Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag också i likhet med den siste värde talaren vill gå in derpå, att religionen angår hvarje medborgare och hvarje Stånd lika mycket som PresteSt., så måste jag dock erinra, att uti detta förslag jemväl förekommer stadgande om de personer, som skola i detta möte deltaga, och hvilka till hälften skulle utgöras utaf ledamöter af PresteSt, serskildt från universiteten och serskildt från stiften.
Tager man delta i betraktande, så måste man erkänna, att PresteSt:s röst i denna fråga är af vigt, isynnerhet med afseende på de ledamöter, som skola i dessa möten deltaga.
Det kan icke underkännas, att PresteSt., i afseende på dessa ledamöter, är bäst i tillfälle att bedöma lämpligheten af det förslag Utsk. afgifvit, hvarföre jag vågar dela Gr.
Lagerbjelkes åsigt om lämpligheten deraf att R. o. Ad. icke fattar beslut i delta ämne förr än PresteStis beslut blifvit för det Höglofl.
Ståndet kändt.
Den 13 September f. m. 323 Hr Printzensköld, Carl:
För några plenidagar sedan förehade R. o. Ad. ett utaf Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk. afgifvet Betänk. , i anledning af Hr von Hartmansdorffs förslag om inrättande af ett Ecclesiastik-Kollegium.
Denna fråga rörde ganska nära PresteSt.
, emedan den luide afseende på att för detsamma tillvägabringa ett slags Öfverstyrelse, äfvensom förslaget innehåller, att denna ÖfverSiyrelsen till en väsendtlig del skulle bestå af PresteSl:s egna ledamöter.
Den siste värde talaren uppträdde vid detta tillfälle emot Ulsk:s förslag, men han gjorde då icke någon framställning derom, att ärendet, såsom närmast rörande PresteSt.', skulle blifva hvilanda, intill dess att detta
Stånd deruti fattat sitt beslut.
Den värde Grefven åter, som först gjorde framställning om att nu förevarande ärende skulle hvila, yttrade sig icke alls i den vid nyss omnämnda tillfälle förehafda frågan, och det faller mig således nog underligt före, att dessa båda Hrr, som då icke ansågo ärendets handläggning möta något hinder deraf, att PresteSt. i frågan ännu icke beslutat, nu anse ifrågavarande ärende vara af den stora vigt för sistnämnde Ständ, att delsammas beslut i frågan bör af K. o. Ad. inväntas.
För min del kan jag icke finna annat än att saken är af lika stor vigt för församlingarne som för deras lärare, och jag inser således icke något hinder för frågans handläggning deruti, att Preste-St. ännu icke sig derutinnan yttrat, hvarföre jag bestrider bifall till den framställning, som af Grefvarne Lagerbjelke och Sparre blifvit gjord.
Något formligt hinder för frågans företagande nu genast, förefinnes icke; men inom en fyrdelad representation måste det vara af den största vigt, att den högsta möjliga grannlagenhet, representationens serskildta delar emellan, omsorgsfullt iakttages.
Så väl under förflutne riksmöten, som under det nu innevarande, har också en dylik grannlagenhet flerfaldiga gånger bland oss gjort sig gällande.
Så påminner jag mig huruledes R. o. Ad. vid ett föregående tillfälle uppskjöt med att fatta beslut om en ny vexel-lag, emedan man ville afvakta BorgareSt:s beslut.
Sä har under denna riksdag företagandet af en Const.Utsk:s hemställan rörande BorgareSl:s representationssätt blifvit uppskjutet till dess nämnde Stånds beslut hunnit inhemtas.
Man måste väl billigt vis medgifva, att förevarande ämne minst sagt lika nära rörer PresteSt:s verksamhet, som de båda nyssnämnda rörde BorgareSt:s. R. o.
Ad. synes mig således hafva största skäl att emot sitt närmaste Med-Stånd iakttaga enahanda grannlagenhets fordringar.
Utan att ingå i sjelfva hufvudfrågan, får jag derföre hemställa, det R. o. Ad. ville företaga detta ärende först sedan det Höglofl.
Ståndet genom anländt Prot.Utdrag blifvit underrättadt om Presle-St:s beslut; eller, med andra ord, jag förenar mig uti den af Gr:ne Lagerbjelke och Sparre afgifne hemställan.
Jag kan icke för tillfället påminna mig huruvida, då frågan om EcclesiastikKolhm förevar, PresteSt:s beslut i ämnet var kändt eller icke; men, om så icke var, erkänner jag att det var ett förbiseende af mig att icke begära ett dylikt upp 21* - 324 Den 13 September f. m. skof, hvilket jag under sådana förhållanden i allmänhet finnér lämpligt.
Hvad jag deremot med säkerhet påminner mig är, att jag yttrade mig i öfverensstämmelse med de åsigler, som i detta ämne inom PresteSt. gjorde sig gällande, och jag erkänner för öfrigt öppet att jag hyser den föreställning, att diskussionen inom PresteSt. uti nn ifrågavarande ämne bör kunna gifva en god ledning vid bedömandet af denna kyrkan och de kyrkliga förhållanderna i allmänhet så nära rörande fråga.
I likhet med
Hrr von Hartmansdorff och Printzensköld är jag af den mening att nu förevarande fråga kan genast företagas.
Jag anser det icke vara nödigt att inhemta PresteSl;s. beslut härutinnan, enär jag är öfvertyga!) att R. o. Ad. kan i denna fråga helt och hållet oberoende af PresteSt. lika väl tänka, diskutera och besluta.
Dessutom anser jag det vara lika lämpligt att PresteSt. afbidar R. o. Ad:s beslut, såsom varande det första Ståndets, som alt R. o. Ad. skulle afbida deras.
Man har yttrat alt denna fråga närmare rörde Preste-Sl. än något annat.
PresteSt. har redan ett slags representation för Kyrkans angelägenheter, men församlingarne hafva det icke.
Det är just för alt förskaffa dem en sådan, som fråga om Kyrkomötens inrättande blifvit väckt.
Således tyckes mig saken närmare röra de öfriga stånden än Presterna.
Sparre har här yrkat att Jika många prester som lekmän borde i Kyrkomötena deltaga.
A andra sidan vill jag yrka, att lika många lekmän som ecclesiatiska ledamöter måtte i kyrkomötena inträda.
Enligt förslagets öde § skulle de äfven få lika röstantal hvardera.
Lekmännen böra äfven nu hafva lika rätt som preslerskapet att deltaga i denna frågas afgörande, de torde till och med för henne hafva större intresse.
Att här afbida PresteSt:s beslut kan svårligen vara grundad) på något annat skäl, än hoppet alt Ståndet skall afslå förslaget, så att frågan vore genom 2 Stånds ogillande förfallen, när hon hos oss förekomme.
Jag anhåller tvärtom, alt saken måtte genast företagas.
Jag kan för min del icke finna hvarföre R. o. Ad. icke skulle vilja vid behandlingen af detta Betänk. gå tillväga på samma sätt, som förut, då ett ärende hufvudsakligen rört ett visst Stånd, och det synes mig derföre, som horde R. o. Ad. uppskjuta behandlingen af denna fråga, intill dess det blir kändt huru PresteSt. densamma afgjort, hvarföre jag förenar mig med dem, som yrkat uppskof med behandlingen af delta Betänk.
Liljencrants, Gust, Fredr.:
I strid med den siste värde talaren kan jag för min del icke inse något enda skäl hvarföre R. o.
Ad. nu skulle uppskjuta behandlingen af ifrågavarande ärende.
Man har sagt att denna fråga, företrädesvis skulle röra PresteSt.
Jag vet visserligen att förhållandet är sådant, alt den stora delen af samhällets medlemmar anse religions-sakerna röra icke dem, utan presterne, och kunna desse till religionens förde!
Den 13 September f. m. 325 något uträtta, så är raan dermed visserligen belåten, men sjelf vill man dock icke tänka på hvad dertill hörer.
Detta är beklagligen en sanning, och den har äfven i dag utaf åtskilliga talare blifvit ganska naivt uttalad.
För min del anser jag dock församlingarne utgöra en både talrikare och vigtigare del af det Chrislliga samhället än presterskapet, ty hafva preslerna en församling, som icke hörer deni eller bryr sig om hvad de säga, så är det klart att man gerna kan vara preslerna förutan.
1 viss mån är detta förhållande ty värr för handen.
Ett af 2 fall måste nödvändigt inträffa.
Antingen är PresteSt benäget för antagande af ifrågavarande förslag till Kyrkomöten, och om detta skulle vara fallet, hvilket vore högst önskvärd!, så är det ju godt för detta Stånd att hafva Vunnit ett stöd utaf R. o. Ad:s yttrade mening i detta afseende, i händelse R. o. Ad., såsom jag lifligen önskar, godkänner detta förslag; eller ock är PresteSt. obenäget emot förslaget, och i detta fall inser jag icke hvar före man skulle gifva förslagets motståndare tillfälle att slå dess förfäktare för hufvudet med det argument att PresteSt. funnit detsamma skadligt och olämpligt.
Jag tycker, för min del, alt det vore ganska bra, om vi, oberoende af denna tyngd i vågskålen, finge afgöra frågan.
Man har talat om att granlagenhet här borde iakttagas, men jag måste bekänna, att jag finner denna omtalade granlagenhet vid detta tillfälle hafva mycken likhet mpd likgiltighet, ty jag är viss på, att om likgiltighet här icke funnes, så vore granlagenheten mycket mindre.
Jag tillhör icke de likgiltige, ehuru jag önskar vara granlaga både emot enskildte och i synnerhet emot ett helt RiksStånd, men då jag är öfvertygad att granlagenheten här har grund endast uti likgiltighet, så önskar jag alt R. o. Ad. ville nu genast till afgörande företaga denna fråga, hvaremot enligt min tanke intet hinder förefinnes.
Till ytterligare bestyrkande af hvad jag nyss anförde, vill jag fästa uppmärksamheten på halten af det exempel, man här omtalat, nemi. att R. o. Ad., då frågan om stiftande af ny vexel-lag förevar, uppskjöt med fattande af sitt beslut till dess BorgareSt:s beslut i ämnet hunnit inhemtas.
Då vexel-lagen otvifvelaktig! är en lag, som i hög grad inverkar på handels-rörelsen, hvilken uteslutande har sin representation inom Borgare-St., så måste väl icke frågan om denna lag på något sätt vara jemförlig med frågan om kyrkomöten, der afsigten är att framkalla ett nu obefindtligt, sedan 100-tals år domnadt intresse från församlingens sida för religionens angelägenheter.
Ar nu detta på något sätt jemförligt med frågan om en vexel-lag, der det kunde vara klokt alt först inhemta BorgareSt:s på praktisk kunskap i ämnet grundade yttrande?
I sjelfva hufvudfrågan hoppas jag få tillfälle att vidare yttra mig, om det ock icke skulle blifva i dag, men för min del önskar jag dock lifligt att R. o. Ad. icke måtte lemna sitt bifall till den gjorda framställningen om uppskof.
För min del önskar jag att frågan nu genast företages, på det att diskussionen, oberoend 32G Den 13 September f. m. af det beslut PresteSt. kan komma att fatta, mätte blifva fullkomligt fri.
Såsom ett ytterligare skal för den af mig vid början af diskussionen gjorde hemställan, får jag fästa det Högloft.
Ståndets uppmärksamhet derpå, att uti det Betänk., om hvars uppskjutande nu är fråga, förekommer uti 3:dje § det föreslagna stadgande: att ”Val af Prestman till ledamot vid mötet sker i den ordning, som för val af riksdagsman inom PresteSt. stadgad är.”
Gå vi lill 13:de § R.O, så se vi der, att Kyrkoherdarne skola välja riksdagsman; men att Comministrarne få välja, om de sådanto åstunda.
Återgå vi, till LagUtsk:s Betänk., så finna vi der, att halfva antalet ledamöter vid Kyrkomötena skola bestå af Prester och den andra hälften af lekmän.
Men om man tager i betraktande den ovisshet, som, just till följd af Comministrarnes frihet att komma eller ej, för närvarande råder i afs. å antalet af de lill Riksmötena anländande ledamöter af det Högvördiga Ståndet, så torde det vara vanskligt att lägga representationsrätten till grund för bestämmandet af Kyrkomötenas blifvande beståndsdelars inbördes proportion till hvarandra.
Månne det icke vore angeläget, att, innan vi uti ämnet besluta, tillse huru PresteSt. uppfattar meningen af denna §3?
Jag väljer detta exempel, för att ej behöfva ingå i pröfning af innehållet af de mera väsendtliga stadganderne, hvilket naturligtvis ännu mycket djupare berör det andeliga Ståndets verksamhet och hvarom efter min tanke vore för tidigt att nu ingå i öfverläggning, utan all kännedom om närande Stånds åsigt i detta vigtiga ämne.
Liljencrants har trott det begärda uppskofvet med ärendets behandling, kunna lydas såsom ett uttryck af likgiltighet för sjelfva saken, och att den af mig åberopade grannlagenhetskänsla torde i sjelfva verket förklaras genom bristande nit för ämnet.
Min åsigt är alldeles motsatt; ty den grannlagenhet, som här synes mig vara på sitt ställe, har sin anledning ej blott i det ena Riksståndets förhållande till det andra, hvarvid alltid mäste vara önskvärdt att det Stånd, der mesta sakkännedom i något särskildt ämne bör finnas, jemväl med största uppmärksamheten af de andra följes; utan denna grannlagenhet afser vid nu ifrågavarande tillfälle i lika hög grad sjelfva det till sin natur grannlaga och betydelserika ämnets innehåll.
Månne icke redan lifligheten af den preliminära öfverläggning härom, som nu blifvit förd, tydligt nog utvisar, att denna allvarliga fråga icke inom R. o. Ad. med likgiltighet upptagits?
Vi kunna således inför vårt eget medvetande känna oss fritagne från denna tillvitelse, hvilken, om den vore grundad, visserligen borde verka i hög grad nedslående.
Då fråga uppstått om huruvida det vore skäl att uppskjuta denna fråga till dess PresteSt:s beslut i ämnet hunnit inhemtas, så vill jag endast tillkännagifva, att jag med min röst ämnar understödja denna hemställan, emedan det, så vidt jag vet, skulle vara första gången som R. o. Ad. icke skulle vilja uppskjuta behandlingen af ett ärende, då fråga varit att Den 13 September, f. m. 327 för det Stånd, sora är af ärendet mest intresseradt, bereda tillfälle att deröfver först yttra sig.
Det är ingalunda af likgiltighet, som jag förordar detta uppskof, utan tvertom derföre, att jag tror det till frågans närmare utredning kunna vara ganska nyttigt.
Det nu ifrågavarande förslaget bryter en alldeles ny bana uti de hittills existerande förhållandena ang:de religionsvården i landet, hvarföre det torde vara skäl alt, innan man lägger sitt
Ja eller Nej uti en så vigtig fråga, man först inhemtar alla de upplysningar, som kunna stå till buds; och då det otvifvelaktigt bör kunna antagas, att denna fråga af PresteSt. kommer att lika sakrikt som fullständigt behandlas, så är det ju klart, att genom ett uppskof skulle tillfälle beredas R. o. Ad:s ledamöter att i ämnet inhemta en mera stadgad opinion, än om frågan skulle utaf endast lekmän diskuteras, syunerligast som detta förslag just afser en förening i gemensam verksamhet för kyrkans gagn, emellan kyrkans ledamöter och lekmän.
Jag instämmer derföre i den framstälda anhållan om uppskof af delta ärende.
Att de ledamöter, som föruttalat för uppskof, skulle göra det, hade jag väntat.
Men jag hade icke föreställt mig att Hr Bildt äfven skulle så göra.
Jag anhåller att, för honom, såsom en StatsUtsk:s ledamot, få anföra exempel till bevis på olämpligheten af den åtgärd, han påyrkar.
Det lärer väl icke vara något
Stånd, hvilket anslags-frågorna röra närmare än BondeSt., emedan detta betalar största andelen af landets skatter.
Månne Hr Bildt fördenskuld jemväl önskar, det ingen anslags- eller bevillningsfråga skulle få företagas, innan BondeSt. derom fattat sitt beslut?
Dä härefter Hr Gr. o.
Landtm, hemstälde om R. o. Ad. behagade, i öfverensstämmelse med Gr.
Lagerbjelkes förslag, upskjuta pröfningen af LagUtsk:s Betänk.
N:o 42, tills PresteSt. derom fattade beslut blifvit R. o. Ad. genom prot.-utdrag meddeladt, ropades starka Nej, blandade med många Ja, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, förklarade att han ansåg
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den 6 och 9 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 42, i ani. af väckt motion om stiftande af lag, ang:de kyrkomöten.
Det i delta Betänk, afgifna förslag till förordning företogs §:vis lill pröfning. § L Hr von Hartmansdorff, Au g.:
Denna § har, enligt min tanka, ett väsendtligt fel, nemi. det, att Utsk. gjort tiden för kyrkomötens sammanträdande beroende af Konungens pröfning.
Ett dylikt sätt att gå tillväga vid bestämmandet af representativa församlingars sammanträden är detsamma, som i enväldiga stater begagnas, när man vill gifva dem någon skymt af representation.
Men vanliga följden är, att det går med dessa sammanträden lika som med riksdagarne under Carl XII:s regering, eller med landtdagarne i andra länder, att de icke hållas eller ingenting betyda. 328 Den 13 September, f. m.
Jag tror det således vara nödvändigt, alt man utsätter någon viss tid, inom hvilken hvarje kyrkomöte skall bestämdt sammanträda.
Månne det derföre icke vore lämpligt, att, på sätt jag i min motion föreslagit, dertill bestämma en tiderymd af 6 år, då 2:ne riksdagar komme att, mellan hvarje kyrkomöte, äga rum.
Vi hafva, under sednare tider, utan tvifvel, funnit, att de hvart 3:dje år återkommande riksdagarna följa allt för tätt på hvarandra, så att man knappt hinner få en ny författning färdig, förr än man åter talar om hennes förändring, innan ännu tillräcklig erfarenhet om hennes förtjenster eller brister hunnit inhemtas.
Under förutsättning att kyrkomötena skola hvart 6:te år sammanträda, torde någon viss lid dertill böra utsättas före det lagtima riksmötet, på det att de ärenden, som på Kyrkomötet blifvit afhandlade och förberedda, måtte hinna blifva kända af riksdagsmännen och allmänheten, innan representationen sammanträder för att, äfven om Kyrkans angelägenheter, besluta.
Ytterligare anser jag det vara nödigt bestämma någon viss tid, inom hvilken Konungen icke må ega rätt att Kyrkomötet uplösa.
Det kunde eljest bända, såsom i England, alt Kyrkomötet sammankallas på sin bestämda tid, men, i samma ögonblick som det är konstitueradt, infinner sig en embetsman hvilken, på regeringens vägnar, förklarar det vara upplöst.
Derigenom har i England inträffat, att något Kyrkomöte icke kommit i verksamhet allt sedan Henrik Vllhs tid.
Så kunde det äfven gå med Kyrkomötena hos oss.
Jag får således föreslå, alt mötet icke må ulan eget samtycke kunna upplösas före, än efter 6 veckors förlopp.
Då vår nu gällande grundlag bestämmer 3 månader för en riksdags sammanvaro och man ser huru otillräcklig denna lid är, så har jag trott att man, för ett kyrkomötes sammanvaro, borde bestämma minst (i veckor, hvarförinnan man icke torde kunna hoppas, att ärendena der skola kunna vara med nog omtanka och grannlagenhet genomgångne.
Urtima Kyrkomöte anser jag deremot kunna hällas, när Konungen så för godt finnér; dock ulan rubbning i lagtima kyrkomötes sammanträde, emedan det eljest skulle kunna hända, att aldrig något sådant möte komme tillsammans och att roolionsrätten derigenom förlorades. R. o. Ad. torde påminna sig att ifrån vår nu gällande grundlags antagande och ända lill år 1823 bar ingen lagtima, utan blott urtima Riksdagar hållits.
Detta bar visserligen icke varit med afsigt gjordt, och är dessutom, hvad riksdagar nu beträffar, alldeles likgiltigt, enär, på en urtima riksdag, alla möjliga ärenden kunna förekomma, lika väl, sora på en lagtima.
Men om deremot, på eli urtima Kyrkomöte endast finge företagas de ärenden, hvarom Konungen gjorde framställning, så skulle ju, om Han aldrig holle något lagtima Kyrkomöte, ledamöterne icke eller ega någon motions-rälf, utan nödgas förblifva stumma i alla sådana frågor, som Han icke till mötet framställde?
Jag får således föreslå, att lista § matte erhålla följande lydelse: lista morn.: ”Till lagtima Kyrkomöte sammanträde Svenska Kyrkans ombud hvari 6:lear, a den tid och ort Konungen utsätter, dock minst 3 månader före lagtima riksdags inträffande.
Mötet kan ej, utan Den 13 September f. m; 329 eget samtycke, upplösas förr än 0 veckor efter dess öppnande förflutit.” 2:dra morn.: '‘‘‘Urtima Kyrkomöte kan Konungen sammankalla och upplösa, när Honom godt synes, dock ulan rubbning af tiden för lagtima Kyrkomötes sammanträde.”
Jag skulle icke hafva föreslagil någon bestämd ordalydelse i della fall, ulan hafva yrkat ålerremiss: så vida icke nu, då riksdagen redan är nära silt slut och LagUtsk. ännu har flere vigtiga mål till behandling, en sådan åtgärd vore detsamma som hela förslagets tillintetgörande, enär återremissen troligen icke kunde blifva från Stånden afsänd och af Ulsk. besvarad innan riksdagen vore uplöst.
Om Kyrkomöte, på sätt Hr von Hartmansdorff ifrågasatt, skulle efter vissa mellanskof på bestämda tider sammankomma, så skulle deraf blifva en följd, att den Svenska Stats-kyrkan skulle komma att på dessa Kyrkomöten representeras. Deooa Stats-kyrka representeras för närvarande på riksdagarne utaf så väl PresteSt, som de öfriga 3:ne RiksStm.
Stånd ega uu att gemensamt med Konungen stifta lagar, som angå kyrkan, och att lill Konungen frambära sådana önskningar uti religiösa mål, som kunna blifva föremål för Hans beslut.
En sådan representation, som den Hr von Hartmansdorff föreslagit, skulle således, enligt min tanke, ovilkorligen komma alt. stå uti strid med den Svenska Statskyrkans nuvarande representation, och en sådan kollision kan jag för min del ingalunda tillstyrka.
I afseende på de kyrkomöten, Ulsk. nu föreslagit, yttrar en reservant, Professor Bring, följande: ”1 likhet med LagUtsk:s majoritet är visserligen jag öfvertygad, att Svenska kyrkan lika litet som någon annan kan helt och hållet undvara synoder.
Då likväl dessa, om det bestående förhållandet mellan Stat och Kyrka, och i sammanhang dermed hela kyrkoförfattningen, icke skall i grunden rubbas, hos oss omöjligen kunna blifva annat än, hvad äfven Utskottet föreslår, blott rådgifvande, i utomordentliga fall af Konungen sammankallade församlingar, så synes mig en särskild lagstiftning med afseende på dem vara både öfverflödig, och i viss mån för sjelfva det åsyftade ändamålet hinderlig.
Otvifvelaktig! eger Konungen, oaktadt derom intet finnes uttryckligen stadgadt, full rättighet att när som helst påbjuda ett kyrko-möte.
Han behöfver alltså icke dertill af en särskild lag bemyndigas.
Men då, enligt sakens natur, nyssnämnde rättighet endast ganska sällan och i olika fall af mycket olika anledningar lärer blifva begagnad; så skall, om det oaktadt en bestämd form för kyrkomötenas sammansättning m. m. föreskrifves, denna snart sagt hvarje gång, då fråga väckes om ett sådant möte, befinnas mer eller mindre otjenlig, och således intet kyrkomöte kunna hållas, innan lagen derom försl hunnit af R.
St. förändras.
Derföre torde bäst och naturligast vara, att härvid icke på förhand stifta lag, utan för hvarje särskildt tillfälle låta de omständigheter, som påkalla en Synod, också fritt bestämma beskaffenheten af dess form.
Och är del på dessa grunder, som jag icke med min röst kunnat bidraga till det hufvud-resultat, hvartill Utsk:t i detta Betänk, kommit.” 330 Den 13 September, f. m.
Uti detta yttrande instämmer jag hufvudsakligen och vågar hos Hr.
Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på afslag utaf hela den ifrågavarande lagen.
Då de Symboliska Böckerna tyd ligen ådagalägga att de andliga och verldsliga regementena böra vara ifrån hvarandra åtskiljda, så vore det väl äfven skäl att man en gång äfven här i Sverige sökte att komma derhän.
Detta är icke syftemålet med det nu ifrågavar:de förslaget, ehuru meningen dock är att söka tillvägabringa en rörelse inom den Svenska kyrkan, som uti århundraden legat uti lägervall.
Några anmärkmr emot Utsk:s förslag måste jag således framställa.
Den lista § innehåller: ”Till allmänt kyrkomöte sammanträde
Svenska kyrkans ombud, då Konungen nödigt pröfvar, å tid och ort, som Han utsätter.”
Detta är således en envåldsmakt, lagd uti Konungens hand, men nti det verldsliga regementet har han icke någon sådan makt, utan sammankallar R.
St. hvart 3:dje år.
Billigheten borde väl då fordra, att samma åtgärder vidtoges äfven i afseende på det andliga regementet, så att de af landets innevånare, som nitälska för Christendomens spridande inom fosterbygden, äfven måtte få sammankomma för att diskutera om kyrkans angelägenheter, helst det väl alltid bör vara ifrån församlingens sida, som initiativet tages uti alla kyrkan rör:de mål.
På denna grund anser jag, i likhet med Hr v. Hartmansdorff, att en viss tid bör bestämmas, inom hvilken kyrkomöten skola hållas.
Ligger detta bestämmande i Konungens hand allena, så är jag öfvertygad om att, på sätt hittills tillgått, inga kyrkomöten komma att blifva utaf, ty allt sedan Protestantismens införande i Sverige har Konungen egt rättighet alt sammankalla kyrkomöten, hvilket dock icke skett ända sedan år 1593, hvarföre jag misstänker att samma förhållande äfven fortfaride kommer att ega rum.
Jag anser derföre Hr von Hartmansdorffs yrkande, att kyrkomöten hvart 6:te år skola hållas, böra uti lista § lämpligen införas, hvarföre jag förenar mig uti det redaktions-förslag
Hr von Hartmansdorff nyss upläst, anhållande om Hr Gr. o. Landtm:s propos. på bifall till detsamma.
Jag tackar Hr Carleson derföre att han sagt ordet fullt ut och yrkat afslag på hela Betänk., hvarigenom man kommit på ren fot med frågan och kan upplaga henne från grunden, punkt för punkt.