Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som helt och hållit underlåtit alt undersöka förhållandet i andra, äfven christliga länder, yttrar blott: ”att Svenska församlingen så väl i afseende ”på sitt Höglids-Calendarium, som sin liturgi, tyckes ha träffat den svårfundna medelvägen mellan Catholicismens yppiga öfverflöd och andra Christna kyrkors alltför ”magra och förbleknade återhållsamhet.” — Dessa Christna kyrkors magra och förbleknade återhållsamhet har ändå ej minskat deras religiösa och moraliska kraft.
Jo, det, på hvars framgång mensklighetens väl beror, nemligen Uplysningen.
Egentliga grunden för Uplysningens värde, säger Thorild, ligger deri: ”Att som ej mer än Ett är sanning, Bestånd, "Sällhet; så är allt annat falskt, vacklande, ''förgängligt.
Deraf kommer strid, villa, oro. ”Deraf kommer att menskligheten så oup”hörligt kastas emellan ebben och floden af ”sin brist och af sina dårskaper.”
Öfver denna uplysning, som Utskottet benämner med den nya uplysningen, anser det, att den enfaldige skulle förskräckas.
Men hvem är rädd för ljuset?
Månne någon annan än den, hvars handlingar ej tåla dess sken?—.
Den 9 Mars e. m. 75 Vidare yttrar Utskottet i sitt Utlåtande, i afseende på det i motionen anförda ekonomiska skälet: ”Att om detta skäl full"följes, som det kunde, så skulle det äf”ven tala för indragning åf Söndagar i all”mänhet. ” Hvarifrån Utskottet hämtat denna slutföljd, fattar jag icke; ty, om jag skall begagna Utskottets egna ord, deraf, att det öfverflödiga eller tillfälliga utmönstras, följer ännu icke, att det nödvändiga och väsendtliga likaledes bör afskaffas.
Så mycket mindre hade Utskottet bordt taga sig anledning att tillämpa förutnämnde slutsats, som jag under discussionen åberopade Skriftens heliga ord, nemligen att sjunde dagen skall vara en helig hvila inför Herran.
Äfven detta skäl har Utskottet med tystnad förbisett.
Utskottet nämner dessutom, att det håller för, att Statens Andliga elementer, Religion, Upfostran, Lagstiftning, Regeringssätt, icke böra upskattas på samma sätt, som dess ekonomiska.
Men dessa Andliga elementer stå i lika nära samband med Statens ekonomiska, sorn själen slår till kroppen; och, om derföre de materiella krafterne åsidosättas, kan sådant äfven lika lätt medföra beklagliga symptomer lill den uti Utskottets Utlåtande omnämnde förruttnelse inom Statskroppen.
Då jag emellertid förmodar, att Högloft.
Ridderskapet och Adeln ej gillar uttrycken Den 9 Mars e. m. och sättet, på hvilket detta mål blifvit behandladt, och i sådant afseende detsamma återremitterar; får jag vördsamt anhålla, att dessa mina anmärkningar få åtfölja återremissen, med önskan, att sanning ej må föi tydas.
Herr af Geijersstam, Gustaf Emanuel:
Lika med Motionären anhåller jag om återremiss af Utlåtandet, icke derföre, att jag önskar någon ändring af resultatet i sjelfva saken, utan derföre, att jag finner stilen vara sådan, att den nära öfvergår lill persiflage öfver motionen, hvilket måste återfalla på det RiksStånd, hvarifrån den utgått.
Det är med liflig känsla af den missaktning, jag anser Utskottet genom en dylik redaction visat Ståndet, som jag önskar återremiss, för att se Utlåtandet återkomma redigeradt i en annan form.
Herr Bråkenhjelm, Pehr Reinhold: Ehuru Motionären sjelf så noggrannt genomgått och visat bristerna uti detta Utlåtande, utbeder jag mig dock få anföra några anmärkningar emot hvad detsamma innehåller angående indragning af Annandagarne, der det heter: \ ”Utskottet, som icke inser något skäl ”hvarföre denna dag, mera än Annandag ”Jul och Påsk, bordt upföras på indrag”ningsStaten, inskränker sig i detta afseende ”tili den enda anmärkning, att Christen - Den 9 Mars e. m. 77 ”domens trenne största högtider, Jul, Påsk ”och Pingst, verkligen tyckas böra firas ”med någon större högtidlighet, än en van”lig
Söndag, såsom äfven från urminnes ti”der varit bruklig.
Det synes mig som om de argumenter, hvilka för vederläggandet af motionens särskilte delar blifvit begagnade; med, om jag så vågar uttrycka mig, alltför liten urskiljning blifvit använde, i hänseende till de ämnen, hvaröfver Ridderskapet och Adeln egentligen infordrat Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets Utlåtande.
Frågan om Långfredagens indragning, hvaröfver det under intet vilkor tillkommit Utskottet att sig yttra, då denna del af motionen från densamma blifvit vederbörligen utesluten; denna fråga har dock uti Utlåtandet blifvit upptagen och behandlad, samt den omnämnde indragningen vederlagd med en utförlighet och grundlighet, som, enär sjelfva vederläggningert saknar något egentligt föremål, förekommer såsom en lection uti Theologia Dogmatica, gifven åt Rikets Ständer; varnandes den höga Läraren sina disciplar för Helgerårij och andra uti ettChristligt land oförväntade saker.
Då deremot fråga blifver om indragning af Annandag Pingst, inskränker sig den Tbeologiska djupsinnigheten till ett ...
. misslyckadt infall och den torftiga anmärkning, att Christendomens trenne stora högtider böra firas med mera högtidlighet, än en vanlig Söndag, 7» Den 9 Mars e. ra.
Det måste ursägtas mig, om jag finnér det i hög grad olämpligt, att då man uptager och utförligen behandlar en fråga, spm Utskottets Utlåtande ej blifvit underställd, så lösligen vidröra det ämne, hvilket egentligen var just det enda, som påkallade all den uplysning och beredning, som Utskottet, genom sammansättningen af dess personal, deråt möjligen kunnat gifva.
Det måste ursägtas mig, om jag tror rätta orsaken dertill hafva varit, att det föll sig lätt, att vederlägga indragningen af Långfredagen och af Bebådelsedagen, och att fåfängan der fick ett ypperligt tillfälle att ådagalägga sin lilla öfverlägsenhet; men att, då fråga blef om Annandagarne, författaren vågat sig något för långt, för att blifva åtföljd af vetenskaplig och historisk sanning och säkerhet; hvarföre ock bevisnigen på detta ställe helt naturligt antager godtycklighetens form.
Det måste slutligen ursägtas mig, om jag, som till en början var emot motionen i alla dess delar, genom Utskottets klena argumentation emot indragningen af Annandagarne, blifvit väckt till närmare eftersinnande och granskning af hvad betydelse dessa dagars firande är, i förhållande till den Evangeliska Kyrkans grundsatser.
Jag har dervid funnit, hvad jag ägt rättighet förvänta, såsom anfördt uti ett Utlåtande, som för öfrigt röjer grundelig lär - Den 9 Mars e. ra. 79 dom, nemligen att ingen märbelig historisk tilldragelse berättigar någon af dessa dagar att nied de åt dem helgade texter blifva ihogkomna framför någon annan dag, ännu mindre framför någon söndag af året.
Texten för Annandag Jul innehåller ett ämne, som för denna högtids egentliga föremål är helt och hållit främmande; Texten för Annandag
Påsk afhandlas enligast med sakens natur och med den historiska sanningen såsom aftonsångstext Påskdagen; emedan den omtalar tilldragelser, sorn inträffade aftonen af upståndelsedagen; Texten deremot för Annandag Pingst, sorn gör denna dag till ljusets och den öppna sanningens högtid, kan utgöra föremålet för hvilken Söndags firande som helst.
Alla dessa indragningar och förflyttningar skulle visserligen kunna göras utan hvarken den bildades ogillande af högtidens misskännandej eller den enfaldiges förskräckelse för en upplysning, hvilken deremot måste tillfredsställa hvar och en, den der anser sin tros helgedom nog helig, för att ej med vanans lättsinnighet böra beträdas.
Det är nemligen en gifven sak, att^tt Folks moraliska eller religiösa värde på intet sätt står uti ett direct förhållande till mängden af årets Helgedagar; tvärtom, skulle jag tro, bör man med en ganska varsam hand öppna den helgedom, dit ingen någonsin bör inträda, utan att känna sin 8o Den 9 Mars e. m. inre varelse lyftad utöfver hvardagslifvets vanor, tankar och sysselsättningar, en känsla, som torde vara af en högre och ädlare art, än hvad Utskottets alltför mycket utsirade Ullätande kallar en mager och förbleknad återhållsamhet.
En aldrig så liten menniskokännedom borde uti detta uttryck igenkänna en betydelsefull varning emot ett missbruk, sorn i våra dagar, tyvärr! är så allmänt, livar förbleknar Religionens blomma snarare, mine Herrar, uti den Catholska Kyrkan, der vidskeppelseri dagligen och stundeligen knäböjer, eller t. ex. uti vårt Svenska Norrland, der fromheten kanske endast 5 å 6 gåugor om året får utgjuta sin andagt uti templets sköte?
Jag vet bestämdt, att resande som besökt
Rom, emottagit ett så djupt intryck af att en enda gång hafva deltagit uti Påskahögtidens firande i St.
Peter, att denna dag sedermera blifvit en epok uti historien af deras religiösa bildning, och derigenom den märkligaste uti deras lefnad.
Men detta händer endast den, hvilken såsom främling besöker Rom.
Huru är det tänkbart, att den, som förnedrat sin Gudstjenst till en hvardagssyssla, som vanhelgat sin andagt med hvardagslifvets, ja mången gång med passionens och egennyttans låga föremål; att den, som nött så länge på sin religiösa sinnesstämning, Den g Mars e. m. 8r ning, att den slutligen antagit vanans förnufts- och känslolösa fonn: att han från en tro, en hön, en andagt, som saknar något ljusare sammanhang med hans tänkande och viljande väsende, skall kunna hämta något practiskt förädlande element?
Hos honom, skulle jag tro, har infunnit sig en förbleknelse af den betänkligaste art; den, som förbleknar af utsväfning och öfverflöd, gör det oåterkalleligen.
Att förekomma denna olycka genom en förnuftig återhållsamhet vid bestämmandet af antalet af årets lielgedagar, utgör ett bland, de aldravigtigaste föremål för dem, som handhafva Kyrkan och dess formförändringar.
Menas således i Utskottets Utlåtande med Catholicismens yppighet något annat, än guldet och silfret i helgonabilderna och Architecturens konst; — menas med de öfrige kristna Kyrkornas magra och förbleknade återhållsamhet, något annat än en mindre grann yta, föranledd dels af olika länders olika ekonomiska och climatiska förhållanden, dels af det begrepp, man gör sig om det höga och enkla alfvar, hvarmed mari i andagtens stund önskar se sig omgifven; så torde det behöfva en något noggrannare undersökning, huruvida Svenska Kyrkan, hvad Annandagarne angår, verkeligen träffat den beprisade medelvägen; så torde man ock finna, att detta uttryck: en mager och förbleknad återhållsamhet, om 16 H. 6 82 Den 9 Mars e. ra. dermed annars något skall menas, och man ej finner det rent af innefatta en omening, en sjelf-motsägelse, utan verkligen dermed skall menas ett nedsatt religiöst värde; att detta utryck då vänder sig rakt emot den mening, Utskottets Utlåtande vill göra gällande, och utgör ett vigtigt ogh strängt bindande argument för motsatsen.
Ett uttryck uti detta Utlåtande, en vanlig Söndag, — denna skillnad af större eller mindre högtidlighet, som så bestämdt uppgöres emellan olika helgedagar—har på ett sårande sätt vidrört min religiösa känsla.
Jag föreställer mig, att för den sanna Christliga andagten är den annalkande Söndagen alltid lika ny och ovanlig; och om de större högtiderne gifva en ökad anledning till en religiös sinnesstämning; så måste väl denna ökade anledning sökas i dagens text och icke i dagarnes mängd.
Af dessa grander anhåller jag vördsamligen, att detta Utlåtande må blifva återremitteradt, på det Utskottet må komma i tillfälle att uppgifva behöriga och antagliga skäl för bibehållandet af Ånnandagarnc, eller ock att tillstyrka deras afJysande.
Hvad åter formen af detta Utlåtande beträffar, så vittnar denna blossande vältalighet, dessa beständigt återkommade allegorier, hvilka för den sansade läsaren fö - Den g Mars e. m. 83 rekomma såsom något alltförmycket vågade bocksprång — de vittna om ett missförhållande emellan ett stort snille och saknaden af den egentligen manliga förmåga, att ej låta sin qvickhet rasa, der det kalla förståndet bör ransaka och dömma; ett missförhållande, som ej nu för första gången beklagas.
Om emedlertid antingen Ridderskapet och Adeln skulle bevilja återremissen, så att vi hafva att förvänta ett nytt Utlåtande i samma ämne; eller ock om Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet framdeles skulle blifva i tillfälle att undfägna Rikets Ständer med något dylikt snillefoster, skulle jag för min del önska, att detta antingen måtte färfattas på rimad vers, eller ock på Riksdagsprosa.
Friherre Boije ^ Ludvig:
Med hänryckning har jag beundrat flera sköna tankar bär och der i Utlåtandet; med djup ledsnad har jag läst åtskillige andra ställen i samma Utlåtande; men med sann tillfredsställelse antager jag det resultat, sorn oss tillstyrkes.
Om jag rätt fattade Ridderskapets och Adelns mening, när motionen remitterades, var
Ståndet då i allmänhet öfverens om att ogilla motionen.
Jag hemställer hvartill, med förutsättning af att samma åsigt ännu qvarstår, en återremiss skall tjena, om ej till en ordstrid emellan Ståndet och Utskottet.
I den öfvertygelse 6"' »4 Den 9 Mars e. m.‘ att Ridderskapet och Adeln är mån att bibehålla conseqvensen, hemställer jag vördsamt, huru dermed låter förena sig att återremittera Utlåtandet, och om icke aktningen för allmänna omdömet fordrar, alt nu genast bifalla detsamma, hvarpå jag anhåller om Hans Excellence Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition.
I det hufvudsakliga instämmer jag med Herrar af Geijerstam och Bråkenhjelm.
Jag kan väl begripa, att en Skald lånar till sin metaphor en tår ur sin älskarinnas öga, och förflyttar den till en stjerna; men jag tycker ej om, att ett EkonomiUtskott yttrar sig metaphoriskt, och i ordalag, dem jag nu ej vill upprepa.
Om ej Utlåtandet blir, i följd af de deremot gjorde anmärkningar, återremitteradt, önskar jag dock, att Utskottet måtte vara beskedligt och en annan gång nyttja ett sig och Ständerna mera värdigt språk.
Bland de Herrar Ledamöter, som yttrat sig emot Utlåtandet, är det blott en, som vidrört sjelfva saken.
Det är Herr Bråkenhjelm, som sagt, att Utskottet ej anfört ti 11 racki ige skäl för bibehållandet af Ånnandagarne.
Utskottet liar likväl nyttjat ett ganska kraftigt skäl, då Utskottet säger: ”Det måste för dylika ”indragningar gifvas en gräns, bestämd af Den g Mars e. tn. 85 "ReligionsSystémets kraf, af Landets tro, "af Kyrkans natur,” och "att enligt Utskot”tets oförgripliga tanka Svenska Församlingen uppnått denna gräns.”
De öfrige anmärkningarne hafva endast afseende å redactionen af Utlåtandet; och då jag ej kan tillägna mig förtjensten deraf, anser jag mig icke böra till besvarande uplaga de många och olikartade anmärkningar, som deremot blifvit gjorde.
Ett försök af mig i detta fall skulle endast bortskymma det originela och naiva i det af författaren nyttjade framställningssättet.
— Med ett ord, Utlåtandet innebär sitt eget försvar.
Då Grefve Hamilton väckte sin motion om någre Ilelgedagars afskaffaude, fästade jag dervid föga upmärksamhet, emedan jag ej trodde, att någre stora fördelar derigenom kunde vinnas. Å andra sidan var jag öfvertygad, ej allenast att sjelfva motionen var oskadlig, utan ock, att den, utan våda, till någon del kunde bifallas.
Med ett ord, jag fann deruti föga märkvärdighet; men så mycket mera sådan finner jag uti Utskottets Utlåtande, hvartill den gifvit anledning.
Att uti det gamla protestantiska Sverige, från en afdelning inom representationen, få emottaga en skrifvelse af så oprotestantisk syftning, kan svårligen undgå att väcka up - 86 Den g Mars e. m. rnärksamhet.
Af den enkla frågan om förminskning af några Helgedagar gör Utskottet ett väsen, talar om helgerån, förruttnelse i Statskroppen och mera dylikt, likasom om någon velat angripa sjelfva Gudaläran.
För att bevisa dennas oskiljaktiga samband med de ifrågavarande Helgedagarne, gör det en mängd åberopanden ur gamla Kyrkohistorien om Kyrkomöten och dylikt.
Jag vill ej följa Utskottet på desse antiquariska forskningar; men, för att vinna en ledning för vårt omdöme om tillförlitligheten af dess historiska upgifter, låtom oss efterse, huru de framställt den senaste händelse det omtalat, den, som både för Utskottet och för oss alla bör vara säkrast känd, emedan vi sjelfve öfvervarat den; jag menar den, då Grefve Hamiltons motion remitterades.
Utskottet säger, att då denna motion inom Riddarhuset väckt den lifligaste oro, har Grefven gifvit vika för den allmänna rösten och återtagit sitt förslag om Långfredagen.
Yi torde alla erinra oss, att då Grefve Hamiltons motion väcktes, uppstod derom alldeles ingen discussion.
När den i ett annat plenum föredrogs till remiss, var Grefven den förste, som fick ordet.
Han begärde då genast, att all fråga om
Långfredagen måtte ur motionen alldeles uteslutas.
Jag frågar då, om det är möjligt att berätta något med verkliga förhållandet mindre öfverensstämmande, än att Grefven gjort detta återtagande, för att gifva vika Den 9 Mars e. m. 87 för den genom oro inom Riddarhuset yttrade allmänna rösten.
Äro de citationer Utskottet gjort från aflägsna sekler lika litet tillförlitliga, så kunna vi gerna åsidosätta allt afseende derå.
Men, äfven förutsatt att de ägde den största Historiska noggrannhet, tror jag, att vi med desse gamle Kyrkofäder, deras möten och Historier hafva ganska litet att skaffa.
Svenska Statens Religion kallas, så ofta den i Grundlagen omnämnes, den rena Evangeliska Läran; dermed måtte menas den, som innefattas i Evangelierne, i desse skrifter, som omtala hvad den Gudomlige ReligionsStiftaren sjelf gjort och lärt, och ej i gamla Kyrkohistorien, som blott innehåller gerningar och meningar af Prester och andra syndare.
Är delta obestridligt, så blifver jag äfven vid min tanka, att desse Helgedagar äro menskliga institutioner, och kunna af menniskorna, om de dertill finna skäl, åter upphäfvas.
Yid denna tanka blifver jag, till dess någon visar mig, att deras firande uti Evangelium finnes föreskrifvit.
Att gifva Presters och Kyrkofäders meningar samma anseende, som sjelfve ReligionsStiftarens, utgör, efter min tanka, sjelfva grundfästet för Calholicismen, hvarifrån utgått, ej allenast dess otaliga vidskepelser, utan äfven denne, af skenheligheten understödde, förödande fanatism, som i så många tidehvarf plågat verlden, sorn ännu hotar att i barbariet återsänka mera än ett af det Södra l 88 Den 9 Mars e. m.
Europas sköna länder, och som i Frankrike brottas med den sansade Gudaktigheten och det sunda förnuftet.
Det andra stycket uti Utskottets Utlåtande har en egen märkvärdighet.
Utskottet börjar med att säga, att det alldeles ej behöfver yttra sig om Långfredagen, emedan frågan derom aldrig till detsamma blifvit remitterad, och likväl ordar det endast om denna fråga på mer än en hel tryckt sida.
Detta synes mig innefatta ej allenast en motsägelse, utan äfven en sådan verklig omening, att jag måste tro, det Utskottet uppdragit författandet af detta Utlåtande åt någon af sina mindre väl valde skrifvare, som afskrifvit detta stycke ur någon Postilla, och att vid justeringen Utskottet haft distractioner, så att hela perioden undfallit dess upmärksamhet.
Utskottet talar på ett ställe om en Helgedag, som varit firad i Carl den Stores tider, och säger, att det icke bör tillstyrka dess aflysning i Carl den Fjortondes.
Det torde ej vara lätt, att med säkerhet träffa meningen häruti.
Efter ordalydelsen skulle man tro, att Utskottet ville ordna Christna Kyrkan så, som den var för tusende år sedan.
Jag kan likväl ej tro, att Utskottet velat antyda en så stor reaction.
Jag finner snarare i denna sammanställning blott ett misslyckadt försök till smicker.
Jag vill ej täfla med Utskottet på denna bana; Den 9 Mars e. ni. 89 dock vågar jag yttra den öfvertygelse, att då Historien en gång går att omtala hvad Carl den Fjortonde gjort i Kyrkoår enden,, skall hon aldrig ställa Honom i bredd med den Regent, somförde nästan ständiga blodiga krig, för att med eld och svärd påtvinga fria Nationer den tidens med mycken vidskepelse uppblandade Christendom.
Utskottet säger på ett annat ställe, att det i Chrisendomen gerna ville se mensklighetens högsta och egentliga Riddarhusordning.
Jag kan ej återhålla min förundran öfver ett sådant uttryck.
Hvad en Riddarhusordning är, det lära vi alla nogsamt veta, nemligen en med bristfälligheter behäftad, af menniskor upgjord, Ordningseller Polis-stadga.
Sålunda har Gudaläran äfven varit ansedd af alla tiders Hierarker, som i henne blott velat finna ett beqvämt medel, att till egna afsigter leda de i mörker och okunnighet nedhållne Nationerne.
Helt annorlunda betraktas likväl Christendom en , jag är öfvertygad derom, ej allenast af detta upplysta Hus, utan af hela Svenska Folket.
Ekonomiutskottet må då anse den för hvad det behagar.
Då Utskottet i anledning af denna motion säger sig bålla före, att ett folk, som vore så nogräknadt om sin arbetsvinst, alt det icke hade tid att frukta Gud snart äfven skulle sakna tid till myeket annat, lä - Den 9 Mars e. m. rer Utskottet anse den egentliga Gudsfruktan bestå uti dessa yttre offentliga högtider, som Utskottet sjelf upgifvit till en del tillkomne i det andra och senare seclet.
Således lära ej allenast de af våra samtida Christna Nationer, som ej hafva dessa Helgedagar, nu vara, utan äfven det första seclets Christna, Religionsstiftarnes närmaste efterföljare, hafva varit ganska bristfällige i sin Gudsfruktan.
Men det blefve för vidlöftigt att upptaga alla märkvärdiga yttranden, som finnas i Utlåtandet.
Jag underlåter det så mycket heldre, som de nästan alla tyckas hafva enahanda syftning.
•— Innehölle Utlåtandet blott, att frågan om
Helgedagarnes indragning för det närvarande måtte förfalla, skulle jag ej bestrida bifall derå, men då jag ej kan medgifva de många andra satser, hvaraf det är uppblandadt eller, rättare sagdt, egentligen beslår, nödgas jag yrka återremiss och anhåller vördsammast om proposition derå.
Jag förenar mig med de Herrar Ledamöter, som begärt återremiss, på de skäl de anfört, och anhåller att ett annat Utlåtande måtte af Utskottet redigeras, deri jag må sakna vissa öfverflödiga ord såsom t. ex.
HögAltare och HelgeRån.
Det första är icke mera någon Svensk benämning, efter vi ej mera hafva några Högaltaren; det mäste derföre anses som en öfversättning från något annat
Den 9 Mars e. m. språk eller ifrån de Catholska länderna.
Helgerån kan ej heller mera begås hos oss, sedan vi icke mera hafva några Helgon.
Ingen Motionär kan således straffas som Helgerånare derföre, att han föreslår borttagandet eller förflyttandet af några i hans tanka öfverflödiga Helgedagar.
Äfven önskar jag, att följande ord måtte uteslutas, såsom:
"De synbara bingarne pä odödlighetens hopp;" ”mensklighetens högsta och egentliga Riddarhusordning;"
"Solens Portar" m. fl. d.
Men innan jag yttrar mig vidare, måste jag tillkännagifva, att jag ännu icke äger den reformationslust att vilja indraga eller förflytta hvarken Juldagen eller Långfredagen; dock kan jag icke med Utskottet instämma deruti, att Maris Bebådelsedag och Christi Himmelsfärdsdag utgöra de båda yttersta punkterna af Christi jordiska lif; ty dessa dagar tillhöraden Gudomliga uppenbarelsen af hvad som skulle ske, eller af det redan fullkomnade, under det att Julafton eller natten jäll Juldagen var den rätta epoken för Christi födelse, äfvensom Långfredagen för hans död.
Jag kan således icke anse den dag, då Jungfrun bådades, att hon skulle föda, böra firas såsom ett minne af Christi födelse; ty det vore ungefär detsamma, som om man, i mensklig väg, ville räkna den dag för en menniskas födelsedag, då qvillman bådades lill brudstolen.
Ja, mine Herrar! jag uptager endast Utskottets egna ord 9* Den 9 Mars e. m. för att vederlägga dera.
— Jag finnér ytterligare och intill dess jag blir annorlunva öfvertygad, stt Trettondedagen, såsom en fortsättning af Julen, äfven efter Utskottets egna bevisningsgrunder för densammas bibehållande, rätt väl kan indragas , lika så väl som redan skett med 3:dje och 4;de-dagarne af Julhögtiden.
Jag inser visst, alt en återremiss icke kan tjena till något nu, emedan troligen, efter hvad jag tyckt mig förmärka, samma beslut ifrån Utskottet återkommer; men jag tror, att hvad som nu icke låter verkställa sig, skall dock sent omsider“inträfla; och jag väntar, att andra grunder ifrån Utskottet skola upgifvas, samt att ett bättre Utlåtande, än det nu framställda, må blifva en följd af anmärkningarne, för hvilken orsak jag begär Utlåtandets återremitterande.
Jag hänfördes åter af min känsla att be om ordet, då Grefve Posse förklarade sin stora admiration öfver Utlåtandet, och att han för dess förträfflighet skull låtit det passera utan ändringar.
Omöjligen kan jag instämma i samma omdöme; men då flere