa äger af nordiskt hjelteblod, gläder mig att man kan lefva och dö på ett sätt som har ädelhet, har skönhet, utan att fordra berserkamod och som äfven de starkaste andar ej behöfva blygas för.
Mins du min bror «den gamle Digter« af Rein?
Detta poem uttrycker fullkomligt den sinnesstämning jag önskade mig kunna äga i mina sista stunder.«
Harald erinrade sig blott dunkelt «den gamle Digter«, och så väl han som öfverstinnan bådo Alette att göra dem bättre bekanta med honom.
Alette kom icke ihåg hela skaldestycket, men gjorde reda för det väsendtligaste deraf i dessa ord:
«Det är vår.
Den åldrige skalden vandrar «i Skov og i Enge« i de trakter der han förr sjungit, der han förr varit glad bland dem han gjort glada.
Nu är hans röst bruten, hans kraft, hans eld förbi.
Som en skugga af hvad han en gång var, går han omkring i den unga, lefnadsfriska verlden.
Vårfåglarne samlas kring honom, hälsa honom välkommen med glädje och bedja honom taga harpan fram och vid den besjunga det nyfödda året, den leende våren.
Han svarar:
12 O kjærlige Sangere smaae!
Ej længer jeg
Harpen kan slaae;
Ej mere min Vaar sig forynger.
Dysser den gamle Digter og synger;
Jeg er dog saa fro,
I mit Hjerte er himmelsk Ro.«
«Han vandrar vidare «I Enge og Skove.«
Bäcken sorlande mellan gröna bräddar hviskar till honom om sin glädje öfver de lösta banden, och hälsar sångaren, som vårens och frihetens budskap:
«Min Risslen din Harpe behager,
Den leger og jubler og klager;
O! lad den da lyde igjen!
Som jeg flyde Dagene hen.
Den åldrige sångaren svarar:
O Kilde! som vælder saa klar,
Ej mere jeg er hvad jeg var;
Kun Navnet af Skjald er tilbage,
Og svage Gjenlyd fra svundne Dage.
Dog er jeg saa fro,
I mit Hjerte er himmelsk Ro.
Han vandrar vidare.
Dryader omsväfva honom i dans; blommorna tillbjuda honom kransar och bedja honom besjunga deras högtid; zefirerna, som brukade leka i harpans strängar, leta i buskarne, forskande om han gömt den der, smeka den gamle och söka om igen, men förgäfves.
De vilja då fly, men han beder:
O Elskte! förlader mig ej.
O Blomster! förskönner min Vej!
Min Harpe er brudt, men ej Klage
Skal Vaarens lyse Aander forjage
Han vandrar vidare och uppsöker hvar älskad vrå.
Bygdens ungdom samlas och omgifva den gamla sångaren, «glädjens och ungdomens vän.«
De bedja honom med sina toner försköna deras fest,
«Thi Vaaren er død og dens Fryd,
Uden Sange og Harpers Lyd.«
Den gamle svarar:
«J Unge! udslukt er min Ild!
Min Dæmring er kjølig, dog mild,
Min Ungdoms lycksalige Minde,
I eders muntre Sange jeg finde!
Beklager mig ej!
I mit Hjerte er Himmelens Ro.«
Och nu uppbjuder han skogens sångare, blommorna, ungdomen, alla naturens och lifvets älskeliga föremål att glädjas åt lifvet och prisa dess skapare.
Alla väsens skönhet och glädje äro kransen på hans silfverhår, och tacksam och lycklig, beundrande och låfsjungande sjunker han stilla i naturens moderliga famn.«
Alette tystnade, en mild rörelse darrade i hennes röst under de sista orden och glänste i hennes behagliga ansigte.
Fru Astrids tårar runno, hennes händer sammanknötos krampaktigt, i det hon sade:
«o! att så få känna innan man dör, och – så få dö!«
Hon drog Alette med en slags häftighet till sig, kysste henne och grät sedan stilla, lutad mot hennes axel.
Äfven Harald var upprörd, men tycktes kufva sina känslor, och såg med allvarsamma, tårfyllda ögon på gruppen framför honom.
Tyst och obemärkt smög sig Susanna ur rummet.
Hon kände ett styng i hjertat, en orm vred sig i hennes bröst.
Drifven af en namnlös, qvalfull oro, skyndade hon ut i det fria, och gick nästan utan att veta det sjelf, med häftiga steg på den branta gångstigen uppföre ett berg, hvarifrån hon mången gång, i lugnare stunder, hade beundrat den sköna utsigten.
Stora och sköna scener hade under det föregående samtalet uppstigit för hennes blickar – hon kände sig så ringa, så fattig bredvid dem.
Ack! hon kunde ej en gång tala om det stora och sköna, ty tungan var bunden.
Hon kände så varmt och kunde dock ej värma någon!
Den lyckliga
Alette vann utan möda, kanske utan att mycket värdera det, ett tycke, ett bifall, som Susanna velat köpa med sitt lif.
Barbrasinnet kokade upp inom henne och med en knotande blick mot himlen sade hon:
«skall jag då i hela mitt lif ej blifva annat än en ringa, föraktad tjenarinna?
Himmelen såg ned på den unga flickan, mild men mulen; sakta regndroppar stänkte på hennes panna; hela naturen omkring henne stod tyst och liksom sörjande.
Detta sorgsna lugn verkade på Susanna, som en god moders ömt tadlande blick.
Hon såg ned i sitt hjerta och fann der afund och högmod, och hon fasade för sig sjelf.
Hon såg ned på elfven, som brusade i djupet under hennes fötter, och hon tänkte med längtan:
«O den som kunde dyka ned, djupt, djupt i dessa vågor och så uppstiga renad – – förbättrad!«
Men redan denna önskan hade verkat, som ett renande dop på Susannas själ, och hon kände friska och ljusa tankar uppstiga inom sig.
«En ringa tjenarinna!« återtog nu Sanna, «och hvarföre skulle det vara en föraktlig lott?!
Den högste har ju tjenat på jorden, tjenat för alla, för de ringaste, ja äfven för mig. O! – och det blef allt ljusare och varmare i hennes sinne – jag vill blifva en rätt tjenarinna, och sätta deruti min ära, och ej begära någon annan!
Behaga kan jag icke, skönhet och snille och vackra gåfvor har jag ej, men – jag kan älska och jag kan tjena, och det vill jag göra, af hela mitt hjerta och af all min kraft, och i all ödmjukhet; och om menniskor förakta mig, skall Gud dock ej öfvergifva den ringa men trofasta tjenarinnan!«
När Susanna åter sänkte mot jorden sin tårfyllda blick, föll den på en liten mossvext, ett af dessa naturens ringaktade barn, som i det tysta och obemärkta genomgå metamorfoserne af deras stilla lif.
Den lilla vexten stod i frisk grönska och vid dess toppar hängde klara regndroppar, och solen, som nu sken fram ur molnen, lyste i dessa.
Susanna betraktade mossplantan, och den tycktes säga henne: «ser du! fast jag synes så ringa, har jag dock himlens dagg och solens ljus lika fullt, som trädgårdarnas rosor och syrener!«
Susanna förstod den lilla vextens språk och tacksam och lugnad, upprepade hon flera gånger inom sig, med en slags stilla glädje: «en ödmjuk, en trofast tjenarinna!«
När Susanna kom hem, fann hon öfverstinnan icke välmående; hon hade varit mycket upprörd, och då hade man alltid ett krampanfall att befara.
Susanna bad innerligt och erhöll tillstånd att vaka inne hos henne denna natt, åtminstone till dess fru Astrid insomnat.
Öfverstinnan hade väl nära sig en annan trotjenarinna, men denna var gammal och mycket döf, och Susanna hade alls icke förtroende till henne.
Öfverstinnan gick till sängs.
Susanna satte sig på en pall vid fönstret, tyst sysselsatt med sina tankar och med stickandet af en strumpa.
Fönstret hade stått uppe om dagen och mycket mygg hade inkommit i rummet.
Öfverstinnan var oroad af dem och klagade att de hindrade henne att somna.
Tyst blottade
Susanna sina hvita skullror, armar och hals, och när myggorna hoptals slogo ned på henne, och hennes matmoder nu lemnad i ro somnade lugnt, satt Susanna stilla, lät myggorna njuta, och njöt sjelf dervid mer än man kan tro.
Aflägsnande och närmande.
Sand Delikatesse, dette Humanitetens vakreste Hjerteblad viser sig jo tydeligst i Smaating.
Hvad vi i almindelighed kalde saaledes er ingenlunde altid saa smaat; –
J. C. Lous.
Det är med våra fel, som med pepparrot; de äro grufligt svåra att utrota från den mark der de en gång tagit fäste, och intet är mer nedslående för odlaren, som vill ha bort ogräset ur sin åker, än att se det nyss bortryckta åter skjuta friskt upp i dagen, från qvarblifna, i jorden dolda rötter.
Man kan då bli alldeles uppledsen vid den ogräsbundna marken, och man kan, när denna mark är vårt eget kära sjelf, få den hjertligaste lust att resa ifrån sig sjelf långt, långt bort.
Men pass!!!
Susanna erfor ofta denna känsla, under det hon dagligen arbetade på att kufva de rörelser, som uppstego inom henne under denna tid.
Dock hade de tankar och föresatser, som väcktes hos henne under aftonen vi nyss omtalat, fattat henne alltför djupt att åter gifva vika, och med valspråket: «en ödmjuk, en rätt tjenarinna!« kämpade hon sig tappert igenom dagens faror och försåt.
Hennes väsen blef lugnare; sjunkande stilla tillbaka från deltagande i samtal, som öfvergingo hennes bildning, sökande att vänligt försaka andras uppmärksamhet och interesse, vinlade hon sig endast om att i materielt afseende bereda trefnad och behaglighet för alla, samt uppfylla och om möjligt förekomma hvarje önskan.
Och mer än man tror inflyter en sådan verksamhet på det hvardagliga lifvets sällhet.
Den kärleksfulla viljan ger åt sjelfva de döda tingen anda och lif.
Men tungt blir för den tjenande sjelf detta lif af syslor och omtanke för andra, om ingen solblick af kärlek, intet hjertligt erkännande faller på hennes arbetsamma dag.
I början af Augusti reste Harald bort, för att en fjorton dagar sednare återvända med Alf Lexow, Alettes trolofvade.
Under hans frånvaro skulle Alette göra ett besök hos sin morbror i Hallingdal, men för att efterkomma fru Astrids önskan, dröjde hon ännu en vecka qvar på Semb.
Under dessa dagar slöto sig Alette och Susanna närmare hvarandra, ty Alette rördes ovilkorligen af Susannas outtröttliga och anspråkslösa omsorger, och fann dessutom hos henne ett så öppet sinne, ett så hjertligt deltagande, att hon ej kunde neka sig sjelf nöjet att meddela henne ett och annat af det myckna, som lefver i en lycklig fästmös hjerta.
Lycklig, – ja, det var Alette, ty hon älskade varmt och sen länge redan, Alf Lexow, och skulle inom kort för alltid bli förenad med honom, och likväl smög ofta ett vemodigt drag öfver hennes behagliga ansigte, då fråga blef om detta giftermål och om hennes flyttning till nordlandet.
Susanna frågade henne några gånger om orsaken dertill, och lika ofta slog Alette skämtande bort frågan, men en afton då de samtalat förtroligare än vanligt sade Alette:
«Det är en underlig känsla att reda till sitt bröllop under den tron att man icke länge skall öfverlefva det!
Denna flyttning till nordlandet blir min död, det är jag viss på.
Nej, se icke så förskräckt ut!
Det är ju i alla fall icke så farligt.
Och tanken på en tidig död har jag dessutom länge burit med mig, så att jag borde vara vand vid den.«
«Ack!« sade Susanna, «de som älska och som äro älskade, de lyckliga borde aldrig dö!
Men hvarifrån denna underliga aning?«
«Jag vet sjelf icke!« svarade Alette, «men den har följt mig alltifrån min första ungdom.
Min mor var född under Provences sköna himmel, och tillbragte större delen af sin ungdom i det varma landet.
Kärleken till min fader lät henne i vårt Norge älska sitt andra fädernesland, och här tillbragte hon sitt öfriga lif, men kunde dock aldrig rätt fördraga dess kalla klimat, längtade hemligen tillbaka till det varma landet, och dog i denna längtan.
Mig har hon lemnat i arf dessa känslor, och fast jag aldrig sett dessa orangelundar, denna varma azurhimmel om hvilka hon så gerna talade, har jag sen barndomen insugit kärlek till dem; jag har dessutom ärft min moders plåga af kölden; – mitt bröst är ej starkt, och – nordlandets långa mörka vintrar, boendet vid hafsstranden, i ett klimat dubbelt kallare än det jag är vand vid, hafstöknen och stormarne – – – – ack! jag skall ej länge motstå detta!
Men Susanna!
Du måste lofva mig att icke säga Harald eller Lexow ett ord af hvad jag nu förtrott dig!«
«Men, om de visste derom« – sade Susanna – «skulle du säkert slippa flytta dit upp.
Säkert skulle din fästman, för din skull söka ett mildare land«....
«Och vantrifvas der, och dö af längtan till sitt kära nordland!
Nej, nej Susanna!
Jag känner hans kärlek till sin födelsebygd, och vet att denna vinterliga natur, som jag fruktar, just är hans lif och hälsa.
Alf är af själ och hjerta nordbo, och han är liksom sammanvext med den bygd der hans fäder bott och hvars uppkomst och förkofran är hans älsklingsplan, förnämsta målet för hans verksamhet.
Nej, nej! för min skull skall han ej ryckas bort från sitt hem, sitt ädla sträfvande.
Må jag snarare, om så måste vara, i hans nordland finna en tidig graf!«
Susanna begärte nu att veta och Alette meddelade henne åtskilligt om det land, som hon tänkte sig så förskräckligt, och vi vilje med de unga vännerna nu kasta – – – – –
En blick på Nordlandet.
Allt er koldt og haardt.
Blom.
Dog hviles Guds Aand over Nord-
landene.
En stor del af Norge har sitt anlete liksom bortvändt från lifvet. «Den gamla Natten«, hon som fornverlden tänkte sig som alltings urmoder, håller här jettebarnet i sin mörka famn och sveper det hårdt, i trånga lindor, hvarutur det ej förmår utveckla sig till fröjd och frihet.
Nordlandet med Finnmarken se icke solen på flera månaders tid hvart år, och vägarnes svårighet och fara stänger umgänget med den sydligare verlden.
Nordpolens ande hvilar förtryckande öfver denna nejd, och när den derifrån andas ut öfver det sydligare Norge, i stilla Augusti-nätter, då vissna de halfmognade skördarne i dalarne och på slätterna, och hungerns isgråa anlete stirrar stelt från Nordanfjells på arbetsamma men olyckliga menniskoskaror.
Hafvet bryter sig vid dessa kuster mot en spetsgård af skär och klippor dem polar-fåglarnes skaror med skri och skrän kringsvärma.
Stormar afvexla med tjocka töcken.
Klipporna långs med dessa stränder ha besynnerliga skepnader; än uppstiga de i torn, än likna de djur, än framvisa de gigantiska och ohyggliga menniskoprofiler, och man förstår väl huru folktron i dessa ser förstenade troll och jettar, och att våra förfäder i denna vilda ödemark förlade deras Jotunhem.
Och en dyster qvarlefva af hedendom vill ännu i dag icke lemna denna nejd.
Den har frusit fast i menniskornas inbillning; den har förstenat sig i de hemska naturgestalter, som en gång gåfvo den lif.
Evangelii ljus söker fåfängt skingra de tusenåriga skuggorna; den gamla natten qvarhåller dem.
Fåfängt resa sig öfverallt på klipporna de heliga korsen; tron på trolldom och trollkonster lefver dock allmänt bland folket.
Hexan sitter ondskefull i sin håla och blåser upp storm för sjöfarande, så att de må förolyckas; och gasten Stallo, en stor, svartklädd man, med staf i handen, vandrar omkring i ödemarken, och inbjuder den enslige vandraren, som möter honom, till en kamp på lif och död.
Lappen, nordens nomad, ströfvande fri med sin renhjord öfver odelta marker, framstår som ett romantiskt drag i detta lif, men det måste då ses på afstånd.
På närmare håll slocknar all skönhet, i brännvinets dunster och Lappkåtans rök.
Långs med kusterna, bland klipporna och skären och på de hundratals öar, som omgifva denna strand, lefver ett folk af fiskare, som i kapp med sjömåsarne plöja hafvet.
Natt och dag, vinter och sommar hvimla deras båtar på vågorna; genom hvinande storm, genom skummande bränningar ila de oförväget med sina lätta segel, för att ur hafsdjupet uppfånga silfverstimmen – landets största rikedom.
Många uppslukas årligen af djupet, men mängden kämpar med elementerna och segrar.
Så under den dagliga striden, utvecklas mången kraft, utöfvas mången hjeltemodig gerning 13, och folket hårdnar för farorna och döden, men äfven för all lifvets mildare skönhet.
Likväl är det i denna hårda natur, som eiderfågeln är hemma, det är i dessa nakna klippor som den bygger sitt bo af dun plockadt från dess eget bröst, det silkesmjuka dun, som sedan sprides ut öfver verlden, att bädda varmt och mjukt åt menniskorna både i norr och söder.
Huru mången lidande lem, huru månget tröttadt hufvud har ej fått sin hugsvalelse från Norges klippeskär!
På gränsen emellan Nordlandet och Finnmarken ligger staden Tromsö, dessa provinsers nu uppblomstrande medelpunkt.
Det var här, som Alette skulle tillbringa sitt lif; det var här som kärleken beredde åt henne ett varmt och fridfullt bo, lik ejdern hemtande ur sitt eget bröst medlen att bereda ett mjukt läger i de hårda klippornas famn.
Och sedan Alette skildrat för Susanna hvad som afskräckte henne från den nordliga flyttningen, dolde hon ej heller hvad som ljuft och mäktigt försonade henne med den; och Susanna begrep det mycket väl, när Alette läste för henne följande bref:
«Tromsö d. 28 Maj.
Vore du ändå här, min Alette!
Jag saknar dig i hvart ögonblick, under det jag inreder min boning för att emottaga dig, och känner oupphörligt behofvet att fråga: hur vill, hur tycker du?
Ack! att du vore här, min innerligt älskade, nu i denna stund, och du skulle förtjusas af detta «is- och björnland«, som jag vet att du hemligen ryser för.
Trakten häromkring är icke vild och dyster, som till exempel på Helgoland; löfskogar kransa vår ö’s klippiga stränder, och hafvets vågor leka kring dem i fredade vikar och bugter.
Vår väl byggda lilla stad ligger vackert på öns södra sida, blott genom ett smalt sund skiljd från fasta landet.
Mitt hus är på hamngatan, som följer längs med den stora beqväma hamnen.
I detta ögonblick ligga öfver tjugu fartyg der för ankar, och flera nationers olika flaggor svaja i aftonvinden.
Det är engelsmän, tyskar och isynnerhet ryssar, som komma till vår kust, för att hemta vår fisk, vårt ejderdun m. m., och gifva i utbyte sin säd, sina pelsverk.
Sydboarne föra dessutom hit en mängd grannlåt och små lyx-artiklar, som begärligt upphandlas af inbyggarne från Kola och Hvita Hafvets trakter.
Lefve handeln!
Min själ upplifvas vid åsynen af dess lif.
Hvad har icke handeln från verldens begynnelse verkat, till lifvets behag, till länders och menniskors vänliga närmande, till förmildring af seder!
Det har alltid hjertinnerligen glädt mig, att forntidens visaste och mildaste lagstiftare – Solon, var en handelsman.
«Vid handeln,« säger en hans historieskrifvare, «vid visdom och musik utbildades hans själ.» Lefve handeln! hvad lefver icke genom den?!
Hvad är allt friskt lif, all rörelse i grunden, om icke handel, utbyte, gåfva mot gåfva!
I kärlek, i vänskap, i folkens stora lif, i familjens lilla krets, öfverallt hvar jag ser lycka och välstånd, ser jag äfven handel; ja, hvad är hela jorden, om icke en koloni från moderlandet himmelen, och hvars väl och lyckliga förhållande till detta, grundar sig på fri export och import!
Liknelsen kunde fortsättas vidlyftigt, dock – – du gode gifvare der ofvan, förlåt att den ens blef vågad!
«Och du får icke tro, Alette, att här det materiella handels-interesset utesluter det för lifvets ädlare och finare bildning.
Ibland de ett tusen menniskor, som utgöra stadens befolkning, kan man välja sig en interessant umgängeskrets.
Vi ha äfven theater och många det bildade lifvets nöjen.
Jag var i går på en bal, der det dansades hela natten, vid – dager.
Den goda musiken, fruntimrens smakfulla klädsel och vackra dans, men framför allt umgängstonen, den hjertliga munterheten, lät några utlänningar, som voro närvarande, förvåna sig och sätta i fråga, om de verkligen här befunno sig under den sjuttionde breddgraden.
«Men vintern!« tycker jag mig höra dig ropa, «nog kan det gå an om sommaren, men den långa, mörka vintern?!
Nå väl, min Alette, vintern – går rätt bra, när man älskar hvarandra, när man har varmt inomhus!
Mins du, Alette, när vi förliden höst, tillsammans i Christiansand, läste i Morgenbladet följande utdrag af Tromsö tidning, af den fjortonde Oktober:
«Redan i flera dagar efter hvarandra ha vi haft snöyra, och i detta ögonblick sträfvar snöplogen att bana väg för kyrkvandrarne.
Nattens och vinterns grafro breder sig med stormsteg öfver äng och dal, och blott några få kor vandra ännu, som gengångare, öfver de snötäckta markerna, för att hålla sin tarfliga måltid af de ännu icke öfversnögade trädens qvistar.«
«Mig behagade det lilla vinterstycket, men vid uttrycken «nattens och vinterns grafro« ryste du ovilkorligt och böjde ditt hulda, kära ansigte, med tillslutna ögon, mot mitt bröst.
O, min Alette! så skall du göra framdeles, när fasan för mörkret och kölden griper dig; och vid mitt bröst, lyssnande till mitt hjertas slag, till min kärlek, skall du glömma de dystra bilder, som stå utanför ditt hem.
Tillslut ögonen, slumra, älskade, medan jag vakar öfver dig, och sedan skall du med klarnadt öga och rödblommig kind blicka på natten och vintern, och känna att deras makt icke är så stor.