Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon försökte att lugna sin mor med hoppet, att herr Erik ju dock icke varit af de förnämste och mest kände motståndarne mot hertigens välde, och att de således hörde kunna hoppas, det fursten skulle förfara skonsamt; men just då hon sade detta, svek henne rösten, och hon brast i gråt.
På vägen möttes hon af en af delning af hertigens soldater, som utgått för att plundra hos konungens anhängare.
Fru Metta lät hemta henne in till sig och sade:
"Nå, mor Annika, huru har ni hittat hit?
Men kan J nu ge mig tröst, kan J förutsäga mig huru det skall gå med herr Erik, skall det kunna bli fara för hans lif?"
"Jaså, stora frun har sorg och bekymmer, så väl som lilla mor Annika.
"Annika har vandrat, hon har sett hur hertigen slagtat de finska herrarne.
Åh jo, åh jo, inte skall det sparas, nog skall det bestås."
Fru Metta kände bäfvan vid gummans ord, utan att rätt förstå hvad de syftade på, men hon skyggade för att på något ovänligt sätt tilltala henne och sade blott:
"Kära mor, tala ej så der ohyggligt, när jag frågar om herr Erik."
"Åh hå, herr Erik, herr Erik, honom går ingen nöd uppå.
Åh håh, god var han alltid mot gamla Annika; frågade när han mötte mig på gatan, och fast många hörde det, så frågade han:
'Nå, mor Annika, hur är det med er, behöfver ni något?'
Ånej, ånej icke skall något ondt få ske honom."
"Åh hå, fager jungfrun sitter hemma och aktar sina fina kinder, och låter hertigen knoppa sin far."
"Ack, om jag dock kunde vara hos honom helst, det vore dock en tröst."
"Åh hå, kan inte dottern hjelpa sin far?
Den vanligen så tysta och stilla flickan vandrade nu omkring i oro, och det märktes grannt att om hon än vanligen syntes mera vara sin faders dotter, så var hon icke heller utan mycket tycke af sin mor.
Med ovanlig röst sade denna:
"Jungfru, vill du rädda din far?"
"Huru skulle jag kunna det?"
"Det vet jag icke, men jag har sett det i vatten och jag har sett det i eld, och jag vill icke att herr Erik Gustafsson skall dö.
Vill den unga ej följa, så dör hennes far!"
Derpå steg hon opp, tecknade hastigt med ett stift på ett pappersblad:
"Moder, förlåt, jag går för att söka frälsa min far.
Bed, men sörj icke för mig."
Sedan de vandrande, dels till fots, dels med båt, tillryggalagt en så lång väg, att Sigrids fötter började säga opp sin tjenst, sade mor Annika: "Siså, här är nattqvarteret.
Icke är just bädden mjuk, men jag tänker jungfrun sofver utan vagga i natt."
"Jo jo, jungfrun", sade mor Annika, "här måste hon bo så trångt, när hon är nära det stora huset i Åbo.
Siså, godnatt jungfru, sof nu, att hon i morgon är rask igen."
Ju närmare de vandrande hunno Åbo, dess mera mörknade hos Sigrid hoppet om att genom sina böner kunna utverka nåd för sin far; och då Annika slutligen förde henne in i staden genom en bakport från en åker till en trädgård, då sade hon vid sig sjelf:
"ack lättare vore att beveka slottets murar, än hans hjerta."
"Försök, försök, kanske de vekna!"
"Ack, mor Annika, håna ej mig arma.
Ni har gjort mig en större tjenst, än jag kan löna er för, då ni fört mig hit."
På Sigrids fråga visste ock qvinnan svara, att herr Erik ofta hade tillstånd att vistas ute i gången, utan att någon vaktkarl stod derinne, ty då en knekt hade skämtat öm, att kung Erik blifvit till herr Erik eller något dylikt, så hade en vaktknekt svarat:
"ja men det är bättre att vara herre, än kung, när man är i fängelse, ty kungen fick ej ens titta ut i gången utan vakt, och der sitter herr Erik ofta flere timmar;" knekten hade ock tillagt, att det kunde han gerna få göra, ty nog är den gången lika säker som hvarje annat fängelse, när vakt står utom dörrn.
I skymningen låstes dock fängelsets inre dörr och för natten var herr Erik instängd i kung Eriks fängelse.
Hon lugnades ganska mycket, i afseende å hans öde, genom den berättelse qvinnan afgaf, om huru fruarna i slottet sagt, att de hoppades, det han icke skulle behöfva lida något.
Smygande längs muren, kände hon för sig utmed jorden, till dess hon vidrörde luckan, hon öppnade den och fann med glädje, att hon hade så godt utrymme att slippa igenom den, att hon hoppades, det hennes far äfven skulle kunna tränga sig ut derigenom.
"Ja, var säker du, att jag hörde något buller, hitåt."
"Ja, du hör så mycket du i drömmen, der du står och sofver.
Kanske tror du, de ska slå hål på de fyra aln tjocka gråstensmurarna här på slottet."
"Nå nå, det låter han väl sakta bli att snusa hit, när hertig Carl har fästet inne.
Men hur tror du det ska gå med oss, om någon varit här, utan att vi skulle märkt det?"
"Nåja, jag tänker man finge visa vägen åt de der herrarne, som sitta deroppe, till ett hetare ställe, än här är i natt."
"Hi, hi, hi.
Jag tänker ni bli feta på fyndet", skrattade mor Annikas röst, "jo, jo, jag undrar just hur mycket besvär det vore, att blåsa ner kråknästet ert der, till straff för att ni inte låta folk gå i fred och söka rötter."
Emellertid hade karlarne med sin fångst hunnit utom porten, den de noga tillåste, och då nu månen sken allt klarare, sågo de den lilla, torra gumman, som skrattade och hånade dem.
"Hur kom du in, käring", frågade den ena karlen.
"Ja si det var durrn det!
Tokiga ä' ni, som tror, ni kan stänga ut den, som något vet, hi, hi, hi.
Men si, nu hade jag nästan lust att gå in i täppan igen."
"Pass på, låt bli med det, mor."
"Nå, nog kunde jag nu väl också spå er en smula, innan jag går tillbaka, så lär ni väl inte neka mig, att der söka några rötter, som inte växa annestäns."
Utan att betänka vådan deraf för sig sjelf, hviskade hon sakta uppåt "fader", och med outsäglig glädje såg hon en hand stickas ut genom gallret och liksom vinka.
Hon bjöd nu till, att kasta sin slunga med lika kall blod, som hon varit van att, vid lekarna på ängen, kasta bollen och -- nu kunde hon knappt återhålla ett glädjerop, handen deroppe fick tag i nystanet.
Nu tyckte hon sig höra ett sakta prassel bland de nedfallna löfven som lågo på trädgårdens gångar och sade nästan ohörbart: "Far."
"Barn", svarades nästan lika sakta.
Enligt sin gamla fränkas anvisning, uppsökte Sigrid nu i mörkret de hemliga dörrens fjäder.
"Nu, farkär, vill jag hoppas, att med Guds hjelp det värsta är öfverståndet.
Skulle dock något ljud höras, så måste vi hasta in i gömman."
Naturen hade tagit ut sin rätt.
Nu brast den så länge spända fjedern, och hon föll tillsamman, som ett kläde faller, när det slappes ur handen.
Under loppet af dagen lyckades herr Erik att inskjuta några smulor murbruk i låset; och då om aftonen vaktknekten, som vanligt, kom for att stänga dörren, och nyckeln tog emot, förlorade han tålamodet, vred så våldsamt, att axet brast, och måste bege sig till slottssmedjan för att få skadan hjelpt.
Fångnekten hade redan om morgonen inrapporterat sin fånge såsom sjuk.
Fångknekten fick befallning att nedlägga den döde i en kista, hvilken befallning han så fort som möjligt utförde, och tillspikade sedan kistan väl på alla sidor.
Nu randades den af så många med bäfvas rantade dag, då hertig Carl inträffade i Åbo.
Hertigen svarade:
"Hvi bedjen och anropen J mig?
De hafva brutit mot konungens ed, gjort uppror mot fäderneslandet och stått mig efter lifvet; deras dom måste lagen fälla."
"Han hade kommit till Finland för att ordna enskilda angelägenheter och skaffa sig något penningar, dermed han skulle bege sig i fremmande land, att der öfva och försöka sig, såsom unge adelsmän bruka, hvarigenom han i framtiden bättre kunde tjena sitt fädernesland."
I hans öga strålade segerglädje, då han sade:
"Ha, detta är således Klas Flemings son!"
När Johan så stod inför fursten, på en gång ödmjuk och stolt, och det behagliga, ungdomliga anletet höjde sig bönfallande emot honom, då vek för ett ögonblick sjelfviskhetens blodlystna demon från Carl och han sade:
"Det synes mig dock hårdt, att förgöra detta unga lif.
Välan, vill du, som en ärlig och adelig yngling, lofva och förpligta dig för framtiden, att troget tjena mig och riket, så vill jag, för din ungdoms skull, låta nåd gå för rätt och skänka dig lif och frihet."
"Mot mig har min herre, konung Sigismundus, alltid varit en nådig herre; det vore af mig otacksamt att öfverge hans tjenst, och jag äger dertill ingen skälig orsak, och dock", tillade Johan, böjande knä, "beder jag, att Eders Furstliga nåde måtte bevilja mig nåd, emedan jag till Finland kommit endast för att skaffa mig medel att försöka min lycka i fremmande land."
"Du, Johan Fleming, beder om nåd och böjer blott ett knä!
Hvarföre vördar du mig icke med tvänne knän?"
Öppet och rent strålade Johans blick, då han svarade:
"Endast åt Gud och min konung sparar jag denna vördnad."
Nu trädde Carl ett steg tillbaka:
"Ha, så är det.
Derföre må du vara beredd att svara för rätta med de andre finnarne, med hvilka du dig förbundit hafver, och stå din egen fara."
Hertigen stod en stund qvar på samma plats, men började sedan gå fram och åter i det han sade:
"Hade icke den förrädarn nära narrat mig med sitt fagra anlete och blida min, att gifva honom fri.
Herren känner mig och vet, att jag icke eftersträfvat regementet, utan fast mer gjort allt hvad i min förmåga stått, för att bibehålla det åt min broders son, konungen i Polen; men ätt han, mot all ed och försäkran, som en menedare och förrädare, sitt eget fädernesland med krigsfolk öfverfaller, och vill med papisteri och svek oss alla i olyckan föra, och sätter till befallningsmän sådane, som den blodhunden Klas Fleming och dylika.
Så länge adeln är för mäktig i landet, äger kronan ingen makt."
Stålarm och talade:
"Ädle herrar, som till domare tillsatte ären, hvad jag än kan hafva brutit, denne unge herre, herr Johan Klasson Fleming, han ar dock till allt oskyldig, och hvad det anbelangar, som blifvit honom lagdt till last, att han med konung Sigismund följde vid dennes infall i Sverige, så måste honom tillgodoräknas, det lagen, som fäller den, som med fremmande krigshär går emot fäderneslandet, dock här tillägger: 'med mindre han var sjelf med, som näste var till riket.'
Och hafver herr Johan, som då hade tjenst invid sin konungs person, näppeligen spännt en bössa emot Hans Furstliga nåde eller hans folk."
Scheel lofvade att framställa allt detta för Hans Fursteliga nåde, och så fullföljdes ransakningen, med att punkt för punkt upptaga beskyllningarna emot Arvid Eriksson.
När alla de nio anklagelsepunkterna voro genomgångna, framträdde åter Stålarm: "Ädle och välbördige herrar, beder jag ödmjukligen, att J viljen hos Hans Furstliga nåde understödja min ödmjuka bön.
Derhos måtte det ock högeligen beklagas, att J, ädle och välbördige herrar, eder förhastat, i det J endast mina brott och min skuld undersökt, men icke ransakat dessa mina medfångars, hvilka J nu, jemte mig, viljen dömma."
Grefve Mauritz Lejonhufvud svarade:
"Det hafva alla finnarne varit om ett råd uti det, som J uti landet bedrifvit, och dertill med behöfva icke vetterlige gerningar stor ransakning."
Men när han åter skulle träda ur ringen höjde Johan Fleming sin röst och bad, att "Hans Fursteliga nåde ville låta nåd gå för rätt."
Fursten gick honom förbi och svarade:
"Du har förkastat min nåd och förlåtelse, då den erbjöds dig; nu är det för sent.
Tänker numera icke på annat än huru J magen bereda eder att svara för edra gerningar i en annan verld."
'Gud den allrahögste han vare min hjertans kära morkärs tröst uti hennes bedröfvelse, och tvina intet att domarena skola svara mig för Guds stränga dom, huru de mig dömt hafva.
'Derpå anbefallte han sina tjenare åt sin moder, och bad att såsom de alla honom troligen tjenat, de ock måtte bli ärligen och väl lönta.
Äfven några små skulder uppgaf han, som borde betalas, recommenderade till sin moders godhet personer, som hade bevisat honom välvilja, i denna min bedröfvelses tid, och hafva mig hulpit med mat och öl, såsom ock hafva tillsagt att efter yttersta råd hjelpa mitt lik till sin lägerstad, efter som mig kan undtvara.
'Till konungen beder han "för sin salige faders trogna tjenster, så ock min egen intill denna stund, att min hjertans kära morkär och systrar må njuta det till godo, som de hafva mist både ärfdt och förvärfdt, att de ej må behöfva lida nöd och spott."
Några andra punkter, alla bevisande hans ädla, varma hjerta, tillade han yttermera, och slutade med följande ord:
'Låter jag min hjertans kära morkär förnimma, att hvem hon hafver att beskylla för min död, kan jag intet annat säga, utan att den trängtan och åstundan, som hans furstliga nåde hafver haft, till att ödelägga och fördämpa min slägt, hafver varit orsaken till det förnämsta, hvilket nu efter hans vilja gånget är.
Johan Fleming.'
"Nu har jag allt ordnadt, och beder dig blott ännu en gång, att du, om dig möjligt blifver, må framföra mina hjertliga och kärleksfulla helsningar till alla dem, du vet att jag hållit kär, och att du må berätta dem om mina sista stunder."
Sigrid åter i skymningen begaf sig till staden med duken tätt knuten om ansiktet.
"Åh håh, hvad J är högfärdig, jungfru Sigrid", ropade en röst bakom henne.
"Nå, mor, hvadan kommer ni?" frågade
Sigrid vänligt.
"Åh jo, kommer från blod, mycket blod, nästan för mycket.
Hi, hi, hi, der kasta' de boll med hufvun och satte dem på pikar.
Klases son var lika blodig som han -- han -- hon vet, jungfru, fast man intet nämner simpelt folk i bredd med de förnämare.
Men han var allt fager och ung, herrn der också, och många sade, att det finns folk som måste gråta efter honom, lika bittert, som... åh..."
"Johan Fleming, i himlens namn är det då sannt?"
"Åh jo, åh jo, liksom alla de andre.
Bara Kurcken och Arvid
Eriksson förde de in tillbaka igen, just som de väntade att mista nacken.
Ser J, jungfru, blod ville jag ha, det brann i mig efter blod, men detta blef dock för mycket."
"Och herr Erik Liljeholm, ja, han är död han, och honom söker ingen.
Jo si, Johan Bertilsson, han lär väl få söka papperet sitt, han."
"Ack, de arma.
Huru skola de bara allt detta?" utbrast hon.
"Åh, storfolket, hvad felas väl dem?"
"Mor Annika, håna icke de olyckliga, har ni ej sjelf lidit nog bittert af att förlora den ni ansåg som edert barn.
Har ni i ert hjerta ingen annan känsla, än hämd, och ni har dock varit så välvillig emot mig", utbrast Sigrid, som mer än en gång förut sökt förhålla mor Annika hennes ohyggliga hämdlängtan.
"Åh hå, jungfru, hvar och en sitt, hvar och en sitt.
Herr Erik var god emot honom -- honom, som jag ej törs nämna; men -- Flemingen, var han också god mot honom, han som... huu nej; hvar och en sitt derför."
"Och derföre vill ni att de, som eder intet ondt gjort, skola lida.
-- Har ni nog nu af eder hämd?"
"Det går så underligt omkring i mitt hufvud.
Farväl, farväl!" och bort hastade mor Annika och försvann för Sigrid i skogen, dit Sigrids blick följde henne, ehuru hon med sina tankar icke uppfattat gummans ord, ty de voro helt och hållet upptagna af de rysliga nyheter, hon just hade hört.
"Ja så, säger gumman sannt, så är jag således död!
Men visste hon intet säga om våra vänner, som lemnade qvar i faran?"
"Ack, fader, rysligt sladdrade hon tillsammans om blod och mord.
Jag vet ej om man bör tro henne."
"Dödade?" frågade herr Erik dystert.
"Alla", svarade Sigrid, i det hon sammanknäppte sina händer.
"Johan Fleming?"
"Fader, äfven han."
"Fader, här är ett papper, som mor Annika gaf mig, det lär innehålla närmare upplysningar."
"Läs, mitt barn, hvad det är."
"Det tyckes vara uppsatt af gamle Johan Bertilsson, som det synes, för fru Ebbas räkning."
"När hans herredöme blef tillsagd om fredagsaftonen, att han om lördagen skulle gå till döden, svarade hans herredöme, att han vore väl villig dertill och ville bereda sig, och eftersände magister Grels, kyrkoherden i Åbo, att följande morgon besöka honom.
Om morgonen, sedan kyrkoherden afhört hans herredömes skriftermål och meddelat honom det rätta vägapasset, den heliga nattvarden, och min unge herre efter slutad bön steg opp, sade han till mig:
'Ännu må du dessa få stunder tjena mig, sedan är du fri', och då jag i yttersta bedröfvelse föll i gråt, fortsatte han:
'Nej icke så, Johan Bertilsson.
Jag trodde icke det skulle ske ännu, och önskade kunna besörja om min begrafning.'"
I detsamma inkom i fängelset grefve Mauritz Lejonhufvud, för att förebrå hans herredöme, det han skulle hafva beskyllt och förtalat hans broder för förräderi, men sedan hans herredöme hade lyckats gendrifva denna beskyllningen och bevisa sin oskuld häri, sade han till grefve Mauritz:
"Efter jag nu ser och förnimmer, att hans furstliga nåde icke vill låta sin vrede falla, utan vill stå på sin högsta rätt, så låter jag mig härmed gerna nöja.
Jag vill eljest gerna förära honom hvad de äro värda."
Grefven svarade:
"Käre Johan Fleming, af hjertat gör det mig ondt, att J så ung är kommen i denna olycka, ty J ären mig icke så fjerran blodsförvandt.
Hvad edra böner anbelangar, så vill jag gerna framföra dem till Hans Furstliga nåde och låta gifva eder svar."
Jag följde efter grefven, som genast gick opp till fursten, och väntade svar; men när grefven kom ut, sade han:
"Jag tilltalade Hans Furstliga nåde, men fick intet svar."
När hans herredöme hörde svaret, sade han:
"Så må det då blifva som det är, och jag befaller mig i den allsmäktige Gudens våld; men gå dock ännu till grefve Mauritz och bed honom, efter det är min sista bön i denna verlden, att han ville laga så, att bödeln icke må få mina kläder, och med mitt hufvud och min kropp icke må bedrifvas något spektakel efter min död."
Folket strömmade till, hvar de fångne herrarne framgingo, och hans herredöme tillropade dem med glad röst:
"Farväl alla mina goda vänner, och allt ärligt folk.
Om någon finnes, som jag i någon måtto förtörnat, så beder jag om vänlighet."
Eriksson gladeligt på hatten och sade:
"Jag hafver alltid gerna uppvaktat fruntimren.
Ville de nu, hos hans furstliga nåde, hjelpa mig härifrån, skulle jag vara deras tjenare, så länge jag lefver."
Sedan påsatte han åter hatten och gick vidare.
Nu blef hans herredöme varse mig, der jag gick, och sade till mig:
"Jag vill och begärer, Johan Bertilsson, att du ser till att du kan komma till min morkär och säg henne om min hädanfärd, och bed henne gifva sig tillfreds, och säg att jag gerna och gladelig gick härtill.
Han, hoppas jag, skall vara min hjertans kära morkärs tröst i hennes kors."
Om en stund sade han:
"Fru Elin har lofvat, att den tapet mina systrar åt mig stickat, skall för mig hemtas att lida uppå.
Gå och se till, att så verkligen sker."
"jag råder nu öfver ingenting af min egendom, jag ville dock belöna dig för din trohet", vid det han så talade kom han till spetsgården på torget.
"behåll dock denna och min mössa", och steg med bart hufvud in i ringen.
Då steg kyrkoherden fram och sade:
"Herre, herre, icke så häftigt.
Gör först bön till Gud allsmäktig."
"Ja, gerna", svarade han, föll på knä och bad ifrigt med djup andakt och mot himlen höjda ögon.
Derpå uppstod han åter, bjöd farväl åt det församlade folket, vinkade med handen åt dem han kände och befallte dem Gud allsmäktig med mycken vänlighet.
"Jag hoppas och tror stadeligen att Gud skall vara mig nådig, och med denna döden draga mig till en sann syndabot, och öppna för mig dörren till sannt lif och glädje.
Detta är enda orsaken till min död, och har nu gått efter Hans Furstliga nådes vilja."
När då han icke fick tala för sorlet, höjde han rösten och sade:
"Hvar är min dom, när är jag förhörd eller ens anklagad?
Jag tager derpå till vittne Gud och allt ärligt folk som mig känt."
Nu började tumultet än häftigare och de ropade, att han skulle återföras, för att få en hårdare dom, för de ord han talat om Hans Furstliga nåde, men Hans herradöme sade:
"Nej, nu har jag engång gått ut och går aldrig mera in.
Eder, ärliga män alla, beder jag, tala icke ondt om mig efter min död, förlåt mig om jag förtörnat någon, gerna vill jag förlåta enhvar, som emot mig brutit."
"Gud vare med eder alla, fattiga, och rika", sade han och gick nu inåt ringen och drog af sig tröjan.
Så knäföll han på mattans rosor och blad och utbrast: "Herre Jesu Christi annamma min anda och själ."
Så blundade han med ögonen och slöt sitt unga lif, under det de sjöngo en psalm.
"Gud den allrahögste anamme hans herradömes själ!"
När ordningen sedan kom till honom ropade han högt:
"Gud skall utkräfva den oskyldige Johan Flemings blod af hertig Carl, den blodige mördarn."
"Men knektarne höjde åter sorl och skri, och derunder slöts äfven hans lif."
Dystert sade herr Erik:
"Han var mig den käraste, de andre voro alla mina vänner, o, att jag hade varit med dem.
Har du vågat lifvet, har du trottsat alla faror för att rädda din far, så skall han ock icke af otålighet önska sig döden."
Följande morgon sade herr Erik till sin dotter:
"Nu, min flicka, böra vi ju med jemförelsevis större trygghet kunna bege oss hädan, då man torde tro mig död.
Icke skola vi då länge dröja i detta gömmet, som dock just icke är behageligt", och så snart aftonskymningen började inbryta, begåfvo de sig å väg.
För att bäst förkläda sin far, band Sigrid öfver hans ansigte en duk och uppgaf, att han var blind och af en kula sönderskjuten i ansigtet, på hvilket hon vid första lägenhet fastade en stor lapp som ett plåster.
"God dag, god dag, gammelfar, god dag flicka.
Hvart tänka ni ta vägen?" ropade en vänlig röst ur slädan.
"Åt skogsbysidan, granne, ärna vi oss, men eljest går stafvakarlens väg dit, der han hoppas få en bit bröd och tak för natten."
"Det kan allt vara tungt både för dig, far, och för din unga flicka, att gå och vanka i den nyssfallna snön.
Mina två kampar äro raska", sade bonden, med ett välbelåtet leende blickande på sina välfödda hästar.
"Sätt er på, så kan ni åka så långt vi ha samma väg."
Snart hunnos vandrarne af de åkande, ehuru desse nu åkte nästan steg för steg, för att vid sin förbifärd icke tvinga de gående opp i snön.
"God dag, Grönbackas Simon", ropade en lång ljuslätt herre, med kort pipskägg och knäfvelborrar.
"Fick du rågen väl betald?
Jag hör att du varit på slottet i morgons för att sälja."
Förvånad frågade Simon:
"Hur vet herrn det?"
"Ah jo, en af de här herrarne såg dig der, när du lastade af, och kände igen dig."
Den fremmande steg bakpå slädan och sade:
"Siså, kör på du bara.
Till dess åker jag med dig."
Bonden erbjöd åt den fremmande sin plats inuti slädan, men han svarade:
"Sitt stilla du, far, i ditt hus och i din släda är du herre sjelf."
"Så god som kungen på sin thron, säger ordspråket", svarade Simon.
"Ja väl, men se bara till, att du icke låter dina vänner missbruka ditt namn till att förråda ditt hemman!
Ja, ja, min käre Simon, jag har hört, att du skall vara en redlig man och trogen undersåte, som icke hållit med den blodsugarn Klas Fleming och hans anhang, men du är ju dock icke så gammal ännu, hvarföre har du ej gripit till vapen, för att stå emot den landsförrädaren?"
Han hade genast i den fremmande igenkänt hertig Carl, hvilken, alltid verksam och outtröttlig, äfven nu begagnat det lilla slädföret, för att med egna ögon undersöka förhållandet med ett klagomål öfver några soldater, hvilket insupit ifrån bönder, som tillhörde hertigens parti.
"Hvad är det för folk du har i slädan med dig?" frågade hertigen.
"En blind gubbe med sin flicka, som brukar leda honom.
Jag bjöd dem att få åka, efter jag hade godt rum."
"Flicka du, dra ryan, som ligger bredvid dig i slädan, öfver dig, och sitt ej der och kuttra för kölden som en höna", ropade hertigen åt Sigrid.
Under fallen lade hon sin hand på fadrens fot, det var henne som en tröst att få vidröra honom.
"Du har välgjorda remtyg på din häst", fortfor hertigen åter till Simon.
"Det är väl gjordt på egen gård, tänker jag?
Hästar lär du väl ha i spiltan som syrsor i spiseln, jag ser nog hurudana lejon de här äro?"
"Ah käre herre, icke har det varit tider nu för bonden att hålla hvarken hästar eller andra kräk i öfverflöd, och nog har man fått slita om man någon skeppa råg velat ha i boden, och de flesta ha fått tugga på rena barken, så långt de kunnat."
"Ja se, det skall dock bli annat regemente nu.
Farväl nu Simon, tack för skjutsen, der kommer min egen släda."
Hertigen hoppade af, kastade sig i sin egen släda och var långt borta innan Simon hann sansa sig af förvåning öfver den förnäme gäst han, utan att veta det, haft på sina medar.
Simon ej mera kunde se dem, stadnade Sigrid och omfamnade sin far, under det hon stilla gråtande lutade sitt hufvud mot hans bröst.
"Barn, barn, gråt icke nu.
Det går ju ingen nöd på mig."
"Ja derför vill jag tacka Gud så länge jag lefver, men det var en ryslig stund.
Fader, hvad tänkte du väl, då du så der satt framför den förfärlige?"