Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ett ord: jag ser, att om jag än icke har snille, så fins det en kraft i min karaktär, med hvilken jag bör kunna slå mig fram, dit jag vill.
Jag har seghet och originalitet nog, att icke spårlöst gå ur tiden.
Men jag vill icke låta urhålka mig af sällskapslifvets svarf.
Det är något annat, jag vill.
Stockholm den 19 Jan. 86.
Kära gamla bok.
Jag kan liksom vara rädd för dig långa tider, och så kommer den tid igen, då min ensamhet drifver mig att skrifva till dig och då jag plockar bort alla taggar ur mitt sinne och gömmer dem mellan dina blad.
Jag känner det, som om jag en gång skulle stöta på en menniska, mot hvilken jag kunde vara fullt öppen, och som skulle stå mig så nära, att jag kunde räcka fram detta protokoll öfver mina egne dumheter och säga: läs.
Bästa beviset derpå är, att jag lika litet kan tro derpå som frigöra mig derifrån, ty den som är underkastad Eros’ makt, den kan tro.
Hur våldsamt mitt hjerta än kunde klappa, då jag var ung och varm, hur ifrigt jag än kunde önska att träffa en manlig motsvarighet till mig sjelf så hände det mig ändå aldrig ett ögonblick att jag trodde d. v. s. blef blind.
Det har stannat qvar just så mycket af min ungdoms längtan, att det nu – då jag är gammal – fins dender känslan af, att det möjligen kunde finnas någon lika medveten och tvärsäker som jag, en som genom analysen gjort sig så bekant med menniskosinnets lumpenheter, att vi kunde tala fritt utan att stylta upp oss.
Att vi kunna tala fritt derför, att vi båda lärt oss konsten att tiga.
Ty endast två, som med alla sin varelses trådar äro knutna vid hvarandra, kunna ha någon utsigt att så fullkomligt förstå hvarandra.
»kärleken».
Tanken på en nu okänd, som skulle bli min närmaste bekante (jag vill icke säga vän, ty ordet är munväder) är icke tro.
I de starkaste band, som förena lefvande varelser, ingår ju sinligheten.
Just genom att betraktas som skamlig, tror jag, att den blir föraktlig.
Först då sinligheten får värma upp ett intelligensförhållande, kan detta komma i gång med sin andhemtning och börja ett verkligt lif; och först då intelligensförhållandet med sitt utgrenade nervsystem börjar verka på sinligheten, först då är den mer än det lägsta stadiet af djurisk existens.
Nå, min tanke på den, som skulle läsa, är icke någon tro, att han kan finnas.
Och här kommer den löjliga motsägelsen: jag tänker, att jag kan bli uppriktig emot någon, och just emedan jag tänker detta, är jag stundom rädd för att skrifva uppriktigt.
Det är dumt, kära du, skrif bara och behåll stora boken för dig sjelf.
Den jag menar, och som käns så tung, det är den ensamhet, man känner armbåge mot armbåge med menniskor.
Det andra slaget – tystnadens, arbetets, de egna tankarnes ensamhet – den är ljuf, den är det ljufvaste jag känt.
Den måste vara i slägt med den känsla, man erfar i närheten af någon, man håller af.
Jag håller af allt, som lefver.
Jag vet så väl, hur det käns, nästan lika väl som om jag hållit af någon.
Jag känner ingenting af det, de kalla blodsband.
Men om jag hade en intelligent son, så skulle jag hålla af honom; icke derför, att han var min son, utan derför, att yttre omständigheter skulle ge mig frihet att gifva honom min tillgifvenhet (således af konventionalism), men så ock derför, att han var intelligent, och att hvad jag nedlade hos honom, skulle växa upp som skörd, sedan jag gått bort; och så – allramest – derför att han icke var af mitt eget kön.
Jag vet icke hvarför jag skall känna detta förakt för mitt eget kön.
Jag afskyr att se dem ömsa kläder, kamma sig och dylikt.
Och det värsta är, att de icke ha en aning om det.
Denna ofinhet, jag skulle nästan vilja säga okyskhet, inger mig en ringaktning, som knappt kan uppvägas af verkligt goda egenskaper.
Stockholm den 21 Jan. 86.
— — — så är det alltid, när jag upptäcker något hos en menniska, hvilket skulle kunna komma mig att känna sympati.
Jag säger alltid till mig sjelf: vet du, om icke allt detta, när allt kommer omkring, existerar endast i din egen inbillning?
Om det icke är en hallucination, framkallad af ditt eget begär att finna en motsvarighet, en varelse med puls som bultar i samma takt som din, med lungor som andas lika djupt, som dina.
Ja, jag vet ingenting, vet endast att jag aldrig träffat en menniska, som varit lik mig sjelf.
Genom hela min ungdom har jag sökt efter detta enda, och ännu då jag är gammal, tycker jag, att detta enda skulle kunna gifva mig ro i mitt sinne.
Det förefaller mig, som om döden då skulle komma på ett helt annat sätt.
Men hvad mister jag egentligen derigenom, att detta mitt sökande är fruktlöst?
Det är kanske just detta, som drifver upp dem.
Hvarför skall jag lida genom andra och för andra – jag som är så ensam!
Hvarför skall jag taga lidande ur händer, som aldrig skänka mig någon glädje?
Jag finner det så orättfärdigt att jag måste uppresa mig deremot.
Och ändå känner jag midt under mina protester, att det just är detta som gör mig rik.
Jag går barfota på alldaglighetens stora stråkväg, men just det, som gör att jag mer än mina välskodda medvandrare känner alla stenar och taggar, gör också, att jag bättre än de kan njuta af att känna, hur mjukt och svalt gräset är på de gropkanter, der ingen trampat.
Och midt under min jämmer tycks det mig som hörde jag en smekande stämma:
»intet för dig; allt för ditt arbete.»
Är du mig då icke mer än menniska – mer än ord att tro på, mer än röst att lyssna till?
Blygs jag då icke öfver att klaga?
Jag som sett med öppna ögon; jag som andats och left!
– Rika, välsignade tillvaro, låt mig luta mitt hufvud mot ditt bröst – sluta ögonen och hvila mig stark igen!
Hade jag som ung haft rätt att älska, och hade det kommit någon i min väg, som jag kunnat sluta mig till, då skulle jag nog ha sett alla hans fel, allt det lumpna, lilla; och kanske skulle jag ha våndats och vridit mig, derför att jag väl kunde älska, men inte tro honom.
Tviflare! — — — med en narrs varma hjerta.
Återkommen från Stockholm till Hörby fick Ernst Ahlgren strax ett svårt anfall af sin svarta melankoli.
»De fjorton första dagarne voro förskräckliga», skrifver hon i stora boken.
»Jag vantrifdes; taket hängde alldeles ned på hufvudet och tryckte mig, luften var för tung att andas.
Jag kände mig som i ett fängelse.»
Den ekonomiska låt-gå stämningen från Stockholm slog öfver i en motsatt ytterlighet.
Fädernearfvet – »slöseridjefvuln» kallade hon sjelf denna oskyldiga lilla frestare som förledde henne till att ge pengar ut, derför att det kostar pengar att lefva – »lättsinnet» att äta sig mätt i närande mat, gå klädd i prydliga och varma kläder samt bo i ett par rum, der hon kunde trifvas att arbeta — — allt detta var nu en saga blott.
Lifsångesten – det ekonomiska spöket – hade inställt sig, hellenen blef till en spartan, som sökte upp sina sämste kläder och fann ett hatfullt-resigneradt nöje i att bära dem.
Den tillbakaträngda lefnadslusten slog öfver i ett bittert agg.
Verlden derute var solig och ljus, men för henne voro alla vägar stängda.
Hon greps af förtviflan:
Som vanligt tog hon i ensamheten sin tillflykt till stora boken, der hon analyserade upp sitt själstillstånd:
»Det förefaller mig som skulle det göra godt i mitt sjuka sinne att skrifva till gamla boken.
Bara berättar.»
Hörby d. 3 Febr. 86.
Min sorg är så djup, som om någon, jag haft kär, nyss burits bort i sin svarta kista, så att hela hemmet förvandlats till en enda, gapande tomhet.
Brännande tårar bända sig fram under mina ögonlock, medan jag skrifver, jag skulle vilja gråta, stormande stridt som ett åskregn, men jag kan icke i denna dödsfrusna tystnad.
Jag skulle vilja ega en menniska att tala till – en som egde större rikedom än jag, en som vore lik mig, endast större, bättre.
Ty jag kan icke dela på min tillgifvenhet, jag kan icke ge bort en del af den, när jag inte får ge bort hela.
Af allt detta tror jag, att armodet är det värsta.
Här tyckes den rentaf ligga i luften.
Jag menar egentligen stå risken att misslyckas och så endast åsamka mig nya lidanden.
Men samtidigt tycker jag, det vore oklokt att tillgripa det nu.
Sedan återstår ju alltid det andra.
Det enda jag är rädd för, är att då ha mindre mod än nu att göra det.
Olyckan eger allt en brodd skarp nog att tvinga mig till det trots min fruktan; och eger den icke det, då är det heller ingen ohjelplig olycka, och då fins det inte heller skäl att dö.
Det är icke för det jag tycker illa om bruket, tvärtom, det är vackert; och jag skulle önska att mitt sista hvilorum vore höljdt af blomster; icke sorgens enfärgadt hvita och gröna, utan lifvets yppiga färgprakt; ty allt, som lefver i sol och ljus, är lika skönt, fast jag lemnar det.
Jag skulle önska mig blommor som en sista försäkran om, att någon höll mig kär om än aldrig så litet; jag skulle önska mig dem som en sista helsning från det, som ungt och lefnadsgladt mött mig på min väg; jag skulle önska mig dem som tecken till, att någon med ett ögonblicks saknad tänkte på, att min plats blifvit tom.
Och ändå vill jag icke ha dem, ty de skulle endast vara ett hån öfver mitt lif.
Menniskor, som aldrig gifvit mig för ett öres värde, när fattigdomen tryckte mig, de skulle lägga ut penningar till kransar nu, då all verldens goda icke längre kunde göra mig någon nytta!
De som stått mig nära i lifvet utan att räcka mig en hjelpsam hand, de skulle tro sig ha godtgjort allt genom blommor och snyftningar.
De som svärtat mitt rykte, skulle hedra mitt minne; och de, som jag hållit ifrån mig så länge jag mäktat, skulle närma sig nu, derför att min döda kropp icke kunde rysa tillbaka för deras falskhet och lögn.
Jag vill icke ha blommor på min kista!
Icke en enda.
»Arbeta kan jag icke och det käns som om jag skulle bli alldeles tokig, ja, jag menar vansinnig.»
»Det käns som om alla ansträngningar skulle vara fruktlösa och som om jag ohjelpligt gled utför kanten i en stelnad krater, allt trängre och trängre, med allt mindre luft och ljus.
Ja, ibland kan jag fara upp med en förnimmelse af, att jag qväfs.
Jag känner mig som en enda stor, ihålig humbug, som nu skall brista och visa sin tomhet.
Jag känner det, som om jag vore den dummaste menniska i verlden, och som om jag aldrig, aldrig skulle kunna bli konstnär.»
En menniska som skrifver sådana ord, är icke normal.
Men hon dolde sitt själstillstånd för omgifningen och hoppades att krisen skulle gå öfver.
Och den gick öfver – nu som så ofta förr.
Att hon emellertid sjelf var på det klara med sitt sinnes författning framgår af följande anteckning:
»Vore jag inte verkligt själssjuk fast jag strider emot sjukdomen af hela min makt och fast jag kan dölja och vill dölja det för min omgifning, så skulle det aldrig falla mig in att slösa bort så mycken tid med att skrifva bara till mig sjelf.
Men jag vet, att den bästa lindringen ligger i att få tala riktigt lugnt och öppenhjertigt med någon, som känner välvilja för en och som man icke behöfver frukta skall missförstå.
Och stora boken missförstår aldrig.»
Efter förtviflan kom emellertid resignationen så småningom fram.
»Jag kan icke bli någon stor författare.
Men om jag icke sträfvar högre, än förmågan räcker, om jag ärligt sträfvar efter att vara sann mot det högsta utom och inom mig, om jag låter bli effektsökeri, lägger tyglar på fåfängan och njutningslystnaden, då kan jag helt visst bli en god författarinna, och det är nog för att kunna dö nöjd.»
»Hvarför skall jag vara så förtviflad öfver att vara fattig?
Den är för stark och gör en liksom rusig – matt i alla lemmar och sömnig.
Jag är ledsen derför, att jag icke hör till något parti.
Det gör mig absolut ingenting, hvad trosbekännelse en menniska har.
Tror jag då icke på sanningens, jag menar den egna, fromma, enkla öfvertygelsens makt att hålla mig uppe, äfven om menniskor stöta mig bort derför, att jag icke vill skräna med dem?
Nej, jag darrar vid tanken på det, liksom om jag visste, att jag skulle bli stenad.
Och ändå är ju fördragsamhet det enda, jag har att predika, om jag vill vara sann emot mig sjelf.
Den kan vika af, falla till marken och bli till intet nyttig; det är allt, hvad den kan.
Följ din egen instinkt, den säger dig nog, hvar din plats är, och sedan får det komma, hvad komma skall.»
Men om lifsledan kom lätt, och svårmodet grep tungt, så behöfdes också blott en obetydlighet för att i Ernst Ahlgrens sinne åvägabringa en reaktion och frigöra stämningen.
Det var nog med en strimma sol öfver ett tak, fliken af en blå himmel eller doften af en vind, som bådade vårens ankomst, till att framkalla ett lyriskt utbrott af förtjusning sådant som nedanstående:
D. 13 Apr. 86.
Det glänste och glittrade kring stubbar och strån, och luften var så klingande klar, att man kände sig som i en ny verld.
Jag kunde gerna, som förr ibland, ha antecknat i min almanacka: »en fullkomligt lycklig dag».
Jag skulle velat skrifva här, i min gamla, kära bok, men icke ens det kunde jag.
Ty jag kände ett sådant behof att skratta och skämta, och gamla boken är som en melankoliker, han skrattar aldrig – stackaren.
Mig fattas intet för ögonblicket.
Och hvilken dårskap att grufva sig för en dag, som man ej sett!
Dagen efter:
Allt tyckes stå stilla.
Jag hör icke sparfvarnes qvitter, och tuppen gal blott då och då, med långa mellantider af tystnad, och det ljuder så långt borta, så beslöjadt att jag knappt tycker det vara mitt öra, som uppfångar ljudet.
Sådana dagar bör man minnas, ty det är så ofta man lider och klagar, eller om det icke är så ofta, är man dock så böjd att minnas just det.
Och det är orätt emot tillvaron, det är en småsinnets otacksamhet att knota, när man gång på gång får famnen full af rikedomar.
Som nu i dag!
Mitt hjerta är så öfversvallande fullt af lycka, att jag liksom söker efter något att trycka mina läppar mot – mot jorden, som jag trampar på, mot de skrofliga stammar, hvilkas utbredda grenar om några veckor skola stråla af nyutsprungen, solbeglänst grönska.
Jag känner en sådan ro i mitt sinne, som om jag vore det minsta lilla sandkorn på marken, hvilket hvarken vet af glädje eller sorg.
För öfrigt fann hon tröst i tanken på hvad hon i och för sitt arbete vunnit genom sin Stockholmsvistelse:
Min egen utveckling har tagit ännu ett steg framåt; det är frukten af min Stockholmsvistelse – jag menar icke så mycket en utveckling till intelligens, ty den är temligen medelmåttig som vanligt, utan det är en viss jemnvigt i min karaktär, som utvecklat sig.
Jag hade förr en alldeles oproportionerligt liten tillit till mig sjelf, jag såg på mig sjelf som varande det allra uslaste stackars kryp i skapelsen – alla andra menniskor voro mycket förmer än jag, jag hade icke alls någon känsla af att vara jemnbördig med dem, derför var jag skygg och skrämd, derför kunde jag förgås af blygsel öfver hvarenda flik af mitt innersta väsen, som blottades, ty det föreföll mig ända till löjlighet tarfligt.
Och för allt, som gjorde mig olik genomsnittsmenniskorna, var jag redo att skämmas.
Om jag ihärdigt sträfvar efter det, så tror jag, att jag kan bli en någorlunda sjelfständig individualitet.
(Dec. 86.)
Hör du, man delar sig icke!
Blödigheten — — qvinnonaturen.
Det jag begär, det qvinnan i mig ligger på knä och tigger om, det måste vara en bisak, något som arbetet helt vårdslöst skänker liksom till på köpet, det får inte taga rum.
Molok, jag är beredd att kasta allt i ditt gap. För ära?
Nej, för det, som för mig är lifvet efter döden, som är himmel och salighet, det enda stora, det högsta, min tanke kan nå: ro.
Ro, det är icke slapphet; ro, det är sammanfattningen af all kraft; ro, det är den fullständigaste harmoni, der allt väger jemt och der det icke fins missförhållande.
Du är mig mer än fränder och mer än vänner – surrogat, som du är för en menniska att sluta mig till.
I hela verlden fins det icke en, som kan sägas stå mig verkligt nära.
Ja, säg sanningen en gång, jag skulle sticka min hand i elden, om det kunde skaffa mig detta främsta rum, som jag aldrig fullständigt egt.
Den obetydligaste qvinna kan intaga det – men icke jag.
Och hvad är det för varelser, som kräla omkring mig?
Visa mig en med ett arbete, som jag kan dela och jag skall lyda honom som en slaf! – Prat!
– Nej, ensamhet och frihet!
Ensam i stora främmande städer, fri bland menniskor, af hvilka icke en vet hvem man är.
Försvinna – spårlöst försvinna för en tid, arbeta som en mullvad och så skjuta upp en hög för att beteckna den väg, man gått.
Få gå i gamla kläder, liknöjd om man ser ut som en kringstrykande vagabond – inga utgifter för fåfängan och andras narraktighet utan endast för lifvets nödtorft.
Ziguenarlif – hem öfver hela verlden utom der det är trångt!
Vanka i alla väder.
Och så ett skymundan bland böcker och literatur på gammeldagar.
Har du inte framtidsutsigter, gamla Ernst Ahlgren?!
Jag bryr mig inte om, hvem som en gång får läsa min stora bok, när jag bara är död.
Hvem du än är, så försök att förstå, hur ensam jag är, hur jag måste kufva detta konstnärs- eller ziguenarblod, som löper hetare i mina ådror, än någon vet om.
Tänk på, hur jag hvarje dag, ja nästan hvarje timma tvingas att spela komedi för att synas lugn och förståndig.
Detta tryck på min något för stort tilltagna natur (jag menar mot vår svenska lilla landsändas futtiga förhållanden) gör, att det, som instänges, bryter sig fram icke på en naturlig utan på en konstlad väg.
Den får icke ge sig luft i mitt förhållande till menniskor; vrede och kärlek, kränkt högmod och ödmjuk tillbedjan – alla dessa ytterligheter mellan hvilka mitt lynne svänger, måste jag med en känslig undantagsmenniskas hela skygghet söka dölja.
Den kan spåras hela mitt lif igenom, icke som sentimentalitet men som något upproriskt, som otyglade lidelser.
Det är samma barn, som låter den folktomma slätten genljuda af sina vilda, ursinniga skrän, sammanhukad i bottnen af en grop, tjutande af feghet vid tanken på förebråelserna öfver att en hund satt sig i klämma i ett plank.
Och så den uppflammande sinligheten hos denna halfvilda tös den gången, då pojken med det svartknollriga håret och de bruna ögonen vill straffa hennes egensinnighet och nyper henne så, att det blir blodmärke.
Hvilken originell scen för resten: dessa två halfvuxna menniskor eller barn, friska, starka, högt uppe öfver slätten, omgifna af trädets friska löfkrona (det var en rönn eller en ask, jag mins ej hvilketdera) slukande hvarandra med ögonen utan att med ett ord våga förråda det, som fins mellan dem.
I den känslan fins det icke spår af sentimentalitet, det är rena, rama naturen, som vaknar vid ett trollslag: den som elektricitet verkande beröringen.
Han kunde väl vara en fyra år äldre än jag, dender sjömanspojken eller stallpojken hvad han nu skall kallas.
En annan flicka skulle ha blifvit rädd och blifvit beskedlig, när han nöp henne.
Men hvilken sjelfbeherskning kräfdes det icke af den unga damen att kufva denna natur.
— — — Jag blef ensam i salongen.
Och jag satt der länge ensam med mina egna tankar.
Först hade jag läst Stella Kleves »Vid Beau Rivage», denna blodlösa dikt om silkesstrumpor och toalettfärger – den qvinliga fåfängan tagen i aqvarell med glänsande, maniererad virtuositet.
Och det fans kött och blod nog inom min benrangelsskepnad för att kunna uppresa sig mot denna dådlöshetens uppfattning af menskligt lif.
Jag satt och såg mig omkring i detta rum, som icke var rikt emot hvad jag sett men rikt emot hvad jag eger, jag såg in i sängkammaren med den vinröda ampeln i taket och med silfverstakar på toilettbordet.
Jag tänkte på yttrandet: »Ernst Ahlgren hyser en viss inbillning om att höra till underklassen».
– Ja, jag gör det.
Det bröt in öfver mig igen, detta yttrande: »Jag vet inte, hur man kan komma att tala med en piga».
Det bröt in öfver mig tusen små bagateller, som öfverklassen tror, att jag icke märker: – ringaktning för det jag är fattig, ringaktning derför, att jag aldrig lefvat i societén, ringaktning derför, att hvarken stat eller enskild bekostat mina studier, utan jag som en hungrig hund måst gå snokande omkring och slicka upp mina smulor.
Det bröt in öfver mig som en stor, salt våg, hvilken med detsamma den sköljer öfver en lyfter en högre.
Lyft mig, salta våg!
– Jag är icke rädd för dig.
Och tankarne vältra sig stormande i mitt inre; jag måste ut, jag måste ha luft.
Jag behöfde någon att tala till i denna stora öde tomhet.
Jag skyndade utåt vägen, långt, långt bort, och i en skogsbacke kastade jag mig på den brantaste sluttningen, der solen brände och hasseln stod lugnande omkring.
På torra löf och trädrötter satt jag.
Här kände jag mig mer hemmastadd än i salongen, ty:
Bröstet häfver sig i en sugande, törstande längtan efter mitt arbete, min tarflighet, min instängdhet.
Jag hatar den flirtations-drift som man endast förmår hålla varm genom att bädda ned den lik en kaffeflaska i sin korg.
Jag afskyr den slapphet, som tager till att dyrka klutarne derför, att den icke har förmågan att älska menniskan, som fins inunder.
Jag förstår er ändå, I unga, märglösa stackare och jag känner medlidande med er!
Men jag förklarar krig mot er sak – krig så länge jag kan föra en penna och tänka en tanke; strid med alla mina krafter, med hela tyngden af min energi.
— — Ja, jag hör till literaturens underklass.
Jag hör till dem som äro skapade att arbeta; icke att njuta.
Men för mig är arbetet mer än allt hvad njutningen kan ge — — —
Mig är den blåa arbetsblusen kär, ty den är symbolen af det, jag kämpar för; den är också en symbol af de medel, jag begagnar.
Andligen är jag sjelf klädd i denna arbetets drägt, och när jag stryker den af mig efter slutad arbetsdag, då vill jag kunna se tillbaka och tänka: det var dina grofva händer, som gjorde detta.
Du var »underklass», du, men du gjorde gagn och på de stenar, du murade in, skola andra bygga vidare — — —
Hörby d. 29 Aug. 8619.
Om ni varit här någon gång – suttit i mitt arbetsrum och suttit vid mitt skrifbord, sett ut i den gröna, vaggande ensamhet, der det icke syns en lefvande varelse, då kunde jag gifvit er min stämning och lånat er mina ögon, ty jag önskar, att ni kunde se det nu, som jag ser det allt: den hvitblå, molnfria qvällshimmel, som tyst och stilla står bakom glesa, mörknande granar, från hvilkas toppar sista strimman af sol sjunkit bort; jag önskar, att ni kunde se, hur vinden lägger sig till ro derute, hur det redan nu är så stilla, att endast den sista, döende andedrägten stryker helt lätt förbi den tjocka, yfviga grönskan, som till venster murar igen utsigten.
En sådan ljudlös qväll önskar jag att ni skulle se – nej inandas, här, från mitt fönster.
»Det er det store Triste, at en Menneskesjæl er altid alene», säger Jacobsen.
Han var ensam och måste ha känt sig ensam; jag tycker, att jag förstår honom så väl.
Men är det inte underligt, att det icke skall finnas en enda menniska, som står mig närmare än de andra!
En enda, som man kunde ge mer åt än åt de andra.
Jag önskar, att jag i mitt förhållande till menniskorna kunde känna någonting af hvad jag vill kalla öfver- och underordnadt.
Jag menar: jag skulle vara glad, om en enda af alla dem, jag tycker bra om, ville träda fram ur raden och fordra mer af mig, än jag ger åt de andra.
Men det sker icke, ty då skulle denne ende vara lika ensam som jag.
Och derför får jag intet öfver- och underordnadt i mitt förhållande till menniskorna, derför kan jag ge mycket åt många och sjelf vara fattig – en högfärdig tiggare.
Mitt arbete är det enda, som är öfverordnadt, öfver allt annat.
— — — Jag är ett gammalt barn.
Också när jag är medveten och skeptisk, sitter barnet innerst i en hjertevrå och leker.
Så är det att vara född på landet!
Jag är så olik alla er andre.
Jag känner mig främmande för er.
Mot alla er är jag för omedelbar, nästan naiv; mot min dagligdags omgifning är jag för medveten.
Ni andra kunna ha sällskap af hvarandra, kunna gå i flock när ni vilja, kunna byta tankar med hvarandra och känna er hemmastadda; med ett ord:
ni ha fått talets gåfva.
Och jag kan inte tala.
Hvem vet om jag någonsin skall lära mig det.
Alla ni andre äro Stockholmare, verldsmenniskor, bokmalar, teoretiserande filosofer.
Och jag är inte som de andra författarinnorna.
Jag är emot dem som ett skånskt pilträd emot fina drifhusväxter.
Jag kan inte tala som de, inte skrifva som de, inte tänka som de!
Jag bryr mig inte om deras »frågor», och alla diskussioner ger jag en god dag.
Det är menniskor, jag söker, och menniskor, jag återgifver, illa eller väl, det vet jag inte, men att det är menniskor det törs jag svära på.
Hu hvad dethär uttrycket skall stöta!
Ja, jag är inte fin.
Lika litet som jag är rå.