Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så gerna hade du kunnat säga det åt stormen, som nästan gör att hela huset runkar, och som jag kunde vilja skulle kasta omkull det, om den med en flägt af kärlekens anda i mina armar ville kasta ....
Anna, du får ej taga så noga det jag nu säger, – jag är i fejd med ödet, och vill ha det med ondo eller godo att ge vika.
Menniskorna ha ju ej leopard- och tigerhjertan i sina bröst, min Anna!
Tror du, att om vi yppade vår kärlek för våra slägtingar, de icke skulle tillåta oss att få någongång se hvarannan?
Anna, du är min sol, mina ögons ljus.
Om du länge döljer dig, så är allt stockmörker omkring mig.
Skola vi våga försöket; vi ha så litet att förlora dervid, så mycket att vinna.
Säg ja!
Du har rätt, Axel.
Vi böra våga försöket.
Tala först du med din Farbror, och då jag får höra hvad han sagt, skall jag få bättre mod till att yppa mig för min Tante.
Hon är nu något bättre.
„Tala du med din Farbror.“
Det är rasande lätt sagdt, men gjordt – ah, det är något helt annat.
Vet du, min Farbror är en man, som har ett eget humör, och särdeles, rätt särdeles ögon.
Dem kan han spänna uti en, så att orden i evighet ej komma ur halsen på den stackarn, som börjar säga honom något, som ej behagar honom; och sedan uppstår ett oväder, som visst icke kan jemföras med något i Sverige, endast med de orkaner, som rasa på Vestindiska öarna.
Emedlertid skall jag sy mig en pels af Jobs tålamod och Salomonisk vishet, och våga försöket.
Nej, nej bevars!
Om du tror, att det skulle så misshaga honom, och du ej har courage .... så är det bäst, att vi slå hela försöket ur hågen.
Äfven ganska lätt sagdt.
Men förr än jag öfverger ett engång fattadt beslut, – må orkaner sju gånger värre, än den jag nu går att trotsa, blåsa mig samman och sönder.
Farväl, jag är nu rustad till strids, och ... går!
Vänta, Axel, vänta!
Ack, min goda vän, jag fruktar att detta är ett förhastande.
De kunna visst aldrig samtycka.
Vi äro ju båda dessutom ännu så unga.
Jag blir på mitt tjugondeandra år, då jag i höst fyllt ett och tjuge, således myndig.
Du är sjutton, fylda allaredan.
Det är sannt .... och kanhända vi äro gamla nog.
Men ack, Axel, detta är det minsta.
Jag inser tusende omöjligheter.
De kunna ej – våra slägtingar kunna visst ej samtycka till någon förbindelse oss emellan.
Vi ha ju ingenting, min vän.
Du har ingen syssla, inga penningar; jag är likaledes utan all förmögenhet.
Det vore – det är ju dåraktigt, att i så fatta omständigheter vilja gifta sig.
Låt oss vänta, min vän, och väl betänka oss, innan vi våga ett steg, som jag nu börjar frukta, kunde vålla vår skillsmässa för alltid.
Jag skall snart få mig en syssla.
Vänta då till dess.
Som du befaller.
Jag måste beundra ditt tålamod, din försigtighet.
Du är väl ej ond?
Hvarföre bästa Axel, hvarföre?
Ah lappri!
Axel, du gör mig verkligen ganska ondt.
Uppehåll er icke, mademoiselle, med att skrifva meningslösa rader.
Löjtnant Papperto kunde bli otålig.
Jag såg honom, för mer än en half timma sedan, gå till herrskapet.
Om Löjtnant Emil Papperto gör sin visit hos min Tante, och hon vill ta emot honom, så kan jag ju ej köra ut honom.
Min goda Axel, var du lugn!
Åh, var du lugn.
Jag skjuter mig icke; ej heller dränker mig, ej heller hänger mig, ej heller förgiftar jag mig.
Åh jag är lugn – lugn och tranquil, som du.
Jag endast funderar på, hvilken vest, röd eller grön till färgen, skall bäst passa en lycklig friare-fysionomi.
Jag medger, att naturen ej skänkt mig ett rödt och hvitt porcellaines-ansigte, som Löjnant Pappertos, och de damer, som tycka om ett sådant, måtte finna ett brunt och bistert, mindre behagligt.
Men det finnas de, som ändå kunna rätt väl fördraga ett af det slaget.
Jag ärnar mig nu till Mullitons.
Betty Mulliton är verkligen en rasande täck flicka.
Jag gratulerar.
Om du ej ännu är deciderad i anseende till vesten, så ber jag dig nyttja den i medföljande paquet innelagde, som jag stickat åt dig, eller snarare, som jag köpt åt dig, ty hvar maska kostar en secund af min nattsömn.
Jag tror, att den rätt väl skall kläda ett brunt och bistert ansigte.
Min helsning till Betty Mulliton!
För Guds skull Axel, huru är det?
Man har åderlåtit dig!
Du är sjuk!
Jag är det nästan af oro.
Axel, Axel, hvad du är vild och oförnuftig!
Vid litet svalare blod och litet lugnare sinne, skyndar jag att säga ett ord, som man i min barndom förgäfves med stryk sökte bringa öfver mina läppar; för att undvika hvilket jag i sednare tider slagits, och som jag nu vid dina fötter min Anna, engel af godhet och tålamod, längtar att utropa, och det är: förlåt, o förlåt!
Doctorn hör jag, har förbudit dig att tala, och förordnat några dagars stillhet och lugn.
Var lydig, min bästa Axel, och visa derigenom, att du håller af mig.
Tänk ej heller på något ledsamt.
Jag gör mig till din osynliga sjukvakterska; kommer och sätter mig vid din hufvudgärd i min hvita klädning och mina ljusa lockar, som du sist var så nöjd med.
Se på mig får du intet, den gröna sänggardinen drar jag för.
Du måste slumra, och då vill jag sjunga för dig en liten vaggvisa, hör ... eller snarare hör intet, utan sof du!
„Unga Axel har jag kär;“
Anna sjöng med suckar tunga,
Ty hon tänkte, „Axel unga,
Herre Gud! så svartsjuk är.“
„När han kan som fästeman,
Ack så hård och svartsjuk vara,
Hur skall det sig sammanpara,
När vi hustru bli och man?“
„Skall jag gråta alla dar,
Axel alla dagar banna?
Grymma Axel, falska Anna!
Sälla afundsvärda par.“
Axel, ja jag har dig kär,
Men skall så vår sällhet blifva?
Bäst att straxt på båten gifva
Ägtenskapet, visst det är.
Axel hörde Annas sång,
Ville harmonien ej störa;
Tyckte visan god att höra,
Blott att den var något lång.
Så sjöng han med manlig röst:
„Anna vill du ro mig hämta,
Aldrig med min låga skämta,
Den är lifvet i mitt bröst.“
„Och hvem bättre kan än du
Svartsjuks-yran från mig drifva,
Salig ro för evigt gifva?
Söta Anna, blif min fru.“
Anna hörde
Axels sång,
Tyckte näsvis nog den vara,
Sade: „derpå skall jag svara,
Axel, dig en annan gång.“
Icke så goda Anna; icke så, men så här:
Anna smak i rådet fann,
Som förnuftig tog det an,
Blef god hustru åt god man,
Derpå onaturligt vann.
Nå, som du vill.
Sjuka bör man ej motsäga.
Tag då och då en thesked af detta Äple-gelée, som jag skickar dig, och som jag kokt åt dig.
Anna, jag är melancholisk.
Fåglarne qvittra utanför mitt fönster och bygga bon under taket.
Jag måste ligga till sängs, – det enda roliga jag har, är att säga doctorn ovett och slå sönder hans medikaments-flaskor, som ingen styrka ha uti sig.
Roa dig snarare med att läsa denna lilla bok, som jag skickar dig; der står goda och sanna saker.
Ofta när jag varit nedslagen och stämd till att se allt mörkt; när alla själens strängar hos mig råkat i disharmoni; har läsningen af en god bok stämt dem åter, och vid deras ljuft klingande melodi har jag tänkt,
Böljan stiger, böljan sjunker åter
Under jullen uppå lifvets flod:
Låt oss hoppas! svag är den som gråter;
Gud är vis och god.
Och om än för stunder stormen ryter,
Natten mörknar, allt blir hemsk och tungt;
Se en vink, och floden stilla flyter,
Himlen klarnar, vinden andas lugnt.
Och de rika, blomsterklädda stränder,
Vinka seglarn på den stilla flod.
Dit han styr, med tacksamt knäppta händer,
Glad han säger:
Gud är vis och god!
Det är han, det är han, och du är en engel, Anna.
Men svårmodighetens ande har nu engång i dag bemägtigat sig mig till kropp och själ.
Jag tänker nu eller snarare grubblar för mycket, för att kunna läsa.
En fatal blandning af gråbruna och svartfärgade föreställningar, omgifva mig i min enslighet, som vålnader, uppstigna ur svarta Tartaren.
Hvad skall det blifva utaf dig Anna, med denna Tante snål och hård, som ej vill öppna sina dörrar för unga, hyggliga männer?
Skall du år från år sitta med henne, torka som hon, bli surögd som hon (hvad under då du ej ser annat än henne) och smittas af hennes hosta?
Hvad skall det blifva af mig med denna Farbror, som låter mig renskrifva sina memoirer och tankar, till dess mina bli orediga?
Hvad, säg mig, hvad?
Hvad som helst utom ovärdiga, otacksamma varelser.
Axel, du får aldrig mer ur denna ton tala om min Tante.
Hon har sina mindre goda egenskaper, men hon har äfven sina goda, och menar mig dessutom väl, det vet jag.
Heldre än att förlöjliga hennes ålderdoms bräckligheter, ville jag ha dem sjelf.
Din Farbror
Axel har, som du sjelf sagt mig, gjort dig mycket godt.
O, de äro båda englar utan tvifvel, rigtiga ljusens englar, men som låta oss sitta i stockmörkret.
Jag är sjuk och ledsen.
Axel, jag är så glad i dag.
Jag har så goda förhoppningar!
Hvarifrån och huru? hör.
Jag var i går i kyrkan.
Luften var kall, vinden stormig.
Faster ville ej låta mig gå.
Jag bad och bad, till dess „nej mitt kära barn“ ändtligen förvandlades uti „nå, så må du få gå då, envisa stycke!“ hvilket uti mina öron lät rätt harmoniskt.
För hvem jag rätt innerligen bad i kyrkan; lär du väl kunna gissa.
Jag bad så af innersta hjertat, så hoppfullt, som någonsin ett barn kan bedja en allgod fader.
Då jag med djup andakt tillika med församlingen steg upp, för att sjunga det himmelska Halleluja, bröt en solstråle klart och underbart fram genom kyrkfönstret och upplyste Westins herrliga Altartafla.
Tron, kärlekens och hoppets englar, knäböjande kring den Uppståndnes graf, stodo på en gång så lefvande, så öfverjordiskt sanna, att man tyckte dem öppna läpparne och förena sig i vår lofsång.
I mitt hjerta uppsteg, mägtig och ljuf, en innerlig öfvertygelse: allt skall ännu bli godt! och obeskrifligt rörd, böjde jag mig ned, att för dig och mig emottaga den högtidliga välsignelsen.
Axel, allt skall ännu bli godt!
För din skull, min Anna, ljufva engel, skall jag bli välsignad och genom dig.
Äfven jag har i dag i min själ blott glada känslor, ljufva förhoppningar, gamla, goda, bekanta, mig hjertligt välkomna.
Jag har sutit uppe vid fönstret, smakat af ditt förträffliga äpplegelée, och sett hur en klar Mars-sol bortsmälte isfrosten, som den kalla natten lagt på vår grannes jernplåt-tak.
Derunder philosopherade jag så här:
Såsom himlens ljus och värma låta nattens isslöja försvinna, skall äfven derifrån en bättre lyckas strålar genombryta den nattliga frostdimma, som skymmer vår sällhets perspectiv.
Jag såg så länge och så aningsfullt deruppå, att jag slutligen uti en af de figurer, som solens segrande, framskridande strålar bildade i den motsträfvande isen, tyckte mig tydligen se bugten och formen af min egen näsa.
Litet längre bort, tätt vid skorstensfoten, igenkände jag med förtjusning, bildningen af din hvita, mildt rundade panna, som blygsamt tycktes draga sig undan solens kyssar.
O Anna, jag måste visa dig engång, hur sött det såg ut; jag skall föreställa solen.
Jag försäkrar dig, att jag ej är nyfiken.
Du är då åter uppe, hvad jag gläder mig!
Det må i dag hända mig hvad förträtligt som helst, (blott det ej rör dig), så skall jag skratta deråt.
Vet du öfver hvad jag skrattar?
Öfver mig sjelf, min engel.
Jag har så goda förhoppningar och aningar, att jag skulle finna det helt naturligt, om nu plötsligt genom dörren skulle stiga in någon god vän, och säga: „Axel, du har blifvit en stenrik man.“
Jag tror ej heller det skulle förvåna mig, om genom fönstren skulle segla in små Amourer, som åt en stackars Amoroso hemtade talismaner, för att befalla öfver alla lyckans håfvor; ej heller skulle jag mycket gapa, om i en hast taket skulle öppna sig, för att låta inströmma guldregn, allt tycker jag är möjligt i dag, intet skulle förvåna mig.
Jag har till välkomnande af mitt främmande, öppnat min dörr och mina fönster, och under det jag skrattande promenerar fram och åter i rummet, kastar jag då och då en frågande blick i taket.
Förb ..... drag!
Ber dig om förlåtelse, men jag är vid elakt humör.
Jag har måst stänga dörr och fönster .... blef stel och styf af köld och drag, i alla lemmar.
Och i stället att höja min blick till taket, har jag så noga granskat golfvet, att jag efter moget pröfvande, kan försäkra dig, att det måtte varit en erzslarf, som lagt det, emedan ingen tilja är lika i höjd eller bredd med den andra.
Jag måste nu gå ut och hemta luft.
Jag är frisk, jag vill vara frisk, Farbror och doctor må säga hvad de vilja.
Anna, Anna, min Anna, min Anna! goda Anna, förträffliga Anna, engla-Anna!
Anna, min Anna, min fästmö, min hustru, sjung, hoppa, Juckhej, victoria!
Axel, Axel! obegripliga Axel!
Hvad är å färde, hvad står på?
Jag har syssla, jag har syssla!!!
Han kom, den förträffliga vännen, – den himmelens engel, in igenom dörren.
Jag höll på att skuffa omkull honom, då jag skulle gå ut.
O hvilken vän!
Det är han, som cederar mig sysslan, som varit honom tillbjuden, och lönen, emedan han ej behöfver den.
Han har gjort mig så.
O visa mig nu en dödlig, lyckligare än jag; en Älskare, hvars .... fast måhända, dock – om han redan vore gift karl.
Men det skall jag äfven bli inom kort; ... om du vill, min Anna, ... o Anna!
Goda Axel, är det möjligt?
Är det verkligen sannt.
Knapt kan jag tro det, fatta det kan jag ej.
Axel, min goda vän – skola vi verkligen bli lyckliga?
Vi skola bli det.
Mitt hela skall egnas, att göra din sällhet, och din skall alltid bli, som den nu är – min.
Vi kunna när som helst gifta oss.
Jag har en honorabel syssla.
Lönen är väl ej stor, ... men våra behof skola vara få.
Lifvets beqvämligheter äro gjorda mest för gammalt folk, som ingen hjertats sällhet mer kunna njuta.
Då man ej kan älska och älskas mer ... godt, då är det bäst att sofva, och hvilande på mjuka soffor drömma, att man är lycklig.
Vi, min Anna, som i lifvets maj fått plocka dess skönaste blomma, vi skola vakna njuta sällheten, och vara lyckliga, ärven om vi vore fattiga, ja, om vi än måste umbära allt.
Minns du, hur vi vid
Medevi med rörelse läste om detta ägta par, som ännu efter 25 års sammanlefnad, ansåg sig så obeskrifligt sällt?
O min Anna, minns du det?
I sanning bästa Axel, – nej.
Åtföljde af en vän, promenerade Herr L. och hans fru genom en skog; de blefvo der varse några Zigeunare i den uslaste belägenhet.
L:s vän beklagade dessa arma varelser, hos hvilka förenade sig alla naturens fysiska plågor.
„Nå väl, sade Herr L., om, för att få med henne (sin hustru) tillbringa mitt lif, jag hade måst underkasta mig ett sådant tillstånd, som dessas, så skulle jag ha tiggt sedan trettio år, och vi skulle ändå ha varit mycket lyckliga!“
Ack ja, utropade hans hustru, äfven så hade vi varit de lyckligaste bland varelser!
Hvilka ord, min Anna, hvilka ord!
De utsades under Englands himmel.
Låt oss bli värdiga, att en dag säga dem under Sveriges.
För Guds skull ... bästa Axel ... du menar väl icke ...?
Jag förstår ej rätt hvart du syftar,.... men nog bekänner jag, att svälta, frysa och tigga, skulle synas mig mindre roligt.
Hvad menar du?
Zigeunerska blir jag aldrig, det säger jag dig, vore det äfven blott för den horribla färgens skull.
Är ej heller nödigt.
Ingenting skall hindra min hustru från att vara snöhvit, så till kropp som till kläder.
O min älskade Anna, slå ej med kallt uträknande verlds- och småhets-sinne, till jorden, mina sköna sällhets-tempel!
Låt oss bli lyckliga, ej för andra, men för oss sjelfva!
Vill du, så kunna vi det visst.
Min lön är visst ringa, som jag redan sagt, ett intet emot hvad jag önskade kunna tillbjuda dig.
Trehundrade Riksdaler Riksgälds är vår årliga inkomst.
Det är visst litet, ganska litet, men din kloka hushållning, min sparsamhet och ordning skall likasom töja ut hvar styfver.
Menniskan behöfver så litet för att lefva, .. sjelfva lifvet är ju så kort.
Med liten egendom har man få omsorger; ju mindre omsorger, ju mindre sorger och bekymmer.
Med liten barlast, far lätt och lustigt jullen öfver ömsom stigande, ömsom sjunkande böljor.
Låt oss modigt stiga uti: vinden är gynnande, stränderne blomsterklädda, himlen molnfri, och framför oss går kärlekens milda stjerna, som lyser oss fram till hamnen.
Jag är nu mycket upprörd; efterhand skall jag för dig utveckla mina planer.
Min goda Axel, på lifvets haf blåsa sällan zefirer,... der tumla rätt vilda stormar.
Jag fruktar mycket, att jullen utan barlast skall kastas omkull vid första vindstöt.
Om man är rädd och poltron – ja, – om man förlorar jemnvigten vid minsta pust.
Men bort med liknelser!
De förvilla blott; jag vill gå rakt på saken.
Jag har (du vet det) en liten gård nära staden.
Den är väl liten, ganska liten och knappast värd 300 Riksdaler; men man kan allt för väl bo der.
Tak öfver hufvndet var allt hvad våra förfäder fordrade, då de byggde sina hyddor.
Och hvad voro de icke för härdigt och härligt folk.
Vi äro mindre och vi ha mer.
Två rum och kök har vårt lilla sällhets-tempel, ett grönskande potatoes-fält omgifver det, och en trädgård, der lätt de skönaste fruktträd, de vackraste blommor kunna trifvas, förvandlar hela det lilla stället till ett verkligt paradis.
Ett litet hönshus ...
Anna, jag förlåter dig ej, om du skrattar.
Jag skrattar visst icke, bästa Axel.
Ett litet hönshus ville jag säga, är äfven på stället, och dess trefliga innebyggare skola göra oss både nytta och nöje.
Hvad inredningen angår, så, bort från mig du Luxus och fördömda öfverflöd, som gjort mitt fädernesland fattigt!
Far hän falska begrepp om hvad som passar, som är hederligt, om hvad som är anständigt; föraktliga fördomar, som alla blott upprepa: man skall göra som andra, faren hädan!
Till er vänder jag mig, enkla seder, forntidens ära, måttlighet och tarflighet, förfädrens lära, varen välkomna och herrsken i mitt stilla hem.
En soffa af trä synes mjuk, då man der sitter vid den älskades sida, och en skål mjölk, en enda enkel rätt, framsatt af din hand på ett bord, vid hvilket en vän, en vän som vet värdera hvad redliga hjertan bjuda, ej skall vägra att taga sin plats .... o hvilken måltid!
Konungar, Kejsare, bjuden mig in i edra gyllne salar!
Stolt och föraktande skall Annas lyckliga make svara, nej! O min ljufva Anna, i detta lilla, jordiska paradis, huru fort, huru sällt måste ej våra dagar framflyta!
Hand i hand genom lifvet vi vandra, och vid lifvets slut, så ljuft i hvarandras armar vi dö!
Men förlåt, jag vill ej uppröra dig, gråt ej min Anna!
Jag gråter visst icke, bästa Axel!
Våra kläder böra vara enkla, som vår föda, och hela vårt lif.
Hvitklädd måste du alltid vara; du är då så lik en engel.
Trädgården sköter jag sjelf, gräfver, rensar, planterar och vattnar, med din tillhjelp, de dagar, som jag ej i staden sköter min syssla.
Inomhus ordnar och regerar oinskränkt min alltid flitiga, alltid omtänksamma lilla husfru.
Då jag återkommer från mitt utarbete eller ifrån staden, skall din harpa och din röst flytta mig i himmelen, eller förtära vi tillsammans en enkel måltid, som vår aptit och vår glättighet kryddar.
Om aftnarne, då stora verlden under gäspningar söker nöjet, der det aldrig funnits, på supéer, der moralisk svältkur hålles, eller på baler, der man dansar som på dagsverke, om aftnarne läsa vi tillsammans Tegnérs poemer, Coopers och Walter Scotts romaner, och njuta, under det vi förädla våra hjertan, alla de nöjen, som snillet kan skänka inbildningen, känslan och smaken.
Spektaklerne få vi ej försumma; för att se Almlöf spela, bör man snarare försumma att äta och sofva.
Vi äro således som oftast der.
Men en piga måste du ha, det är sannt, ty du får vid spisen hvarken bränna ditt ansigte eller dina händer.
Dessutom måste du alltid vara med mig, då jag är hemma.
O Anna, säg, skola vi ej vara obeskrifligt lyckliga?
Jag hoppas det visst, min goda vän, om just alldeles på det sätt, som du uttänkt, vet jag icke.
Jag fruktar, att den som minst passar för ett enkelt herdelif, är just du; dessutom är detta nog besynnerligt sammansatt.
Minns du, hvad du engång sade mig, din Farbror gaf dig i handpenningar årligen?
För tus .... (jag svor intet), jag kommer ihåg det nu.
Fulla trehundrade Riksdaler, jemt min hela, nya lön,.... och detta var alltid rent slut, vid årets slut.
Men engla- Anna, som gift skall du få se helt annat, då skall jag bli onaturligt hushållsam, – se på hvar styfver.
Mycket roligt för din hustru!
Gerna bästa Axel, ville jag äfven se på hvar styfver, och töja ut hvarenda en, men med allt det; fruktar jag, om vi följa din plan, att vi småningom närma oss likheten med ett Zigeuner- herrskap.
Minns du, att du dricker tre koppar Caffe hvar morgon, och då du en afton var hos oss, såg jag, att du ingen föraktare var af en ganska öfverflödig proportion rån och skorpor, till tre koppar The.
Jag skall hädanefter äta hafversoppa alla mornar, och ölost alla qvällar ... doppa spisbröd, efter du tror det andra blir för dyrt.
Man bör, som patriot, dessutom afsäga sig bruket af alla öfverflöds-artiklar, som ej frambringas af fosterlandets jord.
Topp Anna, vi äta (ett år till denna månad), hvar morgon en spilkum hafversoppa, hvar afton en skål ölost, i vårt lilla paradis!
Det är dessutom mycket bättre för både hy och hälsa, än det välsignade the- och caffe-pjasket.
Och smakte det äfven China och rhabarber ...
Hvad Anna Hebe skänker i
Skall allt för Axel nektar bli.
Hafversoppa har jag ganska svårt att svälja, och ölost är nu engång för alla min aversion.
Den som föraktar, att med mig dela en spilkum hafversoppa, föraktar helt säkert äfven (och det har jag nog från begynnelsen märkt) det lilla jag eljest kan bjuda ... mitt hjerta, min hand ....
Det är sannt, att det är så ganska litet.
Jag dåraktige, som kunde vara så oerhördt dristig .... som kunde tro ... men jag börjar inse min förvillelse!
Om jag just ej äter gerna hafversoppa och ölost, så hindrar det icke, att jag ju kan nöja mig med litet kall mjölk mornar och aftnar, i stället för caffe och the.
Ja, en skål kall mjölk och ett stycke spisbröd, skall smaka mig förträffligt.
Det är allt hvad jag behöfver.
Det lilla, nätta huset, och trädgården (som blir) finner jag förträffligt trefliga; men nog har du, bästa Axel, i din ömma partiskhet, trott mig om en nog vidsträckt verksamhets-förmåga.
Jag genomser, bäfvande, alla mina tillkommande åligganden.
Vara hvitklädd alltid och gräfva i trädgården, städa, sopa, spinna, väfva, koka i sällskap med en piga, spela på harpa och sjunga, ordna och sköta allting inomhus, och ständigt vara med dig, då du är hemma, (hvilket jag ville hoppas, blir den större delen af dagen), mata hönsen, fara på spektaklet, läsa romaner med dig, med ett ord, vara på engång sex eller sju personer.
Min goda Axel, du och många andra med dig, som fordra för mycket af sina hustrur, få väl ha tålamod med dem i framtiden.
Anna till Axel,
Jag fruktar, att du är missnöjd, Axel.
Men denna gång, min goda vän, har du väl litet orätt.
Dela ljuft och ledt med dig i lifvet, är min innerligaste önskan, det vet du.
Blott för din skull ville jag, att det ljufva måtte vara öfvervägande, och din målning af vår framtid ger mig föga hopp dertill.
Du ser genom ett brandgult färgadt glas, som visar föremålen hvarken sannt eller rent.
Jag skall alltid säga dig sanningen, Axel.
Emedlertid ... vore det en möjlighet och om din Farbror och min Faster tillåta ... skulle jag visst icke säga nej.
Vi äro ju unga, vi kunna arbeta.
Endast vi ur din räkning få stryka ut den alltid hvita klädseln, musiken, spektaklet, och den så angenäma, så välgörande, men, i så fatta omständigheter, för mycket tidsödande läsningen.
Verkligen smakar hafversoppa ej så illa, .... och ölost drack jag i går aftons friskt.
Det smakar väl ej godt, men det gör kanske godt.
Min engla-goda Anna, du skall aldrig smaka eller göra det aldra, aldraminsta, som du ej har en alldeles afgjord lust för.
På vatten och bröd förtjente jag att sitta, om jag ville annorlunda.
Ser du, himmelska flicka, så alldeles tjocka allvaret var det väl just icke, med träsoffan, och den enda rätten och den enda pigan ....
Jag har, ser du, spekulation på min Farbror.
Han skall väl för skams skull biträda oss något, då vi så capitalt hjelpa oss sjelfva.
Min Farbror är långt ifrån att vara hårdhjertad; han håller dessutom rätt mycket af mig, det vet jag.
Min Tante är visst äfven stundom god, och älskar mig ömt på sitt vis, det vet jag; hon har gifvit mig flera prof derpå.
Möjligtvis skulle hon äfven göra något för oss.
Anna, vi skola tala vid de kära slägtingarne, .... är det icke så?
Vi skola säga allt.
Skulle de säga nej, så .....
Anna, jag har din tro ... du är redan min inför Gud ... och min blir du; menniskor skola ej skilja oss!
Försöka böra vi likväl, att få menniskor att ... vara menniskor.
Ja Axel, låt oss försöka, att beveka deras hjertan, emot hvilkas vilja och befallningar vi dock ej böra eller skola handla.
Ja, låt oss försöka.
Nå väl!
I morgon!
En dag sednare.