Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan rabbinen, vars lugn tycktes orubbligt, överenskommit med likhusets föreståndare om begravningskostnaden och gäldat den, stack han pungen i gördeln och beredde sig att gå.
Men vid åsynen av Myros tårar lade han sin hand på hennes skuldra och bad henne följa sig.
Han ledsagade denna bön med en blick, som gjorde den oemotståndlig.
Myro, som inbillat sig, att han hade ett hjärta av sten, att han var en förhärdad ockrare och ingenting annat, förvånades över uttrycket i hans ögon.
- Du sörjer henne, viskade rabbinen.
Du måste således i livstiden hava känt henne.
Jag vill, att du skall tala med mig om hennes sista dagar.
Men låt oss gå ut, där vi äro ostörda.
Jag var Rakels trolovade.
Behöver jag säga dig mer?
Hon hade i rabbi Jonas igenkänt den lille svartmuskige karl, som ofta låtit sig se utanför det hus, där hon bodde.
Hon påminde sig även, att Rakel talat om en lärd och aktningsvärd man, som Baruk ämnat till sin dotters make, och Myros hjärta vart nu välvilligare stämt emot den rike mäklarens frände, så att hon ångrade, att hon öst så mycken bitterhet över hans huvud.
De satte sig ned på fotstället till en av hamntorgets bildstoder, och Myro förtalde för rabbinen Rakels senaste öden.
Rabbinen lyssnade stillatigande; men hans tystnad var icke köldens, det förnam Myro av en sympatisk ingivelse.
När Myro slutat sin berättelse, bad henne rabbi Jonas med något svävande röst att visa Rakel och hennes barn den sista hederstjänsten --att följande morgon, vid en tid, som rabbinen tillkännagav, följa dem från likhuset till begravningsplatsen för okända drunknade, där det var bestämt, att de skulle vila.
Själv kunde han det icke utan att bryta mot sitt folks heliga lag.
Myro undrade över en sådan lag, men lovade gråtande att uppfylla hans önskan.
Därefter tryckte rabbi Jonas hennes hand med nästan våldsam styrka och avlägsnade sig.
Nästa morgon var hon tidigt uppe för att följa sin väninna och sin lille älskling till graven.
Två slavar buro den för mor och son gemensamma kistan till den ensliga, ovårdade begravningsplatsen.
Hetärens tårar voro det enda offer, som ägnades de båda dödas skuggor.
Myro var hela dagen sorgsen.
Hon hade emellertid icke glömt sitt löfte att möta Teodoros, den kristne prästen.
Mot aftonen gick hon till det hus, där hon skulle finna honom.
Myro fann i detta hus samlade några män och kvinnor, alla kristianer, men av olika stånd och villkor.
Hon emottogs med vänlighet av alla.
Teodoros hade förberett dem på hennes ankomst.
De voro samlade för att höra ordet förkunnat av Teodoros.
Myro, full av blygsel och förlägenhet i dessa aktningsvärda och allvarliga människors sällskap, satte sig vid dörren på en ensam plats, fjärran från de andra åhörarne, när Teodoros uppsteg och började tala.
Synden hade hitintills för Myro varit ett nästan okänt begrepp; men när Teodoros utredde det, så var det, som om hennes medvetande genom sig själv hade klarnat och avhöljt dragen av en sanning, som länge, fastän slöjad, stått för hennes själs öga.
Efter synden talade Teodoros om frälsningen.
Han påpekade icke dess plats i någon dogmatisk lärobyggnad; han endast uppläste och utvecklade den enkla berättelsen om synderskan, som, då Jesus satt till bords i fariséen Simons hus, inträngde där, kastade sig till nasarenens fötter, vätte dem med sina tårar och torkade dem med sina lockar.--Denna kvinna, sade Teodoros, kände säkerligen, åtminstone i vissa stunder, sorg över sig själv.
Måhända hade hon ett lättsinnigt lynne, som tillät henne att förjaga självförebråelsen, men hon måste dock ofta funnit sina usla fröjder förbytta i kval, känt det förfärligaste av allt, som människan kan utstå, nämligen förtvivlan under nöjets larv.
Myro tänkte på sig själv vid dessa ord.
Teodoros skildrade, huru fariséen, full av avsky, ville stöta synderskan bort, men huru Jesus, Guds son, upphöjde hennes ånger över den stoltes rättfärdighet och gav henne förlåtelse och tillförsäkrade henne frälsning genom kärleken och tron.
Detta enda drag ur galiléens levnad var mäktigt att vinna hennes själ åt honom.
Hon igenkände sig själv i synderskan och skulle, som hon, velat kasta sig till den gudomlige mästarens fötter, om han i synlig måtto stått för hennes ögon.
Detta var ej det enda tillfälle, då Myro i samma krets av vänliga och glada människor fick höra evangelium förkunnat av Teodoros.
Någon tid därefter hade den förra hetären, Afrodite Pandemos' prästinna, blivit en trosvarm medlem av Kristus' församling och en ärbar tjänarinna i det hus, där hon gjorde sin första outplånliga bekantskap med det glada budskapet.
Vid samma tid avled den rike mäklaren Baruk, såsom man sade, av sorg över sin dotter.
Huru förvånades man icke i Aten, när man fick veta, att Baruk hade testamenterat en ansenlig summa penningar åt hetären!
Huvuddelen av sin förmögenhet hade han skänkt till tempelbyggnaden i Jerusalem, det övriga till sina fattiga trosfränder i Aten.
Det var rabbi Jonas, som meddelade Myro underrättelsen om arvsförordnandet.
Hon emottog penningsumman, men överlämnade den till Teodoros för att användas till barmhärtighetsverk, sedan hon först sörjt för att en enkel vård upprestes på Rakels och hennes sons grav.
Vården var en urna utan inskrift, ty det var ingen utom Myro, som ville känna dem, vilka slumrade därunder.
Tillrustningarna till Karmides' bröllop med Hermione voro redan började.
Ännu två dagar, och man hade hunnit den, på vilken föreningen mellan de båda älskande skulle fullkomnas.
Under den senast förflutna tiden hade Hermione likväl icke känt sig lycklig.
Han var dyster och fåordig.
Men han nekade henne det.
Och medan han försäkrade detta, vittnade dock hans väsen, att han ljög, och i hans blick låg en skygg fruktan, som om furierna skakat sitt ormgissel över hans huvud.
Själv hade hon under de senare dagarne måst röna flera bevis på den förbittring, som hos atenska folket, hedningarne såväl som de kristne, rådde mot Krysanteus.
Till och med det lilla antal, som hitintills troget understött honom, hade nu med få undantag, under inflytelsen av den allmänna meningen, dragit sig tillbaka.
Gymnasierna stodo tomma, och ungdomen, trotsande den hårde censorn, samlade sig som förr kring Epikuros' vansläktade lärjungar.
Barmhärtighetsstiftelserna voro inrättningar, av vilka endast de vid dem anställda tjänstemännen drogo fördel.
Folket knotade över de summor, som offrades på dylikt; de sjuke och fattige fruktade dem, emedan onda, måhända till en del sanna rykten voro om dem i omlopp.
Bland stadens förnämligare släkter fanns knappt någon, som ej ansåg sig hava skäl att klaga över Krysanteus, emedan enskilda deras medlemmar träffats av den oblidkeliga stränghet, varmed han skötte sitt censorskall.
Han hade avsatt osedliga offerpräster och anklagat och sakfällt oredliga ämbetsmän i massa.
Till de lediga platserna funnos få eller inga sökande, ty de missnöjde hotade varje sådan med förföljelse.
Att de avsatta prästerna kastade sig i kristna kyrkans armar var en vanlig företeelse.
Denna gjorde oupphörligt proselyter ej blott ibland de ringare klasserna, utan även inom de bildade.
Krysanteus' verksamhet medförde helt andra frukter än dem han åsyftade.
Han var icke blind för detta.
Han började i själva verket förtvivla om möjligheten att vinna seger åt den sak, vars stridsman han var.
Till dessa bekymmer sällade sig den sorg och grämelse, som Klemens ingav honom.
Den offentliga rannsakningen med Petros hade nu börjat, och var gång han fördes inför domstolen, ledsagades han av folkskaror, som uttryckte sitt deltagande för honom.
Klemens hade inkallats för att lämna upplysningar om sin fosterfader.
I stället för att väcka någon anklagelse mot denne, hade han under de kristianska åhörarnes jubel kastat sigi biskopens armar och högtidligt tackat denne för det inflytande han tillvällat sig på hans öden.
Och då Klemens hörde, att rättegången utan tvivel skulle sluta med en dödsdom över Petros, uppfylldes han av avsky mot sin fader och uppenbarade dessa känslor utan hejd i folkets åsyn.
Han fortfor ännu att leva i grottan vid pelarfältet, och hans rykte för helighet steg med varje dag.
De homoiusianska kvinnorna älskade att kalla honom »den helige Klemens».
Han hade segrat i striden med sin sinnliga natur, och segerns frukt var ett själstillstånd, vari han oftare sällskapade med änglarne och den heliga jungfrun än med världens verkligheter.
Krysanteus hade gjort en utflykt till Eleusis för att se det nya tempel, som uppfördes där.
Det var natt, då han, stadd på hemvägen, nalkades Aten.
En av dessa bråda, häftiga och snabbt övergående stormar, som äro egna för de södra landen, hade utbrutit över den resandes huvud.
Regnet föll i strida strömmar och blixtarnes vita sken lyste nejden.
Men icke långt från dubbelporten upphörde regnet, och formannen, som hitintills vandrat vid sidan av sina uppskrämda, för ljungeldarne skyggande hästar, kunde åter intaga sitt rum på vagnen framför sin herre.
De voro nu i grannskapet av pelarfältet.
Medan Krysanteus tänkte på sin son, som tillbragte natten i den öppna grottan, pekade formannen mot ett svagt ljussken, som syntes från fältet, och frågade, varifrån detta kunde komma.
Krysanteus lämnade vagnen och tillsade formannen att köra vidare.
Han ville besöka Klemens.
Den unge anakoreten hade förmodligen vakat under stormen, mot vilken hans usla boning endast kunde hava lämnat otillräckligt skydd.
Krysanteus ville se, huru Klemens befann sig.
Kanske också, att han nu, i natten och ensamheten, sedan elementens raseri börjat lägga sig, var mer hågad att uthärda åsynen av sin fader och lyssna till hans välvilliga ord.
I denna förhoppning tog Krysanteus sin väg över den välbekanta begravningsplatsen och styrde kosan mot det från andra sidan fältet synliga ljusskenet.
Han stod snart i grannskapet av anakoretens grotta.
Lampan, ställd intill en vägg, som skyddade henne mot blåsten, upplyste hålans inre.
Klemens satt på sin mossbädd.
Gent emot honom, med ryggen vänd mot grottans öppning, satt hopkrupen på marken en hisklig skepnad, i vilken Krysanteus till sin förvåning upptäckte Simon pelarhelgonet.
Simon hade under det häftigaste åskvädret lämnat pelaren och begivit sig till sin granne.
- Än en gång: drag hädan, sade han, vänd till Klemens.
Jag känner dig, yngling.
Du är son av den gamle ormen och själv en orm, som jag fostrat vid min barm.
Du har hitkommit för att bestjäla mig, men akta dig, Filippos, jag har skarp syn och skarp hörsel.
Tjuven skall komma på skam.
- Fader, sade Klemens med synbar ängslan, jag förstår icke dina ord.
Varför vredgas du på mig?
Är det därför att mitt hjärta är ont?
Jag beder dagligen om ett nytt, och himmelen synes vilja höra mig, ty änglarne och Guds moder hugna mig med sin åsyn och rena mig med sitt umgänge.
Har icke även du, Simon, kämpat med synden, innan du vann den helighet, som nu omstrålar dig?
Hav undseende för min ungdom, fader, och låt mig vara i ditt grannskap för att uppbyggas och styrkas av ditt föredöme.
- Himmelen har själv talat, inföll helgonet.
Det var mina böner, som öppnade hans mun.
Åskan röt i ditt öra, att du skall draga härifrån, och blixten hotade att splittra dig, om du ännu vanhelgar detta ställe.
Vad har du här att sköta?
- Jag har sagt det, vördnadsvärde Simon.
Vredgas nu icke längre.
- Ah, jag känner nog ditt uppsåt.
Du är hitsänd av din förbannade fader för att nödga mig dö av hunger och törst.
Simon med jämrande röst; de fromma och givmilda hava glömt den gamle för att begapa den unge.
Ah, ve över dig, Filippos!
- Din anklagelse är orättvis, fader Simon.
Jag nöjer mig med ett bröd, och vattnet, som jag dricker, hämtar jag själv ur källan.
- Man kallar dig den helige, fortfor Simon med väsande röst.
Har du hört, att man kallar dig den helige?
- Ja, svarade Klemens, och jag vill med Guds hjälp varda värdig att bära detta namn.
- Men jag säger dig: gå härifrån!
Nu genast skall du gå för att aldrig återkomma.
Akta dig för min förbannelse--och för mina klor.
- 0, min Gud, vad säger du?
Vem säger du, att du har strypt?
- Lamaragschugojim ... det var Paulos' sista ord.
Det var en Gudi behaglig gärning, som står inskriven vid mitt namn i livsens bok.
Lamaragschugojim.
Den kätterske patriarken hade hungrat i sex dagar, när budet kom, att han skulle dö.
Makedonios ville det, och kejsaren ville det även.
Makedonios tillförsäkrade mig himmelens salighet och lovade uppfostra min Petros till en stor man, om jag gjorde det.
Jag hatade icke Paulos, men jag hatar dig, Filippos, emedan du är en otacksam, avundsjuk, förrädisk son.
Jag säger dig än en gång: gå härifrån eller akta dig för mina klor!
Känn själv, huru de kunna klämma!
Simon hoppade fram till Klemens, utsträckte sina långa, magra armar, och hans köttlösa, mörkbruna fingrar grepo kring Klemens' hals.
Ynglingen gjorde en våldsam ansträngning för att slita sig lös.
Men förgäves.
Simons armar och fingrar voro som av järn.
Hans ögon, lysande av vansinnets eld, tycktes kasta gnistor.
- Pojke, väste han, svär att gå härifrån ... för alltid ... eller jag stryper dig!
Fattad av dödsfasa skulle Klemens svurit den ed, som helgonet avfordrade honom; men han kunde det icke.
Han kände sig nära att kvävas.
Förskräckelsen gav honom en ögonblicklig styrka, så att han förmådde resa sig upp från mossbädden, där han suttit under detta uppträde.
Han grep med ena handen om den ryslige gubbens långa, toviga skägg; den andra sökte instinktmässigt fiendens ögon för att blända honom.
Simon uppgav ett skri, liknande ett sårat vilddjurs rytande.
Klemens hade intryckt hans ena öga.
I nästa ögonblick föllo båda under brottningen till marken.
Men Klemens' kraft var nu uttömd.
Simon kastade sig över honom och grep ånyo med de långa nagelväpnade fingrarne kring hans hals för att strypa honom.
Klemens förlorade medvetandet.
I nästa ögonblick hade Krysanteus ilat till sin sons hjälp.
Med möda lyckades han befria Klemens ur pelarmannens händer.
Simon uppgav ett ursinnigt rop, när han igenkände sin nye motståndare.
Det började nu mellan Krysanteus och pelarmannen en långvarig brottning, varunder denne senare utvecklade hela styrkan hos en vansinnig, som är i raseri.
Lampan nedstöttes, och de kämpande omgåvos av mörker på sin trånga valplats.
Krysanteus lyckades förflytta striden från grottan till fältet där utanför, och här segrade hans från ungdomen genom gymnastiska övningar utvecklade styrka.
Men segern var icke avgjord, så länge Simon ännu kunde röra sina lemmar.
Hans ögonmärke under striden var motståndarens strupe, och han hade lyckats att få tag omkring denna, när Krysanteus äntligen trängde sin ryslige fiende mot stadsmuren och med en våldsam stöt krossade hans huvud.
Klemens hade under striden återvunnit sitt medvetande.
När Krysanteus med svettdrypande panna vände sig bort från den slagne, såg han ynglingens vita kiton fladdra för vinden utanför öppningen till grottan.
Förvirrad och skälvande av förskräckelse hade Klemens åskadat den i hans grannskap utkämpade striden mellan två i mörkret oredigt skymtande skepnader, som för hans inbillning antogo jättestorlek och vidunderliga former.
Det vilda skratt och det lamaragschugojim, som det mordiska helgonet utstötte, när det lyckats få tag om sin motståndares strupe, övertygade Klemens, att den ene av kämparne var Simon, och påminde honom, tillika med den smärta, han kände i sin hals, om det ohyggliga uppträdet i grottan och om den dödsfara, vari han nyss svävat.
Mörkret hindrade honom att igenkänna sin räddare, och när striden var ändad, och den ene av skepnaderna närmade sig honom, visste han icke, om det var Simon eller den andre.
Hans medvetande hade klarnat, men blott ett ögonblick, för att omtöcknas av ett varaktigare mörker.
Han uppgav ett rop av fasa och vacklade tillbaka, när Krysanteus fattade hans hand.
- Filippos, hördes Krysanteus' röst, det är jag, din fader.
Klemens hörde befallningen, igenkände rösten och lydde.
Han lät föra sig vid Krysanteus' hand över pelarfältet och genom Kerameikos till huset vid Tripodgatan.
Men de svar han under vägen gav på sin faders frågor vittnade om själsförvirring.
Och tyvärr var denna icke av övergående slag.
Uppträdet i grottan hade givit sista stöten åt ynglingens länge vacklande förstånd.
Klemens var svagsint.
Den följande dagens sol fann icke mer Simon på pelaren, varifrån han så länge hälsat hennes uppgång.
Den gamle Batyllos, vandrande om morgonen över fältet, såg honom ligga med krossat huvud och blodigt ansikte bredvid stadsmuren.
Den päls, som i livstiden utgjort helgonets dräkt, återfanns i grottan, varest den unge anakoreten plägade vistas.
På Simons nakna kropp sågs över ryggen ett långt och djupt ärr, vars tillkomst ingen brydde sig med att söka förklara.
Det var märket efter det glödgade järn, varmed Petros, homoiusianernas biskop, hade förstått att uppväcka sin fader från de döda.
Simon pelarhelgonets ofärd spred sig med utomordentlig hast genom staden.
Man uttömde sig i gissningar över hans dödssätt.
Det som mest förvånade alla var, att han ej fanns liggande vid foten av sin pelare; man kunde då antagit, att han nedstörtat och fått huvudet krossat genom fallet.
Nu häntydde allt på, att han under natten lämnat pelaren, och att han dukat under för någon fiende efter en våldsam kamp, varav den genom regnet uppblötta marken i grannskapet av grottan bar tydliga spår.
Det hemlighetsfulla i tilldragelsen skingrades snart.
Kristianerna fingo veta, att det var ärkehedningen, som hade mördat deras dyrkade helgon.
De uppfylldes av ett raseri, som dämpade deras fruktan för överhetens svärd.
När det homoiusianska prästerskapet avhämtade den döde och i högtidligt tåg förde det blodiga liket genom gatorna för att bisätta det i storkyrkan, trängdes kring båren en ursinnig massa, som gav luft åt sin vrede i vilda hotelser mot arkonten.
Aten fick samma utseende som under dagarne vid Konstantius' död.
Om eftermiddagen stormades det fängelse, i vilket Petros förvarades; dörrarna uppbrötos, och fången fördes, mot sin egen uttalade önskan, av folkhopen till sitt hus, som han likväl strax därefter lämnade för att frivilligt överantvarda sig i rättvisans händer.
Upploppet skulle antagit ett än mer hotande utseende, om ej Krysanteus skyndat att kväva det med våld.
I kraft av den myndighet, som kejsaren lämnat i hans hand, övertog han befälet över den i Aten varande krigsstyrkan och använde henne med skonslös stränghet.
Legionärerna angrepo med fällda lansar de bullrande hoparne och skingrade dem.
Blod utgöts på flera punkter av staden.
Emot natten var lugnet återställt, och en mängd kristianer, som tillfångatagits under upploppet, inspärrades i fängelserna, för att följande dagen sakföras som upproriska emot den kejserliga makten.
Det var under sådana sorgliga förhållanden dagen inbröt, på vilken Krysanteus skulle fira sin dotters bröllop.
Karmides och Hermione hade samvetsgrant iakttagit de ärvda bruk och heliga handlingar, med vilka två älskandes lagliga förening firades av fäderna.
De hade gemensamt offrat åt de gudomligheter, som voro äktenskapets hägnare, åt allfader Zeus, åt Hera och den jungfruliga Artemis.
Hermione hade avskurit sina lockar och nedlagt dem på vishetsgudinnans altar.
Dessa ceremonier förrättades, såsom vederbörligt, dagen före bröllopet.
På aftonen av bröllopsdagen trängdes väldiga folkskaror på Tripodgatan och torget nedanför Akropolis för att se brudtåget, när det från Krysanteus' hus skulle begiva sig till brudgummens vid ingången till Pirжiska gatan.
Båda husen voro sedan morgonen smyckade med löv och blommor av brudparets unga vänner.
Det öppnades av en med vita hästar förspänd vagn, vari bruden åkte vid sidan av nymfagogen eller brudriddaren, en ung, ogift vän till Karmides.
Vagnen följdes av en vitklädd, kransad skara, som i händerna bar facklor.
Bland de sköna flickor, Hermiones vänner, som tillhörde densamma, sågos Ismene och Berenike.
Ynglingarne, som parvis ledsagade flickorna, voro till större delen förnäma främlingar och lärjungar av Akademia eller tillhörde de sådana med Krysanteus eller Karmides närskylda familjer, som, i trots av den allmänna oviljan mot arkonten, av bruket nödgades deltaga i högtidligheten.
Hermione var klädd i en dräkt av byssjs och purpurtyg och enligt hävdvunnet bruk slöjad.
Slöjan dolde hennes bleka anlete, som annars skulle röjt oro, lidande och dystra aningar.
Tåget ledsagades av musikanter, som läto den lydiska flöjten tona i livliga, sprittande melodier.
Det hela företedde vid facklornas sken en högtidlig anblick, men likväl ingalunda så glättig som andra uppträden av samma slag.
Ynglingarne och flickorna skämtade icke med varandra, såsom annars var övligt.
Inga vänner till brudparet trängde sig fram för att lyckönska det.
Inga högtidsklädda gossar hade självmant infunnit sig för att strö blommor framför vagnen eller kasta blomsterkvastar på brudtärnorna.
Innan tågets sista led hade lämnat Krysanteus' hus, stördes det av något, som var och en måste anse för ett dåligt förebud.
Den svagsinte Klemens visade sig i ett av fönstren.
Han hade efter det hedniska sättet kransat sig, högtiden till ära.
Han uttalade med hög röst några ord, som de närstående hedningarne måste uppfatta som en hemsk profetia, och i vilka kristianerna igenkände den helige siaren Johannes' ord:
- Med sådan hastighet skall du förkastad vara, och ljus och ljusstake skall icke mer lysa dig, och brudgums och bruds röst skall icke mer hörd vara i dig.
Ve, ve över dig!
Efter dessa ord försvann det bleka ansiktet ur fönstret.
Många av bröllopsgästerna hade hört dem.
När tåget anlänt utanför brudgummens hus, emottogs det av honom och några hans vänner.
Karmides, kransad och klädd i en lysande dräkt av purpurtyg, lyfte sin brud ur vagnen, räckte henne handen och förde henne över sin tröskel.
Därefter tog den egentliga festen sin början.
Festen fortfor, som vanligt, till långt inpå natten.
Det olyckliga förebud, under vilket man lämnat brudens hus, tyngde på sinnena, och det viskades mellan gästerna om vad den svagsinte ynglingen sagt.
Men de ädla vinerna, som tömdes under måltiden, väckte äntligen skämtets fjärilar till liv; de utvecklade sina vingar och började fladdrande sväva över det kransade laget.
Annжus Domitius, som föreställde brudgummens fader, anslog lyckligt den glättigare ton, som nu vart rådande.
Och när bröllopssångerna uppstämdes och musiken manade de unga till dans och lek, var det dystra förebudet glömt, och nöjet strålade från alla ansikten, vilka icke, som brudens, voro dömda att gömma sig under slöjan.
Karmides satt bredvid Hermione och viskade, förtjust och lycklig, med henne, när utanför fönstren uppstämdes en bullrande musik.
Denna avlöstes av en dubbelkör av vackra röster, ynglingars och flickors, som sjöngo en bröllopssång till det unga parets ära.
Det var Olympiodoros, Palladios och en mängd av den glada skara, som plägade samlas i Epikuros' trädgårdar, vilka på detta sätt togo farväl av en vän, som gick att utbyta den frie Eros' välde mot hans allvarsammare broder Hymens.
Sången växlade mellan ynglingarnes och flickornas körer, och båda sjöngo gemensamt omkvädet, med vilket varje vers slutade:
Hymen, giv lycka och fröjd!
Flickorna klagade över aftonstjärnan, den grymmaste av de oförgängliga eldar, som efter kaos tändes på himmelens valv.
Ty det är aftonstjärnan, som rycker den blyga, darrande bruden ur hennes moders famn och överlämnar henne åt en djärv och häftig yngling.
En stad, som intages av en skonslös fiende, är väl den mer att beklaga än hon?
Så sjöngo flickorna, men uppstämde icke förty, när de klagat ut, det livliga omkvädet:
Ynglingarnes kör svarade, att ett bloss med ljuvligare sken än aftonstjärnans varken lyser för jordens dödlige eller Olympens gudar.
Vad föräldrarne fastställt helgas av henne; vad de älskande länge önskat räckes givmilt av henne ...
- Systrar, började flickorna ånyo, aftonstjärnan har ryckt en vän ur vår krets.
När vi hädanefter om våren vandra i skogen och på ängarna för att plocka doftande blommor, skola vi sakna henne, som var den älskligaste bland oss alla.
Hon är bortförd av en rövare.
Onyttig var all vår vaksamhet.
Aftonstjärnan medför natten, och natten medför de lurande tjuvarne.
Vad är en brudgum annat än en tjuv, fast namnet är ett annat?
- Bröder, sjöng i sin ordning ynglingakören, vad det roar flickorna att gäcka oss med en låtsad klagan!
De efterlängta vad de säga sig frukta ...
Flickorna fortforo:--Älskad av alla är blomman, som växer i den väl omgärdade trädgården, där hon varken hotas av det betande lammet eller den ristande plogen.