Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han satte sig, och medan hon med den gamlas tanklösa, oroliga, förvirrade ifver gräfde bland kängorna i skoskåpet, tittade han sig ikring.
Han kände väl igen rummet – det låga rummet med sitt nerrökta tak, sin flugsmutsade panel och sina gamla slitna möbler.
Moraklockan stod som vanligt rak och smal vid sidan af den gammalmodiga hvita salsskänken med sina snidade hörn, den skrangliga pinnsoffan med sina märken efter hufvud och fötter intog sin vanliga plats utefter långväggen, och öfver det hängde det gamla kuriösa kopparsticket, åt hvilket han skrattat många gånger inom sig, kopparsticket, hvilket förestälde frihetsgudinnan i färd med att sätta ett par lagerkransar på två hvitlockiga herrar med höga pannor, fadermördare och hvita halsdukar – Thiers och Gambetta.
Fönsterrutorna, upptill täckta af de ej tillräckligt uppdragna blå och gulrandiga rullgardinerna voro trots det vackra vädret lätt immiga ner vid listerna, i följd af den våta kylan dernere på gården.
Och i sjelfva rummet rådde denna fuktiga atmosfer, denna unket instängda luft, han kom ihåg från föregående tider, och icke en solsmula dröp in och belyste tapetens pjaskiga grå buketter, icke en solsmula, som kunde gifva det trånga rummet en ljusare, gladare ton.
Emellertid kom frun fram med flera par skodon, och medan han profvade frågade han så för att leda sig in i hennes tankegång:
»Det var väl en plötslig sjukdom som skomakar Fredrikson dog af?
Jag vill minnas, att jag altid tyckte, att han såg ut att hafva en ovanligt stark konstitution.»
Gumman, som vid denna fråga måste hafva tyckt sig erhålla ett kärkommet tillfälle att tala ut, vände sig mot honom, och medan hon gång på gång strök handen öfver en kängas skinande läder, ordade hon vidt och bredt på äldre qvinnors vanliga, litet idislande vis i denna oåtergifliga röstnyans, som en oåterkallelig, dämpad, men likväl färsk sorg gifver.
»Såå till och med herrn kommer ihåg de, att han var stark af sig.
Ja å de ä visst och sant också, för tidigt var han ute om mornarne, och mycket var klockan, när han la sig, så gammal han blef, och ändå var han aldrig trött, hur mycket han än stretat och knåpat me under dan.
Ja herre Gud nog var han stark altid, klagade aldrig nånsin öfver hufvudvärk eller något sånt, men så var han då också kry som en nötkärna, ända tils i höstas, men si då var det rent slut.
Då börja han hosta och hacka för jemnan, och frös gjorde han ibland, så det var en riktig ynk åt det.
Ja han blef ordentligt krassliger, och så gick han här och hanka och hanka förstås och såg så blek ut i synen, att jag både bittida och sent sa till honom »Fredrikson du, du borde alt tala ve en doktor bara för att veta, hvad du ska ta in.»
Men det var som att gjuta olja på elden, för si det ville han inte, prompt inte, fast han hvareviga dag som Gud gaf, blef skröpligare.
– Så på juldagen skulle han gubevars spatsera ut till Djurgården för att höra en bekant pastor predika.
Smällkalt var det nu ute, och ruskigt i kyrkan också.
Han satt och frös, så han skälfde, och när han kom hem på eftermiddagen blef han så skral, att han fick lof att lägga sig mellan lakan, och på annandagen kunde vi icke gå till bror hans, som hade middag.
Han hade väl förkylt sig, stackare, kan jag tro, och doktorn sa, att det var något åt magen.
Så låg han då hemma en månad in på nyåret, men skaffade sig sen en plats på Serafimerlasarettet för att få bättre skötsel förstås, och det fick han väl också, och det skulle kanske gått bra med altihop, om han icke haft till rumkamrat en bagare från söder, som hade feber.
Och så snart städerskan kom in om mornarne och frågade dem, om de ville ha en liten brasa i kakelugnen, så sa Fredrikson naturligtvis att han va mycket tacksam, om hon ville elda lite, för si han frös ju beständigt, den arma syndaren, men då ropade bagarn altid, att de var så hett derinne som i helvete, och att man för Jesu pina skull icke skulle elda mer.
Så fick salig
Fredrikson ge efter, för han va altid beskedlig han, och ligga och hutla bäst han kunde i sin bädd, och på nätterna fick han sällan en blund i ögonen för bagarn der, han yrade nu och talade och skrek i sömnen, så det var alldeles fasligt åt det.
Till sist kunde Fredrikson icke hålla ut me’t längre, men lät forsla sej hem, fast han betalt sina stora pengar för månan ut.
Och herrn kan aldrig tro, nej herrn kan aldrig tro, säger jag, hur lycklig han var, när han kom hem igen till gamla rummena här, han fick riktigt tårarne i ögonen, och blef bättre af pur glädje.
En månad bortåt låg han ofvanpå, orkade tillochmed någon gång in i verkstaden, skar till litet och såg på hur Berglund arbetade, Berglund si herrn är gamla gesäln, som varit många herrans år hos Fredrikson och nu ibland arbetar lite för mej.
Nå, jag var också glad, för jag trodde nu, att det värsta var öfverståndet, men en vacker dag då Fredrikson ritade derinne i verkstaden fick han kramp tappade både läderstycke och kritbit, och vi måste bära honom i säng, och då var han så klen och så usel, att han hviskade till mig: »Hanna du, nu är det visst slut med skomakeriet.»
Och det var det också, för sen tacklade han Gud sig förbarma af, så det var rent rysligt att se det.
Och ingenting kunde han äta, så jag sa många gånger till doktorn, att det är förskräckligt, att man ingenting kan äta, när man har råd till det, för jag tyckte nu, att han skulle kunna ordinera något, som kunde gifva honom aptiten igen.
Men neej han bara skref dyrare och dyrare recepter.
Men Fredrikson blef allt klenare, föll af så, att han såg ut som ett riktigt skelett, och i sista veckan i April dog han helt stilla en morgonstund, just som klockan der skulle till att bli sex, och det började bli dager härinne.
Ja Gud ska veta, att det var en hård tid det der, och svårt är det att mista man sin, när man lefvat samman med honom i tjugosex år, men väl var det i alla fall, att han icke lemnade mig på bar backe, för det hade varit rysligt på gamla dar.»
Gumman hade talat med stigande afekt, medan hennes spruckna falsettstämma skälfde mer och mer.
Nu teg hon, strök afvigsidan af handen öfver ögonen och började åter söka bland skodonen.
Han var upprörd, kände sig illa till mods, hade en förnimmelse, som taket skulle falla öfver honom och kände ett eget tryck öfver bröstet.
I ett ögonblick såg han med hallucinationens förvånande klarhet, hur den gamlas ensamma lif skulle gestalta sig för framtiden i de ensliga rummen, dygn på dygn med tröga, sakta försvinnande timmar, till dess också hon en dag fick slumra af, och de gamla möblerna, rummens småningom förvärfvade bohag, hvilka varit ramen för en lång, lång existens sorger och fröjder, för två menskolifs trygga, undangömda sammanlefnad, skulle spridas hit och dit, hamna här och der i andra kyffen, der luften som här var osund och qvaf, och taket tryckande lågt.
»Jaså», började han då, halft mekaniskt.
»Jaså, ja så går det till här i verlden.
Dumt var det i alla fall, att inga af de här skoplaggen skulle passa mig.
Och det fins inga andra?»
»Nej, det är altihop.
Utredningsmännen sa, att jag gerna kunde sälja den lilla slumpen under hand.»
»Men, det var sant», fortsatte han då, mera derför att han ville säga något öfverslätande, än för att han önskade det, »då frun har en gesäll så kunde ju han ta mått på ett par nya.»
»Nej», svarade hon då med ansigtet bortvändt medan hon åter satt in stöfletterna i sitt skåp, »nej några nya göra vi icke, di skulle bara bli sämre än dem Fredrikson sjelf förfärdigade, för si han hade ett märkvärdigt handlag den karlen.
Det han gjorde blef icke sånt utländskt skokram, som nu står i fönstren och går sönder, bara man ska till att begagna det.
Nej några nya göra vi icke, men min mans kunders gamla skodon, dem laga och halfsula vi, om så behöfs.
På det viset får jag ju i händerna igen Fredriksons gamla skoarbeten.»
Studenten gick fram till henne, tryckte hennes hand till afsked, och skyndade raskt ner för den mörka trappan, öfver den mörka gården utför den mörka portgången.
Men icke ens derute på gatan fick han genast igen sin uppslupna vårstämning.
Det var alt bra fattigt och ruskigt i de der qvarteren.
Rappningen hade här och der fallit af husväggarne, portarne voro smutsiga, fönsterrutorna här och hvar otvättade, grönaktiga.
Och bra många bekymrade, trötta ansigten observerade han med ens, besynnerligt nästan blott trötta, utarmade drag.
Framför en smutsig liten diversehandel slogos några snuskiga ungar i solkade paltor med märken efter naglar i gulbleka ansigten, och i ett fönster låg en halfklädd qvinna med stora blå ringar under ögonen och tittade ner.
Vår student kände sig illa till mods, och ilade så fort som möjligt ner till Drottninggatan; der kunde man kanske träffa någon kamrat och gå med honom in till Lagergrens för att dricka ett glas vermouth och dymedelst komma upp i humör igen.
Han hade just en frivol historia om ett fruntimmer, som han gerna ville berätta, en ganska kostlig historia förresten.
Och ju närmare han kom
Drottninggatans städade, gentila hus, dess belåtnare kände han sig igen.
När han sen plötsligen fått helsa på sin vän Alméns täcka syster, då hon lifsglad och strålande i sin nya promenadkostym med blonder, spetsar, garneringar och fransar i en liten nätt oändlighet slank ut från ett konditori, glömde han i ett hurr både sin miss-stämning och orsaken dertill, och gick ner för Drottninggatan rak, leende, lorgnetterande damerna, hvilka gingo förbi, med en lyckligt sjelfbelåten min – den gladaste hvitmössa bland de glada, som vårtiden dagarne i ända svärma kring på gator och torg.
VÅR.
Han för sin del hade icke mycken tid att tänka eller se på henne.
Hon hade fult upp lika mycket att göra, men det hann hon dock alltid, att vid tillfälle sända honom ett par vänliga ögonkast, att egna honom fristundernas tankar, älskliga, rara tankar, hvilka kanske icke så litet skulle hafva smickrat honom, om han kunnat läsa dem i hennes blick, hjertliga varma tankar, hvilka till och med ibland läto henne rodna litet smått sjelf.
När han gaf sina lektioner och makligt tillbakalutad i en gungstol pluggade matematiska lärosatser och Linnés system i små okunniga andraklass odågor, hvilka hade baklexa eller underbetyg, tänkte han förnämligast på, hur han skulle kunna förtjena penningar.
Hans extra lärarlön förslog ej långt.
Det var rasande dyrbart det der Stockholmslifvet, men trefligt – de fördömda kaféerna, teatrarne m. m.
Han gaf ut aldeles för mycket.
Jojo när frestelserna kommo var det icke så godt att stå emot.
Han var icke gjord af trä, tvärtom, och så var han ung, och det är man, som klokt folk brukar anmärka, bara en gång på den här planeten.
När hon genomgick bundtar med dumma franska skrifningar eller ännu dummare krior, tänkte hon minsan ej på att skrapa i hop mera penningar.
Nej bevars hennes ekonomi stod på ganska goda fötter.
Hon var sparsam, märkte ej, att der var så förtvifladt mycket frestelser i verlden, och fast hon då och då hjelpte mor sin, när hennes enkepension sinade ut, hade hon oftast öfverskott, när månadens räkenskaper afslutades.
Som sagt, när hon satt och ritade kråkor i mariginalerna på skolflickornas temaböcker, var hon absorberad af sitt arbete, och om det någon gång hände, att hennes tankar leddes på afvägar, skedde det vid ömma ställen i kriorna.
Hon såg då upp ett ögonblick, tittade framför sig, liksom varsnade hon några bilder, men återgick snart till skrifböckerna, kallande sig sjelf en stor toka, och fortsatte med en trött, liten suck att korrigera, pligttroget korrigera, till dess qvällen kom.
Han och hon voro icke fästfolk, icke ens vänner.
De kände hvarandra – icke att de talat så synnerligen mycket med hvarandra, fast de rätt ofta träffades i en gemensam väninnas familj, nej, men de voro ändock bekanta, förtroligt bekanta.
Saken var den, att de bodde midt emot hvarandra i en af Stora Nygatans trånga, skumma gränder, och hela vintern hade de hvarenda dag sett hvarandra vid sina arbeten.
De hade blickat öfver till hvarandra, när lamporna tändes, de hade varseblifvit skuggorna, hvilka aftecknade sig på de gammalmodiga grå rullgardinerna, och ofta, ganska ofta hade det samtidigt mörknat i bådas kamrar.
Så hade en sorts vänskap stiftats dem emellan utan många ord eller öfverenskommelser, och det hade förefallit dem båda helt naturligt, att deras stilla, likartade existenser alstrat förtrolighet dem emellan, en förtrolighet, hvilken tog sig uttryck i miner, blickar och tankar.
Han tyckte nu egentligen, att hela historien var kostlig, och derför höll han i med att sända förälskade ögonkast ditöfver – det kittlade väl också hans manliga stolthet, att han så der utan några ansträngningar, så der mirnix, dirnix gjort sig en eröfring, för det hade han naturligtvis gjort, det var han öfvertygad om.
Hon var lycklig, derför att hon kunde få se öfver.
Så gick vintern steg för steg framåt.
Det led på terminen.
Vårtecknen började ankomma, och det hände icke så sällan, att de båda i gränden vid
Nygatan hvar och en i sin stad satt och gjorde reflexioner öfver, huru länge de sista, smutsiga snöflockarne deruppe på de motstående husens takpannor skulle kunna hålla stånd mot solstrålarne – stort mer af naturförändringarne kunde de nu från sina rum icke se.
Men med vårens ankomst gick det långsamt, mycket långsamt, och det var många gånger så visst som en, att sangviniskt folk, hvilka en solskensdag tillropat hvarandra »nu, bror, nu ska du få se, att vi ha våren i faggorna», dagen derpå vaknade vid, att ett helt hvitt snöglopp hånande slog emot fönsterrutorna, under det den stackars termometern frös, så hans hvita ryggmärg kröp i hop.
Ändtligen smälte dock det sista snöfallets sparsamt qvarliggande flingor.
Takrännornas istappar flöto i ljusa, soltindrande droppar ner på trottoirerna, stora is-flak tumlade om i vågorna, hvilka glänste i en ännu något kall indigofärg, men himlen blef så blå och klar, att de gamla godtrogna trädena i Kungsträdgården rätade på sina vissna, förfrusna grenar, medan sparfvarne i sitt sorglösa lättsinne redan ansågo sig hafva orsak att i tokroliga, små stumpar jubla öfver kommande solgass.
Men innan det bröt fram, det värmande solskenet, måste man först dras med vårslasket och vårregnet.
Usch hvad det blef vått öfveralt på gator och torg, dyvått – ja utåt malmarne försvunno hela farlederna i moraslika träsk med tums höga lager lortig gyttja, så att det fordrades verkligt moraliskt mod att begifva sig ditut, och de arma syndarne, hvilka bodde derute, derute, dit stenläggningens välsignelse ännu icke nått, förspilde sin bästa arbetstid med att göra förtvinade ansatser och hopp i den smutsdränkta, våta jordmyllen.
Och så det öste ner sedan – åh förskräckligt – en tolf timmar på dagen ungefär.
Regnet sqvalade mot gatstenarne, knallade mot rutorna, smälde mot cylinderhattarnes brätten och satte de stackars paraplylösa bronsgubbarne på våra torg under en värre stråldusch än någon föråldrad fängelsedirektör haft hjerta att gifva sin mest förhärdade deliqvent.
Gatorna inbjödo sig att timra en Noaks ark, rännstensvattnet tänkte på öfversvämningar i historisk skala, och till råge på olyckan sken solen då och då fram ett ögonblick med ett skadegladt löje för att narra en att glömma sina galoscher i de innersta gömslena i tamburernas gråmålade galoschhyllor.
Och bäst man då belåtet plirande mot solstrålarne hunnit några steg från sin port, lät verkställande direktören för solgasverket deruppe stänga alla ledningar och i stället taga tapparne ur de himmelska reservoirerna, och ner strömmade det igen, så man kunde blifva våt ända in på samvetet och ändock sitter det, efter hvad kompetent folk af egen erfarenhet försäkrat mig, mycket långt in.
Men trots dessa meteorologiska konstgrepp gick vårarbetet i tysthet framåt.
Det spirade och jäste – safven började qvälla.
Och Stockholmarne, hvilka märkte detta, började tänka på framtiden.
Dagbladets välskrifna och instruktiva fjerde och femte sidor lästes och kommenterades vid kaffeborden.
Fruarne foro dagligen ikring i omgifningarne för att lista till sig hvarandras sommarställen, och ändtligen lyckades det fru Anderson att i Waxholm hyra en liten utmärkt vacker bostad med sanitärt läge, utsigt åt en brödbod, och en förfriskande lukt af garfveri, hvilken i förening med den klara luften mellan husraderna skulle restaurera de af stadens dåliga atmosfer angripna lungorna.
Men hvad det är härligt på vägen ut till Waxholm, det observerar fru Anderson icke, der hon på akterdäcket sitter och pratar med en grannfru om bakterier, hvilka hon icke tror finnas på sitt nyhyrda landsställe i Waxholm, de der knipsluga, små odjuren, hvilka med den kallblodigaste följdriktighet undergräfva ens konstitution.
Fru Anderson är, som ni vet, ett föreläsningsbesökande fruntimmer, som har vigtigare ting att tänka på än på omgifningarnes skönhet, men protokollssekreteraren deruppe på kommandobryggan, hvilken hela vintern suttit och stirrat sig led på en gulrappad stenvägg, han märker det, han, och hans gamla hjerta fröjdas.
Men så äro de också härliga, stränderna.
Grästapparne, hvilka titta fram mellan träden, glindra i sin våta, saftiga vårgrönska, de stupande bergshällarne skina och blänka i solen, ännu fuktade af strida störtskurar, och se ut som de blifvit polerade med putskalk, och björkarne stå sentimentala och hängfärdiga med nyutspruckna löf och spegla sina koketta, hvita stammar i böljorna.
Öfveralt på sommarställena repareras och ordnas det.
Det målas, fejas och putsas.
Snäckorna läggas ut kring rabatterna, qvicksilfverkulorna ställas ut på ny öfverstrukna stöd, och ur rödfärgade båthus dragas familjernas rodbåtar ut i vattnet på slippertar med nytjärade kaflar – de hederliga, gamla roddbåtarne, hvilka förra sommaren hette Maria efter äldsta och nu heta Olga efter yngsta dottern i huset.
Våren är sommarnöjshyrningens tid.
Men också innanför stadens tullar växte lifvet och rörelsen med hvarje dag och i synnerhet ungdomen började röra på spelet.
De mognande männen drogo klungvis ut till gärdet, för att som det i högtidligt tal heter nedlägga sin militäriska offergärd på fäderneslandets altare.
Och kronvraken kommo på eftermiddagarne ut och helsade på sina mera patriotiska kamrater för att lära sig muta koporaler och spela vira och dricka cognac i tält.
Men också för en annan del af stadens hopp är denna period ödesdiger, för alla dem, hvilka länge gått med allvarsamma miner på sina ansigten, som det kommande abiturienter egnar och anstår.
De hafva läst sig bleka, pluggat sig närsynta, anstält hoptals med gissningar öfver herrarnes i eklesiastik-departementet historiska favoritpersoner för att ändtligen en vacker qväll efter skrifning och examina helsas som välbestälda Minervas söner.
Och ut springa, bäst det är, hela svärmar med skrikande, hurrande, hatt- och mösslösa ungdomar, hvilka galopperande, bärande hvarandra på armarne skuffa undan alla förbigående filistrar och kälkborgare, och det är en sådan qväll gudbevars alla andra, för att till sist med hvita mössor på hufvudena hissa hvarandra högt öfver mössbutiken ända upp till första våningens, fönster, der en andäktig morsgumma och hennes dito friarsaknande dotter sitta och sticka missionsstrumpor, utläggande parabeln om grandet och bjelken i ett dämpadt samspråks andante religioso.
Sedan får man också se de unga reseantiorerna hela våren, hvart man än vänder näsan.
Liksom lefvande våremblemer skylta de på gatorna, och i synnerhet vräka de sig på kaféerna med benen herraktigt korslagda öfver hvarandra för att med de mest talande bevis ådagalägga, huru öfvervunnen den ståndpunkt är, då de måste ihågkomma det bekanta, drakoniska: »alt vistande på värdshus, krogar, biljarder m. m.» ...
Också den qvinliga ungdomen börjar visa starkare och starkare lifstecken.
Tante Karin måste nu om också motvilligt släppa ut sina flickor, och i långa karavaner vandra de fram öfver gatorna, omsorgsfult bevakade af blodfattiga lärarinnors pincenez-försedda Argusögon.
Det är först och främst dessa massor af täcka små jäntungar, hvilka älska att leka »jägare och hund» i torget och hoppa hage i Berzeli-park.
Dessa yra småttingar, hvilka rusa fram öfver sandfälten, så dammet i hvita moln yr upp i luften, och mängder af rutiga, randiga, spräckliga, blå, röda och gröna flickben i en kaotisk hvirfvelrörelse svänga om i vädret.
Vidare slynålderns snärtor, gängliga, flata och taniga flickor, hvilka snubla fram öfver gatorna, i obevakade ögonblick smutta in till Oskar Berg för att hängifva sig åt vilda utsväfningar i smörbakelser, så långt vekopenningarne förslå, och helst gå uppåt Drottninggatan, i hopp att möta herrarne från Gymnasium.
Nästa kategori är läsflickornas.
När de gå på gatorna, tänka de på tillvarons intighet.
De förakta skolpojkar och bry sig ej heller om annan flärd.
Det är alvarligt sinnade flickor, hvilka ett helt år lefva i det beslutet att icke blifva några vanliga dansdockor, flickor med känslor, hvilka sins emellan instifta s. k. vänskaper för lifvet och tatuera älskade lärarinnors namn på armarne, svärmiska ungmör, hvilkas späda hjertan helst i en mystisk glöd som doftande rökelse ville slå emot presten, hvilken konfirmerar dem.
Så komma ändtligen de fullvuxna damerna, hvilka naturligtvis ingenting hafva med skolorna att göra.
De råkas om vårförmiddagarne i Kungsträdgården och gå der två och två och diskutera om moderna.
De känna verlden, hafva varit med sin vinter och fått smak för löjtnanter.
Som de studera konst utpeka de gerna för hvarandra de stockholmska boningshusen och säga hvarandra, i hvilken stil hvart och ett är uppbygdt, något som ingen annan dödlig varit så lycklig att kunna utröna.
Våren är den lyckliga, gröna ungdomens tid.
Men också de gamla älska våren, de gamla, hvilka hela vintern suttit inspärrade mellan fyra väggar och måste nöja sig med att se lifvet genom en reflektions-spegel.
De kära gamla, de glädja sig åt de ljusa dagarne, hvilka komma och komma, de glädja sig åt solstrålarne, hvilka ystert dansa in genom rutorna, »göra skolgossar» på väggar och kakelugnar och smälta en varm dager öfver golfmattornas brokiga rutor.
Och en vacker dag, då de se rätt många sommarrockar derute på gatan, gå också de ut, böjda gubbar och rynkiga gummor.
Väl påpelsade vandra de steg för steg till någon af de stilla, fridfulla kyrkogårdarne, der gammalt folk sitter så skönt i fred, så lämpligen borta från stadens bullrande stoj under de åldriga trädens knotiga, löftyngda grenar.
Der sitta de timtals på en bänk och njuta i vegetativ, barnslig glädje öfver att åter se ett stycke grön gräsmatta, med halfslutna ögon sitta de der, säga ibland några stillsamma ord till en rödhårig amma, som drar en liten skrikhals till baby i en korgvagn, låta solen sticka dem i nacken, och den sökande luften döfva deras gamla, värkande nerver och lulla i ro deras trötta tankar.
Våren är också de gamlas tid.
Och hem komma flyttfoglarne, och berätta oss, att palmerna icke gifva någon skugga mer, och en liten byting till svala sätter sig på fönsterbrädet hos min vän, som älskar
Homeros och med sin sjuka kropps alla fibrer längtar efter djupblå himmelssträckor, gult solsken och vinfärgade arkipelager, sitter der och qvittrar om vågornas hexameterbrus i Sorrentos solskimrande bugt och om rosorna på Monte Pinccio, röda rosor, som glöda, qvittrar, så att slocknande blick får lif och ett ljust skär far öfver hektiska drag.
Och min vän lemnar sin kammare och går ner till centraln blott för att se litet reslif – längre lär han ej komma, ty han är icke bland dem, lyckan gifvit något kreditiv.
Der nere är lif och rörelse på perrong och i väntsalar.
Med snälltåget söder ifrån kommer en hel skara flyttfoglar hem, de bröstsjuka, hvilka tillbragt sin vinter i södern och nu i gamla Sverige skola njuta sin sommar numro två.
Men der är också en annan svärm, som nu skall resa sin kos, framför allt till Carlsbad, för att kunna stå ut med nästa vinters härliga diät – alla dessa, hvilka ute rubriceras under den smickrande benämningen »Die dummen Schweden», hvilka punschen och supéerna göra till välsignelse för de tyska värdshusvärdarne.
Sedan vår man sett detta och en stund njutit af fakirens sjelfplågande fröjd, går han hem, fram tagas folianterna, och rundtikring ser han husens tak, långa enformiga sträckor af skrofliga takpannor och glatta zinkytor.
Våren är reslustens tid.
Och framåt går det dag för dag med vårtecknen.