Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den fråga, som Hr Rosenblad väckt, oell hvilken Biskop Tegne'r och Prosten Lyth understödt, består egentligen deri, att lemna tillfälle åt de fromma stiftelser, sorn icke kunnat skydda sig sjelfva, att kunna göra sina vördsamma framställningar och anspråk gällande vid en kommande riksdag.
Jag skulle anse det vara både riktigt, i afseende på ordning och reda inom sjelfva banken, och Ständerna värdigt att visa ädelmod mot de fromma stiftelserna, hvilkas fonder förmodligen icke äro särdeles betydliga.
Om Ständerne vid denna riksdag icke fattade något annat beslut an den allmänna undersökningsålgärd, som jag nyss nämnt, så vöre man då obehindrad att besluta.
På sådana grunder anhåller jag vördsamligen, att R. o. Ad. täcktes bevilja återremiss af betänkandet.
Om jag icke af erfarenheten visste huru liten uppmärksamhet lemnäs åt uppläsning af reservationer i allmänhet, så vore jag i sanning frestad att begära, det Biskop Tegners och Prosten Lyths reservationer rnålte uppläsas, emedan de tyckas så tydligen upplysa förhållandet i den här saken, samt den billighet, för att icke säga rättsgrund, sorn ligger i botten af densamma; men jag afstår från begäran om uppläsning af nämnda reservationer, •— helst jag förmodar, att de fleste af R. o.
Hrr ledamöter genomläst dera; varande desamma i min tanke ganska grundade.
Särskildt får jag nämna, att jag, som gammal ledamot i öfre Borgrätten, har mig bekant, att i banken betydliga summor äro nedsatte ad pios usus, men räntorna derå hafva genom myntförsämringen blifvit så små, alt t. ex. räntan å den fond, som är anslagen åt en skicklig studerande för att kunna vistas utrikes, nedgått till 5oo r:dr b:co-sedlar.
Det var omöjligt för någon att dermed kunna uppehålla sig ett år utrikes, hvarföre Borgrätten ansåg sig böra ingå lill K.
M. med lind. framställning, att, för ändamålets vinnande, testators vilja skulle få förändras sålunda, att 3:ne års ränte-afkastning, således i5oo r:dr, skulle besparas och utgöra ett stipendium, hvarmed åtminstone en candidat kunde resa ut och uppehålla sig ett år.
Förhållandet är nu så äfven med pensioner, alt de, som fordom utgått i silfver, nu utgå i papper och dymedelst blifvit så små, att de kunna kallas högst obetydliga.
Jag fäster mig nu vid reservationerna och tillstår, att jag tycker det ligga en billighet, en viss hederslag till grund för banken att honorera efter Svensk lag och hederns Den 10 Juni f. m. .63 lag dessa förbindelser; ty, mine herrar! efter Svensi lag och hederns lag inträffar, att när en gäldeuär kommrr på obestånd, så uppgör lian väl accord med sina borgenärer, men klagges att betala framdeles först med hvad han kan ärfva och förvärfva.
Banken är nu kommen i välstånd efter att hafva kommit så der knapphändigt ur klämman; och det tyckes tnig nu, att banken borde honorera sina fordna förbindelser.
Jag yrkar således, i enlighet med Hr von Hartmansdorff, återremiss.
Med tacksamhet för de värde talare, som yltrat sig till förmån för min motion, anhåller jag blott att få tillägga några ord.
De ifrågavar. låne-capitalen, som Utsk. afstyrkt må komma i åtnjutande af de förmåner jag yrkat, äro de enda befintliga i Riket, som varit alldeles fullkomligt urståndsatte att under myntvillervallan kunna rädda sig derifrån.
Just det förtroende till R.
St:s Bank, till denna under Ständernes egen vård och garanti stående inrättning, som gifvarne visade, då de åt densamma öfverlemnade besparingarna af deras flit och omtanke för att användas till nyttiga och fäderneslandet gagnande föremål under uttryckligt förbehåll att stiftelsernas styrelser aldrig skulle få lyfta eller disponera capitalerna; just detta förtroende berättigar till beviljande af den förmån, hvarom jag väckt fråga i nådeväg, om jag så får säga, om icke i laglig väg.
Efter antagandet af iS3o års myntbestämningslag vet jag ganska väl, att all annan liqvid, än i öfverensstämmelse med densamma, är omöjlig; och det är också derföre jag appellerat till billigheten.
Det är denna billighetskänsla hos R.
St., som jag hoppas icke behöfva fruktlöst anropa för dessa små fonder.
Den första af dem, eller den Sahlgrenska, utgör, om jag rätt minnes, 16,666 r:dr 32 sk.
Sedan äro de öfriga mindre, och totalsumman af alla sammanräknade uppgår till 3o ä 40,°°o r:dr b:co, som skulle förvandlas till silfver.
Jag anhåller om återreiniss.
På samma sätt, som stridiga meningar om detta betänk, nu under diseussionen uppstått, hafva äfven åsigterna inom Bancoförvaltningen varit delade i afseende på ifrågavar. skuldförbindelsers liqviderande.
Banco-styrelsen hor ansett, att obligationerne borde genast uppsägas till inlösen; men flere enskilde motionärer hafva deremot ansett, alt desamma skulle omskrifvas efter en annan beräkningsgrund än den, som i nu gällande myntbestämningslag är fastställd för liqviden af alla bankens utelöpande skuldförbindelser.
Utsk. har sökt att gå en medelväg.
Utsk. har nemi. å ena sidan icke velat frånkänna dessa obligationers innehafvare den förmånen att fortfarande få hafva sina penningar i banken innestående emot Den 10 J u n i f. ra. samma ränta sorn hittills, men å den andra sidan dock ej kunnat medgifva någon annan liqvidationsgrund för dessa obligationer, än den genom särskildt utfärdad lag stadgade.
Om, på sätt Hr von Hartmansdorff förmodat, obligationernas innehafvare skulle önska att få de insatta capitalerna användbara, möter derföre visserligen icke något hinder å bankens sida, helst uppsägningstiden för ifrågavar. skuldförskrifningar vanligen endast är 6 veckor, och banken utan afseende derå i allmänhet infriar dem vid anfordran.
Hvad vidare beträffar frågan om en förändrad inlösningsgrund för dessa obligationer, så mäste jag högeligen bestrida en sådan förändring.
Då myntbestäinningslagen, såsom orubblig grund för inlösen, ej allenast af bankens sedlar, utan äfven af dess öfriga förbindelser, stadgar ett belopp af 128 sk. för 1 r:dr i silfver, sfi kan icke, utan åsidosättande af denna grund och upphäfvande af denna lag, en förändrad inlösningsgrund för en del af samma förbindelser antagas.
Derest för omförmälda obligationer något undantag blifvit ifrågastäldt vid rnyntbestämningslagens utfärdande, så hade deras yrkade företrädesrätt alltför väl kunnat, utan något synnerligt men för banken eller det ringaste hinder för realisations-beslutens tillämpning, medgifvas; men nu kunna de icke, på sätt jag anfört, ulan myntbestämningslagens upphäfvande eller förändrande tillerkännas bättre rätt än bankens öfriga utgifna förbindelser.
Det är dessutom en vid allmän banklagstiftning antagen och följd grundsats, att en banks utelöpande sedlar äro de förbindelser, som böra äga den högsta lielgden och i främsta rummet efter deras lydelse inlösas.
— Nu deremot vill man för ett särskildt fall stadga, att R.
St:s Banks till viss person eller inrättning ulhändigade förbindelser skola hafva bättre betalningsrätt än bankens egentliga sedlar.
Förhållandet med de donationer, till följd hvaraf nu ifrågavar. obligationer blifvit utfärdade, är, med afseende på deras föremål, visserligen behjertansvärdt; men hvad sjelfva capitalför lusten vidkommer, så äger alldeles enahanda förhållande rum i afseende på öfriga capitalister, hvilka under en lång följd af år innehaft sina i bankens sedlar förskrifna capital, emedan de tid efter annan inträffade realisationerna lika menligt inverkat på värdet af deras till beloppet oförändrade capitalförmögenhet.
Hvad det villkor beträffar, som gifvarne fästat vid sina donationer, att nemligen capitalet borde vara ständigt i banken innestående, så kan detta villkor icke betraktas annorlunda än såsom en inskränkning i den styrelsen för den inrättning, åt hvilken donationen blifvit gjord, deröfver tillerkända dispositionsrätt; hvilken inskränkning således icke synes böra medföra någon ökad skyldighet för R.
St. att godtgöra capitalbeloppet på annan än i lag stadgad grund.
Jag får alltså, för min del, tillstyrka bifall på betänk, och anhåller att få ytterligare fästa R. 0. Ad:s uppmärksam - Den io J u n i f. m. i65
Let på den stora vigten af att icke medgifva några undantag från myntbeslämningslagen.
Tillätes sådant en gång, så lärer man sannolikt icke underlåta att framgent begagna sig af ett sådant prasjudicat, och den betydliga bancovinsten kommer i sådant fåll säkerligen att blifva otillräcklig till fyllnad af alla de ersättningsanspråk, som skola framställas.
I anledning af den siste talarens ytt rande vill jag återkalla i bans minne och fästa uppmärksamheten på, att den ersättning, som jag med min motion åsyftat, endast åsyftar det inskränkta antalet fordringsägare, hvilkas i banken innestående fonder, till följd af de valvationer myntet undergått, icke kunnat sauveras mot myntförsämringen.
Fråga är ingalunda att göra undantag från i83o års rnyntbestämningslag, utan endast att göra rättvisa åt dem, hvilka icke kunnat öfverflytta sina capitaler från banken och nedlägga dem i fastigheter, och således ej heller förmått skydda sig mot de förluster, hvilka medfört vinst för banken.
Man vill grunda afslag å motionen egentligen derpå, att alla från banken utgifna förbindelser skulle anses lika, d. v. s. att i förevar, afseende någon skilnad icke skulle göras emellan bankens utelöpande sedelmynt och sådana skuldförbindelser, som banken utgifvit på insatta ouppsägbara capitaler.
Jag kan icke instämma häruti, särdeles som förhållandet i afseende på banken måste varä detsamma, som äger rum för enskilda, hvilka t. ex. göra concurs, nemligen att de prioriterade fordringarna utgå framför de oprioriterade; och 0111 prioriterade fordringsägare finnas vid bankens s. k. concurs, måste det vara de, hvilka insatt sina capitaler utan att någonsin återfå annat än räntan; ty med dem är ju förhållandet helt annorlunda än det, som äger rum för de utgifna sedlarna, hvilka efter sedlarnas lydelse äro berättigade att vid uppvisandet få dem med silfvermynt inlösta.
Endast på dessa sednare, men ej hvad angår de förra, kan myntbestämnings-lagen gälla i afseende på capitalet, och då räntorna å de ouppsägbara capitalen icke finnas specielt i myntbestämnings-lagen omnämda, gäller naturligtvis för dem bankens äldre lagstiftning.
Dessa bankens lån grunda sig på ett, enligt för banken gällande författningar, ömsesidigt medgifvande, som, en gång ingånget, måste gälla, tills det i laglig ordning kan blifva häft, hvilket väl icke ensamt genom den ena contrahenlens vilja kan bestämmas.
Förbindelsen är helig och kan icke utan våld af Ständerna underkännas.
Dels uti sjelfva betänk. och dels af en ledamot inom Ulsk. hafva de skäl, hvarpå Utsk. grundat sitt tillstyrkande, blifvit fullständigt utredda.
Detta oansedt anhåller jag att få bemöta några» af de invänningar, man här gjort emot detta betänkande.
Man har sagt, iG6 Dir. io Juni f. m. att det är ett våld af R.
Sits Bank, att icke inlösa sina förbindelser, sådana de blifvit utfärdade.
Satsen i och för sig sjelf lärer ingen kunna till sanningen bestrida; men det förhållande, densamma innefattar, kan ingalunda komma att tilfräknas hvarken nuvar.
BancoUtsk. eller nuvar.
R. St.; emedan våldet blef begånget redan i85o, då mynlbestämningsJagen utfärdades.
BancoUtsk. har endast tillämpat detta beslut, hvaruti, sedan detsamma en gång blifvit fattadt, någon rubbning undantagsvis icke bör äga rum; emedan andra corporationer, som kunde anföra lika bevekande skäl, som de ifrågavar. fromma stiftelserna, skulle, derest ersättning beviljades de sistnämda, af samma skäl begära att blifva delaktige af enahanda förmån, och hvar skulle man då sätta gränsen för dessa pretentioner?
Men det gifves ett annat sätt, hvarpå sådana stiftelser, hvilka i följd af myntförsämringen blifvit urståndsatte att fullgöra de med stiftelserna afsedda förbindelser, skulle kunna godtgöras deras förlust i inkomst, nemi. om de adresserade sig, icke till R.
St:s Bank, utan till R.
St. med anhållan, att de genom anslag af statsmedel mätte sättas i tillfälle att verkställa de dem genom stiftelsebrefven gifna nyttiga eller välgörande uppdrag.
Då grunden för ett sådant anslag sålunda hufvudsakligen och i första rummet skulle afse möjligheten för dessa stiftelser att kunna fullgöra hvad de fått sig ålagdt, oell dertill fonderna från början varit tillräckliga, så innefattade beviljandet af dylika anslag alldeles icke något praejudicat för dem, hvilka skulle kunna göra anspråk på ersättning endast på grund af myntförsämringen.
Vid hvarje särskildt tillfälle borde då behofvet af anslags-ersättningen noga pröfvas; ty min öfvertygelse är, att flera af dessa stiftelser, hvilkas fonder äro ouppsägbara, icke oundgängligen erfordra den ifrågavar. fördelen, för att kunna fullgöra sina åtaganden.
Äfvenså hav jag hört sägas, att åtskilliga of dessa stiftelser på enskilda personer transporterat sina fordringar hos banken, och dem kan det väl aldrig komma i fråga att godtgöra.
På dessa grunder anser jag, att man icke bör tveka att bifalla betänkandet.
Uppå begäran af Hr Sandelhjelm, Paul, blefvo reservationerna upplästa.
Ilr Sandelhjelm, Paul:
Jag anser frågan rättast bö ra betraktas ur den synpunkt, reservanterne sett densamma, så att billighetens fordringar afses framför det absolut juridiskt rätta; i följd hvaraf jag tillstyrker bifall till motionen, så vidt densamma angår sådana capitaler, hvilka disponenterne icke ägt rättighet att uppsäga, och bland hvilka jag exempelvis vill nämna framlidne Directeuren Sahlgrens donation, till understöd för en af honom tillernad barnhus-inrättning inom Elfsborgs län, — hvilken inrättning skulle, derest motionen yinner bifall, äfven uti dess af stiftaren ansedda utbildning
Den i o Juni f. m. till elt slags landtbruksskola för allmogens barn, utan särskildt bidrag af statsmedel, kunna motsvara detta högst gagneliga ändamål.
Denna omständighet torde utan tvifvel innefatta en ökad anlcdn. att bifalla motionen, för hvilket ändamål jag förenar mig med dem, hvilka yrkat återremiss.
Jag bar begärt ordet ånyo i anledn. af det yttrande af Hr Mannerskantz, att banken skulle af mynlbestämnings-lagen vara hindrad eller befriad från skyldigheten att göra rätt.
Mynlbestämnings-lagen kan till sin grund icke anses afse annat än de representativer, sorn R.
St. äga rättighet att utgifva, och som skola anses för Rikets mynt, ty endast på dem är den föreskriften lämplig, att de skola af banken inlösas, icke såsom tillförene, efter deras lydelse, utan med det belopp, hvartill de blifvit i silfver bestämda.
Helt annat är förhållandet med bankens utgifna förbindelser på ouppsägbara capitaler, hvilka blifvit insatta i klingande mynt; i afseende hvarå de uti förbindelserna stipulerade ömsesidiga villkoren icke kunna af ena contrahenten, lill den andras förlust, rubbas, och för hvilka capitaler räntorna följaktligen måste utgå efter föreskrifningarnes lydelse och således icke efter någon under tidernas lopp utfärdad myntbeslämnings-Iag, — särdeles som den, äfven om den kunde anses omfatta, icke Jjl°tt myntet och dess i rörelsen gångbara represenlativer, utan äfven bankens transactioner med enskilda personer eller corporationer, grundade på lagligen gällande skuldförbindelser, likväl, lika litet som lagar i allmänhet, äger någon slags retroactiv verkan.
Men om man äfven vill antaga, alt myntbestämnings-lagen vore alt betrakta såsom dom uti bankens concurs, så följer deraf ingalunda, att alla fordringsägarne skola blista mark om mark, eller att de prioriterade icke skola få tillgodonjuta deras företrädesrätt; och såsom prioriterade måste de fordringsägare vara att betrakta, hvilkas anspråk grunda sig på ouppsägbara skuldförbindelser, i händelse en myntvalvation bör kunna få betraktas ur samma synpunkt som enskilde personers eller bolags concurser.
På dessa ytterligare skäl förnyar jag min anhållan om återremiss.
Hr Stuart: Frih.
Cederström bar uppgifvit alt mynt bestämningS-lagen endast af-åg det från banken utyifna sedelfnyntet.
Till besvarande af denna uppgift, anhåller jag blott att få fästa uppmärksamheten på i §:n af deri åberopade lagen, hvilken börjas sålunda:
"Såsom orubblig grund ”så väi för invexlingen af bankens sedlar, som för inlösen af ”dess öfriga förbindelser, hvilka nu med' bancosedlar fnll■”göras, fastställes etc."
Detta stadgande omfattar således alla från banken utgifna förbindelser; men skulle innehafvarne af de förbindelser, för hvilka Frih.
Cederström nu lemnat sitt förord, anse sig äga större rätt än my ntbestamnings-lagen utstakar för öfriga obligationsinnehafvare, så är det dem na - j6S Den 10 Juni f. m. turligtvis obetaget att i rättsväg göra sina anspråk mot banken gällande; ty för Representationens pröfning och åtgörande lära sådana rättsfrågor icke lämpligen böra utgöra något föremål.
Hr Sandelhjelm liar sagt, att om motionen bifölles, skulle det af Directeuren Sahlgren i lifstiden inom
Elfsborgs län inrättade barnhus kunna vinna den utbildning, som erfordrades för att förvandla inrättningen till en landtbruksskola.
För min del betviflar jag, att teslators afsigt med nämnda barnhusinrättning varit sådan.
I fall nu en landtbruksskola skulle erfordras i denna landsort, så är det väl af Staten och icke af banken, som medel dertill skola erhållas.
Jag är ingalunda bland dem, som vilja bestrida fromma stiftelser den skärf, de kunna behöfva och tillgångarne medgifva; men jag bestrider blott, att undantag för deras skull skall äga rum från den gällande myntbestämnings-iagen.
Jag förnyar således min anhållan om bifall till betänkandet.
Ilr von Hevne, Georg:
Jag kan icke annat än mot sätta mig den åsigten, att någon, vare sig enskild eller Corporation, skulle äga rättighet att utbekomma sina fordringar i annat än gångbart mynt, helst motsatsen skulle innefatta ett högst vådligt praejudicat.
Jag liar med uppmärksamhet följt discussionen och derunder funnit, alt åtskilliga talare påstått, att den ifrågavar. förmånens beviljande icke kunde anses innefatta något praejudicat, enär beviljandet hufvudsakligen grundade sig på fordringsägarens egenskap af from stiftelse.
Men jag anser otvifvelaktigt, att ett sådant undantag från den fastställda och allmänt gällande grundsatsen för bankens skyldighet att honorera sina förbindelser skulle i högst väsendtlig grad rubba grunderna för realisationens bestånd.
Men skulle roan för dessa fromma stiftelser, hvilkas fonder aro ouppsägbara, vilja göra något godt, hvilket till en viss grad äfven vore rättvist, så synes mig, att, då banken för närvar, är i den lyckliga ställning, att man för placering af dess medel, enligt hvad jag hört, stundom stannar i verkligt embarras, R.
St. kunde vid denna riksdag och för en gång anslå något af bancovinsten såsom ersättning för hvad dessa stiftelser förlorat, och dervid assignationerna kunde omskrifvas på motsvarande större summor.
Derigenom skulle hvarken något föregående beslut rubbas eller anledn. gifvas för andra att framställa sådan begäran, som motionen afser.
Jag tillstyrker således bifall till motionen.
Jag har begärt ordet endast för alt, i anledn. af Hr Sandelhjelms uppgift ang:de aflidne Directeuren Sahlgrens egentliga afsigt med det af honom tillernade barnhuset inom Elfsborgs län, meddela den upplysning, hvilken jag, i anseende till siägtskapsförbindelse med Den 10 Juni f. lil. med stiftaren, är i tillfälle alt lemna, nemi. alt lian med sin donation haft för liufvudsakligt ändamål en inrättning för bildande af skickliga landtbrukare.
Jemte det jag förenar mig med dem, hvilka påyrkat bifall till Hr Rosenblads motion och återremiss af förevar.
N:o 28, tager jag mig friheten fästa RancoUtsk:s uppmärksamhet derpå, att för en bank, sådan sorn den Svenska, hvilken icke tillhör någon krämare-socielet, utan det Svenska folket, alltid utmärkt för sin hederskänsla och rättvisa, anstår det icke att låta samma valspråk gälla, sorn galler för penningeverk i allmänhet, eller det: in lucro sila est justitia!
Jag kan icke finna någon skilnad imellan depositioner i banken och de anvisningar på banken, enskilde äga uti myntrepresentntiverna, hvilka gått man och man emellan i många år, utan alt man ägt anspråk på att i silfver erhålla det belopp, som de utvisa; hvilket gifver mig anledu. att betrakta frågan ur en helt annan synpunkt än man nu gjort, nemligen från den juridiska sidan.
Mångfalldiga frågor enskilda emellan hafva blifvit i länsväg anhängiggjordn i afseende på rättigheten att erhålla fordringar godtgjorda i silfver, och de hafva alla blifvit afdömda så, att man berättigats betala med de af banken utgifna sedlarna.
Jag finner således, att frågan icke kan af BancoUtsk. behandlas annorlunda, än som skett; ty 0111 de ifrågavar. fromma stiftelserna önska erhålla mera, än hvad deni enligt realisationsgrunden tillkommer, så böra de i laglig väg söka sin förmenta rätt, ehuru jag kan försäkra, att någon tillökning icke varder dem tilldömd, emedan här gifvas mångfalldiga prcejudicat för en motsatt utgång af sådana tvister.
På dessa grunder anser jag IlancoUtsk:s betänk, böra bifallas.
Jag anhåller, att Ståndet behagade fasta uppmärksamhet derpå, alt 2:110 frågor äro under öfverläggning och äfven framställda uti TJtsk:s betänkande.
Den ena frågan afser, huru förhållas skall med de s. k. låne-banco-capitalens uppsägning; och den andra är den, som Hr Rosenblad väckt ang:de ersättning lör de förluster, fromma stiftelser lidit derigenom, att vissa deras capital icke fått, i följd af uttrycklig föreskrift, uppsägas.
Om nu R. o. Ad. skulle ogilla den sednare frågan, så är det icke skäl att bifalla hela betänk., enär det innefattar 2Jne frågor; utan torde R. o. Ad. böra låta det hela gå tillbaka åtminstone för den förra fråsan.
Men på sätt jag redan anmärkt, tillstyrker jag återremiss för begge frågorna och anhåller att omständligare, än som skedde förra gången, få ut 8 H. 22 I JO D e 11 10 J ii 11 i f. m. veckla skälen dertill.
Mili mening är ingalunda, att Stiinderne vid denna riksdag skulle fatta ändtligt beslut angrde omskrifning af de fromma stiftelsernas låne-bancocapital, utan blott besluta uppsägning af dem alla, lill utrönande huruvida desamma numera innehafvas af fromma stiftelser.
Det kan möjligen hända, att några af dem vore, oaktadt föreskriften deremot, transporterade på andra händer.
Vid en kommande riksdag, då totalsumman, som skulle omskrifvas, vore tillförlitligen känd, kunde R.
St. besluta, örn de ville, icke på grund af någon rättighet å fordringsägarnes sida, men med afsende å den billighet, som kunde lala derför, bevilja någon ersättning för den capilal-förlust, myntförsämringarna vållat.
Jag anser det komma på ett ut, om denna ersättning tages af statsverkets tillgångar, eller, såsom en talare yrkat, af bancovinsten.
Det vore i alla fall en skänk och ingalunda en fordran som betaltes, ty jag vet ganska väl, att sådana anspråk icke kunna göras gällande i domstolsväg.
Kunde de det, så hade motionen i detta ämne förmodligen uteblifvit.
Då man vet att enskilde personer, som göra concurs och träffa accord med sina fordringsägare, ofta finna sig böjde, när de åter kommit till välstånd, alt på grund af ömmande skäl fullt godtgöra en eller annan fordringsägare, utan att de öfrige kunna derpå grunda något rättsanspråk att åtnjuta enahanda förmån, så synes mig att banken, eller hans hufvudman, Ständerne, kunna förfara på samma sätt.
Ur Rosenblad har icke heller, såsom Hr Mannerskantz förmodat, yrkat, att det vore till banken, som desse fordringsägare skulle vända sig, utan motionärens mening är, om jag ej misstager mig, den, alt det är hos R.
St., framställning i ämnet skulle göras. R. o.
Ad. torde således finna, alt genom den återremiss, som jag ånyo vördsamt tillstyrker, har man alldeles icke åtagit sig alt bifalla omskrifning af ifrågavar. låne-banco-capital, ännu mindre att göra det vid denna riksdag, utan återremissen skulle blott föranleda en sådan undersökning af förhållandet, som satte
Ständerna i tillfälle att antingen nu eller vid en kommande riksdag göra den viii villiga uppoffring, som Stalén kunde finna med de lidandes anspråk och med sin egen värdighet förenlig.