Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var, såsom i Norden, en hederssak för den emottagande, att boten ej skulle vara för liten.
En rättegång om mansbot var äfven afbildad på Achillis sköld.
Förklaringen af factum sker inför folkförsamlingen (på tinget).
De tvistande åberopa vitnen.
Hvardera har sina hjelpare, (sin frändeflock) och folket sorlar med och mot.
De gamle, (så kallas domarne) sitta i en helig krets på glättade stenar (domareringen 23.
Sådana stenar lågo utan för den gamle Nestors hus i Pylos.
Han satt sjelf i kretsen af sina söner på en af dessa stenar, densamme på hvilken hans fader Neleus redan brukat sitta 24.
De Homeriske konungarne öfva ingen oinskränkt makt, ej ens i kriget.
Agamemnon är väl under striden herre öfver lif och död och hotar de flyende med döden; men öfverläggning om vigtigare saker sker först med de förnämstas råd, och sedan inför hela krigshären.
Folkförsamling kan vanligen endast konungen kalla 25.
Han är omgifven af gamle män, såsom rådsherrar.
Vill man se en konung med sitt råd af tolf Drottar såsom hos våra förfäder, så dömmer hos Homer Konung Alcinous Phæakerna med tolf Gamle, som också kallas konungar 26; ehuru han är den regerande, och oftast nämnes ensam konung.
Konungavärdigheten är ärftelig, dock till regering fordras erkännande, och således val; ty från folket kommer hedern 27.
Så är thronföljden på Ithaka obestämd; oaktadt den genom arf säges tillhöra Telemak 28.
Ty på Ithaka, såsom hos Phaæakerna, såsom i Norden, voro månge konungar 29.
Dessa kungliga slägter äro tillsammans en slags adel, en kungsadel, som öfverallt är första adel.
De kallas af Homer de Gudaburne, liksom i Norden konung ursprungligen betydde välboren man, adelsman.
De äro skönare än andra menniskor 30.
De regerande lefde på ett slags kronogods, som ofta tillika voro tempelgods, och på offentelig gästning 31.
Det förra var i Norden Upsala öde, det senare Kongs-veitsla, hvarom kan läsas i Olof den heliges saga, 36 Kapitlet.
I stället för skatter voro skänker 32; och konungarne hade sin andel i bytet, hvilket ej utdeltes efter anförarens välbehag, utan med gemensamt samtycke 33.
Slutligen liksom i Norden den tappre efter döden hedrades med hög och bautasten, så heter det ock hos Homer:
Grafhög med sten är de dödas heder 34.
Vid Hectors begrafning brännes först kroppen på ett stort bål, benen samlas i en gyldene urna, denna sättes i en graf och täckes med stora stenar: deröfver uppkastas högen.
Ju större hjelte, ju större hög 35.
Öfver en fallen anförare gjorde hela krigshären hög: så Grekerne öfver den fallne, af dem begråtne Achilles – ”en stor och ypperlig hög på den breda Hellespontens framstående strand, att den fjerran skulle skönjas ut i hafvet af männer, som nu lefva, och dem som efterkomma” 36.
Det var vid denna Achillis ätthög (hans vän Patroclus hvilade der med honom), som Alexander den store gret, prisande Achilles lycklig, att han i lifvet ägt en vän, och efter döden en sångare, som Homer.
Högen står än i dag vid stranden.
»Skönt är att heta, vore det äfven den siste, Homeriden” har han sjelf sagt 37.
Och väl må Goethe heta det.
Herman och Dorothea är Homerisk; såsom den kan vara det, på ett då långt afstånd af tider och seder.
Märkelig är jemförelsen.
Den visar på en gång ett fall och en upphöjelse.
Det förra i afseende på den yttre skönheten; – verlden var ej förgäfves i Homers dagar halftredje tusende år yngre: – det senare i afseende på den inre skönheten; ty om ock begge skaldernas poesi hufvudsakligen ligger i användningen af de enklaste och naturligaste menskliga motiver, så äro dessa likväl hos den ungdomliga Åldfadren barnsligare, naivare, hos den senare skalden, visare, renare; och man kan åter säga: verlden har ej förgäfves blifvit halftredjetusen år äldre.
Det sista gäller isynnerhet i två afseenden: om mannens förhållande till qvinnan: om menniskans förhållande till Gud.
Det är skilnaden på Hednisk och Christelig sed.
För öfrigt hvilken skilnad!
I Homers tid var verlden för en poet ej för stor.
Han är sjelf en fullständig spegel af sin, och blef länge ett verldskompendium, ja, till och med det första sammandrag i de första begreppen af vetenskaperna.
Så har han ock blifvit använd.
I Grekeland hörde, före Sophisternas och Sokratis tid, utanläsning af Homer till uppfostran; och Plato ville förvisa hans poemer ur sin republik, emedan de ej gåfvo nog värdiga begrepp om Gud.
Den nyare verlden – en verld af verldar – omfattas af ingen ensam intelligens.
Epopeén har sjunkit ned ifrån att vara Heroisk i Homers, till att vara Borgerlig i Goethes händer, af inre nödvändighet, och har likväl under denna förvandling ej alldeles förlorat sitt första väsende.
Deri sammanstämma begge skalderna, att familjen är den moraliska verldens rot.
Men Gudaslägter, konungaslägter äro ej mer representanter af mensklighetens öden.
Hvar och en ser sitt öde i sin likes.
Ett inre band förenar menniskorna; och plikterna af make, far, broder, vän, medborgare gälla så mycket heligare, som de flyta ur en för menskligheten gemensam källa.
Hvad framställer Goethe i Herman och Dorothea?
– Familjen i beröring med en stor verldshvälfning: – ej en stor, en hög familj – utan en familj ur hopen – familjen under inbrytande nöd och krig och revolution – ett borgarehushåll, som förnyar och befästar sig genom de ljufvaste, heligaste band midt under den hotande upplösningen af alla borgerliga förhållanden: det vill säga, familjen såsom statens oförstörliga lifsprincip; der den bibehållit sig såsom en fristad för sedlighet, trohet och tapperhet; der mannen står för sitt hus, omgifven, stärkt af hustru och barn, med handen sträckt mot vän, men vapnet sträckt mot fienden:
Detta är vårt! så låt oss säga och dervid bestånda;
Ty ännu blifva städs de beslutsamma folken berömda,
Som för Gud och för lag, för hustrur, barn och föräldrar
Stridde, föllo de ock för fiendehand tillsammans.
säger Herman.
Det är den enklaste, ädlaste Heroism.
Så finnes denna äfven här.
Ty Heroiskt måste ett Epos vara; och äfven en familjemålning kan, såsom Goethe visat, Gud ske lof, målas med annat än pjunk och tårar.
Och i hvilka rena former framställer sig ej denna ej blott manliga, utan nästan ännu skönare qvinliga Heroism (såsom hos Dorothea)!
Och likväl genomgår en fridens ande detta Poem; och allt utan fras, utan grannlåt.
Denna dikt genomlyses af ett inre blygsamt ljus, och har en nästan genomskinlig skönhet.
Poemer af högre, sedlig skönhet har ingen skrifvit; ehuru Goethe stundom missförstås, emedan han aldrig predikar moral, och ofta framställer dessa svårlösta kollisioner i lifvet, som innebära förderf.
Men den poetiska rättvisan, eller rättare den, som ligger i tingens gudomliga ordning, har ingen högre iakttagit, än denne man, som sjelf aldrig synes hvarken i lärostolen eller på domaresätet.
Hvad blir fast, då allt upplöser sig?
– De första, enklaste, naturligaste pligter, och den lycka de innebära.
Det är ett ämne, som Goethe mer än en gång med förkärlek behandlat.
Så i Die natürliche Tochter, ämnad att utgöra första delen af en outförd Dramatisk Trilogi, men redan i sig sjelf ett beundransvärdt helt.
Om vi i Herman och
Dorothea glädjas af den sunda borgerliga kraften, fast på sin egen grund mot yttre oro; så se vi i Die natürliche Tochter denna samma grund såsom ankarplatsen i svallet af inre förvirring.
En ädel sidotelning af den högsta stam kastas, rättlös och skyddslös, från de Olympiska kretsar, der throner sväfva, till marken, för att öfverlemnas åt våg och vind; men slår åter rötter i den fosterjord, som har välgörande lifskraft nog, för hvar och en som åt henne med rent sinne vill förtro sig.
På lika höjd, om ej högre, står Iphigenia, denna herrliga bild af systerlig kärlek, som renar, försonar ett helt, af brott och olyckor belastadt, hus.
I alla dessa oförgängliga dikter firas en Heroism, hvars källa är den renaste kärlek, och som sjelf blott är:
En skön själs enkla sanning.
Giftermål.
– Nöd och Lust.
De mesta Romaner ändas lyckligen med giftermål, såsom ett gästabud slutas med deserten och sötsakerna; hvarefter man stiger upp från bordet.
Skönare knytas i Herman och Dorothea och i Die naturliche Tochter den äkta föreningen midt under hotande faror.
Så visar sig hvad giftermålet är: – en framtid, uppburen af ömsesidig förtröstan.
Så underkastar sig kärleken genast det prof af mod och försakelse, som i alla fall, förr eller senare, förestår.
Den kärlek, som ej är fröet till alla manliga och qvinliga dygder (ett utbyte af begge sker, eller bör ske, i äktenskapet) är ingen ting värd.
Mannen är en hälft, qvinnan är en hälft; fadren och modren med sitt barn är en hel menniska, säger en gammal Indisk Lagstiftare.
Dock kan hvar och en, som dertill har kallelse och förmåga, äfven komplettera sin existens på egen hand.
Goda gerningar äro ingen förkastelig afföda.
Och äfven enslingen är ej afskuren från det hela.
Det kommer deraf, att vi alle äro barn i en faders hus.
Hvar och en kan säga:
Jag vill stå upp, och gå till min fader.
Ärkebiskop WALLIN
i den Studerande Ungdomens namn den 3 Juni 1837.
Välkommen åter!...
Det snart är fyrti år:
– Då första gången,
En okänd yngling, låga hyddans son,
Kom Du till Fyris strand från Dina dalar,
Med bröstet fullt af denna framtids aning,
Som är det unga hjertats dolda skatt.
Du lyssnat har i dessa Lärosalar.
Här uppgick först den kling, som följt Ditt namn,
Och gjort det ljudfullt, som en vacker sång.
Mins Du ännu de unga årens vakor,
Och Sanningsfacklans första himlasken,
Som väcker själen, lik en morgonrodnad,
Hvars kyss utvecklar rosens svällda knopp?
Mins Du de dagars vänskapsband och ömhet
Och fröjd och smärta, sträfvande och vinning?
Mins Du Din ungdom än?
– Väl går en sägen,
Liksom en kulen höstvind genom åren,
Att allt, hvarföre ynglingshjertat klappar,
Ett irrsken är, – de granna färger likt,
Som solen gjuter öfver träskets dimmor, –
Inunder är ett djup och är en graf.
Är det väl allt?
– Nej! Nej!
Ej döden verkligheten är, men lifvet,
Det lif vi känna, veta, tro och hoppas
Nog mäktigt, att dess ström ock bryta kan
Igenom döds och grafvars alla bommar,
Till dess den hvilar lugn och spegelklar,
I glansen af det ljus, som evigt är.
Du är en Skald.
– Du denna lifsström känner.
Den genomtågar ock naturens riken,
Förnyande, föryngrande.
Af vårar
Den omkringblomstras.
Ungdom, Oskuld, Nöjen,
Som rosor se sig i dess klara våg.
Den framgår glädje-brusande: de läppar
Som druckit den, de blomstra ock i välljud.
Som lifvar Skalderna.
– Hör tempelsången
Upp från all verlden går till verldens Herre!
Du är en Herrans prest.
Naturen har
Ej blott sin hvardagsång – den har sin Sabbath,
Som menniskan för alla endast firar.
Då känner äfven detta lif sitt intet,
Emot det lif, som lefver blott i Gud.
Ack menskosjäl! ur detta lif upprunnen,
Men fallen af, förtyngd af vrångt begär.
Statt upp!
– Det Sabbath är.
– En röst går ut
Igenom verldens hjerta till ditt hjerta:
”Är icke du det samma himlabarn,
”Som irrat bort, långt bort ifrån sin Fader?”
Då längtar själen efter lifsens ord,
Det rätta lifsens ord!
– Ack verlden törstar
Derefter redan länge, i den brand,
Som härjande har fattat menskosinnet,
Att det af inre qual knappt hör den storm,
Som störtar väldigheterna på jorden.
Det är en andans brand, som bränner så
Sin egen sjelfviskhet till roten ut.
Så är ock rätt.
– Blott Phariseen tackar
Sin Gud, att sjelf han icke är derinne,
Som andra menniskor, – för sig väl nöjd
Att genom lagsens gerningar förtjena
Bequämlig himmel, som bequämlig jord.
Då du har mera hopp, förtappade!
Som utur djupets nöd, förtviflansfull,
Kring verlden ropar:
Finnes väl en Gud,
En Frälsare, som evigt sig förbarmar?
Ty sagdt är:
Himmelriket lider våld,
Och den som beder, honom skall ock gifvas,
Och den som söker, han skall också finna,
För den som klappar, honom skall upplåtas,
Och för de trängtande, de fattiga
Predikas skall Guds Evangelium.
Predikare af Herrans vägar!
Gif oss
Af lifsens ord, – som läskar själen mera,
Än tyngda blomman friskas opp af daggen,
Än ödemarken gläds af himlens tårar,
Som strömma ned förbarmande till jorden,
Att hon må åter bära goda frukter.
Ej främmande Du är oss, Öfverherde!
Ur våra leder först Du har gått ut.
De unga slägten, som här vexlat sedan,
(Ty ungdom ej på denna strand dör ut)
De alla känna Dig och hört Ditt ord –
För mången af oss söngs Din sång vid vaggan,
Och i dess bön välsignelse gjöts ned –
En faders och en mors välsignelser
Utöfver allt dem kärast är på jorden,
Välsignadt vare hädanefter ock
Ditt ord, Ditt verk!
– Upptag oss vid Ditt hjerta!
Då våra hjertan hälsa Dig i dag:
Välkommen åter!
Pietas.
Gravissimum et sanctissimum nomen,
fundamentum omnium virtutum.
Cicero.
Om vissa fenomener, från sedlighetens sida betraktade, nödga oss att tillskrifva menskliga naturen ett slags radikalt ondt, en arfsynd; så synas andra hänvisa äfven på en mensklighetens arfdygd.
Vi skulle vilja räkna böjelsen till vördnad för en sådan.
Den är ett källsprång till allt godt i menniskan.
De gamle kallade det Pietet.
Brute det, såsom genom ett under, på en gång fram hos alla menniskor, så komme jorden ock åter till hälsa från allt det onda, hvarmed hon nu synes oboteligen belastad.
Ungdomen har behof att respektera något.
Denna känsla är principen till alla dygdiga gerningar, till allt, hvad som förstorar och upphöjer den menskliga existensen.
Hvem som ingår i lifvet utan offret af vördnad, skall genomgå det, utan att ha förtjenat aktning.
Salvandy.
Theologen.
Den himmelska Högskolan består i följande stycken: 1.
Att bedja. 2.
Att verka. 3.
Att försaka. 4.
Att stilla samla sina tankar och begär inåt. 5.
Att bära korsset.
– Den som betjenar sig af dessa fem medel, han blir ofelbart en rätt Theolog, och allt mer skicklig till upplysning från Gud.
Terstegen.
Praktisk Religion.
”För hvarje stånd måste det vara Religion, som är dess högsta kallelse”.
(Jedem Stande muss das als Religion gelten was sein höchster Beruf ist.)
Den som sagt detta, heter v.
Rumohr.
Det står att läsa i Bettinas (Fru v.
Arnims) bekanta bok:
Briefwechsel mit einem Kinde, och är den enda nycktra tanke, som jag kan erinra mig, efter det spirituella, snart förflygande Champagne-rus, hvarmed intrycket af denna Brefvexling kan förliknas.
Tanken är ren som guld, och kan genom ingen operation förflygtigas.
Coleridge, Wordsworth.
Se här ett par verser, som jag tecknat mig till minnes af den ena och den andra – svagt öfversatta. –
O Youth for years so many and sweet
’Tis known, that you and J were one.
I’ll think it but a fond conceit.
It cannot be that thou art gone!
Life is but thought.
So think J will
That Youth and J are house-mates still.
O Ungdom! i så många och ljufva år
Du och jag, det är sagdt, voro ett.
Är det ditt alfvar, du från mig går?
Är det din afskedsblick jag sett?
Lif är blott tanka, så tänka jag vill,
Att ungdom och jag än hvarann höra till.
Woe to the purblind crew, who fill
The heart with each days care,
Nor gain, from past and future, skill
To bear and to forbear.
Ve dig blinda hop, hvars hjerta
Blott för dagen glädjas kan och klaga,
Och ej lär af lifvets fröjd och smärta
Draga och fördraga.
Victor Hugo.
Soyez comme l’oiseau, posé pour un instant
Sur des rameaux trop frêles,
Qui sent ployer la branche, et qui chante pourtant
Sachant qu’il a des ailes!
Snart lifvet flyr.
Var fogeln lik, min själ,
Som på den minsta qvist sig svingar,
Och känner hur den böjs, och sjunger likaväl,
Och vet sig hafva vingar!
”Hvem ledsnar någonsin”, – säges han – ”att å nyo se morgonsolen?
Att se å nyo våren?
Att se hvar dag sin vän?
Allt naturligt nöje är oss så kärt, så välkommet, som dagens ljus.”
Det är en ren och öm själ, som så talar.
Kärleken har i min tanke ingen skönare firat än Thorild i följande ord:
”I kärlek flyter tiden så omärkt, som en lycklig tanke, bort”.
”Till en bondes koja kom en krigsman,
Tung af år och vandrande på trädben,
Bonden fyllde lugnt ett glas för honom.
Bjöd, och talte till den gamla knekten:
Fader, säg, hur var det dig till sinnes,
När i striden fiender dig omvärft,
Skotten knallade och kulor hveno?
Gamle knekten tog sitt glas och sade:
Såsom dig, när, någon gång om hösten,
Hagel kring dig hvina, blixtar ljunga,
Och du bergar tegen för de dina”.
Hvilken skön tanke af Runeberg!
Den svenska kritiken har ej gjort denna Skald rättvisa.
Huru många Poemer på vårt språk öfverträffa väl Elgskyttarne?
Invention.
Det är den största af alla naturgåfvor.
Och det är icke min starka sida.
Den naturligen uppfinningsrikaste man jag kännt, är en Fäktmästare, som tillika är en af Sveriges skalder.
Fenelon.
Augustinus.
Nej, Nej, Mine Bröder, det är förströelsen, som närer brotten!
– Hvar finnes mer på jorden den menniska, som tänker rätt innom sig sjelf, ur djupet och fristaden af sitt eget hjärta?
– Nej, Nej, en sådan finnes icke mer.
Alle tänka eftersom fåfängan förvirrar deras tankar.
Alle tänka utom sig sjelfva, ja så långt utom sig sjelfva, som det är dem möjligt.
(Tous pensent hors d’eux mêmes et le plus loin d’eux, qu’il leur est possible).
Sermon sur la Fête de S.
Therese.
Sådane kallar Augustinus landsflygtige ifrån sig sjelfva – flygtige ifrån sitt eget hjerta.
– Det är någon ting outsägligt rörande i dessa uttryck.
Lycklig den, som ej behöfver fly Ensamheten! – ”Sällskapslifvets tankfulla syster”, såsom Herder hälsar henne.
Olycklig den, som är sjelf sitt svåraste sällskap!
Han är den olycklige.
Första aftonen i det nya hemmet.
Jag vet en hälsning mera kär
Än, Verld! hvad du kan ge,
Den heter Frid – Guds frid det är,
Och derom vill jag be.
Dröj då o Frid! dröj i mitt tjäll!
Blif bästa gästen min!
Ty dagen skrider – det blir qväll,
Och natten bryter in.
Persiskt.
God är endast den, som gör väl äfven emot sin fiende, liksom Sandelträdet meddelar sin vällukt åt yxan, hvaraf det fälles.
Den blygsamma dygden liknar axet, som böjes af sin egen rikedom; liknar grenen, som, tyngd af herrlig frukt, sänker sitt hufvud mot jorden.
Saadi säger:
Älskande, i skilsmässans ögnablick, likna det sköna äplet:
Kind, som sig trycker till kind,
Är röd af lust och lif:
Kind, som vänder sig bort.
Är, såsom sorgen, blek.
Ridderlighet.
I Chevaleriet fanns likväl någon ting, för stort för våra seder.
Walter Scott, som dock skrifvit Riddar-Romaner, omtalar i sin History of France, såsom en löjlighet, den slags dyrkan, som en Riddare egnade åt ett fruntimmer, utan att göra anspråk på motkärlek. –
Ålderdomens lycka och olycka.
Om det är i sin ordning, att naturen lagt det renaste behofvet och den renaste känslan af kärlek tillsammans; så borde Ålderdomen förstå kärleken bäst.
Blicken.
”För att veta allt hvad en blick kan innebära ljuft och rörande, måste du ha sett en sårad i ögat, som du upptager i dina armar och bär ur striden”, säger en yngling, som för att öfva slik kärlekstjenst, infann sig vid Bataillen utanför Barriererna vid Paris, år 1814.
Memoires de Madame Genlis VI. 56.
Trohet och tillgifvenhet ha äfven i djurets blick någon ting rörande.
– Jag har sett en blick af en Hund, skönare än mången vacker flickas.
Några tankar af Cicero.
Vi ha antecknat dem ur Fragmenterna af hans böcker de Republica.
Cicero säger:
Om ett fritt folk utväljer dem, åt hvilka det vill anförtro sin välfärd, så må det utvälja de bästa; ty i de bästas råd är satt samhällenas välfärd.
Afgörandets svårighet har gjort att en konung måste höra flera.
Mängdens rådvillhet och förvägenhet har äfven lagt vigten hos de få.
Så har Optimaternas inflytande vext från tvenne håll.
Det har fallit, då några fås makt och rikedom begynt blifva allt i det allmänna väsendet.
Ty intet fulare samhälle finnes, än hvar endast de rike äro de bäste.
Å andra sidan är, hvad som kallas jemnlikhet, det obilligaste.
(Ea quæ spellatur æquabilitas iniquissima.)
Om någon gång ett folk våldfört och störtat en rättvis konung, eller ock, som oftare plägar hända, smakat sina storas blod, vet, att haf och eld kunna snarare stillas, än en retad myckenhets otyglade begär!
Ur det sjelfsvåld, som de endast hålla för frihet, födas, såsom ur en rot, Tyranner.
Och faction och parti är blott ett annat slags Tyrann.
Af de tre regeringsformerna är i min tanke Monarkien bäst.
Men bättre än Monarkien är en blandning och jemvigt af de tre samhällsformerna.
Ty i det allmänna väsendet bör finnas ett högst och kungligt, annat bör vara lemnadt åt de förnämstas myndighet, något bör förbehållas åt mängdens omdöme och vilja.
Såsom uti strängaspel och sång det höres en sammanstämning af olika modulationer, så, af lägsta, medlersta och högsta stånd, sammanljuder ock en stat; och hvad i Musik är Harmoni, är i Samhället Endrägt.
Det gifves ett sant och sundt förnuft, med naturen öfverensstämmande, hos alla ingjutet, sig sjelf lika, evärdeligt, som bjuder rätt och förbjuder orätt, som ej beror af Senat och Folk, ej är ett annat i Athen, ett annat i Rom, utan tillhör allt folk och alla tider.
Dess lärare, uppfinnare, lagstiftare är endast Gud.
Den det ej lyder, må fly sig sjelf och afkläda sin menskliga natur; derigenom straffande sig sjelf mest, om han ock undflyr, hvad annars kallas straff.
Så långt var Cicero kommen i Politik och Moral.
Ungefär så långt som vi.
Och likväl – hvad följde?
Juli-Revolutionens Juvenalis.
Så kan man kalla August Barbier i sina Jamber (Paris 1832).
Vi lefva, heter det i företalet, uti en öfvergångsperiod, och Litteraturen måste bära spår af den moraliska sjukdom, hvaraf Europa är angripen.
– Hvart sträfvar menskliga samhället?
– Bakom oss ruiner, framför oss ogenomtränglig dunkelhet, i det närvarande en dödlig oro.
Religioner gå till grund, andra vilja upphäfva sig.
De politiska och litterära meningarnas förvirring har nått sin höjd.
Lasterna af en gammal Monarki trycka oss: erinran af fyrtio års stormar fyller vår själ med ett djupt äckel mot alla politiska experimenter.
Äfven vid Scepticismen äro vi trötte.
Och om brottets energi synes fela det slägte vi tillhöra, så befläckar det sig ej mindre med alla de makliga laster, som äga sitt ursprung i vantrefnad och ledsnad.
Sägen oss J, som framlefvat edra dagar i ensamhet och betraktelser, sägen oss, om ej en djup frätande kräfta döljer sig under våra seders glänsande yta!
Betrakten detta Paris, smutsen, som samlar sig i denna verldens Cloak, mattheten af denna liderlighet, den uppfinningsrika skamlösheten i den Dramatiska konstens ansträngningar!
Räknen dem, de förderfvade, skändade hjertan, som här slå, under rikedomens, som nödens drägter, de förvildade slägterna i denna så verksamma, så qvicka, så putsade, så glatta folkmassa!
Betrakten detta allt, ej på ytan, utan i den djupaste grunden, ej för att behagligt afrita det i lätta sällskapsbilder, utan såsom vise, såsom vänner af det ädla och rätta!
J skolen förskräckas.
Det hände en dag, att denna bildade, eldiga, lidelsefulla, lastfulla, för stora ideer väl äfven tillgängliga folkmassa, då den fann sig angripen i sina böjelser
, i sina meningar, i sin framtid och sin egenkärlek, uppreste sig såsom en man, mot den oförsigtige angriparen, som var dess konung.
Då har den afskakat sin maklighet, då har den glömt Vaudevillen, Kaffehuset, Spelhuset, då har den gripit till geväret och yxan.
– Thronen störtade tillsammans.
– På tredje dagen var allt på sin gamla plats.
Hjelten försvann för Parisaren.
1830 – Julidagarna, de äro fulla Baricaderna.
Ej fullt fyra år derefter stadga de nya Fransyska upprorslagarna straff för dem, ”som under en upprorsrörelse gjort eller hjelpt att göra Baricader, förskansningar, eller andra arbeten ämnade att hindra eller tillbakahålla den offentliga makten.
– Under debatten härom i de Deputerades kammare föreslog en Deputerad, Hr.
Charamule, att, för anständighetens skull, ordet Baricader skulle utelemnas.
Ministrarne tego.
Charamules amendement förkastades.
Det var d. 14 Maj 1834.
Åtta dagar förut hade konung Ludvig Philipp emottagit lyckönskningar från en Deputation af Decorés de Juillet.
Persil, populär advocat 1830: ”Folket oppreser sig aldrig, utan att hämnas allmänna olyckor.
I Juli var folket utan vapen.
Det fann dem i Bössesmedernas bodar, och segern var gifven.
Folket har rätt, att fordra rättvisa emot dem, som tvinga det att taga till vapen”.
Persil, Sigillbevarare af Frankrike 1834, föreslår följande lag, som går igenom: ”Hvilken, som i en upprorsrörelse tillgriper vapen, skall dömas till tvångsarbete”.
Thiers, liberal Journalist 1830: »Det finnes ingen fara i en oinskränkt tryckfrihet.
Sanningen verkar.
Hvad som är falskt, gör ingen skada och förstör sig genom sin våldsamhet.
Ingen regering blef någonsin störtad genom smädeskrifter.”