Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade aldrig till fullo förstått, hvilken stormakt fru Säfve var, förr än han såg den respekt och förskräckelse, hon ingaf såväl unga, osäkra små fruar, som erfarna husmödrar, hörde alla de ursäkter, som framstammades öfver att det just idag ej var som det eljes brukade vara, att fru Säfve olyckligtvis råkat komma, när de just hade storstädning, eller inte hade storstädning.
Kurt kunde inte uppfatta, hvilket som var det olyckligaste.
Men han förstod, att det kunde vara betänkligt nog för somliga, att se fru Eleonore höja det långa sköldpaddskaftet på lorgnetten och med den för ögat skärskåda skåp och skafferier.
Han kände det otrefligt att vara närmaste anledning till, att allt detta obehag drogs öfver oskyldiga, olyckliga medmänniskors hufvuden, och antog därför genast Clara Mazères förslag.
Hvad sjelfva bosättningen och möbeluppköpen angår, häpnade Kurt öfver »allt det man måste ha», »allt det man inte kunde undvara», »allt det som nödvändigt skulle vara just så och inte annorlunda», väl till förståendes, inte hvad han och Wanda inte kunde undvara, utan hvad kretsen Säfve, Kurt & Comp. fordrade.
Somliga i Kurts tycke vackra och ändamålsenliga saker, som han hade i sin ego, och som fru Säfve helt nyligen hjälpt honom att köpa, kasserades oåterkalleligen.
I år hade man åttkantiga matbord i stället för aflånga, och då kunde man inte spisa vid andra än åttkantiga.
Man hade två små buffeter i stället för en stor, korta chaiselonguer i stället för långa.
Det måste vara just så, något annat var omöjligt och otänkbart.
Kurts osäkra invändningar slopades med ett:
— »Tror ni, att jag förstår det här», och som denna fråga ovillkorligen kräfde ett jakande svar, och som det hela ju endast var en penningefråga och han visst inte ville att Wanda inte skulle ha det lika bra som alla andra, gick han in på allt.
Han reflekterade ej öfver, hur det kom sig, att det var det Säfveska husets efterapare, som måste ha det just så, som modet för året fordrade, oupphörligen fingo köpa nytt och kassera det gamla, under det Säfves själfva, åtminstone hvad möbleringen angår, visserligen årligen lade till åtskilligt men aldrig fullkomligt ändrade.
Fru Eleonore kunde ha upplyst honom därom, det var därför att deras hem från början varit fullkomligt.
Alla beundrade henne, som utan att försumma hem, man och barn kunde ställa allt i ordning för de nygifta, det ville hennes energi och förmåga till.
Hon gjorde allt, fästade de förgylda små nubbarne på hvita spetsar öfver skärt siden i linneskåpet, ordnade hvar serviett, en för en, så att högarne lågo hårfint jämna, mellan hvart dussin stack hon in en skär rosett, det tog sig bra ut på samma gång det var praktiskt.
Hon fyllde det lilla sybordet med allt tänkbart, från stoppnålarne till de sorterade trådrullarne, från guldfingerborgen till den brokiga silkesflätan, där alla färgers finaste nyanser voro representerade.
Hon ordnade glasservisen efter sin egen välgrundade »princip», först de små likörglasen och bakom dem, i gradvis stigande storlekar, snörräta linier af blixtrande kristallglas, flankerade af små vattenkaraffiner i pluntform och smärta, graciösa vinkannor.
Likaledes ordnades porslinsskänken efter öfvertänkt plan och metod.
Hyllorna i köket öfverdrogos med uthugget grönt lädercloth, den rödblänkande kopparn tog sig bäst ut med den gröna reflexen, likom silfret bäst framträdde mot den svarta sammeten, som beklädde buffeternas inre.
Hon gjorde allt, allt.
Att Kurts husfolk och åtskilliga hjälpredor stodo med korslagda armar och sågo på, hur hon arbetade, fick man taga för afgjordt.
— Det ser ut som ett riktigt dockskåp, utbrast Kurt förtjust och tacksam samma dag, han for upp till Stockholm för att fira sitt bröllop.
Han var endast ledsen för en sak, och det var, att han ej kunde öfvertala fru Säfve att bevista det.
Hon kunde omöjligen komma ifrån.
Däremot for Konrad.
Kurt och hans unga fru skulle komma om ett par timmar, och fru Eleonore gick för sista gången igenom våningen för att se, om allt var som det borde vara.
Mazèrska våningen hade fått en helt annan prägel än under Claras tid.
Det låg nu något oändligt, solidt och korrekt öfver det hela, som tillfredställde Eleonore.
Alla möblerna voro beställda efter rummen och passade på centimetern in i de förutbestämda platserna som smycken i sina etuier.
De stodo där, de skulle stå och måste stå, från första dagen till den sista.
Om Kurt bara inte varit så envis med salongen och så alldeles bestämd i att inte använda någon enfärgad damast till öfverklädsel.
Fru Säfve hade röstat på ljusblått, men det visste han särskildt var en färg, som Wanda inte kunde med.
Han hade i stället förskrifvit ett mycket präktigt gobelintyg från Paris, som ingen människa kunde tro var dubbelt så dyrt som det dyraste siden.
De matta färgerna på det stiliserade mönstret, ett frukt- och blomstermönster, gjorde sig inte alls, tyckte fru Eleonore, dessutom blef rummet mörkt däraf.
Det hade Kurt velat, att tapetseraren skulle afhjälpa genom att arrangera de mörka plyschgardinerna litet mer isärdragna, men det var ju omöjligt, i år brukades nästan alldeles fördragna gardiner.
Som emellertid den sista soffan och de sista stolarne kommit först för en half timme sedan, hade fru Säfve fått ordna det därinne så symetriskt som möjligt — som hennes egen salong kunde det naturligtvis inte bli, men det var heller inte meningen.
Husjungfrun dukade i salen.
Det formligen sved i Eleonores hjärta att rubba duktyget i linneskåpet, och hon gick genast tillbaka ditin för att ytterligare räta på servietthögen.
Måtte bara fru Kurt vara ordentlig!
Hon var så ung!
Nåja, inte yngre än Eleonore varit, när hon gifte sig, och inte heller nu var hon gammal, nyss fyllda trettitre år, så det berodde alls inte på åldern.
Hon lät tända alla ljusen i kronorna och taklampan i sängkammaren.
Nu kunde de komma när som helst.
Fru Säfve väntade de nygiftas visit.
Iklädd en bordeauxfärgad, broderad ylleklädning, som tog sig förträffligt ut mot det blonda håret och den vackra hyn, satt hon med arbetskorgen framför sig och broderiet i knäet.
Hon hade tänkt sig mottagandet som så:
Betjänten skulle naturligtvis anmäla de nygifta, hon skulle resa sig upp och taga emot dem i dörröppningen med de ljusblå sidendraperierna som fond — det fanns ingenting, som klädde henne som ljusblått, det gick så syperbt både mot håret och den röda klädningen.
Och så skulle hon vara charmant beskyddande.
Hon hade öfvervägt hvarje ord.
Men betjänten kom icke in och anmälde.
I stället hörde hon en klingande flickröst säga tämligen högt:
— Det behöfs inte, Wilhelm, jag presenterar mig själf!
En smidig, ungdomlig gestalt visade sig i dörröppningen mellan sidendraperierna.
— Goddag fru Säfve!
Får jag lof att kyssa er och tacka för allt besvär, ni haft för oss?
Hon väntade ej på svar utan kysste henne.
Eleonore var alldeles förbluffad.
Hon var inte van att tagas så där en camerade — med storm.
Hela hennes välkomsttal var omöjligt att framföra.
Fru Kurt nickade åt sin man, som stod kvar i dörren och såg på henne med förtjusta blickar.
Var det detta uttryck af beundran för en annan, som i fru Säfves ögon missklädde Kurt, eller var det något annat, nog af hon märkte för första gången, att han med sin undersätsiga figur, sitt godmodiga fylliga ansikte, sina svarta sträfva polisonger och små plirande ögon, egentligen var en ganska ful karl.
Förut, så länge hon ansett honom för sin speciella tillhörighet, hade hon alltid hållit på hans utseende.
Han kom in, drog fram en stol, satte sig och lät sin hustru föra ordet.
Fru Eleonore hade kommit så ur koncepterna genom Wandas ogenerade uppträdande, att hon inte kunde konversera.
Hon hade gjort sig en föreställning om den unga frun, som alldeles inte slog in, och det förargade henne, dels därför att hon misstagit sig och dels därför att den fru Kurt hon tänkt sig, skulle passat henne så långt bättre än den värkliga, som alldeles inte såg ut att behöfva protegeras.
Det var onekligen ett dåligt porträtt, Kurt visat henne, det gaf inte något intryck af Wanda.
Visst inte, att hon var vacker, hon hade ej ett vackert drag, möjligen de ljusbruna ögonen med sin kvicka och på samma gång varma blick och de ovanligt långa ögonhåren.
Jo, de voro väl vackra.
Figuren också kanske — och det krusiga håret, fast det var alldeles omodernt och själfsvåldigt uppsatt och föll ner öfver pannan ej i en bränd och ordnad lugg utan i en nyckfull lock.
Men det var ett sprittande lif i hvarje drag, något som porträttet ej kunnat återgifva och som gjorde, att helintrycket blef ett helt annat än man väntat.
Jaså, fru Kurt ville lägga an på enkelhet.
Hennes toalett passade långt bättre för en ung flicka, som ämnade sig till en skridskobana, än för en rik fru, som gör visiter.
En mörkblå klädning, en halflång, tätt åtsittande paletå med uppslagen skinnkrage och på hufvudet en liten rund, spansk barett.
Fru Säfve kände sig inför något främmande.
Var fru Kurt verkligen rättfram, nästan naiv, eller var hon så raffinerad.
Det var något i hög grad irriterande.
Fru Kurt var inte svår att bli bekant med, det vill säga, hon skulle ej varit det för någon, som velat gå henne till mötes på halfva vägen, men det ville inte fru Säfve.
Hon var misslynt och stel, ty efter den lilla flyktiga tacksägelsen vid inträdet, nämnde Wanda ej våningen med ett ord, och då fru Säfve efter en stund slog fram, att hon hoppades fru Kurt var nöjd med sitt hem, svarade denna ett vänligt »ja, det är jag visst», och fortsatte så att berätta ett par lustiga missöden, som händt vid deras bröllop, hvilka hon föresatt sig, att hon och inte fru Säfves man skulle berätta för henne.
Han hade nämligen hotat, att han skulle tala om dem på sitt sätt, men som han lyckligtvis stannat kvar i Stockholm ett par dagar efter dem, så hade hon ändå kommit först.
— Det lät, som om det varit fråga om en kapplöpning.
Hon talade mycket fort, orden nästan snubblade öfver hvarandra, stundtals, när hon blef riktigt ifrig, gjorde det intryck af att hon stammade.
På en gång reste hon sig upp för att betrakta en tafla, som hängde på den ena kortväggen.
— Den där är bra, sade hon.
— Ja, det vill jag tro, svarade fru Säfve, nästan stött.
Det är en Wahlberg.
— Det har ingenting att betyda, men det är en af hans bästa.
— Det är sant, fru Kurt målar, då kan jag visa några andra taflor, som ni kommer att tycka om.
Hvad säger ni om den här till exempel?
— Skall jag riktigt säga, hvad jag tycker, riktigt uppriktigt?
— Jo, naturligtvis.
— Den är dålig.
— Nej, lilla fru Kurt, det är den nog inte.
Det är Tidemand.
— Det ser jag, men den är inte bra.
— Då kanske ni inte tycker om den här heller?
— Jo, jag vet, hvem den är utaf.
Det såg jag redan där borta.
Men se här är en liten fin bit.
— Min man köpte den i Paris förlidet år.
Det är inte alls något vidare med den.
Den är målad af en ung man, som inte har något namn.
— Då får han ett, om han får lefva, det kan ni vara säker på, och att er man köpt den taflan bevisar, att han är en fin kännare.
Se på det här, Wilhelm!
— Wilhelm förstår sig mycket bra på taflor, fast han inte tycker om det allra nyaste.
Allt det han har är bra, tillade hon upplysande.
Det skulle hända henne, att hon skulle bli korrigerad vid klassificeringen af sina egna taflor!
Och att Konrad skulle få medhåll i, att den där lilla obetydliga, obegripliga skizzen var det bästa, de hade!
De som ärft alla pärlorna från hans fars bekanta samling!
Hon tyckte sig märka, att Kurt var generad öfver sin hustrus säkerhet.
Det var egentligen det, som stötte fru Säfve, att fru Kurt föreföll så säker, inte precis öfvermodig men fullkomligt säker.
Hvad en sådan där säkerhet var obehaglig; man behöfde sannerligen inte förstå sig på taflor, fast man målat på en pariseratelier ett par vintrar och hade en bror, som aldrig fick sälja något!
— Nej, men Wilhelm, nu måste vi gå, annars hinna vi inte upp till dina mostrar, afbröt hon sig plötsligen midt i en mening.
— Ja, det har du rätt i.
Nig då vackert för fru Säfve och fråga, när vi få det nöjet att se henne hos oss.
— Ja, det var just det, jag tänkte göra.
Det vill säga, jag tänkte be er vara så snäll och inte komma upp på ett par dagar, inte förr än om lördag, allra snarast.
— Men Wanda!
— Ja, ser du, då har jag packat upp våra presenter och de småsaker, jag köpt i Paris och hunnit hänga upp det, som skall hängas, och ställa fram allt det andra.
Och då ta sig rummen helt annorlunda ut, personliga och hemtrefliga.
Och så skall jag göra några omflyttningar, som inte en gång Wilhelm får veta af.
Kom inte förr än om lördag, så är ni snäll!
Tonen var så smekande, att fru Säfve knappt kunde få fram sitt litet skarpa: »Jag har allt sett de rummen, innan de voro så pass beboeliga, som de nu äro.»
Hon sade det egentligen därför, att hon inte sedan skulle ångra, att hon inte sagt det.
Man fick inte vara så tanklös som fru Kurt utan att erhålla en tillrättavisning.
Inom sig var hon full af beundran öfver sig själf, öfver att hon var så älskvärd och så rättvis att inse, att fru Kurts yttrande berodde på tanklöshet och icke på en afsiktlig mening att förolämpa.
Orden hade varit sårande, men de hade sagts med ett tonfall, som om hon hittat på något särdeles vänligt och förekommande.
Det var väl detta tonfall och det mjuka sättet, som gjorde att Konrad hört, att Kurts hustru skulle vara så bedårande.
Ja, kanske för män, de ha sådan besynnerlig smak, men en kvinna ser allt litet djupare än så.
Isynnerhet en kvinna som Eleonore Säfve — hon låter minsann inte dupera sig.
— Nå, hvad säger du om fru Säfve?
Det är ett praktexemplar, sade Kurt, när de gingo ner för trapporna.
— Det är hon decideradt — och ganska tråkig, du!
— Hvad säger du, Wanda?
Det har aldrig fallit mig in.
— Det var eget, åtminstone var hon inte rolig i dag.
Då tycker jag tusen gånger bättre om hennes man.
Det var en personlighet.
— När jag tänker på saken, så var hon ovanligt tyst, men det kom sig väl af att du —
— Ja, vi kunde väl inte alla sitta och moltiga.
Du såg ut, som om du suttit i kyrkan, och lika kallt var det i det där hårda kabinettet och den granna salongen.
Hvad de hade det fult —
— Fult?
— Ja, och stelt och uttänkt.
Tänk bara på salongen.
Om den ena hälften af rummet sjunkit ner i jorden, hade man fullständigt kunnat föreställa sig den sjunkna hälften af den kvarstående, så samvetsgrant bildade ju den ena soffan, det ena skåpet, det ena bordet pendant till det andra.
Till och med prydnaderna uppträdde ju fullkomligt parvis.
Det var mycket väl balanceradt och fasligt likt henne men inte alls likt honom.
Jag kan inte tänka mig, att han bor där, och att han är gift med henne, och att detta var den märkvärdiga fru Säfve —
— Hur hade du tänkt dig henne?
— Det vet jag inte — något i min genre, efter du tycker så bra om henne och älskar mig.
För det gör du allt, Wilhelm.
Hon klippte med ögonen och skrattade, så att de båda raderna friska tänder kommo till syne.
Han slukade henne med ögonen och tryckte hennes arm, som hvilade i hans, tätt intill sig.
— Nej, hon är inte alls i din genre.
— Ja, den håller jag heller inte på för resten, alla genrar äro bra utom — du vet hvilken —
— Nå, Wanda — —
De gingo endast på de allra nödvändigaste visiter, hvilka Kurt innerligt önskade ej skulle vara så många.
Han försummade för mycket på kontoret, och han längtade dit.
— Du har väl varit uppe hos Kurts.
Det var nästan det första, Säfve yttrade, när han två dagar senare kom hem från Stockholm och han och hans hustru, som mött honom nere vid stationen, rullade fram på Avenyen.
— Är det inte ovänligt, Eleonore?
— Nej, det är det inte, Konrad.
Fru Kurt har särskildt bedt mig inte komma, förr än hon hunnit göra våningen litet beboelig.
Säfve teg.
Var hans hustru vid det humöret, var det bäst att låta ämnet falla.
Det var emellertid bra förargligt att kompanjonens hustru inte tycktes ha gjort något godt intryck.
Han själf hade ögonblickligen blifvit intagen af henne.
Det låg en obeskriflig charme öfver henne, något friskt, originellt och på samma gång mjukt och kvinligt, något tjusande kvinligt.
Han hade tänkt öfver henne mycket dessa dagar.
Emellertid beslöt han att behålla sina tankar för sig själf.
Men denna gång ville hans hustru inte låta ämnet falla.
— Det är just ingen skönhet, sade hon plötsligen.
— Fru Kurt.
Men hon är mer än det.
Och man förstår sig alls inte på henne.
Det är en sådan besynnerlig blandning.
Det är just charmen, den där blandningen af barnslig uppsluppenhet, som aldrig slår öfver och verkar ofint, och det obeskrifligt förnäma hos henne.
Hon är grande dame ut i fingerspetsarne.
— Artisten Lindaus syster?
— Kommer du ihåg gamla grefvinnan Malcolm, som vi sågo i Marstrand, för några år sedan?
— Damen med de hvita kanonlockarne.
Ja visst, hon var charmant.
Om du säger, att hon var grande dame ut i fingerspetsarne — —
— Ja, inte sant?
Hon är Wanda Kurts mormor.
Det är hon, som uppfostrat henne.
Men det var inte det, vi talade om, utan om hennes utseende.
Förr i världen, när man hade en sådan mun och en sådan gul hy, så var man ful, men det är ett ord, som aldrig begagnas nu för tiden.
— Lade du händelsevis märke till hennes händer?
— Ja, jag lägger märke till allt.
Åhnej, det är nog så, att det finns inga fula fruntimmer numera, bara pikanta och intressanta.
— Ja, det är just det hon är.
Hon har ett mycket egendomligt utseende, inga regelbundna drag, om man till exempel skulle jämföra henne med dig.
— Åh för all del, det vore för smickrande för mig.
— Det vet du nog, att jag inte menar.
Du vet mycket väl, att ingen kan låta bli att tycka, att du är en regelbunden skönhet.
Det är odisputabelt.
Däremot kan det vara tvifvel underkastadt, om fru Kurt är mycket ful.
I detsamma stannade vagnen framför deras hus.
Eleonore gick naturligtvis först på måndagen upp till Kurts, det föll henne inte in att infinna sig just den dag, »Hennes Nåd» behagat bestämma.
Hon uppträdde på visitdagen i elegant promenaddräkt: en lång plyschkappa garnerad med silfverräf, svart atlasklädning och en liten åtsittande pariserhatt.
— Den dräkten klär dig, sade Säfve, då de gingo upp för trapporna.
— Ja, det gör den, svarade Eleonore.
Hon var mycket nyfiken att få se, hvilka dumma ändringar, Wanda gjort.
Ett var hon säker på, och det var, att möblerna måste stå, som hon ställt dem.
Ett lifligt sorl hördes inifrån salongen.
Eleonore urskilde värdinnans klara röst bland de andra.
Hon var mycket belåten med att där var så många besökande, som kunde komplimentera henne för hennes utmärkta arrangeringsförmåga.
— Hvad hon talar högt! hviskade hon till sin man, i detsamma han öppnade dörren för henne.
Det var nära, att ett utrop undfallit fru Säfve, då hon trädde in i hvardagsrummet.
Det var alldeles oigenkänligt.
Där borta, på sned framför fönstret, stod Kurts skrifbord, ungefär som det stått i hans ungkarlsvåning.
Det var inflyttadt från hans rum, likaså gungstolen och rökbordet.
Sybordet hade de ställt midtemot vid det andra fönstret.
Korgmöblerna voro ordnade i en grupp bakom en skärm, några fåtöljer med ett bord bildade en annan grupp, ett par låga länstolar voro placerade framför kaminen, i hvilken en brasa glödde.
På kaminen stod en afskyvärd, grinande japansk gubbe, en ostindisk vas, några besynnerliga bronspjeser, allt olika sinsemellan men lika däruti, att de voro riktiga vidunder af fulhet.
På väggarna taflor, reoler med böcker, gamla rostiga dolkar, allt utan den ringaste symmetri.
Det föreföll, som om man hängt upp hvarje sak, just som den händelsevis fallit en i händerna.
Och knappt en tum af tapeten, som hon och Kurt valt ut med så mycket besvär, var synlig.
Den försvann alldeles bakom taflorna och allt det andra.
— De ha tagit hvardagsrummet till Kurts rum, sade fru Säfve hastigt, i det hon kastade ännu en blick kring rummet.
— Det var det, jag rådde till från första början.
Man kan väl inte stoppa in en så stor karl i ett litet rum, svarade hennes man.
— Men nu ha’ de ju intet hvardagsrum, och det skall man väl ha!
Var detta salongen!
Eleonore blef stående ett ögonblick på tröskeln och såg sig om.
Oigenkänligt!
Hon var alldeles yr i hufvudet, innan hon fick reda på allt.
Det var, som om de dansat omkring med möblerna.
Snedt öfver det stora hörnrummet var fästadt ett draperi, som afdelade det i tvenne, mycket oregelbundna hälfter.
Framme vid det utbyggda fönstret, från hvilket de skymmande gardinerna voro alldeles borttagna, stod ett staffli med en halffärdig tafla; därbredvid en liten betsad stol — också en salongsmöbel — på hvilken voro kastade ett blått målareförkläde och paletten, precis som fru Kurt lagt det ifrån sig, när första visiten kom in.
Och målarekäppen — och den lilla antika byrån med färgtuberna, som syntes i den utdragna lådan!
— Det var en atelier rätt och slätt, inte spår till salong!
Där hade rasat en riktig orkan, ingen enda möbel stod där den förut stått.
Hvar hade fru Kurt gjort af emmastolarne?
Jaså, framför kaminen, kring ett litet tebord med uppdukad japansk servis och en kopparkittel.
— Eleonore räknade till fyra, fem olika grupper af möbler och enerverades af att framför hvar grupp se en olika mattbit, som hon inte alls »kände till», här en engelsk rug, där en svart björnfäll, där en räfhud, där en urblekt persisk matta med långa fransar!
— En präktig palm på en hög ställning stod bakom en skärm.
Framför skärmen stod den stoppade bänken, som var beställd enkom till hörnfönstret, och framför den den stora soffkudden som pall!
Och här som i hvardagsrummet allt möjligt upp efter väggarne.
Taflor, snidade skåp och hyllor med en massa småsaker, amplar och slingerväxter, venetianska hänglampor och hängurnor af koppar.
— Fru Säfve råkade sätta sig under en och fastnade med sin hattfjäder.
Och ändå, hur egendomligt det låter, om ej alla dessa förändringar vidtagits med rum, som hon redan ordnat, skulle hon ej kunnat underlåta att se, det Wanda lyckats smälta tillsammans alla dessa föremål till en rik men fullt harmonisk helhet.
Det var nästan underbart, att Wanda under den korta bekantskap, hon haft med sitt hem, lyckats påtrycka det sin personliga stämning, skapa däraf något innerligt och varmt, göra det till en fin ram för ett intellektuellt och personligt lif.
Men den som till fullo förstod, det var Säfve.
Han blef stående på tröskeln, gripen af en egendomlig förnimmelse.
Han kände på en gång en trånfull längtan efter att sitta härinne en skymningsstund och drömma eller lyssna till vacker musik, sådan musik, som han mindes från sin barndom.
Det fanns ingen yttre likhet mellan hans gamla föräldrahem och detta, men han kände det, som om han åter varit en drömmande gosse, en svärmisk, tungsint yngling.
Förnimmelsen var ej sorglig men vemodig.
Det var, som om han i hela sitt lif gått och väntat på att känna just det, som han nu erfor, och ändå kunde han ej göra sig reda för, hvad det var.
Han var långt borta från omgifningen och måste göra våld på sig för att tvinga sig tillbaka till verkligheten och gå in i rummet.
Stämningen var så stark hos honom, att han inte en gång märkte sin hustrus indignation öfver det, som kommit in och kommit upp och kommit omkring i det rum, hon för knappt en vecka sedan lämnat så prydligt.
Hon bar det för öfrigt utmärkt, förändrade icke en min.
Kurt, som synbarligen var helt nervös, innan han sett, hur fru Säfve skulle taga omflyttningen, ignorerade klokt nog, att en sådan ägt rum, och talade bara om att de »ändtligen fått upp det mesta».
Det kunde fru Säfve så lätt tänka.
Kurt, förtjust öfver att isen var bruten, berättade, att hans hustru gjort allt själf.
Hon hade hängt upp draperierna.
Han hade visserligen spikat upp taflorna, naturligtvis efter hennes order, men hon hade gjort det öfriga, medan han varit på kontoret.
Fru Lundbäck, som med sin ogifta dotter, Selma, redan varit en stund på visit, innan Säfves kommo, utbrast ett beundrande:
— Hur är det möjligt, utan tapetserare!
Fru Lundbäck hade totalt förgätit den tid, då hon och döttrarna själfva blånat och strukit sina hvita gardiner, som de sedan själfva hängt upp.
De öfriga fruarna tego, därför att Eleonore teg.
Det var hon, som brukade ge tonen.
— Sådant här kan inte en tapetserare göra, sade Wanda.
Det har varit den lättaste sak i världen.
Jag har ju haft så mycket att göra af.
Då skulle ni sett vår atelier i Paris; man hängde upp en gammal mattbit här och ett par skizzer där, och vi tyckte, att det var alldeles förtjusande.