Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men, säger man, dessa medel tagas ifrån industrien och näringarna, och ryckas ur den allmänna rörelsen.
Ja, om Staten lii te de för dem utgifna obligationerna ligga i Riksg.Kont., då lage häri någon sanning; men då Staten lånar upp dem för att genast åter släppa ut dem i form af arbetslöner m. m., så komma de ju också genast den allmänna rörelsen till godo.
Dessutom är det icke fallet, att det vore industriidkare eller jordbrukare, som Den 15 Februari f. m. i allmänhet skulle träffas af Statens täflan om de små lånebeloppen.
Det är emellertid också klart, att det kan gifvas tillfällen, då Fullm. i Riksg.Kont. icke böra anlita de inhemska tillgångarne, och någre vilja derföre uplåna 25 millioner utomlands, med rättighet för Fullm. att, om sådant låter sig göra, tillika sätta i gång ett inhemskt fondsystem.
Jag är dock så mycket vissare, att beslutet om 5 millis uptagande inom landet ej kan medföra någon fara, som dessa medel äro afsedda för 1863 års arbeten, då R.
St:r redan äro ånyo församlade; och skulle det då visa sig. att man som tillgång beräknat en och annan million, som icke influtit, så vore man icke alls i någon värre belägenhet än man var vid början af denna Riksdag.
Jag tror sål., att den försigtighet, som skulle hindra R.
St:r att bifalla hvad K.
M:t i detta afseende föreslagit, är helt och hållet öfverflödig.
En talare har velat vid denna punkt göra ett tillägg, nemi. af den föreskrift, att för jernvägsarbetena och för den nödiga materielens anskaffande skulle anlitas endast Svenske arbetare och Svenska fabriker.
Det är klart, att så sker i den mån det låter sig göra, men de Svenska arbetarne och fabrikanterne äro ofta så öfverhopade med beställningar, att de låta vänta på sig i flera månader, och det torde väl då vara största skäl att låta dem arbeta så, som de sjelfve önska, i stället för att på en gång betala arbetet för jernvägarnes behof högre än det är värdt. och tillika hindra de Svenske arbetarne att tillfredsställa allmänhetens behof i andra afs:n.
Ehuru välvilligt och patriotiskt detta förslag sål. må vara, så tror jag dock att det icke skulle för den inhemske fabrikanten medföra någon verklig eller särdeles stor fördel.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag anhålla om bifall till hvad K. M:t i den nåd. proposin föreslagit.
Uppå härefter gjord propos. upskjöts den vidare pröfningeu af Utskits förevarande förslag till eftermiddagens plenum och åtskiljdes R. o. Ad. kl. nära 3 e. m.
I prot.utdrag för förmiddagens plenum samt protok, för d, 28 December sistl. år.
Den lii Februari e. m. 491 Fortsattes pröfningen al StatsUtsk:ts Betänk.
N:o 51, 3:dje punkten.
Då jag vid den allmänna sammankomsten hade tillfälle att yttra mig i afs:de på den del af K. M:s nåd.
Propos., som afser uptagande inom landet af en mindre del af den för jern vägsbyggnaderna erforderliga summan, och då jag äfven uu i väsentlig mån funnit mig förekommen af 2:ne talare, hvilka, bättre än jag förmår, hafva utvecklat nyttan och behofvet af den ifrågastälda åtgärdens vidtagande, skulle jag anse det öfverflödigt att yttra mig i denna fråga, såvida de satser, som framställts af andra talare, ej vore af egenskap att böra i någon mån motsägas.
Det är med ani. deraf jag utbedjer mig att, med afs-.de å sammanhanget mellan det ut- och inländska lånet, få yttra några ord.
En ledamot har yrkat, att obligationerna borde förskrifvas såväl i utländsk som Svensk myntsort.
Jag befarar, att detta ej kan låta sig göra utan stor förlust för Staten, i följd af förefallande kursdifferenser.
Att lemna åt obligationsinnehafvaren alternativerna att fordra sin betalning antingen i Hamburg i mark Hamb. bko eller bär i Svenskt mynt, med ett ord att förskrifva obligationerna i olika myntsorter, vore sålunda ej välbetänkt.
Dock upstod ännu ofördelaktigare förhållanden, om jernvägslåuet uptoges i guld, och låntagare eller innehafvare af obligation finge rättighet att uptaga räntan i silfver, emedan under sådana förhållanden, i ans:de till de betydliga prisskilnaderna mellan guld och silfver, för Staten stora förluster kunna upstå.
Jag kan således ej tro, att det ligger något utförbart i detta förslag.
Bland de anmärkningar, man framställt mot det sätt, hvarpå vår lånerörelse utomlands bedrifves, måste man, som det förefaller mig, medgifva den, att
Svenska allmänheten utan stora omgångar ej kan deltaga i statslånen, och att således der möta svårigheter att småningom kunna förvandla den utländska skulden eller öfverflytta den i en inhemsk, hvilket bör anses som önskansvdrdt.
Jag tager mig friheten hemställa till B. o. Ad. och synnerligast till StatsUtsk:ts ledamöter, huruvida det skulle möta någon betänklighet, att i Riksg.Kont:s Reghte införa ett stadgande, som berättigade RiksgäldsKont., när så önskades af innehafvare!), att icke blott inlösa förfallna obligationer i främmande myntsort, som hos Riksg.Kont. presenteras, utan äfven fullgöra räntebetalningar derå i Svenskt mynt efter kurs, äfvensom att Kont. tillerkändes rättigheten att, på begäran af en innehafvare af en icke förfallen obligation i främmande myntsort, kunna utbyta denna, med iakttagande af noterade kursdifferencer å de olika slagen af obligationer, mot en obligation i Svenskt mynt i den form, som Riksg.Kont. bestämmer för ett inhemskt statslån.
För de af Eder, Mine Hrr! som tilläfventyrs finna denna min framställning något ny, tager jag mig friheten fästa upmärksamheten derpå, att detta i sig sjelft ej innefattar något annat, än hvad en af StatsUtsk:ts ledamöter på f. m. framställt, nemi. att Riksg.Kont. Den 15 Februari e. m. kan upköpa obligationer i Hamburg.
Det iir denna omständighet, på hvilken jag vill fästa StatsUtsk:ts upmärksamhet; den är visserligen i och för sig så enkel och klar, att jag tror, att StatsUtsk:ts ledamöter funnit denna utväg, äfven om jag ej gjort dem upmärksamma derpå.
Men då nu frågan kommit, på tal vid gemensamma öfverläggningen, och då vi sett flera Statsllegleringsperioder gå förbi, utan att något i det afs:det blifvit gjordt, så har jag trott, att det ej vore öfverflödigt att erinra om denna utväg.
Hvad, Mine Hrr! angar nyttan och nödvändigheten af ett inhemskt fondsystems införande, så har detta blifvit så väl framstäldt och bevisadt af talare, som under f. rms lopp yttrade sig, att jag har föga eller intet att tillägga.
Man fruktar, att obligationerna icke skulle fä kurs på Stockholms börs: att gifva dem kurs, beror af Riksg.Kont., som för detta ändamål har att använda sin amortissementsfond.
På landsbygden skulle de efter min öfvertygelse blifva synnerligen begärliga.
Skulle man också ej vänta af en så ny åtgärd, att den skulle genast gestalta sig som den i en framtid kommer att göra det, så lärer vä! ingen kunna bestrida, att dessa obligationer åtminstone ganska lätt kunna hypotiseras, äfven om deras ömsesidiga utbyte ej vore lifligt.
Eller skulle Staten icke hafva kredit inom landet, då den har det utom?
Hvad äro dessa obligationer annat än en tillförsäkrad ränteinkomst, tilldess de inlösas, annat än en säkerhet, som är bättre än en inteckning?
Mot en annan talares yttrande ber jag att få anmärka, att, om jag också icke funnit andra anledningar att afstyrka uptagandet af 35 mill., jag skulle hafva bestridt denna åsitrt af den orsak, att jag
Anner hvarken nyttan eller vigten af att gå framtidens behof så långt i förväg.
En värd talare har erinrat derom, att det ännu skulle finnas dyningar inom landet efter den s. k. krisen, och att man vid denna frågas behandling borde fästa särdeles afs:de på denna omständighet.
Jag vill visserl. tillerkänna den s. k. affärsställningen ali möjlig vigt och nödvändighet, men icke har jag medgifvit att Staten skall anse det som sin första omsorg, att göra sig till förläggare för alla enskilta.
Då en kris har utsträckt sig öfver en så lång period, som denna gjort, emedan den hos oss redan öfverlefvat 3 vintrar, och ännu tyckes trifvas rätt väl i våra byggder, skulle jag vilja kalla en sådan kris för en sjukdom, som tillkiinnagifver, att det finnes någon svaghet i statskroppen, någon bruten jemn vigt i dess funktioner, och hvad orsaken dertill är, det vågar jag framställa, utan fruktan att blifva motsagd.
Vi hafva lefvat för fort och stormat för mycket på lifskrafterna; men, när sådant har inträffat, finnes ej något annat, som kan återställa det normala tillståndet, än att under en längre tid underkasta sig en större återhållsamhet, hvilket här är liktydigt med försigtighet och sparsamhet.
Det är dessa tänkesätt, som det tillhör en regering att söka upväcka hos nationen, och då, efter min tanka, införandet i Sverige af ett inhemskt fondsystem innebär ett steg på denna bana, har jag af denna och mångfaldiga andra anledningar ansett mig böra tillstyrka de åtgärder, sorn leda dertill, på samma gång jag
Den 15 Febrnari e. m. med tillfredsställelse hyllar det förslag, som af vår Regering blifvit framstäldt.
Jag tror visserl., Mine Hrr! att dessa föreslagna 3 mill. äro en småsak; men hvarje penning, stor eller liten, som undertrycker slöseriet, är ett plus i nationalförmögenheten.
Hvad nu frågan för öfrigt angår, och då jag hör, att de fleste medlemmar af R. o. Ad. synas vara böjde för 25 mill., i st. f. den af Utsk:t föreslagna summan af 20 mill., får jag förklara, att då ett sådant medgifvande blifvit af Regeringsledamöter lemnadt äfven å de allmänna sammankomsterna, jag ej vill motsätta mig pluralitetens mening i denna fråga, ehuru jag ej yrkar propus, derpå.
Jag befarar doek, att under det vi här i maklighet söka att förbättra formerna, vi förlora hufvudfrågan ; ty förestående verldshändelse!' kunna snart framkalla ett fall i de allmänna fonderna, hvilka i detta ögonblick stå högt, och det är på denna grund jag tillåter mig fästa" upmärksarnheten derpå, att en viss beslutsamhet och skyndsamhet vid detta ärendes behandling torde vara högeligen nf hehofvet, påkallad.
Vid ett sammanträde afåtskillige ledamöter utaf alla RiksStånden, hvilka närmare intresserade sig för lånefrågan, väcktes det förslag, att ämnet skulle blifva föremål för gemensamma öfverläggningar.
Til! en början ville jag ej gå in på denna idé, utan invände att ett sådant allmänt sammanträde var mera ett publikt skådespel än det medlör nytta; ty sällan lyckas man öfvertyga någon, och gör man det, så blifver verkan deraf ej långvarig.
Under dagarne mellan det allmänna sammanträdet och Ståndens plena har mången glömt hvad han hört, och blifver tillgänglig för sednare intryck.
Då nu de fleste önskade gemensam öfverläggning, gick jag in derpå, och som de, hvilka i Måndags voro närv:de, torde påminna sig, tog jag Ständernas tid då i anspråk.
Detta sammanträde bekräftade i viss mån, hvad jag föreställt mig angående verkan af dessa öfverläggningar.
Ehuru val jag och flere med mig sökte att, så godt vi förmådde, uplvsa om nyttan deraf, att lånet skulle i kontraktet bestämmas till 35 mill., ehuru man f. n. ej behöfde mer än 25, fann jag beklagligen redan då, och har i dag fått ytterligare bekräftelse derpå, att begreppet i detta afseende ej kan redas, utan man föreställer sig (några af brist på förstånd, andra emedan de ej vilja förstå det) att, om man i ett kontrakt sätter 35 mill., måste man nödvändigt låna nämnde summa.
En annan bekräftelse på det onyttiga i allmänna sammanträden fick jag derigenom, att då vid början af öfyerläggningen salen var alldeles fullsatt, förmodligen af pluraliteten af Ständerna, det lyckades mig och några andra att så trötta ut församlingen, att de flesta efter några timmar voro försvunne; hvilket hade till följd, att de talare, som sedermera upträdde och hade andra, ja måhända bättre skäl för sina påståenden, derföre hade ett ganska fåtaligt auditorium.
Då jag emellertid vid detta tillfälle länge pröfvade församlingens tålamod, och då, efter min åsigt, yttrade mig temeligen fullständigt, vill jag, för att ej uprepa hvad jag då sade, nu blifva 494 Den 15 Febrtiårl c. m. ganska kort.
Jag vill begagna dessa få ögonblick försatt besvara några vid sammanträdet mot mina satser gjorde invändningar.
Jag måste dock bekänna att, om resultatet af det gemensamma sammanträdet i de flesta fall bekräftade de farhågor, jag hyste, var det dock i en eller annan punkt nyttigt; ty det visade sig nemi. af en värd talares yttrande, att en del af dem, som yrkade införandet af ett inhemskt fondsystem, gifvit med sig och anse att man bör vänta till en lämpligare tidpunkt.
Jag tinner i dag enahanda åsigt äfven hos den siste värde talaren, hvilkens ljusa blick vi haft så många tillfällen att bevittna och beundra; och den som har en sådan, kan ej vara blind för skäl, utan fattar dem och går i viss mån in derpå.
Sålunda har han, under vidhållande af den nytta, införandet af ett inhemskt fondsystem skulle medföra, (en sak som ingen best ridt,) medgifvit olämpligheten deraf att försöka par force drifva saken igenom.
De skäl, som blifvit framställda af dem, som nu önska en inhemsk uplåning för Statens räkning, ber jag att med några ord få besvara, för att, så v i d t jag förmår, söka reda förhållandet.
Man säger sig icke kunna inse hvarföre ej Slaten skall kunna inom landet uptaga lån, då privata personer kunnat erhålla sådana.
För att kunna bedöma, huru denua uplåning inom landet lyckats privata associationer, måste man känna tre faktorer, nemligen: hvilka hafva vilkoren för låuet varit?
för det andra, huru stor har den nominela uplåningen varit? och för det tredje, huru mycket af uplåningen har lemnats i Svenska penningar och huru mycket har utländningen i osynlig måtto tillskjutit.
Känner man ej dessa 3 faktorer, kan man ej komma till ett riktigt omdöme i hvad mån denna inhemska uplåning haft framgång eller icke.
Jag har min egen tro i detta fall, och styrkes deri afen upsats, som jagsett i dag på f. m., men hvars innehåll jag, i följd af ett gifvet löfte, ej kan meddela.
Skulle jag dock misstaga mig i min åsigt, bör jag dock anmärka att den uplåning, som gjorts af åtskilliga privata associationer, har ett betydligt företräde framför de slags inhemska uplåningar, som i den Kongl. Propos. föreslås.
Det har nemi. blifvit föreslaget att Riksg.Kont. skall uptaga lån för 3, möjligen 5 mill., mot förbindelser utgifna af Staten, men för hvars inlösen man ej anvisat någon fond, utan de skola inlösas vid lägligt tillfälle.
Deremot hafva alia de associationer, som uplånat penningar, bestämt tider, då de skola betala dem, och de flesta äro, såvidt jag känner, stälda på ntlottning. somliga pä längre och andra på kortare terminer, så att. lånegifvaren vet att han förr eiler sednare inom en bestämd tidrymd skall få sina penningar tillbaka.
Man frågar, är Svenska Staten ej säker, så att den, som lånar Staten, med säkerhet kan påräkna att få lånet åter?
Jobevars!
Och det vore opatriotiskt att tvifla derpå.
Men just derföre att Staten säger: ni skall få edra penningar, när jag finner lägligt återställa dem må man ej anklaga mig för bristande patriotism, om jag erinrar om hvad erfarenheten lärt, eller att Staten mången gäng lofvat rundt och hållit tunnt, såsom ordspråket säger, och man må då ej förtänka den person, som har kapitaler, om han heldre, än att lemna Den 15 Febrnari e. m.
Staten sina penningar, placerar dem säkert pä annat hålt och der han vet, när han får dem åter.
En talare, som har stora kunskaper i finanserna, ej tillhörande detta hus, utan ledamot af BorgareSt:t, invände åtskilligt mot mitt förslag, att bereda tillfälle för de inhemska kapitaiernas placering i Statslånet, utan att tvinga fram en sådan uplåning, att på så sätt man skulle ställa de utländska obligationerna i håde Svenskt och utländst mynt, hålla en del deraf inom landet till salu, och så ordna liqviden, att de inhemska köparne kunde härhemma få godtgöreise för ränta och kapital på samma bestämda tider som utliindningen.
Dessa invändningar uptogos sedermera af en ledamot af detta Stånd, hvilken äfven anmärkt att saken ej läte utföra sig, enär det kunde blifva föremål för spekulation, att, i följd af kursskilnad mellan Svenska och utländska myntet, på olika tider, välja olika ställen för liqviderna, och att sådant kunde leda till älventyrlign följder, Jag ber att deremot få genmäla, att sådant lätt kan undvikas, ifall förslaget tillämpas så, som jag tänkt mig utförandet.
Det är nemi, gifvet att, då obligationerna här i landet säiljas, eller då liqvid här sker för ränta elier kapitaler, liqviderna ske i Svenskt mynt till det belopp, som i liqviderna finnes utsatt; att det föreskrifves att de i Sverige köpta skola här betalas, och att man, för ntt undvika det en i Sverige köpt obligation, vid tillfälle af för oss ofördelaktig kurs, skulle kunna presenteras, eller dertill hörande kupong, till liqvids erhållande utrikes, man endast behöfde förse i Sverige inköpt obligation och dithörande kuponger med en namnstämpel, angifvande inköpsstället.
En talare har ej velat godkänna mina inkast emot lämpligheten deraf, att Banken öfverfog 2 mill. af det ifrågasatta inhemska lånet.
Jag beder
Eder dock besinna, Mine Hrr, att Banken i sådant fall skulle utgifva motsvarande belopp i sedlar, hvilkas innehafvare kunde begära deras utbytande af silfver, men att de för sedlarne till Banken lemnade obligationer deremot, såsom ställde i Svenskt mynt, icke när som helst kunde till metallisk valuta förvandlas; och det säger sig sjelft att vid sådant förhållande fara af operationen möjligen kan upstå för realisationens bestånd.
Vidare hafva invändningar blifvit gjorda mot min upgift, att, om räntebärande obligationer på olika tider utgifvas af samma auktoritet, en af äldre dato vanligen står i högre pris än en sednare utgifven obligation.
Jag anförde vidare att, om man litt icke toge valula för de 10 mill., hvarmed jag föreslagit delgifvande jernvägslånet böra nominelt ökas, utan skjöt up dermed och behöll obligationerna till 1863, så vore ani. att förmoda, ntt dessa obligationer skulle bättre realiseras än om 18 63 nya obligationer för ifrågavtde 10 mill. utgåfvos.
Såsom ex. pä den ofvan anförda satsen åberopade jag några af våra hypotheksföreningar, som sfi uptagit flere lån på olika tider.
Man ansåg likväl ej detta ex. tillämpligt af den ani. att dessa lån voro gjorda mot rabatt, och att det vore gifvet att obligationerne af sådane lån skulle stiga ju mera man nalkades iulösningstiden.
Ja väl! så är ock förhållandet, men anmärkningen grundar sig på förutsättningen att det blifvande jern - 496 Den 15 Februari e. ni. vägslånet skulle kunna uptagas al pari; men jag kan försäkra Eder, Mine Hrr! att de, som hysa en sådan tro, helt och hållet misstaga sig, ty huru skicklige de Fullm. i Riksg.Kont., sorn snart skola tillsättas. än må blifva, så skola de visserligen ej kunna anskaffa penningar, utan att nödgas medgifva rabatt å nominella kapitalet.
En talare på f. rn., den som sist yttrade sig, innan vi åtskiljdes, och som, konseqvent med den Kongl. Propos:n, förordade att den inhemska uplåningen genast skulle taga sin början, anvisade såsom tillgång härföre den årliga tillvexten i sparbankerna, och upgaf denna tillväxt, sammanräknadt upgå til! omkring 1 mill., eller just den summa, som årligen skulle inom landet uplånas, och trodde att genom öfverlemnande af denna million till Slaten emot dess obligationer, minskning i det för näringarne behöfiiga rörelsekapital ej skulle upstå, enär Staten ej gömmer på penningarne, utan ger ut dem till jernvägsarbetena och på det sättet komma de åter i rörelsen.
Det är ganska sannt. att det vanligen ej skulle dröja länge innan de från Statens kassa kommo i arbetarnes fickor; men innan de i små portioner komma ur dess fickor i deras, som förse arbetarne med deras dagliga förnödenheter, från marketentarens till partihaudlandens, eller, så att säga, frän byxfickan till bröstfickan, åtgår icke obetydlig tid, och först sedan dylika små summor hunnit agglomerera sig, blifva de tjerdiga att såsom förlagskapital göra tjenst i den större rörelsen.
En talare pä f. m. har sagt, att. om man nomiuelt skulle låna 35 mill:!', men nu endast uptoge 25, och reserverade det öfriga till nästa Riksdag, sä hade man i allt fall skuldsatt
Staten för hela beloppet.
Jag beder i ani. häraf få anmärka, att, om man äfven genom den af mig föreslagne högre skuldsumman beredt sig möjlighet att vid nästa Riksdag kunna, utan ny uplåning, disponera 10 railbr, man alldeles icke förbundit sig att gå så till väga.
Staten förlär ej annorledes jin en enskild person, som t,, ex. på en gång låter uti en honom tillhörig fast egendom inteckna 5 re verser å 2,000 rdr hvardera, fastän han för tillfället ej behöfver använda mer än 1 af dessa reverser, men behåller de öfriga för möjligen framdeles inträffande behof.
Man kan ju då ej säga att han skuldsatt sig för 10,000 rdr, fastän han på en gång gjort i ordning användbara skuldsedlar för denna summa; lian är ju sjelf fordriugsegare på 8,000 rdr, så länge han sjelf har inteckningarne i sitt förvar.
På samma sätt förhåller det sig i detta fall med Staten.
Till uplvsnitig för dem, som möjligen ännu ej gjort sig riktigt reda för detta förhållande, skall jag nämna, huru hufvudpurtkterna i ett blifvande lånekontrakt skulle komma att lyda.
Föreställom oss att vi komme att afsluta lånet med huset Rotschild.
Första punkten borde då innehålla, at.t Svenska Staten kontrahera!- med huset Rotschild ett lån på 3 5 milltr; andra punkten, at,t af dessa 35 milla- Svenskt rnrt åtager sig Svenska Banken att lemna 10 milla-, de öfrige 25 skola af huset Rotschild levereras på nedan bestämda tider, åren 1860, 1861 oell 1862; i 3:dje punkten skulle 1)en 15 Februari e. m. skulle intagas att, på det att konkurrens emellan Svenska Banken oell huset, Rotschild ej skall upstå i alside i obligationernas placerande i allmänhetens händer, förbinder sig Svenska Staten ansvara derför att ingen obligation för de 10 milhr, Banken öfvertagit, skall före år 1863 utbjudas till försäljning.
Om man så upställer kontraktet, om man vidare i Statens kassakista gömmer dessa sistnämnde obligationer, och vid nästa Riksdag har öppen rätt, om man så vill, att rifva sönder dem i st. f. att gifva ut dem, så kan jag sannerligen ej finna annat, än att man uttrycker sig både ärligt och rätt. då man påstår att den skuldsättning, man nu ikläder sig, ej upgår högre än til! 25 milhr
En talare på f. m. sade att denna stora lånesumma bidrager »tt hjelpa importörer, att bereda dem. som begagna blanko-krediten, tillfälle att göra sina 1 i q vider och derigenom befordra en öfverflödig import af lyxartiklar och dylikt.
Jag för mili del kan ej inse hvad låneaffärer hafva att göra med import af lyxartiklar och blankokredit.
Tror väl någon af Eder.
Mine Hrr! att den, som skrifver till Hamburg, London eller Paris och reqvirerar tryffel, granna mössor och dylikt, intager i sina kalkyler beslutet om ett Svenskt statslån.
Nej derpå tänker lian visserligen icke, ty för hans liqvider är det likgiltigt, om elt, statslån göres eller icke, så länge vi hafva silfver i Banken, som lian kan uttaga att betala mössorna och tryffeln med, i händelse kursen, i följd af vexelbrist, skulle blifva hög.
Ehuru jag af innerlig öfvertygelse instämmer med dem. som önska att en stigande bildning måtte medföra allmännare insigt om nödvändigheten för oss att rätta våra utgifter efter våra tillgångar, kan jag dock icke dela den fruktan, en del patrioter känna vid åtanken derpå, att Bankens silfver kan gå ut lör att liqvidera öfverflödsvaror, ty hvad man införskrifver, måste roan på ett eller annat sätt betala, och om ej silfverförrådet i Banken är ernadt att göra tjenst vid liqvider, till förhindrande af vexel k ursers onaturliga stegring, så vet jag sannerligen ej hvad ändamålet med dess samlande kan vara.
Icke är det för att fägna oss åt tanken på de förråder, som i Banken finnas.
Icke eller för det slags nöje, som girigbuken säges känna, då han öpnar sin kassakista och med vällust betraktar de deri hopade slätterne.
Skulle så vara, så är det endast att beklaga att denna slags njutning endast är åtkomlig för hrrtne i Banken, ty vi. som stå utanföre, få ej ringaste godt deraf.
En af mig högt aktad talare, sorn med allt skäl njuter husets förtroende och som är en gammal väti af realisationen, till hvilken han bidragit, har gjort ett förslag, på hvilket han begärt propos., eller att banken skulle för 6 milhr upköpa vexlar, mot hvilka kunde erhållas obligationer.
Jag beklagar, att jag i denna punkt, ej kati instämma med honom och anhåller nu att få uttala skälen derför.