Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till dess jag än, bland Salems höga palmer,
Dig helsar, min trolofvade! min brud!
Och, under chorerna af Zions psalmer,
Får viga dig och mig åt Gud,
Och föra dig in på de gröna ängar,
Och till de evigt friska källors språng,
Och följa dig, vid klang af harposträngar,
Till himmelen med bön och sång!
SÅNG AF STOCKHOLMS PRESTERSKAP
på Reformationsfesten,
den 31 Oct. 1817.
Af Gud är Sanningen.
Förgäfves menskor mota,
Förgäfves tända bål och höjda bilor hota
En Man, en Andans Man, som, trygg i Christi spår
Och stark i Herrans kraft, till strids mot mörkret går.
Af Gud är Kärleken.
Till hugnad, ej till häpnad,
Går himla-ordets Tolk med Andans svärd beväpnad;
Allvarlig i sitt nit, men i sitt allvar mild,
Och så från brödrahat som menskofruktan skild.
I Gud är Salighet.
Hvad kan oss verlden göra,
Hvad kan oss verlden ge, när Honom vi tillhöra?
Han lönen har beredd åt trogna Sändebud,
Som säga: icke oss, men Dig ske pris, o Gud!
SÖNDAGSMORGONEN.
Hör i fria rymder skalla
Helga klockors högtidsljud;
Se de fromma, dem de kalla,
Glade följa deras bud —
Följ, mitt hjerta! följ att fira
Andaktsstunden af ditt hopp!
Pekar icke templets spira
Mot den ljusa himlen opp?
Ack! hur grymt har icke tiden
Plundrat allt hvad här jag njöt?
Blott en dödens krans är vriden
Af de blommor, dem jag bröt ...
Se! der våren framgår åter,
Nya blommor jorden bär;
Men, hvad jag så ömt begråter,
Borta för mitt hjerta är!
Borta?
— Nej! i dag förklarar
Himlens gensvar i min själ,
Att det goda evigt varar,
Evigt gör mitt sanna väl.
Öfver jord och himmel sträckes
Samma kärleks hulda famn,
Och den hand i stormen räckes,
Som oss för till fridens hamn.
Hjertan, dem en from bekantskap
Här i lif och död förband!
Själar, som i ljuf förvandtskap
Söken samma fadersland!
Glömmen jordens små bekymmer,
Glömmen hennes falska fröjd.
Intet moln den himmel skymmer,
Dit den trognes blick är höjd.
Låt oss gå att rösten blanda
I de frommas sång och bön,
Lifvas upp af samma anda,
Och få samma nådelön:
Kraft att verlden öfvervinna,
Ödmjukhet och tålamod,
Och, när ångrens tårar rinna,
Hjertlig tro, att Gud är god.
Hören J, hur skönt de skalla,
Andaktens förenta ljud?
Hur de trogne anbefalla
Sina vägar åt sin Gud?
Der, hvar bönens armar gerna
Fläta sig kring korsets stam,
Der, hvar hoppet tror sin stjerna,
Följer den och hinner fram!
O mitt hjerta!
Gud är nära —
Öppna dig och ljufligt känn
Andan, som till dig skall bära
Kraften och hugsvalelsen!
Strålen faller från det höga,
Dimman skingrar sig och flyr,
Och, för trons upplåtna öga,
Evighetens morgon gryr!
LANDTMANNENS SOMMARSÅNG.
Med bön och sång mitt arbet sker,
Ty, när jag sjunger eller ber,
Så lätt mitt hjerta blifver,
Så glad jag plantar då och sår,
Och vet, att jag min nödtorft får
Af Gud, som växten gifver.
Uti mitt hjerta Herrans ord
Och kornet i min goda jord
Jag trogen lägger neder,
Och knäpper händren andaktsfull,
Och ej om rikedom och gull,
Men dagligt bröd jag beder.
En Maka, sedesam och from,
Och barn, för mig så kära,
God helsa och godt samvete,
Friskt mod och muntert arbete —
Ja , Gudi vare ära!
Ty den, i hydda, som i slott,
Plär tidt och ofta gästa:
Men jag ej klandrar Herrans bud,
Jag vet, att dem, som älska Gud,
Allt tjenar till det bästa.
Allt står i Guds, vår Faders hand:
Han gömmer bort sin sol ibland
Och låter stormen hvina;
Men stormen Han ock näpsa kan,
Och efter oväder skall Han
Än låta solen skina.
När jag stämt upp min morgonsång,
Ej mödan gör mig dagen lång,
Ty Gud är då ej fjerran;
Och siska, lärka, näktergal,
Och fält och floder, berg och dal,
Med mig lofsjunga Herran.
Jag då ej, lik en Mammons träl,
Bekymras blott för eget väl,
Men ej om Josefs skada;
Nej! Gud
Han gifve nådelig
Min granne lika godt som mig
Och göre alla glada!
Jag då, lik Boas fordomdags,
Väl unnar uslingen de ax,
Som på min åker falla;
En uppfostrare
Redaktören af den lilla hvarannandagstidningen «Landtmannabladet» satt en dag ut i februari helt allena i den blygsamma lokalen och hängde öfver några tidningar vid det stora skrifbordet.
Det var i sjelfva middagstimman.
Faktorn hade kommit med aflöningsräkningen för veckan, med afdrag för undfångna förskott och anhållan om nya, samt mottagit och kvitterat pengarne; hvar och en af de åtta sättarne hade fått sin andel och gått hem till middagsmaten; och till sist hade äfven faktorn sjelf kommit in igen i hatt och ytterrock, sagt sitt go’ midda’ och gått hem till sig.
Redaktören hade också sagt sitt go’ midda’, utan att se upp.
Han spände med en viss sömnig hast blicken ned utför spalterna i en tidning, borrade energiskt saxen in i den tryckta materian ett par gånger, klistrade lapparne upp med några skrifna rader emellan på det gula hamppapperet samt hängde «matsedeln» ut på den vanliga spiken å faktorns vägg.
Gick tillbaka in i kontoret och lät dörren ut till tryckeriet stå öppen efter sig.
Det var tomt och tyst derute som härinne; blott den genomträngande lukten af trycksvärta trängde in till honom.
Han gick mekaniskt hän till tidningarna, saxen och gummiflaskan igen, men blef plötsligt stående: der var något som tog fatt i honom, höll honom med en stark, mjuk och vänlig hand, – en stämning af värme, ett minne nere i det omedvetna.
Det doftade af renskurade golf, som fordom der hemma, när söndagen komme; det var just så der sällsamt stilla som fordom der hemma på en söndagsförmiddag, när allt folket var i kyrkan och han satt allena i den stora stugan och gassade sig i den goda helgdagshvilan och golfvet lyste med ny sand och friskt granris och det knäppte borta i det brunmålade urfodralet, der man såg den förgylda pendeln löpa fram och tillbaka inne bakom det hjertformiga glaset, och solen sken på snö derute på träden i trädgården och långt, långt ut öfver slätten .....
Ja, det var ju lördag, lördagseftermiddag.
Fridag, fridag; fridag i dag, fridag i morgon; – det bullrade och knittrade så lustigt och så hemtrefligt i den fula, svarta kaminen.
Han bläddrade genom lapparne på annonsspiken öfver sitt eget skrifbord, tog fatt i «matsedlarne» ute vid faktorns plats, – å ja, säkert, mer än nog att sätta för den eftermiddagen.
Han föste tidningspackan in i ena vrån å skrifbordet, liksom för att konstatera för sig sjelf, att han hade rätt och vore alldeles säker på sin sak, samt kastade omildt saxen in i den andra, som för att få ytterligare bekräftelse härpå, – samt stälde sig hän till fönstret att se tankspridt ut på gatan.
Det var en smal gata i en gammal del af en småstad.
Låga en- och tvåvåningshus kantade denna långa och krokiga gata med ojemn stenläggning och utan trottoir.
Blott midt emot tidningshuset, hvilket såg helt ålderdomligt ut med sin smutsgula väggrappning och svarta, snedtsittande fönster och trappan, som med tre höga stenar och ett jernräck förde långt ut på gatan, höjde sig ett högt, smalt, nybygdt trevåningshus.
Redaktörens blickar gingo öfver dit, stannade en stund på de uppstaplade cigarrlådorna och de upphängda reklamplanscherna af kolorerade flickhufvuden i fönsterna till tobaksbutiken i bottenvåningen, gledo vidare uppåt och snuddade förbi sömmerskorna, som suto der bakom rutorna, lutade öfver symaskinen, sköto ännu ett stycke i höjden och varseblefvo skomakaren, som stod vid fönstret och rökte sin middagssnugga.
Så förlorade de sig i den höga, breda rymden, hvilken hvälfde sig mjukt i blått och solgult öfver de snötäckta takens och gaflarnes räta och brutna linier.
Det var i sjelfva middagstimman; solen baddade på; och takskäggens istappar hängde och droppade.
Det lät som tö, detta dropp i middagsstillheten; sjelfva snön derute på gatan liksom sjönk ihopa och blef fast och klibbig, – han rent af kände i sitt eget sinne omslaget i vädret derute, och der gick en dager och en kåre och en doft af vår igenom hans själ, och han blef stående der vid fönstret, han visste själf ej hur länge, sjunkande ned i drömmerier med stämningen af droppande takis och smältande snö och jord som ångar groningens värme.
Han väcktes upp ur dem vid att gårdsdörren in till tryckeriet for upp och slogs i igen med en smäll.
Det var den första sättarepojken, som kom tillbaka efter matrasten, – med middagsposten.
Han lät pojken kasta kol i kaminen, stängde dörren ut till tryckeriet, öppnade de anlända brefven, ordnade annonserna i en packa och korrespondensnotiserna från landsbygden i en annan, hängde hvardera upp på sin spik samt gaf sig i lag med de många bladen.
Fastnade på en ledare i en huvudstadstidning i tullfrågan och begynte skrifva en motartikel för nästa nummer, medan tryckeriet derute efterhand fyldes af den lilla personalen och typerna klipprade och kaminen höll oväsen och takdroppet utanför ordentligt rann.
Han hade hållit på härmed en halftimma eller så och ämnade just bryta upp för att gå till sin middag hos den gamla fattiga prestenkan, som inrättat sig i nabogatan med «kost för ungherrar», då han hörde någon stanna ett tag utanför och derpå med tunga steg hifva sig uppför de tre trappafsatserna.
Redaktören lyssnade lite, ryckte med en förundrad min upp fickuret, betraktade det med ett smil samt blef sittande så med uret i hand och blicken fäst på dörren.
Ja, visst var det vännen Bob, – något tungt välte sig in i förstugan derute, det flåsade och pustade, någon hemtade andan som efter en bergbestigning, och der förgick en hel lång ansenlig paus, innan något ytterligare skedde.
Derefter fumlade det på dörrhandtaget, knackade med en käpp, fumlade igen på öppningsapparaten, – och vännen Bob sköt in med magen förut samt den silfverbeslagna käppen rakt upp och ned i den ena, utsträckta handen.
«Ja, det är allt jag, du,» sade han andfådt, redan innan han ännu hunnit innanför dörren, slog denna igen efter sig, sjönk ned i närmaste stol samt pustade en stund.
Redaktören satt fortfarande med uret i hand och såg från uret öfver till Bob och från Bob tillbaka igen på uret.
Och då Bob icke så der hastigt kunde hemta andan till att besvara denna stumma, men tydliga och trängande fråga, så knäppte han till en början ytterrocken upp, tog hatten af det tjocka, blonda håret, som föll i lockar ned öfver kragen, spetade ut med de korta, tjocka benen, stöttade sig med ena handen på knäet samt drog energiskt med den andra sitt Gustaf-Adolfs-pipskägg rakt ut i horisontal rigtning.
«Nå, Bob,» dref redaktören på och stoppade uret tillbaka i västfickan.
«Ja, ja.
– Jo, ser du, – ser du, jag smet, gjorde jag; smet en timma tidigare.
Det är den satans Nisse Svensson, som fått mig ut den här gången.
Han telefonerade, att jag skulle vara personligen tillstädes här klockan 3 precis; han ville tala med dig och mig.
Jag luktade genast ugglor i mossen och vred mig.
Men då sade han:
«det gäller nånting vigtigt»; och då kunde jag inte hålla mig, utan begynte skratta in i telefonen, – det känna vi, det, hvad det är som är «vigtigt» för Nisse Svensson.
Men, ser du, det var det han ville: att få mig till att skratta.
Och när han väl fått mig så långt, så begynte äfven han på samma sätt; och när jag hörde Nisse skratta, så grinade jag ännu värre; och se, då slog han upp ett indiantjut öfver till mig, och så stodo vi der och bölade hvar i sin ända af ledningen, ända tills en röst från centralstationen röt ett:
«hvad är det för ett helvetes skoj» midt in i oljudet och ledningen tvärt stängdes till.
– Och så var jag ju tvungen att smita,» slöt Bob slugt. «Jag hade ju inte fått tillfälle att säga nej.
Och det gäller ju något vigtigt,» tillfogade han, kluckade invändigt och drog ut sitt pipskägg horisontalt.
Långt borta i gatan hördes bjellror, som hastigt närmade sig.
«Det hör man sällan i min gata,» sade redaktören och gick hän emot fönstret, för att se hvem som väl skulle fara förbi.
Två hästhufvuden döko upp och blefvo stående framför rutan.
«Men – det är ju Nisse,» sade han.
«Ja, det är Nisse Svensson,» bekräftade Bob, som också kommit till, – hans stora, friskhyade ansigte med de barnsliga blå ögonen lyste som på ett barn, hvilket väntar på nånting roligt.
Ute i släden satt en ansenlig man i rock med pelsverk samt cylinder öfver ett skägglöst kranieansigte.
Han hifvade sig säfligt ned derur, steg lika säfligt uppför trappan samt trädde in utan att knacka på.
«Är I så färdiga, gossar,» sade han, – men icke såsom en fråga, utan såsom en sjelfklar och afgjord sak, – gick rakt in i sidorummet och ringde i telefonen.
«Refvie gäskifvaregård,» kommenderade han.
Redaktören såg frågande hän till Bob; men Bob satt stum och sken allt mer, som om han vore på teatern för första gången och ridån just skulle till att gå upp.
«Är det gäskifvaren?
– Så.
Och detta är jag, Nisse Svensson i «Skånska Kuriren».
Mjuka tjenare, herr gäskifvare.
Det var det: har
I mat i dag i Refvie?
– Ja; mat.
Middag för tre?
– Så–å!
A–ah!
Det är ju styft.
Och fluida!
Fins det kanske också något annat smått och godt i Refvie; sådant der «utanom äktenskapet»?
– Inte?
Skada.
Låt i alla fall pigorna ta fatt med samma.
Men glöm dervid inte att helsa de små lammen från Nisse Svensson.
Far i frid, herr gäskifvare!
– Ja; om en timme eller så.
Ajö!»
Han ringde af och kom tillbaka in, der de båda andra suto.
Bob satt stilla på sin stol med utspetade ben och bara kluckade.
Men redaktören tog saken allvarligt och ville göra föreställningar.
«Vrövla inte, grönskolling,» sade Nisse lugnt, föste honom åt sidan samt fortsatte sin väg ut i tryckeriet.
«Godda’, faktor.
Gud vare med er, pojkar,» helsade han.
«Har
I mat nog för i dag, hva’?»
Han undersökte annonsbunken och gaf sig derefter till att bläddra i matsedelsafdelningen.
«Å jösses ja!
Det räcker styft.
Hvad är det annars för nånting, du smort samman igen, redaktör?
Ah så!
Tulldille.
Andra frågor fins ju inte här i landet.
Men det blir för mycket mjöl.
Publiken får förstoppning; och rikskroppen sjelf skall snart inte kunna funktionera ordentligt längre på detta viset.
– Ja, alltså: så gick vi då.
Gomidda’, herr faktor!
Ajö med er, pojkar!
Och gno på bara!
Arbetet är en härlig Guds välsignelse.
Se här ligger schaber till lite att fukta er med.
Frid!
– Jag tycker det förstår sig af sig sjelft,» höll han i, efter att ha vändt tillbaka in på kontoret, «att vi fira vintern, nu då den går.
Ty i dag reser den för detta året.
Och snön går ändå utanpå både tullmjöl och trycksvärta.
Alltså –!
Gick vi så?»
Han drog hatten ned i pannan, svepte pelsen kring sig, samt stack käppen in i armhålan, med spetsen framåt.
Gick hän emot dörren; men stannade, vände om och satte sig bredvid skrifbordet.
«Det var sannt,» sade han till sig sjelf; «det hade jag så när glömt.»
Han hemtade upp ur fickan ett monster af en anteckningsbok, drog fram ena manchetten ut öfver handen samt begynte skrifva af: – den hvita manchetten var fullplottrad med skrift.
«Ser ni, gossar,» pratade han, medan han verkstälde afskriften, «min bepröfvade väninna, rådman Lundströms köksa, Hanna, som jag just gjort en fransysk baktrappsvisit i all ära, serverade mig dervid en liten original gaffelbit ur allas vår chronique scandaleuse; och den smakade just i hennes egendomligt pepprade beredning så pikant, att mitt reporter-gourmands-samvete inte kan tåla, att den stenograferade ordalydelsen suddades ut här å manchetten.
– Klar!»
Släden gled hastigt fram genom den långa förstaden och ut på landsbygden, – de begge frustande hästarne inhöljda i det hvita snötäcket, kusken i imiteradt livré högt på bocken, samt de tre männen derbakom inunder lutade in i hvar sitt hörn.
Det led redan starkt ut på eftermiddagen; och solen lyste helt glåmigt nere i sydvest inne i en våt imma, som vältrade sig in från de danska sunden samt det stora Vesterhafvet längre borta.
Det töade och smälte, allt hvad det kunde; det droppade från de låga, röda pilarne i dikeskanterna, hjulspåren i snön blefvo våta och smutsgula, i luften låg regn, och man hade på förnimmelsen, att medarne hvilket ögonblick som helst kunde skära emot landsvägsstenarne under snön.
«Ser du, redaktör och arbetshängare,» sade Nisse Svensson, «det var hög tid.
I morgon är turen till galoscherna och snufvan, – de skånska insignierna, kroppsligt som själsligt tydt.»
Han hostade dervid till, hårdt och ihåligt.
«Det der låter inte godt,» förkunnade den andre en smula lillgammalt manande.
«Sa’ du det,» replikerade Nisse godmodigt ironiskt.
«Det kommer sig deraf, att jag aldrig kommit mig för att bruka galoscherna.
Bob tog alldeles ingen notis om detta sibyllinska samtal; han visste nu en gång för alla, att detta var Nisses och redaktörens sätt att umgås med hvarandra, samt låg och spann välbehagligt som en katt inne i sitt hörn, medan släden raskt gled in och ut genom byarne, der kreaturen just vattnades till kväll ute i fähagarne och drängarne stodo i stalldörrarne och tittade efter släddonet.
Ej heller redaktören fann något att svara; han var van vid att behandlas på detta beskyddande öfverlägsna sätt af vännen Nisse.
Sådan hade tonen anslagits redan från första ögonblicket de möttes; och sådan hade den hållit sig sedan ren.
Och han kände undertonen deri; – undertonen af en hundtrogen tillgifvenhet, hvilken bara skämdes att visa sig och som derför förklädde sig till en hårdhändt humor.
Kände, väl; men förstod, knappast; han var ännu i de år, då man inte hunnit inöfva sitt öra för lifvets mera sammansatta ackorder, och Nisse Svensson var redan en bedagad och drifven musikant, som spelat mer än ett underligt stycke.
Han satt och såg på denna kraftmenniska af ben och muskler, hvilken låg der i slädhörnet gent emot honom, inhöljd i sin eleganta vinterpels och med cylindern djupt neddragen i pannan öfver kranieansigtet, och som bligade tillbaka på honom med två otydbara, grå ögon, hårda och godmodiga på samma gång under de buskiga brynen, medan färden gick fram igenom denna bygd, hvilken dock borde vara detsamma för dem begge; – och han begrep det hela ännu mindre än någonsin.
Hans första minne af Nisse Svensson var från ett stort bondgille, ett dansgille i jultiden.
Det var för så der ett tiotal år tillbaka; han var då sjelf ett dussin år eller så; men han såg ännu, der han satt i släden och åkte ut å den snöhöljda slätten, der det redan kvällades så smått och ett och annat ljus begynte lysa fram igenom den tätnande tågan, – han såg ännu hela synen framför sig, så konkret och lefvande som vore den från gårdagen.
Det långa bordet fullt med flaskor, glas, korthögar, cigarrlådor; gästerna derikring på bänkar och stolar; tobaksrök och sorl; dunkande i bordet med kortlappar, och klang af silfverpengar; och öfverst vid bordsänden gamle Sven Nilsson, mot hvilken sjelfva sonen
Nisse var en dvärg, nämdemansdryg och storbondsbred och i det begynnande dåliga rusets väntan på tillfälle och föremål för urladdning.
Så kommer Nisse in, – två gallgula, blodsprängda ögon stå skeft på honom; i nästa ögonblick faller en knytnäfve under en svordom i bordet, så att glas och karaffer hoppa och pengahögarne börja rulla; och den gamle sätter för det plötsligt tystvordna och förläget lyssnande laget sin egen son vid skampålen, såsom ett kräk och ett afskum, den der intet beställer utan att kasta bort sin fars pengar, – student se’n tio år, men ännu ingen examen.
Orden ta hvarandra, det ena allt mer giftigt, det andra allt mer kränkande; och Nisse närmar sig fadern med ett par stela ögon; och den gamle griper med begge sina väldiga händer tag i bordet, som för att resa sig, – det faller som en stelkramp af skräck öfver församlingen, ett fruntimmer skriker till borta vid dörren, – – så vänder Nisse sig lugnt om och går långsamt ut ur rummet.
Hans nästa minne af Nisse Svensson, hvars familjeumgänge delvis varit hans eget men som han på grund af åldersskilnaden icke kommit i någon rigtig personlig beröring med, daterade sig från ett par år tillbaka.
Det var just då han såsom nybakad student ankom till Lund.
Nisse gjorde i de dagarne sin sista, ohjelpliga skandal.
Redaktören hade förefunnit Nisse Svensson såsom en af studentkårens allra framskjutnaste medlemmar, – nota bene i allt som ondt var –: universitetets enfant terrible, hvilken hvarje professor gick förbi med samma misslyckade de ädla känslornas kränkthet, hvarmed en småborgarflicka viker undan för en «roué».
Nisse hade vid den tiden legat i alma maters sköte så der en sjutton år bortåt, utan att ändock kunna uppdrifva i sig en verklig kärlek till henne.
Han hade varit en af hörnstenarne till «gamla gardet»; han hade sutit med den kväll, då detta för första gången tog form, och han satt der ännu som en mossbelupen juvenal midt ibland idel nybildningar; och hans bedrifter i detta hänseende voro af den art, att alla snälla gossar bleknade dervid i sin impotens, när de hviskade derom i krokarne.
Men det fans värre saker än så.
«Gamla gardet» var det enda, som Nisse förblef ovägerligen trogen; såsom adept i vetenskaperna var han lutter omskiftelse och alla fakulteters förtviflan.
Icke så, att han gick och suddade; tvärtom.
Han blef persona ingratissima, emedan han hade den otrefliga egendomligheten att först tillegna sig lika mycket som professorn sjelf visste samt derefter begagna sig deraf – emot professorn.
«Man» försökte en tid bortåt att misskreditera den misshaglige mannen såsom «bråkmakare».
Nisse tog revanche genom att antingen prata ned den beträffande med sitt vetande, eller genom att grina ut karlen, när denna varit alltför dum, eller också genom att sätta knytnäfven under näsan på honom, då Nisse sjelf var i dåligt humör och den andre varit alltför fräck.
Och hvilken väg han så ock valde, så blef han precis lika litet afgudad i de officiella kretsarne.
Han hade börjat med att studera till prest; men sedan han i en tentamen, i närvaro af tvenne bleknande medtentander samt inför en mållös schartauansk professor, i en liten på egen hand företagen excurs understruket stillsamt och sakligt framstält
Strauss’ bibelkritiska teser såsom af den framskridnare europeiska vetenskapliga teologien allmänt erkända sanningar, var den banan oåterkalleligen stängd för honom.
Han gjorde nu ett slag öfver till de filosofiska arkaderna, slök pensum i en munsbit, tyckte att Hegel var «rolig» och en «djefla karl» samt blef den mest respekterade gästen vid den hegelianske professorns tebjudningar, ehuru han dref med gubben, men förderfvade derefter allt för sig genom en skandal utan like hos den boströmianske kollegan.
Den «svenska nationalfilosofien» blef hans alldeles speciella älskning, – d. v. s. såsom objekt för hans galghumor; och denna kärlek öfverflyttade han till dess representant vid universitetet.
Denna senare var en företeelse, som Nisse aldrig kunde se, utan att bli stående med händerna i rockfickorna och käppen under armen och cylindern djupt ned i pannan samt betrakta med djup stum förvåning eller små stilla utrop, såsom när man ser en rigtigt rolig tax löpa förbi.
Mannen var en ytterst soignerad sjuttioåring, som imiterade hofman och verkligen gjorde intrycket af en markis från ancien régime, hvilken omsatts i det stockholmska och dervid ohjelpligt misslyckats.
Han var ytterst svag för det «sköna»; malicen påstod, att en väl sydd frack inte vore så alldeles ovigtig för en tentand.
Nisse anmälde sig till högsta betyget.
Dagen kom; och Nisse infann sig.
Han hade länge och omsorgsfullt förberedt sig till den högtidliga akten och dagen till ära: under en hel vecka hade han inte låtit raka sig, han hade hemtat fram den smutsigaste stärkskjorta han kunnat finna, tagit på sig en sedan länge aflagd svalstjert, hvilken egentligen endast var en komplex af punschfläckar, samt liksom af förbiseende glömt knäppa på sig mer än en manchett.
Professorn blef fullkomligt stel vid synen och lade hela rummet mellan sig och den förfärliga uppenbarelsen, hvilken han med en elegant handrörelse bad taga plats och till sin skräck såg slå sig ned helt hemmastadt å den bekvämaste sittplats som förefans.
Professorn hade fått andnöd, och Nisses i sig sjelf icke lågmälta stämma var vid detta tillfälle omöjlig att bryta igenom; och så gick det till, att tentamen artade sig till ett en timma långt solonummer af Nisse, hvari han med kraftiga och säkra fingrar plockade den heliga «nationalfilosofien» renligt åtskils i alla de lappar, af hvilka den sammantråcklats.
Den stora filosofien företedde efter denna procedur en långt miserablare anblick än Nisse Svensson sjelf; och professorn bad Nisse komma igen en annan gång.
Hvilket Nisse emellertid ej fann skäligt efterkomma.
Detta tilldrog sig året innan «redaktören» såsom tjuguårig nybakad student kom till lärdomsstaden; Nisses tentamen hade utgjort det gångna läsårets clou och evenemang.