Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med en bestämd öfvertygelse om, att opponenternas utställning står öfver akademiens, förenar man derför i regeln ett djupt beklagande deraf, att statens medel denna gång säkerligen icke användts till bästa båtnad för staten och konsten, och båda dessa intryck stärkas, ju mer man besöker de båda utställningarne.
Slutligen frågar man sig, hvad denna opponentutställning betyder för konstnärsrevolutionen.
Vi skulle tro, att den betyder så mycket, att striden dermed är, visserligen icke afslutad, men i allt fall afgjord.
Det lysande bevis på konstnärlig kraft och energi, som opponenterna afgifvit, skall, jemfördt med den skönjbara mattigheten i akademiens hållning, ej kunna undgå siu verkan, den skall mer och mer föra öfver våra unge konstnärer åt venster, och akademien skall slutligen stå der som en officerskår utan några underlydande, ur hvilka inträffande luckor kunna rekryteras.
Men vi skulle tro, att akademien hellre / finner för godt att genom en samverkan med konstnärsvenstern söka vinna ny lifskraft och sålunda på sig sjelf tillämpa det af professor Nyblom i högtidstalet citerade latinska tänkespråket: Formata ad jtistum, eller i den samtida öfversättningen: Den får skick efter det rätta.
Vill akademien icke gå in på en lösning på öfverenskom-melsens och eftergifternas väg.
då är, tro vi, dess öde föga tvifvelaktigt.
Ty ' konstnäremes venster hafva energien och sammanhållningen, glädjen och produktionslusten, den segervissa tron på sin sak, akademien har det svårligen.
Opponenteme kunna vara oense i form, men hållas orubbligen tillsammans af gemensam tro på gemensam sak, akademici hafva ingen gemensam tro på sin sak, utan deras föreningsband ligger mest i det formela.
Men former hafva ingen egen lifskraft, och den institution, som har sitt hufvudstöd i formen, den måste pånyttfödas eller ramla.
Derfore tala också de begge expositionerna ett så olika språk.
Besök en dag akademien, vandra genom de dystra rummen, der enstaka konstverk ej förmå berogra den tunga, tryckta stämning, det hela väcker, och när du stiger ut derifrån, skoll det klinga i ditt öra: Evigt kan ej bli det gamla Ej kan vanans nötta lexa Ständigt repas upp igen!
Och gå så derifrån till de ungas utställning, och känn den doft af lefnadsmod och fröjd som strömmar genom hela deras konstnärliga arbete, så skall du med glad förhoppning minnas, huru:
Och det nya, friska växa Upp utur förstörelsen.
Sept 1885 P. S.Ur Heines “ Buch der Lieder “.
öfversättning af Herman A.
Sånger.
Berg och borgar skåda neder I den spegelblanka Rhen,
Der min lätta båt jag leder Muntert fram i solens sken.
Vindens lek med blåa vågor Solbeglänsta ser jag på,
Ack, hur vakna tysta frågor Djupt uti mitt hjerta då.
Vänligt lockande der flyter Flodens glitterströdda skatt,
Men med-sol blott ytan skryter, Ner i djupet död och natt.
Ytan vän, men slemhet under — Flod, du är min flickas bild!
Hon kan ocksåvdessa funder,
Le som du så from och mild.
* Såsom nyligen i pressen tillkännagifvits, Utkommer till julen
hos Carl Suneson en fullständig öfversättning af Heines verldsberömda
Några profstycken hafva vi att bjuda på här ofvan.Romanser.
Två broder.
Lugnt i natten syns sig resa Slottet högst pä klippans stup, Men der rassla svärd och hväsa Blixtar ner i dalens djup.
Bröder äro de som svinga Glafven der i vredesbrand;
Säg, hvad vill du, skarpa klinga, Blottad i en broders hand.
Fröken Lauras ögon tände Denna strid på lif och död,
För den hulda flickan brände Begge samma kärleksglöd.
Ack, men hvilken af de båda Anser hon sin ynnest värd?
Ingen, ingen kan det skåda, DerfÖr ut, du skarpa svärd.
Blodet utaf vrede glöder,
Klinga slår mot klinga ner,
Men för nattens makter, bröder, Ondskefulla akten Er.
Ye dig dal, du blodbestänkta,
Ye dig vilda^kärleksliarm,
Bådas klingor falla, sänkta Uti hvarsin kämpes barm.
Sekel ha sen dess förrunnit, Slägten gått sin tysta led,
Slottet ensamt ej försvunnit, Skådar än i dalen ned.Och när midnattstimmen slår der Flyr ännu som förr dess frid,
Och af mörkret skyddad står der Än den gamla brödrastrid.
Lyriskt Intermezzo.
På sångens glänsande vingar Från nordens snö och is Med dig, o min älskling, jag svingar Till Ganges paradis.
Der ljufvaste dofter sig sprida I månens stilla glans Och lotusblommorna bida Dig i sin syskonkrans.
Yiolerna glänsande friska Der skåda mot himmelen opp Och glödande rosorna hviska Om kärleks rusande hopp.
Der lyssnar på vind som susar Gazellen i hejdadt språng Och långt uti fjerran brusar Den heliga flodens sång.
Der sjunka vi ned, min flicka,
Yid skuggande palmens fot Och kärlekens fröjder blicka I drömmande lugn emot.Ätcrkomst.
Jag helsar dig, du stora Och dystra stad igen,
Som slöt uti ditt sköte Min flicka för längese ’ n.
Men sägen, tom och bommar, - Hvar är min älskling nu,
I skolen för henne svara,
Er gaf jag henne ju.
Dock ingen skuld ha tornen,
De kommo från stället ej,
När flickan med kistor och askar Ur staden skyndade sig.
Men bommarne de dumma,
De hjelpte naturligtvis till;
En dumbom är alltid villig,
I fall en annan vill.Literära ströftåg i Paris och London
Föredrag i sällskapet Idun den 3 Okt.
af » Dagens Krönikas » utgifvare.
M. h.
Jag känner, eller jag borde åtminstone i detta ögonblick känna mig till mods såsom en af de aderton i svenska akademien, d. v. s. en nyvald sådan.
Med .andra ord, jag borde tala om min ovärdighet att taga till ordet i denna krets, i synnerhet som jag denna gång inte har haft mer än ett enda dygns beredelsetid för mitt föredrag.
Men sällskapet Idun har vid ott och annat föregående tillfälle visat mig så mycket välvilja, att jag verkligen i denna stund inte känner mig fullt så ängslig, som jag kanske borde vara.
För öfrigt » när man har biskopen, till morbror » så är det ju inte farligt.
Akademiens direktör har behagat införa mig i egenskap af föredragande för aftonen.
Herr Bibliotekarien Wieselgren får alltså stå sitt kast, då han låtit mig bjuda på några literära reseminnen från i somras, hvilka jag till en del nedskref ute på sjelfva Nordsjön vid midsommarstiden ombord å Håvre-ångaren Marguerite, men hvilka hittills blifvit liggande oanvända i portföljen.
Jag vet inte, om ni, mina herrar, tycken om att resa på hafvet, men för min ringa del älskar jag särskildt Nordsjön, alldeles med passion, och det har ofta förvånat mig, att de ärade landsmän, som ämna sig öfver Hamburg till Seinestaden och inte ha dess värre brådska — med neddammad resväska och sotiga » fadermördare » vilja uppvakna i Köln, då det nämligen fins minst tio charmanta båtar, blott från ett och samma kompani, hvilka underhålla trafiken mellan Hamburg och Håvre.
Dessutom har man den fördelen, att man då redan på Elben blir delaktig af det franska köket och de franskavinerna i st. f. att på jemvägen ömkligt uppehålla lifvet med » belegtes Butterbrot » och » dunkles Bier ».
Ursprungligen hade jag, sanningen att saga, något funderat på att styra kosan direkt från Köpenhamn till London, men båten dit hette denna gång » Kristian IX », och jag befarade, att jag kunde glömma att taga hatten af mig, när jag passerade landgången, eller begå något annat majestätsbrott, i hvilket fall jag naturligtvis blifvit arresterad, och dertill hade jag icke tid.
En gammal bekant försäkrade mig visserligen, att det icke var så farligt i Danmark som det låter, och han anförde ett ord-stäf, kanske icke så artigt som expressivt: » De danske liunde gjöe (skälla), men de bide ikke ».
Sjelf hade jag dock tillfälle erfara, att något slags krigstillstånd måtte råda på mer än ett satt i det gamle Kongens Kjöbenhavn.
Jag hade nämligen fått i uppdrag att till en vän derstädes medföra några flaskor vin från Stockholm, naturligtvis icke liemmagjordt, utan en gång i verlden verkligen importeradt.
Att jag fick betala tull i Köpenhamn för att föra det med mig upp i staden, var ju alldeles i sin ordning, men jag debiterades på tullnotan deijemte ett litet extra belopp under rubriken » krigsskatt ».
(Honni soit qui mal y pense!
För öfngt var sig allt temligen likt.
Väl stod ruinen efter Kristiansborgs slott och gapade med sina vidöppna fönster, men utanför satt Frederik den syvende på sin gångare, lika gemytlig som alltid, utsträckande handen åt sitt trogna danska folk, helt godmodigt påpekande förödelsens styggelse och be-hofvet af en restaurerad konungaborg.
I fall de politiska förbrytelserna bli alltför talrika, kan det ju dock kanske snart nog uttänkas någon användning för de tomma salame.
Nog af, jag lemnar den danska politiken i sitt värde och återgår till min resa.
Eftersom färden till London på redan anförda skäl föreföll mig något vågad, återstod det att finna någon annan utväg, och si » Aurora » låg vid Toldboden med kurs på Kiel.
Jag tog alltså morgonrodnadens vingar och flög, om icke ytterst i hafvet, så åtminstone så pass långt, att jag sedan till lands lätt kunde nå den fria riksstaden Hamburg.
Och nu — nu skulle jag nästan våga hålla ett vad, att herrame icke kunna gissa, hvilket intresse ' som förde mig dit Derför så godt först som sist: det var, för att tala med Cru-senstolpe, » stamfaderns antecedentia ».
För ett par år sedan utkom i Frankrike ett särdeles intressant arbete om Napoleon 1: 8 fältmarskalkar, särskildt om Bernadotte.
I korthet nämdesder ock hans guvernörskap öfver Hamburg, och det föll mig derför in, att ett eller annat dokument från den tiden skulle kunna uppletas i stadsarkivet.
Det var 1807, som Bernadotte utnämdes till guvernör öfver hansestädema, ett uppdrag olikartadt med hans föregående styrelse af Hannover, nämligen väsentligen militäri sk t.
Han kunde i Hamburg egentligen ingenting annat godt uträtta än att så mycket som möjligt mildra eller, om man så kan uttrycka sig, rättvist fördela de oundvikliga krigspålagoma.
Att döma af den literatur öfver Hamburg under ifrågavarande tid, som jag genomgick på dervarande bibliotek, synes fursten af Ponte-Corvo i nämda afseende ha lemnat ett godt minne efter sig.
Hvad beträffar handskrifterna i rådhuset, aktstyckena rörande Bernadottes förhandlingar med Hamburgska senaten under åren 1807 — 1809, så voro de dess värre illa åtgångna vid den stora branden i Hamburg 1842, men broschyrer öfver Hamburg från ifrågavarande tidpunkt påträffade jag i riklig mängd i biblioteket — i förbigående sagdt en mycket väl ordnad inrättning, som man knapt skulle väntat att finna i den åt Merkurius helgade staden.
Yid föregående besök i Hamburg har det varit mig påfallande, hur oändligt litet antalet boklådor der är i jemförelse med öfnga butiker, och då jag för ett par år sedan roade mig med att inspektera en bokhandel, fann jag nästan blott resehandböcker och romaner; t. ex. svenska literaturen var representerad endast genom ett par häften af August Strindbergs » Svenska öden och äfventyr ».
— Men går man upp från Jung-fem8tieg och sedan förbi Peterskyrkan, så kommer man till en åt de idéela intressena egnad institution, det 8. k. Johanneum, en väldig bygnadskomplex i fyrkant, på hvars rymliga gårds-plats just vid mitt besök sista handen lades vid en staty öfver Bugenhagen med anledning af hans i de dagame inträffade jubileum.
Man passerar en ganska praktfull vestibul, der filosofen Wolff och andra beröinda män blicka en till mötes från väggame, man kan på nedra botten taga det naturhistoriska muséet i skärskådande och man finner en trappa upp bibliotekets beqväma och svala läsesalong.
Literaturen öfver Hamburg under franska väldet är, som jag redan antydt, ganska omfattande.
I de broschyrer jag genombläddrade faste jag mig bland annat vid ett par rätt lustiga anekdoter.
Jag kan icke påminna mig ha sett dem i svenskt tryck, ehuru det ju är alltför möjligt, att de äro intagna i något arbete öfver Karl Johan — men jag vågar föreställamig, att åtminstone de flesta af mina ärade åhörare skola finna nyhetens behag i dessa om en ganska oväntad godmodighet vitnande Bernadottesdragen — man erinre sig, huru marskalken i Wien uppträdde som ett rytande lejon, enligt de nyligen äfven på svenska * offentliggjorda aktstyckena.
Det nu följande är ett par bagateller, om man så vill, men ganska karakteristiska.
I Hamburg fans det nämligen vid vårt århundrades början en gammal fransk émigrant, Debonale, bekant som utgifvare af en diger grammatika, rätt egendomlig i sitt slag, hvars alla tre upplagor (af 1806, 1807 och 1813) jag för kuriositetens skull nu reqvirerade fram.
Boken vimlar af korta berättelser och infall, hvarom redan innehållsförteckningen vitnar — ett register hvartill man väl aldrig i en grammatika får se ett motstycke.
Vid en regel hade emellertid förf.
som exempel anfört: » Bona-parte anses som en stor general, men han är blott en lycklig röfvare ».
Då nu Napoleons herravälde alltmera utbredde sig, böijadé Monsieur Debonale frukta, att glåpordet skulle kunna bekomma honom sjelf illa, hvarför han * i en ny upplaga af grammatikan insatte Bernadotte i stället för Bonaparte.
Men då ville olyckan, att Bernadotte icke långt derefter anlände till Hamburg som högste befalhafvaie!
Någon bestallsam frambar grammatikan och i första uppbrusningen lät Bernadotte seqre-strera alla tillgängliga exemplar af boken.
Derjemte lat han kalla till sig hr Debonale, men sedan fursten hållit för honom en välförtjent straffpredikan, erhöll han exemplaren tillbaka jemte ett kontant bidrag ur Bernadottes kassa för en blifvande ny upplaga, utan något exempel på lyckliga röfvare!
Det andra humoristiska påhittet af guvernören är detta, att då Bernadotte en afton mot vanan ville besöka teatern, fana han den af honom betalta logen redan besatt och för öfrigt hela teatern så proppfull, att han utan vidare måste bege sig hem igen.
1 förargelsen lät han följande dagen häkta teaterdirektören och satte honom inom lås och bom i sjelfva guver-nementsbygnaden.
En senator infann sig då, bedjande om nåd j för direktören och erbjudande sig att i hans ställe utstå fin- i gelsestraffet.
Fursten förklarade sig benägen antaga anbudet, men iaste derjemte senatorns uppmärksamhet på, att han icke kunde bjuda på någon anständig arrestlokal, eftersom man icke försett honom (Bernadotte) med annat än gamla maskstungna
* I sjunde bandet af » Ur svenska hofvets och aristokratiens lif » .möbler, hvilket visserligen kunde vara godt nog för honom öjelf såsom en gammal soldat, men ingalunda anstode en senator.
Vinken togs ad notam, och snart var guvernementshotellet för-sedt med alla möjliga beqvämligheter.
SÄ mycket om Bernadotte i Hamburg.
Jag skall nu öfvergå.till mina handskriftstudier rörande Bernadotte i Sverige, nämligen i arkiven i Paris och London.
Det var de franska och engelska ministrarnes depescher frän Stockholm under de första årtiondena efter Bernadottes ankomst, som jag önskade studera i verldsstädema, och detta var min resas egentliga mål.
Jag hade sedan ratt lång tid planerat för dessa studier, och det var, som man lätt kan föreställa sig, med icke ringa glädje jag omsider såg planerna krönta med framgång.
Det är nämligen icke allom gifvet att få tillträde till franska utr.
departementets samlingar, och i Foreign Office i London är det kanske nog så kinkigt.
Till och med om man får den önskade tillåtelsen, kan det i följd af de oändliga formaliteterna i London draga omenskligt ut på tiden.
* Så t. ex. hörde jag omtalas en tysk professor, som var vederbörligen genom sitt lands diplomatiska beskickning legitimerad hos Foreign Office och som privat erhållit den försäkran, att hans önskan icke skulle möta något hinder.
Emellertid fick han i tre veckor vänta på den officiela bekräftelsen.
Samtidigt med att denna anlände, var professorns semester slut, och han måste alltså med oförrättadt ärende vända hem till sitt land igen.
* Proceduren är följande.
Först måste en skrifvelse om saken från kongl.
utrikesdepartementet i Stockholm afgå till de olika svenska legationerna i utlandet.
Sedan har jag å ort och ställe gjort min uppvaktning hos bemälde beskickningar.
Derpå har svenska legationssekreteraren personligen framstält hos vederbörande utrikesdepartement en anhållan om tillträde för mig till arkiven.
Härefter har ärendet blifvit föredraget i utrikesministerierna, och omsider har en ofliciel skrifvelse utfärdals, deri jag erhållit bemyndigande att få begagna arkiven.
Såsom lätt inses, har jag icke kunnat — då ej årslång vistelso varit mig förunnad på utländsk botten — ensam sofra materialet och utföra arbetet .. Dorför framträder ock det snart på herr Oscar L. Lamms förlag utkommande första bandet af Utländska diplomaters minnen från svenska hofvet under den kollektiva signaturen Janus, hvilket särskildt motiveras dermed, att liksom den gamle romersko guden Janus, hafva diplomaterna så att säga tvänne ansigten, liksom Janus hafva de ock nyckeln till statshemligheterna och herska liksom han öfver krig och fred.
Då nu utgifvaren eller utgifvarno kommit i tillfälle att upprulla diplomatiens sibyllinska böcker, har man trott sig berättigad att använda denna signatur.För min del hade jag den turen att icke behöfva vänta mer än tio dagar, och då kom plakatet med sjelfva lord Salis-burys namn.
För öfrigt hade jag mycket nöjsamt under ränt-ningstiden i sällskap med en medarbetarinna i Dagens Krönika, Helen Zimmern, en liten förtjusande Miss, alls icke blåstrumpe-aktig, och med Edmund Gosse, hvilken var korrespondent Ma London, på den tiden Ny Hl.
Tidning utgafs af dr Wieselgren.
Gosse är numera professor i Cambridge men bor qvar i London.
Detta i förbigående nämdt.
I Paris voro väntans dagar icke mer än tvänne, och efter jag kom att nyss nämna i hvad sällskap jag dvaldes under min förbidan i London, så kan jag ju också fä omtala en bekantskap från Paris — Max Nordau.
Då jag trädde in till honom, kom jag besynnerligt nog att tänka på en hvithårig och rödlätt Upsalaprofessor, och det var riktigt med ett slags tentamen skänsla, som jag såg en liten jovialisk figur träda ut från ett inre rum och välkomna mig.
Jag vet inte egentligen hvad jag var rädd för, ty nog var Kon-ventionela samhällslögner m. m. q vicka och skarpa böcker, men inte ville jag precis svärja på deras innehåll och behöfde derför inte heller känna någon så outgrundelig respekt för författaren.
Men sanningen är dock, att jag nästan väntade att han, redan innan jag hunnit sätta mig i soffan, skulle säga till mig, liksom min llpsalaprofessor i verlden: Hvad förstår herrn nxd praktisk filosofi, och att han derefter skulle göra liksom Munch-hausen med vargen: vända ut och in på mig.
I stället frågade han emellertid mycket vänligt: Hur länge stannar ni i Paris, Monsieur.
— Så länge, svarade jag » tills jag far ert löfte, Monsieur, om en originalartikel till Dagens Krönika.
Detta tyckte han visst icke var illa svaradt, ty han blef nu mycket meddelsam och utvecklade bl.
a. en ny teori rörande brottslingar, af en italienare vid namn Lambro so, om jag minnes rätt.
Italienarens bok var ett digert arbete med många illustrationer.
Max Nordau visade mig det och redogjorde för dess hufvudinnehåll, hvilket tycktes mig helt och hållet förneka all slags ansvarighet och låta brotten bero på medfödda anlag och fysiska organ.
Man kan inte säga till en brottsling
— yttrade Max Nordau bland annat — Du gör orätt, ty han rår inte sjelf för hvad han, gör — men vi hafva rätt att, för vårt eget skydd, knipsa nacken af honom!
Dä jag hörde denna teori utvecklas, kom jag att tanka på hvad en humoristisk författare en gång yttrat med anledningaf frenologien.
Han sade nämligen att då man funne misstänkta brottknölar i hufvudet på små barn, så vore det en väl-gerning både mot barnen och mot samhället, ifall man genast hängde ungame, eftersom man sålunda räddade dem från brott och samhället från brottslingar.
En vacker dag få emellertid herrame kanske läsa i Dag.
en artikel af Max Nordau om Lambrosos bok — åtminstone lofvade han mig någonting dylikt.
Jag öfvergår emellertid nu från Nordau till utrikesdepartementets arkiv.
Om jag haft litet bättre tid på mig, skulle jag kanske kunnat utarbeta en någorlunda systematisk öfversigt af innehållet i de papper jag studerat Nu har detta icke vant mig möjligt Men jag vill försöka att kasta ett om jag så får säga elektriskt ljus öfver någon sida af Karl Johans intressanta personlighet.
Till glödlampa väljer jag först Gustaf Mauritz Armfelt
Och nu gör jag med herrames tillåtelse först ett litet skutt öfver Kanalen, från trakten af Place de la Concorde till Chancery Lane nära the Strand.
Det var en dag mot slutet af juli, som jag, med det förut omtalade plakatet med lord Salisburys höga namn på min ficka, kom från Svenska legationen vid Berkley square, om jag mins rätt, till the yard of rolls, d. v. s. ungefar hvad vi kalla riksarkivet, beläget som sagdt vid Chancery Lane.
Denna förvaringsplats for heliga diplomatiska papyrusrullar såg ut nära nog som ett Tower i miniatyr.
Det var åtminstone en komplex af fängelse-liknande bygnader, och fångknektar saknades inte heller.
En dylik i full uniform, som tjenstgjorde såsom portvakt, stack hufvudet ut ur en ruta och sporde med dundrande stämma:.
Hvem söker ni?
The master of the rolls, svarade jag förtröstansfullt och drog upp plakatet ur bröstfickan.
Fångknektens anlete ljusnade, han kom fram i hela sin kroppsstorlek, följde mig öfver gården, in genom flera korridorer, och öfverantvar-dade mig åt en annan fångknekt, i ' hvars sällskap jag slutligen hamnade i ett torn med små galleraktiga rutor, men för öfrigt mycket komfortabelt.
Här kunde jag nu få reqvirera in så många luntor jag ville, men the master of the rolls såg jag aldrig till.
Han satt väl i det allra heligaste, kan jag tro.
En af de första afskrifter jag här gjorde var af ett par bref från Gustaf Mauritz Armfelt till svenska legationssekreteraren i London, baron Rehausen.Som herrarne torde erinra sig, var det Bernadotte, 90m 1811 jagade Armfelt från Sverige.
Ett bref från franske ministern i Stockholm, baron Alquier, till franske utrikesministern hertigen af Bassano innehåller härom följande rader daterade Stockholm 5 apr.
» Baron Armfelt reste den 31 mars, såsom jag på förhand meddelat.
Enligt prinsens ordre skulle han hafva lemnat Stockholm kl. 8 men behöfde ännu 4 timmar för att ordna én fa-miljeangelägenhet.
Drottningen skref till prinsen för att utverka uppskof.
H. k. h. beviljade det, på samma gång förkunnande, att om baron Armfelt befunne sig i Stockholm kl 1, skulle han der arresteras.
Han lemnade staden kl. 12, medförande sin son och ledsagad af två vaktkarlar med ordres att följa honom ända till Grisslehamn och att bevaka honom till det ögonblick han stege ombord för att begifva sig till Finland. ’ »
Rörande de anklagelser man gjorde mot Armfelt skrifver han sjelf bland annat till den nyss nämde baron Rehausen så här:
» Hvilken dårskap har man skri frit på min räkning?
Om det är af dumhet, kan det få passera, men om det är af elakhet, är det skändligt.
Jag skulle tala och handla i engelska regeringens namn!
Hvem är ett sådant dumhufvnd, att han ieke i dylikt fall skulle skratta mig midt upp i ansigtei?
och htxtr-till skidle det tjena att göra mig skyldig till denna löjlighet?
Det är sant, att jag spridt ett stort antal broschyrer af genevetren Ivernois rörande den engelska handeln, att jag låtit en annan slcrift af en amerikanare hinna [ända fram till ryska kejsaren, att jag inbillat välsinnade men svaga hufvuden, att Ryssland förlorade mer pä kontinentalsystemet än England och att detta sist-nämda land aldrig skulle låta tvinga sig till fred af så löjliga åtgärder.
Det är hvad jag sagt och gjort — — Jag skulle rara i stånd att lata Mjcka ett tillkännagifvande derom, ty jag håller före att man kan ursäkta allt utom löjligheten, som aldrig utplånas. »
I samma bref uttalar Armfelt sina förhoppningar om, att Gustaf Adolf skulle förhålla sig lugnt, ty med honom var det ute i alla fall.
Annorlunda med hans son, som lemnat efter sig minnen af sin oskuld och af partiernas orättvisa förfaringssätt mot honom, minnen som aldrig utplånas.
Men hvad jag egentligen ville komma till, är att Armfelt i ett bref till Rehausen af den 4 mars 1811 yttrar om sig sjelf: » Inom kort sJcall jag lemna detta land kanske för alltid.jag har här intet mer att göra och jag vill icke hafva någon gunst eUer några fördelar, men sanningm måste triumfera öfver alla föregifvanden och om hatet till korsikanen är en religion hos alla goda svenska patrioter, har öfverste presten för denna kult anländt midt ibland oss. »
Så långt Armfelt — det är just rörande den näinda kulten och dess öfVerste prest som jag skall be att få anföra några ganska märkliga aktstycken.