Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först hönsgården, hvars kacklande konvent undfägnades med korn från Sabinas korg.
Därnäst fårhuset, så svinstian, så stallet, så ladugården, hvars tjurar, kor och ungnöt alla nämndes vid namn.
De bästa mjölkkorna fingo mention honorable och till undfägnad en nypa salt.
-- Har du sett fagrare kritter än Solros och Nyponblomma? frågade riksrådinnan sin nya dotter.
Hagar tänkte på den tid hon vallade tre magra kor vid Kaskas torp och bekände, att hon aldrig sett något jämförligt med Solros och Nyponblomma.
-- Du skall få mjölka dem i morgon, om du åstundar det, fortfor den goda frun trohjärtadt. -- Solros mjölkar på fjärde veckan fem kannor i målet, men Nyponblomma har minskat till fyra.
Akta dig, när du mjölkar Solros: hon har den oseden att sparka stäfvan omkull: hon lider ingen annan än gamla Renata.
Det finns intet annat medel för sådant, än att lägga en våt duk öfver korsryggen.
Och sedan, gå aldrig i ladugården med rödt band i håret!
Märk, huru Turk ser på dig!
Han är klafvad nu, men hvad skulle en ungtjur tåla rödt? ...
Efter aftonbönen och måltiden presenterades tjenstefolket: sex drängar, förutom gårdsfogden Wik, och sex pigor, förutom hushållerskan Lena.
De nämndes alla vid namn, skulle alla tagas i handen och framsade alla sin välkomsthälsning: signe Gud nådig jungfrun!
Där kom icke alla dagar en ny dotter i huset, och Nerkebon är känd för att tänka mer än han säger.
Bakom hälsningen låg en tyst kritik, som, att döma af hvad
Sabina anförtrodde sin matmor, ej utföll onådig:
-- Hon är blider under ögonen och dryger, så det förslår för en grindastolp.
För hon är lärder i fröknatjenst.
Hagar ledsagades af sin nya fostermoder till en förtjusande liten kammare i öfra våningen med utsikt öfver en del af parken, klosterruinerna, den gröna slätten och en liten sjö.
Här fick hon ställa och styra som hon själf behagade.
Och här begynte i aftonskymningen ett förtroligt förhör.
-- Du är född i Finland?
-- Ja, nådig fru.
-- Kalla mig ej nådig fru, kalla mig i enrum mor, det lider jag bäst, men i andras närvaro kan du säga: min fru mor.
Jag vet, att du är ett hittebarn; vi skola ej tala därom.
Men huru kom du till fröken Kerstin?
Och hvarför begärde du orlof från hennes tjenst?
Hagar berättade hvad hon trodde sig kunna yppa och huru hon ledsnat vid hoftjensten.
-- Ungt folk brukar inte så snart ledsna vid hofvet.
Du har således läst latin och många böcker?
-- Ja, min fru mor.
-- Har du också läst gudeliga böcker?
-- Ja, bibeln, några postillor och något teologi.
-- Tror du på Gud allsmäktig och hans enfödde son Jesus Kristus, vår frälsare?
Hagar bleknade.
Denna fråga hade hon icke gjort sig själf, och hvad skulle hon svara?
Hon var för stolt att ljuga.
Efter något betänkande svarade hon:
-- Jag tror på eviga makter, som styra människors öden.
Fostermodern betraktade henne med en så sorgsen och genomträngande blick, att hon nedslog ögonen.
Hon var väpnad till motstånd mot hvarje teologisk dogm, hvarje kyrkans fordran på en renlärig luthersk bekännelse, men denna sorgsna och kärleksfulla blick kunde hon icke emotstå.
-- Har du läst katekesen och gått i skriftskolan? lydde den nästa frågan.
-- Jag har läst katekesen och gått i skriftskolan med jungfrurna Kurck, när jag var fjorton år gammal.
Fru Maria fattade hennes hand med den samma oemotståndliga blicken och sade:
-- Så ung, så begåfvad och redan fallen för jägarens pil!
Vet du väl, att tron på flera gudar är hednatro?
Men jag vill icke strida med dig; jag vill bedja för dig.
Har du någonsin erfarit en sorg?
-- Ingen sorg, men mycken förödmjukelse.
-- Detta är en väg, men icke den raka.
Har du älskat någon människa mer än dig själf?
Åter en fråga, svår att besvara.
Hagar fann en undflykt.
-- Jag har läst, att man skall älska sin nästa såsom sig själf.
-- Och huru älskade Han, som blödde för oss på korset?
Barn, du förstår lika litet kärleken, som du förstår sorgen.
Märk nu, att jag inte vill vara din skriftefader; jag vill vara din mor.
Din tro eller otro lämnar jag åt Guds helige Ande, som allena kan böja ett trotsigt hjärta, och går hvarken nu eller framgent till rätta med dig.
Vårt hus är ett kristeligt hus, och jag förväntar af dig, att du i yttre måtto ej gifver anstöt.
Men hyckla skall du inte.
Min Erik har stridt vid sin store konungs sida för samvetsfrihet i världen, och ditt samvete skall inte vara en nunnas på Riseberga, det skall vara en dotters.
Förstår du mig, barn?
-- Jag skall bjuda till att förstå det, svarade fosterdottern.
Hon kände rebellen uppresa sig, men han stod på ett glasberg, han fann intet fotfäste.
-- Gör så! -- Och fru Maria var åter den praktiska husmodern, om hvilken Hagars första intryck varit, att denna frus rätta plats vore i ladugården. -- Hvad kan du annat än läsa, skrifva och räkna?
-- Jag har varit ett fattigt barn, som vallade kor i skogen.
Jag hjälpte den tiden en torparehustru i alla sysslor.
-- Således spinna, väfva, sy, sticka, baka, brygga, stöpa ljus ...
-- Vi hade ej råd att lysa med annat än torrvedsstickor.
-- Nå ja, men hvad har du kvar af dessa nyttiga sysslor?
Det sägs, att fröken Kerstin aldrig har hållit en strumpsticka i sin hand.
-- Hon är drottning.
Det finns så många andra, som sticka strumpor.
-- Säg det!
Men huru kan den sköta ett rike, som ej kan sköta sig själf?
Du, som ej är en drottning, lär ej komma långt i världen med andras strumpor.
Märk nu hvad jag säger dig, och håll det i kärligt minne, såsom det kärligt dig sagdt är.
Låt hofglittret och frökenkonsterna fara!
Jag förväntar af dig, att du skall göra ditt nya namn heder med ett ärbart, gudfruktigt och husesamt sinnelag.
Lärdom aktar jag inte stort, där den ej står till att förena med Guds ord, som är den sanna visheten, men du skall hafva morgnar, kvällar och söndagseftermiddagar lediga att läsa dina böcker, som dig synes för godt, allenast du inte somnar från ljuset.
Resten af veckan går du i alla sysslor, såsom jag gjort i mina unga dagar och gör mestadels än.
Lena skall inte topprida dig, allenast du umgås beskedligt med henne och visar dig läraktig, där du ännu intet bättre förstår.
Var inte för flat mot pigorna; de behöfva nog eftersyn.
Ställ dig väl med landböndernes hustrur och gif dem sirapsdricka, när de komma till herrgården med smör eller ägg.
Nästa vecka blir rågskörden: då skall folket trakteras med ost, spisöl och pannkaka.
Där nu främmande kommer till Riseberga, vet du hofseder bättre än jag, men du skall se till, att alla fat äro väl diskade och rena lakan läggas i sängarna efter nummer och hvar persons stånd, för Lena blir gammal och skumögd, hon kan snart inte skilja fyrskäft från dräll.
Jag törs inte mera ge henne nyckeln till silfverskåpet; den skall du få, barnet mitt, och nyckeln till ölkällaren med, för Wik listar sig gärna därin.
Och nu är det tid att krypa hvar under sitt täcke.
Må tro det ställer sig till regn på vårt torrhö?
Godnatt, min flicka, glöm ej din aftonsignelse!
Gör mig hugnad, och Gud skall gifva dig dubbelt igen!
Hagar blef ensam och satt vid sitt öppna fönster mot parken.
Julimånen stred med ett skimmer af den flyende sommardagen, och vid horisonten skuggades sjöns vattenyta af ett stigande moln med lätta kornblixtar.
Det var lugnt, tyst och varmt.
Fågelsången hade dött bort i lindarnas kronor; endast den outtröttliga rödstjärten lät ännu höra ett ensligt kvitter från vårens dagar.
Det måste ha varit en sömnlös hane; honan vakade öfver ungarnas nattro.
Det ensliga kvittret gaf en melodi åt ensliga tankar.
Hagar stod utom sig själf och talade till sig själf:
-- På hvilken strand har du åter hamnat, irrande spån?
Ensam var du i Kaskas skog, ensam i din förste rike beskyddares hus, ensam i Kristinas glänsande hof och nu åter ensam på Edsberga slätt vid klostrets ruiner.
Så mycken godhet, så mycken kärlek hafva kommit dig till möte, hvar du i världen gått, och dina förödmjukelser ha varit öfvergående skuggor, men ensam kände du dig öfverallt, till och med när en yngling sade sig vilja för dig eröfra kronor.
Ingen förstod dig, och du förstod ingen.
Alla andra hade en hjärtevän, åt hvilken de kunde säga allt; du hade ingen.
Hvarför var du så olik alla andra, så ständigt instängd i hjärtekammaren?
Frihet var din lust, men läpparna voro bundna.
Var det din eller människornas skuld?
Var det stålet som saknades för att slå gnistor ur flintan?
Eller var du Kristinas kiselsten, som lyste med guldets glans, och se, det var kattguld!
Ett främmande väsen var du, likasom din afundade, din beundrade, din stundom nästan hatade drottning: till hälften genomströmmad af människors varma blod, till hälften af kall stjärnglans.
Fru Sofi De la Gardie har kallat ditt väsens brist högmod, fru Maria Ryning har kallat det hednatro.
Hvem har rätt?
Eller finns här en tredje fackla, som lyser långt in i själens okända grund: -- »du förstår icke kärleken!»
När Hagars ensliga tankar hunnit till denna återvändsgränd, ihågkom hon stjärnans ljustöcken och de underliga orden: »mitt väsen är kraft, icke kärlek» ...
Och:
»spegla dig i din motbild!» ...
Har ej fröken Kerstin allt, utom kärlek?
Är hon ej högt begåfvad i tankens kraft, viljans kraft, handlingens kraft, och när har Sveriges rike någonsin varit så starkt, som under Kristina?
Men hvad är hon mer än stark?
Kan hon älska någonting annat i världen, än sig själf?
Ja, hon kan älska mycket och många, hon kan måhända älska dem såsom sig själf, men älskar hon sig själf?
Om hon älskar sig själf, måste hon ju alltid vara tillfreds med sig själf, icke jaga, såsom hon gör, från oro till oro, från böcker till människor, från människor åter till böcker, till nya forskningar, nya planer, nya förströelser för att komma lös från sig själf.
Sök! sade stjärnan.
Och fröken Kerstin söker beständigt något.
Hvad söker hon?
Söker hon den bortbytte prinsen?
Dårskap!
Hvad kan hon söka annat än sig själf, sin innersta lifsgrund, det enda hon kan i sann mening älska, det enda, där hon kan engång med kärlek hvila?
Men hon finner icke sin grund, likasom jag, Hagar, ej finner min.
Det betyder så litet att älska andra såsom sig själf, innan man funnit i sig det enda, som är värdt att älska och bygga uppå.
Innan man funnit sin egen grund, måste man öfverbjuda sig själf, man måste älska en annan högre än sig själf; man måste kunna försaka, uppoffra sig, lefva och dö för någon annan eller någonting annat och lefva eller dö obelönad, otackad, okänd, glömd.
Ty det kan ju icke vara kärlek att älska något för lön, för tack, för ära ...
Den objudne gästen
N:o 157.
DEN OBJUDNE GÄSTEN.
August Blanches byst.
EN SKISS UR
AUGUST BLANCHE’S LIF
M. S. SCHWARTZ.
August Blanche.
Till herr
H–s villa på
Djurgården var för många år sedan en utvald samling utbjuden.
Våren hade räckt handen åt sommaren till afsked.
De späda löfven nickade farväl åt den förre och välkommen åt den senare, och gräsmattan myste så inbjudande åt den ankomne gästen.
Allt i naturen hade vaknat till lif, poesi och sång.
På herr
H–s villa var också idel glädje och munterhet.
De bjudna gästerna hade samlats under träden på den täcka gården, dit en väldig bål och ett helt regemente med glas hade blifvit utburna.
Bland dessa män, hvilka alla hade intelligenta ansikten, utmärkte sig i synnerhet en genom den glans af snille, som hans blick ägde.
När han talade, lyssnade alla.
Ordets makt var hans; ty han tog alltid sina åhörare med sig, vare sig att han afhandlade ett allvarligt ämne, eller att han med osökt kvickhet och humor berättade en anekdot.
Under det allmänna pratet kom någon i sällskapet att nämna Karl den tolftes namn.
Mannen med de snillrika ögonen blef helt plötsligt tyst; skämtet dog bort på hans läppar.
Den tolfte Karl tycktes erinra honom om något, som förjagade löjet.
Han stod med handen hvilande på bordet, där bålen tronade bland sina vasaller, glasen.
Efter en kort stund fattade han ett af glasen, knackade i bordet och begärde ordet.
Han ämnade föreslå skålen för ett företag, som svenska folket förgätit, och hvilket likväl var en helig, ehuru ännu ouppfylld plikt.
Skrattet, sorlet och pratet förstummades; med ögonen fästa på talaren, lyssnade en hvar med odeladt intresse.
Må ingen vänta, att vi skola återgifva detta tal, då ingen såsom han ägt ordets makt.
Han uppfordrade de närvarande att ställa sig i spetsen för att en insamling af folket måtte åstadkommas till uppresandet af en minnesstod åt – Karl den tolfte.
Den idé, han nu framställde, erhöll just genom hans ord sin rätta värme och färg.
Han tog med storm hvarje hjärta, som åhörde honom, därför att han förstod att uppelda känslan för det fosterländska i företaget.
Då han slutat sitt tal, utbrast en bifallsstorm och utbragtes ett:
“Lefve August Blanche!
Lefve Karl den tolftes minne!“
“Hurra för August Blanche och kung Karl!“ skrek en klar röst öfver deras hufvuden.
Alla tittade åt höjden, öfverraskade, att man äfven i rymden instämde i de lefverop, man upphäft.
Talaren upptäckte snart den, som hurrat.
Det var en gosse, uppkrupen i eken, under hvilken de befunno sig.
Snart fingo de andra äfven sikte på den objudne gästen.
“Hvad gör du där, pojke!“ ropade värden med misslynt ton.
“Laga dig genast ned, eller ock blir det smörj.“
“Bäst jag sitter, där jag sitter då,“ svarade gossen; “hit upp kan herrn icke komma; men stege jag ned, då“ ...
“Akta dig, jag går in efter min bössa, och då skall jag allt få dig ur trädet,“ utlät sig herr H– helt vredgad.
“Gör icke det, snälla herre,“ bad gossen och äntrade högre upp.
“Om jag vore en ekorre, lät ni mig sitta kvar, utan att kosta krut på det stackars kräket.
Jag skall vara lika tyst och oförarglig som en sådan, om ni låter mig få behålla min plats.“
Talaren för Karl den tolftes minnesstod betraktade gossen med ett godmodigt leende.
“Låt bytingen sitta där uppe i höjden och blicka ned på oss, som icke kommit så högt upp,“ sade han till värden.
Något motvilligt samtyckte herr H–, och snart glömde man den lilla observatorn.
Supéen serverades, och gästerna samlades omkring det af läckerheter öfverhöljda bordet.
Gossen hade nu klättrat ned, och, stående vid sidan af ett uppslaget fönster, följde han med uppmärksamhet, hvad som tilldrog sig där inne.
Med en min af hunger såg han de många goda saker, man förtärde, och med en blick full af intresse lyssnade han till hvad som talades.
August Blanche kom under supéen att stanna vid det fönster, utanför hvilket gossen fattat posto.
Han såg ut i den ljusa sommaraftonen, och de snillrika ögonen fästes på de strålande ögon, som voro häftade på honom.
Han igenkände gossen och log.
“Du är hungrig?“ sade han och såg vänligt på hurraren.
“Det är säkert, det,“ svarade denne, “men sådant går väl öfver, och icke förlorar jag modet för så litet.
När jag kommer hem, finnes väl något i mors skåp, hvarom icke, så kan jag nog sofva utan mat i natt.“
Åter smålog mannen och blickade med välbehag på gossens vackra ansikte, vände sig därefter till värden, sägande med klar stämma:
“I gamla Sverige har det i forna dagar varit sed, att ingen fick gå hungrig från ett gästabud.
Bästa H–, det ser ut, som om du icke hyllade detta bruk.“
Herr H– såg på skämtaren med en bestört blick.
“Äfven de objudna gästerna undfägnades,“ fortfor talaren, “icke en enda lefvande varelse fick vända hem, utan att hafva blifvit på bästa sätt trakterad.
Återtag, för i afton, denna vackra sed, min bror, och låt äfven den objudne gästen icke blifva glömd.“ August Blanche pekade på gossen utanför fönstret.
Alla blickade nu på den senares frimodiga ansikte, och man utropade:
“Det är ju den lilla hurrabasen, han får lof att undfägnas.
Vi vilja icke påstå, att herr H– delade dessa tänkesätt, men som god värd lät han gästernas önskan blifva lag för sitt handlingssätt, och ut till ynglingen sändes mat i öfverflöd.
När han ätit sig mätt, tog han det glas vin, man ställt åt honom, gick fram till fönstret och utropade:
“Skål för August Blanche!“
Gossen tömde sitt glas, och där inne i matsalen skrattade man hjärtligt, men instämde med nöje i skålen.
Måltiden var slutad, då Auroras purpurmantel breddes ut i öster, och gästerna lämnade herr
H–s villa, för att begifva sig till sina hem.
Med rocken tillbakaslagen öfver högra skuldran, tummen instucken i västens armhål vandrade August Blanche fram mot Djurgårdsbron.
Kommen på midten af den, stannade han och skådade utåt Brunnsviken, tjusad af dess intagande fägring.
Fåglarna höjde upp sina morgonsånger rundt omkring dess stränder, och han lyssnade med ett uttryck af välbehag, under det morgonvinden svalkade hans panna.
Hvad tänkte han, där han, tjusad af den vackra taflan och fängslad af sången, stod orörlig?
Fåvitska fråga, den ingen nu kan besvara!
Han hade under sin promenad från villan icke märkt, att den objudne gästen följde honom på afstånd, att han nu stannat ett stycke ifrån honom och med spändt intresse betraktade hans ansikte, och icke heller varseblef han, att gossen fortfor att följa efter, ända till dess mannen uppnått sitt hem och gick in genom grinden, som förde till malmgården på Ladugårdslandet.
Blanche’s malmgård.
Trädgårdsmästaren hade vid soluppgången börjat att syssla i malmgårdens trädgård, då grindarna öppnades och en gosse om 14 à 15 år inträdde.
Han aftog den slitna mössan och frågade:
“Var god och säg mig, när man kan få tala vid herr Blanche?“
“Icke kan det ske förr än klockan tio.
Det är icke länge sedan herr auditören kom hem, skall jag säga.“
“Hvem vet det bättre än jag, som var med på kalaset,“ svarade gossen stolt leende och tillade:
“som jag bor långt härifrån, stannar jag väl och väntar, till dess klockan blir tio.“
Trädgårdsmästaren betraktade ynglingen med en mönstrande blick, men fann troligen icke något misstänkt i hans yttre, utan nickade sitt samtycke och gick ifrån honom.
Gossen lade sig på en bänk i närheten af boningshuset med mössan till hufvudkudde och insomnade snart.
Ungdomens sömn är djup, och ynglingen sof tungt.
När klockan i Ladugårdslands kyrka klämtade de första slagen af tio, flög ynglingen upp, ruskade på sig, ref med alla fingrarna några tag genom sitt lurfviga hår, for med handen öfver jackan och mössan och ämnade därefter begifva sig upp till byggningen, då han helt plötsligt såg upp och befann sig ansikte mot ansikte med en herre i nattrock.
Gossen blottade sitt hufvud, och en varm rodnad betäckte hans ansikte.
“Hvad, min gosse, jag tror, du har sofvit här!“ utlät sig herrn i nattrocken.
“Ja, det har jag och drömt om Engelbrekt och hans dalkarlar.“
Den snillrike författaren till skådespelet smålog.
Stenberg och trädgårdsmästaren.
“Så-å,“ sade han, “men hvarför har du ej gått hem till dig?“
“Därför att ... att ... jag ville tala vid herr Blanche och bedja om ...“ gossen tystnade.
August Blanche upptog genast en börs, men innan han hunnit öppna den, utropade gossen med blossande kinder och blixtrande ögon:
“Nej, nej, jag är icke kommen att begära någon allmosa, jag ville bedja herr Blanche taga mig i sin tjänst, så att jag ständigt fick vara i er närhet.
Att betjäna er skulle utgöra min lycka.“
August Blanche, så van han än var vid hyllning, kände sig dock rörd vid den, som nu skänkts honom af den fattige gossen i den luggslitna jackan.
Blanche sade honom det, och den fattige ynglingens hjärta svällde af glädje, då han lyssnade till de vänliga ord, som dessa läppar uttalade.
Blanche frågade efter gossens namn och föräldrar.
“Jag heter Oskar Stenberg,“ svarade han, “min far har i forna dagar varit vid en landsortsteater, men är nu sängliggande i vattusot.
Mor min arbetar för oss alla och har hållit mig i skola.“
“Hvad gör du nu?“
“Jag söker mig en plats: min mor kan icke hålla mig vid gymnasium, och jag vill icke, att hon skall träla längre för mig, hon har nog med att försörja sig och far.
– Visst är det bittert att icke få fortsätta att läsa, men det skulle jag glömma, om herr Blanche tog mig i sin tjänst.
Jag skulle vara er så trogen och tillgifven,“ försäkrade gossen.
August Blanche såg på gossen, klappade honom vänligt på skuldran och frågade:
“Huru kom du upp i trädet i går?“
“Å, det var för att se och höra herr Blanche, jag äntrade upp dit.
Jag hade gått till Djurgården, för att söka en tjänst, som var ledig i en af bodarna där.
– Som jag stod i boden och väntade på ägaren till densamma, gingo ett par herrar förbi. ’Där går August Blanche’, utropade bodbetjänten.
’Hvilkendera?’ sporde jag, och då han visade mig på er, var jag med ett språng ur boden och följde efter till herr H–s villa.
Jag måste se och höra författaren till ’Engelbrekt’, ’Läkaren’ och ’Hittebarnet’, och så klättrade jag upp i trädet.
Medan jag satt där, tänkte jag, att det skulle vara en bra stor lycka att få blifva er tjänare, och nu bönfaller jag därom.“
Oskar sänkte helt ödmjukt sitt vackra hufvud och afvaktade sitt öde.
Han hade talat med hela hänförelsen hos en yngling, som hyser en exalterad beundran.
August Blanche hade ett rikt och varmt hjärta, öppet och känsligt för allt godt.
Gossen gjorde ett lifligt intryck på honom, men han var för sant storsint att kunna bevilja hans begäran.
“Min tjänare kan du icke blifva,“ svarade han därför mildt, “men min skyddsling måhända.
Jag önskar att kunna göra något för din framtid och skall tänka närmare därpå; men först skall du hafva dig en god frukost.“
Han tog gossen med sig in i sin boning, och ögonblicket därefter sutto Oskar och Sveriges populäraste man och frukosterade.
August Blanche underrättade sig, medan de åto, om åtskilligt, som rörde ynglingen, och om han hade fallenhet för något särskildt.
Gossen hade velat blifva läkare; men det var nu icke någon möjlighet att tänka på.
Då de stego upp från bordet, tillsade Blanche honom att genast gå hem och lugna sina föräldrar, som säkert voro oroliga öfver honom.
“Du skall snart höra af mig,“ var hans afskedsord.
Blanche hade då, som alltid, mycket att tänka på.
En vecka förflöt, utan att Oskar förnam något från honom.
Den vattusiktige skådespelaren och hans son väntade med spändt intresse, att bud skulle komma från den man, de ansågo för sin tids största snille; – men dagarna förflöto, och intet budskap hördes af.
Oskar förlorade för hvarje dag, som förgick, något af sin glädtighet, och på den åttonde dagen var gossen helt dyster.
“Han har glömt mig,“ tänkte han och var färdig att gråta.
“Jag skall icke blifva så lycklig, att jag får se honom,“ suckade Oskars far.
Blanche glömde sällan den, han lofvat hjälpa, och försummade lika sällan de tillfällen, som yppade sig, för att göra en god gärning.
Oskar satt en dag med hufvudet lutadt i händerna framför det öppna fönstret i faderns lilla och tarfliga rum.
Han tänkte med samma längtan på Blanche, som en ung mö tänker på den, hon älskar, när denne uteblifver.
Ynglingens hjärta slog oroligt, och heta tårar runno utför hans kinder.
Han var olycklig, därför att han hade haft så svindlande förhoppningar om att ofta få se och höra den, som han beundrade; och nu voro dessa gyllene drömmar tillintetgjorda.
Ur dessa sorgliga betraktelser väcktes han plötsligen af att dörren mellan faderns rum och det yttre öppnades och modern yttrade:
“Var så god och stig in, min man och son äro där inne.“
Oskar såg mot dörren; öfver tröskeln trädde August Blanche.
Ynglingen störtade upp; i ett nu hade lifvet åter för honom blifvit ljust och leende.
Blanche dröjde ganska länge i den gamle skådespelarens sjukrum och talade med honom om hans förflutna lif och om sonens framtid.
Han älskade att studera människorna, och landsortsaktören var ett original i sin genre, som förtjänade att lära kännas.
Om sonen Oskar hade Blanche genom lärarna förskaffat sig underrättelse: han var en flitig gosse, med lätthet och håg att lära.
Blanche hade också bestämt sitt handlingssätt.
Han ville sörja för, att ynglingen fick fortsätta sina studier, och befria modern från att arbeta för flera än sig själf och den sjuke mannen.
När August Blanche bjöd skådespelaren farväl, gjorde han det med löfte, att helt och hållet bekosta Oskars studier.
Ifrån de tacksamma föräldrarna och den lycklige Oskar gick August Blanche, ledsagad af de varmaste välsignelser.
Efter hans bortgång upptäcktes, att han kvarlämnat en sedel på femtio rdr rmt, den han lagt under ett af sina egna arbeten, som den sjuke studerade.
Oskar kom om hösten in på gymnasium och fick tvenne gånger i veckan äta vid August Blanche’s bord och njuta af att åhöra honom.
Därjämte betalte hans välgörare för honom i hemmet och bekostade alla utgifterna för ynglingen.