Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var en ensam man bland sitt folk, och i det exklusivt fosterländska såg han intet rum för den del af nationen, han tillhörde, utan vädrade endast frön till öfversitteri mot sin person.
Därför hade han med hela sin slutna, brinnande själ kastat sig på Amerikaförgudningen.
Hvad betydde ett stycke jord, några språkljud, några säregna bruk och en viss luft mot hans själs rättigheter?
Där dessa kränktes, fanns intet att älska.
Han njöt af yankeetidningarnas patriotiska bravader, och då han i svenska och svensk-amerikanska organ fick fatt i något, som riktigt skadegladt dräpte gamla ideal, svällde hans håg af triumf.
Det skulle de ha – det var förbaskadt rätt!
Hans konst hade sällan förmått lyfta honom öfver sitt tunga, själfmedvetna jag, men lifvet härute ryckte honom med sig, det verkade befriande, lättande, nästan jublande som ett konstverk.
Han fann skönhet i den stora ändamålsenligheten, i att människoviljan beständigt åstadkom så underbara resultat.
Här tvekade man ej om, hvad man ville, folk tog saker så lätt och läto bagateller vara bagateller.
Det var som om hans blotta medborgarskap som amerikan gjort honom delaktig i all denna utveckling, gifvit honom rätt till stora ord, till pompös själfkänsla.
Storheten omkring honom återspeglade så mycket af hvad han velat, och han solade sig i denna reflex och tyckte sig stark, därför att han förstod det starka.
Här fanns ett gigantiskt mål, hvarom alla kunde enas, det låg inom hans räckvidd och var minsann värdt att lefva för.
Denna stämning stördes dock af verkligheten.
Under det han gick här och växte härligt till i sitt inre, kom Louise beständigt med sina fordringar på »upp», »upp».
Det verkade så osympatiskt.
När han jämförde sig med en hel mängd folk, var han ju lika långt hunnen som de och för resten – bara detta att från en svensk ha blifvit en amerikan utgjorde ett framsteg.
– Äfven kände han sig underligt besviken, då han kom i personlig beröring med yankeernas nationalstolthet och främlingsförakt.
En viss förnäm öfverlägsenhet, lik den en gammal man känner bland ynglingar, smög in i hans tankar, och samtidigt gnagde honom ett bittert medvetande att vara förbigången – utesluten som det gamla evigt är från det unga.
När han tyckte, att han offrat allt på sin beundrans altar, var det icke hälften af hvad som fordrades.
Och vid sådana tillfällen kunde han i trotsig smärta famla efter de gamla idealen, ja känna en obestämd svartsjuk längtan att göra dem till sina, ehuru han hela tiden visste, att hans innersta vilja ej var med.
I längden tärde denna själens hemlöshet på honom.
Tore Hultman hade blifvit ytterst nervös, hans blick jagade orolig och skygg, och det ljusa håret vid tinningarna började gå i askhvitt.
Mac Loughlins stora ord och den sorglösa säkerhet, hvarmed de uttalades, gjorde i dag som alltid ett osympatiskt intryck, och Tores sätt och ton blefvo allt mer kyligt afmätta.
– Åh, sade han nu, mörknande kring ögonbrynen, – europén säger just om er, att ni ingenting eget ha, hvarifrån ha ni fått allting, om inte från oss?
Er teoretiska underbyggnad är skral, mister Mac Loughlin, ni skulle veta hvad som fordras af en svensk för att ...
Ett skarpt, skallande skratt afbröt honom och ekade genom den tomma salen.
Mister Mac Loughlin låg tillbakalutad lika trankilt med hufvudet nedsjunket mellan axlarna och borrade in sin blick i taket.
– Ni är en mycket hygglig man, mister Hultman, och jag tycker om er – jag håller alltid på svenskarna – de lefva som människor, fast de supa ihjäl sin intelligens – det är ett faktum, herre ... men de omsätta sina pengar i landet, de göra inte som kineserna, dem Gud utrote från jorden ... lefva på 25 cents om dagen och dra vårt guld hem till
Kina – och så lyder ert folk lagen – acklimatiseras lätt – och äro bra arbetsmänniskor – men längre hinna de inte ...
Svensken når sällan öfver respektabilitet, herre.
Minns ni hvad Bayard sa’ på hundraårsfesten i Delaware: »Svenskarna ha gjort en god insats i Amerika, men jag har aldrig träffat dem på de högre stadierna af vårt lands utveckling», sa’ han ...
Svensken, mister Hultman, har bidragit till Amerikas kultur som landtbrukare och maskinarbetare – hufvudsakligen – där har han sin betydelse.
Men i högre instanser saknas han nästan alldeles, om ni jämför med andra nationer, som stå på mycket lägre teoretisk ståndpunkt ...
Inte ofta min herre, ser man en svensk i de stora utvecklingscentra – som politiker, som ledare af stora företag ...
Irländare, judar – ja italienare till och med göra sig mer bemärkta ...
Hela tiden satt västgötapojken vänd i profil, blodröd och rak som en pinne, med fötterna hopslagna lik en beväring och målade säfligt bredt utan att yttra ett muck.
– Svensken är inte framfusig, han har för mycket vett – mumlade Tore och skälfde på handen.
Hur många gånger hade han icke sagt Louise precis detsamma: vi svenskar duga icke till någonting!
Ånyo hoppade skrattet i små bubblor nedåt stolraderna och de stela madonnornas brokiga ryggar.
Det låg mycket af godmodigt gäckeri i detta skratt men också af järnhårdt jubel, det sade så visst som ord säga: vi gå vår egen väg, vi handla, vi utvecklas, så luften darrar och sjunger, hvad gör det hvad ni begripa, hvad ni säga därom?!
... vårt land är jordens mäktigaste, ty vi bekymra oss icke om något annat; af andra hoppas vi ingenting, frukta ingenting ... vilja ni följa oss, så varen så goda, hvarom ej så ... hvad gör det oss?
– Min käre vän – jag har ännu inte sett någon, som inte velat komma fram, om han kunnat – svensken är trög och saknar i allmänhet blick, ser ni – den stora blicken för hvad som är att göra just då det skall göras.
– Se på irländaren – hans klara, skarpa hufvud tränger igenom allt, han är framstående som politiker, lagkarl, köpman – på militära områden – och tysken sedan – kanske sätta vi honom högst – han har gedigna kunskaper, han förmår också göra den gällande – isynnerhet inom finare yrken – inom handeln – som vetenskapsman ...
Ser ni –
Mister Mac Loughlin satte sig plötsligt upp och slog Tore på axeln, sänkte rösten och talade kort och skarpt:
– Jag värderar hufvud – och jag vill att allting ska gälla för hvad det är – men jag värderar karaktär mer.
– Säg mister Hultman, har ni inte lagt märke till en sak – har ni någonsin sett en judenäsa i min affär? – aldrig, kom det ihåg!
Hans ögon gnistrade, han sprang upp och spottade hastigt, kastade sig åter i stolen och körde ifrigt upp mustascherna.
– Ah judarna – det är Amerikas fördärf, det är en röta, vi hata dem, och ändå kunna vi inte bli af med dem – de slingra och suga sig fast om allt – en jude, herre, dödar allt lif i sin närhet, han slår ned som en afskyvärd spindel i någon smutsvrå nära de stora affärshusen, och där börjar han draga och arbeta; hans håla förstoras – och innan man vet ordet af, har han växt ut och förkväft allt omkring sig, tills man är tvungen att lämna honom fältet öppet med nöd och elände.
Juden aktar sig för att slösa, han lefver inte särskildt lastbart, han dricker sig inte drucken – ställer aldrig till skandal ... men hvar han går fram, droppar lyx och ruin ur hans händer – hvarken ondt eller godt biter på en jude, herre, aldrig acklimatiseras han riktigt – han är bara sitt eget själf – strykrädd – bara sätt foten riktigt stadigt på hans nacke, så kysser han er på handen ...
Ah, jag känner dem ...
Mr Mac Loughlin hängde med sidan af sin öfverkropp öfver stolskarmen:
– Mister Hultman, ni har varit i Philadelphia?
Nå, det är – eller det var åtminstone – en ärlig amerikansk stad med ärliga präktiga affärshus ...
Minns ni Grossbridge kappaffär – he?
Biträdena betalades med hederliga löner, flickorna lefde i goda anständiga boardinghouses och hade dessutom ett par dollars i veckan till att kläda sig hyggligt och till en åktur i Fairmount ... boden blomstrade ...
Well – några steg därifrån börjar en liten oansenlig affär – två judar – Isaak Brothers, personalen underbetald, varorna tillverkade i hälsofarliga baracker af utsvultet folk någonstädes däröfver i Europa – eller här i Chicago – sak samma höll jag på att säga ... följaktligen prisen billiga.
Herre – helgonmålaren satte plötsligt fötterna på golfvet och slog ut handen – om två år var Grossbridge en ruin – ni minns det?
Ville inte frångå sina principer, måste stänga ... och vet ni hur Isaak Brothers kommo åt det stora välkända hörnhuset där vid Market?
Vågade inte bjuda själfva men lågo i maskopi med en herre i Connecticut, som reste ned och köpte hela subberten – och sålde den om en vecka till Isaak ...
Och vet ni hur det nu ser ut där ...
Mac Loughlins näsborrar spändes ut och färgades svagt, han sprang upp och pekade patetiskt på sin far.
– Fråga den här gamle mannen, han kan ge er besked ...
Han har en dotter, herre, och jag en syster, hon ville prompt ut i världen och för ett år sedan går hon till Isaak och säger:
Har ni en plats ledig?
Jag gick med ända till dörren, men då jag såg dem samlade därinne i sin kontorshåla, sju, åtta stycken kroknäsor med smilande munnar och hattarna på nacken, trodde jag mig inte om mer utan stannade utanför.
Det var inte tio minuter, så kommer Annie rusande ut, hon var hvit som min krage här, herre, och hon ropar:
Ge mig en revolver, jag vill skjuta honom ...
Ah well, never mind jag gick in – och sköt dem gjorde jag inte – men jag fick deras eviga flin att för en gångs skull upphöra, det fick jag ...
Ser ni syster min hade frågat honom Isaak, hufvudmannen:
Hvad betalar ni i veckan?
3 dollars.
– Tre dollars – gode Gud, det räcker ju inte till anständig board – och allt annat sedan!
Då skrattar den uslingen ... har ni sett judar skratta, herr Hultman? det är bara ett enda långt leende grin från panna till haka ... och så säger han listigt:
Miss, ingen enda af våra flickor därute har mer än 3 eller 4 dollars i veckan, och tycker ni inte att de äro nätta och fina? jag ger er mitt ord på, att förtjänst inte ska fattas er – ni är en tillräckligt vacker flicka ...
Det vågade han till en amerikansk flicka, herre förstår ni det!
Det blef plötsligt så tyst i det stora rummet högt uppe mot skyn, att man kunde höra larmet från gatan djupt under – doft som hade hofvar och klackar tryckts mot halmtäckt sten.
Helgonmålaren gick fram och åter, från den gamle kom det hväsande hotfullt:
– Bränn dem – stick dem – åh vänta bara ...
Något rörde sig i Tores innersta.
– Åh ja, kan så tyckas, men det får väl vara frihet, när det ska kallas frihetslandet, det här, yttrade han högdraget, i invärtes feber.
Som en blixt slog förmannens knutna, seniga hand ned på stolskarmen.
– Frihet, frihet ... blå dunster – vi vill inte ha europeernas teoretiska frihet, herre, utan amerikansk frihet, inte frihet för gammal ruttenhet på ny mark, det är löslighet, herre – amerikanerna är det konservativaste folk i världen, för de ha något värdt att konservera.
Är det frihet, att en får supa som en tratt för att tio andra ska bli olyckliga? att en får stjäla och skoja fritt för att hundra andra ska gå miste om allt, som hör fria människor till?
Det är tyranni det, min herre inte frihet ...
Och gunås, tyranniet importeras i det här landet mer för hvar dag ...
Men ni germaniska folk vet ni hvad felet är?
– ni är en afundsam race, därför unna ni inte hvarandra friheten.
– Ser ni – amerikanen har många sidor, men det är en sak han rakt inte är: han är inte afundsjuk!
Det är hans kungliga racemärke, herre ...
Afunden däröfver hos er, den kallas så ofta för samvetsgrannhet den – ah ... jag har känt mycket folk i mina dagar, och själf har jag färskt europeiskt blod i ådrorna ... men vet ni, mister Hultman – aldrig såg jag så ofta afunden få namn af moral som hos nordeuropeiskt folk ...
I herr Mac Loughlins skelettmagra ansikte, som nästan åldrats under allt upphetsadt allvar, kom åter ett godmodigt sorglöst sken.
Han lade sin hand kamratlikt på Tores skuldra.
– Well, mina herrar, det vill inte bli arbete af i dag – ligger något af fest i luften – kasta så godt af er öfverdraget, Hultman, så gå vi ut och ta oss en kotlett och ett glas golden sherry – helgonet till ära.
Litet senare, då solen redan kastade sneda strålar öfver State Streets hundra spegelfönster, sutto arbetschefen och hans underordnade i ett ensamt hörn på en restauration vid den vårdade Wabash aveny.
Det var en af Chicagos få platser, som erinrade om Östern; i den ljumma förstugan grönskade palmer och blommade kamelior, och inne på de sammetsmjuka mattorna tassade negrer i frack, tyst som i ett likrum; gästerna talade ytterligt dämpadt eller serverade sig fullständigt tysta från fat med lock af silfver.
– Mister Hultman, sade amerikanen sakta och höll tankfullt sitt guldgula glas mot eftermiddagsljuset, som i en smal bländande stråle sköt fram ur den ofärgade rutan på ett måladt fönster – gör er inte brådt i kväll.
Ser ni, jag vill säga er någonting, jag har fattat förtroende för er ... och ni vet, när vi amerikaner ha det, finns ingen gräns, vi tro, tills vi blifva bedragna ... men då tro vi aldrig mer ... jag vet inte, om inte detta är ett fel ...
Well, mister Hultman, det finns någonting som kallas otur ... och vi amerikaner ha respekt för det; en karl må vara aldrig så energisk och företagsam, har han det, då är han knäckt, det är allt hvad som är att säga om den saken.
Han höll upp litet och studerade noga vätskans många skiftande färgtoner.
Orden kommo långsammare:
– Ni ser holländaren däruppe i affären?
Ja, han är en styf målare, erkänd i sitt eget land, mister Hultman, men hemma kan han inte vara på grund af släktförhållanden – nå, han spelar inte, han dricker inte, har inga dyra vanor, arbetar fort och skickligt – men han kommer ingen vart.
Stanna på er plats några år, mister van Beer, tills ni fått ihop nog pengar att öppna en atelier – sedan gå på i Guds namn, säger jag.
När han sutit och målat madonnan ett halft år, griper honom oron, han står inte ut med yrket, han reser till landet och målar konst, tills han inte har en styfver och får börja om igen.
En sommar hade han legat nere på Atlantic City, och på hösten kom han till mig med hundra stycken fruntimmershufvud – små miniatyrer, elegant inramade – de voro förtjusande, herre, nobelt, delikat utförda, – Nu ska jag göra affär, sa’ han.
De här hufvudena begär jag 100 dollars för, hvart, det är det minsta de äro värda.
Well – en månad därefter satt han hos mig och målade gipser.
Konsthandlarne hade bjudit honom 50 dollars stycket, men han låste in sina porträtt och talade aldrig mer om dem.
De äro värda 100, sa’ han ...
Herre, en sådan karl förtjänar aktning – vi amerikaner skaka hand med honom och säga: hade vi fler sådana, voro vi räddade ...
Men han har otur, hans lynne, hans natur går inte ihop med omständigheterna ...
Tore satt drömmande och litet dåsig af den för honom ovana drufvan.
Han visste icke hvad det var, som gjorde honom så underligt beklämd.
När man hörde om andra, var det dock något som icke öfverensstämde med ens egen kasus, och så var allt osäkert som förut.
– Ja, man har olika natur, och man når ändå inte högre än man är skapt till – mumlade han mekaniskt.
– Det är just det – tog amerikanen uti lifligare än förut och sträckte sig fram med båda armarna på den hvita duken.
Hans ögon fingo ett gnistrande skarpt uttryck, och han log ett hvasst, smalt leende.
– Ser ni för min del är jag aldrig rädd, jag skaffar mig alltid pengar, jag slår hvad med er, att om jag ginge ut nu alldeles renskrapad, skulle jag om en timme komma tillbaka med 100 dollars i fickan ...
Konsten är bara att taga människor ... man utforskar deras svaga sidor – och saken är klar.
– Nej sir – han skrattade till ett litet bullrande skratt, som kommo negrerna att sträcka stelt på sig, och lyfte sin hand med utspärrade fingrar – jag har haft lika många upp och ned i mitt lif som jag har naglar på mina händer ...
En morgon skulle jag sända af beställningar för 5,000 dollars, då jag får telegram, att hvarenda kund har inställt sina betalningar – stora bankkrisen i Philadelphia – fingo reda sig utan helgon – nå det störtade mig.
Jag gick ut och köpte biljett till Chicago och drack ett glas citronlemonad på is – never mind, tänkte jag, sådant är Iifvet ...
Han böjde glaset mot Tore, lutade sig tätt intill och talade kort och lågt, medan ansiktet plötsligt blef spändt och tärdt:
– Jag talar med er i dag, för att ni skall kunna se er om i tid ... en vecka härefter existerar icke affären vid Dearborn – svårt att få in pengar, mister Hultman; – för att säga sanningen, när allt är klareradt har jag inte 50 dollars öfver ...
Antagligen går jag västerut och försöker ett annat jobb – Chicago börjar bli trögt och långsamt, ute där är det mera rutsch – nya samhällen, käckt folk, här är man för betänksam ...
– Ni har haft otur, sir.
För min del, så – hvad kan jag mer vänta, affären har varat i hela 7 år.
Lycka till, herr Hultman, ni förtjänar det, ni är en ärlig man men ni är för ängslig, ni ska inte bry er så mycket om lifvet – visa er indifferent, det är då lifvet kommer till er.
Mät aldrig era krafter – bara gå rakt på – goodness – misslyckas eller lyckas, hvad är skillnaden?
Lyckan ligger i ett godt humör ...
Låt oss skaka hand – jag har åtskilligt att göra innan klubbtiden ...
Godafton, mister Hultman.
Tore gick yr och nästan bedöfvad af all inre och yttre rörlighet ut i den starka eftermiddagssolen.
Han fruktade för att svimma.
Det enda, som på ett mekaniskt sätt åter och åter ljöd i hans öra, var: 50 dollars.
– Herre Gud, hvad vore det då för nöd!...
Han hade ingen lust att möta Louise, han visste förut att det svenska huset, där de bodde, luktade öl, och att svenskarna voro omöjliga, och att hon var en olycklig människa och att ...
Ändtligen hade han fått det i sin tröga skalle.
I alla fall ... hos svensken fanns icke det där fordrande, hänsynslösa, han var nöjd bara han hade mat och dryck och behandlades aktningsfullt.
Mer begärde han icke.
Den här öfverlägsenheten som evigt eggade till att skynda vidare – den gjorde en till sist trött och led.
Tänk hur lyckligt de kunde lefva, Louise och han, lugnt och tarfligt, om de båda ...
Han fick tårar i ögonen, den underliga slappheten, som behärskat honom i dag, löstes i en varm vekhet.
– Och Louise, säg nu, vore det icke mycket lyckligare, om jag t. ex. ginge ut till Blue Point och försökte få arbete på järnbruket, vi kunde få ett litet hus ...
– I rad med alla de andra – skar fru Hultmans kalla, nyktra röst in i hans bevekande tonfall.
Hon satt i den nötta morgonrocken och lagade handskar.
Utan att säga ett ord hade hon mottagit nyheten.
– Ett litet hem – Tore skälfde och torkade med afvigsidan af handen bort det våta i ögonen – säg, vore det icke tusen gånger mer tillfredsställande än den här jakten – efter hvad?
du ser nu, hvart hinna vi?
– Jag skall säga dig Tore – sade hans hustru och lade sin knutna magra hand rakt utsträckt på bordet.
Orden kommo kraftfullt, och i hennes ögon stod något helt och samladt.
– Jag skulle ge upp mitt lif – jag har börjat att bli rädd, skuggrädd för ödet – inte mitt öde utan ditt – men det är detta, att du har en sådan förmåga att taga det, som inte finns och göra till ditt – och det är hemskt.
Du vet, att du själf tyckte det var rysligt, när du stod bland allt slöddret där, du tror att du trifs med det där låga, men du gör det inte i grunden, inte i längden ... därför känner jag, som om jag måste hålla ut.
Tores ögon stirrade halsstarrigt på mattan.
– Jag är född till det – rent ut sagdt
Louise, du ska inte bråka med att »dra mig upp», tjänar till ingenting.
Det blef så obehagligt tyst, att han spakt tillade:
– Vi kunde nog få bo hos faster Ulla, så slapp du ...
Hon stod plötsligt framför honom med smala, hopknäppta fingrar och ögon skarpa af ångest.
– Låt oss försöka ... litet – litet först.
Jag skall gå ut som bokagent ... och så flytta vi till någon mindre stad.
Tore rörde sig icke, men det låg en viss tvekan i den ton, hvarmed han svarade:
– Det orkar du kanske icke.
– Jag får väl inte spara mig – sade hon snäft, men mungiporna drogos nedåt som på ett barn.
Tore såg på henne från sidan, hans besvärade uttryck vek för ett ömt, blicken ljusnade, och plötsligt grep han henne i sina armar och sökte hennes läppar halft i gråt.
– Stackars min lilla fågel – min egen flicka.
Men hon låg styf och kall i hans famn.
Hon hade känt en varm, ljuf känsla på väg att uppstiga men kväfde den.
Denna ömhet gällde icke henne utan hennes uppoffring, den var uttryck för lättnaden hon erfor öfver att bördan till viss grad lyftes från hans axlar.
Ändtligen hade hon blifvit slaf ...
Ett doft raseri åt sig in i hennes själ och aflöstes af kyligt förakt.
Och på samma gång reste sig hela hennes innersta i förnuftig kraft, det kom något bestämdt och duktigt i hennes tankegång, något hårdt beslutsamt i hennes vilja.
Dagen därpå gick hon ut ensam och gjorde sina efterforskningar.
På en kulle i ett gräshaf anlades Blue Point.
Staden var ursprungligen, intill åttiotalet, en stilla storby full af öfverraskningar.
På höjdplatån sträckte sig vårdade avenyer, där – bakom räckan af kastanjer och lönnar – villor med allehanda oväntade utsprång skymtade fram och kyrkor af alla bekännelser vinkade; och så i nästa tomt kunde gräs och tistlar växa i ohejdad vildhet upp under äppelträdets grenar, och smutsiga ungar stodo till midjan i den gröna yppigheten och grälade på detta dyrbara språk, som är europé-amerikanens hemlighet.
Dörr i dörr lågo ruskiga källarkrogar och metersmala, fula hus, på hvilkas port stod att läsa namnet på någon kristlig förening, och strumpstickande kvinnor utan prydlighet eller omvårdnad i sin klädnad sågos hänga öfver vildhagarnas staket vid fina chausséer och blicka föraktfullt ned på de krokiga gränder, som slingrade sig stuprätt ned mot gräsöknen.
Västerut stötte dessa leriga smågator mot järnvägsstationen med sin enorma spåryta.
Här sammankopplades och afkopplades banvagnar; en aldrig sinande rad af tåg dånade förbi likt en rasande stormvind eller stannade kvar eller utrustades och afsändes från platsen.
Långväga öster- och väster- ifrån komma dessa frustande, otåliga eldhästar och blefvo här satta på rätt spår för sitt intåg i det böljande Chicago, hvars dyningar förnummos ända ut till denna aflägsna köping.
Det är här »trampen», Amerikas plåga, smyger ängsligt omkring i vimlet mellan tomma eller proppfulla järnvagnar från stinkande svinlastburar till eleganta Pullmanwaggoner.
Trött på storstadssurret, dödssjuk af att åse hur millioner arbetsträlar slafva, söker han efter ett obemärkt tillfälle att gratis förflytta sig på gentlemannavis till en mildare zon, till ett land af honung och manna.
Säkert och vandt manövrerar han inför alla dessa ögon, som flyktigt ströfva ut öfver spårsträckan ...
För amerikanskans kyligt klara och millionärens blixtsnabbt iakttagande blickar går han ur vägen; turistens nyfiket ovissa min generar honom icke, och han blir fräck, när han möter emigrantens tunga eller skyggt spejande ögon.
Då den tyste okände – han som är utan rubrik, han om hvilken ingen vet hvadan eller hvarthän – stirrar på sitt outgrundliga sätt in i trampens af rus och orolig nattsömn svällda anlete, vänder denne tvärt om, gör en liten lov, kommer åter fram på försiktigt afstånd och fixerar under lugg den underlige främlingen – drages till honom som smådjäflarna drages mot Belzebub, deras öfverste ...
Men ned i jordens mörkaste hål kröpe han gladeligt, när vissa svarta, runda pupiller begabbande öfverfara hans slitna dräkt.
Kvicka till att urskilja det som är från det som vill vara, vräka sig kockar och negeruppassare i snöhvita tröjor ut genom fönster och öfver barrièrer och göra luffaren lifvet surt.
Och ändock tillhöra de det enda slag af dödliga, som trampen har amerikansk medborgarrätt att förakta!
Han känner djupt det raffinerade i ödets lek ...
Denna växelstation i amerikanska Västern liknade för öfrigt hamnen vid ett svenskt fiskläge.
Uppför de gropiga backarna stretade magra kampar, husgaflarna vette åt gatan och utgjordes af landtliga handelsbodar med makrilltunnor; högst uppe lyste en röd krogskylt, som i ofantliga bokstäfver bar namnet:
Anders Peterzohn, och mellan denna och perrongen slank oförtrutet en underlig flock individer af obestämdt ursprung, obestämdt yrke och obestämdt förehafvande, en af västerns djupaste gåtor, evigt svingande mellan dessa båda poler: krogen och järnvägsstationen.
Den bar en bisarr prägel, hela denna köping, en ton af sydgermaniskt stillastående, af öldrickning, af äppelträds sus, af Sankeysjungning och af naiv välmåga, som icke längre önskar ...