Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag instämmer till alla delar i hvad Hr von Hartmansdorff nyligen sagt, af följande skäl.
Jag anser vida nyttigare för saken att hellre göra intet, än att göra det, som man sjelf nödgas erkänna vara orätt.
Har man en gång gått in på det ofullkomliga, så är man mycket faHen för att tro sig hafva gjort någonting, och det blir så mycket svårare att komma till något bättre.
Att det ifrågavar. förslaget icke är fullkomligt, skall jag efter min förmåga söka att bevisa.
Hela svårigheten uppkommer af de tysta förmånsrätternas tillvaro, Dessa kunna aldrig komma att verkställas med behörig säkerhet för omyndiges rätt, en säkerhet, som det är en helig pligt för förmyndare att vårda.
Denna kan aldrig afskaffas pä mer än ett sätt, nemi. genom anordnande af pupillkamrar.
Det är ett misstag, om man tror, att pupillkamrar någonsin kunna uppkomma pä, hvad man behagar kalla communal väg.
Jag har äfven haft den vackra illusionen för några är sedan (likväl mycket länge sedan), alt roligheten för allmänt väl skulle vara nog starkt för att lifva alla; men jag har i detta fall, såsom i många andra, under min lefnad haft tillfälle att blifva disillusionerad, i synnerhet på folkets fallenhet för deltagande i communalväsendet.
Således kunde aldrig pupillkamrar byggas på ett frivilligt och lönlöst deltagande af folkel i detta bestyr.
Dessutom i en fråga, som rörer mitt och ditt, som rörer ansvar för förmyndarne, är det naturligt, att man icke kan frikalla dessa communala pupillkamrar ifrån embetsmanna-ansvar.
Delta är redan tillräckligt för att aldrig någon deruti skulle vilja ingå, och om jag hade någon förundran att dervid yttra, så är det huru Regeringen, hvars nåd. propos. äfven nu är 'föremål för vår betraktelse, kunnat sjelf fota pupillkamrar på communalväg och fästa ansvarighet dervid, då likväl
Regeringen har här i hufvudstaden under sina egna ögon en pupill- och förmyndarekammare, upprättad af en af våra framlidne Konungar, af Carl XI, som med 9G Den 5 Februari f. m. fullkomligt embetsmanna-ansvar och genom derför aflönade embetsman äger alt uppfylla alla de skyldigheter, som dem åligger och stå i ansvar, derest de icke så göra.
Det är otvifvelaktig!, att sådana förmyndarekamrar, som jag menar, icke borde hafva befattning med en ynglings alla lefnadsförhällanden i hela deras vidd, ty detta tillhör den speciella förmyndaren.
En öfverförmyndare har, i min tanka, hufvudsakligen till föremål tvenne saker: det ena, att i sin värjo handhafva alla myndlingens säkerhetshandlingar, hvilket således utestänger möjligheten för specialförmyndaren att föryttra eller förpanta myndlingens egendom.
Den andra delen af öfverföra)yndarens göromål är att vaka deröfver, all specialförmyndaren årligen insänder sin räkning, eller åtminstone hvart tredje år, om man icke vill allt för mycket besvära specialförmyndaren, ehuru det vöre riktigare att år för år hafva räkningen uppgjord.
Då kan icke specialförmyndaren, äfven den oredligaste, vidtaga någon för den omyndiges rätt förnärmande åtgärd, ulan att det af öfverförmyndaren klarligen skönjes.
Om man deremot icke alltid måste tänka sig, att det är mot skälmar, som lagar stiftas, så behöfdes icke dylika sladganden.
Jag är öfvertygad, att pupillkamrar, upprättade efter dessa grunder, skulle motsvara deras ändamål, och då skulle ovedersägligen de tysta förmånsrätterna med all säkerhet afskaffas.
Det är detta, som jag har begagnat tillfället alt inför R. o. Ad. uttrycka, dä jag varit bland dem, som, då frågan först uppkom, önskat de tysta förmånsrätternas afskaffande och pupillkamrars upprättande.
Jag kan således icke tillstyrka bifall hvarken till Regeringens propos. eller Utsk:s betänk., icke ens med de förbättringar, som jag erkänner att Hr Nordenanckar har framställt; utan får jag afstyrka R. o. Ad. ifrån att antaga något ibland dessa förslag, emedan de icke uppfylla ändamålet.
Vi böra hoppas, mina
Hrr, af,allmänna upplysningen och eftertanka!), hvais och ens besinnande af hans barns bästa, allt detta, säger jag, hoppas jag må till nästa riksdag föra oss derhän, att man antager det, sorn uppfyller ändamålet och icke motverkar det.
Hr von Hartmansdorff har först påyrkat den satsen och H. Ex. Hr Gr.
Löwenhjelm har deruti instämt, att R. o.
Ad. hellre borde icke vidtaga någon åtgärd, än alt fatta ett beslut, hvarmed man icke kunde vara fullt belåten.
Jag skulle för min del deruti instämma, om jag hade något hopp att derigenom verkligen intet beslut å R.
Sl:s sida blefve vidtaget.
Men sä vidt jag förstår våra riksdagsformer, sä är R. o. Ad. försatt i nödvändighet att yttra sig öfver det ena eller andra förslaget, såvida icke R. o. Ad:s röst skall helt och hållet förqväfvas.
Genom de andra Ståndens beslut har frågan kommit i det skick, att sedan två Stånd bifallit K. M:s nåd. propos. och det tredje antagit ett contraförslag emot densamma, sä komma dessa beslut, ehuru skiljaktiga sinsemellan, likvisst deruti instämmande att de 3 Stånden beslutit en förändring uti ifrågavar. lag, alt blifva föremål för Den 5 Februari f. nr. 97 för Utsk:s sammanjemkning, och slutligen kommer, i fall ingen sammanjemkning kan ske, votering att äga runi emellan å ena sidan K. M s nåd. propos. och å andra sidan BondeSt:s beslut eller Gr.
Mörners reservation; såvida R. o. Ad. förklarar, alt de anse ingen förändring böra företagas.
Deremot blir förhållandet helt annat, ifall R. o..
Ad. besluter en förbättrad modification af BondeSt-.s beslut. H. Ex.
Gr. Löwenhjelm har sjelf medgifvit, att Hr Nordenanckar förslag innefattar en förbättring, och derföre är det, som jag har tillstyrkt antagande af Hr Nordenanckar förslag, på det att man mätte vid voteringen slutligen öfverenskomma ätt få detta förslag under omröstning, i st. f. alt nödgas rösta emellan två förslag, sorn allmänt erkännas vara de minst tillfredsställande af dem, som blifvit framställda.
Det var en ledamot af LagUtsk., som sist yttrade sig, som verkligen först under discussionen nämnde, alt han ansåg, att det jemkningsförslag, som han nu tillstyrkt
Ståndet att bifalla, icke kunde leda till något fullkomligt, och derpå har Hr von Hartmansdorff samt efter honom H. Ex. Hr Gr.
Löwenhjelm lagt mycken vigt.
Då den förste värde talaren nu äter hade ordet, besvarade han dock icke den saken, mer än under en enda synpunkt, nemi. det som skulle blifva följden om R. o. Ad. icke antog Hr Nordenanckars förslag.
Jag tager mig friheten besvara sjelfva principen, sådan den blifvit af H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm uttalad, såsom i min tanka alldeles för absolut.
Det må väl icke vara underligt, utan tvertom ganska naturligt af en ledamot, förut deltagande i landets Styrelse, att anse hvarje åtgärd och hvarje lagförslag böra hafva den aldra största möjliga fullkomlighet; men jag vågar tro, att en sådan absolut fullkomlighet hvarken hittills under någon föreg:de Styrelse har visats prof pä, ej eller att den i allmänhet eller någonsin kan ernås, utan att man mäste söka göra så myckel man kan, öfverlemnande fullkomnandet åt framtiden.
Efter denna förklaring har jag en annan liten anmärka. att göra, hufvudsakligen vid Hr Lagerhjelms yttrande, derföre att detsamma också blifvit lagdt till grund för Hr von Hartmansdorffs tillstyrkande.
Hr Lagerhjelms yttrande innefattar ej något annat, än, om man tillåter mig så säga, ett prof på hans vanliga försigtighet, när det är fråga om erfarenhet, och hans dervid särskilda skaplynne, att stundom dels icke erkänna möjligheten af erfarenhet och äfven att vara rädd för erfarenheten.
I detta fall gick hans skuggräddsla så långt, att han var rädd för den erfarenhet, som denna nya institution möjligen kumle gifva, om dea blefve ofördelaktig.
Detta vill med andra ord säga, såsom Hr von Hartmansdorff yttrade det, att om denna nya institution icke funnes i all fullkomlighet, så skulle sjelfva ideen förfalla på grund af en sådan erfarenhet.
Man måste bekänna, att detta är att drifva skuggräddslan till öfverdrift.
Jag, som af naturen icke har någon sådan rädsla, som derjemte icke eller kan erkänna den ab 7 H. 13. »8 Den 5 Februa r i f. m. solma grundsatsen, alt man icke mä lagstifta, utan att man kati nå elen aldra högsta fullkomlighet i de lagar, som stiftas, vågade derföre att lemna ett litet, och, jag medgifver det, oväsendtlig! bidrag till den nu ifrågavar. lagstiftningens fullkomnande.
Hr Gripenstedt har tili sitt sista anförande, egentligen föranledt af mitt, för att replikera derpå, förklarat sig Icke kunna deruti instämma.
Detta är naturligtvis något, sorn jag icke kan annat än öfverlemna åt hans eget godtfinnande; men hvad jag deremot icke kan lenina till haus godtfinnande är, att genom det missförstånd af mitt förslag, hvaruti han sjelf synbarligen råkat, han velat gifva denna tanka äfven åt Husets öfriga medlemmar.
Sedan han förklarat det tillägg, jag föreslagit, vara allt för compliceradt, så har han velat bevisa det, derigenom att tillägget icke motsvarade den anmärkn., som var gjord af Gr.
Lagerbjelke, i afseende pä den händelsen, att myndlings gods kunde ligga i flera särskilda församlingar.
Det var dock alldeles icke derföre, sorn mitt förslag var afgifvet, ty Hr Gunther hade redan upplyst huru dermed förhåller sig, på ett sätt, som gjorde det alldeles öfverflödigt för mig att upplaga den delen af Gr Lagerbjelkes yttrande.
Det var deremot den första delen af Gr.
Lagerbjelkes anmärkn., som jag upptog, och i anledn. hvaraf jag tog mig friheten föreslå delta tillägg till förslaget.
Lagerbjelke anmärkte deruti, såsom sannolikt och rimligt, att socken-nämnderna icke skulle äga förmåga och vilja att företaga sig en särlan revision af förmyndarnes rätt att sköta deras befattningar.
Derföre var det, sorn jag tog mig friheten att göra ett förslag, att landshöfdingen i orten skulle tillförordna allmänna revisorer, hvilka man kunde anse såsom motsvarande de i andra länder befintlige allmänna procuratorer och hvilka borde äga embetsmanna-ansvar, utan alt det vore något bestämdt åliggande för parter att vända sig till dem.
Detta kunde vara ett tillägg för sådana communer, hvilka icke ansågo sig äga tillfälle eller lust att sjelfva revidera.
Så heskaffadt var della förslag, dock utan att träda in på det nu för närvarande lika som förbigångna gebietet om förmyndarekamrar, derigenom att det vore beroende på commnnens tillkallande af den officiella revisorn, som icke hade något annat ansvar än såsom embetsmän i allmänhet.
Jag hoppas nu, att R. o. Ad. skall finna, att detta förslag åtminstone icke är compliceradt, utan oändligen enkelt, äfvensom att det synes kunna, om icke erfarenheten skulle visa, att del icke blir tillräckligt, afhjelpa den nu anmärkta ofullkomligheten i förslaget.
För öfrigt har det af Gr. Löwenhjelm blifvit så mycket sagdi om pupillkamrar, som väl kunna tåla att litet belysas, men som jag nu mera anser vara sagdt utom den egentliga gränsen för denna discussion, efter den frågan redan är förfallen, och således icke nu bör kunna blifva föremål för någon öfverläggning.
Innan man afskaffar en gamma! lag och i dess ställe sätter en ny, synes det mig vara ett oeftergiflig!, villkor, som hör uppfyllas, att roan först och främst Dea 5 Februari f. nb 99 är ense och öfvertyga*! om den gamla lagens ofullkomlighet, och att man för det andra likaledes är ense om riktigheten och fullkomligheten, så vida den kan åstadkommas, hos den nya lag, som man vill sätta i stället.
Om dessa förhållanden icke äro för handen, så uppstår åtminstone för mig mycket tvifvelsmål om nyttan af att tillvägabringa lagförändringar.
Hvad beträffar den förra omständigheten, så har jag ännu icke hört någon bestämdt förklara, att den lag, som nu är i fråga att upphäfvas, saknar nödig fullkomlighet, då den sättes i sammanhang med 17 cap.
Mandelsten, angrde de tysta förmånsrätterna.
Hvad’ åter beträffar den här förevarande nya lagen, så är R. o. Ad. ense om, att den K. propus, saknar den fullständighet, som är nödvändig för ali göra den antaglig; att jemväl reservanternas i LagUtsk. afgifna förslag icke eller, i anseende till deruti befintliga brister, äro antagliga, och att slutligen samma förhållande inträffar med det förslag, som Hr Nordenanckar afgifvit.
När nu händelsen år sådan, når man är öfverlygad om, att den lag, man vill sätta i st. f. den gamla, om äfven möjligen i vissa hänseenden kanske något bättre, likväl på det hela icke äger den fullständighet, som erfordras för att göra den fullt ändamålsenlig; sä hemsläller jag, em det kan vara klokt att kasta bort den gamla lagen, för att antaga en annan, hvars brister man genast vid dess antagande liar anmärkt och insett.
Jag erkänner, alt jag i detta hänseende hyser lika skuggrädsla med Hr Lagerhjelm.
Jag anser del nemi. vara bättre att icke ingå pä försökens bana, än ali derigenom förlora den säkerhet man har i afseende på de verkningar, som den gamla lagen har medfört.
Särskildt får jag, hvad beträffar förslaget alt öfverflytta delta bestyr på socken-nämnderna, anmärka, att, efter den erfarenhet jag äger, dessa socken-nämnder för närvarande visserligen icke finnas mer än på papperet.
Uppgifter pä ledamöterna hafva väl till länsstyrelserna ingått, men frågar man dessa ledamöter, hvad slags verksamhet de äga eller om de träd t i någon verksamhet, sä helviflar jag, alt, i delta land, man af dem kan få eli tillfredsställande svar.
Det synes också ligga i sakens natur, att dessa nämnder icke böra belastas med ett sådant sysslande, som det hvarom nu är fråga.
Socken-nämnderna äro icke aflönade för det besvär, som dem blifvit ålagdt, och förhållandet är i allmänhet sådant, att individen icke kan sysselsätta sig med andra bestyr än sina egna.
Näringsorasorgerna utgöra nästan uteslutande föremålet för hvarje individs verksamhet.
Den fattigdom, som nästan öfverallt är rådande, tvingar lill denna slags verksamhet och lemnar föga elter ingen tid öfrig för andra bestyr.
Alägger man socken-nämnderna bestyret alt vårda omyndiges egendom, under den sangviniska förhoppning, ali det skall med noggrannhet fullgöras ; så tviflar jag ej på att man af erfarenheten, efter några års förlopp, skall vinna bekräftelse pä oriktiglielen af denna förhoppning.
Tvertom befarar jag, att den omyndiges rätt, hvarom vården öfverflytias pä en sådan inrättning, skall i någon mån komma att äfventyras.
Domarn, litande på socken-nämnden, skall i sin mån visa föga omtanka att affordra 1G0 Ben 5 Februari f. m. förmyndareredogörelsen ifrån dessa socken-nämnder, oell sockennämnderna åter skulle derigenom blifva mindre noggranna att uppfylla det förtroende, som deni blifvit lemnadt.
Under sådana omständigheter och på de skäl, sorn Hr von Hartmansdorff och H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm anfört, afstyrker jag det förslag, som Hr Nordenanckar framställt; och då ingen ibland R. o. Ad:s ledamöter tillstyrkt antagande af de båda andra förslagen, så lärer man väl handla bäst i alt vidblifva det gamla och således afslå alla de ifrågavar. framställningarne.
Långt ifrån alt äga någon skuggrädsla för erfarenheten, sä äger jag deremot mycken tillgifvenhet derför och har sökt att ådagalägga det; men efter man icke ansett den erfarenhet. jag redan anmält i detta ämne göra tillfyllest, så vill jag lägga till ännu en annan i samma riktning.
Jag har nemi. vunnit den erfarenheten, att det händer, att när domaren inför rätten undersöker förmyndares förvaltning, så händer, att den ena och den andra afsäger sig delta förtroende.
Det händer äfven, att flera dagar förlöpa innan man kan finna någon, som åtager sig det.
I allmänhet visar erfarenheten, att allmogen i Riket ingalunda är böjd för communala bestyr, och just denna erfarenhet gör, att jag icke kan tillstyrka R. o. Ad. att i förhand fatta ett beslut, emedan det just är erfarenheten, sorn är den rätta läromästaren.
Om jag derföre icke delar samma åsigter med Gr.
Frölich, så beklagar jag icke allenast mig sjelf, utan äfven de omyndige, ifall hans åsigter skulle vinna framgång.
I afseende på sjelfva saken, så hafva nu tre Stånd fattat sitt beslut.
Hvad beslut R. o. Ad. fallar är aldrig likgiltigt; om det är grundadt, så kommer det alltid att tillvinna sig Medståndens både aktning och tillgifvenhet.
Om R. o. Ad. nu anser nödvändigt att förmyndarekamrar eller något annat i deras ställe bör i communalväg anordnas för framliden, så kan R. o. Ad. likväl, under socken-nämndernas nuvarande organisation, icke finna sig kunna antaga något af de under discussionen här eller i reservationerna vid Ulsk:s betänk, uppgifna förslag.
Denna R. o. Adis gemensamma tanka kommer tillbaka till LagUlsk., som skall sammanjemka meningarna.
Ett och annat RiksSt. förenar sig dä med R. o. Ad. och till följd deraf förfalla besluten om ändring af nuvarande lagrum för denna riksdag.
Deremot ligger uti detta förslag just ett frö till förbättring för framtiden, då man nemi. först arbetar ut förslaget, och detta är hufvudsakligen ett Utsk:s göromål.
Huru långe skulle icke vi behöfva att pröfva detta ämne, för alt få ett förslag, hvarmed vi äro nöjda.
Ehuruväl flere af tJe talare, som här upplrädt, hafva önskat bifall för Hr Nordenanckar förslag, så äro likväl alla af den åsigten, att detta blott är en nödfallshjelp, på det alt R. o. Ad. må fatta något beslut; men jag har nyss sagt huru det möjligen kan komma att gå, och det måste väl vara bäst att det steg man lager är säkert och hvilar på den erfarenhet man har.
Jag vidhåller således min åsigt och vågar icke tillstyrka R. o. Ad. att antaga något af de förslag, som här varit i fråga, ulan röstar för afslag derå.
Den 5 Februari f. m. 101 Hr Nordenanckar:
Hr Gunther har redan i min tanka tillfyllest upplyst, att en förändring mäste, till följd af tre RiksSt:s beslut, äga rum.
Frågan är sålunda icke nu, huruvida vi skola qvarblifva vid det gamla, utan frågan är om vi skola biträda den ena eller andra af de förändringar, som de tre RiksSt:n redan beslutit, eller söka att inverka till någon modification uti deras beslut.
De flesta talare, som yttrat sig, hafva, om jag rätt fattat deras meningar, ansett, att någon förbättring vore vunnen genom den af mig framställda modificalionen af Utsk:s förslag.
Hr Lagerhjelm har deremot framställt den svårigheten, att detta uppdrag icke skulle kunna af sockennämnderna utföras, och della Hr Lagerhjelms inkast har, såsom jag tror, i synnerhet inverkat på Ilr von Hartmansdorff åsigt, att hvarje förändring borde afslås.
Det var egentligen handläggningen af de många förmyndareräkningarna, som väckte Hr Lagerhjelms betänklighet.
Jag tror likväl, att om man rätt undersöker Hr Lagerhjelms uppgift i detta fall, så förfaller den till slör del.
Den socken, som Hr Lagerhjelm omtalat, är, såsom jag tror, en af de större i Riket.
Han uppgaf, att omkring 60 förmyndareförordnanden skulle derifrån utgå, och om hvarje sådant förordnande räknades till omkring 10 är, så skulle, enligt Hr Lagerhjelms tanka, 600 räkningar årligen komma att granskas; men då mitt förslag innehåller, alt räkningarne borde af socken-nämnderua granskas endast hvart tredje år, så skulle antalet deraf reduceras till endast en tredjedel af det nyss uppgifna.
Vidare innehåller förslaget, att socken-nämnden icke skulle behöfva granska räkningar för andra omyndige än sådana, som icke hade några fränder, hvilka kunde åtaga sig detsamma.
Jag föreställer mig, alt äfven delta undantag måste reducera räkningarnes antal ganska betydligt.
Jag tror således, alt besväret för socken-nämnden icke skulle blifva så afskräckande, och slyrkes i denna mening ännu mera deraf, att i den socken, der jag är född, ett sådant bestyr redan är socken-nämnden pålagdt, och denna granskning af nämnden utöfvas, icke allenast på det sätt jag föreslagit den, utan äfven ännu längre utsträckt.
Socknens ledamöter hafva härmed funnit $ig högst belåtna, så att de till och med frivilligt och med nöje öfverenskomma om en afgift af 100 r.dr, för hvilken ringa summa en sockenskrifvare blifvit antagen, sorn icke allenast biträder denna nämnd med granskningen, ulan äfven biträder hvarje förmyndare med upprättande af räkningen.
När nu menigheten i denna socken, lemnad åt sig sjelf, vidtagit en sådan organisation, så bör det väl icke vara omöjligt att äfven på andra ställen åstadkomma detsamma.
Hvad beträffar det tillägg, som Gr.
Frölich föreslagit, så anser jag detsamma vara af en så skiljaktig beskaffenhet, att det icke bör med mitt förslag sammanblandas.
Det skulle kunna, oberoende af detsamma, blifva föremål för en särskild granskning, måhända för en särskild motion.
Jag är således af den åsigt, att, såvida R. o. Ad. på det blifvande beslutet
Skall hafva något inflytande, R. o. Ad. måste 1 102 Den 5 Februari f. ra. falta ett bestämdt beslut, antingen de vilja understödja den ena eller andra meningen, med eller utan modilicationer.
Jag fortfar sålunda i mitt yrkande om bifall till det förslag jag framställt.
Skulle en eller annan jemkning dervid fordras, så anser jag LagUtsk. vara oförhindradt att framställa förslag dertill, då sammanjemkningspropos:rna komma till RiksSt:ns öfverläggning.
För närvarande och då K.
St., om de tysta förmånsrätternas upphäfvande, har fallit genom två Stånds afgörande, så skulle jag vara fallen för att, lika med Hr von Hartmansdorff, afslå så väl delta betänk., som dervid fogade reservationer; men då sådant för närvarande icke skulle tjena till någonting, sedan tre Stånd beslutitannorlunda, så tror jag visserligen, att det vore nyttigt, om ifrån R. o. Ad. någon förbättring i förslaget kunde utgå.
Jag skulle likväl tro, att så väl Hr Nordenanckar förslag, som alla de andra, icke pä något vis äro gagneligare och nyltigare, än hvad som nu äger rum.
Nu varande lag har hufvudsakligen afsett, att domaren borde vara öfverförmyndare och att synnerligen domarne ä landet borde tillse, att den omyndiges rätt vårdades.
Genom ofullständighet i redogörelsen händer det likväl ofta, att den omyndige icke erhåller den rätt, som honom borde ske, ifall domaren alltid kunde tillse, att förmyndaren ovillkorligen skulle göra rätt för sig, hvartill han skulle hafva tillfälle, ifall förmyndaren vore skyldig att hvart tredje år inlemna räkning.
Om någon förbättring i det gamla stadgandet skulle ske, så skulle jag för min del tro, att den borde bestå deruti, att den omyndige hade tillfälle att genom domaren i orten fä förmyudareräkningen granskad, derigenom att man ålade förmyndaren att ovillkorligen hvart tredje år till domstolen inlemna en räkning, hvilken genom domarens försorg tillställdes gode män, som sedan ägde att göra anmärkn. hos domaren.
Denne skulle då vara pligtig att tillse, alt denna räkning granskades.
På denna grund skulle jag vilja föreslå, att R. o.
Ad. vid detta tillfälle ville vidtaga en så lydande förändring uti 23 cap. 1 § Arfdabm: ”Förmyndare skall författa riktig räkning öfver det han under händer häfver, så att han vid hvart års slut för nästa hän der må kunna redogöra om sä fordras.
Hvart tredje är vare förmyndare skyldig att till rätten inlemna en sluten räkning med dc ■bevis, som dertill höra, och tillförordne domaren gode män att den genomse och granska; finna de något mot den räkning att anmärka, gifve det rätten tillkänna, hvilken då bör tillse att den omyndige rätt sker.
Ar omyndig till de år kommen att han sjelf kan finna det förmyndaren ej väl dess egendom förestår stånde honom fritt, det hos domaren att angifva, och sin rätt utföra, ändå att han öfver sitt arf ej råda får, förr än han till laga ålder kommit, som förr är sagdt.”
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att bifall till Utsk:s utlåt, ej blifvit ifrågasatt, utan under discussionen blifvit yrkadt, dels att Hr Nordenanckars förslag mätte bifallas, dels att sagde förslag mätte bifallas med ett Den 5 Fe bruari f. m. 103 •af Gr.
Frölich föreslaget tillägg, och dels att ett af Frih.
Cederström uppläst förslag mätte bifallas, samt slutligen, att R. o. Ad. måtte afslå all förändring i 1 § 23 cap. samt 7 § 20 cap.
Händelsen, å hvilka yrkanden H. Ex. ansåge sig böra framställa propos. i den ordning de nu blifvit nämde.
Sedan härefter, uppå H. Ex. Hr Gr. o. Lan dt uns förfrågan, R. o. Ad. förklarat sig anse en uppläsning af de nu väckte förslagen vara onödig, hemställde H. Ex., om R. o. Ad. behagade afslå LagUtsk:s betänk.
N:r 14 och utlåt.