Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla förslag, sorn tolerera ett slags bibehållande af Stånden, hafva dessutom det stora felet att lemna de flesta och mest gällande rösterna otillfredsställda; ty man skall icke lemna utan uppmärksamhet, att nitet för representa - 3o Den 21 Octo ber f. in. tionsförändring hufvudsakligast finner 6in näring i antipoderne mot ståndsfördel ningen.
Af alla de reformförslag, med hvilka Representationen och allmänheten så frikostigt blifvit hugnade, torde det af Gr.
Spens framlagda, i anseende till dess grundide'e, förtjena mesta uppmärksamheten.
Den communala lagstiftningen förtjenar lika mycken omvårdnad som den politiska, ja ännu mera, ty den ena bör utgå från den andra.
Det är nedifrån, icke uppifrån, samhället skall ombildas; fattas basen, får öfverbyggnaden aldrig hvarken fasthet eller varaktighet.
Egoismen antages i allmänhet sorn den förnämsta driffjädern till menniskans handlingar.
Denna sats, så nedsättande för menniskovärdet, är lyckligtvis mindre sann änden vid första påseende kan förefalla.
Vida mera än man föreställer sig, är det hos den väl organiserade menniskan ett verkligt naturbeliof att arbeta för ett objectivt mål; — äfven omedvetande bidrager hon dertill, — denna gemensamhetsanda må sedan yttra sig huru som helst, vare sig genom stånds- eller corporationsanda.
Vid construerandet af ett samhälle bör denna psychologiska sanning icke lemnäs obemärkt.
Känslan för fäderneslandet kan dock icke, åtminstone i lugnare tider, alltid bibehållas lika lifligt; det enskildta lifvets många bestyr och omsorger afvända uppmärksamheten derifrån; fäderneslandet ger dessutom icke oupphörligt sin närvaro tillkänna, och då det gör det, sker det ofta på ett mindre angenämt sätt, t. ex. vid debetsedlarnes presenterande.
Fosterlandskänslan måste, om jag så får uttrycka mig, sönderdelas, det stora målet vinna genom föreningen af en mängd individuella krafter, som, oaktadt de synas sträfva för det enskildta intresset, dock bidraga lill det allmänna; den måste fästas vid de kretsar, der jag verkar, och hvilkas verksamhet jag oupphörligt erfar, så nära familjen som möjligt; den måste baseras på något ständigt fattligt, således på provinser och communer.
Man måste på sätt och vis förkroppsliga fosterlandskänslans andliga väsende, införlifva intresset för communen med intresset för familjen, den för provinsen med den för communen och så vidare.
Fosterlandskänslan skall baseras på tillgifvenheten för de locala vanorna.
En oupphörlig verkan och återverkan måste herrska mellan communen och familjen, den ena sättas i oupphörligt beroende af den andra.
Communalbestyren måste_ således göras så mångfalldiga, så intressanta, så positiva, som möjligt är för det helas bestånd.
Det democratiska elementet bör allt mera och mera deri inympas.
Att detta kan ske med fördel och ulan särdeles våda intygas af den arbetsinrättning, som till en stor del genom Hr Slalssecreltn von HarlmansdorfFs nit lärer vara i verksamhet i Calmar stad.
Efter hvad mig är berättadt, skola äfven arbetare; vara intagne i comile'en, som uppfylla sitt kall lill allmän tillfredsställelse.
D en 21 Oc t o b e r f. ra. 3i De moderna statsekonomiska grundsatserna hafva upplöst de patriarkalisk» förhållanden mellån husbonden och arbetaren, som fordom ägde rum ; de hafva placerat den fattiga och rika i tvänne olika lägen.
I de gemensamma communalbestyren kunde en utväg sökas att åter till en del i samhället återinföra det kärlekselement, som tordehända alltför mycket blifvit utträngt af rättselementet.
Genom municipalbestyr inympas på allmänheten conservativa iristincter; den blir mera tolerant i sina fordringar; af svårigheten alt styra det mindre samhället, lär den sig att bedömma de ökade svårigheterna vid de större statsbestyren.
Communen är således
Statens bästa politiska uppfostringsanstalt.
Erfarenheten har redan visat, att formandskabet är den plantskola, hvarifrån Norrska Storthinget fått sin bästa rekrytering.
För Styrelsens moraliska element vore äfven communalrättighelernes utvidgande en ren vinst; den undgick derigenom att ingå i dessa samhällslifvets mindi e detaljer, der behöflig localkännedora vanligen fattas den, och der den ofta äfventyrar att compromettera sig.
Allt detta kan vara godt och väl, torde man invända, men förnämsta villkoret, communalanda, fattas.
Fastän detta påstående tusen gånger blifvit framkastadt och åter upprepadt, innebär det derföre icke mera sanning.
Denna communalanda finnes i samma ögonblick man önskar att den skall finnas.
Men med det bureaucratiska elementets sträfvande att kapra åt sig så mycket möjligt är, äfven af communalrättigheterna, och sedan pastorerne något enväldigt usurperat resten, är communens verkningskrets inom de fromma önskningarnes triviala område.
Att det i sjelfva verket i Sverige finnes friskare och skönare elemenler till en communalanda, än i något annat land, torde iqke vara svårt alt bevisa.
Gemensamhetsandan visar sig härunder i mångfalldiga former på det ädlaste sätt.
Hvar och en tjensteman känner huru stark och uppoffrande kamratsandan är; hvar och en militär, huru soldaten af endast gäslfrihelsanda på dagen depenserar allt hvad han lyckas förtjena.
Hvilket deltagande för andras nöd, yttrar sig icke här — man tager brödet ur munnen för att gifva det åt andra.
Man ser huru det
Svenska ädelmodet vid eldsvådor och andra olyckor på ett så frikostigt sätt hastar till hjelp, att mången gång nödlidande återfå mera än de förlora.
Sådant är oerhördt i hvarje annat land.
Hvilken anda utvecklade sig icke i Sverige under choleratiden ?
Det var högsint, det var heroiskt och mera värdi att uppteckna i historiens annaler, än mången krigisk vapenbragd.
En nation, som endast för menskligbetens sköna ändamål, utan hopp att derigenom vinna hvarken rykte eller ära, äfventyrar det menniskan vanligen anser dyrbarast, skulle 32 Den 21 October f. m. tveka alt uppoffra någon arbetsmöda för ett allmänt ändamål!
Nej! del är icke möjligt; — den, som påstår detta, har icke sinne för Svenskens så lefnadsfi iska och fullblodiga väsende.
— Man skall dessutom icke bedomina ett nu med ett fordom.
Hvilken cominunalanda har icke blifvit väckt genom hushållssällskaperna, brandstodsföreningar, privatbanker samt bolagsföreningar i allmänhet.
Mera än väl känner jag huru starka antipalhier på alla håll möta cominunalväsendets utbildning, ty enhetsprincipen, detta Fransyska revolutionens skadligaste och olyckligaste foster, omfattas med lika förkärlek af den högra som venstra sidans ultraism; man hänföres å den ena sidan af den materiella, å den andra af den ideel la despotismens instincleiv
Klart och tydligt framstår det dock för mig, attén varaktig, politisk byggnad endast kan uppföras på municipalandans och rättigheternas fasta grundval; i annat fall blir äfven den nyss uppförda byggnaden i ständigt behof af reparationer, och ingen skall finna sig hemmastadd, ingen finna trefnad derstädes.
Sednare tiders politiska tilldragelser bevisa detta på det evidentaste sätt.
Spanien torde för decennier få smaka anarkiens bittra frukter, för det att styrelsen, till följe af egen vishet eller främmande inflytelse, i stallet för en nödig modifikation af provincialrättigheterna, nästan decrelerat deras fullkomliga afskaffande, och i dess ställe försökt införa ett centralisations-systeme, efter Fransysk modell.
Nära nog årligen uppföres i Portugal en liten revolutionsdram.
Landet står derföre hos Don Pedro i förbindelse, som, med förbiseende af folkets municipala vanor och historiska lif, påtrugat dem en constitution, uppgjord efter Engelsk snitt.
Alla försök att i Italien införa ett constitutionelt systeme, hafva hittills misslyckats, icke derföre att det fattas folket frihetssinne, utan derföre alt man stött deras inrotade vanor och fördomar för hufvudet.
Folket eftersträfvar visserligen frihet, men på sitt eget vis, icke såsom vissa stereotyp-theorier anbefalla.
De hysa ingen känsla för ett helt odelbart Italien, men väl för ett sjelfständigt Toscana, ett fritt och oberoende Genua och Venedig.
Den politiska medeltiden med dess federalistiska indelning är ännu friskt inpreglad i den trasigaste Lazarons sinne och talar ännu lifligast till dess inbillning.
Italiens verkligen frisinnade innevånare underkastade sig hellre despotismens jernok, än de olika staternes amalgamerande.
Detta allt bevisar, huru djupt inrotad, huru naturlig federalismens anda är hos menniskan.
Mången skådar äfven häri faran att genom institutioner väcka den, der den icke finnes.
Det kan visserligen icke vara någons afsigt att försöka göra provinserna till stater i staten; frågan vore endast - Den 21 Octobcr f. m. 33 dast att göra deni något mera oberoende hvad deras loenia inlressen beträffar, ntt genom utsträckt commnnalverksamhet underhålla fosterlandskänslan så {lefvande som möjligt.
Men äfven med den nästan omöjliga förutsättning af provinsernes emancipation, äfven i politiskt hänseende, vore, med Sveriges geografiska läge, vådan för vår yttre sjelfständighet icke så stor, sorn mången torde föreställa sig.
Huru rikhaltig är icke historien på exempel af federativa staters mäktiga motståndselementer?
äfven de ryktbaraste anfallskiig hafva antagit karakteren af federationskrig.
Dessa krig hafva tecknat de skönaste drag i vår krigshistoria.
Äfven i våra dagar hafva vi sett en handfull menniskor i de Baskiska provinserna uthälla ett flerårigt krig mot den öfriga Spanska monarkien.
Tscherkassernes krig mot verldens mäktigaste conlinentalmakl är ett oafbrutet epos.
Mera än någonsin torde det i vårt tidehvarf vara nödvändigt att egna en allvarlig uppmärksamt t åt cominiinalväsendets utbildning.
Det linnes i Frankrike ett politiskt parti, understundom mera förakladt, men äfven någon gång mera fruktadt än det förljenar.
Detta parti drifver satser, hvilka äro af största våda för samhällsordningen.
Icke belåtne med jemlikhet inför lagen, med afskatfande af alla sjelfskrifvenhetens rättigheter, proclamera dess anhängare derjemte jemlikhet i förmåga, — de säga att den råaste, den dummaste, den trasigaste af sina medmenniskor, den är lika vis som jag — den bör i allt, äfven i politiskt hänseende, dela samma rättigheter.
Dessa satser under en tid, då proJelärernes antal oupphörligt tilltager, äro af den mest vådliga beskaffenhet; de hota att på civilisationens ruiner återföra den råa kraftens herravälde.
Dessa theorier synas så oförnuftiga, så opraktiska, att de icke borde vinna anhängare.
Förhållandet är dock, att de, ursprungne från Frankrike, spridt sig öfver till andra länder; man igenkänner deni till och med i det nu under diseussion varande betänk., fastän Coust.Utsk. synbart darrar för conseqvensen deraf.
Faran ligger dock i sjelfva verket mindre i satsernes beskaffenhet lin i personernes moraliska beståndsdelar, som drifva dem.
De grunda hela sitt politiska statsbyggnadssysleme på ett fullkomlighetstillstånd hos menniskan.
Äfven i denna utopi ligger dock något originelt, något ädelt.
Hänförde af en lågande inbildning, skåda de bos andra det de sjelfve känna.
Med en slags religiös tro betvifla de aldrig hvarken riktigheten af sina satser eller framgången af sin sak; alltid besegrade, äro de alltid ånyo färdige alt börja striden.
Det är just i denna religiöst politiska fanatism, som faran ligger; ty det är fanatismens natur att skapa proselyter.
Deras satser tillika med deras personligheter kunna icke undgå att verka hänförande på ungdomen, under ett tidehvarf, som i politiskt hänseende hvarken tror på ett närvarande 15 II. 5 34 Den 21 Oelober f. ra. eller elt tillkommande.
Denna politiska sekt liar i Frankrike skördat sina mesta anhängare.
Det i detta land till sin yttersta potens drifna centralisations-systemet är orsaken dertill.
Dä det democratiska elementet litine!- sig titeslutet från de regioner i samhället, der det egentligen är hemina och förmår utöfva en välgörande verksamhet, tvingas delalt kasta sig in på det politiska gebitet.
Communérne i Frankrike qvarhållas i det fullkomligaste omyndighetstillstånd; de kunna icke utan centralstyrelsens inblandning afgöra den I i k — gilltigaste detalj.
Är fråga om en reparation på en publik byggnad, på en kyrka, den må vara aldrig så obetydlig, skall alltid en hemställan göras till centralstyrelsen, och så måttga instanser skola då genomgås, att det icke skall vara titan exempel, att byggnader hunnit ramla innan styrelsens beslut hunnit utfärdas.
Den politiska radicalism, som nu vulkaniskt gro!- i Frankrike, kan visserligen aldrig finna samma symp.dhier hos de kallblodigare nationerna; då satser ne likväl redan l Sverige börja drifeus, må man icke förbise deras conseqvens.
Huru långt man än må utsträcka de politiska rättigheterna, stanna alltid många, ja de flesta utom kretsen af de valbei ätligade; drifves dertill den satsen alt blotta personligheten ger sjelfskrifvenhet till politiska rättigheter, skall de otillfredsställdes antal alltid blifva lika stort som de tillfredsställdes, och den politiska obelåtenheten i evighet fortfara.
Hvilken val-census man än må bestämma, den må vara aldrig så låg, skall alltid anses som eh slags afistocralisk usurpation, främmande för grundsatsen.
Under våra tider är det således mera än någonsin af största vigt att Utvidga den communala verkningskretsen, och att der fästa detta lågande sträfvande efter medborglig verksamhet; der kan det verka välgörande, då det deremot, inkastadt på det politiska gebitet, så lätt kan verka vulkaniskt förstörande.
Af de åsigter, jag här gifvit tillkänna, torde R. o. Ad. finna hvilken stor och hufvudsaklig vigt jag lägger på den delen af Gr.
Spens’ förslag, söm rörer co minu na I väsendet.
Jag förenar mig således med den af Frih.
Sprengtporten, vid conferencerna gjorda tillstyrkan, att Gr.
Spens’ förslag till landskapsordning må till dess hufvudide'e af Const.Utsk. uppfattas, och ett förslag i den delen framläggas till R.
St:s antagande i sammanhang med förslag till represen ta lionsförändring.
Klingspors anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Statsrådet m. m.
Cederström, hvilken å K.
M:s höga vägnar aflemnade 5 nåd. skrifvelse!- och t nåd. proposition.
Hr Lefre'’n, Joh. Pehr:
Jag erkänner nogsamt, att det egentliga föremålet för dessa öfverläggningar är att komma derhän, att R. o. Ad., ifall Utskts betänk, blir återremitterad!, måtte förena sig om vissa anmärkntr emot det - Dcu 21 Oelober f. m. 35 samma.
Jag erkänner härigenom öppet, att ilen regeln följaktligen äfven lör mig borde vara gällande, att genast, efter det jag fått ordet, inskränka mig till att anföra hvad jag ansei- värdi att anmärka emot betänk, och ali framställa förslag lill något eller några aninärknir af den beskaffenhet, att de kunde blifva af R. o.
Ad. såsom Ståndets gemensamma tanke antagna.
Men, mine herrar! den fråga, sorn i närvar, ögonblick utgör föremål för RiksStms öfver - läggningar, ar af en sådan vigt, att den representant , som 111 i sill Stånd vanligen brukar yttra sig i de angelägenheter, som företrädesvis intressera honom, ie.ke heller vid detta tillfälle kan till bn ka hål la sin önskan att äfven yttra sig om hufvudprinciperna.
Det är kanske angeläget, att uti Ståndet uttryckas de allmänna tänkesätt, som inom
Ståndet råda i detta vigtiga ämne, måhända utöfver hvad som egentligen erfordras för de blifvande anmärkninas framställande, emedan nationen, som, åtminstone hvad denna angelägenhet angår, följer oss med en särdeles uppmärksamhet, troligen fordrar att vi skola uttala våra tänkesätt om hufvudgrunderna til! det förslag, sorn nu utgör föremålet för våra öfverläggningar.
Jag kommer till denna slutsats deraf, att förslagets hufvudgrund, de allmänna valen, blifvit af Utsk. framställd såsom något företrädesvis förnuftigt, (rationelt, såsom det kallas,) såsom ett mål, hvartill man borde sträfva, äfven om man för ögonblicket ej kunde komma detsamma särdeles nära.
Här är således frågan, mine herrar! om att anställa en undersökning, huruvida ide'en af allmänna val eller dess motsats, de s. k. ståndsvalen, hafva rättighet att tillmäta sig epithelet af rationella.
Jag får, för att vara kort, förklara, att jag för min del anser Utsk:s allmänna valprincip irrationel, och att jag tior ståndsidcen, rätt fattad, såsom en historisk produet vara den rationella.
Jag uttalar öppet, att jag har gjort mig det till en lag för mig sjelf, alt ej dagtinga med tänkesätten, utan jag uttrycker öppet hvad jag för min del tror mig hafva förnummit ur historien, och ur theorier, hvilka jag också i detta fall till en viss grad har gjort mig mödan att genomleta.
Jag går således icke i någon annan myndighets ledband, än i min egen öfvertygelses, d, v, s. , så långt jag förstår sakens theoretiska del och så långt jag fattat historien.
Hvarje samhälle börjar med alt vara enkelt uti sitt råaste och mest outvecklade tillstånd.
Der finnes icke mer än ett stånd: t. ex. hos fiskarenationer funnos blott fiskare, hos jägarenationer blott jägare, hos nomadnationer endast herdar, oell hos äkerbruksidkande nationer inträder först fördelningen.
Vid hvarje steg, som folken göra, för att bilda sig till hvad man kallar stat, så framträder dess naturliga bildning, såsom ett uttryck af dess inre lif, och här tillåter icke historien theorierna att komma med några abstracta ide'er, utan sådana, som folket» sjelfva framgått, för att bilda en stal, såsom de utvecklat sig, 3G Den 21 October f. m. så mäste man uppfatta deni; ty det är deras inneboende lif, och det bör oell kan icke sökas i några construetioner, gjorda efter abstracta theorier.
Jag anser således, att hvarje statslif uttrycker sig i de institutioner, som finnas uti staten, relativt till dess bildning uti moraliskt, intellectuelt och 111aterielt afseende.
Jag anser följaktligen, för min del, att ingenting annat ar rationelt i detta fall, än hvad sorn folket uttrycker i sin historia och sitt närvar, tillstånd, hvilket läres i statistiken.
Må detta anses vara ett uttryck af obenägenhet för de s. k. reformer, hvarom man 1111 för tiden så mycket talar, utan att rätt förslå, — jag vågar säga det, — hvarom frågan är.
Jag känner likväl med mig sjelf, alt jag älskar reformer, så vidt de äro ledande till mitt fäderneslands gagn; men ined min enskilda röst skall jag söka, så långt jag förmår, att motverka reformer, som, enl. min öfvertygelse, icke leda lill della mål.
Slår jag upp
Svenska statistiken, med afseende på detta ämne, så vågar jag betvifla, all det är tänkbart, alt Sverige skall blifva bättre och liberalare representerad!, genom antagandet af Coust.Utsk:s förslag, än genom de grundsatsers bibehållande såsom ele»lienler i den nya representationsbyggnaden , hvilka redan finnas.
Om jag då för del första går till BondeSt., så blir följden den, att då jag jemför antalet samtliga de sjelfägande bönder, som hafva representationsrätt, med det antal, som uppkommer, då man till det lägger deras arbetare och öfriga till BondeSt. hörande personer, nemi. de personer, som egentligen äro med jordbruk sysselsatte; så uppkommer det förhållande, att af 547,000 individer är det 161,000, som hafva valrätt, som träda fram och välja representanter; deraf följer alt man i medeltal kan säga, att något mindre än hvar 3:dje person, som är till 25 år kommen , och sorn är sysselsatt vid jordbruket, liar rösträttighet vid valen.
Då frågar jag; huru skulle man theoretiskt construera en vallag, som skulle gifva en så stark, en så långt nedgående representationsrätt, att hvar 3:dje eller hvar 4:de person i Riket, som är till manbara år kommen, har rättighet att framträda såsom valman?
Går jag till BorgareSt., så ar förhållandet der det, att der finnas 43,47^ inom städerna vid näringar och handel sysselsatte individer, till manbara år komne, eller rättare sagdt, dels till manbara
Ar komne och dels lärgossar vid yrkena; således örn man beräknar antalet af mästare, gesäller och lärgossar, så blir hela summan inom städerna 4^,000 och några hundrade derutöfver.
Ser jag åter, efter närvar, vallag, huru mänga som äga rättighet att framträda, såsom väljande, af dessa städers innevånare, som äro med näringar sysselsatte, så går deras antal till 13,000 personer.
När jag nu dividerar i3,ooo uti 43,ooo, så uppslår 34 eller ungefär samma förhållande, som jag nyssnämnde ägde ruin i BondeStåndet.
Således äger hvar 3:eije person inom dessa Stånd rättighet alt framträda såsom valman, Den 21 O c t o b e r f, m. 37 Hvar finnes da det Iand, der näringsidkarens representationsrätt är så långt utsträckt som tios oss?
R. o. Ad:s representationsrätt behöfver jag ej bär omtala. R. o. Ad:s capita hafva rättighet att här uppträda eiler gilva fullmakt åt någon annan adelsman, som hunnit i5 år.
Således är hvarje Svensk adelsman , som hunnit denna alder, berättigad att sitta på Riddarhuset , om han antingen är caput eller kan erhålla fullmakt, och alltså är i delta fall en stark democralisk anstrykning uti Riddarhusets representation.
Går jag åter till H. PresteSt., så befinnes det, alt samtlige de personer, som höra till detta lärda Stånd, professorer och adjuncter vid academierna inberäknade, (men ej studenterne, ty de hafva ännu ej bestämt sig till något yrke,) utgöra ett antal af 3,8oo personel'.
Valberätligade åter äro 1,900 pastorer och capelianer på landet, oberäknadt de academiske män, sorn äga valrätt.
Deraf följer åter, att bland nära 4ooo personer, som egentligen höra till yrket, är det 2000, som äga valrätt.
Här finnes ännu således ett mera democratiskt element, om jag så får säga, emedaa jag kallar det element democratiskt, som sträcker valmannarätten långt inom deras antal, som höra till den dass, för hvilka valen skola ske.
Delta har jag velat taga mig friheten alt framställa, ehuru obehagligt det är att tala med siffror, för att visa, att genom begagnande af våra nuvar. slåndselementer, för att pä dem bygga den nya representationen, som äfven jag önskar måtte kunna komma lill stånd, man kommer det sanna frihetselementet mycket närmare, än man kommer genom de s. k. allmänna valen, der man nödgas, såsom en talare nyss yttrade, draga ett streck genom individerne, för att åtskilja de valberättigade från den stora massan af icke valberättigade, som då blir vida större, än som i närvar, ögonblick äger rum inom de särskildta Stånden; men, mine herrar! vi hafva en dass af medborgare, hvilka ej^äga representationsrätt.
Hr von Prosén har nämnt denna däss före mig.
Han har sagt, att dess intressen kunna anses representerade genom de Stånd, som redan finnas, men han har ock anmärkt, att det ej är nog att ståndsintressena äro representerade.
Personer, som finnas inom hvarje dass i samhället, inom hvarje organiskt utbildad samhällsclass, måste äfven hafva rättighet att välja och att kunna blifva valde.
Det är således icke nog , att detta s. k. femte Stånds intressen hafva sina representanter dels här, dels i vära öfriga nuvar.
MedStånd.
Individerne hafva rättighet att vara delaktige af dassens rättigheter.
Denna del af Svenska medborgare har sedan 1719 sökt göra sin rätt gällande att äfven inträda i Svenska representationen; men sällan har man hört dem taga något direct steg, för att vinna detta ändamål.
Likväl hafva någon gång petitioner blifvit inlemnade i delta afseende.
Denna medborgaredass, mine herrar! har det utmärkande, alt vara lugn vid sina 33 Den ai Octo ber f. ro - fordringars och önskningars framställande, Den trotsar sig icke frana.
Den botar icke hvarken på ett eller annat sätt.
Den afvakta!' lugnt den stigande upplysningen inom de gamla RiksStm och är ofvertygad att i mån, som upplysningen stiger, skall också rättvisan hos R, St, omsider tilldela dem den rättighet, från hvilken de ej i evighet kunna vara uteslutne; men just detta lugn, denna frånvaro af allt trots, mine herrar! visar värdet af denna class.
Den har förmögenhet, den har bildning, den har praktisk och theoretisk bildning på samma gång, och deruti ligger förklaringen, hvarföre den med lugn afvaktar sitt inträdande, och ej genom trots gör sitt fädernesland skada, väcker oro och split.
Delta är en ädel dass, som ej längre får försummas.
Derföre anser jag tiden nu vara inne, att den får runi i representationen genom fördelning på de öfriga ståndsclasserna; och om detta, såsom jag förmodar, möter betydliga svårigheter, så torde det enklaste sättet vara att låta denna class bilda ett femte Stånd, en valclass för sig.
Då uppkommer frågan : huru skola de gamla Stånden kunna fördela sin förra representation så, att detta femte
Stånd deruti äfven blir delaktigt?