Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans sångmö liknade den synderskan, som föga begrep hvad Christus sade, men kysste hans fötter, och vätte dem med tårar, och torkade dem med sitt hufvudhår, och erhöll den dom:
”henne varda många synder förlåtna; ty hon älskade mycket”.
Från hennes styrkas dagar äger man fördenskull, utom de större compositioner der samma anda herrskar, den vidtfrejdade Cantaten ”Helig är Herren!
Hans lof skall jag sjunga”,328 den också med full rätt högtprisade ”Bönen vid Djurgårdens Helsobrunn år 1787”, och de sköna, ehuru mindre omtalta ”Sånger i Bethlehem”, der t. ex. dessa en Novalis värdiga toner förnimmas:
Du, som din himmel öfvergifvit
För oss att dödas törnekrönt,
Och re’n i många sekler blifvit
Med otack för din kärlek lönt;
Du, som ej rum på jorden finner:
Då himlars thron Du öfverger,
Mitt hjerta, som af kärlek brinner,
Ack! vill dig älska ännu mer.
Ja, på din grafsten vill jag vaka
Tills du ditt väsen återtar,
Och se, hur väldigt du tillbaka
Upp i din Faders armar far.
Hvad saknad! hvilket haf af smärta!
Dock nej!
Du mig på händren bär.
Jag här en röst uti mitt hjerta,
Som ropar:
Gråt ej!
Derför kunde, i hennes sista tid, då klagostämman mer och mer tynade till suckar, dessa vanligen andas undergifvenhetens försakelse och ångrens förhoppning.
En sådan är denna Nyårsdags-utgjutelse:
När i sorg sig hjertat sänker
Och min framtids åska slår,
Jag på lifvets korthet tänker
Och till Golgatha uppgår.
Der, Messias!
Dig jag finner,
Och min Skapare jag ser,
Der ditt blod för min skuld rinner, –
Hvad har jag att frukta mer?
Sådan är ock den alltigenom renstämda ”Önskan i en mulen stund”, ur hvilken här dessa stropher må anföras:
Sälla strand! till dig jag hastar,
Gräns emellan lif och död,
Glada väg från sorg och nöd!
Jag ifrån din brädd mig kastar
Ned uppå den mörka våg,
Som mig förer till de länder,
Der väl dagen för mig tänder
Bättre ljus, än här jag såg.
Du, o Fader, på mig tänkte,
Då jag i mitt intet låg;
Du min brist och svaghet såg,
Och det hjerta Du mig skänkte.
Släck den eld, som blef mitt brott;
Du den i mitt väsen tände,
När Du, Evige, mig sände
Utaf ljuft och ledt min lott.
Jag en blomstertelning varit,
Som olyckligt runnit fram
På en annars nyttig stam:
Jag den art, Du gaf, förfarit!
Bryt då oarts-grenen af;
Men låt se’n en ny sig lifva,
Som må bättre frukter gifva;
Glöm mitt fel, – men ej min graf!
Dessa blickar, i sin slockning höjda uppåt himmelen, kunna ej förgätas.
Lugnade lemna vi den irrande vandraren, sedan vi sett honom under fromma böner nedlägga sig till hvila, och med detsamma den skugga försvinna, som så länge beledsagat honom i oupphörlig förstoring.
”Lidner hade många bekanta och vänner, då han var frisk och kunde roa dem: men i nödens stund, när en lång sjukdom och derpå följande fattigdom infann sig, öfvergåfvo honom alla dessa; – utom Professor Thorild och Hofsecreteraren Bellman”.
Så stodo sakerna, enligt Enkans utsaga, när han ändtligen nedsönk på sin sista sjukbädd.
Hvad hon derefter bifogar (och jemväl enskildt för mig med större utförlighet förtäljt), är något, utan hvilket ej heller taflan vore rigtigt fullständig.
”Då han låg på sin sotsäng, kom ett bud från Regenten Hertig Carl, och frågade honom, hvad syssla han kunde bestrida?
ty den skulle han få”.
Detta låter som ett grymt gäckeri: det kunde dock omöjligen vara så menadt; ehuru man i alla fall har svårt att ursäkta en slik okunnighet, både om den förfallnes nuvarande tillstånd och i allmänhet om den naturdaning, som äfven i hans helsas dagar gjorde honom oskicklig till hvarje annat värf, än lyrans.
Han smålog, och svarade:
”hvarför har man ej gjort mig denna fråga förr, då jag kunnat bli verlden och mig sjelf nyttig?
Jag väntar i en annan verld en större lycka, än den alla Konungar kunna gifva mig.
Men bed Hans Kongl.
Höghet ej glömma min olyckliga maka och mitt lilla barn”.
– Sedan budbärarn gått, såg han på sin maka, räckte henne handen, tryckte hennes, och försökte med svag röst att i ännu ett qväde tacka henne för hennes trohet.
Men då tankarne och versen förvirrade sig, upprepade han blott dessa slutord af ett annat, som han hade dicterat ej långt förut:
Förgäfves min harpa jag tager;
Hon vägrar det suckande hjertat sitt ljud.
Farväl, min odödlighets lager!
Jag glöms: men dock känns – af en Vän och af Gud.
Detta fyra-radiga äreminne, det skönaste för både henne och honom, var hans sista skaldeyttring.
Länge hade hans tillvarelse liknat en städse mattare flämtande lampa.
Häftiga lidelser, bekymmer, stundlig känning af eget och de närmastes armod, jemte vanan att arbeta om nätterna, med flaskan ställd bredvid bläckhornet – allt sådant hade samverkat, att förtära oljan i förtid.
Natten emellan den 3 och 4 Januari 1793 släcktes den.
Endast trettiotre år och nio månader utgjorde den ålder han uppnått.
För Enkan funnos inga medel till hans begrafning.
Den ene af de båda vänner, som intill yttersta stunden gittat uthärda hans besynnerligheter, – den vid denna tid sjelf sjuklige och nästan aldrig sjungande Bellman, lät då plötsligt förljuda, att han ville än engång sjunga offentligt.
Så skedde: och han lyktade med denna, bland hans smärre tillfällighets-dikter qvarbefintliga, ”anhållan om begrafningshjelp åt Lidner”:
Skalderne ha aldrig råd,
Att en bror i grafven sänka;
Knappt till svepningen en våd,
Mindre facklorna, som blänka.
Visen ömhet, visen nåd
Mot Poeten Lidners Enka!
Till henne, som ej härom visste det minsta, kom han derefter, glädjestrålande, med en hopknuten näsduk, hvarur han på hennes bord tömde 50 R:dlr, med utrop: ”Se här! detta har jag sjungit ihop åt dig”.
– Också var Bellman en af de få, som ledsagade Skaldens stofthydda till Adolf Fredriks kyrkogård.
Thorild kunde det ej: ty han satt då i fängelse.
Intet minnestecken utvisar Lidners griftplats.
Den enda grafvård, som restes, var det på den döendes begäran skrifna företal, hvarmed Rosenstein, hedersamt och hjertligt, förordade hans år 1793 utgifna ”Nyare Arbeten”329.
Högtidligare gärd har Svenska Akademien sedermera honom egnat, genom sin nyligen bortgångne patriark Franzén; och med en skådepenning, hvars betydelsefulla inskrift – ”Posterâ laude recens” – äfven berigtigar en äldre periods ensidighet eller försummelse.
Det monument, som af intet annat kan öfverträffas, är och förblifver ändock sjelfva samlingen af Lidners verk.
Sedan Bokhandlaren Holmberg, några år efter hans död, hade af dem utgifvit en såkallad ”tillökt och förbättrad” upplaga, men som i stället (fastän redigerad af en bland Lidners varmaste beundrare, Enbom) borde heta tillökt och förfuskad, erhölls omsider, genom Hammarskölds och Deléns försorg, en god330.
Dess företal och ”biographiska anteckningar” äro af Hammarsköld.
Utom sin Maka, efterlemnade Lidner jemväl en Dotter, Adelaide; född 1790; i sina spädaste år berömd af Thorild och Zibet för sin skönhet.
Tidigt blef hon förevigad i sin faders sånger.
Lidner älskade tänka sig möjligheten, att erhålla Thorild till måg; och skickade honom en dag, i den två-årigas namn, en ”Kärleksförklaring till Passionernas Skald”, skrifven (för att desto snarare beveka honom) på orimmade verser.
Liknande sig vid Rachel och honom vid Jakob, uppmanade hon sin herde der:
Slafva för mig och din sällhet,
I en Författares kall!
Lönen för fjorton års möda
Väntar i sexton års famn.
Nu har jag vår-rosens fägring,
Då hon af majdaggen närs.
Skulle jag denna förlora,
Mister jag dock icke Dig.
Du och mitt älskande hjerta
Blifva min dyraste skatt:
Ödet, ock tiden, ock döden
Kunna ej bortröfva den.
Vansklig är anletets fägring,
Lika som purpurn i skyn;
Evigt, som himmelens skönhet,
Varar en känslofull själs.
Måhända var det i anledning af denna förklaring, som Lidner började en af sina epistlar till Thorild med dessa ord: ”Ovärdige Complimenteur, som ej ids svara på en vacker flickas bref! Jag, Fader, svär, att aldrig hon skall blifva din hustru.
Skrif en Elegi”!
Det vissa är, att denna i sin barndom så vackra Adelaide, hvars ”döpelse-act Hans Excellens Grefve Gyllenstolpe, Landshöfdingen Nils von Rosenstein och Stats-secreteraren Zibet hedrat med sin närvaro såsom faddrar”, fick vid sin Moders sida borttråna i det elände, som i timlig måtto utgjorde den af en talrik allmänhet med förtjusning prisade faderns qvarlåtenskap.
Bägge – glömdes: af Regenten, af hans Efterträdare, af samtiden, af den nya tiden.
Enkan efter en af Sveriges största skalder måste, sedan hon länge sträfvat lifnära sig och sin dotter medelst pensions-undervisning, anse för lycka, att upptagas i det såkallade ”Drottninghuset”, och der få dö såsom fattighjon.
Dock påmintes hon dessförinnan än engång om de dagar, då endast de, som ägde intet att gifva, – Thorild och Bellman, – hade med sina skärfvar lättat hennes nöd.
Hon uppsöktes nämligen år 1820 af den ett yngre slägte tillhörige skald, som räddat den från allmogens läppar försvinnande Svenska Folkvisan och sjelf är dess kanske sista incarnation; han beredde henne ett litet understöd genom att utgifva några i hennes ägo befintliga papper efter Lidner, jemte en liten af henne dicterad biographi.
Dessa ark, dem han kallade ”Lidners sednare samlade skrifter”, hade icke för afsigt att förhöja den bortgångne sångarens vittra ära.
Men kännedomen af hans inre och yttre lefnadsomständigheter har genom dem vunnit mycket.
Rörande är den förtrytelse, hvarmed den trofasta Makan, emot Delénska upplagans företal och alla deras vittsord, som kännt
Lidner personligen, kämpar att försvara hans seders oförvitlighet, hans karakters moraliska höghet.
Ingen har strängare, än hon, hållit sitt vigsel-löfte om kärlek ”i nöd och lust”.
Ty med jubel bar hon den tunga lott, som blifvit hennes just i följd af föreningen med honom.
I den armodets fristad, der hon lyktade sina öden, var det hennes sista nöje, att dagligen, såsnart hennes qvartal utfallit, sammanbjuda på kaffe sina medsystrar, föreläsa sin mans odödliga dikter, och inskörda utropen af deras beundran; oaktadt den ideligen rönta förtreten, att denna enthusiasm hvarje gång upphörde då hennes kaffebjudningar måste inställas, och först vid nästa qvartal återbörjade med dem.
–Kanske lefver
Dottren ännu.
Den långa tidens oförrätt kan icke godtgöras.
Men ändå – skulle någon stråle af sen välvilja ej kunna finna en väg till hennes dunkla boning?
Jag såg år 1820 Lidners Enka.
Arvid Afzelius, boende då ännu i Stockholm, och sysselsatt just som bäst att hjelpa henne med de ”sednare samlade skrifternas” utgifning, hade inbjudit mig att göra hennes bekantskap.
Frimodigt kom hon mig till mötes i sin blåa kapott af groft och loggslitet kläde.
Åren, fattigdomen, bekymren, den länge fortsatta nödvändigheten att taga sig fram på egen hand eller vara både qvinna och man, hade förhårdnat anletsdragen, gjort blicken skarp, rösten sträf och åtbörderna väl mycket karlavulna.
Men såsnart jag angifvit mig som en dyrkare af Lidner, i hvars minne hennes innersta oafbrutet lefde, och hvars skrifter – hennes bibel – hon kunde utantill från perm till perm, förändrades genast allt detta: ögonen återtogo sin ungdoms-blickning, själfull och mildrad genom tårglans, anletet fick ett uttryck blandadt af ömhet och qvickhet, hållningen blef ädel och rösten klangfull.
Hon berättade mig om sin fästmö-tid, om sin täcka trägård och dess lusthus, der Lidner, när hon stundom der sökte honom förgäfves, alltid hade i sitt ställe qvarlemnat något gudomligt poem, – ofta den allrasötaste lilla vers, liggande på bordet och rigtad till henne.
Med stigande förtjusning, med utmärkt både känsla och smak uppläste hon flera sådana, både tryckta och otryckta; hennes varelse sammansmälte med hennes mans poesi; och åter framglänste, i flyende glimt, ur både själens och kroppens ruiner vålnaden af den fordom vackra, qvicka, hänryckande och hänryckta Jaquette Hastfer.
Bland Lidners enskildare bekanta funnos de, som ansågo honom för ungefär rubbad till sina sinnen; och misstankan om sådant kunde, vid uppträdandet af hans långa, lutande och utan omsorg klädda gestalt, åtminstone för mängdens ögon tyckas bestyrkt genom hans vanligen dystra, drömska, ofta liksom medelpunktlösa blick, i förening med det ursprungligt välbildade anletets magerhet, genom hvilken en från begynnelsen något i stort tilltagen näsa blef desto mera starkt framstående.
Mången af hans samtida litteratörer betraktade till och med hans skaldskap föga annorlunda, än såsom en utsöktare eller prydligare yttring af vanvett.
Så långt gingo visst aldrig Kellgren och Leopold: de voro dertill förmycket skalder sjelfve.
Men andemeningen af deras om Lidner bibehållna tystnad, som väckte Thorilds harm, kunna vi lätt utgissa.
De värderade, bland skalde-egenskaper, nästan högst det fina konstsinne, den säkra och stadgade smak, hvarförutan äfven det största snille ej alltid kan hindra fantasien, att vildt utsväfva; planen, att förlora bestämdhet och hållning; teckningen, att bli dimmig; tanken, bilden, uttrycket, att misskänna sin syftning, öfverstiga sig, sjunka, vanpassa; stilen, att stundom midt i de skönaste ställen ostädas af drag, än svulstiga, än matta, än outredliga eller blinda331.
En kritik, företrädesvis utgående från dylik synpunkt, måste i Lidners poesi finna hvarjehanda att ogilla.
Förmodligen tyckte den sig ock i sjelfva innehållet oftare träffa en sjuklig och enformig känslosamhet, än redbara, ”philosophiska” tankar.
– Tiderna förändrades: enväldet af en smaklära, som hade rätt i mycket, men tvifvelsutan var alltför mikrologisk och negatift formal, upphörde.
Och huru rikligen denna förändring kom Lidner till godo hos ett annat slägte, för hvilket grundbegreppen af det äldres ästhetik syntes ytliga och snäfva, har Palmblad i sin förutnämnda uppsats332 berättat, då han säger: ”Det yngre slägtet afgudade honom, och satte, blindt för hans fel, honom främst bland Svenska Sångens äldre mästare”.
Den bekännelse han sedan tillägger, må gälla såsom likaledes min:
”I denna ensidiga beundran uppväxte författaren af förevarande uppsats.
När han nu återläser den käre skalden, skönjer äfven han det myckna ojemna, falska, öfverspända, convulsiviska, samt medgifver gerna, att
Lidner icke var ”konstnär”; men återfinner tillika hos honom denna omedelbarhet, som ingen ”konst” kan ersätta, och som tillhör endast dem, hvilka i första handen öst ur Naturens och Hjertats innersta skaldekälla”.
I sanning: få hafva de skalder varit, hvilkas kallelsebref Naturen skrifvit med lika omisskännlig hand.
Egentligen var diktandet, var skaldesången för honom något hvarken mindre eller mer, än ett rent natur-behof, – liksom för fågeln att qvittra.
Hans reflexion öfver sitt yrke inskränkte sig nästan blott till önskningen och njutningen att vara hörd, omtalad, beundrad; men jemväl näktergalen, säges det, är ingalunda liknöjd för bifall.
Vore blotta fantasien och känslan nog, att tilldana skalder af första storleken, så skulle Lidner befinnas ibland dem.
Att han i alla fall kom så långt på vägen dit; att han till och med ofta uppnådde deras höjd, fastän utan att kunna för alltid taga den i besittning: hvad ägde han att tacka derför?
Icke sina studier; ehuru han verkligen ägde vidsträcktare, än man i allmänhet förmodar.
Hans kunskaper i språk och vitterhet omfattade ej blott det fordna Roms, jemte Frankrikes; han kände äfven Italiens, Englands, Tysklands, i hvilka de fleste då lefvande Svenskar voro ganska obevandrade.
Det förtäljes (hvad man lätt begriper), att de tvenne sistnämnda företrädesvis voro honom kära, och den Tyska allramest333.
Men på de härifrån komna inflytelserna får man ej lägga någon hufvudvigt.
Tillgängligheten för dem var hos honom en långt mera sjelfskapande, än mottagande: ty den utgjordes helt och hållet af den djupa och ymniga känslighet, denna ”känslofullhet”, som af både honom sjelf och andra skattades såsom hans utmärkande egenskap.
Derom, – eller att han i den ägde sin diktnings egentliga källådra, – var han allsicke medvetslös.
Synnerligen varseblef han (och det ganska tidigt) huru mäktigt hans sångmö förtjuste såsom tårögd och svartklädd, såsom gråtande öfver mensklighetens missöden och enkom öfver det, hvars börda han sjelf så tungt rönte, – armodets, eller lottens att bero af rikare medmenniskors barmhertighet.
Man förebrår honom ej utan grund, att han i denna stämning behagade sig förmycket, eller att slik gråtmildhet mer och mer uppsåtligt stegrade sig.
Dock må detta ej dömmas för strängt.
Å ena sidan bör man ihågkomma, att han, från sitt första till sitt sista, var ett olyckligt väsende, som med jorden sammanhängde genom nästan ingenting annat, än dels erfarenheten af brist och lidande, dels vanan vid det bedöfningsmedel, hvaraf hans elände gjordes obotligt; och det behof, som dref honom att utgjuta sig i versens melodiska tal, var dervid för honom en ovillkorlighet af alldeles samma slag, som det för andra i qval stadda menniskor är att gråta.
Men saken har ock en sida till.
Man bör nämligen ej heller glömma, huru omöjligen det kunde vara honom obekant, hvarigenom han gjorde epoch i Sveriges vitterhet.
Verkställande, hvad af de längesedan förgätne Columbus och Frese blifvit påbegyndt, skönjde han, – visserligen ej på långt när med lika klarhet som vi, men dock med en ingalunda blind sjelfförnimmelse af sitt värde, – att han var den, som hade i svenska skaldesången infört den djupare lyriska känslans ton, och enkannerligen den djupare elegiska känslans; äfvenså, att denna hans ton, i egenskap af hans, var lika ovanlig genom sin innerlighet och styrka, som genom sin lyftning och sitt välljud.
Sannt är, att han dervid hade begagnat den af Creutz skapade högre poetiska stilen, der jemväl denna ton var inledd, eller i viss (och ej ringa) mån anslagen334.
Men Lidner bragte den till fullständigare utveckling, och till än mera hjertgenomträngande, ja hjertgenomskärande klang: dymedelst, att han i smärtans skola blifvit fostrad med en grundlighet, hvars tillfälle aldrig hade för Creutz öppnat sig.
Häruti liknade
Lidner mera Frese; hvilken han (genom lyckan att uppträda först efter Dalin och Creutz) var öfverlägsen i konstmedel, fastän underlägsen i den rena själs-skönhet, som tillhör blott en af Trons, Kärlekens och Hoppets religion obegränsadt luttrad skaldekarakter.
Af en sådan har vår vitterhet hittills ägt blott nyssnämnda enda exemplar.
Oförnekligt uppenbarar sig
Lidners poetiska natur äfven i Berättelsen och Dramat.
Men af allt det anförda följer, att han är störst der, hvar han är som mest och renast lyrisk.
Att hans hufvudkallelse låg i denna rigtning, bekräftas ock, liksom af språkets flödande ledighet, bildrikhet, präktighet, så äfven af den öfverallt så klangfulla vers, i hvars musik få af Europas skalder äro hans jemnlikar och än färre hans öfvermän.
Också der, hvarest ett eller annat af de vid hans poesi anmärkta felen blottar sig, fortfar dock vanligen språket att glänsa lika glimmande, och alltid versen att klinga lika fulltonig.
– Mången har den föreställning, att omfånget af hans tonspel var inskränkt till endast sorg och vemod.
Men icke blott flerahanda dithyrambiska uppflygter göra undantag; bland hans åtskilliga ”Visor” förekommer till och med denna ”Skål”, som kunde vara författad af Bellman:
Fåglarne, födde att älska och sjunga,
Hasta till källan och läska sin tunga;
Vattnas ej trädet, man fruktar dess lott:
Allt i naturen förgås utan vått.
Och jag, som är menska – jag skulle ej dricka?
Drar sjelfva solen ej vätskor till sig?
Lefve Kung Gustaf, jag sjelf, och min flicka!
Kung Gustaf – för alla; min flicka – för mig!
Ja, äfven pilar af en skalkaktig qvickhet afskjuter han oftare med framgång, än de granskare erkännt, som påstått, att hans smak i synnerhet vid slika tillfällen visar sig rå och obehändig.
Men sannast betecknade han tvifvelsutan sin sångmös innersta lynne, när han beledsagade ”Året 1783” med denna påskrift ”till Mamsell N**”:
Jag skrifver ej för tidens dårar:
Mitt hjerta endast ömma vet;
Men önskar dock odödlighet –
Ack! skänk mig den, med dina tårar!
Ja kom, o kom, Naturens flicka!
Läs; känn Naturens ömma röst!
Jag vill dig offer ej ifrån mitt snille skicka;
Jag endast skickar dig en suck ifrån mitt bröst.
Bejakas måste mellertid – såsom vi ock redan låtit märka – äfven af hans beundrare (till hvilka vi räkna oss ännu och alltid), att intrycket, att njutningen af hans poesi, oaktadt dess stora snillegåfvor och stora skönheter, ganska ofta störes eller grumlas.
Knappast skall numera någon spörja: hvadan detta sker?
Ty svaret är gifvet; i och med målningen af hans lefnad.
De herrliga snillekrafterna saknade ett tillräckligt mått af bildning: nämligen af den bildning, som består i detta själens harmoniska skick, hvilket innerst är af en lika mycket moralisk som ästhetisk art, och hvilket inga snillegåfvor ensamt skänka; icke ens då de förenas med grundligare studier af litteratur och konst, än Lidners, eller med en genom ändamålsenligare resor335 förvärfvad verldskännedom.
Och hvarifrån slik bildnings-brist?
– Tre grundegenskaper göra den fulländade skalden: en poetisk åskådning af verlden och de menskliga tingen; en oafkortad talang att framställa den; och ett manligt sinnelag, hvaraf de båda med sedligt allvar begagnas och behandlas.
Tryter det sistnämnda, eller förblifver det outveckladt: då inträffar oundvikligt, att den poetiska verldsåskådningen, som i sin rätta verklighet och helsa egentligen är ett oafbrutet tillstånd af lugn skönhets-ingifvelse, upplöses till flygtiga – om än starka och präktiga – blixt-ljusningar; och vanligtvis äfvenså, att sjelfva talangen, i sin utbildning, stannar under den höjd, hvilken den eljest var utrustad att uppnå.
Just så förhöll det sig med Lidner: i hvars själ denna manliga princip, denna sedliga besinnings- och viljekraft alldeles liksom uppsväljdes af en ständigt svallande, ständigt till hänförande lidelser upprörlig känslighet.
Ur moralisk synpunkt betraktad, förblef han intill slutet, hvad han kanske från begynnelsen var: ett alldeles förmycket passift väsende.
Det ser ut, som hade Naturen, då hon ville tilldana honom, råkat nyttja ett ämne, för vekt, för lättförstörligt eller i hänsigt till hvarje utifrån inverkande tillfällighet motståndslöst; och deraf uppkom en varelse, der, ur ett och samma svalldjup af ett känsloflöde utan mått och gräns, höjde sig orsakerna både till hans uppgång och hans undergång.
Nämligen: å ena sidan, en böjelse för den ömmaste melankoli och en idealisk längtan, tidigt närd af umgänget med Gessner, Ossian, Shakspeare, Klopstock, Goethes Werther; å andra sidan, en sjuklig och genom umgänge af ganska motsatt art likaledes tidigt närd benägenhet, att, under den redan i hans första ungdom (eller vid hans Moders död) begynnande striden mellan hans idealiska verld och den i verkligheten mötande, hängifva sig, ej blott åt ett overksamt drömmarelif, utan jemväl åt ett så grofsinnligt bedöfningsmedel, som det, hvars mördande bruk omsider blef honom oumbärligt.
Häraf den skaldiska ojemnhet, osäkerhet, compass-frånvaro, som var en trogen återspegling af hans personliga; häraf, jemte flera smärre lyten, den både sjuka och behagsjuka sentimentalitet, som i den ofta så himmelska skönheten af hans känslo-uttryck emellanåt inmänger sig; häraf ändtligen den snara afmattningen och vissningen af ett snille, upprinneligen så rikt på själfullhet, uppfinning, lidelsekraft och tonkraft.
Men – hvar börjar här den moraliska tillräkningen?
Menniskor veta det ej.
Hvar möjligheten för hans ursäktande börjar, veta vi.
Den sträcker sig så långt tillbaka, som till hans missöde att erhålla Styfmor.
– Och i denna hågkomst må jag sluta min teckning med samma från vår Skald anförda vers, med hvilken, upplöst till prosa, hans Enka har slutat sin:
Att fela, menskligt är; gudomligt, att förlåta.
Allt, hvad ännu om Lidner vore att säga, är af Franzén sagdt i dessa hans slut-ord: ”Det är med de Odödliges ära, som med Minervas bildstod af Phidias.
Så länge den stod på marken, fanns på den mycket att anmärka.
Men ifrån den höjd, dit den var ämnad, syntes blott det sköna deraf”.
Måhända kunde man tillägga: bilden är till någon del förstörd; men äfven från sjelfva spillrorna kan dömmas till dess ursprungliga storhet och skönhet.
Anmärkningar och Tillägg.
Sid. 14.
Den i noten utlofvade bilagan om Manderfeldt utväxte till en vidlyftighet, som gjorde den mera passande till en särskild artikel.
Såsom sådan, och under titeln: ”Carl (Ingman) Manderfeldt”, finnes den meddelad i Palmblads tidskrift ”Läsning för Bildning och Nöje”, Årg. 1848 (sidd. 314–320, med ett Tillägg sidd. 772–774).