Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beklagligen har ännu ej någon visshet kunnat erhållas angående den person, som föröfvat det ohyggliga mordet â Sofia Dahlberg.
Af hvad hittills blifvit bekant, synas de misstankar, man hittills och allt fortfarande hyst mot den person, som gått upp i huset vid 10-tiden samma afton mordet skedde, alls icke ha försvagats, ehuru det hittills ej lyckats polisen att få några bestämda underrättelser om denne person.
Härtill kommer äfven det besynnerliga förhållandet, att denne — ännu okände — person, oaktadt alla uppmaningar, i tidningarna, ej anmält sig i poliskammaren för att freda sig från misstankar eller bevisa sin oskuld.
Att en obekant person uppgått i huset vid ofvannämnda tid, är likväl nu mera fullt intygadt af ej mindre än tre personer.
I en föregående redogörelse för denna sak hafva vi nämnt, att en grosshandlare här i staden med den mördade haft närmare bekantskap, samt att samme grosshandlare blifvit af vederbörande polismyndighet härom hörd.
Denne person, hr Alexander
Perrault, har omkring 2 år stått i närmare förbindelse med Sofia Dahlberg, och han har flere gånger blifvit hörd i saken.
Hans uppgifter hafva hvarje gång afgifvits fritt, otvunget och med största beredvillighet.
Hr Perrault påstår med bestämdhet, att han den ifrågavarande aftonen omkring kl. 9,15 hemkommit från besök hos bekanta, boende i grannskapet af hans egen bostad, samt att han då gått till hvila, utan att hafva lemnat hemmet förr än påföljande morgon.
De personer, hos hvilka han tillbragt aftonen, hafva intygat hans uppgift, i hvad hans vistelse hos dera angår, och har hans husfolk äfven intygat, att hr P., så länge de voro uppe på aftonen, eller till 11-tiden, varit hemma i sin bostad.
Polisen har emellertid anställt visitation så väl i hr P:s hemvist som å lians kontor, men dervid endast kunnat fästa sig vid en enda sak af någon större vigt, nämligen att å kontoret fans en bundt bindgarn, hvilket, enligt repslagares intyg, är af alldeles samma slag, som den segelgarnsstump, hvarmed
Dahlberg blifvit strypt.
Hörda fackmän kunna likväl icke vara förvissade om, att det bindgarn, hvarmed Dahlberg blifvit strypt, tillhört samma stycke, som å kontoret påträffats, då bindgarn af samma slag ofta begagnas.
(Här bör tilläggas ytterligare, att ej minsta misstanke mot hr Perrault uppstått eller vunnit stöd af någon hittills känd omständighet.)
Af hittills hållna undersökningar framgår i öfrigt, att den, som begått mordet, åtnjutit den mördades förtroende, alldenstund han kunnat inkomma i rummet — efter all sannolikhet med hennes begifvande — och att han, såsom det vill synas, begått mordet under det Dahlberg sof.
När mordet upptäcktes, var yttre dörren låst och nyckeln fans ej i rummen, hvarför man måste antaga, att mördaren låst dörren och medtagit nyckeln för att fördröja upptäckten.
Af besigtningen å den mördades kropp framgår, att strypning först verkställts, samt att derefter blifvit henne tillfogadt ett krossår vid tinningen.
Herr Perrault, som, efter hvad vi ofvan nämnt, synes hafva i alla afseenden velat lemna så tillfredsställande upplysningar, som han kunnat, har efter egen, af andra bestyrkt, uppgift, allt sedan sistlidne maj månad lidit af någon virrighet och är nu sängliggande sjuk, så illa, att hans läkare förklarat, att han för närvarande ej kan i denna sak vidare höras.
Polismyndigheten saknar hvarje ledtråd för sina spaningar.
Det skulle nästan kunna anses som en lyckträff, om man komme mördaren på spåren.
Häraf framgår, att det är af största vigt att få närmare reda på hvarje den minsta omständighet och följaktligen äfven på hvem det kunde vara, som kl. ¾ 10 gick upp för trapporna i Södra teaterhuset.
Är denne person icke skyldig, så bör man dock besinna, att hans hörande kan vara af största vigt, ty den ena upplysningen fogad till den andra kan slutligen leda till att bringa ljus i saken.
Härtill kunna vi lägga, enligt enskilda meddelanden, följande:
Det var lördagen innan mordet begicks.
Högström bodde då, såsom förut nämnts, å hotell Göteborg vid Södra bangården.
Hon hade stämt möte med enkan Anna Löfström å en källare i huset n:o 25 Götgatan klockan 1/2 8 om qvällen, för att gifva Löfström några uppdrag om inköp.
Löfström har berättat, att hon väntade på mamsell Högström i två timmar, men förgäfves.
Hon beslöt då att begifva sig till hotell Göteborg för att träffa henne der.
När hon vek af från Götgatan in på den öppna platsen, som leder ned till Södra bangården, såg hon ett ensamt, fruntimmer gående framför sig och som gick in på hotell Göteborg, dit Löfström ämnade sig.
När Löfström hunnit in i korridoren, upphann hon fruntimret, hvilket hon fann vara mamsell Högström.
Denna beklagade sig nu att straxt utanför hotellet ha blifvit öfverfallen af en för henne okänd mansperson och tilldelad ett slag i ansigtet.
Men det är att märka, att Löfström, som alltifrån Götgatan gått efter Högström, ej varseblifvit någon person utom henne, mycket mindre sett henne blifva öfverfallen.
Löfström har vidare berättat, att Högström sagt, att hon erhållit slaget af en mansperson, hvilken varit i sällskap med Dahlberg.
Derefter skulle
Högström ha tillagt:
— Det har jag Dahlberg att tacka för.
Men det skall hon få betala!
Högström påstår fortfarande, att hon erhållit slaget i ansigtet i närheten af hotellet, samt att den mansperson, som tilldelat henne det, säkert omedelbart derefter försvunnit i mörkret.
Att hon blifvit öfverfallen på anstiftan af Dahlberg, tror han; denna förmodan hade hon äfven uttryckt för Löfström.
Hon nekar att ha sagt, att nämnde mansperson varit i sällskap med Dahlberg.
Måndagen derefter flyttade
Högström från hotellet: hon sade sig skola återkomma den derpå följande torsdagen.
Emellertid återkom hon dagen derpå eller tisdagen, — samma dag, under hvars natt mordet sedan skedde.
Då något
rum för tillfället ej fanns att erhålla å hotellet, hyrde hon i stället ett sådant i ett hus vid Kocksgatan.
SLUTBETRAKTELSER.
Flera frågor framställa sig för den, som uppmärksamt fästat sina tankar vid denna hemska händelse.
När skedde mordet?
Det upptäcktes på morgonen till onsdagen den 29 September, omkring kl. ½10.
Man vet ej hvad som tilldragit sig i Dahlbergs bostad efter kl. ½10 aftonen förut.
Man vet ej bestämdt om porten till hennes trappuppgång varit stängd under någon tid af natten.
Måhända någon kunnat senare på morgenen i tysthet smyga sin väg ur huset?
Mordet kunde således lika gerna ha skett tidigt på onsdags morgon som sent på tisdags qväll, såsom hitinttlls blifvit antaget.
Har mördaren varit inne i Dahlbergs bostad med hennes vetskap och vilja innan mordet skedde?
Det har antydts, att Dahlberg lagt sig att sofva i närvaro af sin lefvande mördare.
De här följande kåserierna äro såsom man torde ana af titeln icke menade att vara fullt korrekta framställningar äller på djupare undersökning och kritik grundade omdömen.
De äro pratmakerier för stunden ungefär som Sigurds och Jörgens i deras respektive tidningar äller mina egna den tiden jag skref under märket Hans Sax.
Hvad jag åsyftar med dem är att skaffa mig själf inkomst, sysselsättning och utflöde för infall samt om möjligt att roa och intressera allmänheten.
Kunna de ibland gifva någon värdefullare valuta än den af kåserier för ögonblicket, är äfven det mig kärt, men de göra a priori icke så långt gående anspråk.
Finner detta häfte en efterfrågan, som manar till fortsättning, skall jag kanske låta det efterföljas af flera — möjligen i den utsträckning, att företaget kommer att något så när likna en tidskrift, ehuru en alldeles oregelbundet och utan prenumeration utkommande.
Upsala, 24 September 1898.
Heidenstam.
Till utseendet har Heidenstam mera af gam än af örn.
Han har icke örnens fasta hals och hans kroknäsighet har icke den absoluta djärfhet, som utmärker örnen.
Detta är ett af de första karaktärsmärken en fysiognomist kan iakttaga i hans utseende.
Utom af gamen är det äfven en skymt af hästen i hans utseende och gestalt — roffogeln och hästen äro förmodligen rastecken, utmärkande hans börd, hvars underliga irrgångar genom många generationer kanske äro äfventyrliga nog — jag känner dem icke, men har försökt gissa dem.
Härstammar gamen från någon borg vid öfre Rhen och härstammar hästen från ett frimanslider i det flacka Holstein äller Schleswig, ytterligare utvecklad genom kroasering och förädling under svenska officerares kavallerifälttåg?
Men den högtyska borggamen och den nedertyska äller jutska hästen äro icke de enda egenheterna i Heidenstams utseende, det finnes något grönaktigt svartmuskigt i hans hy, som icke är europeiskt.
Bor det en från vissa stamfäder nedärfd arab i Heidenstam?
I så fall måste det vara en af afrikansk skiftning — det är något af en egyptier i Heidenstams figur, något fyrkantigt och tunnt.
Arab, egyptier, sydtysk korsriddare, nedertysk hästjunker, svensk officer — kan man i dessa beteckningar se något af hans anors historia?1
Af hellenen, som man på grund af den sällsynt helleniska stilrenheten i några af hans dikter kunde misstänka, ser man icke mycket spår i hans yttre, utom möjligen i en viss hållningens ädelhet och värdighet, hvilken dock kan härstamma närmare ifrån — d. v. s. från det svenska rådsbordet och de svenska beskickningarne vid främmande hof.
Särskildt det svenska synes mig emällertid föga äller alls icke vara framträdande i Heidenstams utseende och uppträdande.
När det framträder i hans diktning synes det mig snarast vara det herrgårdssvenska, hvilket mycket väl kan vara det i Sverige bosatta adligt-utländska.
Man känner igän äller tror sig känna igän hemherrgården med alla dess vindskammar- och trädgårdsstämningar, dess traditioner och minnen från äldre äller senare tid i vissa af Heidenstams dikter, inklusive Karolinerna.
Det är doft från klädkontoren på hemherrgårdens vind öfver de utklädda svenska afdöde, som han låter uppträda, tala och röra sig i dikter och noveller — riksmusei och utländska museers klädkammare hafva ytterligare utrustat dem med stämning af forntida dräkter.
Adeliga bekanta från släkten och granngårdarne hafva gifvit dem det lif de besitta.
Kristina är kanske icke bara drottning
Kristina utan äfven en eller annan greflig tant i familjen.
Karl XIIs drabanter äro skolkamrater, kusiner och unga herrar från grannskapet.
Och för att fortsätta, så är Karl XII mera Verner v.
Heidenstam, när han icke är bara en missuppfattning, än han är Karl XII.
Han är icke krigare nog — har icke den storartade och hårda envetenheten, som t. ex. är uttryckt i Cederströms stora tafla och så vidt jag minnes icke illa kommit fram i Topelii skildring af “Rex Regi Rebellis“.
När han uppträder med något af genialitetens utrustning är det den Heidenstamska genialiteten, icke den Karl-den-tolfteska.
Jag talar vårdslöst och kanske orättvist, men jag skrifver denna gången såsom skådespelare spela när de “spela på temperamentet“, d. v. s. låta infallen löpa som de behaga, och dessa kåserier göra icke anspråk på att vara annat än paradoxala.
Jag tror som sagdt icke mycket på det svenska hos Heidenstam annat än i mening af det utländskt- adliga på svenska herrgårdar.
Heidenstams egäntliga hem är Palästina, där hans Rhengrefliga förfäder, ifall de varit
Rhengrefliga, haft kärleksäfventyr med koptiskt-arabiska emirdöttrar, hvilka ledt anor äfven från alexandrinska hellener och kanske desslikes från Babylons konungaborg, dit Farao stundom sände sina döttrar som fredspanter.
Sedan jag skrifvit det ofvanstående, läste jag upp det för en dam af mina bekanta, hvilken invände, att den isländska tonen i Heidenstams dikt om “Gunnar från Lidarände“ tyckes äkta och att till och med i den helleniska dikten om “Den nioåriga freden“ ett och annat erinrar om det isländska samt att således ett äkta nordiskt lynne kan vara inneboende i Heidenstams väsen.
Emällertid kan anmärkas, att det fornhelleniska och det fornskandinaviska lifvet, det isländska medräknadt, ha en inre släktskap, dels beroende på en värklig rasernas släktskap, dels möjligen äfven på att den homeriska perioden och perioden 800—1100 i den fornskandinaviska norden torde något så när motsvara hvarandra såsom folkutvecklingsstadier.
Den som älskar det helleniska och förmår med sanning och kärlek skildra detta, torde därför äfven utan att vara genuin skandinav kunna skildra det fornnordiska med sanning och förkärlek.
Äfven det omvända förhållandet kan dock vara möjligt och jag vill icke helt bestrida att icke ett äkta nordiskt släktdrag, födt af skandinaviska förfäder, kan vara tillstädes i det Heidenstamska kynnet.
En människas släktledning förgrenar sig ju bakåt i stor mångfald och den sydländska härstamningen utesluter icke den nordiska.
Emällertid torde hos olika individer af samma familj än den ena än den andra härstamningen vara starkare framträdande.
Om alltså Heidenstam är nordbo, tycks det mig att han är nordbo från en långt försvunnen tid, då det nordiska och det helleniska voro i närmare släkt än de nu äro.
De adligt- svenska dragen i Heidenstams kynne tyckas mig i alla händelser icke behöfva vara mer svenska än hos de med skotskt och tyskt blod så starkt blandade öfriga svenska adelsfamiljerna.
Månne icke förkärleken för Hellas, antiken och orienten också äro så förherrskande i Heidenstams diktning, att den öfverskyggar allt det öfriga?
Det medges att t. ex.
Tivedsdikterna bära äktsvenska drag
— Fia vid brunnen, som tvättar sig, är en äkta svensk flicka, barnen i torpet, som äta med träsked kejsaremat, äro också svenska, men den helleniske faunen Söndag, midt uppe i allt det tivediska, är också han en svensk?
Och karolinerna äro visserligen svenskt klädda och tala svenska, men månne de äro målade med samma kraft och förkärlek som zar Peters gästabud äller haremslifvet i Seraljen?
Och känner man sig äfven hemma på Olshammar med dess gamla klädeskistor på vinden och dess rosenhäger i gräset, så är man knappast mindre hemma i Ninive, i Ninive det gamla, i det egyptiska glada Tanta, äller på “det långa Kreta, där vildsvinshjordarne beta det molniga berget Ida.“
Och hvad är det för underligt evangelium pilgrimen Hans Alienus från östern och skuggornas riken för med sig till norden?
Ej är det hednakult från Manhem och Asgård i öster, ej häller är det just Hvite Krist — “lyss jag i kåpans musselskal brusar Arkipelagen, ekon af tympanon och cymbal dallra vid böljeslagen — jungfrur röfvande utan ånger, frusta centaurer i flyende tramp.“
Det är något af Hellas i detta, men bakom Hellas skymtar man en vildare och starkare hedendom än den jämförelsevis måttfulla helleniska — det är Babels och Ninives, samtida med den hebreiska jehovismen.
“Skuggorna rörde min panna och skönt steg en fornvärld ur grafven.
Ninives döttrar virade grönt rundt kring pilgrimsstafven.
Stjärnorna blossade bibliskt klara.
Sakta susade strängaspel.
Skuggornas krossade underbara skönhetsrike betog min själ.“
Pilgrimen har hört “dånet af Moses knutna hand“ gå genom tiderna, denne Moses, halfegyptiern, “en af dessa tre äller fyra människor, hvilka stå kvar från forntiden som obelisker öfver begrafna städer.“
Han har sett den unga Ruth, “som knöt sig en kärfve ax i soln“ och “vände sig om och snöt sig i dammiga yllekjoln“, därutinnan visserligen ej så olik en äller annan torpartös under en nerkisk herrgård, men fornhebreiskt naiv.
Han har sett den “unga kristendom, som i kläder sida och hvita drog bort till kejsarens Rom“, sett skuggan af Jesus Kristus själf, älskvärd och ödmjuk, sett hans smala fina fot, kanske mera arisk och mindre semitisk än den borde, passa till en af hans egna adliga vederlikar.
Men månne han icke sett allt detta, visserligen genom en modern turistkikare, men med helleniska, ninivitiska, kaldeiska, egyptiska, muhamedanskt-tempelherriska ögon, snarare än med hemsvenskt kristna ögon.
Man känner igän junkern från en borg i närheten af Toggenburg, Habsburg och Hohenstaufen, som med skyddsbref från den bannlyste, för muhamedanism och magi misstänkte kejsar Fredrik II af Hohenstaufen — jag diktar här fritt äfter min fantasis tillskyndelser — dragit ut till Palestina att söka sin från östern med en emirdotters son en gång hemvände faders vänner, de i gnostisk-hednisk-muhamedansk visdom invigde tempelherrarne och schejkerna.
Han försjunker allt djupare i de magiska invigelsernas mystiska forndrömmar och lefver sig in i sina förfäders på mödernet lif och dagligdags tillvaro.
Han ser på kristendom och judendom med den upplyste hellenens ädelmod, aktning och förståelse, med den invigde muhamedanske gnostikerns hemliga insikt, icke med den kristnes fruktan och underkastelse — och hans nedärfda sympati breder sig med lika stor om icke större förkärlek öfver det kristna urhemslandets grannländer.
Pilgrimens evangelium är icke något tillrättaställningsevangelium till människosläktets frälsning, endast den hemliga kunskapen om ett renare, enklare, skönare lif, som en gång varit.
“Själfförpinande helig broder döljs ej under den rock jag bär, ej den skinande fru Guds moder mina aningars drottning är.“
Han vet hur det gamla frihetsevangeliet blifvit missbrukadt och gjordt till fribref för förfallet, och erkänner att det förra evangeliet måste ännu länge betvinga människornas låghet, innan den fornglada friheten åter kan blifva värklighet.
Men vemodet öfver det förgångna skönhetslifvet och tillbakalängtan till detsamma äro honom starkare än tillrättaställaredriften.
“Skuggornas jämnade skönhetsrike vann för eviga tider hans själ.“
I “Karolinerna“, där Karl XII:s och hans följeslagares lutherska gudsfruktan är oskiljaktig från ämnet, skildras denna med sanning och högaktning, men huruvida någon religiositet af samma slag som denna karolinska dels kärnlutherska, dels pietistiska äller någon därmed besläktad modern art värkligen förefinnes hos “Karolinernas“ författare, må väl tillsvidare lämnas osagdt.
Lika litet som man i allmänhet hos Heidenstam finner någon fördom mot kristendomen äller något upprorstrots mot dess myndighet, inför hvilken han väl icke har någon känsla af underdånighet, lika litet finner man hos honom någon “skranten samvittighed“ i fråga om det naket erotiska.
Huru djärfva hans skildringar af detta slag än äro, synas de mig mera rena än dylika i allmänhet äro. T. o. m.
Byron är ibland frivol på det vanliga ungkarlsmässiga sättet.
Heine är medvetet pojkaktigt fräck för att retas med kälkborgarna — han liksom räcker ut tungan och gör oanständiga gester för att förbluffa dem.
Ibsen behandlar det könsligt sjuka med läkarens och själasörjarens skoningslöshet, Björnsson dels med prästens och familjefaderns känslor, hvilka kräfva en hänsynsfullhet, som ibland kanske är inne på andra sidan filisteens gräns, dels med sedepredikantens moraliska brutalitet halfvägs i strid med den äkta naturmänniskans sympati med det naturliga.
Viktor Rydberg var teoretiskt frigjord i fråga om det nakna, men han förefaller blyg — man ser en hemlig rodnad bakom den lampskärm, under hvilken han skrifvit om “byssosdimmor, hvilka röja för lysten dag romarinnors stolta behag“, huru helleniskt marmorädelt än hvarje dylik skildring blifvit i hans dikt gestaltad.
Endast Shakespeare, Bellman, Goethe och Bibeln — om man frånräknar ett och annat t. ex. det besynnerliga pryderiet i episoden om Noah och Ham — skildra ofta med jämförelsevis oförfärad öppenhet och frihet det nakna och könsliga utan att det småttfrivola åtminstone hos den skildrande själf är tillstädes och utan någon undermedvetenhet att begå något brott.
Till detta slags skildrare torde man äfven kunna räkna Heidenstam.
Ett stycke prof på djärf och frisk nakenhet är Bacchuståget i “Tvillingbröderna“.
Det är just icke något högtförfinadt lif som beskrifves, det är rus och galenskap, men det synes vara en sund blick, som betraktar det, — fastän den knappast betraktar med moralistens ögon, som önska förädla det låga till ett högre, utan med konstnärens, som utan all biafsikt försjunka i glädje öfver färger och gestalter, om än äfven moralisten endast för stunden håller sig afsides och framdeles äfven han kommer att säga sitt ord — “nog är det vackert och lustigt i sin friska galenskap, men det kan endast ha rätt att vara till såsom öfvergående moment“.
Heidenstam synes mig vid skildringen af det erotiska och nakna liksom stå utanför all kamp om rätta sättet.
Han fruktar intet, ångrar intet, gör inga afsteg åt höger äller vänster, är icke frivol, icke blyg, ännu mindre pryd, icke fräck, har ingen skamkänsla, men begår icke häller någon råhet — det som ser ut som råhet är det icke, endast frihet från fördom.
Han är som diktare lik en kung, hvilken kläder af och på sig i hela hofvets åsyn, äller som en vilde, hvilken aldrig vetat af att det är orent att vara naken.
Såsom skald är Heidenstam mera konstnär än virtuos.
Med poetisk virtuositet menar jag här förmågan att med stor skicklighet genomkomponera ett stycke inre äller yttre lif i med stor skicklighet utförda rimflätningar, konsonant- och vokalsammanställningar, meter- och värsarter, äller om det gäller dramer och romaner, i med stor skicklighet utförda handlingar, situationer och dialoger.
Med poetisk konstnärlighet menar jag här — hvilken betydelse man äljest kan lägga i ordet “konstnärlighet“ — en mer än vanligt rik och djup känsla, förnimmelse och åskådning af inre och yttre lif jämte en däraf följande mer än vanlig förmåga att uttrycka det kända, förnumna och åskådade i lyrisk dikt, roman äller dram, utan att därför någon synnerlig skicklighet i rimflätning, ordsammanställningar, dialog etc. nödvändigtvis behöfver utvecklas i utförandet, om ock vissa yttre värkningsmedel, men kanske här mera oafsiktligt, alltid måste brukas för att ett poetiskt konstverk skall kunna begripas.
Jag vet icke om detta är en fullt riktigt uttalad skilnad mällan virtuositet och konstnärlighet, hvilka väl aldrig kunna tänkas fullt skilda från hvarandra — men den må tillsvidare få gälla så godt den kan.
Huru som hälst har jag själf en viss benägenhet att inrubricera somliga skalder — roman- och dramförfattare inberäknade — mera under begreppet virtuoser, andra mera under begreppet konstnärer.
Hos vissa skalder kan man likväl icke påstå att de icke äro stora virtuoser på samma gång det icke kan förnekas att de äro stora konstnärer — hos andra tycker man sig finna att än det konstnärliga än det virtuosa är förherrskande vid olika perioder af deras lif, i olika värk, äller i olika delar af samma värk.
Jag har hört det efter min mening besynnerliga omdömet om Heidenstam, att hans poesi är mäst “konst“, i betydelse af virtuositet med en liten anstrykning af konstgrepp.
Jag medgifver att jag på sina ställen i Karolinerna tyckt mig finna något liknande konstgrepp och att hans virtuositet i värskonst på senare tid blifvit starkare framträdande än förut.
Men till sitt väsen är han en af de siste jag skulle vilja inrubricera som virtuos och en af de förste jag ville räkna till konstnärernas grupp, om ock hans virtuositet, hur vårdslös den också stundom är, äfven den ibland kan öfverträffa deras, som nästan hufvudsakligen endast äro virtuoser.
Understundom tycks det mig emällertid som saknade Heidenstam den koncentration, som är nödig att göra en dikt till ett riktigt fullfärdigt konstvärk, ibland tycks det mig som han läte värsen gå äfter behag antingen den är välljudande äller icke, bara han får fram alla bilder och infall som trängas om att bli uttryckta.
Stundom tycks mig denna vårdslöshet gå litet för långt, äfven om det är något berättigadt i den invändning som kan göras att det är bättre att bilden och tanken komma fram i sin ursprungliga äkthet än att de skola stympas äller snedvridas af rim och meter.
Redan i “Vallfart och Vandringsår“, där likväl dessa svagheter torde förekomma oftare än i hans andra diktsamling, finnas likväl mästerstycken af koncentrerad värs och bild i förening som t. ex. detta om Abu Jussuf bokpräntare:
Hans djupa svarta öga sken
Ur mörka hufvudklädet
Han knöt sin hand af skinn, af ben
och slog i fönsterbrädet.
Han strök sin kala hufvudskål.
— “Ni lata sällar, vet ni hvad?
Först den kan lefva nöjd och glad,
som lefver för ett mål.“
Vacker musikalisk värs och jämförelsevis fullfärdig är äfven “Isissystrarnes Korum“, en riktig visa, mera känslorik och innerlig än många visor pläga.
Oskuldsfulla systrar, lyften kransen
från ert hår till nattens blund!
Öfver öknen glimmar aftonglansen.
O! att evig vore kvällens stund.
O, att Tebes flickor, hvilka träda
med sin kruka till brunnen gladt,
alltid vore lika älskligt späda,
lika älskligt unga som i natt.
O, att barnen, som på bergets kam
bredvid hjorden gå