Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 7 Maji f. i». medgifver gerna, att någon ändring i lagen är nödig till förskaffande af mera säkerhet för långifvaren, på det capitalisten må blifva så mycket mera beredvillig att med lån bispringa, och samtycker derföre att den tysta förmonsrätten må upphäfvas; men jag tror försigtigheten fordra, att icke upphäfva den förr, än man kan sätta något annat i stället, för att försäkra den omyndige emot de förluster han annars kunde få vidkännas.
Man har sagt, att förmyndarens fasta egendom skulle intecknas till myndlingens säkerhet; men det är ej alltid gifvet att förmyndaren dertill har tillräcklig fast egendom, eller åtminstone kunde han finna sig mycket besvärad af en sådan inteckning, hvarigenom hans credit minskades, och mången yngling kunde hafva så stor förmögenhet, att ingen i den orten kunde på sådant vilkor blifva hans förmyndare.
Deremot anser jag det förslag, sorn förut blifvit uppgifvit, och hvaröfver Utskottet yttrat sig, nemligen om förmyndarekamrar, vara det säkraste och mest tillförlitliga, och jag inser intet hinder att i Sverige inrätta sådane, likasom uti andra länder.
Stockholm gifver exempel på möjligheten af dylika inrättningar äfven hos oss; och man behöfde ju ej mer än en till exempel i hvar province.
Jag vet ej just, att man dertill skulle nödvändigt behöfva municipal-styrelser, och hvarföre man icke för sådant andamål kunde, såsom här i Den 7 Maji f. m. ao5 Stockholm, aflöna vissa Embetsman.
Om ej detta kan låta sig göra, ser jag intet, sorn hindrar en lag, hvilken ålade förmyndare, att genast aflemna de contanta medlen till Riksgälds-Contoret, som kunde uppdragas att förränta dem, hvarigenom myndlingen hade sin säkerhet bevarad.
Om intet af detta kan ske, ser jag ej, hvarföre det närvarande icke kan bibehållas med undanrödjande af de olägenheter, som hittills ägt rum.
Man har nemligen anfört såsom skäl emot närvarande förhållande, att en långifvare ej kunde vinna säkerhet, att låntagaren ej innehade något förmynderskap.
Man kunde derföre blott stadga , att på ett ställe till exempel i Högsta Domstolen skulle föras register öfver alla förmynderskap, och att
Domare, så snart förmyndare tillsattes, genast till detta ställe derom skulle gifva rapport.
Den, som sökte lån, behöfde då endast ett utdrag utur detta register.
Något af delta bör vidtagas, innan man borttager det, som finnes.
Jag instämmer således med dem, hvilka begärt återremiss, hufvudsakligen derföre, att jag af ett annat Betänkande utaf Lag-Utskottet funnit, att det afstyrkt inrättande af förmyndarekamrar, och således ej vidtagit någon åtgärd alt försäkra omyndigas rätt.
Jag skulle hafva mycken betänklighet vid att bifalla
Be - 2o6 Den 7 Maji f. ra. tänkandet, om jag ej vore öfvertygad af erfarenheten och de skäl Friherre Ehrenborgh anfört, att den tysta förmonsrätteu i det hela är illusorisk, och ej gifver någon riktig säkerhet, då det ej är svårt för hvilken förmyndare som helst, att på några månader skaffa sig af med förmynderskapet, och erhålla lån, samt sålunda postponera förmyndersknpet.
Det är med den öfvertygelse, att den tysta förmonsrätten ej gifver den säkerhet som fordras, och med. öfvertygelse att Intecknings-Verket behöfver förbättras, som jag instämmer uti bifall till Betänkandet.
Men i den händelse Bidderskapet och Adeln skulle medgifva återremiss, anhåller jag få anmärka, i anledning af den framställda satsen, att en förmyndare ovilkorligen skulle låta inteckna sin egendom, att man efter Svenska lagen kan blifva ålagd, att blifva förmyndare.
Jag hemställer då, i fall man ägde en mindre egendom , vore slägt med en rik omyndig och ej kunde undgå att emottaga förmynderskap, om man då skulle inteckna sin lilla egendom för ett stort capital.
Den lemnade ej myndlingen säkerhet och förmyndaren kunde vara ruinerad, ty detta skulle blifva ett våld mot förmyndarens fria dispositionsrätt af sin egendom, och det kan ej stå tillsammans med ömhetskänslan eller rättvisan.
Några exempel, som blifvit anförde rörande Banken, måtte ej vara lämplige, emedan den ej lemnar lån Den 7 Maji f. m. 207 utan alla möjliga tevis, att man icke är förmyndare.
Likaså, i afseende på hvad som blifvit anfördt om några Directioner för cassör, får jag nämna, att vissa föreskrifter äro dem lemnade, hvarefter de skola utlåna, och dessa föreskrifter måste de följa.
Om återremiss beslutas, anhåller jag, att desse anmärkningar må åtfölja, men jag har annars ej något emot bifall å Betänkandet.
En värd Ledamot Friherre Anckarswärd har uppfattat hvad jag yttrat, såsom skulle jag hafva lagt honom till last, att han framställt frågan, om ömhetskänslan eller rättvisan borde läggas till grundval för Lagstadgandet.
Sådan har ej min mening varit; tvärtom är jag honom förbunden, för det han till bedömande förelagt oss ett så vigtigt ämne, och sålunda gifvit äfven mig tillfälle att deröfver yttra min mening.
Ilan har uppgifvit exempel af sin egen erfarenhet, huru Herr Friherren förlorat första inteckningen genom den tysta förmonsrätten.
Jag vill blott deruppå svara, att om det Lag-Utskottets Betänkande, som vid förra Riksdagen bifölls, bade af Konungen blifvit sanctioneradt och varit gällande vid den tid, då Herr Friherrens sak kom i fråga, så hade Herr Friherren haft sig sjelf att skylla, om någon förlust inträffat; ty han hade då kunnat bättre sörja för sin säkerhet, och icke haft någon tyst förmånsrätt alt frukta.
Friherren har ao8 Den 7 Maji f. m. slutligen yttrat sig, att
Lagen ej borde förvara en utväg att bedraga.
Skillnaden emellan den Lag, som nu är, och den, sorn föreslås, är, att den nuvarande Lagen, om man så behagar kalla det, lemnar rum att bedraga dem, som kunna försvara sig; men den nya dem, som äro utur stånd att försvara sig.
Summan af hvad Friherre Ehrenborgh anfördt är, så vidt jag kunnat uppfatta det, att han åberopat sin erfarenhet.
Vare det långt ifrån mig, alt bestrida den, men jag bestrider dock, att Friherren erfarit verkningarne af det Lagförslag, som vid förra Riksdagen var i fråga, och jag bar anledning frukta att, likasom han trott sitt förslag vara bättre, det förra Lag-Utskottets förslag ej af honom blifvit riktigt kändt eller uppfattadt.
Det är sannt, att ingenting alldeles fullkomligt kan inrättas; således ej eller säkerheten /ör omyndige, men skall man förstöra allt, som ej är fullkomligt bär i verlden, så fruktar jag, att ganska litet kommer att stå qvar.
Min tanka är, att man, så mycket möjligt är, bör förbättra det felaktiga.
Det finnes inom detta rum personer, hvilkas rätt, under deras omyndige år, endast blifvit bevarad genom de lagar, sorn nu finnas, och detta borde bevisa, att dessa lagar ej varit onyttiga.
Det har af Friherre Ehrenborgh blifvit framstäldt såsom - Den 7 Maji f. m. 209 som betungande för Domare, att correspondera om förmyndares förordnande.
Någon sådan correspondance är ej föreslagen; blott att förmyndare-förordnanderne skola öfverlemnas för att antecknas i protocollet.
Herr Cederschjöld har framställt ett annat.
Deraf inhämtas, att andra kunna finnas, än de af Utskottet nu föreslagne.
Jag såsom
Domare vill hellre ingå på något besvär, för att gå lånsökandes lofliga önskningar till mötes, än uppoffra omyndigas rätt.
En annan Ledamot bär midtöfver har framställt såsom motskäl, att inom vårt fädernesland funnits en så kallad munktid.
Allt har sin barndom och vagga.
Christendomen här i landet har haft Catholicismen till sin; men man får ej bortkasta barnet med vaggan.
Catholicismen är borta, men jag hoppas, att de känslor och de grundsatser äro qvar, som bjuda, alt freda enkors och faderlösas rätt.
När Catholicismen borttogs, bibehölls icke de omyndiges rätt.
Det var under en annan lid, då creditväsendet ansenligen vårdades, och då reductionen fullföljdes från PresteStåndet till ett annat Stånd, som man ändå hade nog samvete att införa Lagar till omvårdnad för de omyndige.
Det var, såsom jag redan tror mig hafva nämnt, under Carl NI:s tid.
Densamme Ledamot, som om munktiden gjort oss vidlyftiga framställningar, har trott, att säkraste medlet för ett godt 23 H. 14 aio Den 7 Maji f. ro. ändamål vore att släppa löst de band, som förvara omyndiges rätt.
Jag medgifver, alt det vore ett medel att visa, hvarthän denna vårdslöshet skulle leda, och huru nödvändigt det blefve att vidtaga nya skyddande författningar, men jag beklagar, om i detta förslag intet hjerta finnes för dem, som under elisen skulle förléra sin egendom.
Måhända skulle ock desse, då deras tid att besluta en nödig befunnen återgång infölle, finnas så litet kära i ett fädernesland, som vanvårdat deras rätt, att de lika litet vårdade sig om kommande slägters.
Då redan af så många Ledamöter är framlagdt, att flere andra ämnen med denna sak ega sammanhang och af mig är visadt, att man genom bifall till detta Betänkande skulle göra resultatet af deras behandling om intet, anhåller jag, att Ridderskapet och Adeln måtte bevilja återremiss.
A nekar swärd:Efter en så lång discussion, ber jag blott, att få fästa Ståndets uppmärksamhet på sjelfva hufvudfrågan, som är, att Utskottet icke tvekar til 1— styrka den ändring af Lagens stagande i 17 Cap. 8 §.
HandelsBalken, att inteckning i förmyndares fasta egendom ovilkorligen skall gälla framför den förmonsrätt, som barnaarf tillkommer.
Jag tror för min del, att Herr
Tha ms sisla anmärkning så fullkomligen undanröjt de invändningar, som blif - Den 7 Maji f. no. 2l t vit gjorda mot Utskottets Betänkande, att nu mera endast är fråga om en opinionsyttring; det skulle derföre vara mera ändamålsenligt och leda till förkortning af onödigt arbete, om man skred till beslut i saken, än att återremittera Betänkandet, helst jag i alla fall föreställer mig, att de skäl, som deremot blifvit anförde, icke torde inverka på Utskottets åsigter.
På denna grund fortfar jag alt anhålla om bifall å Betänkandet.
Just på det skäl, som Herr Tham anfört och Friherre Anckarsvärd åberopat, synes det mig, att en återremiss bör beviljas.
Det har blifvit yltradt, att det icke vore svårt för en förmyndare, att i alla fall få belåna sin egendom, derigenom att han talade vid någon af sina vänner, sorn på ett par månader åtoge sig förmyndefskåpet, intill dess den rätte förmyndaren kunde, efter erhållit lån, återtaga sin befattning.
Enär ändamålet således kan vinnas utan förändring i Lagen; så inser jag icke behofvet att göra den.
Jag är visserligen skyldig att underkasta mig pluralitetens beslut; men om man nu genast röstar om denna hufvudpunkt, så har man i och med detsamma afskurit all fråga om andra försigtighetsmått till de omyndigas bästa.
Det är väl sannt, att man gör processen koitast, när man afskär 14» 212 Den 7 Maji f. m. hufvudet, ty derigenom försvinner frågan om all annan amputation; men jag tror, att man borde gå något skonsammare tillväga i en sak af så ingripande beskaffenhet, som denna.
Ehuru jag verkligen förmodar mina uttryck hafva fallit så, att Herr Ribbing deruti icke kan hafva någon anledning, att tro mig vara så kär i min egen mening, att jag derföre skulle ogilla förra LagUtskottets, skulle jag likväl tro, att det förra och detta Utskottet kunna mäta sig med hvarandra, enär det förra Utskottets Betänkande icke hlef af Rikets Ständer antaget.
Om nu detta Betänkande röner samma öde, så är det åtminstone ett bevis, att de äro af enahanda halt.
Jag tar mig härvid friheten förklara, att ehuru jag är bland deras antal, som för den mening jag sjelf hyst gerna medger återremiss, finner jag den nu så mycket mindre angelägen, som det ändamål Herrarne Ribbing och von Hartmansdorff åsyftat, i alla fall kan vinnas vid beslutet om FörmyndarKamrar.
Adla de anmärkningar, som Herrarne Ribbing och von Hartmansdorff framställt, hafva varit föremål för Utskottets bearbetning; och jag skulle derföre tro, att det icke tjenar till något, att genom en återremiss endast sätta Utskottet i nödvändighet att svara detsamma, och reservanterna att ånyo yttra hvad de en gång sagt, och hvaraf Den 7 Maji f. ro. 213 Herr von Hartmansdorffs och Herr Ribbings yttranden äro repetition.
Meningarne äro redan utan tvifvel så positivt bestämda, att de kunna uttrycka sig antingen genom afslag eller bifall, hvarföre jag vördsamt yrkar proposition på det sednare.
Min framställning skall denna gång blifva ganska korrt.
Jag skulle likväl frukta, att jag misshört mig deruti, att den siste värde Talaren yttrade, att det förra LagUtskottets
Betänkande i samma ämne icke blifvit af Rikets Ständer antaget.
Detta förefaller mig ganska besynnerligt, då på första sidan af Utskottets förevarande Betänkande, som den värde Talaren sjelf underskrifvit, upptages Rikets Ständers till Kongl. Maj:t ställde underdåniga Skrifvelse just med samma Lagförslag, hvilket icke lärer blifvit till Kongl.
Majrt expedieradt, utan att det först blifvit bifallet af Ständerne.
Friherre Hermelinj Carl:
Jag anhåller endast få framföra den anmärkning att, då uti den föreslagne ia §. åberopas endast g, io och ii §§. men icke äfven den föreslagne nya 8 §., hvilken äfven handlar om intecknad fordran, önskade jag upplysning om orsaken härtill, eller om det endast härflutit från glömska vid renskrifningen.
Vidare ber jag få nämna, att min ömhetskänsla för omyndige barn icke grundar sig på någre Calholske Munkprinciper.
Den 7 Maji f. ro. Herr von Hartmansdorff; Jag befarar, att den hänvisning Friherre Ehrenborgh gifvit på Betänkandet om FörmyndareKamrar, är af föga värde för dem, hvilka interessera sig för vården om omyndiges egendom, emedan jag fruktar, att Betänkandet redan är af 3 Stånd bifallet.
Om så förhåller sig, lärer nu icke för oss vara annat att göra, under denna Riksdag, än att antingen låta omyndiges förmonsrätt vara sådan den är, eller ock alldeles uppoffra deras bästa; ty då äfventyr ej kan på alla sidor förebyggas, blifver frågan slutligen denna: skall äfventyret att förlora, läggas på dem, sorn äro vuxna, och ega utvägar, att se sig före?
Eller på dem, som ligga i lindan, och äro ur stånd att bevaka sin rätt?
Det förra är grundsatsen i vår gamla Lag, det sednare i det nya förslaget; la.vil— ketdera är billigare?
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg LagUtskottets förevarande Betänkande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
I anledning hvaraf Hans Ex cellen ce hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå Utskottets Betänkande.
Ja och Nej. Hans Excellence Heer Grefven och LandtMar skalken förklarade, det Hans Excellence af de svar Ridderskapet och Adeln lemnat å de af honom nyss framställde 3:ne
Propositioner icke kunnat tillförlitligen utröna, för hvilken mening Ridderskapets och Adelns pluralitet sig uttryckt.
Dä Ridderskapets och Adelns pluralitet ej kunnat utrönas, lärer någon annan utväg icke återstå, än att, i händelse återremiss ej skulle af Ridderskapet och Adeln beviljas, derom Votera.
Jag anhåller att Herr RiddarhusSecreteraren behagade lemna oss upplysning, huru detta mål blifvit behandladt i de öfrige Stånden.
Undertecknad Riddarhus-Secreterare : Något ProtocoilsUtdrag från de öfrige respective RiksStånden, rörande delta mål, har ännu icke ankommit, och jag k^an således icke hafva äran meddela någon fullständig upplysning, huru detsamma derstädes blifvit behandladt; men jag torde dock böra nämna, det jag, under en votering här på Riddarhuset, händelsevis kom alt vara Den 7 Maji f. m. närvarande vid en öfverläggning i Bonde-; Ståndet, den enda gång jag infunnit mig derstädes under innevarande Riksdag, då just detta Betänkande förevar, och hvarvid jag med serdeles tillfredsställelse erfor, att BondeStåndet alldeles enhälligt och med synnerlig enthusiasm förkastade den del af Betänkandet, som angick upphäfvande af den till omyndiges och värnlöses säkerhet stadgade så kallade tysta förmånsrätt; men enär samma Betänkande äfven innefattade andre ämnen, blef det af denna anledning utaf BondeStåndet till Utskottet återremitteradt.
Måhända torde det vara bäst, att bifalla en återremiss.
Jag har blifvit ledd på denna tanka deraf, att Betänkandet verkligen innefattar tvenne delar, den ena om nedflyttning af omyndiges tysta förmonsrätt under inteckningar; den andra om Kronans, Hospitalers och fromma Stiftelsers enahanda förmonsrätt.
Måhända finnas de, som vilja bifalla det ena, men afslå det andra, och hvilka skulle finna för mycket band lagdt på deras öfvertygelse genom en positiv Ja-proposition.
Om Ridderskapet och Adeln skulle anse detta skäl gällande, och tillåta en återremiss, kunde derigenom kanske allas opinioner för närvarande blifva tillfredsställde.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde derefter för - Den 7 Maji f. m. nyad proposition till återremiss af LagUtskottets ifrågavarande Betänkande, hvilken proposition med Ja besvarades.
In fidem ProtocoIIi, I O. J. Lagerheim.
Föredrogs ånyo LagUtskottets den 29 sisth Mars under N:o 45 afgifne, samt den 1 sisth April e. m. på bordet lagde, Betänkande, öfver väckte Motioner om inrättande af FörmyndareKamrar.
Det nu föredragna Betänkandet anser jag vara ganska riktigt, och tror, lika med Utskottet, att de deruti omförmälte
FörmyndareKamrar ej äro verkställbara i vårt land, hvarföre jag tillstyrker bifall å Betänkandet.
Men då jag anser det vara angeläget, att, i händelse LagUtskottets på förmiddagen återremitterade Betänkande i afseende på tyst förmons - Den 7 Maji e. ro. rätt, blifver, efter svar på återremissen, af RiksStåndeu bifallit, vidtaga några åtgärder till betryggande af de omyndigas rätt; anhåller jag alt i sådant ändamål få framställa en ny Motioii.
Hvarefter Herr
Tham uppläste följande:
Att den tysta förmonsrätt, som Lagen hittills tillagt barns och omyndigas penningar framför inteckningar, då dessa äro af sednare datum än förmyndare-förordnandet, lätteligen kan illuderas, och å ena sidan lika litet i verkligheten försäkrar den omyndiges rätt, som den å andra i hög grad verkar menligt på allmänna crediten, enär den nästan alldeles omintetgör den säkerhet, som genom inteckning för erhållne lån åsyftas, är åtminstone min öfvertygelse; och då jag således fullkomligt instämmer uti LagUtskottets härom afgifne Betänkande af den 8 sistlidne April; då erfarenheten öfvertygat mig, att i samma mohn folkökningen tilltager, i lika mohn skall svårigheten för Domstolarne ökas så väl vid förordnandet
,af tjenliga förmyndare, hvarvid i synnerhet tillförordnade Extra
Domare icke kunna hafva annan vägledning än den högst osäkra HäradsNämnden dem gifver, som äfven vid utöfv-andet af det Öfver-förmyndarekall, hvilket Domaren af Lagen ålägges; och då jag äfven anser LagUtskottets Betänkande af den 28 sisth Mars, som förklarat det af Herr Crusenstolpe gjorde förslag till För - Den 7 Maji e. m. 219 myndareKamrars inrättande overkställbar^ vara ganska välgrundadt, har den önskan, att kunna i denna högst vigtiga fråga föranleda till någon åtgärd, hvarigenom det ändamål kunde vinnas, att försäkra omyndigas rätt och hästa, utan att menligt inverka på andra rättsförhållanden, förmått mig att till Högloft.
Ridderskapets och Adelus upplysta bepröfvande öfverlemna följande förslag:
Att hvarje Stad, Församling eller Socken bemyndigas, att inom sig utvälja och organisera ett MunicipalRåd under namn af FörmyndareKammare, Som borde under sin vård emottaga alla inom sammaStad, Församling eller Socken befintliga omyndiga personers gods att förvalta och redovisa, på sätt allmänna Lagen om förmyndare och dess ansvar stadgar och förmår; Att denna FörmyndareKammare skulle bestå af 5, 7 eller 9 personer, i proportion af folkmängden och de väljandes antal; Att dessa Ledamöter skulle väljas vid allmän Sockenstämma, efter de grunder, hvarom de väljande öfverenskomma kunde; Att före valet Reglemente förFörmyndareKammarens åtgärder borde, genom de väljandes omsorg, vara författadt och af dem godkändt, och att samma Reglemente borde hos HäradsRälten uppvisas för att 220 Den 7 Maji e. m. till efterlefnad af Domaren, såsom Öfverförmyndare, fastställas.
Då Ledamöterue af dessa FörmyndareKamrar borde ansvara, en för alla och alla för en, för förvaltningen och säkerheten af de omyndigas egendom och medel, borde det äfven af dem sjelfva bero, att sinsemellan fördela de göromål, som orsakades af bouppteckningar, arfskiften, auctioner och rättegångar för de omyndigas räkning, hvarföre kostnaderne skulle debiteras hvarje myndling i den ordning, som bevakandet af dess rätt fordrade.
Enligt den nu antagne grunden borde i procent af de vanliga 6, som för utlånta penningar erhållas, och en sjettedel af den revenue, som inflöt af de omyndigas fasta gods, utgöra det arfvode, som FörmyndareKammarens Ledamöter egde att sig emellan fördela, och hvaraf alla omkostnader för skrifmaterialier, Skrifvarebiträde och räkningars förande, borde bestridas, och således icke under någon förevändning, förås de omyndiga till last.
FörmyndareKammaren borde en gång om året eller vid HösteTinget till
Domstolen aflemna förteckning på myndlingarne, med kort och tydelig redogörelse för deras, under Kammarens förvaltning varande, egendom.
Den 7 Maji e. m. 221 Omyndige och deras slägtingnr, så väl som de till myndige år komne, skulle emot FörmyndareKammaren ega alla de rättigheter Lagen dem emot vanliga förmyndare tillägger.
Jag väntar väl icke, att sådane FörmyndareKamrar skola hastigt allmänt antagas, men öfvertygad, att allmogen i folkrikare och från Tingsställen aflägsna orter, anse förmyndareskyldigheten för en plåga, förmodar jag att den föreslagne inrättningen i dessa orter skall vinna framgång, om der finnas Ledamöter och Lärare, som hafva allmänhetens förtroende, och med alfvar söka befordra dess väl.
Jag anhåller, att denna Motion måtte med de öfrige RiksStånden communiceras.
Då detta Betänkande förra gången föredrogs, begärde jag att det måtte få ytterligare hvila på bordet, emedan jag önskade anskaffa Författningarne om FörmyndareKamrarne i Norrige, såsom äfven i vårt Land möjligen användbare.
Jag har äfven förut i dag yttrat min öfvertygelse, om deras behöflighet hos oss.
Jag har numera förskaffat mig författningarne rörande desse inrättningar; och om återremiss af ifrågavarande Betänkande beviljas, skall jag öfverlemna författningarne till Lagutskottet, för att tagas i betraktande vid frågans behandling, ehuru £23 Den 7 Maji e. m. jag befarar, att Betänkandet redan är af 3 Stånd bifallit.
Fri herr e EhreJi borgh j Casper Wilhelm:
Då Herr von Hartmansdorff, när detta Betänkande förra gången föredrogs, begärde detsamma ytterligare. b vilande på bordet, sade han afsigten dermed vara att under tiden förskaffa sig åtskilliga upplysningar om FörmyndareKamrarne i Norrige.
Som Betänkandet då lades än vidare på bordet, underlät jag att vid tillfället lemna de upplysningar i detta ämne, som jag redan då var beredd att meddela, och nu går att framställa.
När målet förevar, i Utskottet, väcktes fråga derom, att FörmyndareKammare skola finnas i Norrige, och att dylike kunde och borde hos oss inrättas.
Jag förskaffade mig då genom Norrske StatsSecreteraren bestämda uppgifter rörande FörmyndareKamrarne i Danmark och Norrige.
Deraf inhämtades, att i Norrige finnes en art FörmyndareKammare; men långt ifrån att uppfylla deras egentliga bestämmelse, äro de ej annat än nära nog detsamma som Domstolarne äro hos oss, i afseende på förmyndarevård, nemligen en slags Öfver-förmyndare, med samma skyldigheter som här; men en väsendtlig skillnad emellan förmyndarevården hos oss samt den i Danmark och Norrige befinnes deruti, att der ej är stadgad någon bestämd ränteprocent för omyndigs gods, hvaremot räntan hos öss anses Den 7 Maji e. m. 223 böra uppgå till 5 h 6 procent.
Då vår Lag stadgar 6 procent såsom laglig ränta, anses det vara af en förmyndare illa handladt, om lian icke, med afdrag af en procent iförmyndarearfvode, lemnar myndlingen minst 5 procent på lians egendom.
Deremot insattes en myndlings lösa arfsmedel af förmyndare i Danmark uti Räntekammaren och i Norrige uti Skattkammaren, hvarifrån räntan betalas med blott \ procent, då förmyndaren anses hafva gjort nog för den omyndiges hästa.
Om vi kunde få komma derhän, att en så låg procent antogs såsom tillräcklig; funnos många sätt alt bereda fullkomlig säkerhet för de omyndigas arf.
Men då man på en gång fordrar 6 procent i ränta på medlen, och derjemte tillräcklig säkerhet, har Utskottet ej kunnat påhitta någon utväg att förena desse arne vilkor, i anseende till omöjligheten att kunna få medlen utlånte emot en så hög ränta och säkert hypothek.