Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han vägrade att emottaga den tröst, som jag, sjelf förkrossad, sökte räcka honom, och lemnade mig med oro i sin själ följande morgon, för att aldrig mer återvända ...
Säg nu, herre, att ni ej beröfvat mig min son!
Dessa ord uttalades med en röst och beledsagades af åtbörder, hvars öfverväldigande kraft endast kunde flyta ur en af sina känslor genomglödgad själ.
– Nu, herre, tillade hon efter en stunds tystnad med lugnare ton, – har ni gjort den bekantskap, ni önskade.
Bäst hade måhända varit, att Odet icke fört er under mitt tak.
– Ni är en besynnerlig qvinna, sade Drake, – och det märkes tydligt, att ni har svårt att taga ert förnuft tillfånga.
Hvad er son beträffar, hade han väl förtjent sitt öde, och ni, som i honom inplantade begrepp och känslor opassande för hans stånd, ni kan anse er sjelf som den första orsaken till hans olycka.
Dock nekar jag icke, att jag vid det nämnda tillfället handlade med en uppbrusande ynglings häftighet, och vill gerna på något sätt godtgöra detta.
Är ni i saknad af något för ert torftiga uppehälle, så vänd er till mig ...
I detta ögonblick öppnades dörren, och samma späda elfvelika gestalt, som Drake sett i skogsbrynet, uppenbarade sig ånyo.
Den unga Ellen, som sett den ståtlige ryttaren inträda i modrens koja, hade af barnslig fruktan skyndat in i skogen och tillbragt en stund derstädes med sina ensliga lekar, tilldess hon trodde, att den ovanlige gästen aflägsnat sig.
Nu stannade hon, blygt rodnande på tröskeln, rädd att inträda och tvekande, om hon åter borde skynda bort; men då hon skyggt mönstrat den främmandes dystra, ovänliga ansigte och upptäckt sin mors ännu upprörda tillstånd, försvann hennes tvekan: hon flyttade sig med några steg till sin mors sida och fäste ur sina stora klara ögon en forskande blick på mannen, för att i hans ansigte söka läsa hans sinnelag och afsigter.
– Jag är nog lycklig att kunna afslå ert anbud, sade Ingrid med värdighet.
– Mina behof äro få, och mina enda önskningar fästade vid detta barn ...
Måtte ej äfven hon blifva ryckt ur sin mors armar och falla offer för tidens ondska!
Men det är något, som jag för hennes skull fruktar ännu mer än döden, och det är männen af ert stånd, herre! ...
Men hvarom talar jag?
Jag uppehåller er, och er tid är dyrbar.
Har ni för öfrigt något att befalla?
Drake, hvars panna på ett märkvärdigt sätt klarnade, under det han betraktade flickans ädla anletsdrag, afdrog handsken från sin venstra hand och lossade en guldring, i det han yttrade till Ingrid:
– Får er dotter emottaga denna vängåfva såsom ett tecken, att förflutna sorgliga händelser kunna försonas?
– Ni nedlåter er nu alltför djupt, ädle herre, svarade Ingrid.
– Hvad skadar det er, att mitt hjerta ej kan glömma förlusten af en son?
Och om han lefver, så hvilar hämden eller försoningen endast i hans händer.
Ellen såg frågande på sin mor och drog handen tillbaka undan den gåfva, som den förnäme herrn räckte henne.
Måhända ingick i bevekelsegrunderna för hans handlingssätt en icke obetydlig del fruktan för den s. k. kloka qvinnans mystiska makt.
Huru än dermed förhöll sig, beslöt han sig slutligen för att behålla den försmådda gåfvan och aflägsna sig.
Han sade ett kort farväl och drog ett djupt andedrag, när han åter befann sig i fria luften.
Petrus, som väntade med hästarne vid grinden, hade hyst hvarjehanda farhågor med anledning af sin herres långa dröjsmål hos den med vidskeplig fruktan ansedda Ingrid.
Äfven han andades lättare, då han nu fick lemna kojans grannskap och bakom sin herre fortsätta ridten genom skogen.
Jagthuset.
Petrus fick ännu en god halftimma öfverlemna sig åt sina funderingar öfver ändamålet med besöket hos Ingrid och öfver hvarjehanda andra ämnen ... funderingar, som endast någon gång stördes af hästens snafvande på den dåliga vägen ... innan hans herre uppnått målet för sin färd och stannade utanför det ofvan omtalade jagthuset.
Det var ett gammalt trähus, omgifvet af en igenvuxen trädgård, hvars murkna och af mossa öfverhöljda fruktträd Petrus, såsom son af en trädgårdsmästare, måste betrakta med verkligt medlidande.
En ensligare tillflyktsort undan verldens buller kunde en åt betraktelser eller vetenskapliga sysselsättningar hängifven eremit svårligen välja.
Rundtomkring stod den mörka furuskogen, hvars tystnad sällan stördes af vedhuggarens yxa, och lika sällan sågs någon vandrare eller åkdon skrida förbi på den oländiga vägen.
Sedan Drake genom en betjent anmält sin ankomst, blef han på trappan med öppna armar emottagen af ställets egare, Bengt Skytte i egen person, och införd i ett afskiljdt beläget rum, det lärda riksrådets studerkammare.
Den ena väggen betäcktes af ett bokskåp, innehållande ett par hundra skinnklädda folianter; vid en annan voro hopade allehanda besynnerliga instrumenter, om hvilkas ändamål en astronom eller kemist i våra dagar vid första ögonkastet skulle sväfva i ovisshet.
Midten af det genom tjocka gardiner förmörkade rummet intogs af ett stort skrifbord, betäckt med böcker och handskrifter.
I kaminen lågade en brasa, oaktadt höstaftonen var serdeles blid.
Riksrådet Skytte hade sett sina femtio år, men var ännu i sin oförsvagade mannakraft.
Den magra gestalten med dess snabba, vexlande rörelser, det långlagda ansigtet med dess lifliga minspel och qvicka ögon tillkännagåfvo ett sanguiniskt temperament, ett fladdrande lynne; men på samma gång tydde den krökta näsan, den tunna, något framstående underläppen och spetsiga hakan på en ovanlig grad af slughet och skarpsinnighet, likasom den höga och breda pannan på en öfverlägsen intelligens.
Hans ansigte var infattadt i ramen af en väldig allongeperuk, den han, för att dölja sitt grånande hår, sällan aflade ... icke ens i ensamheten, ty, såsom han sjelf förklarade, han ville ej, att spegeln skulle påminna honom om krafternas aftagande, just under en tid då han så väl behöfde dem; denna vördnadsbjudande hufvudprydnad nedföll i ett svall af lockar öfver en fotsid himmelsblå nattrock, den han välbehagligt svepte omkring sig, i det han tog plats i en beqväm länstol och anvisade sin gäst ett dylikt hvilosäte i sitt grannskap.
Sedan de vanliga artighetsformlerna blifvit vexlade, uppstod riksrådet, som i allmänhet hade svårt för att i några minuter sitta qvar på samma plats, ringde på en kammartjenare och befallde denne hemta ett par flaskor Burgunder och tillsäga kocken om en supé.
Burgundern kom.
Medan de första glasen af det förträffliga vinet tömdes, gick samtalet ännu något trögt, men tilltog i liflighet, allteftersom djupet i den först öppnade flaskan minskades.
Det var dock hufvudsakligen å riksrådets sida denna liflighet förspordes.
Med en lätt och behaglig stämma ingick han på åtskilliga ämnen, som visserligen icke berörde de angelägenheter, för hvilka denna sammankomst egde rum, men, såsom angående riksrådets enskilta förhållanden, måste bidraga att framkalla den förtrolighet och öppenhjertighet, som här, mellan fyra ögon, ömsesidigt önskades.
Det vigtigare samtalet uppstod först sent på aftonen, sedan supéen var undangjord, vid det förtroliga skenet af några vaxljus och under fortsatt, ehuru icke öfverdrifvet pokulerande.
– Jag tackar er ännu en gång, så öppnade riksrådet detta samtal, – för er godhet att infinna er här på min kallelse.
Ingen tid var emellertid att förlora, enär jag i morgon måste återvända till Stockholm, för att intaga min föga afundsvärda plats vid rikets rådbord.
Här kunna vi emellertid tala med hvarandra helt öppenhjertigt och utan fruktan för lyssnande öron: detta är just fördelen af att någon gång vistas i en sådan vildmark som denna.
I hufvudstaden deremot är man numera ingenstädes säker för spejare och utliggare.
De la Gardies parti spionerar på Bjelkes, och Bjelkes på De la Gardies; begge spionera med gemensamma syften på hertigen och oss, och dertill komma de utländska sändebuden, som söka utforska hvarandra och alla öfriga.
Jag hoppas att hafva lyckats i den saken för vårt partis räkning.
Våra trumf äro ännu icke utspelade, min vän, men tiden är snart inne.
Och ni, Drake, ni är densamme, ni alltid varit: med lif och blod tillgifven salig konungens broder, hertig Adolf Johan ...
– Med lif och blod tillgifven min egen framtid och ingenting annat, svarade Drake kallt.
– Bra, bra! utbrast riksrådet och klappade Drake på axeln.
– Man vet, hvar man har en sådan man, som ni är.
Ett annat svar skulle nästan ingifvit mig misstankar.
Vi kämpa alla enhvar för sin egen framtid, sina egna planer; men då vi söka efter medlen för deras befrämjande, är det desto bättre, då vi finna ett gemensamt sådant, som vi med samlad kraft kunna sätta i rörelse ...
Vi aflägga nu masken, vi begge, såsom vi ofta gjort inför hvarandra ...
Således: hvad är hertigen?
En skanskorg, med hvilken vi betäcka oss, under det vi kringsluta fästningen ... den tomma medelpunkten, kring hvilken vi alla, vänner af fosterlandet och af oss sjelfva, draga vår kedja.
– Alldeles riktigt, sade Drake.
– Jag förstår mycket väl, huru det är möjligt, att personer finnas, som uppträda mot regeringen, oberoende af sjelfviska afsigter och endast drifne af vördnad för den aflidne konungens vilja, sådan den i hans testamente finnes uttryckt.
Men utöfver mitt förstånd är, att någon skulle kunna taga parti för denne furste af ren tillgifvenhet för hans inskränkta, narraktiga och odrägliga person ...
– Ni sade’t, vid Jupiter! inföll riksrådet och fortfor med en viss pathos: – O, om ni visste, hvad jag lidit och lider af Hans Durchlaucht!
Hans obeslutsamhet, misstänksamhet och våldsamma lynne skulle afskräcka hvarje annan än mig från blotta tanken på att söka fast fot i dyet af en sådan karakter.
Det är lika svårt att med jernkedjor binda hafvets böljor som att fängsla denna själ vid ett bestämdt mål och bestämda medel för dess uppnående.
Hans hat till riksförmyndarne är outsläckligt, men han rufvar öfver detta hat lika overksam som draken öfver sin skatt.
Han behöfver ständigt vid sin sida någon, som eggar honom till handling, utan att synas honom öfverlägsen, som kufvar honom och på samma gång synes vara hans ödmjukaste tjenare ... som framför allt förstår att iakttaga försigtighet, ty hertigen är den opålitligaste varelse under solen och skulle i nödfall, för att rädda sig sjelf, spela förrädare mot sina vänner.
Att i hans händer lemna något, om än det ringaste, varaktiga bevis på våra afsigter, vore att sälja sig åt bödeln.
Ni inser deraf, min vän, huru svårt ...
– Jag vet, inföll Drake, – att ers excellens är den ende, som förenar tillräcklig skarpsinnighet och tålamod, för att utgöra den osynliga länken mellan hertigen och de missnöjde.
Men säg mig nu: hvad har på sednare tider blifvit gjordt för vårt bästa?
Äro vi ett steg närmare målet eller ej?
Skenbarligen synes allt stå på samma punkt som för ett år sedan.
Jag kan ej förlika mig med detta tvekande, vankelmod och eviga uppskjutande, om man genom en enda djerf handling på en gång kan vinna allt.
– Hvad som blifvit gjordt?
Har ni då tålamod att höra mig uppräkna de snart sagdt oräkneliga mödor, jag haft, för att till ett någorlunda sammanhängande och rörligt helt förena alla dessa intressen och menniskor ...
– Som hvar för sig äro så föraktliga!
– Alldeles!
För att, säger jag, utkasta de olika slags lockbeten, på hvilka dessa olika slags fiskar hafva fastnat?
Några vilja ett, andra ett annat.
Man måste således skickligt dölja det myckna hvarigenom splittring kan uppkomma, och framhålla det lilla, hvarom de alla kunna förlikas.
Och hvad mer är: medan vi föra denna falang i slagtningen, får ingen mer än några få hufvudmän känna bataljplanen, som annars lätt skulle falla i fiendens hand ...
– Väl! sade Drake och tömde sin bägare.
– Jag erkänner, att mitt tålamod är ej så stort som min beundran öfver Ers Excellens’ förmåga att besegra dylika svårigheter.
Låtom oss derför tala i få ord!
När behöfver ni mig?
– I hvilken stund som helst, min vän.
Riksdagen sammanträder om några månader, och innan den åtskiljes skall allt vara afgjordt.
– Ni tror det?
– Då eller aldrig.
Inom de tre ofrälsestånden hafva vi redan starka försänkningar.
Adeln är ej tillgifven hertigen, men såsnart kuppen är utförd, skall den tredje klassen inom detta stånd med Rålamb i spetsen gå öfver på vår sida, ty i samma ögonblick, vi ryckt makten ur förmyndarnes händer, dekretera vi upphäfvandet af grefvarnes företrädesrättigheter.
För sjelfva kuppens utförande fordras sådane män som ni ...
– En stöt, och lerbelätet ramlar, utbrast Drake, hvars blod började upphetsas af vinet och samtalet.
– Hvar är egentligen deras makt?
Ingenstädes i himmel och på jord, om ej i de beherrskades inbillning.
Folket hatar dem, likasom det hatar oss alla, som äro privilegierade ...
– Men denna inbillning är en verldsmakt, min vän ...
– Den är ett sken ...
– Den är bådadera.
Maktens symbol är makten sjelf.
– Hör oss någon? utbrast
Drake och reste sig plötsligt upp.
– Var lugn!
Jag är lika rädd om mitt hufvud, som niom ert.
Hvad fordras mer än att en natt häkta dessa män, hvar i sin säng, ja, i nödfall massakrera dem?
Ingen hand skall lyftas till deras försvar.
Tio beslutsamma själar, se der hvad vi behöfva, för att i våra händer flytta väldet öfver millioner ...
– Sakta, sakta, min vän!
Bakom de fem svage dödlige, som kallas riksförmyndare, står en odödlig och helig makt, som ingen strafflöst skall angripa.
Denna makt kan ni kalla Lagen eller Nationens Samvete, ja om ni så vill, Konungamakten.
Stöten, som riktas mot de förre, måste skenbarligen gå i en riktning, som ej syftar åt den sednare; den måste tvertom synas utgå från den sednare och riktad mot de förra.
Vi måste uppträda i den skymfade rättvisans namn, vi måste så att säga hafva en helig skrift att citera inför det rättroende folket ...
– En sådan skrift är den aflidne konungens testamente ...
– Ja visst, och vi måste hafva en legitim skylt att uthänga ...
– Hertigen ...
Och vidare är det för all god mensklig ordnings skull nödvändigt, att några röster från folkets ombud sanktionera våra åtgärder i samma ögonblick, som de vidtagas.
Det är den heliga smörjelsen, förutan hvilken vi blott blifva fågelfria äfventyrare.
Ni får dessutom icke alldeles utesluta ur räkningen, att de fem i sina händer hafva samlade alla trådarne till statens machineri.
En ryckning på dessa trådar, och tusen automater sättas i gång, tusen pennor fullklottra lika många pappersark med magiska runor och besegla dem med maktens signet, medan tusen andra automater gripa kring pikar och musköter ...
Konsten blir således att på en gång samla deder trådarne i egna händer, att öfverraska de tvekande med en fait accompli, tysta de samvetsgranne med lagens bokstaf, muta de egennyttige med hedersplatser och privilegier.
Jag har sagt, huru tredje klassen inom adeln skall vinnas; ofrälsestånden stå redan med ena foten i vårt läger, och Enander, Prytz och Per Ersson skola, enhvar inom sitt stånd, få dem att lyfta den andre foten äfven.
Ett års skattefrihet skall vinna hela det arbetande folket på vår sida; de indragna grefskapen komma att sätta oss i tillfälle att kasta ett sådant lockbete till massan.
Inom sjelfva hufvudstadens garnison ega vi äfven försänkningar.
Se här, min vän, fortfor riksrådet, idet han öppnade en låda i sitt arbetsbord, – här är en lista öfver de pålitligaste och inflytelserikaste männen inom vårt parti; Banér och andra, åt hvilkas försigtighet man ej kan anförtro sig, äro uteslutna.
Desse män, som utgöra kärnan i vår trupp, äro färdiga att med ed och underskrift binda sig vid vår sak.
En dylik förpligtelse är god att hafva.
Jag föreslår en sammankomst hos er, Drake, på Sjövik.
Den kan bemantlas af ett vanligt kalas, min vän; ni bjuder edra grannar och bekanta utan afseende på politiska färger ... ju brokigare blandningen blir, desto bättre ...
– Jag vill i detta afseende ställa mig edra ordres till efterrättelse, sade Drake, idet han genomögnade listan.
– Men nu från politiken till andra ämnen! sade riksrådet.
– Vill ni veta, hvarmed jag på mina från fosterlandets angelägenheter lediga stunder förströr mig?
Jo, min vän, med ett arbete, som skall fördunkla många af sjelfva de forntida vises yppersta verk ...
– Jag gissar, hvarom frågan är, sade
Drake lifligt och pekade på de besynnerliga instrumenterna; – ni fortsätter edra studier i vetenskapernas vetenskap ...
– Nej, min vän, inföll riksrådet och skakade sin allongeperuk, – jag har öfvergifvit jagten efter Det röda Lejonet 1 och egnat mig åt en mindre farlig, men lika ädel vetenskap, nämligen Språkforskningen.
– Sol præcipuarum linguarum sobsolarium 2, läste
Drake på titelbladet till den lunta, som riksrådet lade framför honom.
Han sköt den med synbart förakt tillbaka.
– Prisom oss lyckliga, min unge vän, fortfor riksrådet, – derför att vi besegrat denna hetsande, förskräckliga jagtlust! O, ni känner lika väl som jag, hvilken oemotståndligt förtrollande makt ligger i dessa nattliga studier, då tanken fördjupar sig i kabbalas afgrund och från sfinxerna, som dväljas i dess labyrinter, söker locka de vises sten; då man lutad öfver degeln betraktar metallernas skiftande glans och darrande väntar undergång eller herravälde öfver verlden ...
– Och ni har kunnat öfvervinna denna passion! utbrast
Drake med ett tvifvel, som han ej kunde dölja.
– Än ni?
– Jag ... jag har egentligen aldrig erfarit den.
Ryktet ljuger, som påstår, att jag befattar mig med alkemi.
– Desto bättre för er!
I förtroende sagdt: vet ni, huru mycket krut jag sistlidna år fruktlöst spillde på jagten efter Lejonet?
Två års ränta af mitt friherreskap i Ingermanland, det vill säga omkring 36,000 daler silfvermynt!
Endast tanken på mitt älskade barn, min Maria, och hennes framtid har förmått mig att afstå från dessa förföriska studier.
Och likväl är jag ännu icke säker på mig sjelf.
Det är en farlig frestelse att fortsätta, då man för sina ögon ser exempel på andras framgång ...
– Ers excellens, hvad menar ni dermed? inföll Drake, i hvars ansigte hvarje muskel spändes vid denna antydan.
– Ni känner naturligtvis Vanloo ...
– Det namnet har jag aldrig förr hört.
Dock, det är sannt:
ni har sedan er hemkomst föga varit i hufvudstaden.
Der, må ni veta, hör man i dessa dagar knappt annat än detta namn.
– Hvem är då denne Vanloo?
– Hvem han är?
En enkel fråga, men ändock svår att besvara, ty Vanloos egenskaper äro så många, att jag ej vet, hvilken jag skall framhålla såsom den mest betecknande.
Att han, efter hvad namnet tillkännagifver, är Holländare, det är i våra ögon hans sämsta egenskap; ungefär samtidigt med er återkomst hitkom han med holländska beskickningen och har sannolikt sjelf något hemligt uppdrag från sitt lands regering.
Att han är lärd och i synnerhet har vidsträckt kunskap i språken, det är en grundlig egenskap, som icke lyser i verldens ögon, men som intagit mig till hans förmån ...
Tänk blott, fortfor riksrådet, som sjelf var ifrig språkforskare, – han talar svenskan fullkomligt som en infödd, ehuru han förut aldrig varit i Sverige, känner de ost- och vestindiske Indianernas lika väl som Finnarnes och Lapparnes tungomål!
Dock må jag säga, att jag funnit honom temligen klen i grekiskan ...
– Han är således språklärd, men hvad vidare? frågade
Drake otålig.
– Han är utmärkt ryttare, skicklig fäktare, ståtlig till sitt yttre, älskvärd i sitt sätt att vara ...
– Aha!
Således en ny medtäflare med Klas Tott och Gustaf Otto Stenbock om damernas ynnest!
Nåja, Tott börjar bli gammal, och Stenbock är upptagen med enkedrottningens angelägenheter, så att en förstärkning i detta hänseende torde vara välkommen.
Jag lyckönskar ers excellens till denna märkliga bekantskap.
Riksrådet Bengt smålog, lekte med guldsnusdosan mellan fingrarne och fortfor:
– Vänta, bilden är ännu icke färdig.
Tillåt mig göra nnu ett par drag och döm sedan!
Vanloo har verkligen det gemensamt med Stenbock, att han är damernas gunstling och icke minst enkedrottningens.
För någon tid sedan botade han henne för en svår bröståkomma, som trotsat öfriga läkares bemödanden ...
– Han är således äfven läkare, den märkvärdige Holländaren!
– En verklig underdoktor, min vän, ehuru han handterar medicinen såsom han handterar värjan ...
– Mordiskt?
– Ha, ha!
Nej, såsom en leksak, med hvilken han gör ett förvånande konststycke, för att sedan bortkasta.
Saken var den, att Hennes Majestät ådrog sig bröstlidandet till följe af en förkylning på sjön, då Högstdensamma med sin hofstat profseglade en präktig, af guld och siden glänsande speljakt, som blifvit henne förärad af just samme Vanloo.
Han ansåg således, att hon borde erhålla bot, der hon fått sot ...
– Mannen är då rik!
– Rik, som om Pactolus strömmade genom hans vestficka.
Det är hans rikedom, hans furstliga rikedom, som är quinta essentia af hans lysande egenskaper.
Han strör guld, såsom Banér och Steinberg 3 strö ovett omkring sig.
Och ur hvilken källa tror ni, att han öser dessa rikedomar?
Han är adept4.
Riksrådet yttrade dessa sista ord med ett uttryck af mystisk högtidlighet.
En lätt muskelrörelse öfver ögonbrynen och en lifligare glans i blicken visade, att de gjort intryck på hans gäst.
– Är ers excellens öfvertygad derom? frågade han med djup stämma.
Riksrådet sänkte rösten till en hviskning, då han svarade:
– Jag säger er så hemligt som under bigtens insegel, att han inför mina ögon förvandlat qvicksilfver till guld.
– Ha!
Hvarje tvifvel på sakens möjlighet är således skingradt! utbrast
Drake och förde handen öfver pannan.
– Hvem har någonsin betviflat den? inföll riksrådet.
– Förvandlade ej Raymond Lullus, den store filosofen, 30,000 skålpund bly till guld i närvaro af konung Edvard I, af hvilket guld de första rosenoblerna präglades?
Äro ej kropparnes i det oändliga gående förändringar genom eldens inverkan ett stort sannolikhetsbevis, att de alla äro sammansatta af och kunna delas i vissa urämnen, och att de kroppar, som hitintills trotsat försöken att upplösa dem och således synas såsom osammansatta, endast erfordra en starkare temperatur eller en viss förening med andra kroppar, för att sönderdelas?
Samla de egenskaper, du finner hos guldet, samla dem från olika håll och olika kroppar på en punkt och i en kropp, och du har – guld! ..
Nåväl, Drake, finner ni ännu något intresse vid den ifrågavarande mannen ... vid Vanloo?
– Jag kan ej neka det.
– Ni får kanske snart tillfälle att göra hans bekantskap, ty han har föreslagit mig att sälja detta jagthus ... en förträfflig tillflyktsort för en i stora verlden lefvande adept, det måste ni medge ... och jag betviflar ej, att jag kommer att gå hans önskan till mötes.
Samtalet öfvergick nu på ämnen, som ej stå i sammanhang med denna berättelse.
Det var temligen sent på natten, då Drake sade farväl till sin värd och, åtföljd af sin ridknekt, återvände till Sjövik.
Balen.
En månad hade förflutit efter Drakes samtal med riksrådet Skytte i dennes eremitage, och en tidig vinter redan betäckt de gula fälten med sitt snötäcke och isbelagt insjöarne, då på en inbjudning af herrn till Sjövik samtlige grannarne och ett betydligt antal gäster från hufvudstaden infunno sig på Drakeslägtens familjegods.
Karaktersbyggningen är präktigt eklärerad, och som den är belägen på en temligen ansenlig kulle, kan ljuset, som strömmar ur dess fönster, på betydligt afstånd beteckna målet för de talrika slädar, som med klingande bjellror från olika håll närma sig densamma.
Derinne sprida vaxljusen från kronor och lampetter en högtidlig glans, som återstrålar från takets och panelets förgyllda arabesker, från damernas agraffer samt herrarnes galoner och svärdfästen.
Guld, silfver och vajande plymer möta ögat öfverallt.
Vid Jupiter!
... för att begagna en på denna tid vanlig ed ... hvar upptäcker man här ett spår af den ryktbara svenska fattigdomen?
Ingenstädes: den håller sig måhända utanför dörren, men hitin kommer den icke; här utbreder sig en återglans af de skatter, som för tjugo år sedan hemfördes från Baijern och Böhmen, eller som ännu inströmma från de eröfrade provinserna på andra sidan hafvet, eller som blifvit samlade genom hungrande underhafvandes svett.
Och hvartill i all verlden skola dessa skatter användas, om ej till en storartad prakt?
Man spekulerar ännu icke i statspapper, jernvägar eller fabriksanläggningar, ej heller i handelsföretag, hvars frukter säkert skulle uppätas af de snikne Holländarne eller de ännu glupskare Engelsmännen; man har med ett ord ingen annan utväg än att nedgräfva dessa skatter eller utbreda dem för verldens ögon; och det beror på egarnes lynne, hvilkendera utvägen de välja.
Att den sednare är den vanligare, derför borgar svenska nationalkarakteren.