Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Jag kan ej med dessa fruntimmers klädsel, – lika litet som med deras långa steg.
Mina vackra medborgarinnor med oändligt mindre rikedom, förstå att pryda sig bättre.
En hygglig Svenska sätter ingen klut på sin kropp, som ej bidrager att visa hennes utseende med fördel.
Ingen tyranniseras så af modet, att hon ej lämpar modet efter sig.
– Här ser man detta absurda tyranni i sin höjd: – Denna Fashion är blott ett snitt och öfver allt samma snitt.
I allmänhet dansas förunderligt illa.
De unga Engelsmännen äro i dansen såsom de unga björnar, – bilder af en godlynt otymplighet.
Man säger mig, att det ej anses anständigt för en Gentleman, att dansa väl, emedan det smakar af profession.
London d. 21 Mars.
Några ord ur min dagbok för de hemmavarande!
– Jag återkom hit den 20 Januari.
Den 30de derpå följande hörde jag första gången Messias af Händel – utan jemnförelse det högsta tonkonstens verk, som nått mitt öra och glädt min själ.
Jag har ej ord för detta intryck, så mägtig, så kysk, så öfverjordisk är denna musik.
Jag skall aldrig förgäta den verkan första chören på mig gjorde.
Hedendomens philosopher lärde, att verlden var bygd efter Harmoniens lagar.
Jag tyckte mig höra alla dessa ljudande krafter arbeta om hvarandra till frambringande af en verld.
Sorg, glädje, triumf, andakt äro för evigt uttryckta i dessa chörer.
Hallelujah finns ingen ting sublimare.
Man har ock så mycken respect för detta stycke, att vid första tonen deraf hela den stora massan af åhörare stod upp – alla männer med blottade hufvuden.
– Jag har märkt detta flera gånger.
Sedermera i Concerterna på Coventgarden har jag hört mera af Händels musik, mest urval ur hans Oratorier, och nu lärt mig älska ej blott hans chörer, utan äfven hans Arier och Recitativer.
Hvilken verkan göra ej dessa med det enklaste accompagnement, väl sungna!
Man hör den största mästare i Harmoniens effecter, som kanske funnits, och likväl hos ingen mästare tydligare, att declamation och melodi är sångens teckning, harmonien dess colorit.
Suddare – lärda eller ej – tro att man kan componera endast med coloriten.
Färgen blir derefter.
– Lefve Sången!
Ingen ting går öfver en själfull sång!
Den 7de Februari var en annan epoch i mitt musikaliska lif.
Jag hörde första gången Catalani på Italienska Operan.
Gud ske lof, jag har ändteligen ett begrepp om Italiensk sång!
Skulle jag försöka att sätta detta i ord, så vet jag intet annat uttryck derför än: ett vackert öfverflöd – ett verkligt öfverflöd, men skönt, emedan det kommer af rikedom, – liksom lärkan kastar sina tusende klara toner omkring sig i den klara rymden, – liksom sångfogeln på qvist, med yfvade fjädrar, sjelf, darrande af välljud, berusar sig i sina egna toner.
– En skön och rik Italiensk sång är ett verkligt tonrus.
Den nordiska Analysen kan ej användas derpå.
Man hänföres och må criticera sedan.
Denna ætheriska enthusiasm i sången går hos Catalani ända till Heroism.
– Man har ej begrepp om en så praktfull bravoure.
Hennes röst förenar i högsta grad styrka, vidd och behag.
Alla svårigheter äro försvunna.
Öfvervunnen svårighet är en förtjenst, som Catalani är öfver.
Det är andan och lifvet i hennes execution, som är det förträffliga.
Det är ej execution.
Det hon exequerar, componerar hon; så fullt tyckes det vara hennes egendom och med en så lefvande originalitet öfverlemnas det åt åhörarne.
Hvarföre sjunger hon också ej alltid förträffliga saker? – utan så ofta mode-compositioner af obscura mästare med namn på mi och mo och ti och to?
Det är ingen ursäkt att åberopa publikens smak, då man såsom Drottning i sångens rike kan befalla.
Det är ej hon, som behöfde frukta, att icke förtjusa genom det förträffliga.
Jag har sedan hört henne oftare och tycker mig nu kunna urskilja något i glansen af denna talent.
– Det stora och präktiga synes mer ligga innom hennes egentliga krets än det ömma.
Jag har hört henne misstaga sig i fördraget af Händelska arier, – likväl ej alltid; – och hon synes vänja sig allt mer äfven vid denna slags enkla storhet.
– Hennes utseende är ädelt och hennes action har samma charakter.
– Jag har sett henne äfven på sjelfva theatern och i hennes rum der.
Hennes figur förlorar ej på nära håll och hennes röst är äfven i tal ovanligt välljudande.
Hon talte med en slags ledig öfverlägsenhet och en ädel liflighet, – syntes uttrycksfull och öppen i sitt väsende, sådan man älskar att finna konstnärs-charakteren.
Ack! om den sanna Italienska sången är det vackraste öfverflöd – hvad skall man då säga om den falska, om den härmade, – om dessa broderier, lärda på dagsverke? – om dessa coloraturer, som ha färg, såsom en som storknar?
– Om hela denna fattigdomens möda, hvartill man bjudes på pinligt förhör?
Nu först förstår jag rätt min afsky för allt detta.
Braham, Londons störste inhemske sångare, har en härlig röst, men broderar obarmhertigt.
Huru har jag ej hört honom bortskämma arier ur Haydns Skapelse?
Och dock kan han sjunga stort och enkelt.
Jag glömmer aldrig hans föredrag af en aria med recitativ ur Händels Jephta:
Deeper and deeper still.
Braham är en sann sångare i Engelsk smak – och derföre äfven stor favorit hos publiken.
– Denna smak söker i sången ej en i sig sjelf uttrycksfull melodi: den fordrar framför allt, att melodien skall vara enkel och angenäm för örat, men för öfrigt så obestämd, att inga sångarens prydnader kan bortskämma den.
I detta afseende synes mig Engelsk smak i musik fullkomligt lik med Engelsk smak i målning.
Det sinnligt angenäma, det behagligt colorerade, eller högst det ömma, det rörande är den skönhet man fordrar.
– Strax ofvanom denna allmänning vidtager beundran för det blott konstfulla, som beundras i grader efter dyrheten.
Charakter i konsten tyckes man snarast fatta såsom carricatur.
Likväl har man här de bästa åhörare man kan önska, så snart det är fråga om ett redan färdigt rykte, som blifvit erkändt i hvad sak som helst.
Så hörde jag en gång en orgel-concert i Surrey chapel af den berömde orgelspelaren Wesley.
Capellet var uppfyldt af menniskor, för hvilka han i fyra fulla timmar spelte, mest fugor af Händel och Sebastian Bach.
Engelsmännen suto tåliga som lamb hela tiden.
Sir Joshua Reynoldt († 1792) räknas för stiftaren af den Engelska skolen i målning, och har kastat en glans af snille öfver det angenäma i hull och former, som utmärker den.
Jag har blott sett några få af hans målningar, mest portraiter.
De äro fulla af lif (spirit) och ha en blomstrande colorit.
– För öfrigt har jag här varit omkring temligen mycket för en okänd främling af mitt slag.
Jag har sett exhibitioner och samlingar, och vågat besök hos Artister, hvarvid jag blifvit med välvilja bemött.
– Det comfortabla, det trefliga synes vara det mest älskade slaget af Engelsk målning.
Den här naturaliserade och berömde Sweitzaren Fuseli har gjort ett steg åt sidan till det otrefliga – i målningar af gastar, troll och djeflar.
– Det beundras ock.
– Det samma gäller om de berömda, men fula målningarna af Barry i rummen tillhöriga Society for the encouragement of Arts, Manufactures etc.
En af dessa målningar föreställer Navigationen.
Flodguden Thames i sin char följes af de största Engelska Amiraler, – som simma omkring honom i Najaders sällskap!
Ett stort nöje måste jag ej förgäta att omtala.
D. 22 Febr. besökte vi bildhuggaren Flaxman’s Attelier, der vi fingo tillträde, ehuru vi ej träffade honom sjelf.
– Många arbeten i verket – en ännu större mängd modeller af dem han utfört!
Engländarnes böjelse för monumenter skulle göra detta land till en skola för konsten, om här funnes smak som det finnes penningar.
– Här voro dock förträffliga saker.
Vi sågo modellen till Nelsons monument.
Hjelten står i en ädel ställning, hvilande på ett ankare.
Britannia visar honom tvenne barn, klädda som sjömän.
En enkel och skön tanka!
Ett colossalt monument för Lord Howe skall äfven få sin plats i S.
Pauls kyrka.
Hjeltens figur i sjömansdrägt är högst lycklig.
Han står vårdslöst hvilande, men det är en ofantlig styrka som hvilar.
Det är idealet af en Engelsk sjöman.
– Det högsta jag sett i målning äro Raphaels Cartoner i Hamptoncourt: målningar (al fresco) ämnade till mönster för väfda tapeter, hvilka man ännu lärer se i Rom uthängda vid stora högtider.
Väfnaden skedde i Nederländerna, hvarifrån Cartonerna kommit hit.
De föreställa scener ur Frälsarens och Apostlarnes lefnad.
Om compositionernas höga skönhet är ej värdt att en stympare såsom jag talar.
Det samma må jag säga, om de bästa af de antika sculpturer, som jag sett i British Museum.
Jag nämner, ibland mycket, blott en grupp af Bacchus och Ampelus – den förre en gudomlig yngling, den senare till hälften ett blomstrande barn, till hälften en vinranka: – en Diana och en Discobolus, bägge i kastande ställning, den förra med gudinnelust, den senare med ansträngning: – en Libera, hållande en Thyrsus öfver högra skuldran, en vindrufveklase i vänstra handen, vid hennes fot en Panther: – en Mercurius, sofvande på en klippa; en Cupido, som spänner bågen:– en Faun, en Satyr; – och, ibland framställningar af djur, en örn, och en grupp af tvenne lekande hundar, af hvilka den ena bi– ter den andra i örat.
Den 2 Febr. var jag första gången i Underhusets galleri, – Sessionsrummet är litet och utan all slags prakt.
Det blef likväl utvidgadt vid Unionen emellan England och Irland, då äfven Lorderna blefvo flyttade till ett beqvämare rum än förr.
Äfven detta är ingalunda lysande; och man gjorde sig vid tillfället ej ens besvär, att förnya den gamla blacka thronhimmeln.
De förenade rikenas vapen synes nybroderadt på det gamla sammetet.
Vårdslösandet af ståt i all slags verksamhet här i landet är interessant.
Att verka utan prål hör till denna nations charakter.
House of Commons, der, om man kommer några timmar innan ledamöterna samlas, man får se vaktmästarens pigor gå och städa, har snarare ett husligt utseende.
Man ser ledamöterna, i stöflor och öfverrockar, med hatten på, sitta, halft ligga, såsom beqvämligast sig faller, läsa tidningar, prata sinsemellan, i fall debatten ej är interessant.
Intet spår till militär.
Af förseende kom jag under sessionen in i sjelfva rummet.
En vaktmästare tog mig beskedligt i handen och sade, att ingen främmande här får gå in.
Huset samlades kl. 4, då Talaren intog sin stol.
Han satt längst fram i rummet i en stol, som liknade ett väggurs-foderal, ur hvilket hans stora hvita peruk framlyste.
Denne Talare är den enda i huset, som aldrig talar, utom då han i kortaste ord gifver tillkänna något, som till husets ordning hörer; men till honom adressera alla de andra sina tal.
Framför honom är ett bord, der tre Clerks eller skrifvare sitta.
På bordet ligger hans klubba.
– På båda sidor, med undantag af passagerna, uppstiga fem rader af säten – de till höger om Talaren utgöra de ministeriella eller så kallade skattkammar-bänkarna – till vänster midt emot sitter oppositionen.
Huset blef ej talrikt besökt förr än fram emot kl. 8, då det satte sig såsom Comité till undersökning af Expeditionen till Walcheren och alla främlingar utvisades.
På Galleriet hvisslades starkt vid denna tillsägelse.
Detta rymmer omkring 150 personer.
Der sitta Reporters, eller snabbskrifvarna för Tidningarna, genom hvilka Parlaments-debatterna komma till allmänhetens kunskap.
Detta är egenteligen ej blott icke tillåtet, utan förbudet, men sker genom häfd.
– Vid interessanta tillfällen vara debatterna hela natten till fram på morgonen, och det har händt en gång under min härvaro, att början af en Ledamots tal utdelades tryckt i den första morgon-tidningen (the Day, om jag rätt minnes), som utkommer kl. 6 om morgonen, medan Talaren ännu var på sina ben – (upon his legs) såsom det heter – d. v. s. ännu talade.
Jag har några gånger varit tillstädes i Underhuset, men ej lyckats att få höra husets berömda talare.
Det fordras ett Engelskt tålamod att här uppvakta.
Man måste kl. 10, 12 på dagen vara i Galleriet för att få plats om något interessant väntas, och ofta sitta följande natten öfver, om man vill följa med.
Då läser man hellre Debatterna om morgonen vid sin thekopp.
Flere af Ministrarne såg jag första gången den 25 nästledne October, då den 50de årsdagen af Kung Georg III:s anträde till regeringen helighölls med Gudstjenst, illumination och framför allt med middagsmåltid.
Ty man firar här i landet allt med en middag, man afgör allt vid en middag, man håller tal, hör tal, en middag har sin president, såsom Parlamentet har sin, och måltids-reglorna med skålar, orationer, tacksägelser o. s. v., äro så bestämda och helgade, som om de utgjorde en del af Engelska Constitutionen.
Den subscriberade middag, vid hvilken vi voro tillstädes, hade blifvit tillställd af de förnämsta köpmännen.
– Der såg jag Canning.
– Han har ett högst interessant utseende.
– Han hade då redan trädt ur ministeren, sedan oenigheten emellan honom och Lord Castlereagh, i anledning af den misslyckade Holländska expeditionen, föranledt d. 21 nästlidne September kl. 5 på morgonen ett envig dem emellan, i hvilket Canning blef sårad.
Hvad arbeta ej här Kronans tjenare! så kallas företrädesvis Ministrarne, – dagen om i sina ämbeten, – ofta natten öfver i Parlamentet!
– Också slitas de opp i förtid.
Så dog William Pitt.
I allmänhet, huru tyst skötes ej i denna omätliga stad en sådan omätlighet af bestyr!
Huru idkas ej handeln, handtverket med begagnandet af hvart ögonblick! – allt ting alfvarsamt, försigtigt – driftigt!
Det finnes intet fjesk hos denna nation.
I sjelfva trängseln på Londons mest besökta gator, ser man mångfaldiga bevis derpå.
Se denna mängd af formän, väntande på hvarandra för att få fri genomfart, och åter denna mängd af fotgängare väntande på dem!
– Det är ett lugn i all denna oöfverskådliga rörelse.
– Jag är öfvertygad, att Engelsmannens fåordighet till en stor del kommer – om dagen af arbete, – om aftonen utaf behof af hvila.
Engelskt arbete öfvergår Svenskt begrepp.
– Sådant hör till hemligheterna af nationers storhet.
Tyst är verkeligen denna nation med besked.
Träd in i ett Caffehus!
Der är som i en graf.
Gästerna sitta som i bås, hvilka bås skiljas med plank och gröna gardiner, så att hvar och en har rum att ostörd njuta sig sjelf.
– Den vackra verlden begynner nu infinna sig här med våren, och upplyser, tillika med solen, London på en tid.
Hydepark hvimlar af promenerande.
Jag försummar sällan att der tillbringa en del af min Söndag, på hvilken gå är det enda tillåtna nöje.
En ström af menniskor är gjuten öfver vägen från staden till Kensingtons trädgård.
De stryka fram och åter, tätt som på en myrväg.
Bredevid gångstigen är en annan väg för ridande, och bortom denna ännu en annan för vagnarna.
Första anblicken af denna mängd välklädda, ofta vackra menniskor (ty Engelsmännen kunna kallas ett vackert slägte), är grann, och skulle ge ett lifligt nöje, om hela denna massa gåfve något annat tecken till lif än den rörelse, hvarmed den vältas fram och åter.
– Men nej! – man ser knapt en leende mun, man hör intet skratt, ej ett högljudt ord.
Man hör blott det tassande ljudet af tusende steg i sanden, och ett sakta sorl af hälsningar emellan den menniskoström, som flyter fram och den som flyter tillbaka.
– Det är en löpande hviskning af en half Engelsk mils längd.
– Dertill den stora enformigheten!
Det ena Equipaget synes, åtminstone vid första anblicken, ungefär likt det andra, – blott en krona utmärker Baronettens, Lordens eller den ännu högre rangen.
Den ena Engelsmannen guppar fram på sin långhalsade häst, som den andra.
Fotgångarne likna öfverhufvud hvarannan i drägt.
Ej en gång en glänsande uniform sticker i ögat, då den Engelske Officeraren vanligen ej bär den utom i tjensten.
Den lägre tyckes klädd som den högre.
Äfven bodbetjenten och hans likar äro i sin söndagsståt.
Och ett enda modets snitt tyckes ha skurit alla frackar, alla västar, alla stöflor.
– Det fordras ett vant öga att märka de skillnader, som dock äfven i det yttre beteckna Gentlemannen.
De äro. hvad drägten beträffar, i synnerhet, att det ena är efter det andra.
– En hel och ren gröfre drägt stöter ej, – men allt som svär, – allt som är gentilt på fusk (shabby-genteel är termen).
– En frack, finare än underkläderna, eller som ej hör till samma mode, som västen, – ett linne, som ej är det finaste och hvitaste möjliga: – allt sådant är tecken.
– Sjelfva det sista, nyaste modet får, der allt annat är lika, en vigt såsom en ståndsskillnad, emedan det ej så fort hinner längre ner.
– En vänd halsduk är ohjelpligt fördömmande, liksom en orakad haka.
Med all denna tystlåtenhet är en godtrogen nyfikenhet, ett charaktersdrag hos detta folk.
Man kan ej gå på Londons gator utan att se prof derpå.
Ett par personer behöfver blott stadna på gatan och visa synnerlig uppmärksamhet på någon ting, så komma strax flere ur den oupphörligt flödande folkströmmen till, och man får höra frågan: ”hvad är på färde?” (”Pray, Sir, What’s the matter”).
– Jag såg i dag vid S.
Pauls en sådan samling.
Anledningen var en blind tiggare åtföljd af sin hustru, som satt på trappan utanför ett hus och gaf sitt späda, sköna barn di.
Det hela var en tafla af djupt elände.
En välklädd, ung och täck qvinna med sitt barn på armen, stadnade och såg på gruppen, och uttryckte för det vackra tiggarbarnet, hela det medlidande, som är så naturligt hos de barnkära Engelskorna.
”Hvilket sött barn!” (What a sweet baby!) utropade hon.
”Stackars!” (poor thing) o. s. v.
Innom kort var en mängd menniskor samlad, som betraktade detta skådespel: en mjölkgumma med sina bägge ämbar, en fruktmånglerska med sin borika och sina korgar, tre, fyra bärare med sina tunga bördor på hufvudet, ett par bodbetjenter med varor i hand och pennan bakom örat – kolkörare, formän med sina långa piskor, flickor med askar och knyten, målarepojkar med oljekrukor, en mängd deras gelikar, som klefvo upp på nästa plank, judepojkar med gamla kläder, sluteligen alla i nejden stationerade tiggare, och ett antal välklädda personer af båda könen, som åtminstone stadnade ett ögonblick för att se hvad som var på färde.
Allt för den blinda gubben och hans barn! – som emellertid skördade en hel hop halfpenny-stycken.
– Man måste taga sig i akt vid sådana samlingar.
– Ofta tillställas de af fick-tjufvarne, som i trängseln göra sin skörd.
Sitter ens näsduk ute, då man går på gatan, så varnas man af den första hederliga person man möter.
Ännu ett drag från gatan!
– Man har här method i sina trätor som i allt.
En Engelsman skulle med oändligt förakt se ned på ett par Svenska bönder, som efter utösta skällsord okonstmässigt fölle hvarandra i håret.
Boxningen är en konst, hvaraf elementerna äro allmänt kända.
Så blir hvarje träta ett envig.
Hopen slår en krets omkring de stridande och tillser att de ge hvarann rent spel (fair play).
Den som ligger der får ej vidare misshandlas.
Jag har sett qvinfolk, käringar boxas.
På gatan lägger sig allmänheten i alla trätor.
Jag har varit vittne till sådana med polisbetjenter, då de velat gripa någon.Folk har alltid samlats, – en slags debatt har begynts, hvarvid man ofta får höra rätt sunda anmärkningar.
Om den anfallne förhetsar sig, säger polisbetjenten: ”käre, blif ej ond!” (pray, don’t put yourself into a passion!) – och strax derpå ett nytt kragtag och omsvängning!
Jag har likväl aldrig sett folket taga parti på orätta sidan eller emot lag och billighet, – vidare än att de gerna vilja höra corpus delicti plaidera sin sak.
Det är en viss ärlig köld och godhjertenhet i Engelska trätor.
– Politiska passioner göra undantag.
Den fräckhet, hvarmed den otroliga mängden af olyckliga, lättfärdiga varelser här drifver sin handtering, förvånar en främling.
De fylla, präktigt klädda, i synnerhet Lobbyn till alla theatrar.
Många äro druckna, stiga upp på bänkarna, gallskrika, springa in bland hopen af karlar, skuffa och slå hvem de råka.
Så ohöljd går qvinlig oanständighet i ett land, der anständighetens fordringar äro de strängaste innom den krets der de gälla.
I detta afseende, som i alla andra, känner man ingen måtta bortom gränsen.
Skiljelinien är i alla afseenden skarp.
Med ett steg är allt förändradt.
Den sämsta tjensteflicka blir bortkörd på en misstänka emot hennes seder, och ingen piga går in i en karls rum, innan han är fullkomligt påklädd.
– Vi förvånas här öfver den öppna osedlighetens fräckhet.
En Engelsman skulle kanhända ej mindre stötas öfver hvad man hos oss tillåter sig innom, hvad man kallar, anständighetens gränsor – t. ex. den vämjeliga
kurtisen med uppasserskorna under måltiderna på Stockholms värdshus.
– I allmänhet visa sig Svenskarna på sådana offenteliga ställen ej till sin fördel.
Man tycks der anse det höra till saken, att taga på sig en stursk min och visa sitt förakt för höflighetens fordringar.
– Jag har känt mesar, som sågo grymma ut på ett Stockholmskt värdshus; – liksom jag känner beskedligt folk eljest, som endast äro tyranner på vägar och stigar, mot bonden och hans häst.
– Det finnes värdshusfasoner och reshumörer, som äro odrägligare än allt odrägligt.
Sidmouth d. 1 Juni 1810.
Den 26 Mars lemnade vi London och begåfvo oss åt vestra delen af England.
Vi återsågo Windsor, dit vi för sex månader sedan redan hade gjort en utflykt.
Utsigten öfver parken från slottets terass är herrlig.
Vi ha sett en del af den kungliga familjen, så väl under deras promenad på terrassen om aftonen, som i Slotts-Capellet, hvilket den gamle kungen vid bönestunden kl. 7 om morgonen hvarje dag besöker.
Hans timmar och stunder äro i den nya uppnedvända verlden ännu de gamla.
Han ledde Drottningen – en liten ful gumma.
De följdes af Hertigens af Cumberland resliga gestalt, samt af Prinsessorna Sophia och Augusta.
Georg III. i sin lilla kortskurna, opudrade peruk och simpla blå, med kupiga, blanka knappar hopknäppta råck, ser ut som en ärlig Engelsk Farmer.
Och hans verkliga ärlighet – också en talent, som duger för en kung! – hans enskilda dygder ha gjort honom kär för Engelska folket.
– Jag kom än en gång till Bath. – Derifrån efter Avons stränder till Bristol: – en stor stad, en urgammal stad, en mörk stad, en ful stad (vissa delar göra dock undantag), nästan i alla afseenden motsatsen till det prydliga Bath.
Men jag tilllägger: en idog stad, en rik stad, utmärkt genom mängden af sina välgörande inrättningar.
Bristol var innan Liverpools uppkomst, den andra handelsstaden i riket.
Man räknar invånarne till 100,000.
Dess borgare äro ännu utmärkta för gamla Engelska seder.
Värdshuset the Bush, der vi bodde, bekant för sin ålder, är till sin byggnad det gammalmodigaste och besynnerligaste jag sett.
Vi ha besökt flera Manufacturer i staden, samt Stenkolsgrufvorna i nejden, på en väg, hvars beskaffenhet påminte mig de sämsta af våra Bergslags-vägar.
Grufvorna tillhöra Hertigen af Beaufort.
Gruf-folket kallade oss Munsiörer, och tycktes anse Utlänningar och Fransoser för sak samma.
Bredevid
Bristol på nordvestra sidan ligger Clifton, hvars varma källor äro berömda, bygdt dels på kullar, som fordom buro Romerska läger, hvaraf några spår ännu synas, dels vid floden Avon, som här letar sig fram emellan höga, underligt formade klippor.
Men äfven de bära bilden af den fruktbarhet, som på denna ö är så allmän och så behaglig, – till en del klädda af murgrön, eller höljda af träd, eller genombrutna af små, herrligt grönskande dalar.
Dessas vackra grönska är läskande för ögat.
Här är redan (d. 11 April) full vår.
Träden löfvas, blommorna slå ut.
Från höjden öfverser man Bristol och hela den kringliggande nejden.
Jag har ej sett en mer romantisk belägenhet.
Den 12 April lemnade vi Bristol.
Utsigten, på vägen till Exeter, öfver Bristol, öfver Avon med sina många segel, Cliftons klippor och byggnader, och det vackra landet är herrlig.
Närmare Cross, som är första stationen, ser man hafvet och floden Savernes utlopp, men ock en mängd ödsliga kullar.
Man märker sträckningen af dessa så kallade Downs, genom hela det öfriga Sommersetshire, af hvilket den södra delen från Taunton är ofruktbarare än något jag hittills sett af detta land.
Vid Taunton kommer man först på stora vägen till Exeter.
Landtfolkets hus äro af ler, gödsel, halm och resverke.
Vid inträdet i Devonshire blifva kullarne tätare, ojemnare, högre, vägen backig.
– Vi mötte många ridande, stundom två på en häst.
Qvinfolken ha röda kappor och svarta mössor.
Landtfolket är höfligare än närmare London.
Karlarna hälsa med hattens aftagande: qvinfolken niga för den resande.