Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att oftare träffas i Rue du Bac kunde der ej vara tal om — det var ett himlens under, att det kunnat gå så lyckligt en gång.
Nej, Edmée måste komma till honom, till Tuilerierna.
Genom ett tillfälle hade Edmée upptäckt, att i rummet näst intill hennes sängkammare, som
Valentine bebodde, fans — med ingång från ett gammalt väggfast skåp — en liten hemlig trappa, hvilken derifrån gick direkt ner i parken och mynnade ut i ett tätt buskage invid gafveln.
Den var af trä och förfärligt brant.
Förmodligen hade den engång blifvit tillbygd för att tjena i ungefär samma ändamål, hvartill hon ville begagna den.
Efter revolutionen hade dess tillvaro fallit i glömska; säkert var åtminstone, att Madame de Châteauneuf, som dessutom efter sitt fall sällan eller aldrig mera kom en trappa upp, icke kände till den.
Utom en gammal hushållerska, som varit Louis’ amma, och som terrorismen nästan skrämt från vettet, voro Edmée och Valentine de enda, som nu bebodde våningen ofvanpå, hvilken alltså till största delen stod öde.
Madame de Châteauneuf fordrade — isynnerhet nu — många tjenare omkring sig, och egoistisk som hon var, fann hon det störde henne minst, att Edmée bodde deruppe.
Genom denna trappa, som naturligtvis var ytterst förfallen och full af smuts och spindelväf, kunde alltså Mademoiselle de La
Feuillade fullständigt obemärkt komma ned i trädgården, och under dessa mörka nätter var der heller ingen från huset, som kunde se henne, när hon längs med plankverket smög sig fram till gatan, der Förste Konsulns betrodde kammartjenare, Constant, hvar natt mellan elfva och tolf stod posterad i ett slags gammalt förfallet lusthus strax innanför trädgårdsluckan, hvartill han vetat att förskaffa sig en nyckel.
Han och Valentine voro de enda, som det varit nödvändigt att inviga i förhållandet.
I Tuilerierna visste nog Förste
Konsulns närmaste omgifning, att han nästan hvar natt, från början af Frimaire, mottog besök af en dam, så väl maskerad och tätt beslöjad, att det icke var möjligt att anställa ens en gissning på, hvem det kunde vara.
Man antog på måfå, att det var operasångerskan Madame Branchue; general Bonaparte hade ofta haft dylika lösa förbindelser och alltid dolt dem väl.
Icke ens Duroc, som dock på visst sätt måste vara med i hemligheten, eftersom Edmée alltid fördes in genom den ingång, hvilken från terrassen förde in i hans våning i rez-de-chausséen, omedelbart under Förste Konsulns, visste, hvem damen var.
Ännu mindre var der någon annan, till och med i deras allra närmaste umgänge, som i sina vildaste drömmar kunde ana, att den stolta och tillbakadragna Edmée de La Feuillade, dotter af en genomrojalistisk och högförnäm slägt, och som sedan sin första barndom varit bestämd till Louis de Châteauneufs brud, var Bonapartes älskarinna.
Hon umgicks i Tuilerierna — det var sant; var der både på de stora middagarne hvar quintidi och på mindre, förtroliga frukostar och soiréer, men det gjorde redan så många rojalister; och hela verlden visste dessutom, att familjen de Châteauneuf så godt som förklarat sig för det nya systemet och genom Talleyrand stod regeringen nära.
Om hon också blef inbjuden på Förste Konsulns särskilda befallning — och det påstod man — så var der heller ingen, som fann det så underligt: han började redan då märkbart favorisera Faubourg de St.
Germain på revolutionsfamiljernas bekostnad, och det var blott naturligt, att han ville utmärka den frånvarande diplomatens brud, då dennes mor, som bekant, ej i vinter deltog i sällskapslifvet.
Han dolde icke sin beundran för henne, men dels delade han den med så många, dels visste man, att han hade en italienares heta och oförstälda glädje öfver skönheten, hvar han fann den — och Edmée de La Feuillade begynte vid denna tid mera än någonsin förr göra sig bemärkt för sin stora och sällsynta skönhet.
Det var således aldrig någon särdeles påfallande, att han, när hon i sin ljusgröna drägt — som Madame Récamier hade lancerat den hvita färgen, hade Edmée hårdnackadt adopterat den gröna — med sin egendomligt fria, kungliga hållning, långsamt trädde in i Madame Bonapartes salong, att han då vanligen afbröt sin underhållning för att med blicken följa alla hennes rörelser.
— Marie-Antoinette, sade han en gång entusiastiskt till Talleyrand, han för ögonblicket talade med, såg ej mera drottninglik ut, när hon i Versailles, i spetsen för sitt hof, trädde in i Spegelsalen för att mottaga kejsaren, sin broder.
Talleyrand mönstrade henne, der hon helsande skred fram under ljuskronorna.
Hon blir en ambassadris, som man kan låta underhandla med kungar, svarade han.
Förste Konsuln öppnade munnen liksom för att säga något.
Så smålog han och vände sig tvärt om utan att svara.
Det var en snöig, kall natt mellan den 2 och 3 Nivôse (år IX).
Edmée hade ledsagad af Constant lyckligt smugit sig in genom gallerporten vid Pont National, och från terrassen in i Durocs våning, hvarifrån en vindeltrappa förde direkt upp i kammartjenarens rum vid sidan af Bonapartes sängkammare.
Konsuln bebodde den del af slottet, som, bygdt af Catharina af Medici och Henri IV, låg emellan Pavillon de l’Horloge och Florapaviljongen; under konungadömet kallades den «Hans Majestäts vintervåning» och bestod — utom kammartjenarens redan nämnda rum — af en sängkammare (den samma kungarne af huset Bourbon begagnat) och ett bibliotek, hvarifrån förde en dörr till «Kungens stora kabinett».
Sålunda stodo hans privatrum i direkt förbindelse med den egentliga statvåningen, hvilken, från den mäktiga «Salle des Cent-Suisses» i ur-paviljongen, genom flera salonger sträckte sig ända till och med Dianagalleriet, som gränsade upptill Florapaviljongen, och hvilka alla — i motsats till den enskilda våningen — hade fönster åt gården.
I Constants kammare kastade hon sin våta kappa och slöja och gick derefter hastigt — utan tvekan — allena in i Förste Konsulns sängkammare.
Här behöfde hon aldrig frukta att bli öfverraskad, ty efter klockan elfva om aftonen tordes aldrig någon utan särskild kallelse sätta sin fot der.
Den var efter denna tid till Mademoiselle de La Feuillades disposition; det kunde nemligen hända, att hon i timvis, då han var upptagen af arbete, kunde få vänta på honom.
Ljusen voro tända som vanligt, och eld brann i kaminen.
Bonaparte steg ofta upp midt i natten, och han tyckte om att se brasan, när han vaknade.
Edmée gick fram och rörde bland vedträden, under det hon på samma gång lyssnade efter, om han kunde vara i biblioteket, hvilket han använde till arbetsrum.
Då hon emellertid icke kunde förnimma något ljud, vågade hon försigtigt glänta på dörren.
Der var ingen — men inifrån «Kungens stora kabinett», der hon visste man brukade hålla ministerråd, hördes deremot röster i ifrigt samtal.
Hon stod stilla ett ögonblick — suckade — och gick fram till en spegel för att rätta på sin klädsel.
Hon hade ätit middag i hôtel de Périgord och hade, när hon kom hem derifrån och skilts från sin tant, blott gått rakt igenom sina rum och nedför den hemliga trappan, utan att ge sig tid att förändra det minsta vid sin drägt, utan att ens taga ytterkänger på.
Också bar hon nu en toilett, som minst af allt egnade sig till promenader en vinterafton — en robe af Valenciennesspetsar ofvanpå en ljusgrön underklädning, och öfver pannan ett diadem af smaragder och perlor.
Hon drog klädningen upp framtill och såg ned på sina skor, de voro genomvåta och fläckiga.
Ännu hördes stämmorna lika ifriga derinne — det kunde vara länge!
Hon började gå fram och tillbaka på golfvet — stampade en smula för att hålla värme i sina stackars våta, förfrusna fötter.
Till slut kunde hon ej uthärda längre, klockan var ej mer än tre kvart på tolf, hon kröp ihop i den stora stolen vid kaminen, tog skor och strumpor af och drog fötterna upp under sina kjolar.
Medan hon satt så, smög dagens trötthet sig öfver henne, och lullad af det otydliga bullret af rösterna, som stego och sjönko derinne, föll hon efter ett par minuter i sömn.
Hon sof redan så hårdt, att hon icke märkte det, då dörren en liten stund derefter öppnades, och Förste Konsuln, åtföljd af Duroc, hastigt kom in.
I samma ögonblick Bonaparte trädde öfver tröskeln, såg han henne.
Han vände sig hastigt om, som för att slå dörren igen för Duroc, men det var för sent — han hade redan både sett och känt igen henne.
Som ett trött barn, med handen under kinden, satt hon uppkrupen i stolen — den ena bara foten hängde nedanför kjortelfållen.
I sin lätta, fina drägt med det uddiga, kronliknande diademet om pannan, närmast belyst af det röda eldskenet, liknade hon en sagornas prinsessa, som gått vilse i vinternatten och förirrat sig hit.
De båda männen stodo ett ögonblick stilla framför henne.
Så vände Bonaparte litet på hufvudet och såg från sidan på sin adjutant; hans ansigte hade ett uttryck på engång af tillfredsstäld, triumferande stolthet och brydd, förlägen skygghet.
Duroc förstod ögonblickligen alltsammans — han böjde sig ned och tog sakta upp en af de små genomvåta silkeskorna.
— Den stackars lilla prinsessan, sade han nästan ömt, med en ton, hvari icke spårades en skymt af ringaktning eller löje.
Hon har slitit bra ondt för att komma till sin vän!
Förste Konsulns ögon blefvo plötsligt fulla af tårar, han omfamnade Duroc.
— Gå min vän, min bäste vän ...
Låt mig väcka henne, hon får ej veta, att du har sett henne.
Det kunde skrämma min lilla stolta väninna.
Duroc tryckte hans hand och höjde blicken uppåt.
Han gick tyst ut.
Konsuln sof sedan den 18 Brumaire sällan längre än ett par, tre timmar om natten.
Ljusen brände alltid i hans rum, liksom elden i kaminen, och på ett litet bord blef der om aftonen insatt en flaska vin, frukter och en kall pastej.
Klockan var nu nära fyra på morgonen; en smula blek i skenet af de snart utbrända ljusen, reste sig
Mademoiselle de La Feuillade från bordet, der hon ett ögonblick tagit plats.
Förste Konsuln räckte henne glaset med Champagne.
— Drick, min drottning!
Du är ju så blek som kungens liljor, se nu om kungens vin kan krya upp dig.
Jag dricker det till ära för dig och Frankrike!
Han gjorde en liten grimas, i det han tömde sitt glas.
Det smakar godt, men ...
— Du föredrar dock din Chambertin med vatten, skrattade Edmée.
Hon stod redan framför spegeln och försökte fästa slöjan.
— Ja, jag har inte ancien régimes traditioner i den vägen.
Men du!
Drick ut ...
Se, hur dina ögon strålar, hur du småler och rodnar redan i den mörka, trista morgonen af en arbetsdag, som begynner.
Förlåt, Madame, för dig är det ju en fest- och älskogsdag, som slutar!
Åh, du är århundradets äkta barn, Edmée, som ditt gyllne älsklingsvin är århundradets eget vin:
Regentens, Louis XVs och Marie-Antoinettes!
Med dig har hela det gamla Frankrike kommit till mig, i dig förstår jag och älskar det.
Hon gick bakom hans stol, der han sjelfsvåldigt satt tillbakalutad med armen hängande öfver stolsryggen, och lade lätt sin hand på hans skuldra.
— Du talar om mörka, trista morgnar, om en arbetsdag, som begynner.
Hon log skälmskt, glad under hans ömma, dröjande blick.
Och Förste
Konsuln börjar den med Champagne och komplimanger!
Liknar det honom?
— För mig äro alla dygnets timmar lika, vet du nog.
Jag har samma humör, när man väcker mig klockan två om morgonen, som när jag reser mig från en galamiddag klockan åtta.
— Alltså, när jag ser dig i afton i operan — du lofvar ju att komma? — så vill du vara i samma stämning som nu?
— När jag ser dig, är jag glad.
Du är glädjen sjelf ...
Nej, det låter så djupsinnigt, så abstrakt, och du är allt annat än abstrakt.
Men se dig sjelf i spegeln, som du står der!
Vet du af, att der är tusen stjernors ljus i dina ögon under slöjan och all jordens värme i din knutna hand?
Och under din vida kappa — hon öppnade den hastigt, på lek, som ett par stora vingar, och slog den lika hastigt om sig igen — har du skönhet, lyx, dårskap, lycka och härlig hvila till den, som älskar dig.
— Låt mig gå, min vän.
Gryningen begynner, der kommer folk på bron ...
Och — det lät litet blygt, men oändligt ömt: du behöfver visst ro.
— Ro!
Tror du jag vill ha ro?
Det hoppas jag till Gud, jag inte får på många år ännu!
Nej, stanna Edmée ...
Det är något, jag ville säga dig ...
Han smålog, klämde hennes hand, såg ned och letade efter en förevändning att hålla henne kvar.
Hon visste, att när han var i det lynnet, tyckte han om att prata, och när han engång började, höll han icke så snart upp.
Af allt i verlden var hon mest stolt öfver, att han så gerna talade med henne.
Och han talade med henne om allt: sitt arbete, sina planer, sina högtflygande, fantastiska drömmar; han lade icke band på sig, han tänkte högt och visade, att han njöt af att se detta lilla, allvarliga ansigte, som i sitt vexlande uttryck följde hvart hans ord, dessa strålande, skiftande ögon, som hörde.
Omedelbart kände han, att hvar fiber i hennes själ sympatiserade med hans, att hon, under hans inflytande, såg med hans ögon och förstod med hans hjerna.
— Har du då intet nytt att säga mig?...
Något om dina vänner, chouanerna, som Fouché så gerna underhåller mig med?
Eller om ditt gamla ideal, «vi, med Guds nåde»?
— Har han skrifvit igen? frågade hon hastigt.
— Nej, gudskelof!
Jag svarade honom då tydligt nog i somras.
Nu går Fouché bara och väntar på, att han skall svara mig!
Edmée hade åter satt sig ned — intresserad — och lät honom knäppa upp kappan.
Den föll tillbaka öfver stolskarmen, och med sitt hvita silkefoder bildade den en skimrande bakgrund till hennes lätta drägt.
Slöjan slog hon sjelf från pannan — den hängde löst, som en spansk mantilla, öfver det en smula oordnade håret.
Utan att längre tänka på tiden, som gick, slog hon sig ännu engång till ro.
— Den klenmodiga Joséphine, återtog Förste
Konsuln efter en stund, utan öfvergång, liksom drifven af en tankeförbindelse.
Hon lefver i ångest, att jag skall stiga för högt, för att kanske engång falla lika djupt.
Hon tror — der gick ett obeskrifligt leende öfver Bonapartes ansigte, der han nu, i godt humör, gick fram och tillbaka på golfvet och snurrade snusdosan mellan fingrarne — hon tror och önskar, att jag skall bekväma mig till att återkalla Bourbonerna!
Det är icke längesedan hon nästan låg på knä för mig för att beveka mig.
Kan du begripa — han stannade framför Edmée — hur i all verlden man kan finna på att fordra något så onaturligt af mig — något så dumt?
Det nya Frankrike, det, som jag redan nu, monumentalt och praktfullt, ser resa sig ur revolutionens blod och spillror — det är mitt verk!
Och så begär man, att jag skall bygga och smycka mitt hus, för det att andra skola drifva mig derur och komma och bo der i mitt ställe.
Man inbillar sig, att jag kan afspisas med en konnetabelvärja, ett hertigdöme — jag! «Den mäktigaste undersåte»!
En undersåte är aldrig nog mäktig.
Nej, råder man öfver en krona — han förde ovilkorligt handen till sin tinning — sätter man den på sitt eget hufvud, och ve den, som rör dervid!...
Han gick ett par slag fram och tillbaka med händerna på ryggen och sänkt hufvud; hon såg det stolta, inåtvända leendet på hans läppar, och hennes hjerta bäfvade ånyo af fröjd öfver att vara hans intimaste förtrogna.
Min bana är rätt vacker, jag medger det, men den är långt ifrån fullbordad.
Emellertid, nu har jag då kommit så långt som till Tuilerierna ...
Det gäller att stanna här!
Han såg upp och mötte Edmées ömma, stolta blick.
Emot sin vana skrattade han högt:
— Nå, Mademoiselle de La Feuillade — kan du märka några rojalistiska förnimmelser, när du nu ligger i Louis XIVs säng?
Drömmer du någongång om ditt legitima ideal med gikt och sammetstöflar?
Edmée satt framåtlutad med begge armarne på bordet.
Hon smålog, skakade på hufvudet och såg glad upp till honom.
— Tala mer ...
Hur kan det vara, min vän, att du värdigas tala med mig?
Du, tillade hon blygt, som nästan aldrig bryr dig om att tala med damer — inte ens med Madame de Staël.
— Madame de Staël!
— Ja ...
Åh, du skulle blott riktigt veta, hur okunnig jag är!
Du, som jag vet håller så strängt på kunskaper.
Hon såg frågande upp, litet ängsligt.
— Hos män.
Han böjde sig ned och kysste flyktigt hennes skuldra.
Hos kvinnor — Gud bevare oss väl!
Hon skakade otåligt på hufvudet, utan att låta sig öfvertyga:
Jag kan ingenting, rakt ingenting, min uppfostran blef afbruten, innan jag var tio år.
Jag tror aldrig jag har läst någon annan bok i sammanhang än «Télémaque», och så en gammal dagbok från Frondekriget, jag fann hemma på les Fougères, som en af mina förfäder hade skrifvit ...
— Och det intresserade dig?
— Åh — hon drog djupt efter andan och slöt till ögonen, med handen mot hjertat.
Jag tyckte mitt lif var värdelöst, för det jag inte fått lefva under den tiden!
Som jag har afundats den stora Mademoiselle utanför Orléans och Anne de Longueville, som hade prinsen af Condé till broder och en älskare som Monsieur de La Rochefoucauld!
Nu afundas jag ingen mera.
— Inte ens Madame Bonaparte?
Edmée rodnade och slog i vrede så häftigt ut med handen, att hon stötte till glaset och vinet flöt öfver bordet.
Nej, sade hon stolt, lika litet som det ett ögonblick föll Madame de Longueville in att afundas Markisinnan de La Rochefoucauld.
Hon hade kärlek, äfventyr, faror och ära, dertill ett ädelt och furstligt namn, så länge hon lefde.
Och dö kan man, när man sjelf vill.
— Du är, som jag säger, en drottning, ropade han eldigt, hänförd af hennes flammande ögon och stolta min.
Jag har engång hört en historia om en de La Feuillade, som för sin förvägenhets skull en natt blef Anne d’Autriches älskare och dagen derpå mördades af kardinalens och kungens folk.
Du har hans blod i ådrorna!
Åh — han talade nästan hårdt — ett stort namn, det är dock en härlig sak, ett präktigt ryggstöd.
— Som om något namn vore större än ditt!
— Det blir kanske ... kanske ...
Han stod och såg in i ljuset på bordet med klara, sammandragna ögon.
Så vände han sig om och sade plötsligt muntert:
— Apropos namn!
I kväll skall man se hela Faubourg de St.
Germain i operan — i kväll håller ingen sig borta!
Sjelfva Madame Royale, vore hon här, kunde icke motstå att exponera en toilett i en loge i afton.
— Du kommer ju säkert?
Hon hade rest sig upp, plötsligt ifrig att komma bort.
Fastän Gud vet, hur jag skall få tid till det!
— Åh, hvar gång jag ser dig offentligt, med adjutanter och eskort, när jag ser folket applådera och resa sig på tå och ropa:
Lefve Förste Konsuln, så ...
Åh, det är så berusande, jag kan inte säga dig, hvad jag känner!
— Jag kan se dig.
Du rodnar, du slår ned ögonen, du är rädd, att någon i din blick skall läsa din hemliga lycka ...
Åh, du känner mig icke.
Nej, jag reser mig tvärtom upp, der jag sitter, jag småler och nickar till alla, och jag hviskar för mig sjelf:
Och som jag säger det, knäpper jag i all hemlighet mina händer hårdt ihop, och jag ber så innerligt, att Gud skall taga alla dessa önskningar på allvar, att du skall lefva ...
Småleende, rörd, lyfte Bonaparte hennes hufvud med sin ena hand och lade den andra öfver hennes strålande, plötsligt tårfylda ögon.
— Farväl, Edmée.
Gå nu.
Om sexton timmar skall jag se dig igen.
Sof ända till middag, kläd dig fin, roa dig, var glad, tala med många menniskor, tänk på mig.
Hon tog sakta bort hans hand, och leende såg hon honom in i hans leende ögon.
— Godnatt ...
Godmorgon ...
Åh, jag vet icke mer, hvad som är dag eller natt!
Jag indelar icke mer min tid efter solen, jag indelar den efter, när jag ser dig ..
— Om sexton timmar, blir det då dag igen?...
Men med handen på låsvredet, vände hon sig om, böjde sig lätt tillbaka, i det hon med ena handen lyfte slöjan från pannan, och såg dröjande på honom med sina ömma ögon.
— Napoléon! hviskade hon tyst, nästan ohörbart.
Det var så sällan hon vågade uttala hans dopnamn, som ingen — icke ens hans mor — numera kallade honom för, men hvars egendomliga klang, hon i djupet af sitt hjerta tillbad.
I nästa ögonblick var hon utanför dörren.
Småleende satte
Bonaparte sig till skrifbordet och öppnade strax sin stora portfölj.
«Ah, Sire (a dit alors quelqu’un) la vertu et la puissance du géant tenaient à un seul cheveu arraché, et si le cheveu vital de la France devait être Napoléon!»
På aftonen den 3 Nivôse år IX (den 24 December 1800) hade Konsulatets societet, som blott nödtvunget och motvilligt rättade sig efter Republikens institutioner och, så fort tillfälle blott gafs, ostentativt reagerade mot dess traditioner, mangrant infunnit sig på operan för att denna första julafton i det nya århundradet höra Haydns «Skapelsen», som för första gången gafs i Paris.
Längs logekanterna sutto redan damerna, väntande tillbakalutade i fåtöljerna, med juveldiademer på grekiska frisyrer och cachemirssjalar artistiskt draperade öfver halfnakna byster.
Alla voro de der — Madame de Staël, Madame de Contades, Madame Récamier, Madame Tallien, Madame Hamelin — de, som gifvit glans åt det gamla hofvet, åt «Coblentz» och åt Direktoriet, och som ännu försökte rivalisera med Förste Konsulns systrar och Konsulatets uppstigande unga stjernor.
Madame Bacciocchi var der med gyllene lagerkrans om pannan och guldbroderad purpursjal, som påminde om en romersk imperatorsmantel.
Hon höll missnöjd öga med «Paulette», som nu, åtföljd af flera herrar — deribland hennes cavaliere servante för ögonblicket, Auguste de Montaigu — trädde in i sin loge.
Madame Leclerc var i rosa underklädning med öfverdrägt af sällsynt point d’Argentau.
Hon hade i håret en krans af stora, skära rosor och inga andra smycken än perlor på armarne och om halsen.
I denna enkla, flicklika drägt var hon förtjusande — salens alla lorgnetter voro vända mot henne, der hon nu, småleende till höger och venster, långsamt, graciöst, sjönk ned på sin plats.
Madame de Châteauneuf kom sent, åtföljd af sin nièce och den gamle markisen af Caulaincourt.
De helsade strax öfver till Madame Permon och Laurette Junot, som hade logen öfver konsulernas.
Mademoiselle de La Feuillade, som, efter deras möte om natten, säkert väntade att åtminstone ett par ögonblick träffa Förste Konsuln, var strålande i en ny drägt af mattblått silke, rikt broderad med guldblad och blommor i ljus rosa.
Öfver pannan satt ett uddigt diadem, prydt med safirer och vinlöf i guld, hvilket så nära, som det blott gick an, till formen liknade en hertigkrona; på den yppigt bara halsen och högt uppe på de hvita, fasta armarne slöto sig fint, efter antiken arbetade guldsmycken.
Mer än någonsin liknade hon en renaissancedrottning, der hon, i samma ögonblick orkestern intonerade ouvertyren, högrest trädde fram till logekanten.
Man hade knapt spelat de trettio första takterna, förrän publiken skrämdes upp vid ljudet af en stark knall — nästan som af ett kanonskott.
Folk vände sig om och reste sig upp från sina platser; från parkett bredde sig öfver hela salen uppemot logerna en stigande bölja af hviskningar och utrop, — ingen hörde mera på Garat och Madame BarbierWalbonne, som från scenen fortforo att sjunga det högtidliga oratoriet.
— Men hvad står på? hviskade den alltid nervösa Madame de Châteauneuf. Armand — hon vände sig till den unge Caulaincourt, som nyss kommit in — hör då efter, hvad det kan vara.
Den unge mannen reste sig upp, och i det han böjde sig ned öfver Edmée, som satt framför honom, sade han lågt:
— Detta påminner om den 18 Vendémiaire.
Edmée kände, hur hennes hjerta plötsligt liksom stod stilla, och hon blef kall och styf öfver hela kroppen.
Hon slöt ögonen och grep krampaktigt fatt om logekanten.
I detta ögonblick kom general
Junot brådskande in i logen midtemot, och med höjd stämma ropade kommendanten af Paris ut öfver salen:
Konsuln har varit utsatt för ett nytt terroristiskt attentat på vägen hit i Rue St.
Nicaise.
Blott som genom ett underverk har han blifvit räddad!
Medan han ännu talade, öppnades dörren till konsularlogen, omedelbart under Junots.
Konsuln trädde in, åtföljd af Lannes, Lauriston, Berthier och Duroc.
I och med detsamma man fick öga på honom, reste sig huset som en man; och medan kvinnorna gräto och skrattade, viftade med näsdukar och sjalar och räckte armarne ut mot honom, bröt der ut ett så våldsamt, larmande jubel, att väggarne i den stora Operan skakades och musiken helt öfverdöfvades.
Bonaparte lyfte handen och helsade flyktigt ut mot mängden.
Han var blek, men fullkomligt fattad, liksom alla hans följeslagare.
Der var i hans ansigte ett sådant uttryck af tillbakaträngd vrede, af otålighet och leda, att det ej ens vek för denna entusiastiska hyllning.
Edmée hade vacklande rest sig upp och stod nu upprätt, stödd mot sin stol.