Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 15 framställda förslag till förnyad instruktion för K. Stms Revisorer vid granskning af Riksg.Kontorets ställning och förvaltning.
Föredrogs och bifölls Sammansatta Stats- samt Allmänna Besvärs- och Ekon.Utskits den 8 dennes bordlagde Mern.
N:o l,ang:de arfvode till den af Utsk:t antagne särskilde Sekreterare.
Föredrogos, meri bordlädes ånyo, på flere ledamöters begäran, sistnämnde Sammansatta Utskotts nedannämnde den 8 dennes bordlagde Utlåtanden: N:o 2, i anledn. af K.
Skrifvelse i fråga om den tillämnade fyrinrättningens vid Hernöklubb förläggande till Lungön utanför Hernösand; N:o 3, i anledn. af väckte motioner dels om anläggande af en fyr å klippan Bonden, dels om anslag till fyrfartyg vid de s. k.
Sydostbrotten och vid Kallegrundet, dels om anläggande af en nödhamn vid Skillingeviken; N:o 4, i anledn. af väckta motioner om åtskilliga lotsars förseende med däckade båtar på Kronans bekostnad.
Föredrogs och bifölls Bevilln.Utsk:ts den 8 dennes bordlagde Mern.
N:o 17, med hemställan att ett af K.
M:ts och Rikets KammarRätt afgifvet underd.
Utlåt, måtte få tryckas för att bland RiksStåndens ledamöter utdelas. m Den XI Februari e. in Föredrogs, men blef, på flere ledamöters begäran, ånyo bordlagdt Allmänna Besvärs- oell Ekon.Utsk:ts den 8, dennes bordlagde Betänk. N:o 28, i anledn. af väckte motioner dels om utfästande af belöningar för de tjenligaste läroböcker vid den första undervisningen i kristendomen, och dels om inskränkning i katekesutanläsningen.
Föredrogs Frih. Creutz’s, Steffan, den 8 dennes bordlagde anförande i anledn. af den utaf honom väckta och till LagUt,sk:t remitterade motion om införande af det s. k. civila äktenskapet.
Med nöje finner jag en förbättring vara iakttagen uti Frih.
Creutz’ nu gjorda utveckling af sin motion.
Bland de ingredienser, som han inser böra ingå uti äktenskapets idé, nr nemi., jemte de förra gången omnämnda, friheten i valet och kärleken emellan de blifvande makarne, upt.agen äfven troheten; och detta var just hvad jag förut anmärkte såsom en i hans definition då bristande ingrediens.
Deremot kan jag alldeles icke vara af samma tanke med motionären derutinnan, att det s. k. »matrimonium clandestinum et oceultum» vore ett nyttigt och i sann mening kristligt äktenskap.
Motionären säger visserligen med afs:de härpå, att lagstiftaren bör taga initiativet och, såsom lian bildrikt uttrycker sig, liksom stjäla den slumrande känslan ur allmänhetens bröst; ett anspråk eller en åsyftan, som jag alldeles icke hyser, då den slumrande känslan, såsom här, dels icke, enl. min upfattning, i verkligheten något allmännare förefinnes, dels, i den ringa mån den kan finnas, icke till sin beskaffenhet förtjenar att med bifall omfattas.
Han yttrar vidare, att detta matrimonium clandestinum et oceultum bör anses vara det normala, och fullt lofligt för dem, som ej vilja underkasta sig, hvad motionären kallar »signeriet» af vigseln; men jag fruktar, att om denna åsigt blefve lag, skulle sådana beklagansvärda tilldragelser, som t. ex. den öfver hela Europa kringspridda, alltför sanna berättelsen innefattar, om den femtonåriga Demoiselle Angelique Lemoine, hvilken, sin moder ovetande, ingått ett hemligt iiktenskapsaftal med sin moders kusk och åt honom inrymt en makes rättigheter, men sedermera lät sig af modren öfvertalas att fördölja sitt barns födelse, och låta den späda, nyfödda mördas och upbrännas, blifva alltför vanliga, och en mängd olyckor inom familjerna, sorg för föräldrahjertan och hopade rysvärda brott framkallas.
Jag kan således icke annat an på det högsta afstyrka en så beskaffad lagstiftning, och hoppas, att vi aldrig måtte antaga för regel så beskaffade, lönnliga matrimonia.
Förgäfves har motionären, till förment stöd för sin åsigt, äfven åberopat, att, under det kyrkopapisteriet inom katholska kristenheten var på sin höjd, från 1180 till 1215, voro sådana matrimonia occulta et 6ecreta inom besagda kyrka tolererade.
Motionären har förmenat, att, när den stränga katholska kyrkan kunde medgifva sådant, borde det destoheldre tillåtas inom protestantiska Den IX Febrnarl e. ni. konfessioner; men, M.
Hrr, det var ju ganska naturligt, att, dä den påfliga myndigheten pålade en hel samhällsklass celibatet, så fick besagde myndighet lofatt, enl. denna kyrkas djupa slughet, tills vidare tillåta något emot det förut lofgiina äktenskapet i viss mån svarande surrogat.
Men så snart man ansåg den evasivt påbjudna celibats-institutionen hafva slagit tillräckligen starka rötter, tillämpades den snarligen i hela dess stränghet, hvarvid tillåtelsen till hemliga giftermål tog en snöplig anda.
Ofvauanförda exempsl talar således icke det ringaste för dylika lönnliga äktenskaps införande bland oss.
Motionären har åberopat åtskilliga andra mer eller mindre intressanta anekdoter, och bland annat talat om den beryktade smedeu, verkställare af den s. k. »Gretna-Green-Iagen»; jag skulle likväl tro, att den numera är uphäfd, och under sin tillvaro ieke ländt till efterföljansvärdt exempel eller medfört lyckligare äktenskap, än sådane, hvilka i församlingens åsyn, under föräldrars och anhöriges trogna förböner, samt under nedkallande af Guds välsignelse genom religionslärarens mun, såsom hos oss, afslutas.
Emellertid vill motionären hafva det hemliga äktenskapet ansedt för det, i egentlig mening, mest berättigade; han finner det motbjudande för tvenne älskande hjertan att, såsom orden fallit, »höra sin ljufva lycka utbasunas från predikstolen under namn af lysning»; — det är en finkänslighet, som jag finner alltför öfverdrifven, enär den står i strid med kontrahenternes sanna fördel, hvilken måste mera främjas genom öppenhet och rättframhet, än genom fördöljande, i synnerhet med afsule å framtiden, då enderas känsla tilläfventyrs hunnit svalna.
Visserligen tillstyrker motionären, att de makar, som vilja, må sedermera erkänna sitt hemliga förbund genom borgerligt äktenskap, men dock skulle det löreg:de stadiet vara i grunden lika giltigt, hvilket likväl förmod!, skulle i verkligheten afhålla åtskillige från att ytterligare befästa det, vare sig med civilt äktenskaps ingående eller med vigsel.
För urin del tror jag det Svenska folket vara tillgifvet sin evangeliska tro och kyrka, att det gerna emottager kyrkans välsignelse eller, rättare sagdt, kyrkans utbedjande af den Ilögstes välsignelse, under åberopande af Hans egna, uppenbarade ord, vid beseglandet af hvarje lagligen åsyftad äktenskaplig förbindelse.
Min öfvertygelse är alltså, i korthet sammanfattad, den, att: l:o det hemliga giftermålet ingalunda vore betryggande för qvinnans ställning och barnens öde, således icke heller för äktenskapets lycka och samhällets välfärd, samt afstyrker derföre alldeles detta förslag; 2:0 det borgerliga, civila äktenskapet, ehuru antaget i åtskilliga främmande länder, synes icke påkalladt af våra Svenska förhållanden eller af den Svenska allmänhetens önskningar, enär vigseln hos oss betraktas såsom en i sanning högtidlig och genom det heliga Skriftordets användande dervid allvarligen och djupt rörande handling, som på alla närvarande plagar göra ett djupt och förädlande intryck samt för brudparet sjelft måste blifva i minnet dyrbart, vida mer än ett blott borgerligt kontrakts ingående torde kunna; 3:o det äktenskapskandidaterna, hädanefter såsom hittills, torde i sitt eget och det allmänna» intresse lämpligen böra 460 Doii 11 Februari e. tn. underkasta sig den form för giftermålets afslutande, soin Svensk stat och kyrka, sedan långliga tider och intill nu, visligen föreskrifva.
Då det är fråga om, huruvida äktenskapet skall bibehållas vid den form, som det en gång erhållit här i Sverige, eller undergå den förändring, som af de flesta civiliserade länder i afs:de derå redan blifvit vidtagen, så kan man icke undgå, att i främsta rummet fästa sig vid äktenskapets idé eller söka att, med största möjliga klarhet, för sig åskådliggöra, hvaruti denna idé består, hvari den har sin begynnelse.
Vi hafva oss bekant, att man här uti vårt kära fädernesland från fördom ännu anser äktenskapets begynnelse bestå uti vigseln.
Uti andra civiliserade länder deremot betraktar man äktenskapet såsom en konvention vid det tillfälle, då kontrahenterna underskrifva kontraktet inför en Notar.
Publicus elier annan officiel, civil auktoritet, och detta icke så till förståendes som skulle detta kontrakt vara till någon större säkerhet eller trygghet för kontrahenterne, utan egentligast med afs:de å barnen och arfsförhållanderne.
Ty äktenskapet är uti sin naturliga sanning en hemlig, de älskandes ljufva förening, ett trosförbund, som till sin innersta idé förnärmas genom ett kontrakt och såras genom offentlighetens tilltvingade ingripande uti naturens mest förhemligade öfverlåtelse.
Naturen lider ingen annan offentlighet än frukterna af sitt verk.
Kontraktet är för barnens legitimitet, och må man icke föreställa sig att ett äktenskap, på detta sätt ingånget, i någon måu till dess värde förminskas eller att det är mindre giltigt än de äktenskap, hvilka ingås i Sverige eller andra länder, der det sacerdotala är det hufvudsakliga.
Detta sednare äktenskap har med sig mångå olägenheter.
Först och främst att det icke är principielt rätt.
Man vill nemi. uti Sverige och de flesta andra länder, som ännu stå qvar på samma ståndpunkt till följe af traditionel fördomar, framför allt och nästan uteslutande anse äktenskapet såsom en »helig» sak.
Uti de länder åter, der civiläktenskapet är vedertaget bruk, betraktar man äktenskapet såsom en »naturlig» sak, som det ock verkligen är.
Jag hemställer till Eder, hvar skall man stadna, om man börjar att kalla en mängd af naturliga förhållanden i lifvet för »heliga»!
Associationer, som äro fritt ingångna och ärligt handhafda, hvad man företager sig, med ett ord, hvilka associationer som helst skulle, man således, ur denna synpunkt betraktadt, kunna kalla för »heliga» saker; men att äktenskapet till dess yttersta princip, till dess egentliga grund icke iir annat än en »naturlig» sak, lärer väl ingen, som med ofördunkladt öga vill taga dessa förhållanden i skärskådande, kunna förneka.
Vi se häraf, att ytterst ligger skilnaden mellan det naturliga eller borgerliga äktenskapet, och det af kyrkan bemedlade, deruti, att man kallar det sednare för en »helig» sak, då likväl äktenskapet endast är och aldrig kan blifva annat än en »naturlig», en helt och hållet konventionel sak.
Cederström nämnde i början af sitt yttrande, att jag uti äktenskapet tillagt ett dertill hörande 3:dje Den 11 Februari e. m. moment eller troheten, så ock med afs. derå, att jag framstält, att äktenskapet grundade sig på kärleken, lärer hvar och en finna, att jag ansett troheten ligga uti kärlekens idé.
Jag hade icke trott att detta behöft särskildt anmärkas.
Jag skulle ännu hafva mycket att i detta ämne tillägga, men den långt framskridna tiden anser jag vara för mig ett skäl att icke vidare uptaga det Höglofl.
Ståndets upmärksamhet.
Jag kan likväl ej nedtysta mitt hjertås lifligaste och varmaste önskan att denna motion måtte vinna den framgång, dess innehåll förtjenar och jag innerligt hoppas.
Att dess vigt erkännes af mången, vet jag.
Att denna frågas lyckliga lösning med otålighet förväntas af mången, känner jag ock med visshet.
Att en reform, hvilken är så ingripande uti samhällets väl, icke ännu, ehuru densamma redan under århundraden varit antagen i andra länder, lyckats göra sig gällande uti vårt land, derom, M.
Hrr, kan jag försäkra er, att man med förvåning och undran talar både inom och utom Sverige.
Jag vill blott exempelvis nämna Holland, der civiläktenskapet redan från 16 0 O-talet varit in tordt, med full frihet tillika för den, som vill, att begagna sig af det kyrkliga äktenskapet.
Jag omnämner detta med anledning af hvad Frih.
Cederström anmärkt, att jag låtit i min motion inflyta att GretnaGreen-lagen varit det egentliga upslaget till civiläktenskapslagen.
GretnaGreenlagen reglerades i England genom en parlamentsakt af år 18b8.
Dea uphäfdes aldeles icke, utan den fick allenast en fastare form genom detta års parlamentsakt, som på GretnaGreenlagens principer reglerar det civila äktenskapet i England.
Af nämnde parlamentsakt inhemtas att civiläktenskapet är regeln; men om någon åstundar den kyrkliga benedictionen, får presten vid ansvar icke förrätta någon vigsel, med mindre koutrahenterna hafva förevisat civilmyndigheternas intyg att äktenskapet är konfirmeradt.
Som jag förut nämnt — med anledning af den sena timman, vill jag icke längre uppehålla R. o. Ad.; — utan anhåller endast att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen till LagUtskit.
Efter härmed slutad öfverläggning blef anförandet jemte de derom nu afgifne yttraudeu till LagUtsk:t remitteradt.
Slutligen föredrog H.
Raabs, Carl
Adam, den 8 dennes väckte och då bordlagde motion med förslag till stadgandeu rörande Stifts- och Kyrkomöten, dervid H.
Exc. yttrade, att, enär denna motion blifvit afgifven långt efter motionstidens utgång, samt motionären, till stöd för sin förmenta rättighet att densamma väcka, icke kunnat åberopa något annat skäl, än att motionen skulle stå i sammanhang med den då under öfverläggning varande frågan om godkännande af ett förslag till ny Kyrkohandbok, och hvilket sammanhang åter skulle bestå deruti, att sistnämnde fråga, enligt motionärens åsigt, rätteligen bordt hafva utgjort föremål för ett kyrkomötes handläggning och i 'sådant fall ©tvifvelaktigt blifvit bragdt till ett bättre slut än det, 46?
Den 15 Februari f. m. sorn genom R.
St:rs behandling komme att densamma beredas; men detta skäl icke, enligt H. Exc:s omdöme, kunde hänföras till någon af de anledningar, som enligt 56 § R.O. kunna undantagsvis berättiga till motioners väckande äfven efter motionstidens slut, ansåg H.
Exc. sig vara utaf nämnde grnndlagsstadgande förhindrad att ttamställa propos. å remiss till Utskott af den förevarande motionen, utan finge nu hemställa, att den skulle läggas til! handlingarne.
Ropades ja. R. o Ad. åtskiljdes kl. 10 e. m.
Ii rak el.
Justerades 7 prot.utdrag för den 11 dennes e. m. samt pleniprot. för den 23 December sistlidet år.
Anmäldes och lades på bordet Sammansatta Stats- samt Allm.
Besvärs- och Ekori.Utskds Utlåtanden: N:o 5, i ani. af väckt motion om anslag till tipförande af en ledfyr vid inloppet till Warbergs hamn; och N:0 6. i ani. at väckt motion om befrielse för rotehållarne vid kavalleriet i Jemtland från skyldigheten så väl att bidraga till sadelmunderingens anskaffande och underhåll, som att underhålla ryttarehästarne under marscherne mellan mötes- och mönstringsstäilena samt sqvadrouernes samlingsplatser.
Skrifvelse!- till K. M:t, nemi.:
N:o 31, om anvisande af medel till fortsättande af arbetena å Statens vestra stambana emellan Stockholm och Katrineholm;'"
N:o 32, ang.
Kurhusafgiften; och N:o 33, ang. mantalspenningarnes bestämmande till jemna be lopp efter nya myntsystemet.
Den 15 Febr narf t. m. H.
Exc, TIr Gr. o.
Landtm, tillkännagaf, att till Riddarh.- Kansliet blifvit öfverlemnadt original-exemplaret af R.
St:rs nästlidne år församlade Revisorers berät,te!se om granskningen af Statsverkets och dertill hörande fonders förvaltning och räkenskaper för Ar 1857, tillika med de i ani. deraf infordrade och afgitne underd. utlåtanden; och hemstälde H. Exc., att dessa handlingar skulle med de öfriga RiksStånden kommuniceras och till StatsUtsk:t remitteras; hvilket bifölls.
Sedermera hemstälde H.
Exc. huruvida, då val af R. o.
Ad:s Ledamöter och Suppleanter ibland R.
St:rs Hr Fullmäktige i Banken och RiksgäldsKontoret,, äfvensom uti Direktionerne vid LåueKontoren i Götheborg, Malmö och Wisby snart torde böra ske, R. o.
Ad. behagade för dessa vals anställande bestämma Lördagen den 25 uti innev:de månad; och sedan R. o. Ad. bifallit denna hemställan, föreslog H. Exc., att dessa, på sätt förut varit vanligt, skulle förrättas i följande ordning, nemi.: l:o af 3 Fullmäktige i Banken, 2:o af 3 Fullmäktige i RiksgäldsKontoret, 3:o af 3 Suppleanter i Banken, 4:o af 3 Suppleanter i RiksgäldsKontoret, samt 5:o af en Direktör och en Suppleant vid hvartdera af LåneKontoren; hvarjemte H. Exc. erinrade, att vid sistnämnde val borde å listorna bestämdt utsättas den befattning, hvartill hvar och en af de dertill upförde personer utsågs.
Afven härtill lemnade li. o. Ad. sitt bifall.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande StatsUtsk:ts den 4 och 8 dennes bordlagde Betänk.
N:o 51, ang:de de för fortsättningen af Statens Jernvägsbyggnader erforderliga medels uplåning mot Statsobligationer å utländskt mynt. lista punkten.
Då jag nu hos H.
Landtm, anhåller om propos på afslag å Utsk:ts hemställan i denna punkt, samt deremot på bifall tili Nils Olssons motion, så får jag som motivering härför åberopa mitt anförande vid sisla allmänna sammanträdet, hvilket jag ber att få bifoga till R. o. Ad:s prot. för i dag.
Om det anses nödvändigt, att detta yttrande upläses, torde dermed kunna anstå tilldess Ståndets tid blir miudre dyrbar än nu.
Med ani. af Hr Ehrenhoffs anhållan, får jag hemställa, * det hans yttrande måtte varda för R. o. Ad. upliist.
Härefter uplästes det ifrågavide anförandet och lydde sålunda:
Det är en alla tiders erfarenhet, att om man vill vinna anhängare lör ett visst ändamål, utkastar man bland mängden ett klingande ord eller en välljudande fras, och ju vidunderligare, desto Den 15 Febr naii f. m. hastigare blir tilloppet af adepter.
Statsekonomi och finans hafva, liksom religions-sviirmeri, sina fraser, och sannolikt har hvarken kristendomen eller mahomedanismen så fort vunnit sekterister, som vår tids statsekonomiska härskri »skuldsättning är rikedom.»
I full konseqvens med denna skuldsättnings-fanatism skulle man kunna antaga, att mycken egendom utan skuld vore fattigdom i bredd med mycken skuld och inga tillgångar, och, på grund af denna theori, måste man medgifva, att Sverige är på viig att blifva det rikaste land i hela Europa.
Skuldsättning, såsom ett undantagsfall, kan vara både nyttigt och nödvändigt.
Såsom sådant kan äfven ett utländskt lån vara af behofvet på k al lael t, men i och för fredliga ändamål, endast såsom ett medel att reda och ordna förut intrasslade affärer.
Utländsk skuldsättning, såsom ett normaltillstånd deremot, föder vinglerier och slutar alltid olyckligt för det land, som beträdt en sådan bana.
Vår egen historia, sorglig i åminnelse, har alltför många bevis härpå.
Den föreslagna utländska skuldsättningen, i och för fullbordandet af de redan påbörjade jernvägarna, vill man visserligen placera under den första kategorien, eller såsom ett undantagsfall, men man har förbisett, att en annan lika blind fanatism, som jag ber att få kalla frihaudeis-fanatismen, just leder den fortsatta utländska skuldsättningen in uti den sednare kategorien, eller uti en ouphörlig fortsättning på denna bana. allt. intilldess ett nytt blad i vår bedröfliga finanshistoria kompletterat de föregående.
Första frågan är här om utländsk skuld är nödvändig för det föreslagna ändamålet; härtill vågar jag svara nej! — ty dådet är af erfarenheten fullt ådagalagdt, att jernvägar i allmänhet ieke bära sig sjelfva, än mindre lemna något öfverskott, så måste naturligen amortering och ränta på de lån som uptagas, betalas med något annat än hvad jernvägarna kunna gifva, och då detta andra genom skatter måste utskrifvas, så vet jag sannerligen icke något hinder för, att i förskott uptaga dessa skatter och dermed fullborda jernvägarna, likasåväl som att först lana och sedan beskatta landet för att betala dessa lån.
Men. säger man, vi måste hafva utländskt lån för att utifrån kunna taga materialier och machiner.
Härtill får jag svara, att begge delarna kunna anskaffas inom landet, och om man med deri vanliga frasen, att man skall taga varan der den fås för bästa priset, vill framhålla detta såsom en misshushållning, så vågar jag påstå, att med Sveriges outvecklade industri och i vår handelsställning till utlandet är denna sats fullkomligt grundfalsk; ty så länge våra egna arbetskrafter icke äro fullt uptagne i och för bearbetande af egna produkter till afsalu i utlandet, och så länge dessa produkter alltid till en stor del blifva osålda, så är det större vinst att använda en osäljbar dyrare vara, som man förut eger, än att skuldsätta sig för att köpa en mindre dyr.
Det är således icke landets intresse, icke jernvägsarbetenas intresse, som fordra utländska lån, utan landet och jernvägarna få blott Den-15 Februari f. m. 465 blott skylta för ett annat intresse, som beklagligen blifvit alltför maktigt i vårt land, nemi. handelsintresset, och för att göra detta intresse smakligare, har man sökt att draga med sig ett ännu mäktigare intresse •—- de skuldsattes.
De skuldsatte näringsidkarne. säger»man, måste hafva penningar in i landet, ty eljest gå de under och näringarne med dem.
Men att dessa intressen äro himmelsvidt åtskilda, behöfves icke många ord för att bevisa, ty då näringsidkarens fördel är, att få penningar, som stanna i landet, så är det handelns, att de så fort som möjligt försvinna, — jag menar har importhandeln.
Då näringarnes intresse, mer än något annat, samman faller med landets i sin helhet, och då näringsidkarens bekymmersamma ställning har sin grund uti ett felaktigt system, så är det icke min mening, då jag. så länge detta system ännu står i full blomma, söker att motarbeta hvarje skuldsättning utom landet, att förhindra den hjelp, näringarna så väl behöfva.
Jag vill blott att genom en jemkning på systemet få hjelpen till verklig hjelp, och icke såsom ett pallaitiv som inom kort skall göra näringsidkarens ställning än farligare.
Uti mitt förslag om exportförbud på silfver har jag tydligen tillkännagifvit, att ett utaf hufvudsyftena med detta förslag var, att gifva stöd åt näringarna inom landet.
Jag tror mig äfven deri tydligen hafva bevisat, att all utländsk skuldsättning för hvilket ändamål som helst, utan en föregången lagstiftning, som begränsar importhandeln, till slut både ruinerar landet och näringarna, om ock dessa senare i början deraf synes få nytt lif.
Jag har äfven uti ett föregående yttrande förklarat, att jag icke utan nyssnämde garantier med min röst biträder någon ytterligare skuldsättning, och på det man icke måtte få skäl att anklaga mig, vid afgifvande af min röst emot förslaget, för samma lättsinne, som .måhända andra gå att gifva sin till bifall för detsamma, så anser jag mig skyldig, att efter bästa förmåga än ytterligare motivera mitt beslut, och anhåller att utur Utsk:ts Betänk, få hämta bevisen för rikligheten af mina åsigter, i det jag tager 12-millionslånet till ut gångspunkt.
Tolfmillioners-lånet uptogs, som det hette, till de nödställda näringarnas hjelp, men hur verkade detta lån?
Till en början kändes en viss lättnad i rörelsen, men inom kort blef rörelsen tyngre, och efter några månader blef förlägenheten lika stor, om ej större, än nyss före dess uptagande.
Man ropade på strypning; man anklagade RiksBanken att hafva gjort indragningar, på sedelstocken; man prisade högt Stockholms Enskilda Bank såsom den ende räddaren, den enda inrättning, som förstod att under nödens stund rätt upfatta ställningen m. m. dylikt.
Mängden trodde, och de, som kände rätta förhållandet, hade dels icke nog ärlighet dels icke tillräckligt mod att uttala sanningen.
Orsaken till sedelstockens minskning låg icke uti en indragen lånerörelse från RiksBankens sida, ty de utelöpande sedlarne utan motsvarighet i metallisk valuta voro nästan alltid desamma, utan H. lil. 30 0 e n 15 Februari t. m. minskningen i rörelsemedlen härledde sig från utskeppning af de ädla metallerna, och derigenom att Banken sålde vexlar på de 3 mill. speciel-, som utgjorde grundfonden till sjelfva Statslånet.
Om ock till en början de inhemska näringarne erhöllo någon lättnad, så upslukade inom kort importhandeln icke allenast de tolf millionerna utan äfven en del af jernvägslånet och derutöfver en betydlig del af det silfver, som Banken hade i sina hvalf. — Häraf strypningen i penningemarknaden; — häraf orsaken hvarföre vid nu församlade Ständers sammanträde inga tillgångar funnos för Staten att. betala återstoden af det ofta åberopade lånet, ty återstoden, sedan första afbetalningen blifvit gjord, af de 3 mill. specier, som funnos i Hamburg, blef använd till betäckande af itnportörernes handelsskulder derstädes.