Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon gång hände det till och med att arabernes skönhetskänsla förädlat en skottglugg till ett smalt bågfönster med sirligt ornamenterad ram.
Den rödgula ringmuren, bakom hvilken stadens otaliga trädgårdar lyfte sina kronor, antog på afstånd menniskohudens färg.
Den erbjöd anblicken af två solbruna armar, sammanknäppta om ett fång med grönt och på alla sidor omgifna af grönt.
De redo öfver vidsträckta grafplatser, grubblande på den ändlösa rad af ryktbara personligheter, allt upp från profetens dotter Fatima och hans böneropare, ethiopiern Bilal el-Habesch, som förmultnade i Damaskus’ jord.
Då de kommo allt för nära en grafsten, hördes under hästhofvarne ett ihåligt ljud från de två låga hvalfven, hvilka, åtskiljande de båda könen ännu i döden, besöktes af skrifvarenglarne Munkar och Nekir första natten efter sedan någon jordats.
Berättelser och minnen bokstafligen växte ur jorden eller föllo ned öfver trädgårdsmurarne som mogna frukter.
Der verkligheten ej längre räckte till, visste muslimanernes religiösa sägner, som i så mycket påminna om förvirrade spökhistorier, att fylla tomrummet.
På det kala rödaktiga berget framför dem hade redan Adam bott.
Der fans blodhålan, i hvilken Abels lik blifvit lagdt, och från bergets kam hade profeten betraktat staden, som han aldrig fick beträda.
Likt förvildade klängväxter sammanslingrades muslimanska och kristna legender, hakande sig fast vid murar och moskéer, grafvar, stenar, bergshöjder och brunnar.
Vägen var på båda sidor beskuggad af träd samt stenlagd.
Harven, hvilken bundit kryckan på ryggen som en bössa, red en åsna, emedan en sådan bar lättare än en häst.
Likväl förmådde han utan svårighet följa Emin, som galopperade bredvid honom på en skimmel, hvilken vid en snodd om halsen hade sin stamtafla insydd i en röd pung af saffian.
Det berodde derpå – förklarade Harven – att i Damaskus var allt omvändt mot der hemma.
Gick man ned i en källare, var den varm i stället för kall.
Frös man i sitt rum, ställde man fönster och dörrar på vid gafvel.
Var sommaren kommen, stängde man sig inne hela dagen, men om aftonen bar man upp sin madrass på taket och somnade under den stjernklara himmelen.
Åsnorna voro icke heller dumma och tröga som i Vesterlandet, utan så kvicka och eldiga, att araberne mycket väl kunnat skrifva på en profets grafsten:
Här hvilar en lika tålig som kvick och eldig man, med ett ord en rigtig åsna.
Nelly, som ville undvika att komma i samtal med Emin, höll sig antingen ett stycke framför de andra eller bakom samt försökte tvinga sin häst att icke galoppera.
Efter en kort ridt uppnådde de byn Salahiye, som sof mellan sina trädgårdar med brutna minaret och instörtade kupoler.
Tiggarne, som gruppvis dåsade i solen, väcktes för ett ögonblick af de icke skodda hästarnes mjuka tramp samt följde dem ropande.
Snart troppade de dock af en efter en och Salahiye låg i lika djup sömn som nyss.
Det hade endast öppnat ena ögat och gäspat.
Emin pekade på en ståtlig kupol och berättade, att under den hvilade hans stamfar, diktaren och filosofen Muhi ed-din ibn el-Arabi.
Strax derefter stannade de vid porten till hans trädgård.
De sutto af.
Hans landthus var endast en hvitrappad, hvälfd byggnad utan fönster och utgörande ett enda rum.
Harven insåg, att en längre tids vistelse der skulle vara omöjlig.
Landthuset låg midt inne i den af höga murar omgifna trädgården, inbäddadt mellan myrten, rosenbuskar, valnötsträd och två mörka cykomorer.
I en uppmurad rännil framsorlade ett klart vatten.
Långs rännilens kant samlades dufvorna för att dricka, sakta kuttrande, afspeglade och genom vattnets återstrålning belysta både underifrån och af solen.
Liljornas Väktare, som redan infunnit sig med tårtor, fat, mattor och allt som behöfdes för »fantasian», förde gästerna fram till en vacker plats under träden.
Rundt omkring dem klängde vinet i kraftiga rankor, men med ännu späda blad.
Öfver deras hufvud böjde sig ett granatträd.
Mellan körsbärs- och päronträdens hvita blomstermassor glödde en hög buskväxts purpur, och mot den blå luften sträckte sig en späd kvist med ljusröd persikeblom.
Då Liljornas Väktare utbredde sin brokiga matta i det saftiga gräset och uppdukade anrättningarne, föllo blombladen ned öfver faten och kopparne.
De lade sig i mörkröda, ljusröda eller hvita buketter på Emins axlar och turban.
De snöade öfver Nellys armar, samlade sig i hennes knä och hennes sorbetglas samt fyllde luften med vällukter.
Deras doft var ibland så stark, att den kunde jemföras med den blandade lukt af sandelträ, kåda, kryddor, kaffe och tobak, som parfymerade somliga af stadens bazarer.
Hur väl fattade
Nelly ej den hänförelse, som intog arabernes hjerta, då de efter långa färder i öknens eller de kala bergstrakternas solhetta en vårafton redo in bland Damaskus’ bäckar och trädgårdar.
Arabiske diktare hade också i alla tider slösat lofsånger på denna stad och frankerne hade instämt.
I en snar framtid skulle dock kanske frankernes beröm tystna.
Snart skulle
Österlandet förlora sina mest karakteristiska egenskaper.
Då stundade afslöjarnes tid.
Då skulle frankerne sätta sin ära i att afslöja Damaskus, bevisande att det icke längre var som fordom, att bazarerna icke motsvarade sitt rykte, att trädgårdarne voro fula och att himmelen icke var beständigt djupblå.
Afslöjarne skulle triumferande tala om brunnarnas dåliga vatten, om den obehagliga lukt, som staden utdunstade under rötmånaden, då solen kokade den feta myllan, som generation efter generation i årtusenden mättat med afskräden af alla slag, menniskokött och blod.
Afslöjarne skulle komma att afskjuta sina kvickheter mot stadens forne, då döda och försvarslösa beundrare, samt berätta om vintrar, då tiggarne haft kylsår på händerna och snön fallit i sådana massor, att bazarernas tak instörtat.
Dylika vintrar hade redan inträffat.
Men ännu var afslöjarnes tid icke inne.
Ännu var Damaskus Islams och fornglädjens stad.
Nelly inandades förtjust den friska, aromfyllda luften och glömde så helt och hållet bort sin kalla hållning mot Emin, att hon utbrast, vänd just till honom:
– Hvad här är vackert!
– Gud skapade trädgårdarne sådana för att tvinga menniskorna att också försköna staden invändigt, så att icke turbanen blef vackrare än hufvudet.
Men det är sant, ni har ännu inte sett allt i den af Gud välsignade staden.
Ni måste verkligen besöka Velids moské.
Gå dit nästa fredag vid solnedgången.
Då är jag med säkerhet der.
Hon svarade ingenting, men hon kom sig icke heller för att på något sätt visa sig misslynt öfver hans förnyade tal om moskén.
Han hade heller aldrig synts henne så till sin fördel som nu, då han stod der framför henne, öfversnöad af blommor och med ett par djupröda blad intrasslade i sitt sotsvarta, korta arabskägg.
Skymningen bröt snart in och mörkret följde.
Några kulörta papperslyktor tändes i träden och »fantasian» tog sin början.
Musikanterne och sångerskorna, som suttit rökande i ett hörn af trädgården, slogo sig ned i närheten med korsade ben.
De voro trasigt kostymerade och några af männen hade lurfvigt hängande hår.
Deras pukor, lutor, obetsade träflöjtar och stråkinstrument voro högst primitiva.
Kvinnorna sjöngo i långa, klagande nästoner monotona melodier, hvilka i likhet med den marsch, som Ernin spelade på pianinot i hotellet, tycktes sakna början och afslutning.
Den gnisslande orkestern accompagnerade dem.
Stundom tystnade både sången och musikinstrumenten.
Endast pukan dundrade entonigt, taktmessigt och negeraktigt barbariskt som en tamtam.
Så snart Liljornas Väktare eller någon af de andra snuddade vid träden, föll ett nytt regn af blomblad, hvilka, brokigt belysta af papperslyktorna, fastnade i musikanternes långa hår och halkade in mellan strängarne på deras instrument.
Nelly kände, att Emin, som i afton var mer än vanligt tystlåten, betraktade henne nästan oafvändt.
Hon lät dock icke förstå att hon märkte det, utan vände sig allt emellanåt till Harven för att göra honom uppmärksam på ett eller annat i det främmande skådespelet.
Då slutligen det blef sent och musikanterna aflägsnade sig, förde Emin sina gäster in i landthuset.
Liljornas Väktare hade utbredt två mattor på golfvet, den ena för Emin och den andra för Harven och Nelly, som han dessutom gifvit en lång dyna till hufvudgärd samt en brokig filt.
Att tillbringa en hel natt i kläderna och på en hård matta var äkta arabiskt.
Harven påstod sig dock vara så sann kristen, att han först drog på sig sin sommaröfverrock och slog upp kragen.
Sedan de svept in sig så godt de kunde, lade de sig ned på mattorna.
Dörren förblef vidöppen.
Ute i trädgården porlade vattnet.
Trädens doft blef om möjligt ännu starkare än den varit under dagen och bakom myrtenbusken, som fordom helgades åt Venus, brann den stjerna som bär hennes namn.
Harven somnade temligen snart, men Nelly låg länge vaken.
En gång då Nelly ändrade läge, kom hon under fund med att Emin, stödd mot armbågen, såg på henne.
Han låg endast ett par steg från henne ned åt dörren till.
Hon vände sig tillbaka igen med ryggen mot honom.
Under tiden halkade den brokiga filten ned från hennes axel och hon började frysa.
Hon ville dock icke röra sig, utan låtsades sofva.
Efter en stund reste sig Emin och gick sakta fram till henne.
Han böjde sig ned och drog varsamt filten upp öfver hennes rygg och axel.
Derefter gick han lika tyst tillbaka på sin plats, lade sig ned och somnade.
Litet senare somnade också Nelly.
Hon drömde att Emin stod bredvid henne midt på en gata i Damaskus och räckte henne med båda händerna stora massor af blomblad ur sin trädgård.
Drömmen var lika meningslös som en dröm brukar vara. men den sysselsatte henne envist hela natten.
Hon vaknade i dagningen.
Emin var utgången i trädgården.
Då han kom tillbaka hade han ett vildt utseende.
Han gick rakt fram till Harven med orden:
– Ni har bedragit mig.
Harven satte sig upp, ur stånd att fatta hvad han menade.
Nelly förstod endast, att hade Emin verkligen burit en sådan der med ädelstenar rikt besatt krokknif, som hon fordom trodde att en arab alltid hade till hands, skulle han ha dragit den.
Emin omtalade, att ett bud från staden underrättat honom, hur Blumenbach under hans frånvaro låtit bortföra hans gästs båda barn.
Blumenbach hade narrat honom till Salahiye för att under tiden få fria händer.
Harven sökte bevisa att han icke haft den ringaste aning om Blumenbachs planer, men Emin vände honom ryggen och gick utan afsked.
Några minuter senare var han redan på väg till staden och Liljornas Väktare följde honom.
Harven och Nelly måste sjelfva med hjelp af en enögd gammal trädgårdsmästare sadla hästen och åsnan.
Då de stigit i sadeln och hofvarne skakade marken, föll ännu en gång ett sista regn af röda och hvita blad öfver deras axlar.
Nelly blef tyst och inbunden och hon såg utåt vägen, om de icke skulle kunna hinna upp Emin.
Då de redo förbi serbiska konsulatet öppnade
Blumenbach burspråkets lucka samt ropade ned till dem:
– Jag kan se, att landthuset icke var beboeligt, efter ni redan äro tillbaka.
På inga villkor få ni dock taga in på hotellet, ty staden är redan halft i uppror.
Här på konsulatet skall jag raskt ställa i ordning två rum åt er.
Här kunna ni känna er mer säkra.
Harven tackade, men frågade, om Blumenbach verkligen narrat dem till Salahiye endast för att skaffa Emin ur vägen.
Blumenbach hvarken jakade eller nekade, men hur han urskuldade sig, fick han Harven der hän att denne yttrade till Nelly, då de gingo uppför konsulatets trappa:
– Vi få icke vara stötta på Blumenbach.
Oss menar han i alla fall väl, och jag måste respektera hans energi.
Medan Harven talade framplockade han under sin krage, ur sin rocks veck och ur sina fickor blomblad, som vissna ännu bevarade sin skarpa kryddlukt.
Då Emin fann sin port inslagen och sin gästs barn bortröfvade, stannade han på tröskeln i dörren och betäckte ansigtet med sina händer.
Framåtlutad utan att yttra ett ord gick han derefter långsamt öfver gården till sitt rum.
Han stängde sig inne hela dagen och vägrade att förtära någon föda.
Men ute i de muslimanska kvarteren vandrade ryktet om det skedda från dörr till dörr.
Det samlade nyfikna i ring.
Det förledde tygbazarens köpmän att försjunka i tankar, så att de glömde tillropa de förbigående.
Det steg ned utför trappan i den allvarliga bokbazaren och de stränga, lärda hufvudena inne i nischerna lyfte af sina glasögon och anropade Gud om hämd.
Många stängde till och med sina bodar.
Det steg in i moskéerna, der de bedjande stodo i långa led med sina förebedjare framför sig.
Det störde dem i deras andakt, uppretade och fanatiserade dem och samlade dem till en uppretad skara samt vandrade, följd af många hundra ursinniga, vilda gestalter genom gränderna in på den trånga platsen framför serbiska konsulatet.
Damaskus hade visserligen sina tiggare och sina trasmän, men om dessa ej samtidigt voro krymplingar eller vanstälda af sjukdomar liknade de ädlingar utklädda till fattiga araber.
Damaskern behöfde så orimligt litet för sitt uppehälle, födan var billig och intet hårdt klimat eller tungt arbete förstörde hans hud eller bröt harmonien i hans kropps linier.
Den vackra drägten, som samtidigt gjorde intryck af färgrikedom, enkelhet och snygghet framhäfde än mera de blekt bronsfärgade eller mahognybruna lemmarnes skönhet.
Den upproriska folkmassan nedanför konsulatet hade derför heller alldeles icke samma hemska utseende som den så kallade pöbeln vid en folkresning i Europa.
Inga gråaktiga lumpor, inga af frost, svält eller dryckenskap vanstälda ansigten.
Intet vårdslöst röfvarskägg eller okammadt hår.
Inga trasiga, blacknade hufvudbonader med bräckta mösskärmar eller bucklade hattkullar.
Ingen vämjelig lukt af öl eller bränvin.
Öknens glada sol sken ned på bländhvita, omsorgsfullt lindade turbaner och ljusblå kaftaner som på en dyning i Arkipelagens strand, en våg af blått vatten och skum.
Hon sken ned på ypperligt formade bruna axlar och armar samt på vackra, oftast unga och skägglösa ansigten.
Men de stora svarta ögonen som sköto fram ur dessa ansigten med vild rofdjursglans voro nog att göra denna folkhop vida mer fruktansvärd än en skara, klädd i alla Vesterlandets smutsgrå lunor.
Läpparne stodo halföppna, så att de perlhvita tänderna blottades, och djupa veck lade sig på båda sidor om munnen.
Ett sakta växande mummel af röster hördes likt suset från en stor kittel, i hvilken vattnet kokar upp.
Trots detta låg det dock något dåsigt, dämpadt öfver hela upploppet.
Det var icke verkställandet af ett fast beslut utan en sofvandes yrvakna rörelse i sömnen.
Konsulatets alla brunmålade spjelluckor voro tillslutna.
Harven, Nelly och Blumenbach betraktade dock mellan spjelorna den oroande men färgfulla taflan der ute.
Blumenbach började inse, att han egentligen handlat ganska oförståndigt, då han just utpekat sin bostad som den säkraste tillflyktsorten för Harven och Nelly.
Det var dock icke så alldeles utan, att Blumenbach, då han bad dem flytta under konsulatets tak, också lockats dertill genom en viss gryende lust att så mycket som möjligt få vara i Nellys sällskap.
Hon hade börjat att intressera honom.
För öfrigt hade han alldeles ingenting emot oväsendet der ute.
Från nu skulle uppmärksamheten rigtas på hans person.
Förstod han endast att leda allt till ett godt slut, skulle hans lycka vara gjord.
Att göra lycka var ju också Blumenbachs enda mål i lifvet.
Utanför den stängda porten stod Skandar i sina pösande byxor, stödd mot sin staf, enfaldig, tanklös, ett stort barn, utan begrepp om farans vidd.
Några gamla mahognyfärgade, obeslöjade kvinnor, barfota, bararmade och med den mörkblå skjortan upprifven öfver bröstet, utstötte hvassa, genomträngande tjut.
De gjorde afskyvärda grimaser, höggo med de krökta fingrarne i den tomma luften öfver sina hufvud samt togo upp smuts och kastade på konsulatets vägg.
Två nära nog fullkomligt nakne tiggare, som sofvo i soln vid husets hörn, väcktes af den nedfallande smutsen.
De flyttade sig godmodigt, likgiltigt, tigande och utan att resa sig jemt så mycket som behöfdes för att icke längre vara utsatta för kvinnornas bollar af orenligheter och jord.
Derefter vände de ryggen åt folkmassan, obekymrade om det hela, somnande tungt och godt liksom deras fäder sofvit på samma stenar i tusen år.
Skandar befallde öfvermodigt och pojkaktigt utmanande kvinnorna att draga sig tillbaka.
Han besvarades med ett sorl af grofva okvädingsord, men de voro af helt annat slag än de förolämpningar som en vesterländsk folkhop skulle ha framskrålat.
Då en af de gamla kvinnorna fann på att kalla Skandar en skabbig hund, som åt afskräden i ett frankiskt hus, tyckte hon sig ha nått kulmen af grofhet och hela folkmassan upprepade jublande hennes ord, som om de varit en elektriserande, mästerlig dikt.
Skandar blef utom sig af ursinne och slog efter henne med stafven.
– Vågar du slå kvinnor? – vrålade hon, stannande midt framför honom med lyfta händer.
– Vågar du? – åskade det öfver hafvet af skumhvita turbaner.
Att slå kvinnor ansågs nemligen – i motsats till hvad många kanske förmoda – fullt ut lika otillåtligt i Damaskus som i Vesterlandet.
Skandar slog till.
I ett ögonblick var han kastad till marken.
Hans kläder afsletos och de gamla kvinnorna spottade på honom.
Nedsölad af orenlighet och naken ända till midjan kämpade han på marken mot sparkar och hugg.
Man hånade honom, drog honom i örat och håret och gned honom med spillning i ansigtet.
Hans staf bröts i stycken och den präktiga silfverkulan sväfvade bort öfver folkmassan som en grann såpbubbla och försvann för alltid.
Två vilda sällar klättrade upp på en fönsterlucka och nedstörtade det på jernbleck målade serbiska vapnet, som med en teateråskas dån föll till marken.
Just i detta farliga ögonblick öppnades konsulatets port.
Blumenbach steg ut.
Han hade afsigtligt och med fin beräkning klädt sig helt och hållet som europé.
Han bar sin ljusgrå filthatt, ljusgrå handskar och en liten kokett, mjuk promenadkäpp.
I hans venstra knapphål lyste ännu det röda bandet, som han tagit från cigarettpaketet.
Liksom besvärad af värmen sköt han sommarrockens uppslag åt sidan, så att det röda bandet blef ännu mera synligt.
Han stannade ett par sekunder och betraktade den med ens tvärtystnande mängden.
Han hade tagit på sig en min, som hvarken uttryckte förtrytelse eller oro, utan snarare likgiltighet blandad med en viss nedlåtande förvåning.
Han lät sin min säga:
Ha dessa i turbaner utstyrda pojkar blifvit tokiga.
Han gick rakt in i trängseln och slog till höger och venster med sin lilla leksakskäpp.
Än träffade den ett ansigte, än en naken skuldra.
Man hade endast behöft höja en hand för att rycka från honom käppen.
Man hade endast behöft draga af en toffel och slå honom för pannan, och han skulle sanslös fallit ned mellan trasmännens fötter.
Man skulle endast utan fatalistisk slapphet ha uppträdt enigt och bestämdt, och Damaskus’ många konsulat skulle stått i ljusan låga.
Den oduglige turkiske paschan skulle ha flytt, och Stambul, som sålt sitt eget folk, sin egen storhet, sin egen Gud för vesterländska bedragares mutor, skulle i all sin ömkansvärda svaghet ha darrat för en af sina egna provinser.
Men detta herrliga arabiska folk, som fordom sett Europa blekna för sin makt, som i hänsynslöst mod kastat tillbaka korstågens röfvarskaror från Damaskus’ nejder, fruktade nu att bära hand på europén.
Åsynen af hans ljusgrå sommarrock, hans band i knapphålet och hans leksakskäpp förlamade alla med en vidskeplig vördnad.
Rytande som lejonhanar under en tilltagsen djurtämjares lilla vanmäktiga piska drogo de sig tillbaka steg för steg, hukade, sammanpackade, villrådiga och afstraffade.
Så förödmjukadt var detta en gång så lysande folk, så gränslös dess förnedring.
Så mörk, så hopplös var dess framtid.
Det är som vore allt hvad österländingen företager på förhand bestämdt att blifva en ny förödmjukelse, ett nytt steg mot en oundviklig undergång.
Vi lyckas sakta men säkert i allt som förtjenar att lyckas.
Vi liksom föryngras midt i vår grå ålderdom och vi gå stadigt framåt, men Österlandets öfvermannade och förrådda folk, som ännu bär ungdomens friska ansigte blir döende liggande vid vägen.
Blumenbach gaf Skandar, som åter kommit på benen, en vink att gå in i huset.
Utan att under hela tiden ha fällt ett enda ord vände han sig slutligen sjelf och följde Skandar långsamt och obesväradt, låtande förstå att hela uppträdet varit en ren bagatell, hvilken han redan glömt bort.
Han slog porten i lås bakom sig med en dundrande skräll.
Tio minuter senare hade ett kompani turkiska soldater ställt upp sig utanför serbiska konsulatet med påskrufvade bajonetter.
Upphetsningen växte dock med hvar timme.
Ett folk som lidit ett nederlag för en föraktfullt lyftad promenadkäpp, måste i sin själs innersta brinna af osläcklig längtan efter grym hämd.
Lärde från bokbazaren och högt uppburne muslimaner af alla samhällsklasser samlades vid mörkrets inbrott i Emins hus.
Natten var stjernklar och stilla, nu som alltid.
Späd och utan att ännu kasta något sken satt nymånen på balkongen af den stora hufvudmoskéns jesusminaret.
Den glänste genom balustradens gallerverk som en blank krokknif, halad upp i ett nät.
Minaretet såg ut som en menniska i topplufva, en mot natthimmelen mörkt aftecknad fiskare i jättegestalt, hvilken kastat nätet med den intrasslade krokknifven om axlar och höfter för att på så sätt bära det med sig hem.
Det var som om halfmånen, Islams leende symbol, just tagit plats på detta minaret för att i nattens stillhet smycka den kristna troslärans stiftares vackra sandstensmonument.
Det var som om halfmånen hade sagt:
Han, profeten från Nazareths ljufva fruktträdgårdar, han, österländingen, skulle, om han nu stode der jag står, försvara sin hembygds olyckliga folk mot det osköna, af stenkolsrök svärtade ansigte, som likt ett Medusahufvud slår allt med skräck och vanmakt, hvar det visar sig.
I kolonnaden mellan gårdarne i Emins hus hängde en hornlykta, hvars gulaktiga sken kom de rynkade och bistra arabansigtena att likna mumiers.
Hade Emins nattgäster varit vesterländingar, skulle de vandrat ängsligt af och an, gruppvis och i ifrigt samtal.
Slutligen skulle en af dem knackat i bordet och tvungit de andra till en gemensam, planmessig rådplägning, under hvilken hvar och en, som ville yttra sig, först måste begära ordet.
På det sättet skulle de ha kommit till ett beslut, som representerat summan af alla de närvarandes klokhet.
Men de voro af ett folk, som väl kunnat haft den mest skrockfulla, i kaffesump spående gamla gumma till stammor.
I stället att handla, talade de om gamla spådomar och om nya järtecken.
Oaktadt alla voro i yttersta själsspänning, sutto de med korsade ben på dynor och madrasser, och några rökte makligt sin nargilé.
Österländingens mest förderfbringande egenskap, fatalismen, narrade dem att låta sin fyndighet och sin med rätta beryktade list ligga som obegagnade vapen.
De tycktes sitta och vänta på att något oförutsedt, något öfvernaturligt af sig sjelft plötsligen skulle uppenbara sig och utan att vålla dem allt för mycken omak, gifva dem segern så godt som för intet.
Några få af dem togo saken visserligen mer praktiskt, men det skedde nästan beslöjadt, som om de fruktat att förlora sitt anseende genom att erkänna det.
Bland dessa få var just Emin sjelf, tack vare ovanliga kunskaper, den främste.
Han satt midt under lyktan bakom en stor messingsbricka, som stod på stenläggningen vid hans fötter.
Brickan var full af påsar och mynt.
Tid efter annan kommo araber in genom porten, helsade omständligt och med uppoffrande af en dyrbar tid samt kastade mynt på brickan.
– Två tusen kurusch (piaster)! – ropade den ene.
– Hundrafemtio kurusch! – hördes den nästkommande.
– Fem hundra kurusch!
– Sextio kurusch och åtskilliga tjuguparastycken!
En nyss anländ gråskäggig arab, som kallades scheik Ibrahim, såg undrande, nästan fiendtligt på detta skådespel.
Sedan han slutat sin helsning, satte han sig bredvid Emin.
– Broder, – sade han, – vi veta alla, att du är en Guds man och vi tro på dig.
Säg mig dock, hvad betyda dessa penningar?
Emin såg upp.
Hans allvarliga ansigte var själfullt och drömmande.
– Min vän, dessa mynt äro frivilliga gåfvor.
Lyckas vi hopsamla hundra tusen kurusch, så muta vi paschan, som i hemlighet är gammalturk och gynnar oss.
Han skall låta sina soldater fraternisera med oss, som de gjorde för trettio år sedan.
– Och sedan?
– Sedan besätta vi kristna kvarterets portar och vika ej förr än vi återfått serberns två barn.