Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna abnormitet i de uti gällande lag föreskrifna bevisningsreglor måste qvarstå så länge både 22:dra och 25:te §§:na fortfara att gälla, men då nu frågan är om att antaga en ny strafflag, synes mig att man borde mildra de missförhållanden, som genom dessa stadganden kunna uppstå, derigenom att man bestämde de i dessa §§ utsatta straff sålunda, att de egde ett någorlunda rymligt gemensamt spatium.
I 22:dra §:n är medium 7 år och i 25:te §:n l:sta mom:t 3 år, samt i sednare monut 1 år och 3 månader.
När man nu medelst vanliga juridiska bevisningsreglor blifvit öfvertygad om att tvenne barnamord blifvit begångna under fullkomligt enahanda omständigheter, och den ena qvinnan 492 Den 15 Juli f. m. kanhända inför domstolen erkänt sitt brott, men den andra fräckt förnekat det och icke kan genom tvenne vittnen derom öfverbevisas, så inträffar den orättvisan, att den, som, gripen af ånger, erkänt brottet, blir hänförd till 22:dra §:n och dömes till 7 års straffarbete, då deremot den, som varit mera förhärdad, dömes efter 25:te §:n till endast 3 års straffarbete, blott emedan den emot dem förebragta bevisning icke får på vanligt sätt bedömas.
För att förekomma denna orättvisa, hade jag tänkt att man kunde något utsträcka de i båda §§:na förekom mande latituder, så att, om också domstolen af formella skäl blefve nödsakad att tillämpa än den ena, än den andra af dessa §§, straffet likväl kunde med mera billighet bestämmes, då båda hade ett någorlunda rymligt gemensamt spatium af straff.
För vinnande af detta syftemål, skulle jag önska att minimum i 22:dra §:n nedsattes lill 2 år och maximum i 25:te §:n höjdes till 6 år.
På det att likväl Lag-Utsk:t må komma i tillfälle att närmare granska dessa siffror, hemställer jag att det Högloft Ståndet måtte återremittera §:n, hvarå jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos.
Till en början får jag erinra den siste värde talaren om att 22:dra §:n säger: »dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år», och den 25:te: »dömes, om hon den enslighet sökt, till staffarbete från och med två till och med fyra år».
Således kan lika väl den, som nekat och endast blifvit öfverbevist om brott emot 25:te §:n, dömas till samina straff, som den hvilken blifvit öfverbevist om verkligt barnamord; och mig synes att man icke borde kunna begära mera än att i dessa så olika brott straffen sammanträffa med hvarandra.
Jag hade trott att vi kommit så långt att man vid domstolarne icke fästade sig vid erkännandet, utan ansåg sig kunna fälla äfven på grund af omständigheter, i alla fall kari jag icke inse huru tillvaron af 25:te §:n kan för domaren vara ett hinder att tillämpa den 22:dra.
Anser man såsom förr att i svårare brottmål den tilltalade icke kan fällas, utan att han sjelf erkänt, så skulle ju detta, äfven under förutsättning att 25:te §:n icke funnes till, hindra tillämpningen af den 22:dra, men om indiciobevisningen äfven i gröfre brottmål är antagen, kan tillvaron af 25:te §:n icke utgöra ett hinder för domaren att, när omständigheterna dertill föranleda, använda 22:dra §:n.
Ehuru jag erkänner att det är stadgandet i 1779 års förordning, som ligger till grund för 25:te §:n, måste det likväl medgifvas att den barnaföderska, som vid den tid hennes förlossning skall inträffa söker enslighet, är ganska straffvärd, och att det således icke är blotta presumtionen om något uppsåt att afdagataga fostret, hvilken föranledt straffet, utan att det är det fel hon begått, då hon vid ett dylikt tillfälle, när hon känner sig vara i behof af menniskors hjelp, beröfvat sig detta bistånd och derigenom äfventyrat fostrets lif.
Den 15 Jali f. m. 493 Jag kan således icke heller ur denna synpunkt finna den siste talarens anmärkningar grundade, utan anhåller derföre om bifall till den föredragna §:n.
Sparre tacksam för det han erkänt det vara en fördel att straffbestämmelserna i de begge §§:na mötas i en punkt.
Skada blott att det endast är uti en enda punkt.
Mitt yrkande går ut på att utvidga denna punkt så att man skulle erhålla ett gemensamt spatium för båda §§:na.
Det måste vara särdeles mildrande omständigheter, om man för erkändt barnamord skall kunna döma till minimum, och det måste å andra sidan vara de alldra mest försvårande omständigheter, för att man i 25:te §:n skulle kunna döma till maximum; således är det blott i undantagsfall som det kan komma i fråga att efter 22:dra och 25:te §§:na döma till samma straff.
Hvad angår den åsigten, att 22:dra §:n icke skulle vara tillämplig utan efter den brottsliges erkännande, medger jag gerna att denna åsigt har sin grund i äldre lagstiftningar i detta ämne, men jag får tillika upplysa att i § 22 begagnas uttrycket »uppsåtligen dödat», ett uttryck, som på detta ställe förmodligen endast utmärker en motsats till vållande, men som likväl genom sammanställning med § 1 i detta kap. gjort, att man ansett sig icke kunna fälla någon för brott emot denna §, utan på grund af eget erkännande.
Sparres yttrande att fostrets läggande å lön skulle i 25:te §:n bestraffas icke allenast såsom presumtion, utan äfven som ett särskildt brott, emedan det skulle innefatta fara för forstrets lif, får jag endast erinra att i § 24 är fostrets läggande å lön upptaget och bestraffadt såsom särskildt brott.
Någon egentlig grund, hvarför straffet skulle nedsättas i 22:dra §:n har jag icke hört uppgifvas, men det har blifvit sagdt att det vore önskvärdt om straffbestämmelserna i de begge ifrågavide §§:na till någon del sammanföllo med hvarandra.
För min del kan jag icke finna att straffet för barnamord är för högt; jag tror tvertom att det vore betänkligt att gå längre ned än till minimum af 4 år, som för närv:de är bestämdt.
An större betänklighet skulle jag hysa mot en förhöjning af straffbestämmelserna i 25:te §:n, hvilka redan synas mig vara höga, då desamma tillämpas, endast på grund af presumtion om ett större brott, för en förbrytelse, som i sig sjelf är temligen ringa.
Den olägenhet, som blifvit framhållen, att af två barnamörderskor, den ena, en qvinna med blödigt sinne, hvilken bekänt sitt brott, skulle komma att dömas till hårdare straff än den andra mera förhärdade, hvilken fräckt nekat, är ingen annan olägenhet än hvad som inträffar vid alla andra brott, der till följd af 494 Den 15 Jali f. m. bristande bevisning den ene, som nekar, går fri, men den andre, som erkänner, blir straffad.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställdes propos. på bifall till densamma och besvarades med ja. 23:dje—37:de §§:na.
Biföllos. 38:de §:n. H.
Såsom en konseqvens af de nedsättningar, som Utsk:t föreslagit i föregående §§, vid hvilka straffbestämmelserna blifvit återställda till likhet med den Kongl. Proposm, har äfven det af K.
M:s vid denna § föreslagna minimum af sex år blifvit nedsatt till fyra.
Jag anhåller derföre att R. o. Ad. ville bifalla den nu föredragna §:n med förändring af ordet »fyra» till »sex».
Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på bifall dertill med förändring af det i första meningen förekommande ordet »fyra» till ordet »sex», hvilken propos. med ja besvarades. 39:de och 40:de §§:na.
Biföllos. 41:sta §:n.
Det är en ganska omtvistad fråga, huruvida man bör straffa sekundanter vid envig.
På många ställen har man underlåtit det, för att icke gå miste om all bevisning vid dessa brott.
För min del hyllar jag fullkomligt deras åsigt, som vilja straffa duellanterna, men låta sekundanterna gå fria, för att derigenom få bevis emot brottslingame, och hvilken åsigt delades både af lagberedningen och lagkomitén.
Jag anhåller derföre om afslag å §:n.
Bästa medlet att förhindra dessa dueller, hvilka lagstiftningen gör så rätt i att förekomma, synes mig vara att bestraffa sekundanterna.
Det kan icke nekas, att duellerna ganska ofta åstadkommas eller åtminstone underlättas af dessa tjenstaktiga vänner, som uppmäna den förolämpade att, för att rädda sin ära, döda en annan, och sedermera, när de förmått den andre att underkasta sig utmaningen, icke kunna undgå att blifva hans se - Den 15 Juli f. m. 495 kundanter.
Mig synes således att de icke böra undgå ansvar, och jag kan icke heller gilla det skäl derför, som blifvit af Hr von Koch anfört, att man nemi. borde befria dem från ansvar, för att kunna använda dem såsom vittnen, enär jag tror att, äfven om denna § komme att bortfalla, de icke skulle kunna af domstolarne godkännas såsom vittnen; jag anhåller derföre om bifall till §:n.
Som denna § varit under öfverläggning vid antagandet af nya våldslagen, var jag icke beredd på den invändning
Hr von Koch gjort, att hvarken lagberedningen eller lagkomitén föreslagit straff för sekundanter, och hade således icke försett mig med tillräckliga dokumenter för att vederlägga den.
Jag vill dock erinra mig, alt uti sitt svar på de emot lagförslaget gjorda anmärkningar föreslår lagkomitén, att sekundanter skulle straffas såsom delaktige.
1 allmänhet har man ansett svårigheten att anskaffa sekundanter vara verksammaste medlet att förekomma dueller, och på den grund anhåller jag om bifall till §:n.
Då vid sista riksdagen förslaget till lag ang:de mord, dråp och annan misshandel förevar på detta rum, var jag en af dem, som yrkade, att denna § borde ur lagen borttagas.
Hufvudsakliga skälet var det af Hr von Koch nyss nämnda, svårigheten att anskaffa bevisning ang:de dueller, om man förhindrade sekundanter att vittna.
I Preussiska lagen finues intet straff utsatt för sekundanter, och om mani ett iand sådant som Preussen, der dueller ingalunda äro så sällsynta, har funnit sig böra stadga att sekundanter äro strafffria, så tyckes att ett dylikt stadgande här i Sverige icke skulle kunna medföra någon synnerlig våda.
Jag förenar mig derföre med Hr von Koch.
För min del får jag vörd samligen förklara att jag förenar mig i det af Hr von Koch framställda yrkande att denna § måtte ur förslaget borttagas.
Skulle den åter komma att bibehållas, tyckes mig att man bör göra någon skillnad mellan vittnen och dem som låta bruka sig att uppgöra aftal om duell.
Om man stadgar straff för vittnena, kan ju icke brottet bevisas.
Om t. ex. en allmän åklagare fått underrättelse om en duell och ditsänder några personer för att åskåda förloppet, så skulle dessa icke blott vara förhindrade att vittna om duellen, utan de skulle t. o. m. gjort sig förfallna till fängelsestraff.
Då jag således tror att denna § hvarken är öfverensstämmande med billighet eller klokhet, anhåller jag att den måtte af II. o. Ad. alslås.
Jag har varit förhindrad att deltaga i de föreg:de öfverläggningarne ang:de nya strafflagen, men jag förmodar att 3:dje kap. blifvit af R. o. Ad. antaget.
Om aå är m
Den 15 Juli f. m. och straff således blifvit stadgadt för den, som med råd eller dåd vid brotts utförande uppsåtligen hjelper, så att gerningen derigenom sker, synes det mig äfven vara afgjordt att hvar och en, som deltager i eller låter bruka sig till vittne vid envig, redan genom detta stadgande är jäfvig att vittna om duellen.
Den siste värde talaren har visserligen sagt, att om denna § antoges, skulle man aldrig kunna bevisa ett envigesbrott, emedan vittnena vore belagda med straff och således måste jäfvas; men här är ju icke fråga om dem, som hafva åskådat en duell, utan endast om dem, som låtit bruka sig till vittnen eller s. k. sekundanter vid envig, och således varit med om brottets beslutande och utförande, ty ett envig kan icke ske utan att vittnen äro med, som hafva deltagit i öfverenskommelsen om brottet och uppgjort vilkoren för enviget.
Jag är hufvudsakligen förekommen af den föreg:de talaren och har således föga att tillägga till hans yttrande, i hvilket jag instämmer.
Jag önskade endast att genom uppläsandet af 4:de §:n 3:dje kap. af nya stafflagen öfvertyga R. o. Ad. att sekundanter i alla möjliga fall redan enligt de af R. o. Ad. godkända straffbestämmelserna i 3:dje kap. äro att anse såsom duellantens medbrottslingar.
4:de §:n sadgar nemi. straff för den som »före brotts utförande eller vid utförandet dock i mindre mån, än i 3:dje §:n sägs, med råd eller dåd gerningen främjat».
Genom denna § och den af nästföregående talaren åberopade 3:dje §:n i samma kap., synes det mig alldeles klart att, äfven om den nu föredragna §:n korarae att bortfalla, skulle likväl sekundanter straffas såsom delaktiga i brottet, och således aldrig kunna godkännas såsom vittnen.
Gederströms spetsfundiga argumentation tillåter jag mig endast anmärka att den, som endast tillfälligtvis åsett enviget, väl icke kan sägas hafva låtit bruka sig till vittne dervid.
Hr Carleson: 1 anledning af Hr Olivecronas anmärkning, att Preussiska strafflagen skulle förklara vittnen strafflösa, får jag erkänna detta, äfvensom medgifva ett dylikt förhållande äfven uti åtskilliga andra Tyska lagar, men deremot erinra, att flera af Tysklands nyaste kriminallagstiftningar, t. ex. Sachsens, Wiirtemberes, Hannovers m. fl., hafva straffbestämmelser i detta afseende.
Afven den Österrikiska kriminallagen, hvilken, om jag ej misstager mig, är den nyaste af dem alla, har bestämt straff för sekundanter.
Om en åklagare fått kännedom om en duell och vidtalar tvenne personer att från något gömställe åskåda striden för att sedermera kunna begagna dem såsom vittnen, så låta ju dessa personer bruka sig till vittnen vid enviget och skulle således, enligt §:ns ordalydelse, straffas med fängelse.
Den 15 Juli f. m. 497 geise.
Skulle detta stadgande blifva i strafflagen införd!, komme följden deraf endast blifva den att duellerna komme alt försiggå utan vittnen, och de brottslige kunde således aldrig öfverbevisas.
Jag fortfar derför i mitt yrkande om afslag.
Lyckligtvis är detta stadgande hos oss af mindre vigt, enär dueller äro mera sällsynta i vårt fädernesland än i andra länder.
Anledningen hvarför jag yrkat afslag derå var den, att i de länder och inom de kårer, der dueller oftare förekomma, är det nära nog omöjligt att, när man derom anmodas, undvika att vara sekundant, och att jag, långt ifrån att dela Gr.
Sparres åsigt att sekundanterna äro de som reta till dueller, snarare tror att de, såvida möjligt är, söka afstyra dessa uppträden och, om de icke förmå det, genom sin närvaro åtminstone hindra att de kunna antaga ilen grymma och våldsamma natur, som envigen utan vittnen merändels få.
För min del vill jag icke bestrida att sekundanter skulle kunna, när anledning dertill förekommer, tilltalas såsom delaktige i duellsbrottet, men skillnaden blir att de i så fall komme att straffas med högst sex månaders fängelse, då deremot straffet för dem enligt denna § skulle kunna uppgå till fängelse i 2 år.
Med anledning af Hr von Köchs yttrande, att man icke borde straffa sekundanter, emedan inom de kårer, der dueller vanligen egde rum, det vore hardt nära omöjligt att undandraga sig ett sådant uppdrag, får jag endast erinra derom, att om det inom några kårer råder en sådan falsk föreställning orri hedersfordringar, så är den falska hederskänslan, som i detta fall gjort sig gällande, lika litet något skäl hvarför sekundanter böra vara strafflösa, som den falska hederskänslan, hvilken föranleder till enviget, är ett skäl hvarför straffet för detsamma skulle afskaffas.
Hvad angår den frågan, huruvida sekundanter skulle kunna straffas efter delaktighetslagarne, anser jag det så mycket klarare att så bör vara förhållandet, som i de aldra flesta fall vid en duell erfordras vittnen.
Den kan visserligen gå för sig utan vittnen, och man har hört omtalas dylika dueller, men äfven i de länder der man ser genom fingrarne med dem, är det ett villkor att vittnen skola vara närv:de.
Dessutom måste jag instämma med Gr.
Sparre deri, att jag oftast tror det vara sekundanternas fel att dueller ega rum, och får derföre anhålla om bifall till §:n.
Det är fullkomligt sannt hvad Hr von Koch yttrade derom, att inom de kårer, der dueller äro brukliga, är det svårt att undandraga sig den s. k. vänskapstjensten att vara sekundant.
Jag tror derföre, att det icke skulle vara alldeles utan nytta att i lagen införa ett straff för den som låter bruka sig till sekundant, ty då finnes alltid ett ganska giltigt skäl att afböja en sådan anmodan, det nemi. att lagen förklarar handH.
V. 32 408 Den 15 Juli f. m. lingen vara straffbar.
Jag tror således, att detta stadgande skulle leda just till det mål, hvartill vi alla sträfva, att skydda vårt fädernesland för detta ohyggliga bruk, och det är af denna orsak som jag fortfar i mitt yrkande.
För min del får jag förklara, att jag fäster mycken vigt dervid, att brott blifva bestraffade, men ännu vigtigare synes det mig vara, att lagstiftaren, der det är möjligt, genom kloka och ändamålsenliga stadganden söker afböja brott.
Det är af detta skäl som jag önskar att lagen måtte utsätta ett straff för sekundanter, hvilket genom sin tillvaro nödvändigt måste verka afskräckande, då deremot, om ett dylikt straff icke funnes, just de mången gång torde reta till dueller.
Hvad angår Hr von Köchs farhåga, att detta stadgande skulle kunna föranleda att dueller komme att ske utan vittnen och derigenom blefve mera grymma och blodiga, synes det mig att en dylik envigesstrid, utan vittnen, icke skulle kunna anses såsom duell, utan måste betraktas såsom mord eller dråp, och således bestraffas vida hårdare.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å den förev:de §:n, framställdes propos. på bifall till densamma och besvarades med ja. 42:dra—44:de §§:na.
Biföllos. 45:te §:n. Gr.
Då förslaget till författning om mord, dråp och annan misshandel vid sista riksdagen antogs, ansågo R.
St:r att misshandel mot föräldrar och skyldeman i rätt uppstigande led icke borde inbegripas bland de brott, dem allmänna åklagaren endast skulle få åtala, när de blifvit af målsegaren angifna, enär det vore uppenbart, att i detta fall dylika brott aldrig skulle komma att åtalas.
Det är vanligen en son af våldsamt och elakt sinnelag, som begår ett dylikt brott, och klart är, att om åtalet endast kan grunda sig på angifvelse af den förfördelade, skulle den olycklige gamle hårdt få umgälla angifvclsen.
Någon gång kan det visserligen hända, att denna far eller mor skulle önska nedlägga ett åtal, som åklagaren anställt, och detta skulle vara skälet, hvarför man intagit detta brott i 45:te §:n; men äfven om det någongång skulle kunna inträffa, tror jag att det är angelägnare att lagen understöder vördnaden för föräldrar, heldst som här äfven är fråga om sådan misshandel, som omtalas i 12:te §:n af detta kap.
Skulle åter R. o. Ad. vilja under denna § inbegripa endast sådan misshandel mot föräldrar och skyldemän i rätt uppstigande led, som Den 15 Jnli f. m. 409 omfalas i 13:de §:n, så vöre derom mindre att säga, men om ett sådant yrkande icke af någon ledamot framställes, anhåller jag om afslag å den föredragna §:n och bilall till den motsvarande i K. M:s Propos.
Hen siste värde talaren har så fullständigt utvecklat de skäl, hvarpå jag velat grunda samma yrkande, så att jag endast får tillägga, att den af honom påyrkade ändring är så mycket nödvändigare, som Utsk:ts förslag ibland brott, som endast skulle få åtalas efter angifvelse af målsegare, äfven upptager misshandel efter 12:te och 13:de §§:na mot föräldrar, hvilket är ett så groft brott mot fjerde budet, att det icke torde böra lemnäs obestraffadt.
Jag instämmer med Gr. Sparre.
Afven jag får yrka bifall till den K. Propos:n.
För min del skulle jag till och med vilja utsträcka åklagarerätten än längre.
Hvad särskildt beträffar misshandel af föräldrar, tyckes mig ett dylikt brott vara så groft och för allmänna rättskänslan upprörande, att jag skulle anse det mycket olyckligt, om åtal af ett dylikt brott gjordes beroende på angifvelse af målsegare.
I flera delar af vårt fädernesland herrskar ännu bland allmogen det olyckliga bruket, att bonden, när han blir något till åren, öfverlemnar hemmanet till sonen och sedermera sitter qvar som undantagshjon.
Betta bruk är en källa till mycken split och oenighet samt otaliga rättegångar mellan föräldrar och barn, och gör de förra för sitt uppehälle beroende af barnen.
Det skulle i dylika fall vara nästan omöjligt för en fader att för ifrågav:de brott anställa åtal mot sonen, och jag tror att detta utgör ännu ett vigtigt skäl hvarföre man bör gifva åklagaremakten rättighet att för dessa brott ingripa.
Då äfven jag är af den öfvertygelse, att införandet i denna § af det af Utsk:t föreslagna stadgande i afseende å skyldemän i rätt uppstigande led skulle förorsaka att dylik misshandel aldrig skulle komma att bestraffas, är det naturligt att jag förenar mig i det framställda yrkandet, för så vidt det alser denna del af §:n, men jag skiljer mig så till vida derifrån, att jag önskar det R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:ts förslag, med uteslutande af orden »skyldemän i rätt uppstigande led».
Skillnaden blefve då den, att orden »å sabbat», som finnas intagna i den K.
Proposm, komme att utgå.
Såsom skäi för mitt yrkande anhåller jag att få uppläsa de motiver, Utsk:t för denna förändring anfört: »Afven en annan inskränkning har af Utsk:t blifvit i 45:te §:n föreslagen, nemi. den, att allmän åklagare ej skulle få, utan målsegares angifvelse, åtala ringare misshandel, föröfvad å sabbat.
Den omständighet, att brottet skett å sådan tid, utmärker nemi. icke att det åstadkommit förargelse hos någon annan än målseganden, hvilket deremot kan.
500 D«n 15 Juli t m. antagas vara förhållandet, då brottet blifvit föröfvadt vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i ll:te kap. 9:de och 12:te§§:na omförmäles.» Hr von Ehrenheim:
Mot den föreg:de värde talaren vill jag endast anmärka, att det förefaller mig ganska besynnerligt, att, då sabbatsbrott i och för sig är föremål för åtal, icke äfven misshandel, som skett å sabbat, skulle vara föremål för åklagares åtgärd.
Jag tror älven att det skulle medföra stora praktiska olägenheter, om icke ringare misshandel, föröfvad å krog eller dylikt offentligt ställe under sabbat, skulle kunna af allmän åklagare åtalas.
Emot Hr von Ehrenheim får jag göra den invändning, att arbete å söndag visserligen ännu qvarstår såsom ett särskildt brott, men att för öfrigt nya strafflagen icke upptager sabbatsbrott såsom ett brott i och för sig, utan endast betraktar det som en försvårande omständighet att brottet blifvit begånget å sabbat.
Jag anhåller att få förena mig med Hr von Ehrenheim.
Om ock sabbatsbrott numera icke är något brott i och för sig, så är det dock en försvårande omständighet, och detta torde utgöra tillräckligt skäl att bifalla K.
Mörner: 1 denna § är det fråga om att fråntaga allmänna åklagaren rättighet att tala å misshandel, »hvarå kommit mindre lyte eller kroppsfel eller lindrigare sjukdom än i 10:de §:n sägs», eller »hvarå ringare eller ingen skada följt».
Således om ett större slagsmål uppstått på en söndag, då vanligen mycket folk plär sammanträffa, så skulle det icke få åtalas, utan angifvelse af målsegare, såvida skadan ej varit större än nyss nämndes.
Mången gång är det likväl nödvändigt att vid dylika uppträden offentlig myndighet mellankommer för att stifta fred, och det vill då synas mig innebära en orimlighet att, när åtgärd af offentlig myndighet kräfves för ordningens återställande, offentlig myndighet icke äfven skulle hafva makt och skyldighet att näpsa dem som åstadkommit oordningen.
Af detta skäl anhåller jag om bifall till den K. Proposm.
Jag ber att få instämma i den siste talarens yttrande.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att i afseende å den förev:de §:n, hvilkens antagande utan förändring ej blifvit af någon ledamot begärdt, hade yrkats af Frih. Armfelt, att §:n måtte bifallas med uteslutande af orden »skyldeman i rätt uppstigande led», samt af öfrige ledamöter, som i ämnet sig yttrat, att R. o. Ad., med afslag i Den 15 Jall f. m. 501 Utsk:ts förslag, skulle bifalla den motsvarande §:n i K. M:s Propos.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades nej, sedermera propos. på bifall dertill med den af Frih.
Armfelt föreslagna förändring, då svaren utföllo med många nej jemte ett eller annat ja, och slutligen propos. på afslag å §:n och antagande af den motsvarande §:n i K.