Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Friherrinnan, som under allt detta ej yttrat ett enda ord, utan syntes vara upptagen af att se huru förnöjd lilla gossen jollrade med Leonna, reste sig, och inbjöd sällskapet till aftonmåltiden.
Mamsell Sellzing, inbegripen i bjudningen, aflägsnade sig för att lemna ifrån sig barnet.
Under denna hennes frånvaro frågade friherrinnan, hvarföre ej lagmanskan tog henne med sig, då det fanns tillräckligt rum i vagnen.
Den tillfrågade syntes ett ögonblick förlägen, men svarade sedan fermt: «Bättre än jag, känner min nådiga tant, att vårt stånd har konsiderationer att iakttaga.
— Om jag, för egen del, denna gång ville göra ett undantag, skulle dock Bärendorf efteråt bli ledsen, när han erfore, att hon åkt tillsammans med mig i vårt stadsekipage.»
«Jag har likväl sett barnsköterskan sitta med dig i vagnen.» —
«Det är ju också något helt annat, söta tant.
Hon är min domestik; men en sådan här person skulle genast tro sig vara «en camerade.»
Här på landet vore en gång ingen gång; men som jag sagt, jag vågar ej för min man.»
«Hvad man kan se en sak från olika sidor;» anmärkte tanten.
«Jag för min del är fullkomligt öfvertygad, att om vi sjelfva äro upphöjde öfver hopen, icke allenast genom börd och förmögenhet, som äro tillfälliga gåfvor, utan äfven genom vår ställning i samhället, genom förstånd och bildning, något som jag benämner ¯själsadel¯, då skall aldrig en förnuftig nedlåtenhet mot en ringare klass — ty jag vill ej förmoda att du vill hänföra mamsell
Sellzing till det, hvad man ofta orättvist nog benämner «sämre folk» — hvarken göra dem djerfva eller anspråksfulla.
Äfven de mest ¯obildade¯ ana dock vårt högre inre värde, notabene, om vi äga ett sådant; och skola anse sig hedrade genom vår artighet; af erkänsla visa de oss då den vördnad, vi ha rättighet att fordra.
Se de sig åter behandlade med öfvermod eller missaktning från vår sida, då först skola de uppsöka våra fel, och nedsätta oss af harm eller hämdbegär.
Revolutionen i Frankrike lemnar derpå tusende exempel — men lemnom detta.
Jag vill blott säga, att jag för min enskilta del, värderar långt högre en «sådan här menniska,» som, med ljust hufvud och verksamhet, gagnar sina likar och förskaffar sig ett oberoende af andra, än vissa andra, hvilkas hela värde är ett namn som slumpen gifvit; hvilkas hela politur består i några lånta fjädrar, hvarmed de likt kajan i fabeln söka dölja sin själsfattigdom.» —
«Lilla nådiga tant, fatta ej humör för ett sådant lappri, och låt för all del ej märka sig för mamsellen som kommer der,» inföll lagmanskan smekande.
— «Ty värr är jag alltför litet hemma i de politiska affärerna,» tillade hon leende, med afsigt att få den ankommande att tro, det samtalet rört dessa förhållanden.
Sednare finna vi Leonna ensam i det henne anvista sofrummet.
Hon öfvertänkte allt hvad som passerat denna dag, huru oförmodadt hon kommit bland henne förut alldeles obekanta menniskor.
Huru skulle hon trifvas ibland dem?
I början intagen till fru Bärendorfs fördel, anade hon redan, att ej allt är guld som glimmar.
Fröken Strutz ingaf henne en motvilja, som stegrades med hvart ögonblick, ehuru den goda flickan förebrådde sig denna känsla, som kanhända var orättvis.
I samma förhållande ökade sig den högaktning, hon genast fattat för friherrinnan Perlkrans, hvars välvilliga och ädla väsende, den öppenhet hvarmed hon uttalade sin tanka, intog helt och hållet hennes unga hjerta.
Genom hennes ord trodde Leonna sig något så när hafva uppfattat de omgifvandes värde.
«Men har jag äfven rätt att bedömma dem?
Jag som är så oerfaren, som ännu så litet känner mig sjelf,» tänkte hon.
Hon erinrade sig då onkel Ludvigs reflexioner, att man bör iakttaga andra, dels för att hemta varning af de dåliga, dels för att använda de goda exemplen till sin egen förädling.
När hon vaknade morgonen derpå, såg hon på solen, att klockan gick till sex.
Hon klädde sig skyndsamt och gick ut.
I förstugan träffade hon rusthållerskan, som på friherrinnans vägnar bad fröken gå till den omtalta lilla trädgården.
«God morgon min lilla vän!» sade friherrinnan vänligt och räckte henne handen.
«Det var snällt att hon steg tidigt upp.
Våra nordiska sommarmorgnar äro för vackra att sofva bort.
Drick med oss ett glas af vårt friska källvatten; det är en medicin, som jag ordinerat både för mig och mamsell Elise, och jag hoppas med Guds hjelp, att den skall göra oss godt.»
Sedan gjorde hon Leonna några vänliga frågor rörande hennes uppfostran, modrens sjukdom och död.
Leonna fann att derom ej kunde sägas mycket; uppehöll sig desto längre vid sin bekantskap med fröken Lurhjelm, och saknaden efter henne.
«Jag får nu göra bekantskap med fröknarna Bärendorf, men en aning säger mig att ingen Ottilia finnes bland dem,» tillade hon öppenhjertigt.
«Så förmodar äfven jag,» svarade friherrinnan, som hört henne med stigande interesse.
«Jag har ej sett flickorna Bärendorf på många år, när jag lemnade Åbo och flyttade till Borgå var Jeanette ändå nio år, och Emma fyra år yngre.
Förklemad hemma, gick Jeanette sedan i flere år i en pensionsanstalt, der hon visserligen, efter hvad hennes mor skrifvit mig till, inhemtat några ytliga sällskapstalanger, men kanske aldrig tänkt öfver något som var nyttigt.
Tidigt blef hon indragen i förströelserna af ett så kalladt sällskapslif, och der bildas sällan, kanske aldrig, trogna och upprigtiga vänner.
Der sökes också endast skalet, aldrig kärnan.
Emma stammar och är, efter modrens utsago, skadad af koppor.
Bedrar jag mig ej är Emma tillbakasatt af modren.
Hon, som så många andra, vanlottade af naturen eller genom olyckshändelser, skall kanhända då ega den sinnesretlighet, som låter dem alltför högt uppskatta andras förmåner, och se sig sjelfva i för mörk dager; deraf blir afund och menniskohat med tiden.»
«Lyckligtvis finnas många undantag,» anmärkte Elise, «bland dessa är yngsta fröken Z.
Genom ett olyckligt fall i barnaåren, blef hon krokryggig, af dverglik vext och åldrigt utseende.
Hon är nu 17 år och den mildaste, mot alla menniskor välsinnade varelse.
Utomdess äger hon både kunskaper, omdömmesförmåga och klar blick i det högre af lifvet.
Med ett ord, hon väcker interesse hos alla som lära att känna henne.»
«Hvarje regel har sitt undantag, men är i sig sjelf riktig,» genmälte friherrinnan, «så äfven här.
Efter hvad jag hört, har den unga fröken aktningsvärda föräldrar, som mera värdera sina barns själsförmögenheter, än skönhet och kroppsliga förmåner, som visserligen äro en stor gåfva af Gud, men för hvilka de förra aldrig få åsidosättas.
Den väl valda umgängeskrets, hvaruti — rådet Z—s lefva, en förnuftig hushållning och ordningsanda, som gör att utgifterna ej öfverstiga inkomsterna, pålitligt tjenstefolk, som värderar och älska sitt herrskap, — allt bidrar att göra ett undantag, men ty värr blir sådant mera sällsynt.
Låt deremot en sådan olyckligt lottad varelse omgifvas af ytlighet och flärd, af medfjäsade bortskämda syskon, hos hvilka de svaga föräldrarna se skönhet och qvickhet, missnöjdt tjenstefolk — och några till dagligt sällskap, som likna fröken Strutz: då få vi se om icke jag har rätt.»
«Fru friherrinnan förutsätter bra många olyckliga fall,» svarade Elise; «lagmanskan Bärendorf synes vara så bildad, hennes väsende och tal utvisar så mycken välvilja och hjertats godhet; skulle hon göra skillnad emellan sina barn?»
«Ack jag vill gerna tro, att hennes hjerta är godt, men hon är svag och utan fasta grundsatser.
I synnerhet är hon utomordentligt svag för yttre glans och lyder blott ögonblickets impuls.
Jag gillar ej, att hon samlar omkring sig menniskor, som endast för nöje skull vistas hela tider i deras hus.
Der barn och ungdom finnas, böra sådana väljas med urskillning.
Enligt min öfvertygelse kan mamsell Elise tillräkna sig en god del i fröken Z—s lyckade uppfostran; ty boende i samma gård, har hon i åtta år haft tillfälle att se eder arbetsamhet, ert tålamod och allt uppoffrande barnsliga kärlek.
— Men se der ha vi våra damer på trappan och bakom dem Anna Lena, som vinkar oss så nyter med kaffepannan i hand.»
Friherrinnan gick för att helsa sina gäster.
Under gåendet frågade Leonna mamsell Elise, som lemnat sig något efter:
«Har friherrinnan någon dotter?
Hvilken afundsvärd lycka att äga en sådan mor!» tillade hon af fullt hjerta.
Med uttrycksfull blick lade den tillfrågade fingret på sin mun, och hviskade sedan:
«Väck icke detta ämne, söta fröken!
Hvar och en har sin sorg och detta är hennes.»
Under det de andra lagade sig i ordning till afresan, var Leonna några ögonblick ensam med friherrinnan, som med det henne egna behagliga sätt lade sin hand på den unga flickans arm och sade: «Mycket nöje på Johanneshof! men sedan önskade jag, om fröken Leonna ej tror sig få alltför tråkigt här, att hon ville uppoffra några dagar, för att hålla en gammal gumma sällskap.»
Förtjust af denna oväntade godhet, kysste Leonna den hand, som ännu hvilade på hennes arm.
«Får jag verkeligen komma? kanske får jag blifva här med ens, ty denna resa interesserar mig föga.» — —
«Det går icke an; löften måste man hålla — men sedan, min söta flicka.»
«Ack hvad jag gläder mig deråt!
Jag skall genom rusthållarns underrätta min far om denna friherrinnans stora godhet, och bedja att han snart kommer och afhemtar mig från Johanneshof.»
«Låt mig sörja för den saken, men lyssna nu till en gammal gummas råd:
I fröken Leonnas natur ligger okonstlad öppenhet, den är älskvärd; men bland obekanta personer bör man äfven vara försigtig; var glad och vänlig, men förtro er icke till någon der.
Håll sig så mycket som möjligt till mamsell Elise, utan att likväl stöta de andras fördomar för hufvudet.» — Lagmanskan och fröken inträdde resfärdiga.
Den sednare hade inlagt och förvarat sin tyllklädning, och stod nu der litet förlägen, insvept i en snäf kappa, med en slokig halmhatt på hufvudet; den blomsterprydda hatten hängde öfverklädd i vagnstaket.
Lagmanskan som ej gjort någon förändring i toiletten, skrattade åt sin «metamorfoserade» kusin, som hon nu benämnde henne, sägande: «Så der går det, när man, tvärtemot sina vänners råd, klär sig lika som till en «bal paré», för att äta middag i en liten landtprestgård, och det utan att vara dit bjuden.»
«Men besinna, gulle du, folket i kyrkan, som såg en första gången; äfven kunde prestfolket haft flere gäster,» invände fröken.
«Nå det var ju så äfven, och en enkling till på köpet!
Ja, ja, Renata det der måste vi söka arrangera,» skämtade lagmanskan.
En lätt rysning genomilade Leonna, ehuru hon nog begrep att det blott var ett skämt.
«Du synes lemna detta ställe med saknad, Leonna lilla!» anmärkte fru Bärendorf, då hon såg att den unga fröken, som satt baklänges i vagnen, ännu på afstånd vinkade ett farväl med näsduken.
«Stället är visst trefligt,» svarade hon, «men saknaden egnar jag den goda friherrinnan, som tillåtit mig att besöka sig, medan hon bor här.»
«Då behöfver hon väl något broderi eller dylikt.
Deruti bestod väl också hennes hjertnjupenhet mot den der mamsellen, kan jag tro,» inföll fröken Strutz.
«Du tar mycket felt, kära Renata, om du vill jemföra henne med tant Barbara,» svarade hennes kusin med ett visst allvar; «tant
Perlkrans har, efter en sorglig tilldragelse inom familjen, vinnlagt sig om att studera fysionomiken, och» — —
«Hvad har väl fysiken att göra med mamsellen?» inföll fröken nyfiken.
Lagmanskan skrattade rätt hjertligt, men utan att upplysa den andras misstag, svarade hon:
«Jo ser du Renata, friherrinnan tror sig i mamsells anletsdrag och person upptäcka något särdeles — — hvad vet jag.»
«Nå för Gud, jag vet hvar det sitter,» utropade fröken med harmsen ton.
«Hon är hvarken vacker eller ung, äfven syntes hon ej hafva vett att sentera, det hon var i sällskap med personer vida öfver henne.»
Efter frökens begrepp om skönhet, kunde den ej kallas vacker, som ej hade en blomstrande färg; ung var hon också icke, men likväl mycket yngre, än fröken Renata sjelf.
Elise Sellzing räknade snart 27 somrar; ansigtsfärgen var blek, till och med gulaktig, ty helsans rosenfärg hade flytt för ansträngningar, nattvak och sorger; men anletsdragen voro ädla, och stämplades af lugnt sinne och eftertanke, äfvensom af hjertats godhet.
En viss återhållsamhet, som hvarken häntydde på falsk stolthet eller tillgjord blygsamhet, låg i hennes sätt att presentera sig för obekanta personer.
Hon mötte hvar och en med öppen blick.
Hennes ögon hade ingen bestämd färg, men uttrycket var vackert, och blott genom dem såg man, att hon ägde en liflig, lättrörd själ.
Om något väckte hennes interesse, såg man i dem ännu gnistor af den eld, som förskönat hennes ungdom.
Men naturligtvis var icke fröken Renata den, som uppskattade något sådant.
Utomdess hade Elise icke kunnat dölja det obehag, som väcktes hos henne, vid förslaget om resan; och visade sig således ej till sin fördel.
Hon skulle bestämdt nekat, om icke lagmanskans skenbara godhet, ännu mera den önskan att närmare lära känna fröken Nordenskans, förmått henne att säga ja.
De yttranden friherrinnan sedan fällt, ingåfvo henne en aning, att hon der kanhända kunde gagna, om icke just genom sax och synål.
Våra resande passerade genom en stor nymålad grind, som förde dem på Johanneshofs ägor; derefter gick vägen genom en vidsträckt allé af åldriga löfträd; åkrar lågo å ömse sidor, några ojemnt besådda, mognande till skörd, andra i träde.
Sedan krökte sig vägen uppför en hög backe; derifrån hade man en skön utsigt af herrgården Johanneshof, som syntes dem helt nära.
Leonna yttrade högt sin beundran.
Efter några yttranden af sin far, trodde Leonna sig komma till ett kanhända stort, men gammalmodigt, otrefligt boningshus; huru öfverraskad blef hon nu icke vid åsynen af ett nytt, stort tvåvåningshus, bygdt i en smakfull modern stil; på flera år hade hon ej sett något så vackert.
Det väckte hennes barnaminnen från Stockholm.
Husets vackra gula färg, de höga fönstren med sina hvita lister, de fyrkantiga, äfven hvita pelare, som uppburo den med svart gallerverk omgifna balkongen, en arkitektonisk prydnad, den tiden ganska ovanlig i Finland.
— Alltsammans tog sig så väl ut der det låg, i middagsljuset, omgifvet af åldriga träd, hvars skugga och skiftande grönska fulländade den behagliga taflan.
En lång omväg förde till inkörsporten.
Tätt sammanvuxna träd dolde undertiden utsigten af huset.
Med ens svängde vagnen om ett hörn, och körde in genom en svart gallerport, hvartill tvenne kolossala, hvitmenade pelare utgjorde stolpar.
Ofvanför porten lyste
Bärendorfska vapnet, måladt i bjerta färger.
Vagnen stadnade vid trappan till en äldre del af boningshuset; ty åt gårdssidan var en väsendtlig skillnad, både på byggnadssätt, färg och fönster; de som hörde till den äldre delen hade helt små rutor.
Förstugan var mörk och något förfallen af ålder; till höger såg man en smal gång och skymten af den trappa, som förde till öfra våningen.
Lagmanskan öppnade en dörr till venster, och en äldre qvinna, synbarligen stadd i köksbestyr, kom ut.
Frun i huset tilltalade henne med ordet «madam.»
Hon läste upp dörren midt emot ingången till förstugan; det var ett stort lågt rum, med trenne fönster af två rutors höjd; utanföre hade de likväl utseende af att vara af tre.
På efterfrågan sade madamen: «unga herrskapet» ännu vara på Östervik, dit de farit söndags morgonen; trädgårds Janne, som rodde dem dit, hade sagt dem komma hem denna qväll; unga frun och fröknarna vore i «gräskammaren.»
«Det är bra.
Madam skall nu laga, att Eklund, som varit med oss, genast får sig mat, sedan skall han spänna «blacken» för gamla ensitsiga schäsen, och fara tillbaka till Löfsala efter den symamsellen, som jag tingat hit.
Säg till, att han intet sölar på vägen, äfvensom att han först ömsar på sig sina hvardagskläder.»
Efter några tysta tillsägelser så väl till madamen, som till en yngre qvinlig domestik, som infunnit sig, vände lagmanskan sig till Leonna — Renata hade genast lemnat dem — och frågade om hon hade lust, skulle de öfverraska de hemmavarande damerna, i hvad madamen benämnt «gräskammaren.»
Mot Leonnas förmodan förde hennes ledsagerska henne icke till trädgården, som med måladt staket och gallerport, såg ganska inbjudande ut.
De inträdde genom en liten förfallen grind till en slags park, som var ganska vanvårdad.
Under gåendet genom den, sade lagmanskan: «Min svärfar gjorde sig mycken kostnad och besvär med denna anläggning.
Efter hans död anbefalltes arrendatorn att hålla den vid makt, men ungboskapen har förstört träden.
Grottan har dock blifvit fredad genom denna gärdesgård, öfver hvilken vi nu nödgas klifva, obehagligt nog för oss stadsboer, som ej äro vana dervid.
— Med tiden skall allt bekomma ett annat utseende.
Bärendorf ämnar förskrifva några bildstoder.
De skola taga sig väl ut ibland träden.
— Se så, låt oss nu nalkas så tyst som möjligt, för att obemärkt kunna se hvad de hafva för sig.
Jag är riktigt nyfiken.» —
»Grottan» var en hög gräsvall, hvilken bildade ett aflångt temmeligen stort rum.
Jordvallen var innanföre horisontelt afskuren och utgjorde rummets väggar beklädda med grästorf, och dessa beskuggades ofvanföre af tätt sammanvuxna träd; ingången var bred, och låg mot sydvest.
En stentrappa förde dit ned.
Marken var stenlagd för att afhålla fuktighet.
Med Leonnas arm inom sin, smög lagmanskan sig så nära som möjligt, för att ofvanifrån mellan träden, höra och se hvad vi nu skola skildra.
I midten af rummet stod ett fyrkantigt bord.
Framför detta med ryggen mot ingången satt en äldre qvinna, af den ringare folkklassen.
Man såg tydligt, att den ära henne nu vederfors för stunden hade förbättrat toiletten; den träget begagnade hvardagsklädningen — kjol och tröja — betäcktes af ett vidlöftigt snyggt förkläde och halsen af en ny, ännu ofållad kattunsduk; de bara fötterna voro instuckna i kyrkskorna.
Det skrynkliga ansigtet, i hvilket uttalade sig en viss bakslughet, omgafs af en med rimsor garnerad mössa af kattun.
Hennes små djuptliggande ögon tindrade genom de på nästippen balancerande glasögonen.
Denna person lade ut kort; i den välkända ordningen, nie i raden, genomgick hon, ehuru adept i konsten, dem likväl räknande med fingret; sedan betraktade hon alltsammans med mystiska blickar.
Till höger på sidan om henne, så nära som möjligt, med framlutadt hufvud, satt ett åldrigt fruntimmer.
Det var den flyktigt omnämnda «tant Barbara.»
Huru gammal hon egentligen var, derom måste man fråga kyrkoboken, ty hon sade sig ej veta det.
Hennes ansigte var skrynkligt och intetsägande, det glesa blonda håret, hvaribland inga grå kunde upptäckas, var sirligt lagdt i papiljotter, som tittade fram ur en broderad nattmössa, uppskjuten vid ena örat, i tydlig afsigt att höra desto bättre.
Hatten, med en vidhängande lång broderad trådtyllsslöja, låg bredvid på bordet.
Om henne återstår oss endast att säga, att näsa och haka syntes ha slutit en allians på lif och död.
Uti den person, som innehade platsen på andra sidan om bordet, var det Leonna lätt, att igenkänna en yngre syster till fröken Renata, men endast anletsdragen buro syskontycke.
Vårdslöshet i toilett och hållning, samt en affekterad melankolisk blick, var en motsats till Renatas stela, anspråksfulla façoner.
Äfven frökens blick var nyfiket fästad på ödets förkunnerska.
På en torfsoffa i hörnet af grottan satt, eller rättare sagdt, hvilade en ung dam klädd i hvit garnerad morgonrock.
Fint bildade anletsdrag, en nästan genomskinlig hy, jemte en späd kroppsställning, gjorde, att hon såg yngre ut än hon var.
Ett vackert mörkt, med omsorg vårdadt, hår låg i en tjock fläta omkring hennes hufvud; snöhvita papiljotter sutto som blommor kring den täcka ovalen, der man likväl ej såg den skönhet, en skön själ meddelar sin ägarinna, ty i blicken låg ironi, kring munnen spelte förakt, likväl uppblandadt med en tillsats af nyfikenhet, den hon sökte dölja.
Under det hon låtsade sysselsätta sig med läsning, syntes det dock tydligt, att intet ord gick hennes öra förbi.
På fröken Barbaras tvenne gånger upprepade: «Nå Maja Stina?» begynte denna, sedan hon med halsdukssnibben torkat glasögonen och påsatt dem igen:
«Nådi fröken må säga, hva hon vill, så ligger det falska fruntimbret här igen, å lissmar sig in med fröken, för att få en «skänkas,» och katten fare i mig! är hon icke närmare än nådi' fröken tror.»
Leonna kände en lindrig ryckning i den arm, som omfattade hennes.
Barbara kastade en misstänksam blick på Eva Strutz — Maja Stina fortfor: «Sjelf får nådi fröken någonting af ett ungt fruntimmer; men om det skall hållas i handen, eller under föttren vet jag inte så noga säga» — ett försmädligt leende krusade den unga fruns läpp — «hm!
Till hus kommer en så «illemenskad» rasker och ståtlig herre i giftermålstankar, men — nej si på — bröllopp ligger intet till huset, utan på väg.
Men stort traktamente här det är säkert.
— Fröknarna gåfvo hvarandra ett jakande tecken.
— «Men aller vet jag, hvad fröken Eva skrifver för granna bref, som en stor herre trycker mot hjerta sitt.
Få se om han icke friar.»
Hon räknade korten: «Tvi vale! är han icke gift förut.
Men katten i mig blir han då icke talman, ty kärlåten är han i tankarna!
Det är säkert det.»
«Jag vill hans kärlek ingenting, när han kan tala för en annan,» anmärkte fröken Eva.
«Men hon säger ju att han sjelf är redan gift,» yttrade Barbara.
«Hvad är det eljest för ett bref Maja Stina talar om?»
«Jag håller på att skrifva några verser till Fredriks dag.
Hvem vet, någon kan få se och tycka om dem.»
Sibyllan öfversåg ännu en gång korten.
«Hit kommer också oväntadt qvinnfolksfremmande,» sade hon.
«Genom henne blir ledsamhet, åt — ge mej si — en två tre — — åtta och nie, ja rakt träffar det unga hennes nåd.» —
«Jag förbehöll mig att vara från alltsammans» inföll den läsande damen, något högdraget.
«Hennes nåd ursäktar då,» svarade Maja Stina litet stucken, «vi få väl se huru det går»
— — Hon ärnade fortfara, men blef afbruten genom en tjensteflickas ankomst, som bar en brödkorg samt tvenne smörassietter m. m., på en tebricka; detta ställde hon på bordet, och sade att lagmanskan nyss kommit hem och hade med sig en ung fröken.
«De komma hit i ögonblicket för att äta frukost,» tillade hon.
«Samla då fort ihop dina kort, kära Maja Stina, och smyg dig bort på en omväg, att de icke möta dig,» sade fröken Barbara, ifrigt påskyndande.
«Men märkvärdigt hvad den menniskan alltid säger sannt!
Få nu se om den der unga fröken — jag undrar just hvem hon kan vara — om hon, säger jag, kan göra kusin Riebnitz någon ledsamhet.»
«Gör sig icke onödigt bekymmer, söta tant, jag hvarken fäster mig vid sådant der prat, eller tror derpå; då har det också ingen betydelse,» svarade denna med en viss öfverlägsenhet.
Båda fröknarna sågo förnärmade ut; de ärnade just svara, men hindrades af lagmanskan, som inträdde.
Leonna presenterades för damerna, och de för henne.
Barbara var faster till lagman Bärendorf, och fru von Riebnitz en aflägsen slägtinge, hemma från Reval, och för närvarande här på besök.
Efter frukosten gjorde fru Bärendorf tant Barbara reda för sitt besök hos friherrinnan Perlkrans.
«Gumman har visst ännu qvar sina små egenheter,» sade hon, «men man glömmer dem gerna för hennes personliga älskvärdhet, eller huru mitt hjerta?» frågade hon och vände sig till Leonna.
«Det tant behagar kalla egenheter, derom kan jag icke döma, ty jag märkte dem icke,» svarade Leonna; «men att friherrinnans personlighet, liksom allt hvad hon sade, gjorde hos mig ett godt och outplånligt intryck, derom är jag öfvertygad.
Alla hennes ord vittnade om ett så upplyst förstånd och menniskoälskande hjerta.»
Ingen svarade härpå.
Samtalet fick en annan vändning.
Efter middagen togo alla sig en middagslur utom Leonna, som läste i «Münchhausens resor.»
Sedan samlades de åter i salen för att gäspa i kapp, och dricka ett dåligt kaffe.
En stund sednare lade fröknarna Barbara och Eva patience; fru Riebnitz sömmade något i en knäbåge vid det ena fönstret; Renata stickade mekaniskt vid ett annat.
Lagmanskan gick fram och åter, undrande allt emellanåt, när mamsellen skulle komma, och önskade att ungdomen vore hemma för att roa Leonna, som återtagit sin bok.
En gång hade Leonna närmat sig till fru Riebnitz, men var det spådomen eller af annan hemlig anledning, nog af, hon afspisades ganska kort.
Derefter begärde hon något arbete af lagmanskan, men denna svarade: «Nej söta Leonna! i dag skall du bara hvila och roa dig, men i morgon, när mamsellen klippt till, är du alltför söt och snäll om du vill hjelpa mina flickor att sy.