Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domaren hade lett mildt mot honom och sett ut, som hade han endast väntat på detta svar för att frikänna honom.
Men då hade ett Guds under inträffat.
Och Gandolfo berättade hurusom bland alla de stulna saker, som legat på domarbordet, också varit en liten Kristusbild.
Den var en aln hög, rikt besatt med smycken och prydd med guldkrona och guldskor.
Just i detta ögonblick böjde sig en af officerarne fram för att draga bilden till sig, och då han gjorde detta, föll kronan till golfvet och rullade ända fram till don Gaetano.
Don Gaetano tog upp Kristuskronan, höll den ett ögonblick mellan sina händer och betraktade den noga.
Det såg ut, som om han hade läst något i den.
Han höll den ej mer än ett ögonblick.
I det nästa tog vaktsoldaten den ifrån honom.
Donna Micaela såg upp nästan skrämd.
Kristusbilden!
Där var han redan.
Skulle hon genast få svar på sin bön?
Gandolfo fortfor: »Men då don Gaetano nu såg upp, darrade alla som inför ett under, ty mannen var förvandlad.
O, signori, han var så hvit, att hans ansikte tycktes lysande, och hans ögon voro stilla och ljuft strålande.
Och det fanns ej mer någon vrede hos honom.
Och han började bedja för sina medfångar, han började bedja för deras lif.
Han bad, att de ej skulle döda dessa stackars medmänniskor.
Han bad, att de höga domarne i stället skulle göra något för dem, så att de en gång fingo lefva som andra.
’Vi hafva endast detta lifvet att lefva,’ sade han.
’Vårt rike är endast af denna världen.’
Han började tala om hur dessa människor hade lefvat.
Han talade, som om han kunnat läsa i deras själar.
Han berättade deras lefnadssaga så dyster och olycklig, som den varit.
Han talade så, att några af de höga herrarne gräto.
Orden kommo starka och mäktiga, så att det var som om don Gaetano hade varit domare och domarne förbrytare.
’Se,’ sade han till dem, ’hvems fel är det, att dessa arma människor gått till spillo ?
Är det ej ni, som äga makten, som skulle ha tagit vård om dem?’
Och man såg hur de alla förfärades öfver det ansvar han välte öfver dem.
Men plötsligen hade domaren afbrutit honom.
’Tala till ert eget försvar, Gaetano Alagona,’ sade han, ’tala ej till andras!’
Då hade don Gaetano lett.
’Signor,’ sade han, ’jag har ej mycket mer än ni att försvara mig med.
Men jag har dock något.
Jag har lämnat min bana i England för att göra uppror på Sicilien.
Jag har hemfört vapen.
Jag har hållit upproriska tal.
Jag har något, fast ej mycket.’
Domaren hade nästan bedt honom.
’Tala ej så, don Gaetano,’ hade han sagt.
’Tänk på hvad ni säger!’
Men han hade gjort bekännelser, som tvungit dem att döma honom.
Då de sagt honom, att han skulle sitta i tjugunio års fängelse hade han utropat:
’Nu sker hennes vilja, som nyss bars förbi.
Må det gå mig, som hon ville!’
»Och mera såg jag ej af honom,» sade den lille Gandolfo, »ty vaktsoldaterna togo honom mellan sig och förde bort honom.
Men jag, som hörde honom bedja för dem, som mördat hans älskade, lofvade mig själf, att jag skulle göra något för honom.
Jag lofvade framsäga en skön improvisation till San Sebastiano för att han skulle hjälpa honom.
Men det har ej lyckats mig.
Jag är ingen improvisatore, jag kunde ej.»
Här bröt han af och kastade sig högt gråtande ned för bilden.
»Förlåt mig, att jag ej kunde,» ropade han, »och hjälp honom ändå.
Du vet, att då de dömde honom, så lofvade jag göra detta för hans skull, så att du skulle rädda honom.
Men nu har jag ej kunnat tala om dig, och du kommer ej att hjälpa honom.»
Donna Micaela visste knappast hur det gick till, men hon och den lilla Rosalia, som älskade Gandolfo, voro nästan samtidigt framme hos honom.
De drogo honom till sig och kysste honom båda och sade honom, att ingen talat som han, ingen, ingen.
Såg han ej, att de gräto?
San Sebastiano var nöjd med honom.
Micaela satte en ring på gossens finger och rundt omkring honom viftade man med mångfärgade silkedukar, som glittrade likt hafsvågor i det starka ljuset från domkyrkoväggen.
»Viva Gaetano, viva Gandolfo!» ropade folket.
Och det kom blommor och frukter och silkedukar och smycken regnande ned omkring den lille Gandolfo.
Donna Micaela blef undanträngd från honom nästan med våld.
Men hon tänkte ej på att vara rädd.
Hon stod midt ibland den böljande folkmassan och grät.
Tårarna strömmade ned öfver hennes ansikte, och hon grät af glädje öfver att hon grät.
Det var den högsta välsignelse.
Hon ville arbeta sig fram till Gandolfo; hon kunde ej tacka honom nog.
Han hade ju talat om för henne, att Gaetano älskade henne.
Då han anfört dessa ord:
»Nu sker hennes vilja, som nyss bars förbi,» hade hon plötsligen förstått, att Gaetano trott, att det varit hon, som legat under Alagonas bårtäcke.
Och om denna döda hade han sagt: »Jag älskar henne.»
Blodet strömmade ånyo i hennes ådror, hjärtat klappade åter, tårarna föllo. »Det är lifvet, lifvet,» sade hon till sig själf, medan hon viljelös fördes fram och åter af folkmassan.
»Lifvet har kommit åter till mig.
Jag skall ej dö.»
Fram till den lille Gandolfo skulle de alla för att tacka honom, därför att han skänkte dem någon att älska, att hoppas på, att längta efter under dessa nedslagenhetens dagar, då allt syntes förloradt.
“Antikrist skall gå från land till land och gifva bröd till de fattiga.“
Det var i februari och mandelträden började blomma på den svarta lavamarken rundt om Diamante.
Cavaliere Palmeri hade gjort en promenad uppåt Etna och hade hemfört en stor mandelgren, full af knoppar och blommor, och ställt den i en vas i musiksalen.
Donna Micaela ryckte till, då hon såg den.
De voro således redan komna, mandelblommorna.
Och under en hel månad, under hela sex veckor skulle man finna dem öfverallt.
De skulle stå på altaret i kyrkan, de skulle ligga på grafvarna, och de skulle bäras i bröstbuketten, i hatten, i håret.
De skulle blomma öfver vägarna, i ruinhögarna, på den svarta lavan.
Och hvarje mandelblomma skulle påminna henne om den dagen, då klockorna ringde, då Gaetano var fri och lycklig och då hon drömde att få lefva med honom ett helt lif.
Det tycktes henne, som hade hon aldrig förr fullt förstått hvad det ville säga, att han var instängd och borta, att hon aldrig mer skulle få se honom.
Hon måste sätta sig ned för att ej falla, hennes hjärta tycktes vilja stanna, och hon slöt ögonen.
Medan hon satt så, upplefde hon något.
Hon befinner sig på en gång hemma i palatset i Catania.
Hon sitter i den höga vestibulen och läser, och hon är en glad, ung dam, signorina Palmeri. Då för en betjänt in till henne en vandrande köpman.
Det är en ung, vacker karl med en kvist mandelblommor i knapphålet, på hufvudet bär han ett bräde, fullt med små helgonbilder, skurna i trä.
Hon köper några af bilderna och under tiden sluka den unge mannens ögon alla konstverken i vestibulen.
Hon frågar honom om han vill se deras samlingar.
Jo visst vill han.
Och hon går själf med honom och visar honom.
Han är så lycklig öfver det han ser, att hon tänker, att han borde bli en verklig konstnär, och hon lofvar sig att ej glömma bort honom.
Hon frågar hvar han är hemma.
— Han svarar:
»I Diamante.» — »Är det långt borta?» — »Fyra timmar med postvagnen.» — »Och med järnväg?» — »Det går alls ingen järnväg till Diamante, signorina.» — »Ni måste bygga en.» — »Vi, vi äro för fattiga.
Bed de rika människorna i Catania, att de bygga oss en järnväg!»
Då han sagt detta, vill han gå, men han vänder sig om i dörren och kommer och ger henne sina mandelblommor.
Det är som tack för allt det vackra hon låtit honom se.
Då donna Micaela öppnade ögonen, visste hon ej om hon hade drömt eller om det kanske en gång hade händt något dylikt i verkligheten.
Gaetano kunde ju verkligen en gång hafva varit inne i palazzo Palmeri för att sälja sina bilder, fastän det hade gått henne ur minnet; men nu hade mandelblommorna återkallat det.
Men det var detsamma, detsamma.
Hufvudsaken var, att den unge träsnidaren var Gaetano.
Det var, som hade hon talat vid honom.
Hon tyckte sig höra dörren falla igen efter honom.
Och det var efter detta, som det föll henne in, att hon skulle bygga en järnväg mellan Catania och Diamante.
Gaetano hade säkert kommit till henne för att bedja henne göra detta.
Det var en befallning från honom, och hon kände, att hon måste lyda.
Hon gjorde alls icke något försök att strida emot.
Hon var viss om att
Diamante behöfde en järnväg bättre än allt annat.
Hon hade en gång hört Gaetano säga, att om endast
Diamante ägde en järnväg, så att det lätt kunde föra bort sina oranger och sitt vin och sin honung och sina mandlar och så att de resande kunde bekvämt komma dit, så skulle det snart vara en rik stad.
Hon var också genast alldeles viss om att hon skulle kunna få en järnväg till stånd.
Hon fick i alla händelser försöka.
Det föll henne alls ej in, att hon skulle kunna låta bli.
Då Gaetano önskade det, så måste hon lyda.
Hon började genast tänka efter hur mycket pengar hon själf kunde lämna.
Men det skulle icke förslå långt.
Hon måste skaffa pengar.
Det var det första hon hade att göra.
Ännu samma timme var hon öfver hos donna Elisa och bad henne om hjälp att ordna en basar.
Donna Elisa lyfte ögonen från sitt broderi. »Hvarför vill du ordna en basar?» — »Jag ämnar samla in pengar till en järnväg.» — »Det är likt dig, donna Micaela, det skulle ingen annan hafva funnit på.» — »Hvad, donna Elisa?
Hvad menar du?» — »Ah, ingenting.»
Och donna Elisa broderade vidare.
»Du vill då ej vara med om min basar?» — »Nej, jag vill ej.» — »Och du vill ej lämna ett litet bidrag till den?» — »Den, som så nyss förlorat sin man,» svarade donna Elisa, »skulle ej börja med joller.»
Donna Micaela förstod, att donna Elisa var ond på henne af ett eller annat skäl och att hon därför ej ville hjälpa henne.
Men det funnes väl andra, som skulle förstå, att detta var en härlig plan, som skulle rädda Diamante.
Men donna Micaela måste vandra förgäfves från dörr till dörr.
Hon måtte tala och bedja aldrig så mycket, så vann hon inga anhängare.
Hon sökte förklara, hon använde all sin vältalighet på att öfvertala.
Det var ingen, som ville gå in på hennes planer.
Hvarthän hon kom, svarade man henne, att man var för fattig, för fattig.
Sindacons hustru svarade nej.
Hennes döttrar skulle ej få vara med och sälja på basaren.
Don Antonio Greco, som ägde marionett-teatern, ville ej komma med sina dockor.
Stadsmusikanterna ville ej spela.
Ingen köpman ville lämna varor.
Då donna Micaela var gången, skrattade man åt henne.
En järnväg, en järnväg!
Hon visste icke hvad hon tänkte på.
Det skulle vara bolag, aktier, stadgar, koncession.
Hur skulle en kvinna kunna ställa med sådant?
Men somliga nöjde sig ej med att skratta åt donna Micaela, somliga blefvo onda på henne.
Hon gick till den källarlika boden nära benediktinernas gamla kloster, där mäster Pamphilio berättade riddarromaner.
Hon kom för att fråga honom om han ville komma på hennes basar och underhålla publiken med Karl den store och hans paladiner, men som han var midt inne i ett föredrag, måste hon sätta sig på en bänk och vänta.
Då gaf hon akt på donna Concetta, mäster Pamphilios hustru, som satt på estraden vid hans fötter med sin strumpstickning.
Så länge som mäster Pamphilio talade, rörde sig donna Concettas läppar.
Hon hade hört hans romaner så många gånger, att hon kunde dem utantill och sade ut orden, innan de gått mäster Pamphilio öfver läpparna.
Men hon hade alltid samma njutning af att höra honom, och hon grät, och hon skrattade, som hon gjort, då hon hörde honom för första gången.
Mäster Pamphilio var en gammal man, som talat mycket i sina dagar, så att rösten nu svek honom, då han kom till de stora stridsscenerna, och skulle tala häftigt och fort.
Men donna Concetta, som kunde hvarje sak utantill, tog aldrig ordet från mäster Pamphilio.
Hon endast gjorde ett tecken till åhörarna, att de skulle vänta, tills rösten kom.
Men om minnet felade honom, låtsade donna Concetta, att hon tappat en maska, satte upp strumpan till ögat och kastade till honom ordet bakom denna, så att ingen kunde märka det.
Och alla visste, att fastän donna Concetta kanske skulle kunnat berätta romanerna bättre än mäster Pamphilio, så skulle hon aldrig velat göra något dylikt, och det ej blott därför att sådant varit opassande för en kvinna, utan också därför att det alls ej kunnat vara henne ett sådant nöje, som att höra den käre mäster Pamphilio.
När donna Micaela såg donna Concetta, föll hon i drömmar.
O, att sitta så under estraden, där den älskade talade, att sitta så dag ut och dag in och tillbe.
Hon visste hvem detta skulle hafva passat.
Men då mäster Pamphilio slutat tala, gick donna Micaela fram och bad, att han skulle hjälpa henne.
Och han hade svårt att säga nej för de tusen böners skull, som voro skrifna i hennes ögon.
Men donna Concetta kom honom till hjälp.
»Mäster Pamphilio,» sade hon, »berätta för donna Micaela om Guglielmo den elake.»
Och mäster
Pamphilio berättade:
»Donna Micaela,» sade han, »vet ni, att på Sicilien fanns en gång en kung, som hette Guglielmo den elake.
Han var så snål, att han fråntog sina undersåtar alla deras penningar.
Han befallde, att alla, som ägde mynt af guld, skulle lämna dem till honom.
Och han var så sträng och så grym, att alla måste lyda honom.
Nåväl, donna Micaela, nu ville Guglielmo den elake veta om någon hade guldmynt dolda i sitt hus.
Och därför sände han en af sina tjänare framåt corson i Palermo med en skön häst.
Och mannen bjöd ut hästen och ropade öfverljudt: »Säljes för ett guldmynt, säljes för ett guldmynt!»
Men det var ingen, som kunde köpa hästen.
Dock var det en mycket vacker häst, och en ung herre i Palermo, hertig Montefiascone, blef mycket förtjust i honom.
»Det finnes ingen glädje för mig, om jag ej kan köpa den hästen,» sade han till sin hofmästare.
»Signor duca,» svarade hans hofmästare, »jag kan säga er hvar ni kan finna ett guldmynt.
Då er herr fader dog och bortfördes till kapucinerna, lade jag enligt gammal sed ett guldmynt i hans mun.
Det kan ni ju taga, signor.»
Ty ni skall veta, donna Micaela, att i Palermo begrafva de ej sina döda i jorden.
De föra dem till kapucinernas kloster, och munkarna hänga upp dem i sina grafkamrar.
Ah, så många som hänga i de rummen!
Så många damer, klädda i silke och sifverskir, så många höga herrar med ordnar på fracken och så många präster med kåpa och kalott öfver benranglet och dödskallen.
Den unge hertigen följde rådet.
Han begaf sig till kapucinerklostret, tog guldmyntet ur sin fars mun och köpte hästen därför.
Men ni förstår, att kungen endast hade sändt ut sin tjänare med hästen för att få veta om någon ännu ägde penningar.
Och nu blef hertigen förd inför kungen.
»Hur kan det komma sig, att du ännu äger guldmynt?» sade Guglielmo den elake.
»Sire, det var ej mitt, det var min fars.»
Och han berättade hur han fått myntet.
»Det är sant,» sade kungen.
»Jag hade glömt, att de döde ännu äga pengar.»
Och han sände sina tjänare till kapucinerna och lät taga alla mynten ur de dödes mun.»
Här slutade gamle mäster Pamphilio sin berättelse.
Och nu vände sig donna Concetta med vredegnistrande ögon mot donna Micaela.
»Det är ni, som är ute och går med hästen,» sade hon.
»Är jag, är jag?»
»Ni, ni, donna Micaela.
Nu skall regeringen säga: ’De bygga en järnväg i Diamante.
De äro då rika.
— Och den skall öka på våra skatter.
Och Gud vet, att vi ej kunna betala den skatt vi redan dragas med, om vi än toge och plundrade våra förfäder.»
Donna Micaela ville lugna henne.
»De hafva sändt ut er för att få veta om vi ännu äga pengar.
Ni är en spion åt de rike, ni är i förbund med regeringen.
Dessa blodsugare i Rom hafva betalt er.»
Donna Micaela vände sig bort från henne.
»Jag kom för att tala med er, mäster Pamphilio,» sade hon till gubben.
»Men det är jag, som skall svara er,» invände donna Concetta, »ty detta är en obehaglig sak, och sådant måste jag sköta.
Jag vet hvad som tillkommer en stor mans hustru, donna Micaela.»
Donna Concetta tystnade, ty den fina damen såg på henne med en blick, som var så full af afundsjuk trånad, att det gjorde henne ondt om henne.
Gud ja, det hade också varit skillnad på män, don Ferrante och mäster Pamphilio!
I Diamante visar man de resande två palats, som hålla på att falla i ruiner utan att någonsin hafva varit färdiga.
De hafva stora fönsteröppningar utan bågar, höga väggar utan tak och stora portar, som äro tillstängda med bräder och halm.
De två palatsen ligga midt emot hvarandra på ömse sidor om gatan, båda lika ofärdiga och lika förfallna.
Det finns inga byggnadsställningar omkring dem, och ingen människa kan komma in i dem.
De tyckas endast vara byggda för dufvorna.
Se här hvad man berättar om dem.
Hvad är en kvinna, o signore?
Hennes fot är så liten, att hon går genom världen utan att lämna spår efter sig.
För mannen är hon som hans skugga.
Hon har följt honom genom hela hans lif, utan att han märkt henne.
Man kan ej begära mycket af en kvinna.
Hon måste ju sitta instängd hela dagen som en fånge.
Hon kan icke ens lära sig att stafva ett kärleksbref rätt.
Hon kan ingenting göra, som har bestånd.
Då hon är död, finnes intet att skrifva på hennes grafsten.
Alla kvinnor äro af samma höjd.
Men en gång kom till Diamante en kvinna, som var så mycket öfver alla andra, som den hundraåriga palmen är öfver gräsmarken.
Hon ägde lire i tiotusental och kunde ge bort dem eller behålla dem, som hon ville.
Hon gick ur vägen för ingen.
Hon fruktade ej att bli hatad.
Hon var det största under, som ögon sett.
Det är ju naturligt, att hon ej var en sicilianska.
Hon var en engelska.
Och det första hon gjorde, då hon kom, var att taga hotellets första våning ensamt för sig.
Hvad var det för henne?
Hela Diamante hade ej varit henne nog.
Nej, hela Diamante var henne visst ej nog.
Men så snart hon var kommen, började hon styra öfver staden som en drottning.
Sindacon måste lyda henne.
Var det inte hon, som tvang honom att sätta ut stenbänkar på torget!
Var det inte på hennes befallning, som stadsgatorna blefvo sopade hvarje dag!
Då hon vaknade om morgonen, stodo alla Diamantes unga män väntande utanför hennes dörr för att få ledsaga henne på någon utfärd.
De hade lämnat skomakarebänken och stenhackan för att tjäna henne som guider.
De hade sålt sin mors sidenklädning för att köpa sin åsna en fruntimmerssadel, så att hon måtte kunna rida på den till kastellet eller Tre Castagni.
De hade afhändt sig hus och hem för att köpa häst och vagn, så att de skulle kunna köra henne till Randazzo och Nicolosi.
Vi voro alla hennes slafvar.
Barnen började tigga på engelska, och de blinda gummorna vid hotellporten, donna Pepa och donna Tura, draperade sig i bländande hvita dok för att fägna henne.
Allting rörde sig om henne, handtverk och yrken växte upp omkring henne.
De, som ej kunde göra annat, gräfde i jorden efter mynt och lerkrukor för att hembjuda henne.
Fotografer flyttade till staden och började arbeta för henne.
Korallhandlare och sköldpaddsmånglare växte upp ur jorden omkring henne.
Prästerna i Santa Agnese gräfde upp den gamla Dionysiusteatern, som låg dold bakom deras kyrka, för hennes skull, och hvar och en, som ägde en förfallen villa, gräfde i källarnas mörker fram rester af mosaikgolf och bjöd henne genom stora anslag komma och se.
Det hade nog varit främlingar förr i Diamante, men de hade kommit och gått, och ingen hade ägt sådan makt.
Nu fanns det snart ej en man i staden, som ej satte all sin lit till den engelska signorinan.
Det lyckades henne till och med att sätta en smula lif i Ugo Favara.
Ni vet, Ugo Favara, advokaten, som skulle blifvit en stor man, men hade motgångar och kom hem alldeles bruten.
Hon använde honom att sköta hennes affärer.
Hon behöfde honom, och hon tog honom.
Det har aldrig funnits en kvinna i Diamante, som gjort sådana affärer som hon.
Hon bredde ut sig som ginsten om våren.
Ena dagen vet ännu ingen, att den finns, och den nästa är den en stor tufva.
Snart visste man ej hvart man skulle vandra i Diamante för att ej stöta på hennes mark.
Hon köpte landtgård och stadshus, hon köpte mandelskogar och lavaströmmar.
De sköna utsiktsplatserna uppåt Etna voro hennes och likaså den vattensjuka jorden på slätten.
Och i staden började hon bygga två stora palats.
Det var i dem hon skulle bo och regera sitt kungarike.
Man skall aldrig mer få se en kvinna sådan som hon.
Det var ej nog med allt detta.
Hon ville också strida en strid med fattigdomen, o signore, med den sicilianska fattigdomen!
Hvad delade hon ej ut för hvarje dag, och hvad skänkte hon ej bort om högtiderna!
Forvagnar, dragna af två par oxar, gingo ned till Catania och kommo åter fullastade med alla sorters klädesplagg.
Hon hade föresatt sig, att de skulle hafva hela kläder i den stad, där hon regerade.
Men hör nu hur det gick henne, hur det slöt med striden mot fattigdomen och med konungariket och med palatsen.
Hon gaf ett gästabud för de fattiga i Diamante, och efter gästabudet ett skådespel på grekiska teatern.
Det var hvad en gammal kejsare kunde hafva gjort.
Men hvem har någonsin förr hört, att en kvinna kommit på sådana tankar?
Hon inbjöd alla de fattiga.
Det var de två blinda från hotellporten och den gamla Assunta från domtrappan.
Det var mannen från postgården, som hade hakan ombunden med ett rödt kläde för ansiktskräftans skull, och det var idioten, som skjuter upp den grekiska teaterns järnportar.
Alla åsnepojkarna voro där och de handlöse bröderna, som sprängde en bomb i sin barndom och förlorade fingrarna, och där voro invaliden med träbenet och den gamle stolmakaren, som blifvit för gammal att arbeta.
Det var underbart att se dem krypa fram ur sina hålor, alla de fattiga i Diamante.
Gummorna, som sitta och spinna på slända i de mörka gränderna, voro där och positivspelaren, som har ett instrument så stort som en kyrkorgel, och en ung kringdrifvande mandolinista från Neapel med kroppen fylld af all möjlig djäfvulskap.
Alla de ögonsjuke och de åldersslöe, de, som voro utan tak öfver hufvudet, de, som brukade samla in syror vid vägkanten till middag, stenhuggaren, som förtjänade en lira om dagen och hade sex barn att dra försorg om, alla hade de blifvit inbjudna och voro tillstädes vid festen.
Det var fattigdomen, som förde fram sina trupper mot den engelska signorinan.
Hvem har en sådan armé, som fattigdomen?
Men för en gångs skull kunde den engelska signorinan besegra honom.
Hon hade också något att kämpa med och att segra med.
Hon hade hela torget fullt af dukade bord.
Hon hade vinankare upplagda längs hela stenbänken, som löper fram efter domkyrkoväggen.
Hon hade förvandlat hela det utdöda nunneklostret till matbod och kök.
Hon hade hela främlingskolonien i Diamante, iförd hvita förkläden, för att dela ut rätterna.
Hon hade hela det
Diamante, som brukar äta sig mätt, drifvande fram och tillbaka som åskådare.
Ack åskådare, hvad hade hon ej för åskådare!
Hon hade det stora Etna och den blänkande solen.
Hon hade inlandets röda berg och det gamla Vulcanitemplet, som nu var helgadt åt San Pasquale.
Och ingen af dem hade ännu skådat ett mätt Diamante.
Ingen af dem hade förr än nu kommit att tänka på hur mycket det skulle försköna dem själfva, om man kunde betrakta dem, utan att hungern hväste en i öronen och trampade en på hälarna.
Men märk nu en sak!
Så märkvärdig och så stor, som hon var denna signora, så var hon dock ej vacker.
Och trots all den makt hon hade, så var hon ej behaglig eller intagande.
Hon styrde icke med skämt, och hon belönade icke med leenden.
Hon hade en tung, ovig kropp och ett tungt, ovigt lynne.
Denna dag, då hon gaf mat åt de fattiga, blef hon som en helt annan människa.
Det bor ett ridderligt folk på vår ädla ö.
Ibland alla dessa fattiga var det ingen, som lät henne känna, att hon öfvade välgörenhet.
De tillbådo henne, men de tillbådo henne som kvinna.
De satte sig till bords som hos en jämnlike.
De behandlade henne, som en värdinna behandlas af sina gäster.
I dag gör jag dig den äran att komma till dig, i morgon gör du mig den äran att komma till mig.
Så och ej annorlunda.
Hon stod uppe på den höga rådhustrappan och såg ned öfver alla borden.
Och då den gamle stolmakaren, som satt öfverst vid bordet, fått sitt glas fylldt, reste han sig upp, bugade sig för henne och sade: ’Jag dricker för er välgång, signorina.’
Så gjorde de alla.
De lade handen på hjärtat och bugade sig för henne.
Det hade kanske varit godt för henne, om en sådan ridderlighet mött henne tidigare i lifvet.
Hvarför hade männen i hennes hemland låtit henne glömma, att kvinnor äro till för att tillbedjas?
Här sågo de alla ut, som om de brunno af en stilla dyrkan.
Det är så de behandla kvinnorna på vår ädla ö.