Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härutaf föranleddes en forskning uti de offentliga handlingar, hvilka innehålla berättelsen om samma embetsutöfning — en forskning, som gaf ett resultat vida utöfver och vida beklagligare än hvad förf.
väntat.
Han hade väntat att finna en viss brist på den handlingskraft och den energi, som böra utmärka en riksdagens justitieombudsman.
Han hade väntat att finna en viss eftergifvenhet måhända för de maktägandes meningar och den allmänna riktningen hos de för rtunden bestämmande.
Han fann annat och mera.
Han fann en alldeles i ögonen fallande brist på erforderlig kompetens tai åklagarens värf, han fann en t. o. m. i betraktande af bud han emotsett öfverraskande efterlåtenhet vid utkräfvandet af Ur Dagma Krönika.
X 5.
22laglig näpst &amp; embetsförbrytare, han fann en sannolikt på oförmåga att uppfatta de stora medborgerliga rättigheternas betydelse grundad slapphet i bäfdandet af sädana rättigheter, der de, s&amp;som understundom pä senare tid hos oss varit fallet, kränktes eller eluderades.
Det var s&amp; långt ifrfin, att dessa upptäckter hos förf.
framkallade nfigon lust att, p&amp; sätt han nu beslutit, offentliggöra sina undersökningar, att han fastmera ryggade tillbaka derför.
Å ena sidan visserligen en förpligtelse att icke tiga med fakta som — förf.
måste erkänna det för sig sjelf — med nödvändighet borde komma till allmänhetens kunskap.
Å andra sidan en naturlig och förklarlig skygghet att med sin penna bidraga till att nedsätta en af landets högste domares anseende och dermed i viss mån vördnaden för den domstol han tillhör.
Inför detta dilemma väntade förf.
— väntade först pft att tilläfventyrs i pressen, nfigon mera än författarens vid den populära framställningens konst van hand skulle med gladt mod åtagm sig det värf, som förf.
icke skulle utan tvekan och obehag kun oa fullgöra.
Väntade sedan, att riksdagens med det speciela åliggandet att granska Justitie-ombudsmannens verksamhet utrustade förtroendemän skulle, väckta till påpasslig uppmärksamhet liksom förf.
just af den Qvantenska saken, egna en mera ingående granskning och mera deta \ jeradt bedömande än vanligt åt herr Thomas-sons embetsutöfning och dymedels helt och bållet befria förf.
från alla bekymmer.
Men pressen teg.
Och riksdagens förtroendemän funno pä ett par smärre undantag när, att allt var väl bestäldt.
Vid sådant förhållande har förf.
efter ett grundligt öfver-vägande af skälen för och emot beslutit sig för att sjelf fatta l&gt;ennan.
Om det endast hade varit så, att en riksdagens justitieombudsman enl. förf: s mening icke motsvarat det honom gifna förtroendet utan gjort sig skyldig till underlåtenhet, eftergifvenhet och slapphet i sitt embetes utöfning, hade förf.
— så beklagligt han än anser att ett embete, som kunde vara det yppersta och gagneligaste af alla, icke råkar i rätta händer — måhända icke ansett sig ovilkorligen uppfordrad att tala.
Icke heller, om det blott varit så, att en inoehafvare af landets högsta domarekall i föregående tjenster visat en brist på skicklighet, som gjort hans upphöjelse öfverraskande .omotiverad.
Men det är föreningen af dessa båda företeelser, det är det egendomliga sambandet deri, att en justitie ombudsman, som do-kumenterat sig såsom grundligt misslyckad i detta embete, erhåller regeringens kallelse att utbyta det mot ^justitierådsembetet
— ån mera, hedras med denna upphöjelse omedelbart efter att på det mest eklatanta sått hafva ådagalagt sin inkompetens i det förra embetet — det är detta som gjort det omöjligt för förf.
att lemna domen öfver herr Thomasson » åt framtiden » då saken kan uppenbar varda ».
Denna förf: s tankegång har tagit sig uttryck i framställningens öfverskrift och han går nu öfver till sjelfva granskningen, dervid först skall faktum efter faktum framläggas några af de mest karakteristiska exemplen på herr Thomassons embetsutöf-ning såsom justitieombudsman, hvarefter förf.
skall tillåta sig att något närmare betrakta den oväntade utmärkelse, i hvilken samma embetsntöfning resulterade.
Herr Thomasson och det olagliga sportelväsendet.
Ett ur många synpunkter upplysande exempel på herr Thomassons uppfattning af sitt åklagareembetes fordringar finnes skil-dridt i hans berättelser af 1887 och 1888.
Dess hufvuddrag äro följande.
Till justitieombudsmannens beifran anmäldes af en i Ödestuga församling bosatt person, att kyrkoherden i Malmbäcks, ödestugu och Almesåkra församlingars pastorat J. F. Wigstrand i strid med uttrycklig bestämmelse i den för samma pastorat gillande, af Kongl.
Maj: t den 5 oktober 186C faststälda lönereglering vid flerfaldiga tillfallen mottagit betalning för presterliga förrättningar.
Sju af olika personer utfärdade intyg, af hvilka «tt par innehöllo, att herr kyrkoherden begärt och erhållit, de öf-riga endast, att han mottagit betalning för särskilda uppgifna em-betshandlingar, styrkte anklagelsen.
Kyrkoherden Wigstrand inskränkte sig i infordrad förklaring till att yrka, att intygens utgifvare måtte åläggas bevisa sina påståenden derom, att kyrkoherden skulle hafva fordrat betalning för några hans embete tillhörande presterliga förrättningar samt nekade, att han någonsin begärt ersättning för dylika förrättningar.
Sedan angifvaren fått inkomma med påminnelser, åtalade justitieombudsmannen Lothigius Wigstrand inför domkapitlet i Weziö under yrkande om ansvar enligt 25 kapitlet 5 § strafflagen,sä lydande: » Har embetsman tagit ellor betingat sigmbta ---- —
nyttjas.
Tager eller betingar han sig eljest för sin embets&amp;tgärd någon belöning eller sportel, dertill han cy berättigad är; straffes med mistning af embete på viss tid eller böter: firo omständigheterna synnerligen försvårande; må till afsättning dömas ».
I af domkapitlet infordrad förklaring upprepade nn prestman-nen sitt förnekande, i det han påstod sig icke någonsin hafva tagit eller betingat sig någon betalning eller sportel for embeta-åtgttrd, men tilläde » att enär längre eller kortare (1) tid förflutit sedan kyrkoherden skalle mottagit de af betygsutfferdarne uppgifna beloppen, som skalle nppgått till sammanlagdt omkring 6 kronor och kyrkoherden ej fort någon förteckning öfver dylika gåfvor, hvilka vanligen kommit hans barn till godo (i), han ej bestämdt kunde erinra sig, huru stora de ifrågavarande beloppen varit, men att han, för att om möjligt undvika rättegång med vittnesförhör, vore villig antaga att de voro rigtiga och att återlemna dem till gifvarne så fort som möjligt ».
Efter att hafva upplyst, att kyrkoherden enligt vidfogade bevis velat men ej fått till angifvaren öfverlemna beloppet för att tillställas de personer, som fltt utbetala dem, slutade kyrkoherden med ett något klumpigt försök att bestrida ansvars- och ersättningsyrkandet på den grund att angifvaren ej erhållit intygsutfferdarnes bemyndigande att fora talan.
Uppå denna förklaring meddelade domkapitlet (sedan nu W. inkommit med ytterligare ett intyg utvisande, att han dels erbjudit dels öfverlemnat till intygsutftirdarne de resp. beloppen) den 22 januari 1886 utslag af innehåll, att då W. icke förnekat sig hafva mottagit de i angifvelseskriften till justitieombudsmannen omför-mälda medel, utan förklarat sig antaga, att han vid uppgifna tillfällen erhållit dem och alltså dels härigenom, dels genom sitt åtgörande att återbära samma medel erkänt sig hafva i sammanhang med embetsförrättning mottagit belöning eller sportel, fann domkapitlet, att vitnesförhör i målet inför verldslig domstol icke vore erforderligt, likasom ock att domkapitlet icke hade att döma i frågan om ersättningsanspråk, då sådana icke blifvit hos domkapitlet framstälda; men att domkapitlet för hvad kyrkoherden låtit i anmärkta hänseende komma sig till last, på grund af 25 kapitlet 5 § strafflagen, ådömde honom böter till belopp af tjugufem kronor.
Sedan W. anfört besvär, förklarade Göta hofrätt i utslag att, enär jemlikt k. cirkulärbrefvet den 7 december 1787 det tillhörde konsistorium att upptaga och afgöra mål, som röra de underkonsistorii lydnad stående personers förhållande i deras embete, endast i det fall att em betsbrottet ej är i lag belagdt med annat straff än föreställning, af hållande från tjensten på viss tid eller embetets förlast; alltså ooh då sådan förseelse, för hvilken W. blifvit angifven, borde straffas efter 25 kapitlet 5 § strafflagen, enligt hvilket lagrum straffet kunde bestämmas till böter, pröfvade kongl.
hofrätten lagligt undanröja domkapitlets utslag.
Detta utslag ffeldes den 9 november 1886.
Herr Thomas-son hade då tillträdt justitie-ombudsmannabefattningen ooh ansvaret för de härefter med saken vidtagna åtgärder faller sålunda på bonom.
Såsom riktigt var, lät herr T. vid vederbörlig allmän domstol anhängiggöra talan mot kyrkoherden Wigstrand och dervid å bonom påst&amp; ansvar för det tjenstefel, han låtit komma Big till last.
Sedan W. till följd häraf blifvit tilltalad, utlät sig Westra båradsrätt d.
16 juli 1887, att, enär W. erkänt, att han vid särskilda förrättningstillfällen efter vcrkstäld embetsåtgärd uppburit penningar, hvilka ioke genom hvad i målet förekommit kunde anses hafva blifvit annorlunda af honom mottagna, än såsom godt-görelse för de verkstälda åtgärderna, dertill han, jemlikt gällande löneregleringsresolution ej varit berättigad, samt dessutom kyrko-herdens åtgörande att återbära de erhållna medlen måste innefatta ett erkännande, att ban i åtalade hänseendet sig förbrutit, dömdes kyrkoherden för hvad han sålunda låtit komma sig till last att, i förmågo af 25 kap. 5 § strafflagen, böta tjugufem kronor.
» Detta utslag », slutar j.-o. sitt referat » har icke blifvit å någondera delen öfverklagadt. »
Fallet inbjuder onekligen till hvarjehanda reflexioner.
Först och främst är det frappant, att oaktad t, som ofvan anmärkts, tvenne af de intyg, hvarpå angifvaren i målet stödde sin angifvelse, uttryckligen uppgåfvo, att W. ej blott mottagit utan fordrcU betalning för embetsåtgärder, man likväl åtnöjt sig med W: s blotta förnekande härutinnan, detta fastän W. för öfrigt i sin förklaring ingalunda särskildt framstår såsom en person, hvilken man till följd af öppenheten i hans erkännande af ett begånget fel obetingadt kan lita på, äfven då hans uppgift är till egen fördel.
Det är tydligt att, om W. fordrat betalning, denna omständighet gifver hans förbrytelse en i så hög grad försvårad karakter, att det måste anses såsom en oförklarlig släpphändthet att icke söka erhålla en utredning i sådant afseende.
En utväg i de^ta afseende hade j.-o. Lotbigius öppnat då han för 4ofpk * rpitlet särskildt påpekade lämpligheten att anställa vitnesförhör i saken.
Sedan emellertid genom Hofrättens utslag m&amp;let kommit under allmän domstol, är det rent obegripligt, att herr Th. icke påfordrade en ransakning i detta hänseende utan ansåg saken klar med den anklagades bestridande.
Icke nog dermed.
Då en sådan angifvelse som nu ifrågavarande förekommer, är det tydligen af högsta vigt att söka få utrönt, huruvida förbrytelsen verkligen är inskränkt till det mått, som i aogifvelsen föreligger styrkt, eller om den, såsom af sjelfva sakens natur icke är osannolikt, i sjelfva verket har långt större proportioner.
Det är klart, att det gör en betydlig skilnad, om en em-betsman obehörigen i smärre poster uppburit 6 eller 60 eller 600 kronor.
I detta fall förefanns en särskild omständighet, som gjorde det ytterst osannolikt, att icke den presterliga förvärfa-metoden tillämpats i större skala än som af de ingifna hand-lingarne framgick.
Angifvaren yttrar nemligen i sin anmälan » att han, eom ej inlåtit sig i samtal i ämnet med eller förskaffat sig intyg af andra medlemmar af Odestngu församling äo sådcme, som tillhörde den hos angifvaren anstälda arbetspersonal, hvars intressen han ansåge sig böra bevaka, utan tvifvel skulle kunnat anskaffa flera intyg af samma beskaffenhet som de nu till j.-o. insända, derest angifvaren velat i sådant ändamål vända sig till andra församlirgsbor än dem, som hos honom hade anställning ».
Häri måste man onekligen gifva angifvaren rätt.
Ty det strider mot vanlig alldaglig sannolikhetsberäkning, att det skulle varit alldeles uteslutande af en enda grupp personer, nemligen de hos angifvaren anstälda arbetare som kyrkoherden mottagit betalning.
För öf-rigt talar en något oförsigtig sats i hr kyrkoherdens egen förklaring till domkapitlet för samma sak, i det han säger sig ej kunna bestämdt yttra sig om beloppens riktighet af anledning att han » ej fört förteckning öfver dylika gåfvor », dermed till-kännagifvande, synes oss, att samma sak förekommit npprepade gånger, ehuru han från sin särskilda synpunkt betraktat dem såsom gåfvor.
Det kan icke vara tvifvel om att en justitie-om-budsman, den der velat föra en sträng räfst öfver embetsmäns olofliga tilltag, skulle funnit saken vara af beskaffenhet att fordra en ingående undersökning rörande utsträckningen och beskaffenheten af den omhandlade förbrytelsen.
Och det kan icke heller vara tu tal om att det tillhört justitie ombudsmannen att, derest han afsett en.
sådan undersökning och utredning, sjelf gifva instruktion de rom.Men ännu ttro icke egendomligheterna i detta mål uttömda.
Ännu återstår den allvarsamma frågan: borde verkligen justitieombudsmannen, äfven i sakens dåvarande skick ocb i betraktande af de fakta som redan nu förelågo, låtit sig åt nöj a med att detta betydande embetsfel belädes med ett s&amp; löjligt ringa straff som 25 kronor?!
Att domkapitlet, dä det bade ärendet om hand, inskränkte straffet till detta ringa mått ooh att Häradsrätten följde den gifna vinken, borde icke ha varit något skäl för herr Tho-masson att lftta det stanna dervid.
Ty det är s&amp; långt ifrån, att lagen i detta fall skulle vara neg otymplig att icke gifva.
möjlighet till ett efter brottets art limpadt straff, att man tvärtom med skäl kan påstå domstolens utslag vara i direkt och afgjord strid med lagbestämmelsen i fråga.
Kyrkoherden W. dömdes enligt 25 kapitlet 5 § strafflagen, hvilken i det afsedda momentet stadgar s&amp;som straff mistning af embeie på viss tid eller böter samt, om omständigheterna äro synnerligen försvårande, afsättning.
Enligt en, s&amp; vidt vi känna, undantagslöst tillämpad strafflags * tolkning anses, derest tvenne alternativa straffsatser äro satta för en viss förbrytelse, den som står först,.
böra användas, om hvar-ken sftrskildt försvårande eller särskildt förmildrande omständigheter föreligga eller om de väga jemt, hvaremot den i andra rummet satta straffsatsen, derest den är lägre än den första, kommer till användning vid öfvervägande förmildrande och, derest den är högre, vid öfvervägande försvårande omständigheter.
Enligt denna uppfattning skulle således i förevarande fall mistning af embetet pä viss tid ådömas, i fall omständigheterna vägde jemt och endast för det fall, att de förmildrande omständigheterna vägde öf-ver, borde bötesstraffet komma i fråga.
Men hvar, spörja vi, kunna de särskildt förmildrande omständigheterna upptäckas i detta fall?
Som vi sett, lyckades hr \ Yr.
i sin förklaring icke framkomma med en enda antaglig ursäkt för sitt obehöriga förfarande.
Ty hans påstående, att han betraktat dessa eder särskilda förrättningar mottagna bctalningsbelopp såsom gåf-vor, kan väl i all rimlighets namn ej fä gälla för godt, i synnerhet nir han icke ens föreburit, att man från någondera hållet framhäft denna betalningens förmenta karakter.
— Om löneregleringsbe-eUmmelaen i fråga vore i ringaste mån otydlig, eller om belöningen icke skett i penningar utan i någon annan form, eller om han gifvit vika för en utomordentlig enträgenhet från församlings-bornas sida, eller om han gjort det af ytterlig fattigdom, kunde förmildrande omständigheter sägas föreligga.
Den omständigheten,att det här gftller ett ringa belopp, kan icke betraktas såsom sär-skildt förmildrande, när det likväl är utredt, att detta belopp utgör summan af vid flere olika tillfällen mottagna belöningar.
Men äfven om denna omständighet skulle med rätta kunnat anses tillräckligt förmildrande för att nedflytta förbrytelsen i bötes-klassen, s&amp; återstår alltid den frågan: är den ytterligare af en så kraftig verkan, att den rätteligen kan nedpressa straffet till den närmaste närhet med strafflatitudens minimum?
Man bör betänka, att straffskalan är för brott, som anses utmärkta af öfver-vägande mildrande omständigheter, från 5 kronors böter till beloppet för ett år af den lön och öfriga inkomst som är förenad med det embete, hvari förbrytelsen skett och då sjelfva lönen här är 3,020 kronor, sträcker sig bötesskalan alltså från 5 kronor till angifna lönesumma och åtskilligt derutöfver.
Härutaf följer, att det måste vara alldeles ytterligt, alldeles extraordinärt förmildrande omständigheter, hvilka skola förmå att göra straffbeloppet 25 kronor tillämpligt å förevarande brottsart.
Men så mycket torde väl vara allom uppenbart, att n&amp;gra extraordinärt förmildrande omständigheter härvid alldeles icke förefunnits.
För den, som haft tillfklle till en inblick på nära h&amp;ll i embetsmannaverlden är det också ingen hemlighet, att det logiskt riktiga, men moraliskt förkastliga och för bevarandet af vördnaden för lagens bud vådliga betraktelsesätt faktiskt icke sällan framträder hos mindre aktningsvärda ledamöter af embetsmanna-ståndet, att vissa förbrytelser, hvarigenom de i strid mot tydlig lag materielt tillgodose sig, gerna kunna riskeras, enär bötesstraffet dock aldrig kommer att sättas högre än att Bkilnaden mellan de orättmätigt uppburna beloppen och bötessumman lem-nar ett afsevärdt sal do till förbrytarens förmån.
Bestraffningen af detta brott gör onekligen ett sorglustigt intryck.
Man frestas vid åsynen af sådana exempel på rättvisans barmhertighet att önBka, att någon del af samma barmher-tighet undandroges embetsmän och prester, som sannerligen äro så pass väl situerade, att de kunna tåla vid en något allvarligare näpst, och i stället egnades åt dessa samhällets mest vanlottade medlemmar, för hvilka medlidandet sällan tar sig så ekla-tanta intryck.
Samla vi nu för eftertanken följande omständigheter:
1) att herr Thomasson i det förevarande fallet underlåtit att låta anställa den omfattande undersökning, hvartill de i an-gifvelsen omföripälda fakta bort gifva anledning; 2) att han till oob med lemoat utan allt afseende de tvenne intyg, hvari uppgifvits, att embetsmannen i fråga ej blott mottagit utan äfven begärt en ersättning, hvartill ban ej v,irit lagligen berättigad, och i detta fall åtnöjt sig med den tilltalades blotta bestridande;
3) att han l&amp;tit sig afspisas med ett utslag, som belägger den olagliga handlingen med ett straff, l&amp;ngt under det som både vanlig lagtolkning oeh sundt rättsmedvetande kräfva;
s&amp; torde ett icke ovigtigt moment föreligga vid bedömandet af herr Thomassons sätt att handhafva åklagarens ansvarsfulla uppgift.
Herr Thomassons åklagareskicklighet ytterligare belyst.
Om det i föregående artikel behandlade fall af mildhet med en presterlig förbrytare är egnadt att väcka uppseende, så är detta i ännu högre grad förhållandet med följande i embetsberät-teisen för 1889 refererade sak.
Till j.-o: s beifran anmäldes, att vice pastorn i ösmo församling S. Jakobsson ‘ Ekvall dels den 14 augusti 1885 efter föregången lysning i vanlig ordning sammanvigt torparesonen L.
J. Jansson och pigan H.
S. Johansson, oaktadt Jansson vore född den 4 december 1864 och således vid tiden för vigseln ej ännu uppnått 21 års ålder samt icke heller erhållit vederbörligt tillstånd att det oaktadt ingå äktenskap, dels ock, ehuru Ek vall i den efter församlingens husförhörsbok den 10 januari 1885 uppgjorda namn-rulla angående beväringsskyldige inom församlingen för samma år rttteligen upptagit Jansson såsom född den 4 december 1864, efter det den olagliga vigseln egt rum och Ek vall omedelbart der-efter uppmärksamgjorts å det, förelupna felet, i ett till statistiska centralbyrån aflemnadt utdrag ur församlingens vigselbok för 1885 uppgifvit Jansson vara född den 4 februari 1864.
Klaganden styrkte med vederbörliga transsumt sina nu anförda uppgifter.
I infordrad förklaring anförde Ekvall, att han funnit, att ett misstag blifvit i omförmälta hänseende begånget.
Ekvall hade, såsom uppgifvita, i vanlig ordning lyst för Jansson och vigt honom, utan att hafva uppmärksammat hans födelsedag men väl årtalet och utpq ?tt hvarfcen Jansson eller någon annan gjort E.uppmärksam p&amp; den förelupna oriktigheten, förrän efter det vigseln egt rum.
E. hade således här bandl&amp;t af ouppmärksamhet utan afsigt att bereda sig någon egen fördel eller att vilja någon gynna eller skada och på god tro, .att allt vore klart och att ingen kunde vilja begära lysning och vigsel utan att innehafva stadgad ålder.
» Likaså », heter det i förklaringen, » hade det blifvit för E. klart; att den af honom gjorda uppgiften om Janssons födelsedag i förenämda beväringsrulla vore riktig, men att deremot uppgiften till statistiska byrån vore oriktig ».
Som Janssons äktenskap vore genom hustruns dödliga frln-fal le upplöst och Ekva) l veterligen ingen skada vållats genom den olaga vigseln, anhöll E., utan att vilja ursäkta sina felsteg, att härför fU en så mild dom som möjligt.
Det som frapperar i denna förklaring är, att den angifne, under det han bestämdt framhåller, atl den olaga vigseln skett af ouppmärksamhet, deremot beträffande den andra frågan iakttager en fullkomligt reserverad tystnad i afseende å motiverna och blott inskränker sig till att konstatera det faktum, att pjelfva dagteckningen var oriktig.
Justitie-ombudsmannen förordnade i anledning af hvad som förekommit om åtals anställande och meddelade dervid åklagaren särskild instruktion.
J.-o. förklarade härvid, att han ansåge uppenbart framgå att Ekvall i afseende på den olaga vigseln gjort sig skyldig allenast till ouppsåtlig vårdslöshet i embetsutöfning, ehuru visserligen » en vårdslöshet, som måste anses vara af särdeles grof beskaffenhet och vittnande om en sällspord ouppmärksamhet vid utöfvandet af en så vigtig och till sina rättsliga följ&gt; der betydelsefull embetsförrättning som verkställande af vigsel ».
Herr j.-o. betecknar här som man ser E: s förfarande med befogadt skarpa och träffande ordalag.
Vidkommande den senare felaktigheten — den oriktiga uppgiften angående Jansson9 födelsedag — anmärker j.-o., att E. i Bin förklaring inskränkt sig till att erkänna, att det blifvit honom klart, att denna uppgift vore oriktig och den i beväringsrullan riktig.
Ekvall hade således icke bestämdt påstått, att här före-lupit endast en ouppsåtlig misskrifning; och onekligen syntes hvad i detta afseende blifvit i målet upplyst och utredt gifva stöd åt den uppfattning, att Ekvall lemnat berörda oriktiga uppgift i af-sigt att dölja och derigenom undgå den möjliga påföljden af det fel, han genom den olaga vigseln begått och å hvilket fel han, efter det vigseln förrättats, blifvit uppmärksamgjord.
I sidanhändelse skalle E. härutinnan uppsåtligen till egen fördel begätt en förbrytelse i sitt embete, som skulle hemfalla under 25 kap. 16 § strafflagen, om än antagas måste, att E. härvidlag endast af förbiseende förgått sig.
Derest således E. under målets handläggning inför vederbörlig domstol medgåfve, att han afsigtligen lemnat den oriktiga uppgiften till statistiska centralbyrån, vore sistnämnda lagrum å honom tillämpligt.
Om han åter bestämdt bestrede och icke på annat sätt blefve ådagalagdt, att han i detta afaeende uppsåtligen felat, kunde han icke heller för denna förseelse svårare anses än efter 25 kap. 17 § strafflagen.
I följd häraf uppdrog j.-o. åt åklagaren att &amp; E. yrka ansvar för den olaga vigseln efter 25 kap. 17 § strafflagen och för den felaktiga uppgiften angående Janssons ålder antingen efter 16 eller 17 § i samma kapitel.
Det förtjenar kanske att i förbigående bemärkas, hurusom herr Th. utan närmare motiverirg förklarar, att derest felet skett uppsåtligen, det måste (!
) antagas, att E. härvidlag endast af förhastande förgått sig.
För vår del tro vi, att begreppet förhastande — om nu en uppsåtligen falsk uppgift verkligen skulle antagas föreligga — alldeles icke har någon tillämpning på ett fall som detta.
Åtminstone skulle väl kräfvas påvisandet af några alldeles särskilda omständigheter, för att en person, som utfärdar ett skriftligt intyg (en muntlig uppgift hade varit någonting annat), hvilket han med uppsåt gör oriktigt, skall kunna anses hafva » förhastat sig ».
Återigen har herr Th: s stora mildhet spelat hans juridiska skarpsinne ett spratt.