Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I alla länder räknade han lärjungar och adepter, och det starka ljuset från det franska högkvarterets lägereldar nådde ock långt bort till Ultima Thule.
Ty just från denna tid, 1740–44 (det år den »svenska Minerva», Lovisa Ulrika, anlände till de svenska bygderna), kan riktningen kallas bofast i vårt land, behärskande terrängen ända till århundradets slut.
Den lilla krets af kammarjunkare, ämbetsmän och vittra dilettanter, som samlades kring Aspasie i hennes »Musensitz» vid
Karlbergsallén och som ledde vår vitterhet från frihetstidens midt, hade redan L’Esprit des lois, Henriaden och Encyclopedien till kanoniska böcker, och hur denna riktning blef suverän med Gustaf III – en af hela världshistoriens mest karakteristiska målsmän för upplysningstiden – är knappast nödigt att erinra.
Så mycket egnare är det då, att Bellman, hvilkens hela lefnad sammanfaller med denna tid, är så godt som alldeles oberörd af dess innersta anda.
Ty hvad var upplysningstidens mest centrala punkt, den midtpunkt, från hvilken alla dess åskådningar utstrålade?
Hvad annat än en egendomlig skepsis, en reaktion mot 1600-talets auktoritetsdyrkan, en misstrogen benägenhet att undersöka lag och bokstaf, ett ofta naivt och ytligt, men alltid hänfördt och kamplustigt behof efter frigörelse?
Denna oppositionella idégång, olika färgad hos sina tusen olika bärare, är alldeles främmande för Bellmans lynne.
I en tid, då känslan själf blir räsonnör, är han ensam oreflekterad lifsberusning, omedelbart och omedvetet sjungande stämma.
Se på hans satirer, hvilka man kunde tro hvila på någon djupare reflexion, på någon moralisk harm, med en basis af positiv öfvertygelse!
Som helt ung man skrifver han en liten straffpredikan öfver »flickors ostadighet».
Han ondgör sig en smula öfver, att Chloris förnöter sin tid med att pryda och spegla »sin läckra jungfrukropp».
Det är Chérubin, som moraliserar Susanna, innan han fått tilltagsenheten att kyssa henne.
Sedan följer en större social och politisk satir, Månan.
Den har till och med motto från Juvenalis, och i det otillständiga partiförtryck, som rådde vid dess framkomst, har den nog kunnat reta en eller annan af de anfallne dårarna i månan, men i sig själfva hafva de uddlösa stroferna ingen verklig skärpa.
Det är en gosse, som springer och smäller med en leksakspiska, och samma oskyldiga, svaga karakter hafva skaldens senare satirer – också när han gifver sig in på politik.
Allt är ett harmlöst, tanklöst, karakterslöst barns godlynta speritningar.
De hafva lika små motiv som bärvidd.
Det står inga principer bakom dem, men dåliga finanser och personliga förargelser, som aldrig svälla till hat, och någon moralisk häftighet finns där ej, annat än möjligen mot – procentare.
Saken är den, att Bellman minst af allt var en kritiskt och förståndsmässigt anlagd natur.
Han hade njutningsmänniskans och drömmarens dubbla indifferens, som omedvetet betraktar alla metafysiska och sociala frågor som mystifikationer för pedanterna och de öfverkloka, och han har utvecklat ett genialt mästerskap i att ställa på hufvudet de former, i hvilka samhällslif, vetenskap och i allmänhet allvarliga frågor röra sig, utan att därmed vilja åt dem själfva, blott i en instinktlik känsla af, att det skulle gå honom lika galet, om han befattade sig med dessa ting, som Mollberg, när han på Rostock kom in på Polens affärer.
Om frihetstiden räckt hela hans lefnad, hvad hade det i grunden gjort honom, annat än att han låtit bli att författa en mängd tråkiga orationer öfver 1772 års välsignelser?
Vin och flickor och Fredmans stråka – det var hans filosofi, rusets och sångens filosofi, den enda i hvilken han var præses, och hvad kommo honom så alla nya och gamla teser vid?
Njutningsmänniskor och drömmare, för hvilka minuten och stämningen äro allt, äro af naturen konservativa, ej blott fallna för att låta udda vara jämt, nej, rent af poetiskt fästa vid allt, som det kritiska förnuftet ogillar, fästa vid det skrockfulla, det vidskepliga, det underbara i fråga om känsla, det barocka, gammaldags utstyrda och vridna i fråga om former och sedvänjor.
Allt det där gör lifvet pittoreskt.
Det kryddar och det förbittrar, det eggar till att söka harmoni – låt det nu vara i bägaren eller i musik.
Så var han ensam af alla sitt tidehvarfs män totalt oberörd af upplysningstidens förståndskritik.
Det finns en sällskapslek från l’ancien régimes slut, som ej illa gifver bilden af hela dess litteratur.
De är »le parfilage».
Man roade sig i salongerna med att repa upp guldgaloner och fransar till fina guldtrådar.
Det är också denna litteraturs älsklingsförnöjelse.
Halft på lek repade den sönder guldet på prästernas mässhakar, monarkernas kröningsskrudar, guldet på alla kyrkans och statens officiösa dräkter – med hvilket resultat, det är bekant.
Både Kellgren och Thorild voro hemma hos oss med om den leken – Bellman föll det ej in att vilja plocka sönder den vackra grannlåten.
Han lekte med epåletter och galoner, som ett barn med de faderns prydnader, för hvilka det innerst hyser en djup och fantasifull vördnad.
Ej ett stänk af 1700-tals-tankens starka och upplösande syror fanns i hans barnafromma, för all reflexion förstummade själ.
I samband med denna synpunkt står en fråga, utomordentligt lärorik att undersöka – frågan om Bellmans religiösa ställning.
Det är knappast nödvändigt att påminna om, att hela den europeiska kulturen från 1740-talet mer och mer behärskades af en antikyrklig, antidogmatisk, ja, fritänkersk riktning – vare sig denna yttrade sig som Voltaires, Fredrik II:s och Gustaf III:s kyliga deism, som modern utvecklings- och förvandlingslära hos samtidens mest idé- och genirika personlighet, Diderot, eller som den tomma och grunda materialismen hos trossen bland encyclopedismens legotrupper.
Inom den protestantiska kyrkan – som det här gäller – hade allt sedan teologernas första kompromisser med den wolfska åskådningen rationalismen uppstått som en allt tydligare parallelrörelse till lekmännens religions-kritiska destilleringsförsök.
I Sverige gjorde sig snart samma tänkesätt gällande – trots den gammalsvenska fromheten hos en Tessin eller en Linné – särskildt i fantasimänniskornas lättrörda hufvud.
Dalin bär inom sig ett stycke af en fritänkare (hans gäckeri är ej alltid utan gift); Gyllenborg, så gammaldags till sin läggning, har mer antik stoicism än kristendom; till och med ett brinnande hjärta, som fru Nordenflycht, hemsjukt efter att tro, drifves ut på spekulationens sluttande plan.
Om alla de gustavianska författarnas mer eller mindre förstuckna voltaireianism är onödigt att tala, och i den svenska statskyrkan inträngde allt mer och mer den rationalistiska torkan.
Af tidehvarfvets stora vittra personligheter står Bellman så godt som ensam med sin naiva, varma, oreflekterade religiositet – hvilkens rötter och karakter man först förstår, när man besinnar, att det är en andlig rörelse af ännu äldre datum än upplysningsfilosofiens, som här danat och format hans känslolif, pietismen, den stora religiösa väckelserörelsen från Frankfurt och Halle.
Här kan ej vara platsen att söka belysa denna mäktiga rörelses upprinnelse och dess betydelse för det sekel, i hvilket Bellman lefde.
En enda punkt må framhäfvas, hjärtpunkten.
Djupast på botten i den oerhörda germanska folkrörelse, som fått namn af reformationen, låg som den mäktigaste af dess drifvande krafter den religiösa subjektiviteten med sin personliga känsla af synd och frälsning, sitt personliga kraf på religiöst samlif med Gud.
När Luthers verk på 1600-talet hotade att stelna till en ny katolicism med ny skolastisk dogmatik, talade den på nytt, som den talat från Wittenbergs kyrkoport, talade med reformatorisk, manlig värma i Arndts Sanna kristendom, i Scrivers Själaskatt och i många andra verk af samma anda.
Det var också denna religiösa subjektivitet, som innerst fanns hos Spener, när han i Frankfurt på 1640-talet grundade pietismen.
Ty hvad ligger bakom alla de maningar till praktisk religiositet och lefvernets helgelse, som genomgå hans Pia desideria, om ej just tanken på individens, församlingsmedlemmens personliga förbund med Gud.
– Hvar lekman, skulle varda sin egen själasörjare, religionen skulle ej ligga i sömn veckan om i kalla stentempel men bo och lefva i hemmet samman med dess människor och dess sysslor, alltid med handen på bibelpärmen, genomsyra tillvaron, skapa en pånyttfödelse, följd af den inre sabbat, i hvilken ensam man verkligt känner Guds närvaro.
Just denna sida inom pietismen är det också den man utbildade, som fullföljde dess religiösa väckelserörelse, Zinzendorf. En religiös Rousseau, patologiskt lagd som denne, låter han religionen mynna ut i ett hejdlöst, nästan sensuelt känslofråsseri.
Men just detta subjektiva drag gifver i den begynnande subjektivitetens ålder herrnhutismen en ej ringa del af dess framgång.
I Sverige hade pietistiska symptom försports allt sedan Karl XII:s tid men behandlats med de kraftiga kurer, som den ortodoxa kyrkan gärna använde mot dem, som företogo sig att med »nya upptåg bry och förarga» Guds församling.
Från 1700-talets början funnos särskildt i Stockholm ganska starka ansatser till pietistisk sekterism.
Af de upprepade förordningarna och plakaten 1705–1726 mot konventiklar och andliga bibelstunder i hemmen ser man, hur denna religiösa väckelse för de lekta spred sig ikring i hufvudstaden, särskildt bland medelklassen.
I den bekante Tollstadius, hvilkens makt öfver fantasierna den stora samling legender och anekdoter, som spunnits om hans person, nogsamt bestyrker, fick rörelsen en besjälad och stor taleman, och »holmfolket», som pietisterna kallades, därför att de uppsökte Skeppsholmskyrkan, där Tollstadius var kyrkoherde, räknade snart bland sina medlemmar en ej obetydlig bråkdel af stadens religiöst intresserade befolkning.
Ännu 1735 förnyades de officiella uppmaningarna till prästerskapet att genom nit och innerlig gemenskap med sina församlingar motverka konventiklarna, och om vid århundradets midt pietismens spår åter försvinna ungefär samtidigt med att de första märkena af herrnhutismen iakttagas, beror detta ej minst därpå, att den flutit in i själfva kyrkan, slutande som sekt men fortlefvande som maning till ett varmare kristligt lif.
Särskildt mottagliga för denna nya religiösa strömning voro – som man kunde vänta – alla i Sverige boende tyskar, och bland pietisterna hittas också ett flertal släkter med tyskt upphof och tyska namn.
Bland dem fanns Bellmans familj, både på fäderne och möderne härstammande från Tyskland.
Skaldens farfar, den ryktbare professorn i Upsala, hette ej förgäfves Arndt i dopnamn efter författaren till den Sanna Kristendomen – hans veka lyriska natur hade äfven på det religiösa hållet en lutning åt det svärmiska, och hans porträtt, som ännu hänger i Upsala universitetshus, visar ett vulgärt ansikte, men prägladt af ett vekt och tungsint allvar.
Skaldens egna föräldrar, lagmannen Johan Arendt och dennes hustru, prästdottern Katarina Hermonia, voro båda religiöst känsliga naturer, och deras hem hörde till dem, som fäst de pietistiska läromästarnas ord om tukt och helgelse öfver sin tröskel.
Där förekommo konventiklar och religiösa samkväm, vid hvilka bibelordens innebörd utlades och begrundades, där lästes Arndt och Scriver, tyska och svenska uppbyggelseböcker, där sjöngos psalmer, ej blott de gamla kraftiga af 1600-talets svenska psalmister men äfven de Halleska psalmerna ur Franckes skola och deras motbilder på svenska, Mose och Lamsens visor, den fromme assessor Lybeckers innerliga, ödmjuka och känslosamma sånger.
Man var där, som Bellman skrifvit, angelägen »att med sin Gud i vänskap stå», och den vackra modern med de många barnen var ej blott alltid »charmant i klädsel och delikat i umgänget» men en eftertänksam gammaldags svensk husmor, mån om hvad som var »rent och gudligt» och orolig »om sin samvetsfrid».
De första sånger Bellman hörde voro de psalmer, som hans amma, Anna Berg, trallade vid hans vagga, de första sånger han själf skulle skrifva voro också offer af en ungdomligt darrande religiös känsla.
Ännu under sin lärare
Ennes’ ledning öfversatte han blott femton år gammal ett par af den Halleska psalmbokens sånger, och de första dikter, som förde hans namn till offentligheten, voro också religiösa betraktelser – särskildt öfver passionstexterna, tryckta i Salvius’ allvarliga Lärda Tidningar (1757–66).
Psalmer inlämnade han också 1765 till psalmbokskommisionen.
När han begynner försöka sig som skriftställare, är det också djupt religiösa verk, som upptaga hans tid och tankar.
Han öfversätter D. von Schweidnitz’ Evangeliska dödstankar, Dufours kristliga och moraliserande lärobok Undervisning lämnad af en fader åt sin son och sist en lång och vidlyftig postilla – på hela 700 sidor, ett utdrag ur Scrivers Själaskatt.
Det första af dessa verk är tillägnadt modern, och hennes gamla fromma ögon tyckas hafva hvilat öfver allt den unge Bellmans arbete under dessa år.
Han framstår i de första sångerna som en vek och renhjärtad yngling med en ung troendes fasa inför den värld, hvilkens tusen stämmor locka och tjusa, med de samvetsagg öfver de första nederlagen under ett hett och pockande blods kommandon, som i ett tungt och pietistiskt hem växa upp som röda krukblommor.
Ty den unge Bellman var säkerligen alldeles för naiv, för enkelt lättrörd, för att vare sig som koketteri eller stilöfning nedskrifva den suck af ruelse och längtan, som begynner med orden:
Hjälp, o Gud, och dig förbarma
af ditt rika kärleksmått,
att ett barn som vilse gått
med din nåd du må omarma.
Tidens epikureism, Stockholmslifvets njutningslystna och döfvande laisser-aller och först och sist skaldens långt mer lättrörda än djupa själsläggning söfde snart in denna ungdomliga samvetsömhet, men den religiösa känslan från ungdomsåren fortfor att lefva inom honom.
Fast med stilladt flöde rann den visserligen i en afsides, men därför dock ej glömd trakt af hans själ, och äfven midt i sin mandoms mognad erfor han ej sällan behofvet att tolka dess klang, som han tolkat allt i sitt inre, i det sångens tungomål, som nu en gång var hans.
Så skref han de nya gudliga tankar, som äro kända under namn af Zions Högtid (utgifna 1780–87), utan att kanske själf märka, att han förändrats sedan de unga dagarna:
Ransaka dig, min själ, upptänd din låga sakta,
sök Gud uti din bön, lär rätt hans nåd betrakta,
heter det åter här med trosvisst hopp, att »nådebordet stod dukadt» äfven för den vilsegångne gästen, och denne märker ej själf, att han väl länge suttit mellan Fredman och Ulla.
Det bör ej vara uppbyggligt för en troende att läsa följande prof på allts fåfänglighet:
Än en gång låt ögat blicka
på en skönhets öppna barm:
bäst den andas, hög och varm,
börjar den sig undansticka
platt och skrynklig, kall och bar.
Bellmans andliga dikter kunna blott undantagsvis – som den härliga öfver andra söndagen i advent, hvilkens rop till väktaren kanske Tegnér ihågkommit i Mjältsjukan – tilldelas någon hög rang.
De äro älskvärdt genreaktiga i framställningen med ett barnsligt försjunkande i känslan, som är rörande, men de sakna bredd och styrka, och två till lif och själsläggning befryndade, ehuru eljes mindre rikt begåfvade naturer som Lucidor och Lidner hafva båda på detta fält nått högre, föregångaren genom den mörka, uppskakande timbren i sin bön af ruelse och själaångest, den samtida genom sin hymntons ljusa och sublima flykt.
Dock, det litterära värde Bellmans andliga diktning kan äga är vida underordnadt i jämförelse med dess psykologiska intresse.
Helt visst, allt det, som gjort Bellmans namn oförgätligt, har, som hvar man vet, ett rent motsatt drag, och i sina mest dityrambiska och geniala ögonblick känner han, som jag skall visa, också detta, men blott orgien är öfver, är han åter den barnafromme Bellman, med klockklangen från Maria kyrktorn i sitt hjärta.
Aldrig har det fallit honom in, hur lifsnjutningen än behärskat hans tillvaro, att låta sin epikureism blifva hvad den var för så många franska samtida och hemma i Sverige för den unge Kellgren – en dogmatisk förståndets lära.
Nej, Bellman är hela lifvet barnet, som syndar på nåden, med en naiv och rörande tillförsikt till att man ej skall räkna så noga med en så from och hjärtegod slarfver som han.
Utan det religiösa draget skulle hans typ vara kall och obehaglig och hans figurer svårfördragliga.
Nu vet man, att hur galet det hela ter sig, kommer Petrus att småleende föra handen till nyckelknippan, när Fredman och hans följe en gång komma och knacka på.
Den pietistiskt färgade religiositet Bellman fått i blodet, som fyllt hans barndom och ungdom, har gjort honom till den lättrörda, känsliga natur, som han är, har gifvit honom den darrande mottaglighet, som är hans skaldskaps källa.
Äfven där det kristliga draget är alldeles borta, känns det som en osynlig komplementsfärg, som minnet af en bortgången kan kännas i de rum, i hvilka han lefvat.
Detta fenomen är för öfrigt ej enastående – 1600- och 1700-talets stora religiösa rörelser hafva litteraturhistoriskt sedt kanske sin största betydelse som känslans första uppfostrare.
De hafva plöjt, där Rousseau skulle så – och många moderna känslor hafva grott ur af dem förberedd jordmån.
Jag har med några ord sökt antyda Bellmans ställning till 1700-talets båda litterära hufvudföreteelser: förnuftets upplysningskamp och den individuella känslans återuppvaknande.
Det återstår ett tredje element i tidens vitterhet – hvad vi skulle kunna kalla dess epikureism, det njutningslystna lättsinne, den stämning af rus och fest, hvilken beledsagar vår föreställning om rococon som en följd af soliga bilder med okynniga, galanta och pudrade vin- och kärleksgudar, med ett ackompanjemang af skratt, kyssar och skrynkladt siden, med ett brus af vin, skummande mot djupa urringningar.
Den epikureism, som drog genom hela 1700-talets litteratur, hade dock i Frankrike sitt stamhåll och lefde där på ett tvåfaldt arf – renässansens återuppståndna hedendom och den galliska medeltidens frivola skämtlynne.
Tyngst vägde minnena från antiken.
Alltid är det den Afrodite, som vred Arkipelagens skum ur sin fläta, alltid den Bacchus, som med sina Mänader drog genom Hellas, hvilka den franska kärleks- och dryckeslyriken dyrkar, när den hyllar de jordiska fröjdernas gåfvor.
Det är intressant att se, hur från Ronsard, renässansens fader, och till rococons mest sminkade och myskdoftande poeter, som Dorat och Gentil-Bernard, motiven och stämningarna från Anakreon, Horatius och de romerska elegikerna ständigt upprepas, vridas och varieras.
Den enda motvikten häremot är den rent galliska chansonen, sådan den öfver Villon och Marot kommit till den moderna franska vitterheten.
Det yppersta exemplet på dylik diktning äro helt säkert de dryckessånger, som advokaten Jean le Houx med tillgodogörande af gammal normandisk visdiktning utgifvit i 1600-talets början under den halfmytiske valkaren Olivier Basselins namn.
I sitt hemlands äppelvin och i drufvorna från Orléans har Basselin hittat idéer och fantasier snarlika dem, som den stockholmske urmakaren utan ur och verkstad fann i tennstopen med brännvin eller remmarna med rhenskt.
Också Basselin känner sig utan glas som ett rankigt skepp på böljan, »un navire sans pompe», också han har sina mer lustiga än precis vördsamma privatfunderingar om gamla testamentet.
Han förebrår fader Adam att hafva haft en oädel smak för fråsseri – hade han tyckt om att dricka i stället för att äta, hade Eva fått stå där med äpplet – och i stället prisar han patriarken Noak, »qui planta la vigne».
Lika väl som mången hjälte i Bacchi tempel hade han förtjänt bära i sin vapensköld »röd näsa i blått fält», ty hvarken hvitt eller clairet hade han sparat för att färglägga den med hög och ärofull kulör, och hans filosofi är Fredmans egen.
Bort all melankoli och chikaneri:
He, qu’avons nous affaire
Du turc ni de sophy,
Don don?
Pour veu que j’aye à boire
Des grandeurs je dis Fi,
Don don.
Trinque, Seigneur: le vin est bon.
Hoc ocuit ingenium.
Denna diktning, hvilande på gamla traditioner, fick skäligen närstående uttryck äfven i Henrik IV:s och Ludvig XIII:s glada Paris.
Det uppstår vid denna tid de första spåren till en litterär Parisbohême, lefvande på krogarna i La Cité (som på den från Villons tid ryktbara Tallkotten) ikring trakten vid Pont-Neuf, charlatanernas, gycklarnas, farsörernas, alla hemlösa och obundna existensers tillhåll, där pariserlynnet sprutade fram ej alltid i den renligaste form, men friskt och käckt som vattnet i traktens berömda brunn La Samaritaine.
Litterärt finner man detta lif afspegladt hos Saint-Amant, hvilkens groteska vers ej sällan hafva en bellmansk fläkt i sina litanior öfver krogar och vin, med ett tygellöst öfverdåd i rimflätning och form.
Med sin vän Faret, kärt rim på »cabaret», går han från krog till krog, och som Fredman kallar han samman alla de original, som höra till den heliga buteljens brödraskap.
Med Ludvig XIV:s tid skjutes hela denna riktning åt sidan, hvilken hvarken genom sin folkliga form eller sitt njutningslystna och ogudliga innehåll passade ihop med det stora århundradets förnäma och stilstränga smak.
Men den dog icke; genom en följd af visor med samma galliska, oppositionella humör lefde den kvar, firade sina fester och sina orgier af vin och lättfärdig sång i de aflägsna rummen af Ludvig XIV:s stora praktbyggnad, och i dem fostrades vid klang af glas och gäckande refränger regentskapets och rococons anda.
Detta tidehvarfs nöjesgudinna, La Folie med silfverbjällrorna på sin skallra, har ännu kvar i minnet de gamla dryckesbrödernas allra mest vågade kupletter, och från 1600-talets bacchiska och frivola poesi går en länk till Le Temple, Tempelherrarnas palats, där kring prinsarna af Vendôme – äkta ättlingar af Henrik IV och Gabrielle – samlades rococons vildaste nöjeskrets, hvilkens epikureiska filosofi dess poetiske president abbé Chaulieu uttryckt i glatta vers, den krets, där den unge Arouet gjorde sina första lärospån.
Det gamla ordstäfvet, att allt i Frankrike slutas med visor, gäller framför allt 1700-talets första hälft.
I tusen former, som bordvisa, dryckesvisa, politisk och erotisk sång, behandlade dessa allt som hände, dränkande det sista nederlaget mot Fredrik II och den sista skandalen med samma lustiga omkväden, samma parodiska alleluia, och samma galna »lon lon la de rirette», »lon lon la de riri».
Och sångarna äro legio.
Det är abbéer, som de L’Attaignant, som hade Petrus till skyddshelgon, därför att tuppen bredvid honom är en kapun, som genast kan stickas på spettet, och nyckelknippan vid hans sida är nycklarna till vinkällarn.
Han sjunger om Bacchus, om Cupido, om Phyllis och Iris och dess emellan någon andlig sång öfver Kristi uppståndelse på melodien
Près de la jeune Thèmire.
Det är abbé de Grécourt, den själfsvåldigaste af prästerlige skämtare, drifvande en lek med fikonalöf ännu dristigare än La Fontaines, med samma hufvuddilemma i sitt lif som Sankte Fredman:
Dois-je-aimer, dois-je-boire?
Irai-je à ma Nanon?
Irai-je à mon flacon?
Det är de »sista gallerna», Collé och Piron, båda laddade med lustiga kupletter och infall som elektricitetsmaskiner med elektricitet, stiftande med kolleger och fränder »le Caveau», denna 1700-talets berömda litterära dryckesklubb, där chansonen ständigt satt till bords med gästerna och skrattade och galnades i kapp med dem.
Kring denna krets samlade sig en mängd visdiktare, alla i stånd att »mellan vinet och tobaken» improvisera sin visa.
Framhäfvas bland dessa bör särskildt J. J.
Vadé – på grund af det folkliga draget i sina sånger.
Hos honom lefver all parisgatans munterhet upp igen, och hans Bacchus är icke den vanliga rococons – Anakreons unge vingud, med skalkaktig elegans ännu in i yran, utan samma Jordaenska typ, som Bellman dyrkar – den pussiga och plakata gubben, grenslande öfver tunnan,
Bacchus sur un cruchon,
A califourchon,
Dans un grand torchon
Portoit un cochon, o. s. v.
Vadé har också (från Scarron) det samma parodiska draget som Bellman.
Han talar om monsieur Phébus, mamzell Junon, i toklustig blandning med gamla testamentets herrar och profeter – och han har ett sätt att göra groteska vers, som verka komiskt genom sin meningslöshet och sin uppramsning af namn.
– Alldeles som det brukas i de ofta – med förlof sagdt – mer bullersamma och bråkiga än roande ceremonierna i Bacchi Tempel:
Stänk ratafia!
Sjung vår litania;
Noak, Maria,
David, Uria,
etc. i oändlighet.