Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har nästan krigat med tull-lagar, och när ändringar deruti skett, har sådant tillvägabragts genom öfverenskommelse!-, nära nog liknande fredsslut.
Om nu ett land i detta hänseende bortkastar alla vapen, d. v. s., såsom en ledamot af R. o. Ad. föreslagit, afskaffa!- alla tullumgälder, huru skulle väl då förhållandet blifva?
När läkaren emottager en patient, som genom en felaktig die'te och antagna ovanor ådragit sig en sjuklighet; månne han föresklifver, att patienten genast skall D c n 29 Juli f. 111.
3P aflägga alla dessa ovanor och vidtaga en diete, sorn läkaren anser normal?
eller söker lian icke snarare att småningom återföra sjuklingen dertill ?
Oin denna t.
ex. vant sig att kläda sig varmare än läkaren anser nyttigt, skulle icke en hastig öfvergång till tunnare klädedrägt valla förkylning oell kanske döden?
— Ett nära nog lika förhållande torde företi 11 lias uti eli land, som länge följt ett felaktigt systeme uti sina näringar, men nu vill öfvergå till ett bättre och friare.
Penna öfvergång bör klokt anlaggas och beredas, samt efter en fastställd plan småningom utföras, 0111 utgången skall blifva sådan, alt den verkligen kominer alt lända till det allmännas fördel.
Det syiies 111ig icke vara möjligt att rutt fästa uppmärksamheten på förhållandet emellan utländska oell inländska näringsidkare, utan att tillika taga i betraktande det tillstånd, hvaruti de inhemska näringarna, så väl fabrikerna, sorn handtverken för det närvar, sig befinna.
Då frågan om näringsfriheten hos H. R. o. Ad. förevar, hade jag icke tillfälle att derom yttra mig, och hvad jag kunde hafva ägt att säga, hade säkerligen icke haft någon inverkan på det beslut, som fattades.
Jag anhåller jemväl af detta skäl att det måtte tillåtas mig att nu i allmänhet vidröra äfven näringsfriheten, som har så nära sammanhang med det förevar, ämnet.
Vid riksdagen 1817 och 1818 var jag ledamot af LagUtsk.
, saint deltog uti nämnda Utskrs sammanträden med Allm.
Besvärs- och Ekon.lltsk., der frågan om näringsfriheten förekom.
Uti ett anförande, sorn på Utskrus begäran särskildt trycktes, sökte jag då utreda de grundsatser, hvarefter jag för mindel ansåg, att i fråga om näringarna Statsmakterna borde handla.
Den första fråga jag framställde var den; bör Staten hafva någon omsorg om näringarnas bestånd och förkofran? eller skola de helt och hållet lemnäs åt sitt eget öde?
Det syntes mig klart, alten sådan omsorg måste äga rum, dels derföre, att det icke kan för Statens eget bestånd och hästa vara likgiltigt om näringarna eller någon ibland dem går under eller 0111 de utveckla sig till förkofran; dels ock derföre, att då till ordningens bibehållande några ekonomiska föreskrifter alltid måste finnas, samt tuliumgälder stadgas och erläggas, dessa alltid blifva af den beskaffenhet, att de finnas vara antingen gynsamma eller ofördelaktiga för näringarna; och man bör val vid beslutet derom, så vidt möjligt är, göra sig reda för hvilketdera resultatet, som skall uppkomma.
Den andra frågan var den: huru långt skall Staten sträcka denna omsorg?
Skall den fortfara, såsom tillförene, att direct ingripa uti näringens utöfning och deröfver utöfva ett slags förmynderskap? eller skall densamma inskränkas dertill, att Staten tillser, att de hinder, som kunna möta för näringarnas lillvexl och förkofran, blifva undanröjda, och att sådana sladganden icke meddelas, som kunna för ändamålets vinnande vara menliga. 34-1 Den 2g Juli {. m.
Dun sednare meningen var den jag biträdde, da jag antog såsom grundsats: att Staten bör tillse, att concurrensen ä r fri, oell att, der förhållandet visar sig vara annorlunda, åtgärder böra vidtagas, för alt, så vidt ske kan, återställa jemnviglen.
Hvad angår näringarnas förhållande inom landet, så finner man lätt, att om concurrensen skall blifva fri, måste skilnaden emellan landt-och stadsmanna-näring upphöra samt livar och en tillåtas att, på den ort han lämpligast finner, idka det handtverk eller drifva den rörelse, hvartill han äger utväg och förmåga, utan annan skyldighet, än alt iakttaga de ordningar, som finnas oundgängliga, samt erlägga den skatt till Slaten, som må vara stadgad.
— Handlande och yarutillverkare äro icke Statens tjenare utan allmänhetens tjenare, och denna allmänhet är den behörige domaren, som kan urskilja om de fullgöra sina åligganden eller icke.
Men om man nu uti ett ögonblick upphäfde skilnaden emellan landt- och stadsmannanäring, så skulle concurrensen icke blifva fri, ulan fördelen blefve i väsendtlig mån på landtuiannens sida.
Borgare i stad och de sorn der drifva fabriker eller äro medlemmar af skråinrättningar äro i och för näringen betungade med många utgifter och onera, hvilka uppgå till, och för många öfverstiga den skatt, som till Staten erlägges.
Vore den å landet boende näringsidkaren fri från alla dessa utgifter, så skulle han med säkerhet kunna sälja sin vara till lägre pris än stadsboen.
Skall således reformen i detta hänseende på ett rättvist oell ändamålsenligt sätt tillvägabringas, så måste först anstalter vidtagas, hvarigenom de i staden boende näringsidkare och handlande befrias från alla andra onera, än de sorn jemväl komma att drabba de å landet boende.
Om dessa kunna hafva någon fördel af lägre pris å lefnadsförnödenheter, hvilket dock ofta nog icke är förhållandet; så har deremot stadsboen många fördelar genom lättare tillgång lill det hjelpemedel, som merendels alltid för näringens utöfvande erfordras, och de flesta handtverk måste verkställas på den ort der consumtionen sker.
I öfrigt äger ju hvar och en frihet att bosätta sig der näringen med största fördel kan drifvas, och concurrensen blir då fri.
— Någon farhåga derför att städerna skulle härigenom komma att gå under, bör icke äga rum; ty om skäl dertill förefunnes, huru vore det väl då möjligt, att släder uppkommit i de länder der inga skråordningar finnas och gemensamt fprsvar ej heller, såsom i forntiden, påkallat folkets sammanflyttande i städer?
Att de inhemska näringarna måste lossas från de band, hvarmed de nu äro belagda, innan man bör tänka på att jnföra ep ovillkorlig utländsk handelsfrihet, del synes mig klart af följande skäl: 1:0
Bör man söka att genom frihet uti inrikes näringarna lifva industrien, så all derigenom möjligheten af en framlida concurrens med ullandningen må beredas.
Den 29 J 11 1 i f. m. 343 2:0.
F della afseende underhjelper den ena näringen den andra, och livar och en kan, då priset fide varor, han sjelf consumerar, nedsältes, jemväl blifva i stånd alt sälja sin egen tillverkning till bättre pris. 3:o.
Då man säger åt fabrikanten och näringsidkaren, örn du icke kan täfla med utländningen, sä lagg ner din rörelse, och använd dina capitaler och din arbetsförmåga på annat håll; så bör man väl förut hafva verkligen öppnat tillfällen för honom att verkställa en sådan öfvergång lill annat yrke.
Klokheten fordrar det.
Statsekonomien fordrar det.
Rättvisan fordrar det.
Nu äler är öfvergången till andra yrken i många fall förbjuden genom de ekonomiska författningarna.
En jemförelse emellan näringarnas tillstånd i Sverige och andra länder, der de upprått en hög grad af utveckling, lärer icke utfalla lill de förras fördel.
Det torde derföre böra undersökas, 0111 detta tillstånd är sådant, att man kan anse en fri concurrens nu kunna äga rum eller icke.
De kunskaper och egenskaper, som i allmänhet i det praktiska lifvet erfordras, och isynnerhet för näringsidkaren finnas oundgängliga, äro: calculationsförmåga, affärsvana, ordnings- och hushållsanda.
Hvad angår förmågan att uppställa en riktig calcul, så är den icke särdeles allmän hos Svenskarna.
Man ser ofta, huru en uppställning af silfror vinner förtroende, utan att man gör sig mödan att undersöka dessa siffrors verkliga valör.
Jag vill icke anföra något exempel.
Hvar och en kan nog sjelf påminna sig felaktiga calculer så väl offentliga som i enskild väg.
Hos handtverkare ser man isynnerhet ringa beräkningsförmåga.
Nybörjaren söker väl i allmänhet alt medelst godt arbete och god vara till måttligt pris skaffa sig kunder och förtroende; men sedan han anser sig hafva vunnit detta, bekymrar han sig föga om att förbättra sin näring, ulan låter densamma tverlom försämras.
Att skråförfattningarna härtill hafva mycket bidragit, lärer svårligen kunna bestridas.
Friheten uti näringarna skola vi hoppas härutinnan måtte verka en helsosam förändring.
Affärsvana kan endast genom öfning vinnas.
1 länder, der stora affärer göras, äro tillfällen till kunskapernas inliemlande flera och större än uti ett land, der handel och näringar icke hunnit till så stor utveckling.
Ordnings- och hushållssinne finner man ofta i ringare mån än man skulle önska hos våra Svenska näringsidkare.
Ett falskt begrepp om jemnlikhet förleder ofta nybörjaren att vilja etablera sig lika med den, som genom längre tids flit och arbetsamhet kommit till välstånd.
Accuratess i beställningars fullgörande är merendels sällsynt.
Kan man på pn liten affär göra en ögonblick lig oskälig vinst på en kund, så glömmer man att innan kort kanske 10 kunder derigenom förloras.
Vidare fordras hufvudsakligen, för att med 34', Den 29 Juli f. ni. fördel drifva en näring, uppfinningsgåfva, cnpitaler och konstfärdighet.
Svenskarne torde i själsförmögenheter icke vara något annat folk underlägsne; men lika sorn snillet i aestetiskt hänseende nästan alllid behöfver hjelp af åtskilliga kunskaper och mången konstkännedom, för att rätt utveckla och uttrycka sig, så behöfver detsamma jemväl, då det användes på materiella föremål, biträde af vettenskap och konst, för alt göra upptäckter, sorn äro användbara, få dem försökta och bragta ti|l fullkomlighet.
I sednare tider är mycket gjordt i delta hänseende genom technologiska institutet, och vi skola hoppas, att snabba framsteg till industriens befrämjande äro att förvänta, trien ännu lära vi icke häruti kunna mäla oss med utländningen.
Det är allmänt kändt, att i Sverige är tillgången på rörliga capitaler, sorn i näringarna användas, vida mindre än i rikare länder, och räntefoten här således högre.
Då näringsidkaren derstädes endast betalar t. ex. 4 proc. för lanta penningar, mäste den Svenske i allmänhet gifva 6.
Han undersäljes således af utländningen med 2 proc., hvilket är alldeles tillräckligt lör att i längden bereda den inhemskes undergång.
Hvad som likväl för det närvar, framter den största svårigheten för många inhemska näringsidkare att concorida med de utländska, det är: konstfärdigheten.
Icke så, sorn skulle Svensken hafva mindre förmåga att utveckla arbetsskicklighet än andra nationer.
— Tvertom tror jag, ali lian deruti kan jemföras med hvilka sorn helst; och vi sr, att vackra arbeten kunna verkställas med Svenska händer; men att deraf tillverka och afsätta en större qvantitet, så alt arbetet lönar sig, det möter oftast stora svårigheter.
Orsaken torde vara, att arbetets f ö r d e I n i n g .icke kunnat, och i denua tidpunkt icke kan till den grad verkställas som i andra länder varit möjligt.
Det förekommer mig, såsom hade under de sednare tiotalen af år en väsendtlig förändring uti näringslifvet ägt rom.
Förr tillverkade näringsidkaren och den handlande försålde årligen en ungefär någorlunda lika stor qvantitet varor.
Derpå hade merendels hvardera sin gifna och säkra vinst.
— Vi antaga den t. ex, till 10 procent.
Nu upptäckte speculationsandan, att om man sålde varan med endast 5 proc:s avance, så finge man en ökad afsättning, och samma qvantitet varor kunde, i stället att omsättas blott en gång om året, omsättas 3:ne gånger, och årliga vinsten på samma capital blef då 15.proc. i stället för 10.
Likaså varutillverkaren.
Han började att utvidga sin handtering och tillverka en mångdubblad qvantitet varor, som derigenom kunde säljas till lägre pris, isynnerhet som en stor del förvaltningsomkoslnader alltid blifva lika, ehvad den tillverkade varuqvantiteten är större eller mindre.
Hvad en och annan handlande - D e n 29’J u I i f. m. 345 lande och varutillverkare således från början insåg var snart bekant för alla, Följden blef en mångdubblad pnoduclion och lägre pris derå.
Men den fordrade äfven en förökad consumtion.
Den fanns ock, och steg lill en lid i någorlunda bredd med productionen, isynnerhet genom den starka liflvexten i Norra Amerika, der folkmängden ökades, nya släder beständigt uppväxte och landslräckor uppodlades, hvartill medel lemnades af de talrika bankerna, som likväl snart utsträckte sin credit längre än de bort göra.
Ett så häftigt framskridande kunde likväl icke alltid fortfara.
Consumtionen kunde icke i längden följa jemna steg med productionen.
En reaction måste uppkomma.
Den har nu inträffat.
Crediten är störd.
A fsätlningen minskad.
Varutillverkare och försäljare finna sina magaziner öfverfulla.
Kan man nu väl föreställa sig, att någon Svensk man, med kännedom af dessa förhållanden och med förmåga att beräkna möjligheten af ett förelags framgång, skulle kunna våga att anlägga någon fabrik uti så stor scala, som skulle erfordras för att kunna täfla med tilländningen?
För att uppnå lika konstfärdighet hos den Svenska som hos den utländska arbetaren, måste arbetet, så långt möjligt är, fördelas på mångå händer: deraf uppstår nödvändigheten, att en stor qvantitet varor måste tillverkas.
Men hvar skola de afsältas?
Inom landet lärer icke consumtionen så hastigt tillväxa, som nödigt vore.
Utom landet skulle man täfla på verldsmarknaden, som redan är öfverfylld, och en ökad qvantitet varor skulle der ännu mera bidraga till prisernas fall.
Att uti en tillverkning i mindre scala kunna täfla i konstfärdighet samt tillverkningskostnad med de stora utländska varufabrikationerna, det låter knappast länka sig.
Den närvar, conjuncturen synes således vara sådan, att man med full visshet kan säga, att concurrensen emellan den inhemska och utländska varutillverkaren för det närvar, icke är fri.
Att genom hög tull söka återställa jemnvigten , är föga verkställbar^
Så snart tullafgiften öfverstiger ett någorlunda jemförligt belopp mot varans värde, så verkar det lika mycket som förbudet till lurendrejeriets företagande, men underlättar detsamma så lill vida, att den förbjudna varan alltid är igenkännelig, men deremot det ofta är svårt att controllera, om den tillåtna varan, isynnerhet den icke stämpelbara, är förtullad eller icke.
Underslef, derigenom att ett större parti eller af bättre qvalitet införes än som förtullas, äro understundom lätt verkställbara, och en hög taxas beräknande medgifver ibland, alt en del af varan inkommer alldeles oförtullad.
Om det således synes temmeligen påtagligt, att fri concurrens icke i närvar, stund kan äga rum emellan Svenska och utländska varutillverkare uti de näringsgrenar, hvaruti 10 H. 44 346
Den 29 Juli f. m. frihet för det närvar, är medgifven; så är det ännu klarare, att en sådan concurrens är omöjlig, der skråordningar och andra prohibitiva författningar möta.
Man måste väl förutsätta, att de varor, som få emot tull införas, äfven få j landet af de handlande försäljas.
I annat fall skulle ett högst besynnerligt förhållande uppstå; roen sådan kan val icke vara meningen.
Följden blir då, att för försäljning af Svenska handt verksvaror gälla ski åordningar och handelsreglementen, men icke för de utländska.
Om t. ex. en Svensk man skulle vilja på Skånska kusten anlägga en fabrik, deruti skoarbeten kunde tillverkas och säljas till så lågt pris, all detsamma understege det vanligen gångbara, jemväl med beiäkning af den lull Utsk. föreslagit, så är det honom icke tillåtet att i alla Svenska städer och öfver hela Sveriges Rike försälja sina tillverkningar; men förden på
Danska kusten be lägna enahanda fabrik är sådant medgifvet.
Den Svenske mannen skulle blifva nödsakad alt exportera sin vara och såsom utländsk åter införa oell förtulla densamma i sitt eget fädernesland för att der kunna hålla den till salu.
Man bör icke fästa sig vid frågan 0111 sådant kan löna sig eller icke, utan vid principen.
Skall Svensk man hafva mindre lätt än utländsk, eller tvertom?
Den tilläinnade orättvisan synes ännu större, när fråga är om export af tackjern.
Ingen Svensk man, som icke erhållit privilegium, får köpa tackjern eller deraf tillverka en enda stång jern; och de som erhållit privilegium, de få icke smida mera anén viss qvantitet.
Deremot får den utländske mannen utan privilegium köpa och förädla Svenskt tackjern till obegränsadt belopp.
Alt han derigenom erhåller en stor öfverlägsenhet, är .ostridig!, och lätt kan erfarenheten komma att ådagalägga, att en hög export-tull icke förändrar förhållandet.
Om detta förslag kommer till verkställighet, så lärer, i ännu större mån än hitintills, blifva besaunadt hvad som sades i en tillfällighetssång år 1802:
Groft blir jernet exporteradt, Men, godt folk, jag svär, JNär det kommer åter, är Det poleradt.
Alla omständigheter synas ådagalägga, att en reform uti våra ekonomiska författningar är af behofvet högligen påkallad; men ock tillika, att om denna reform skall kunna verkställas på ett sätt, som leder till allmän båtnad, så bör densamma företagas och fortgå efter en fastställd plan, hvilken icke är uppgjord för dagen, utan bringas lill verkställighet under en längre liderymd, äfven om densamma skulle komma att i sig innefatta en eller annan riksdag.
Jag vågar i detta fall åberopa hvad, då hos H. R. o. Ad. förevar Coust.Utskrs s. k. de'charge-betänk., jag hade tillfälle att yttra om nödvändigheten deraf, att Regeringen antager en bestämd styrelseplan, samt de svårigheter, som vid densammas upp - Den 29 Juli f. m. rättande mota.
St:s Utsk. att uppgöra och för RiksSt:n att besluta en sådan plan i afseende på den ekonomiska reformen, synes föga verkställbar^
Den måste utgå från Regeringen och verkställas af personer, som i dess uppgörande deltagit, och gilla de grundsatser, hvarpå densamma är byggd.
För min del saknar jag flera af de kunskaper och den detaljkännedom, som erfordras för att i detta grannlaga ämne afgifva ett fullständigt yttrande; men jag anhåller, att det icke måtte räknas mig till last att jag framkastar några tankar, huru, efter mitt omdöme, man synes böra gå lill vaga
Den första åtgärden synes vara den: att städernas tillstånd noga undersökes; hvilka utgifter och onera, sorn åligga borgare och fabrikanter i stad, men icke utgå på landet; i hvad matto desse städernas innevånare bidraga till den administrativa myndighetens och domstolarnes underhållande, utöfver hvad den till städerna donerade jord härtill användes.
Då man derefter kommer till förslag att befria städernas näringsidkare från alla andra utgifter, än de som finnas motsvarande dem som drabba landets eommuner, samt att kostnaderna för städernas administration och domstols-inrältning, lika med landets, böra utgå af allmänna medel; sä torde kanhända jemväl den fråga uppstå, huruvida det icke skulle befordra verkställigheten af det uti nya lagen framställda förslag till permanenta häradsrätter, om stadsdomstolarne äfven inginge uti den allmänna fördelningen.
På åtskilliga ställen kan det vara möjligt att sammanslå landt- och stadsdomstolar till en enda, hvilket synes så mycket lättare der häradsrätterna nu redan hafva sina tingsställen i städerna.
När reformen framgått så vida, att näringsidkaren i stad icke längre kan klaga att han i och för sin näring är mera betungad än den som bor på landet, då kunna med full rättvisa skråordningarna upphöra och all skilnad emellan landt- och stadsmannanäring försvinna.
Den inskränkning, som för närvar, äger rum för jernverken, kan jag icke föreställa mig såsom länge fortfarande.
Det synes vara så stridande emot grundsatserna för en sund statsekonomi, alt varutillverkaren skall kunna förbjudas alt producera så mycket han kan och för sig finnér lämpligt och nyttigt, att man väl måtte kunna vänta, alt sådana förbud snart afskaffas.
Så länge de fortfara, betages jernverksägaren fördelen af ett lägre tillverkningspris och sättes utur stånd att täfla meri den utländska mannen, som njuter full frihet i sin handtering.
När smidet har varit fritt i några år, då få vi se, om icke inom landet kommer att förädlas allt det tackjern, som der kan produceras, samt ali kanske någon fråga om frihet till export ej ens uppstår.
I afseende på frigifvaudet till import af sådana artiklar, som nu äro förbjudna, torde jemväl en noggrann undersök - 348 Den 29 Juli f. ra. nini; böra föregå , för att utröna hvilka ibland de näringsgrenar, sorn äro i fråga, raan anser kunna äga bestånd, sedan en fullkomlig handelsfrihet i n träd t, och hvilka åter troligen komma att gå under och upphöra.
Det bör icke vara svårt att genom våra utländska beskickningar erhålla priskuranter och facturor, sora utvisa sådana artiklars inköpspris å utländsk ort; och alt, genom tillägg af frakt, omkostnader, tull oell handelsföi tjenst, uträkna till hvad pris de här i landet kunna afyttras.
Genom förhör med inhemska fabrikanter inhemtas deras yttranden, huruvida täflan kan äga rum eller icke; och om man ock icke härutinnan kan erhålla alldeles fullkomlig visshet, så bör man likväl kunna komma sanningen någorlunda nära. [fall det skulle visa sig, att fullkomlig handelsfrihet skulle medföra näringens undergång, då måste man taga i betraktande, om andra omständigheter fordra, alt någon uppoffring å Statens eller å det allmännas sida’ måste göras, för alt hålla näringen tippe, åtminstone någon tid, eller om den skall lemnäs åt sitt öde.
Man bör i detta fall handla med öppna ögon ; icke såsom säkert antaga, att derföre att en näring, utan att skyddas af förbud, kunnat äga bestånd, sådant skall inträffa med alla andra; och det bör icke kunna inträffa, alt en näringsgren, som man väntat sig skola kunna i en fri täflan hålla sig uppe, likväl finnes medföra idkarens undergång och näringens förfall.
Genom förenämnda sätt att gå till väga får äfven näringsidkaren visshet om hvad han har alt göra.
Ilan vet att man på förhand beräknat möjligheten deraf, att han måste nedlägga sitt yrke; att all hans klagan deröfver alt så kommer att ske, icke förändrar förhållandet; och att, om hans stallning verkligen är så ofördelaktig, att allt hans bemödande icke förmår att upprätthålla densamma, lian gör klokast att så fort sorn möjligt söka sig ett annat näringsfång.
Deremot synes det icke vara klokt att borttaga införselsförbuden blott på en supposition, att derigenom industrien skall lifvas och näringarna förkofras.
Deruti fruktar jag att man under närvar, förhållanden skulle blifva alldeles bedragen, och att deu reaetion, som i följd af sådana misstag måste uppstå, återkastar oss till det prohibitiva systemet och ännu i åratal fördröjer en förnuftig reform.
Mången invänder troligen, att efter den plan, hvartill jag gjort ett kort utkast, reformen går alltför långsamt.
I alla länder finnas personer, som yrka hastiga reformer, andra åter, som motsätta sig nästan all förändring, hufvudsakligen emedan de frukta, att de brådstörtande förändringarna skola rubba Staten i sina grundvalar.
Ingendera sidan är det möjligt att rätt tillfredsställa.
En Regering måste framgå midt emellan de stridande partierna.
Kastar den sig på endera ytterligheten , äfventyrar den ganska mycket.
En mi— nislere, som uteslutande antoge det ena partiets åsigter, skulle kanhända snart finna sig nödsakad att lemna rum åt män af
Den 2g Juli f. m. 349 motsatta tänkesätt.
Styrelsen Liefve vacklande emellan olika grundsatser eller livad sorn värre är parti-åsigter.
Verkningarna deraf för Slaten i det hela kunna icke annat än Llifva föiderfliga.
Alankan derpå är det sorn har foranledt mig att med detta mitt anförande upptaga H. R. o.
Ad:s tid samt ännu en gång uttrycka min litliga önskan, alt en styrelseplan måtte upprättas och antagas, som länder till fäderneslandets sanna väl. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid:
Jag kan icke vara obekant med beskaffenheten af den opinion, som i förevar, ainné är för dagen rådande; och då denna opinion icke instämmer med mina åsigter, har jag visserligen icke någon förhoppning att kunna göra desamma gällande; men det sött, hvarpå flere talare, isynnerhet de förste, framställde sina aninärkntr mot ett friare handels-systeme, förbjuder mig att vid detta tillfälle iakttaga tystnad, ehuru, sedan Hr Skogman uppläst sitt anförande, föga återstår för mig att tillägga.