Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Utskit å sid. 2 föreslagna voteris-proposin.
Utskits å sid. 3 afgifna förslag.
Föredrogs ånyo Stats-Utskils den 26 och 29 dennes på bordet lagda Utlåt.
Nio 155, i ani. af väckt motion angide för - 448 Den 30 September. ändring i vilkoren för ett tili förbättring och utvidgning af Helsingborgs hamn beviljadt lån.
I den motion, med anledning hvaraf Stats-Utsk:t afgifvit sitt förevarande Betänk., upplyser Hr Booth att, sedan B.
St:r vid |.859 och 1860 års riksdag lill utvidgning och förbättring af staden Helsingborgs hamn beviljat ett låneunderstöd af 230.000 rdr, så hade detta lån från Riksgäldskontoret utbetalts den 29 sistlidne
December och kommit hamndirektionen tillhanda den 9 Jan. innevide år.
Denna reqvisition grundade sig emellertid på ett misstag, enär direktionen förmenade att arbetena skulle vara började före utgången af år 1862 och att penningarne likaledes före nämnda års slut skulle vara uttagna.
Följden af lyftningen 3 dagar före utgången af år 1862 blef den, att för penningarne skall betalas ränta redan innevide år, hvaremot, om medlena lyftas 3:ne dagar sednare, lör dem icke skolat erläggas ränta förr än år 1864, och att de således fått innehafvas räntefritt under ett år.
Utsk:t har nemi. begått ett misstag, då det förklarat, att »då skuldförbindelsen innehåller, att ranta skall beräknas efter fyra för hundra årligen utaf det obetalda kapitalbeloppet, är deraf klart att lånesumman i alla händelser från lyflningsdagen löper med den föreskrilna räntan, ända till dess inbetalning sker.»
Så är icke förhållandet, ty ränta skall betalas först året efter lyftningen, och således betalas ingen ränta under det år, penningarne lyftas.
Då således tydligt är att penningereqvisitionen grundat sig på ett misstag, anhåller jag alt R. o. Ad., såsom förut Borgare-St.
, ville afslå Stats-Ulsk:ts Betänk, och bifalla Hr Rooths motion.
Den siste värde talaren har påstått att 2:ne misstag skulle blifvit begångna, det ena af hamndirektionen, det andre af Stats-l'lsk:t.
Hamndirektionens misstag skulle bestå deri, att den lyftat penningarne i December 1862, i stället för i Januari 1863.
Hvad delta beträffar, ber jag att få nämna, att då direktionen genom kontrakt förbundit sig att betala ränta från och med året näst efter det, hvarunder penningarne lyKades, så är ©tvifvelaktigt att direktionen vetat hvad följden biel deraf, att penningarne redan 1862 lyltades.
Stats-Utsk:t har derföre ansett sig icke böra till R.
St:r hemställa om ändring i de kontraherade vilkoren, emedan Utsk:t redan förut fästat uppmärksamheten på nödvändigheten af att tillhålla bolagen att fullgöra de förbindelser, som de i förhållande till staten iklädt sig.
Hvad beträffar det misstag, som af Utsk:t blifvit begånget, medgifver jag visserligen att kontraktets ordalag kunna vara tvetydiga, men om Utsk:t vid deras tolkning begått ett misstag, inverkar det dock icke på sjelfva saken.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ls hemställan.
Hr Den 30 September. 449 Hr Stedt:
Hamndirektionen blef visserligen genom en telegramm underrältad om påföljden af lyftningen redan i December, men det oaktadt uttogs penningarne, och således tillskyndades direktionen en förlust af 13,800 rdr, för den händelse R.
St:r strängt vilja fordra kontraktets iakttagande.
Emellertid synes det hårdt alt direktionen skall drabbas af så stor förlust, blott derföre att den genom ett misstag begärt att utfå penningarne 3 dagar före årets utgång.
Helsingborg är ett af de samhällen, som under sednare åren gått mest framåt.
Staden har icke bekommit annat statsanslag än 12,000 rdr för uppförande af ett skolhus, som kostat vid pass 65 000 rdr; men af egna medel verkställt stora reparationer å kyrkan, anskaffat nytt tullhus, tecknat jernvägsaktier för 300,000 rdr och nu sednast gått i författning om en hamnbyggnad, beräknad att kosta 600,000 rdr, m. m. Gr. af Ugglas, Ludvig:
För min del har jag svårt att fatta huru hamndirektionen vid lånets reqvirerande kunnat begå något misstag, enär direktionen sjelf underskrifva kontraktet och således icke kan hafva varit okunnig om dess innehåll.
Hade derföre direktionen icke ansett det vara med sin fördel öfverensstämmande att lyfta penningarne den 29 December, så hade den helt säkert dröjt ytterligare några dagar.
Hvad för öfrigt beträffar det, att Helsingborg, enligt Hr Stedts uppgift, bekostat åtskilliga allmänna företag, ber jag att få nämna, att staden just för sådant ändamål uppbär ganska betydliga inkomster.
Man måste dessutom noga tillse att ingångna förbindelser iakttagas, ty eljest inkommer den ene efter den andre med anhållan om eftergift eller lindring i vilkoren.
Jag vågar påstå, att hos ingen, som nog grant genomläser kontraktet, tvekan kan uppstå derom, att ju meningen är att lånet skulle räntefritt innehafves under det år lyftningen skedde, och att således, om penningarne uttagits den 2 Januari 1863, ränteberäkningen börjat med Januari månad 1864.
Om då bolaget, tillfölje af en falsk föreställning att penningarne skulle lyftas redan under år 1862 och befarande att eljest hafva förlorat sin rätt till lånet, uttagit medlen den 29 December 1862, så hemställer jag, om detta misstag bör komma bolaget till last och tillskynda det en stor förlust, då ingen betvillar att reqvisitionen föranledts af ett missförstånd.
Den 12 Augusti e m. 301 icke skulle komma i åtnjutande af nådemedlen, innan han låtit sig enskildt skriftas och aflösas, eller, med andra ord, en mindre bannlysning.
Jag skulle häraf nästan vilja tro att LagUtskis ledamöter kommit i något närmare förhållande med anhängare af katholicismen, hvilken kyrka begagnar utvägen att sätta syndare i kyrkans hann eller exkommunicera dem.
Men för den, som känner förhållanderna inom landet, är det uppenbart, alt en sådan bannlysning icke kan i ringaste måtto ersätta kyrkoplikten, såsom straff' betraktad, hvarföre "jag anser mig på förhand böra förklara, att jag heldre bibehåller kyrkoplikten i dess närvande skick, än bifaller Utsk:s förslag i 4:de morn.
I alla fall och då R. o. Ad. återremitterat 2:dra punkten, som handlar 0111 spö- och risstraffet, hvilket straff å flera ställen af lagen är åtföljdt af den offentliga kyrkoplikten, anser jag dessa frågor böra i ett sammanhang ånyo af LagUtsk. behandlas, hvarföre jag vidhåller mitt yrkande å punktens återremitterande.
Det är med anledn. af den siste värde talarens yttrande, som jag begärt ordet.
Till en början får jag förklara, det jag' missförstått honom, då jag trodde, alt han icke -önskade, att kyrkoplikten skulle vara offentlig.
Såsom ursäkt kan jag endast åberopa den aflägsna plats, jag innehar, och måhända äfven min oförmåga att upfatta kyrkopliklens förträfflighet.
Men för öfrigt måste jag till alla delar bestrida den värde talarens åsigt i saken.
Han har sagl, att kyrkoplikten icke är något straff.
En blick i vår lagbok och på våra författn:r uplyser oss om motsatsen.
Endast i K.
Förkhn af den 23 Mars 1807, finnes kyrkoplikten på omkring 20 ställen ådömd såsom bestraffning.
Att kalla densamma för en kyrklig ceremoni, torde således vara högst oriktigt.
Denna deduktion synes mig innefatta en sammanblandning af den borgerliga och den kyrkliga maktens funktioner.
Den kyrkliga makten har, såsom vi känna, rättighet att organisera sig sjelf efter vissa reglor, antaga medlemmar och äfven utesluta dem.
Såvida icke dessa reglor på något sätt ingripa i eller störa det borgerliga samhällsskicket, har Staten icke något dermed att skaffa.
Samma talare har äfven yttrat, att, enl. hans åsigt, något ondt icke läge i handlingens offentlighet.
Jag deremot anser detta såsom något serdeles vedervärdigt och verkligt ondt, emedan detsamma, på sätt jag redan förut yttrat, ovedersägligen inne bär ett vanhelgande af Guds hus, som icke är någon exsecutionsplats.
Samma talare har sagt, att då vi andra syndiga menniskor uti Guds hus nedkasta oss inför den Allsmäktige och bekänna våra synder, vöre det icke annat än rätt, att brottslingen gjorde detsamma.
Men här förefinnes likväl en väsendtlig skillnad.
Vi andra syndiga menniskor infinna oss frivilligt i Guds hus och fira vår andakt, hvarmed alltid, enl. vår ritual, syndabekännelsens utläggande är förenad; men brottslingen införes af den borgerliga makten med våld uti kyrkan och nedkastas på dess golf.
En sådan tvungen syndabekännelse torde icke vara Gudi behaglig. 302 Den 12 Augusti e. m.
Att kyrkoplikten för det närvartde helt och hållet förlorat sin ursprungliga betydelse, synes deraf, att i äldre tider uteslötos icke allenast de brottslige utan äfven de lastbara menniskorna från kyrkans gemenskap.
Att kyrkoplikten ännu i början af 18:de seklet icke betraktades såsom straff, kunna vi skönja af flera omständigheter, bland andra deraf, att då, på sätt jag i min motion omförmält, en prestman blifvit dömd att undergå offentlig kyrkoplikt och hos K.
M. anhöll att varda derifrån befriad, på den grund, att dess underg:de vanhelgade hans embete, erhöll lian till svar, att K.
M. icke ansåg kyikopliktens underg:de vara ett straff.
Att förhållandet under tidens lopp förändrat sig, synes deraf, alt R, M. i en å 1830:talet utfärdad författn. förklarar, alt kyrkoplikten måste betraktas såsom straff och såsom det värsta af alla.
Jag förnyar min anhållan 0111 bifall lill punkten.
En talare har sagt, att LagUlsk:s förslag, i nästföljande 4;de punkt, skulle innefatta ett försök att införa oss på kathölicismens område, enär det uptager den katholska exkoramunikationen.
Man skulle af detta yttrande kunna sluta, att den värde talaren icke har sig bekant, att ett kyrkans bann finnes icke allenast i Katholikernas, utan äfven i Protestanternas kyrkoförfattfl.
1686 års kyrkolag kan en person, som under ett års tid afhållit sig ifrån den heliga nattvardens begående, sättas i kyrkans bann.
I det klandrade förslaget är det således icke fråga om införande af något katholskt stadgande, utan om att bringa kyrkotukten i öfverensstämmelse med Sveriges gällande kyrkolag.
Om man vill bibehålla det religiösa elementet i kyrkoplikten, som består i förbrytarens försoning med samhället, sä kan väl detta icke ske sålunda, att han tvingas till en handling, som utmärker denna försoning, utan handlingen måste vara frivillig.
Hvad blifver följden af ett sådant tvång?
En förbrytare inställes till kyikopliktens undergående.
Han vägrar att underkasta sig densamma och åstadkommer derigenom den största förargelse.
Hvilken utväg vidtages då?
Han insattes i 8 dagars fängelse vid vatten och bröd, inställes ånyo i kyrkan, vägrar ånyo och straffas ånyo.
3:dje. gången delta förargelseväckande upträde förnyas, öfveriemnas saken till K. M., men huru hardt straff man än kan finna för godt att ådöma förbrytaren för att kufva hans motspänstighet, kan han aldrig emot sin vilja tvingas till en handling, i hvars sjelfva natur det ligger, att den skall vara frivillig.
Hvarföre då bibehålla ett stadgande, sorn icke kan, emot förbrytarens vilja, tillämpas?
Hvarföre göra Guds hus lill skådeplats för upträden, hvilka icke kunna annat än förorsaka förargelse hos församlingen?
Jag för min del tror icke, och har icke heller hört, att någon, som i våra kyrkor utöfvar sin andakt, finner sig upbygd deraf, att han ser 4 eller 5 personer sitta å den s. k. tjufpallen och efter gudstjenstens slut möjligen blifver vittne till deras fräcka vägran att afbedja de begångna brotten.
Jag kan icke tro, att någon af R. 0.
Ad:s ledamöter
Den 12 Augusti e. m. 303 är älskare af dylika upträden och hoppas, att Ståndet, genom ett bifall till punkten, uttalar sin åsigt örn delta, Guds hus vanhelgande, skamstraffs förkastlighet.
Ilå jag delar den åsigt, att kyrkoplikten bör afskaffas, och då jag icke kan inse nödvändigheten af punktens återremitterande, utan tvertom finnér en fördel deruti, att K. o. Ad. genast bifaller densamma, vill jag denna min åsigt inför Ståndet tillkännagifva, likväl med den förklaring, att mitt bifall gifves under förutsättning deraf, att den 4:de punkten jemväl blifver af R. o. Ad. bifallen.
Skulle detta icke blifva fallet, vore det, enl. min åsigt, bättre, om båda punkterna återremitterades för att i ett sammanhang af LagUtsk. ånyo behandlas, hvarföre jag vördsamt hemställer, huruvida det icke skulle vara lämpligt,, att, sedan öfverläggningen ang:de denna punkt förklarats afslutad, diskussisionen finge öfvergå lill den 4:de punkten samt dessa punkter sedermera på en gång till afgörande företagas.
De grundsatser, Gr.
Sparre här, såsom lagstiftare, utvecklat, kunna icke annat än lill en viss grad väcka min förundran.
Den värde G:n bar icke gittat förebringa något enda skäl, som vederlägger min åsigt om kyrkopliktens ändamålsenlighet i den af mig antydda rigtning, utan har Hr Gr:n sökt att ådalägga dess olämplighet genom att anföra exempel, huruledes det händer, att en förbrytare, som skall undergå kyrkoplikten, flera gånger vägrar att fullgöra densamma, så att man slutligen icke har någon annan utväg än att dervid låta bero.
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr, om man bör lala sådana lagstiftnings-principer göra sig gällande!
Hvilken brottsling vill väl undergå sitt straff?
Om han kunde, ville han väl undgå all bestraffning och skulle nog begagna sin handkraft för att undvika såväl spö- som fängelsestraff, om han det förmådde.
För att en sådan halsstarrighet finnes hos en eller annan förbrytare, skall man väl derföre anse undantaget såsom regel och antaga att sjelfva handlingen är olämplig?
Jag för min del kan icke gilla en sådan grundsats.
Sparres lagstiftnings-åsigt skulle den offentliga afbönen, hvilken är en ceremoni, som icke egentligen innebär någon bestraffning, jemväl uphäfvas.
Då de flesta af 11. o.
Ad:s ledamöter, som bär yttrat sig, och sednast Hr Carlheim Gyllenskjöld, tillstyrkt kyrkopliktens afskaffande och R. o. Ad. sannolikt kommer att gilla Utsk:s förslag, kan jag naturligtvis sådant icke förhindra, ehuru jag anser, att kyrkoplikten borde återföras till sin ursprungliga betydelse, såsom ..varande en actus, hvilken, såsom en föregående talare yttrade, urartat men icke föråldrats.
Och hvad är orsaken dertill, att kyrkoplikten urartat, från en kyrklig ceremoni till ett skamstraff?
Jo just den opinion man bar om offentlig vanära.
Den klass af samhällsmedlemmar, hvilken träffas af kyrkoplikten, är sannerligen icke så nogräknad om heder och ära, för så vidt densamma icke på något sätt blifver föremål för (offentligheten.
I 304 Den 12 Augusti e. m löndom anser man sig kunna begå hvilket brott som helst, men om man offentligen skall framstå såsom förbrytare, då vaknar känslan af skammen, och det är äfven lagstiftarens både rättighet och pligt att offentliggöra brottet, på det att den, som ännu icke beträdt denna bana, matte erhålla en varning alt icke följa förbrytarens exempel, och tvifvelsutan har just dennes närvaro vid församlingens Gudstjenst hos den i Herrans tempel inträdande väckt eller stärkt den ofta slumrande föresatsen att aldrig afvika från dygdens väg.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle Hr Carlheim Gyllenskjölds förslag att 3:dje och 4:de punkterne må på en gäng förekomma till afgörande, ropades Ja och Nen hvarjemte Gr.
För min del har jag ingenting emot det förfaringssätt, som Hr Carlheim Gyllenskjöld föreslagit, ty hos mången kan tvekan upstå att bifalla kyrkopliklens afskaffande, innan man vet hvad som kommer att sättas i dess ställe.
Det förslag, som i sådant hänseende är upgjordt, har utaf flera PresteShs ledamöter under en i ämnet hällen enskild öfverläggning blifvit gilladt och alla de prestman, med hvilka jag härom samtalat, hafva delat denna åsigt.
Försfaget afser, afl ingen hädanefter skulle kunna dömas lill enskild skrift, men att förbrytaren icke skulle admitteras till nattvarden, förrän han af sin själasörjare, i närvaro af 2 eller 3 bland de äldste i församlingen, låtit sig enskildt skriftas och aflösas.
Saken är icke ny, ty, på sätt jag redan omnämnt, en person, som under ett år afhållit sig ifrån den heliga nattvarden, kan, enl. gällande kyrkolag, af Presterskapet sättas i bann.
Om meningen med kyrkoplikten ovedersägligen är att förmå förbrytaren till frivillig försoning med församlingen, så är väl det kraftigaste medlet dertill att utesluta förbrytaren från de förmåner, hvaraf den öfriga församlingen är i åtnjutande, intilldess lian känner behofvet af försoning och för densammas vinnande inställer sig hos sin själasörjare, sorn då har tillfälle att pröfva, huruvida hans bättring är verklig och, i motsatt fall, genom förmaning och undervisning söka hos den brottslige väcka en sann ånger.
Jag kan således icke annat än önska, att Utsk:s förslag i 4:de punkten mätte tillvinna sig R. o. Ad:s bifall, men ber att få fästa npmärksamheten på elt tryckfel, som i texten sig insmugit.
På den 39:de sidans sista rad slår nemi. ett och emellan orden drucken och oskriflad, hvilket bör rättas till eller, så att det kommer att heta: drucken eller oskriflad.
Hvad den siste värde talarens argumentation beträffar, så måste jag bedja honom om förlåtelse, att jag icke ingår i svaromål derpå, men det är mig aldeles omöjligt att till vederläggning uptaga skäl af sådan hall.
F r i h; Den 12 Augusti e. m. 305 Frih. Hermelin, Sam.
Jag är nyss upkommen, sä att jag icke åhört den föregtde diskussionen.
Jag lager mig derföre endast friheten att göra en erinran till hvad Gr.
Sparre yttrat derom, att den, som icke hegagnat Nådemedlen under loppet af ett år, kan af Presterskapet förmanas och, ifall detta icke hjelper, sättas i kyrkans bann.
Detta är visserligen sannt, men Presterskapet har ingen makt att tvinga den motspänstige.
I den församling, hvartill jag hörer, finnes en person, som nu är fattighjon, hvilken icke pä 20 å 30 år begått Herrans Heliga Nattvard, ehuru han ofta blifvit dertill af sin själasörjare upmanad.
Föreskriften är således icke mycket att bygga på.
, Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställt om 11. o. Ad. biföjle att i sammanhang med nu förevar:de punkt äfven den nästföljande blefve föremål för behandling, samt efter det svaren dervid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarat sig hafva funnit
Ja öfvervägande, uplästes, för att jemväl blifva föremål för öfverläggningen, det af Utsk. under N:o 4 afgifna förslag till författning, hvarefter yttrades af Hr von Hartmansdorff:
I fråga om den förra punkten, yttrade jag mig, anse kyrkoplikten, såsom ett återhållande hand på tjufvarne, icke böra för den allmänna säkerhetens skuld upoffras förr, än vi fått en straff-art af kraftigare beskaffenhet, än den, som f. n. tillämpas.
Nu, då fråga är att afskaffa kyrkoplikten, utan att något annat, än den enskilda aflösningen, sättes i ställei, återkommer jag med milt förra yrkande.
Utsk. har nemi., såsom en ersättning för kyrkoplikten, endast föreslagit, att de, som gjort sig skyldiga till vissa i mom. upräknade förbrytelser, icke må af dea Heliga Nattvarden komma i åtnjutande, innan de af själasörjaren låtit sig, i närvaro af två eller tre bland församlingens äldste, enskilt skriftas och aflösas.
Nu skulle det kunna hända, att en stor del, ja kanske de fleste af våra förbrytare, yttra sig såsom det af Frih.
Hermelin omnämnda fattighjonet, eller att de alldeles icke vilja blifva af de Heliga Nådemedlen delaktige.
Stadgandet blifver då icke något band på tjufvarne, utan måhända snarare en lältnad för dem alt slippa se såväl prest som kyrka, alt finna sig alldeles befriade från religionens band och få, så mycket som möjligt, vända den vrånga sidan åt menskligheten.
Under en enskild öfverläggning angående detta ämne, hvilken jag öfvervarit, hörde jag en prestman framställa denna antnärkn., och jag hade högeligen önskat, att frågan blifvit af PresteSt. afgjord, innan hon här förekom, på det att jag och möjligen åtskilliga andra ledamöter, hvilka anse sig för sakens rätta bedömande behöfva ledning af kyrkans män, haft densamma att tillgå.
Men då det icke är förhållandet, kommer jag, i afseende å denna punkt, till samma slutföljd som vid den föreg:de, nemi. att önska punktens återförvisning, på det vi måtte få se, om Utsk. föreslår något annat band på tjufvarne, än det här upgifna, hvilket synes mig vara detsamma som intet.
Vi finge dä äfven lillio H. 20 306 I) c n 12 Augusti e. m. fälle erfara, hvad PresteSt. rinnér vara råd ligt för Guds församling och det borgerliga samhället.
På det att jag icke mätte behöfva ånyo besvära R. o. Ad. med något yttrande i detta ämne, anhåller jag, i likhet?med Gr. Sparre, att få göra en anmärkn. vid förslagets ordalydelse.
Utsk. begagnar nemi. ordet trätit, såsom perfectum af verbet träla; det heter icke sä, utan trätt.
Ett misstag härom borde icke kunna föras Hrr Jurister lill last, enär de sä ofta hafva tillfälle erfara icke blott huru saken, utan äfven ordet användes.
Jag beklagar, att den-siste värde talaren icke dröjde qvar till slutet af den öfverläggning, som hölls ang:de detta ämne, ty då hade han fått tillfälle alt inhemta, att, uppå framställning af en ledamot utaf PresteSt., hvilken utväg skulle vidtagas för att förmå förbrytaren att åter ingå i församlingens gemenskap, det genmältes, på sätt jag äfven förut erinrat, att presterskapet, ifall förbrytaren en längre tid afhöll sig ifrån att vilja begå Nattvarden, egde låta honom inför sig inställa för att förmanas och varnas, samt, derest sådant fruktlöst aflöpe, sälta honom i kyrkans bann.
Det finnes således en utväg alt förmå brottslingen till att frivilligt afbedja sitt brott och söka försoning med församlingen.
Denna utväg är äfven den enda, jag kunnat uttänka, såvida man icke önskar, att han, hädanefter såsom hittills, skall med våld inställas i kyrkan och genom de straff, som följa på hans vägran att underkasta sig kyrkopliklen, tvingas lill en bekännelse, hvars upriktighet är högst vansklig.
Hvad angår ordet trätit, medgifver jag gerna, det jag icke känner, huruvida Svenska Akademiens språklära föreskrifver, att perfectum af verbet träta skall heta trätit eller tratt; men den förra formen är åtminstone otvetydig, då deremot trätt lika väl kan vara perfectum af träda som träta.
Jag anhåller om bifall till punkten, med rättelse af det tryckfel, hvaruppå jag förut fästat upmärksamheten.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på de nu föeevande 3:dje och 4:de punkterne af Utsk:s Betänk., hvarp Hr von Hartmansdorff yrkat återremiss, icke i öfrigt förekommit annan anmärkn., än att, i st. f. orden ”drucken och oskriftad”, borde införas ”drucken eller oskriftad;” hvarpå Hr Gr. o. Landlnl. hemställde om R. o. Ad. med denna rättelse behagade bifalla förevarande punkter af Ulsk:s förslag, samt, efter denna propositions besvarande med starka Ja, jemte några Nej, förklarade sig hafva funnit
Härefter förekom det af Utsk. under N:o I afgifna förslag till författning om stöld, snatteri och rån; och yttrade sig härvid Gr.
I fråga om föredragningssättet af det nu till öfverläggning förekommande lagförslaget, vågar jag vördsamt hemställa, huruvida icke R. o. Ad. skulle vilja antaga samma föredragningssätt, sorn Ståndet förut vid lagförslags behandling följt, nemi. att serskild proposition framställes å de förslag till förän - Den 12 Augusti e. m. 307 dring af någon §, hvilka af en eller annan talare väckas, samt att derefter propos. å hvarje § serskildt göres.
Vidare får jag föreslå, att R. o. Ad., i likhet med hvad som skedde vid behandlingen af förslaget till den nya hränvins-förordn.-n, ville åt LagUtsk. npdraga att tillse, det hela lagförslagets upslällning och redaktion sättes i öfverensstämmelse med de beslut, R. o. Ad. i afseende å de serskilda §§:na fattat.
I allmänhet anser jag det vara mindre välbetänkt att binda öfverläggningen genom föregående beslut.
Vid detta Retänk:s behandling har man likväl börjat med att utplocka vissa allmänna grundsatser.
Vi hafva derom öfverlagt och en af dera blef icke af Ståndet godkänd utan Utsk:s förslag återförvisades.
Vid sådant förhållande, synes mig, såsom borde alla de anmärkn:r, hvilka afse spö- och risstraffets bibehållande, föranleda till de serskilda §§:nas återförvisande, på det att saken måtte kunna i ett sammanhang ånyo af LagUtsk. behandlas, utan att vara bundet af ett eller annat Stånds beslut i afseende å någon serskild §, hvarigenom sammanhanget i lagförslaget skulle rubbas.
Utan återförvisning torde R. o. Ad. måhända stanna i en sådan sjelfmotsägelse, att ehuru vi ogillat grundsatsen rörande spö- och risstraffets uphörande, vi likväl vid hvarje § godkände den straffart, som att
Utsk. i det uphörda kroppsstraffets ställe blifvit föreslagen.