Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ville Sophie i början på inga vilkor.
Men hur det var, följde hon ändå med honom.
Och när de kommo ned till båten, skulle Karl Johan tala om det.
Men det ville han inte, förrän han hade fått kyssa henne igen.
Det skulle han häller inte få.
Men det gjorde han på eget bevåg.
Och när han hade gjort det, talade han om, hvem det var.
Sophie svarade, att hon hade altid misstänkt långa
Anna för att springa med skvaller.
Men nu kunde ingen människa hjälpa det.
Och det var inte värdt att vara ledsen för småsaker.
Det blef en hel hop, de båda hade att säga hvarandra nere vid båten.
En hel timma dröjde det, innan Karl Johan rodde tillbaka.
Och när de skildes, hade de kommit öfverens om, att kalla hvarandra för du, då ingen kunde höra dem.
Under den vintern träffades Karl Johan och Sophie, så ofta det kunde bära till.
Men när våren kom, och marssolen sken blank öfver smältande drifvor och drifis, när skogen stod våt och grön, och det droppade från björkarnas slokiga grenar, då kom Sophie ofta öfver och handlade i Jönssons bod, och om söndagarna hade de sina ställen, där de träffades.
Ty i skogen fans det stenar att sitta på, där snön smält undan, och stenhällar, där de kunde smekas och prata, medan de mörka träden susade omkring dem af lättnad, att vintern var förbi.
Men till sist, när det blef fråga om giftermål, då grät Sophie sina modiga tårar.
Ty hon tänkte på fadern, som aldrig skulle gå in på, att den rika bonddottern gifte sig med den fattige bokhållaren, hvilken till på köpet bara var son till gamla mor Lena på Rågholmen.
Men Karl Johan tröstade henne och sade, att han skulle nog försöka.
Ty när han satte sig något i hufvudet, så brukade han också vara karl för att drifva det igenom.
Och när Karl Johan sade så, då tyckte Sophie också, att det lät möjligt.
Ty skulle någon kunna få makt med fadern, så var det då Karl Johan.
Rike Per Ohlsson satt på en stor gård, som rymde många hemman, och från far till son hade den gått i arf genom slägten i öfver hundra år.
Många nyheter hade kommit in i socknen, medan han lefde.
Men Ohlsson tyckte inte om dem, och han skötte sin gård och sin familj, som hans far hade gjort före honom, och som han ville, att hans son en gång skulle göra, när han var död.
Sträng var gubben, men reel i alt, hvad han företog sig, envis som synden, tog icke skäl och gaf icke häller.
Hans vilja var nog, och när han hade sagt den, så vek han icke en tum.
Fick han inte, hvad han ville ha för sin säd eller för potatisen, så var han karl för att låta den ligga osåld.
Och han var den enda, som låtit sin skog stå, när vedpriserna rundt omkring stego, och bönderna tjänade stora pängar på att hugga ned sina skogar och segla veden till sta’n.
Frågade någon, hvarför han gjorde så, då svarade gubben bara, att han hade råd till det.
Till honom skulle Karl Johan gå en söndags förmiddag och fria till hans dotter, och när Karl Johan stod i förstugan och frågade, om Pehr Ohlsson var hemma, då var han inte så stark i tron, som när han hade talat med Sophie.
Och när han kom in och fick se gubben sitta vid bordet, stor och bred i skjortärmarna, med glasögonen på näsan och läsande i en stor handskrifven bok, då glömde han både Jakob och David och alla andra män, som Gud underligen hulpit, och han kände på sig, att han bara var backstugupojken Karl Johan, bokhållare hos Jönsson och son till gamla mor Lena på Rågholmen.
Han bugade sig förlägen och nästan sjönk ihop inför det myndiga, rakade ansigtet med små gråa polisonger under öronen och en stark näsa öfver en befallande öfverläpp.
Från ansigtet lyste ett par trygga ögon emot honom, och den fråga, som låg i dessa ögon, tyckte han sig sakna mod att besvara.
Han hälsade emellertid och slog sig ned.
Och efter en stund frågade Pehr Ohlsson, hvad han ville.
Då tog Karl Johan på sig sin allra mest undfallande min.
Han gjorde sig så liten, han kunde, och med hufvudet nedböjdt, så att det ljusa håret föll honom öfver pannan, och ögonen stelt riktade på stöflarna, började han tala.
Gubben lät honom tala till slut.
Men när han slutat, satt Pehr Ohlsson kvar i stolen, som om ingenting hade händt, och Karl Johan såg, hur han småskrattade för sig själf.
När den andre ingenting svarade, började Karl Johan igen.
Han talade en lång stund, vred sig på stolen och såg upp på Pehr Ohlsson.
Men när han hade slutat, satt Pehr Ohlsson som förut.
Ögonen voro alvarsamma, men munnen såg ut, som om den skrattade åt honom.
Karl Johan blef förvirrad.
Han ville börja en gång till, men rösten svek honom, och tyst, utan att kunna få fram ett ljud, satt han bara och såg på det orörliga ansigtet på andra sidan bordsändan med en känsla som om han skulle få stryk.
Till sist sade Pehr Ohlsson:
– Jaså, han trodde verkligen, att det där skulle gå.
Karl Johan började tala om Sophie.
– Jaså, hon är verkligen så galen, så att hon vill, afbröt gubben.
– Ja, sade Karl Johan darrande.
– Ja, men jag vill det inte, sade Pehr Ohlsson och reste sig.
Hälsa och säg henne det.
– Flickan blir olycklig, försökte Karl Johan.
– För att hon inte får honom, sade Pehr Ohlsson.
Det tror jag, fan ta mig inte.
Och är hon så dum, så rör det mig inte.
– Nu kan han gå, tillade gubben och satte sig i stolen igen, i det han återtog läsningen.
Karl Johan försvann tyst genom dörren.
Men när han kom ut igen, öfverfölls han af en känsla af hat, så stark, att han blef nästan rädd för sig själf, och han knöt sina långa, magra fingrar, medan han tänkte på den dag, då också han skulle kunna sitta på sin stol och med ett ord trampa på andra.
Han lofvade sig själf, att då skulle han inte spara dem, som han rådde på.
Det var öfverenskommet, att Sophie skulle vara borta, därför att hon fruktade fadern.
Och Karl Johan rodde ensam hem, medan tanken på hämd fylde hans sinne med en känsla af njutning, som om han med sin svaga hand kunnat böja den styfva gubben i stoftet.
Men när han kom hem, stängde han in sig i sin lilla kammare och började tänka.
Alt som han tänkte, blef han lugnare, och han började förstå, att det fans intet annat sätt än att som patriarken i bibeln hjälpa sig fram med list.
I hans hjärna spirade en tanke, som gjorde honom vild.
Det var en tanke, som inte var så aldeles ny, men som ändå inte alla vågade att sätta i verket, en tanke, som kom hans blod att sjuda och ögonen att glänsa af en segerviss eld.
Ty på det sättet måste han lyckas.
Han kunde ej släppa det tag, han hade i rikedomen, detta tag, som med ens skulle lyfta honom upp, utan att han behöfde underkasta sig en lång och mödosam väg.
Sophie tyckte han om.
Det var inte frågan om det.
Han kunde förstås lika gärna ha kommit att tycka om en annan, och flickor fans det altid godt om.
Men att hitta någon, som var lika rik, och som också tyckte om honom, det var en annan sak.
Och Karl Johan visste, att för hans skull kunde Sophie göra hvad som hälst.
Hon hade också gått i en ångest hela dagen, när Karl Johan hade varit på besök hos Pehr Ohlsson.
Och hon kunde inte förstå, hvarför han inte kom och träffade henne, som de hade aftalat.
Nog borde väl han veta, hur ängslig hon var.
Men när hon kom hem, såg hon själf, hur det hade gått.
Fadern sade inte ett ord, men hon förstod ändå, att Karl Johan hade varit där.
Och Sophie gick ut för sig själf i skogen och grät bittra tårar, öfver att hon och Karl Johan aldrig skulle få hvarandra.
Men mest grät hon, för att han inte kunnat komma själf och tala om det för henne.
Ty altsedan Sophie hade börjat tro, att det var förutbestämdt, att hon och Karl Johan skulle bli ett par, hade hon fått en känsla för honom, som om han vore inbegreppet af alt, hvad hon önskat sig hos en man.
Han hade talat vid henne om sina planer och sina tankar.
Hur underligt Gud hade hjälpt honom, hade han också förtrott henne, och till sist hade han kommit fram med sina tankar om patriarken Jakob.
På Sophie hade han lyckats öfverflytta sina egna idéer om sig själf, så att när hon tänkte på Karl Johan, var han inte längre för henne bara Jönssons bokhållare, som vägde ut sirap och gryn, och som ville ha sig en egen bod och godt om pängar, utan han var något för mer än andra människor.
Och om han fick pängar med henne, tyckte Sophie, att det inte var mer än rättvist.
Karl Johan å sin sida gick och väntade.
Efter samtalet med Pehr Ohlsson hade han varit för mycket upptagen af sina egna framtidstankar för att ens komma ihåg, att han lofvat träffa Sophie.
Under veckan kunde han aldrig komma ifrån boden förrän sent på kvällarna, och när de icke hade aftalat något, så visste han ej, hvar han skulle träffa henne.
Dessutom var han inte angelägen att råka Pehr Ohlsson igen – än så länge.
Men han väntade, att Sophie skulle komma.
Och en morgon, innan Karl Johan ännu hunnit öppna boden, gick hon också på bryggan och väntade honom.
Hon var förgråten och såg utvakad ut.
Det syntes mörka ränder under ögonen, och hela hennes ansigte var så sorgmodigt, att Karl Johan blef riktigt rörd.
Han försvarade sig så godt han kunde, för att han inte hade kommit.
Han sade, att han då varit så ledsen, att han inte kunnat se henne en gång, talade om, att han gråtit, när han kommit hem, och tillade, att han bort förstå hela tiden, att det skulle så gå.
Sophie trodde honom, och han såg så olycklig ut, när han talade, att det blef hon, som måste trösta honom.
Och i det hon ansträngde sig för att lifva upp honom, slog hon också bort sina egna tankar.
– Vi får vänta och se tiden an, sade hon till sist.
Karl Johan hade följt med henne ner i ängen.
Genom den kom man ned till en liten vik, och där låg båten gömd bakom udden.
Det var knoppar på hasseln, fjorårets blad prasslade under deras fötter, och vårsolen lyste blidt och varmt ned öfver blåsipporna, som växte upp ur det torra gräset.
I ekarna kvittrade småfåglarna, medan de drogo ihop till sommarbo, och långt borta i skogen skrek gröngölingen.
De gingo båda tysta en stund, Sophie höll Karl Johan i hand, och hennes ansigte hade fått ett gladare uttryck.
– Jag tar ändå aldrig nå’n annan än dig, sade hon.
Då stannade Karl Johan och såg stint på henne.
– Är det säkert? sade han.
– Det vet du väl, svarade flickan.
– Då fins det bara ett sätt, sade Karl Johan beslutsamt och tog hennes arm, medan de gingo vidare.
Han såg rätt framför sig, rädd, att ögonen skulle förråda hans tankar.
Sophie förstod honom och blef röd.
Men hon drog inte undan sin arm, och när de skiljts åt, och Karl Johan blef ensam, var han så glad, att han hvisslade för sig själf, medan han skyndsamt följde gångstigen hemåt.
Men det var inga kärleksdrömmar, som uppfylde honom.
Han tänkte på, när han nästa gång skulle tala med Pehr Ohlsson.
Och om aftnarna tog Karl Johan ofta båten och rodde öfver till Nämdö.
Karl Johan gick och tittade på Sophie, så ofta de träffades, så att Sophie blef ond och slog efter honom och sa’, att han var otäck.
Men det var bara för roskull, tyckte Karl Johan.
Och se på henne, måtte han väl åtminstone få.
Det kunde inte en gång Pehr Ohlsson neka honom.
Karl Johan var i det hela vid ett utmärkt humör hela sommaren.
Han var lika glad, antingen solen sken, eller det rägnade, och när han stod vid disken, skämtade han med gummor och flickor, så att ingen människa kunde tro, att det var samme Karl Johan, som förut hade stått där så smal i ryggen och alvarlig i mungiporna.
Men den, som var allra mest förvånad, det var Jönsson.
– Jag tror pojken har fått ett arf, sade han för sig själf och sköt läpparna öfver hvarandra, i det han sneglade på Karl Johan.
Och det var inte fritt, att Karl Johan hade blifvit liksom litet rakare i ryggen och litet mindre ödmjuk.
Det kom sig af, att han började känna sig säker både emot Gud och människor.
Därför hade han också glömt bort att läsa i Skriften, och han blandade inte längre in några bibelspråk i sitt tal.
Men den, som inte var glad, det var Sophie.
Hon gick hela sommaren omkring som en strykrädd hund, hvilken kryper för alla människor.
Skygg hade hon altid varit och rädd för folks prat.
Men hvad hon nu gjort, syntes henne så oförväget, att det aldrig kunde föra godt med sig.
Och hade det inte varit för Karl Johans skull, hade hon önskat sig döden många gånger.
Inte hade hon behöft vara så ängslig annars, ty ett barn kunde nog fadern förlåta henne.
Det skulle ha blifvit bröllop och vigsel för henne som för andra, och hur snart det sedan blef barnsöl i huset, det angick ingen människa.
Men det här var värre.
Ty det var gjordt för att trotsa fadern.
Och Sophie sade ofta till Karl Johan, att hon hade onda aningar.
– Puh! sade Karl Johan och skrattade.
Hvad kan han göra dig?
Nu är det han, som får tacka till, att jag vill gifta mig med dig.
– Det var vackert sagdt, menade Sophie.
Men Karl Johan svarade bara, att det var inte värdt att låta illa för ett skämt.
Hon måtte väl känna sin Karl Johan.
Han var karl att greja värre saker än så, och Gud skulle nog underligen hjälpa honom den här gången, som han hade gjort så ofta förut.
Nu var det så godt att tala med gubben, när höbärgningen var öfver.
Ty nu var det färdigt!
Och det som var gjordt, kunde hvarken döljas eller ändras.
Och så blef det utsatt en ny söndag, när Karl Johan andra gången skulle tala vid Pehr Ohlsson.
Det var en vacker sommarmorgon med frisk blåst.
En strykande sydvest låg in öfver fjärden och dref de mörkblåa vågorna med sina hvita kammar lifligt jagande hvarandra fram mot strandens stenar, där de krossades och i sugande gungning slogo tillbaka mot närmaste våg, emot bryggans pålar, där de brötos och plaskade under det vattendränkta timret.
Båtarna, som lågo och höggo med fören, satte de i en gungande rörelse, och i segelbåtarnas hvita dukar fläktade vinden.
Öfver hela sjön sjöng det af lif, och fiskmåsarna kretsade i solskenet öfver det klarglittrande vattnet.
Karl Johan kände sig nu litet annorlunda till mods, än när han första gången skulle gå på besök till Pehr Ohlsson.
Nu tog han på sig helgdagskläderna med en viss långsam högtidlighet, och det förekom honom, som om han beredde sig till sin lefnads stora dag, då det en gång skulle visa sig, hvad Karl Johan var för en karl.
Han tyckte, att han själf hade varit nästan kvickare, än till och med patriarken, när han skalade käpparna, och hade någon lurat bönder förr, så inte var han den sämsta.
När han kom öfver till Nämdö, tog han fram fickspegeln och gjorde toalett på bryggan.
Håret jämnades, så att det skägglösa ansigtet såg ännu slätare ut, halsduken knöts i lediga veck, och när han satt på sig rocken, knäppte han den långsamt och ordentligt.
Det gaf honom utseende af en man, som kom i alvarsamma ärenden.
Karl Johan skrattade för sig själf, när han stod i förstugan och knackade på Pehr Ohlssons dörr.
»Stig in», ropade en röst.
Och läggande ansigtet i prydliga, alvarliga veck, steg han in i rummet.
Karl Johan var så viss på sin sak, så att han gick ända fram till bordet och tog gubben i hand.
– Goddag, Pehr Ohlsson, hälsade han och slog sig sedan ned, som om han varit hemma hos sig.
Ja, Pehr Ohlsson tog den där smala spelevinkern i hand och lät honom sätta sig också.
Han tyckte nog att karlen var litet fräck, men han lät honom hållas och tänkte som så:
»I dag är det väl något annat, efter han är så säker.
Karl Johan satt och småskrattade, när han såg på Pehr Ohlsson.
De utbytte ett par ord om årsväxten, och sedan blef det en stunds tystnad.
Pehr Ohlsson började nästan tro, att den andre kom för att köpa något af honom.
Ty Karl Johan satt med det ena benet kastadt öfver det andra och såg så vänlig ut, som om han velat göra Pehr Ohlsson en tjänst.
– Det har varit bra väder med höbärgningen, sade Karl Johan en gång till.
Han var så upptagen af sina egna tankar, så att han aldeles glömde bort, att han sagt detsamma en gång förr.
Han kände, att han hade rika Pehr Ohlsson i sin hand, och det riktigt kittlade i honom att få visa det.
Men han kunde ändå inte komma sig för att kalla honom för svärfar med detsamma, och därför satt han och funderade på, hur han skulle lägga sina ord för att riktigt snärja gubben.
– Ja, gudskelof, vädret har nog varit bra, sade Pehr Ohlsson för andra gången.
Han började bli otålig, och han kunde rakt inte begripa, hvad den andre ville.
Ty frågan om dottern ansåg han ha blifvit slutbehandlad en gång för alla, och att det gälde henne, det föll honom inte in.
– Nå, fortfor Karl Johan i ogenerad ton, och det kom ett uttryck af skadeglädje i hans ögon, som gjorde Pehr Ohlsson litet orolig.
Då kanske nämdeman är liksom mera benägen att tala något om vår gamla affär.
– Jag vet inte om nå’n affär oss emellan, afbröt Pehr Ohlsson.
– Tänk efter ändå, menade Karl Johan och lade hatten ifrån sig.
Det är alt något, som vi har otaldt med hvarandra.
– Inte jag åtminstone, sade nämdemannen tvärt.
Han började få en aning om, att samtalet skulle få samma vändning som sist.
Men detta föreföll honom som något så oerhördt, att han i det längsta ändå ville låtsa, som om han ingenting begrep.
– Nämdeman var inte riktigt vänlig mot mig sist, fortfor Karl johan.
Men det kom väl af, att då fans det inte något skäl för mig att få Sophie.
Men se, då tänkte jag, att det kunde alt bli så också, att Pehr Ohlsson kunde få säga ja till sist och ändå vara glad, om jag tog henne.
Pehr Ohlsson sprang upp och slog näfven i bordet.
Han var aldeles röd i ansigtet, och ådrorna svälde på den seniga halsen, hvilken syntes öfver den öppna skjortan.
– Hvad fan skulle det vara för ett skäl? röt han.
Karl Johan satt stilla och njöt af den andres vrede.
Han kände, hur han hade honom i sin makt, och han visste på förhand, att bara sanningen kom fram, skulle gubben vara tvungen att ge med sig.
– Det skulle alt kunna finnas ändå, sade han lugnt, och han smålog mot den retade bondmagnaten.
Pehr Ohlsson gick fram mot den lilla skägglösa pojken, som satt på stolen framför honom, och när hans stora kropp rörde sig framåt mot Karl Johan, såg det ut, som om den skulle kunna bryta sönder hela hans spensliga gestalt.
Men Karl Johan lät sig inte bekomma.
Han satt kvar på stolen och såg stint upp mot den andre.
– Hvad menar du? skrek Pehr Ohlsson.
Säg ut, hvad du menar, din djäfla rackare!
Säg ut!
Eller jag svarar inte för, hvad jag gör.
– Hon är med barn! sade Karl Johan lugnt.
För jag tänker gifta mig med henne.
Pehr Ohlsson höjde armen, som för att slå till.
Ansigtet skiftade färg, så att han blef aldeles hvit, och det kom blått på läpparna.
Men han vände sig om, slet upp dörren och skrek, så att det skallade genom hela huset:
– Sophie!
Det blef buller utanför, röster som ropade, fötter, som trampade.
– Säg åt dotter min, att hon kommer in.
Pehr Ohlsson ref upp skjortan, så att det gråa håret lyste fram genom öppningen, och började med starka steg gå fram och åter i rummet.
– Det lägger sig väl, när han får veta, att det är sanning, tänkte Karl Johan.
Bakom honom öppnades sakta dörren och Sophie kom in.
Gråtande gick hon fram emot fadern, men Karl Johan nickade emot henne, att hon skulle vara vid godt mod.
Pehr Ohlsson stannade i sin gång och stod bredbent och ursinnig midt framför henne.
– Är det sant? röt han.
Är det sant, som den där uslingen säger?
– Far, kom det från Sophie.
Hon skälfde i hela kroppen och tordes inte se upp.
Då hördes plötsligt ett ljud, som knappast tycktes komma från ett mänskligt bröst.
Det var på en gång rytande, svordom och gråt, och Pehr Ohlsson slog dottern med knuten hand, så att hon kvidande föll till golfvet.
– Hvad gör I? skrek Karl Johan och sprang upp.
Hans knän darrade, men han var så öfvertygad, att han räknat rätt, att han tillade:
Det är ingen skada skedd.
Jag vill ju gifta mig med henne.
Men mer fick han inte sagdt.
– Jaså, du vill gifta dig med henne, röt gubben, grep honom i kragen och skakade honom, som om han varit ett barn.
Ja, det tror jag förbannadt väl, att du vill.
Men om ni så hade tio barn, så är jag karl för att ta hand om både dem och min dotter, utan att du behöfver lägga din näsa i blöt för det.
Dra nu åt helvete och titta inte hit en gång till.
Din eländige usling.
Och innan Karl Johan hann att betänka sig, kände han sig sväfva i luften, en spark gaf honom fart, och han befann sig ute på gården, medan hans hatt, slungad af en kraftig hand, rullade efter honom.
När Pehr Ohlsson blef ensam med sin dotter böjde han sig ned och såg efter, om han gjort henne illa.
Det ångrade honom, att den andre skulle ha sett, när han slog henne.
Och på starka armar lyfte han henne upp och lade henne på soffan.
– Gråt inte, sade han kärft.
Du ska’ nog bli gift utan den där pojkkraken.
Men Karl Johan stod ensam på gården och borstade andfådd dammet af sina kläder.
Alt hade gått så hastigt och kommit så oväntadt, att han i början inte kunde förstå, hvad som hade händt.
Han stirrade på trappan, på dörren, som blifvit stängd efter honom, och med ens gick det upp för honom, att han hade spelat den svagares rol, och att, innan han kom till pängar och makt, skulle han alt få göra många strutar och väga upp åtskilliga skålpund gryn.
Med händerna i fickorna och lutande i kroppen, gick han långsamt nedåt vägen, som ledde till sjön.
Han tänkte på alt och ingenting, känslorna mylrade inom honom, så många och så olika, att han ej kunde reda dem, de pinade honom, som om man vridit en törnkäpp i ett öppet sår, hvart han vände sig, tyckte han, att det var något, som stack honom, och när han kom utför backen, satte han sig ensam och förbi bredvid vägen och grät af vrede och hämdlust, grät öfver sina svikna förhoppningar och sin egen dumhet.
Så usel var han altså, bara för att han var en backstugusittares son, att Pehr Ohlsson kunde sparka ut honom som en hund och hällre lät dottern sitta där med skammen, än att han skulle gifta sig med henne.
Så långt stod han under andra, att han var som ett skabbigt djur, hvilket ingen vill komma nära, för att inte otäckheten skall smitta af sig.
Han hade trott, att han var uppe, och nu – utkastad, trampad, tryckt ner i sin egen låga ställning, utan möjlighet att komma längre, led han alla den gäckade äregirighetens och den sårade fåfängans bittraste kval.
Han tänkte på sin barndom.
Han såg modern den natt, då hon trodde, att han sof, och han i mörkret urskilde hennes gestalt, hvilken böjde sig mot väggen och i ett hål, som han sedan aldrig kunnat återfinna, stoppade in något, som skramlade.
Han tänkte på, när han lefvat på potatis och hårdt bröd och tagit en salt strömming till, för att han skulle kunna få ned det andra.
Modern stod för hans fantasi och räckte honom det torra brödet och strömmingen.
Men i väggen fans det pängar, som skramlade.
Han tyckte, att vid all denna uselhet var han bunden fast med osynliga band.
Modern och han voro ett, huggna ur samma stycke, formade af samma lera, samma egenskaper, samma möjligheter, samma lif.
Han hade försökt att med ett språng kasta sig öfver den afgrund, som skilde honom från andra människor.
Ödmjuk och undfallande, på krokvägar måste han slingra sig omkring branten, hvilken han aldrig kunde komma öfver.
Strömming och bröd!
Och så smutsiga, sparda, hemliga slantar, där ingen kunde se dem.
Gråten hade lugnat honom, och med jämna steg gick han ned till stranden, tog båten och sköt ut ifrån land.
Han lät båten glida för vinden, tills han nalkades Jönssons brygga.
Då såg han sig försigtigt om, ifall någon bemärkte honom, och sedan han kommit i land, smög han sig i ett begär att gömma sig upp på sitt rum.
Han höll sig tyst, så att ingen skulle tro, att han var hemma, låg stilla på sängen och kände, hur hans tankar långsamt återtogo den gamla väg, som de brukat gå, innan han träffade Sophie.
Först när det blef mörkt, reste han sig upp och gick ned för att få litet mat.
Då var han åter undfallande som förr, den utmanande glädtigheten var borta, och hans ansigte var slätt och jämt, när han läste bordsbönen och långsamt och tyst lät maten smaka sig.
Med en ödmjuk bugning för patron Jönsson med fru lämnade han rummet.
När han kom upp på kvällen, tände han lampan, fast det var midt i sommaren, och med raka sirliga bokstäfver skref han till Sophie.
Granbärget den 18 Juli.
Till min fordoms älskade Dygdädla Jungfrun Sophie Ohlsson
i Nämdö.
Det hafver händt underliga saker, när jag nu fattar pennan för att skrifva dig till och säga dig farväl.
Icke hade jag trott det, och icke hade du trott det, när vi sist träffades och i kärlek sutto hand i hand i den tysta skogen.
Din fader har icke uppfört sig rätt emot mig.
Såsom en sann israelit, i hvilken intet svek är, kom jag till honom för att försona ungdomens öfverilningar och i tukt och ära bedja dig till min trogna maka genom lifvet.