Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Städerna endast förknippad med rättigheten at idka Borgerlig näring; den stödjer sig således pä helt andra grunder, än Landtmannens skyldighet at stjutsa för sit Hemman, den är i följe häraf at anse säsom en särstilld sak, ändock den samma nödwändigt bort intaga sit rum uti en ffjutsstadga.
Pä desia ffäl har Oeconomi^ - Utskottet grundat sit tilstyrkandc, at för den skjuts, som af Städerna utgöres, förhöja legan m d 4 si. milen, och lärer HLglosiige Ridderffapet och Adeln uplyst sinna, at dä OeLonomis - Ulffotiek, oansedt det icke funnit sig tilständigt föreslä en förhöjd lega för häll- och rskcrve-ffjutsen pä Landet, det oaktadt k underdånighet til Kongl. Masits afgörande hem - DA -, vm icke förrbeMalte tilökttinA kunde bervistjäs fljutsffyldiga ZnNewänare, sädaNt ingalunda innkblr h'.varken någon stireÄ eller inttireä oontrL» viätion-.
Herr IVlunclc sk hvilen!cIio!6, öbtr» bäi-ä.
Jag yttrade i kleNuiN för den dagen , hwars ^rotocoll nu Mlkcras - at jag ej kunde bifalla et Lrojectz som ivar grundad! pä den salsta principen ak Hemmansägaren äligger skyldighet at skjutsa, och icke pä dön enda rätta, som är frrwilligt Loiv draet eller eiltreprLiulcie^
Aag anhäller, at Nrr fä upgifwa grunderna kil mit yttrande - hwilket tidett förra dagen ej medgas
Det är ostndigt, at i et hyfsädt land bör fuvar mennista kunnä preteNckera at kUNna läll och beqvämt resa frän den ena orten kil dett andra.
Men deraf fä wi icke sinka, at det är Hemmansägaren eller Bonden, som stall staffa denna fördel, i synnerhet, som det just är Han, sommindst behöfwer och betjenar fitz af den samma.
Detta insäg den ödödlige Riks-LaNceiieren Oxeulk^erWz dä han iSgö i Rådet yttrade stg:
För wära eominoäitoter Mäste wi intet täta der gemene mans bästa tilbakm
Det wore bättre, at wi sjelfwe hälle öst här hästar, wärö Tjenare i Landet at Utsända med- RiksRädet Skatte upläsie dä ock af Uplands - Lagen!
At ingen är skyldig
Nägott at stjUtsa LMvt sin wittja.
Bondens stjutsnings-stvldighetgrundat sig således icke pä nägvä lagr Gmumal häfd borde äswen sä litet kunna försvara den pätrttgadö flutsnings-styldighetett i flutet af det adertonde är» hundradel, som den kunde försmäda fristjutsen r r et trc.tonvr, dä Konung Nagnus LirZerston wlsligen uphäfde den samma.
Hillstjutsen är derföre äfwen sä orättwis lil fri ur-prung, som lans förderflig ti! sina följde' :
Den är sadan, at Bonden omöjligen kan fä nagl n n o swaranoe ersättning.
Han förlorar, U'cm en del af lin egendom, äftv"N tid, halsa, seder, iroghet.
De! nr rali ka st let talar dock mchi emot Len a il,rättning, genom hwilken också rene ista smittan til de asi gsnaste ställen b iftrit rrspridd.
DlN är uond.tz oftast mera til fördel för G stgifrvaren, m för den resande, kekervs stjutstn ar likast vrätni-r, ehnm ofta mindre oserdelag ig, men rrkiä pä margr stallen annu mera tryckande.
För Krcno-stjm ii gen sär den anda mg dryg stattla. gle B mdca m n mi dre bemlning, hwarsöre de kanste osta-e blinstt ny.,jade, än annars stmle sun„i s nödig".
E stilide är» wäl styloige lil uxvff«-igar för det Allmännas w'l, men tyngden nräste !ä fördelas lika pa alla Medborgare, och lika L alla L no or ttr.
D.'N första strincifwn, pä hwilken at!
272 Den So Mars f. m. att en sådan afgift skall äga rum; vid tillämpningen blir det fråga om beloppet.
Jag tror att den bör blifva sådan., sorn den förut varit, af det skäl, att då denna afgift betalas för personen, och alla personer äro lika berättigade inför Lagen till skydd, bör den ej vara bögre, än att den utan tunga kan betalas af hvarje innevånare, och, enligt denna åsigt, synes mig det rätta nu vara träffadt.
Man har omtalat den olikhet i bevillning, som erlägges af Landet och af hus i Städerne.
Jag skulle ej hafva något emot att husen beskattades efter en högre grund, men får tillika nämna, att all egendom beskattas efter dess värde, hvilket torde vara det enda rätta; ty om Städernes hus hafva mindre onera, måste deras värde derigenom höjas, och då finnes deruti ingen annan olikhet änden, som en egendom har emot en annan, genom olika grundskatter.
Detta hörer äfven till tillämpningen, vid frågan om beskattningen af hus i Städerne.
Här har äfven blifvit yrkadt, att Bruken äro för litet beskattade.
Jag tror, att om man läser i8a3 års BevillningsFörordning, hvilken är åberopad med någon redaclionsförändring, som antyder, att man vill göra stadgan tydligare; så lärer man få svårt att uppgöra några skarpare grunder, än då man säger, alt Bruket skall uppskattas till sitt Den 3o Mars f. ra. 273 sitt verkliga värde, och sedan, att ej mindre får betalas än efter en viss supponerad afkastning, antingen egendomen verkligen ger sådan revenue, eller icke.
Detta anser jag vara den strängaste norm, som kan antagas, och som tillika står i full parite' med MinimiTariffen för egendom på Landet.
Rätta normen lär väl vara, att beskatta efter värdet, egendomen må vara af hvad beskaffenhet som hälst.
Då inkomsterna å ena sidan bestämmas, och utgifter å den andra afdragas, allt efter riglig beräkning, måste behållningen blifva grunden för egendomens värde, och värdet åter för bevillningen, alltsammans utan afseende derpå, om egendomen heter Hus, Bruk, Säteri, Frälse, Skatte eller Kronoskatte.
Att kunna beskatta Capitalister annorlunda än hittills skett, har vid förra Riksdagar, och äfven vid denna, föranledt till många öfverläggningar.
Jag skulle ej vilja bestrida verkställigheten; men jag har ej sett eller hört omtalas ,något användbart sätt att åtkomma deni, så länge man ej vill antaga den principen att fördela hela bevillningssumman Länsvis, Häradsvis samt Sockenvis, och sedan låta hvarje cummune inom sig fördela den summa, som skall utgå.
Detta vore, enligt min tanka, enda Sattet att åtkomma Capitalisten, hvilken troligen vore känd inom hvarje församling.
Men så länge man ej vill antaga detta sy18 H. 18 Den 3o Mars f. m. stern, ser jag ej, huru man skall åtkomma honom.
I anledning af hvad som blifvit anmärkt om olikheterne med bevillningsafdrag för intecknade och ointecknade Capitaler, får jag erinra, att bevillningsgrunderne ingenting derom innehålla, emedan detta stadgande tillhör tillämpningen af dem, hvarvid jag förmodar, ali den anmärkta olikheten bör rättas.
Man har äfven sagt, att öfverflöd borde taxeras.
Jag tror mig ej behöfva tillägga något till Herr af Billberghs yttrande, att den rätta afgiften är den, som uppbäres genom Tullen.
Huruvida en sådan öfverflöds-afgift, som vi fordom haft, och som nu är föreslagen, der hvarje person taxeras lika, är rättvis, må bedömas af hvar och en, som vet, att vissa personer äga tillräcklig förmögenhet att dagligen begagna dessa öfverflöds-artiklar, och deraf consuraera flera hundrade gångor mera än andra, som högst sällan begagna eller kunna begagna dem.
I andra Länder, der öfverflöds-afgifterne äro införde, har det skedt i anseende till trängande behof af ökad bevillning, och sådant har äfven förhållandet varit i Sverige.
I andra
Länder utgå de likväl vanligen icke af personer; utan genom afgifter, som läggas på varan och betalas, när man köper den.
De trycka i den mån man förbrukar mer eller mindre deraf.
Kan ej ett sådant beskattningssy - Den 3o Mars f. m. ste'm införas i vårt folkfattiga Land, och medför det här olägenheter, svåra att förekomma; så tror jag, att någon dylik afgift hos oss icke utan orättvisa kan införas.
Jag får dessutom, i anledning af ett annat Betänkande, som ligger på bordet, tillfälle att yttra mig öfver detta ämne, äfvensom om afgift på kortspel, den Utskottet afstyrkt; till stöd för hvilken afstyrkan jag vill anföra den omständighet, att om Allmogen icke utan afgift finge spela kört, skulle säkert många hundrade tusende angifvelser göras emot dem, som spelte, utan att till afgift hafva sig anmält.
Friherre Lilljehorn har yttrat åtskilligt om Recognitionssmide.
Detta ämne tillhör ett särskildt betänkande, hvarföre jag ej nu vill uppehålla mig dervid; och för öfrigt bär jag ej något mera att tillägga, utan anhåller endast, att desse anmärkningar må få åtfölja återremissem Friherre Boije:
Jag har i mitt upplästa anförande sagt, att jag ansåg öfverflödsbevillningens uteslutande vara en skriande orättvisa, och jag har sagt, att de skäl man gifvit mig till ett sådant förhållande, för mig voro af intet annat värde, än förevändningar.
Jag är motsagd, och utbeder mig således att, i anledning deraf, få yttra mig.
Man har yttrat, att det vore en skriande orättvisa, att den, som dricker vin 18* 37 6 Den 3o Mars f. m. eller spelar kort, skall betala 2 R:dr; men ingen annan lär väl anmäla sig till att dricka vin eller spela kort, än den, som har råd att betala denna summa.
I öfrigt finner jag besynnerligt, att man vill framställa för oss följder af en sådan beskattning, hvilka af all vår erfarenhet befunnits vara helt annorlunda.
Vi minnas alla den tid, då sådane afgifter hos oss funnos.
Uppkommo väl deraf några fiscalisatiouer?
Är det sannt, att allmänheten oroades deraf?
Man har sagt, att Bevillningen ligger i Tullen.
Detta låter visserligen ganska bra, för att förvilla omdömet, men brister i sanning; hvarpå jag får, såsom bevis, blott erinra, att tullen på caffe är nedsatt ifrån 5 skill, till 3 skill, på fg:det; och jag vet ej, huru detta står tillsammans med påståendet, att en öfverflöds-bevillning der redan erlägges.
Dessa båda beskattningar äro af helt olika natur; och man har i alla tider betalt tull, men tillika bevillning af öfverflödet.
Min rättskänsla är visserligen icke ofelbar; men så länge jag behåller den, måste jag anse såsom en skriande orättvisa, att neka bevillningen på de förmögnare, för att öka den på de fattigare; och så anser jag förhållandet.
RidderstolpeFredrik: mot första punkten i BevillningsUtskottets förevarande Betänkande måste jag anföra, att jag anser Capitations-afgiften börja för ti* Den 3o Mars f. ra. 377 digt, då den skall erläggas vid 17 års ålder; den bör ej begynna förr, än man är i den ålder, att man sjelf kan förtjena sitt bröd, hvilket hos oss sällan är förhållandet vid 17 års ålder.
De, åt hvilka det är uppdragit, att inmönstra Beväringen, torde bäst kunna intyga, att äfven vid 20 års ålder många ej äro arbetsföra.
Huru många torpare, eller ägare af sextondedels eller mindre hemmansdelar, finnas icke, sorn sitta med flere söner, för hvilka de ej kunna få platser såsom drängar.
För dem är denna beskattning ganska dryg.
Jag föreslår derföre, att Capitations-afgiften ej må börjas förr än vid den tid, då man inträder i Beväringsåldern, och att det deficit, som deraf uppkommer, fördelas på dem , hvilka äro mellan den åldern och 60 år.
Detta är lätt att verkställa, med ledning af Tabellverket.
Denna anmärkning anhåller jag måtte communiceras de öfrige RiksStånden, på det jag måtte få veta, om denna tanka af dem delas, eller förtjenar att afslås.
I 3:dje punkten tycker jag att, i stället för de der föreslagne 5o R:dr, böra, i likhet med hvad som bestämdes år i823, 200 R:dr blifva den minsta lönesumma, för hvilken bevillning skall erläggas.
I /pde punkten om bevillning af ActieBolag, får jag underställa, om icke det bör tilläggas, alt deras vinst ej allenast skall räknas efter den utdelade procenten, utan ock dertill läggas under året förökade inventarie - 27 8 Ben 3o Mars f. m. persedlar, så att, om ett Bolag uppgifver sin vinst, och den finnes grundad på utdelning, det må vara TaxeringsComitte^n tillåtit att göra omslutning af räkenskaperne, för att se vinsten.
I 5:te punkten bör bestämdt föreskrifvas, att å landtegendom brandförsäkringen ej får öka Taxeringsvärdet.
Stadgandet i den förra Förordningen bar man funnit olika förstådt af TaxeringsComitte'er och Landshöfdingar.
De hafva funnits, som ökat egendomens värde med busens, och jag hemställer om det är rätt.
Det är orimligt, det är inconseqvent, det är en grymhet att beskatta en person derföre, att han åt efterverlden velat förvara en vacker åbyggnad.
De Herrar, som förklarat sig emot öfverflöds-afgiften, kan jag ej annat än biträda, emedan varan och ej personen bör bära nämnde afgift.
Man har sagt, att landtbrukaren är mäst beskattad.
Nå väl! bör man då dubbelt beskatta honom, om han, i stället för bröd, nyttjar macaroni, och caffe i stället för svagdricka.
Man har yttrat, att Bruk voro, jemförelsevis mot landtegendomar, lågt och för litet beskattade.
Denna mening kan jag ej biträda, åtminstone hvad Westmanland beträffar.
Man har uppskattat icke allenast värdet af sjelfva fastigheten, utan äfven productionsvinsten, man har beräknat alla fördelar, koltillgång, lätthet att erhålla maljnen, lätthet att få afsättning, m. m.; allt Sådant har ingredierat vid uppskattningen, Den 3o Mars f. m. 2 79 så att man verkeligen uppskattat dem på det högsta.
Jag måste också säga till deras heder, som varit föremål för uppskattningen, att de aldrig nekat att betala hvad man funnit skäligt ålägga dem.
Hvad som blifvit anfördt om minirni-tabellen , föranleder mig att väcka en ny motion, hvarföre jag ej nu vill upptaga Ridderskapets och Adelns tid med något yttrande i det ämnet.
Herr af Billbergh: Friherre
Cederström har behagat tillvita mig en inconsequens, hvartill jag förmodar att antingen otydlighet i framställningen, eller mindre lyckligt minne hos honom, gifvit anledning.
För det ena har jag bevis i mitt skriftliga anförande, och för det andra appellerar jag till Ridderskapets och Adelns bedömmande.
Cederström säger, att jag, såsom Ledamot af BevillningsUtskottet, kunnat först göra mina anmärkningar.
Jag har upplyst, att jag sitter på en annan Afdelning, och att vi hade så kort tid för grundernes behandling i plenum, att det då ej var möjligt för mig att, med för öfrigt trägen sysselsättning, ingå uti desse beräkningar.
Hvar och en inser, att dertill fordras lid och rådrum, och det var icke ens min rätt att få låna hem det då endast skrifna Betänkandet.
Således kan det icke läggas mig till last eller anses såsom en inconsequens, om jag sedan gör de erinringar, sorn tid och omständigheter med - gifva.
Vidare yttrar Friherre Cederström, att jag visat origtigheten af de närvarande taxeringsgrunderne för Borgerskapet, men likväl tillstyrkt deras bibehållande.
I det fallet hänvisar jag till mitt anförande.
Jag har blott föreslagit en modification uti grunden för borgeliga rörelsens taxerande, nemligen att bestämma en viss summa, som Borgerskapet skulle utgöra.
Att jag ej afsett att rubba grunderne i allmänhet, lärer Ridderskapet och Adeln hafva funnit, då jag besvarade Friherre Boijes anförande; ty jag yttrade, att man ej borde generelt ändra nu gällande hufvudgrunder, men väl deruti göra de förbättringar, som kunna vara af nöden.
Att BevillningsUtskottet ej svarat omständligen på Friherre Cederströms beskattningssystem, har haft en grannlagenhet till grund.
Man trodde, alt ett vidsträcktare omdöme öfver detta ämne ej borde lemnäs ifrån ett Utskott, då så många Utskott fått remissen.
Hvad tillämpningen deraf på beskattningen angår, så är det caracteristiska deraf, att man skulle beskatta brutto-inkomsten.
Jag hemställer lill hvar och en billigheten af en sådan grund.
Om en person har 5ooo R:dr i inkomster, [men han, för att kunna erhålla den, måste hålla folk, inventarier, förlag m. m., som kosta honom 4000 R:dr, så är hans behållning icke mera än iooo R:dr; likväl skall han betala efter 5ooo R:dr.
En annan deremot har också 5ooo R:drs Den 3o Mars f. m. inkomst, men af den natur, att inga omkostnader dervid komma i fråga; denne komme då ej att betala mera, än den förre.
Om detta icke är orimligt, eller om det är en rättsgrund, öfverlemna!- jag åt en hvar att bedömma.
Jag begagnar detta tillfälle, för att aflägsna från mig, så vidt det mig rörer, det yttrande Friherre Boije fällt, att man ville förvilla omdömet, då man omtalade, att tullen vore en beskattning på öfverflödet.
Jag vill anföra ett exempel, som Herr Friherren anfört om vin, att dess förtärande skulle beläggas med 2 R:drs afgift.
Den, som nu dricker på högtidsdagar ett glas vin, och förtär kanske en kanna på året, skulle betala 2 R:dr, och den, som i sitt hushåll consumerar 3oo kannor, får ej betala mera, än den förre.
Tullen är rättvisare; när den ena betalar 24 sk., får den andra betala i5o R:dr.
Jag frågar då, om den förmögne ej är beskattad, och i ett rättvisare förhållande, än genom den föreslagne afgiften.
Jag tror således ej, att man kan förebrå mig någon syftning att förvilla.
Herr Munck af Rosenschöhf Eberhard:
Utskottet synes hafva gjort mera afseende på lättheten, att taxera till bevillnings, än på de skattdragandes förmåga, att den utgöra.
Det har ej iakttagits, att bevillningsbördan är dess mer tryckande, ju mindre rättvist den är fördelad, och att en större 282 Den 3o Mars f. m. skatt af ett Folk lättare kan utgöras, dåden af behörigen fördelad, än en mindre, som icke är det.
Vid 1800 års Riksdag i Norrköping föreslog jag den progressiva afgiften af behållen inkomst, eller ock af behållen förmögenhet, och torde derföre vara den förste i Sverige, som framställt en sådan Bevillnings-princip.
Den antogs icke då, men den antogs vid 1809 års Riksdag, och lades till grund för den Bevillning, som fortfor till Riksdagen 1812.
Vid sistnämnda, med så mycket skäl kallade, ReactionsRiksdag, infördes helt andra bevillningsgrunder, hvilka i det hufvudsakliga ända tills nu varit gällande.
Om man således nu sätter i fråga, att förändra bevillningsgrunderne, så är det ej detsamma, som att, såsom Herr af Billbergh yttrat, vid hvarje Riksdag vilja förändra dem.
Yi hafva snart 17 års erfarenhet och bevis på, att vår Bevillning är tryckande, och det i synnerhet genom sin fördelning
Tiden tyckes således vara inne, att deruti göra ändring.
Jag kan ej antaga det af Herr Hjerta deremot anförde skäl, att Nationen nu är van vid de hittills följda bevillningsgrunder; ty en Nation kan äfven vara van vid förtryck, och det måtte ej blifva något skäl, alt bibehålla det.
Jag vill ej säga derföre, att vår Bevillning är allmänt tryckande, ej en gång allmänt för den klass af medborgare, som får mest vidkännas den; ty jag känner exempel, att, då ett hem - Den 3o Mars f. ro. 283 man varit för mycket skattlagdt, har ett annat, till och med i samma by, varit det jemförelsevis för litet.
Orsaken, hvarföre 1810 års bevillnings-grunder öfvergåfvos 1812, var, eller förebars vara, att de åstadkommit en misscalcul på en half eller 1 million, och att de föranledt åtskillige missbruk vid uppgifterne.
Men livar och en bevillningsprincip är åtföljd af några svårigheter och olägenheter.
Den väsendtligaste af dessa är en ojemn och tryckande fördelning.
Utomdess har äfven det sedan 1812 följda Bevillnings-system visat prof på en stor misscalcul, fast den bestått deruti, att bevillnings-summan vida öfverstigit beräkningen, och i ett fattigt land vore en misscalcul, som leder till en för liten bevillningssumma, mera förlåtlig, än den som föranleder en allt för stor.
I allt fall kunna båda dessa slags misscalculer genom erfarenheten rättas, Jag vill ej trötta Ridderskapet och Ädeln, samt, uppriktigt sagdt, icke heller mig sjelf, med att noga granska de oss nu förelaggde grunder för Bevillningen.
Jag vill blott göra några anmärkningar.
Det synes mig vara en motsägelse deruti, att man å ena sidan ålägger Embetsmän bevillning för deras lön, och å den andra föreslår löneförhöjningar.
Det vore ju enklare, att börja med att befria sådane Era? betsmän från Bevillning för deras löner.—> 284 Den 3o Mars f. m.
Man tror sig ej kunna träffa Copitalisten genom direct afgift; men Gäldenärens uppgift på sine skulder kan controllera Capitalistens på sine fordringar.
Äfven tror jag, att TaxeringsComiteerna kunna något när utröna Capitalisternes tillgångar, utan att, som Herr Tham föreslagit, bevillningen derföre skulle behöfva i vissa förut bestämda summor fördelas på hvart Län, Härad och Socken särskilt.
De betydligare capitaltillgångar äro något nära kände på hvar ort.
Att Capitalisterne för det mesta varit befriade från bevillning, kunde vara billigt, så länge de lingö vidkännas en indirect beskattning genom myntets fortfarande försämring.
Men sedan i8i5 och isynnerhet sedan 1818 hafva deras capitaler stigit i värde, i förhållande till fastigheter och till de fleste inrikes, i synnerhet jordbrukets, producter.
De böra således nu underkastas en direct bevillning, helst de haft i ersättning för låne-capitalets försämring en högre ränta, än i nästan något annat land.
Härvid ville jag dock föreslå, att, i händelse bevillnings-afdrag af räntan kommer att bibehållas, icke allenast, såsom Herr Friherre Boije yrkat, 5 procent afdragas äfven å räntan för inlecknade capitaler, utan ock, att detta afdrag icke måtte utgå, utan i de fall, då räntan betalas på förfallodagen, eller åtminstone sist inom i4 dagar efter den.
Det är oriktigt, att jordbrukaren är den medborgareklass, som beskattas mest, Den 3o Mars f. m. 280 och det i flere afseenden.
Dess egendom är mest synbar; dess grundskatt är mångfaldigt större, än fastigheten i städerne; och härtill kommer en vid 1818 års
Riksdag införd Minimi-Tabell för Taxeringsvärderingen af hemman, hvilken jag här då ensam bade den äran att tala emot, såsom den orättvisaste och strängaste af alla beskattnings-åtgärder jag hört talas om.
Och ändå är jordbrukaren mer, än någon annan producent, underkastad en misslyckad production, och äfven då äro priserne på desa producter sällan höga oftare, än han till en del sjelf får vidkännas bristen, ja sjelf köpa.
Han har varit mer, än andre producenter, underkastad antingen concurrence med utlänningen genom tillåten nära tullfri införsel, eller ock tvungen sälja för mycket lägre priser, än han kunnat få hos utlänningen, genom förbuden utförsel o. s. v. Den redan vid sisth Riksdag förkastade bevillnings-afgiften för nyttjandet af vissa öfverflödsartiklar borde väl ej haft endast för ändamål, att öka bevillnings-inkomsten, utan i synnerhet att minska förbrukningen af sådana varor, och skulle onekligen i allmänhet mest drabba de förmögnare medborgareklasser.
I anledning af dessa anmärkningar, hvartill jag kunde lägga många flere, anhåller jag om återremiss. a86 Den 3o Mars f. m.
Hufvudsakligen förekommen af Herr Tham i besvarandet af de anmärkningar, som blifvit framställde, angående Jernbrukens beskattning, får jag blott förena mig med honom i denna del, med det enda tillägg, att om man äfven tager i betraktande den tull, som är lagd på jernexporten, skall man, vid sammanräkning af jernhandteringens alla skatter, icke finna denna närings belägenhet så afundsvärd, som man föreställer sig.
För öfrigt, då jag förmodar att återremiss kommer att aga rum, anhåller jag, att få fästa Utskottets uppmärksamhet på nödvändigheten af ett förtydligande i 1823 års stadgande om masugnar, emedan det visat sig, att ägare af masugnar ofta blifvit besvärade med anmärkningar från KammarRätten, som tolkat stadgandet tvärt emot TaxeringsCommitteerne.
Utskottet har väl äfven åsyftat ett sådant förtydligande, men jag skulle tro, att ett ännu närmare bestämmande erfordras i redactionen.
Utskottet har nemligen föreslagit den ordalydelsen: ”Masugnar och andelar deruti, hvilkas tillverkning försäljes, så vida de nemligen icke ”ingått i värdet af den egendom, hvarun”der de lyda.”
Jag får likväl härvid anmärka, att Masugns-rörelsen ofta är ett ganska svårt onus för de StångjernsBruk, som äro grundade på egen tackjerns-tillverkning.
Deras tackjern blifver ej sällan dyrare än det, som köpes från Bergslagerna; mendet Den 3o Mars f. nr. 287 oaktadt skulle väl någon gång kunna hända, att ett sådant Bruk, i följd af flere förefallande omständigheter, skulle kunna sälja lill en granne något parti tackjern, för hvilket Masugnen således borde uppskattas, I sådant fall skulle jag anse rättvist, om författningen föreskref, att det verkliga och lätt controllbara 'tillverknings-priset foges till grund för beräkningen af Bevillningen, som då skulle bestämmas till vissa procent af öfverskottet mot tionde-jernspriset, och ej, såsom nu sker med StångjernsBruken, en viss del af Hammarskatts-jernspriset. ovilkorligen anses som behållen inkomst, det må vara det eller icke.
Ett annat förfarande i denna del skulle säkerligen minska tackjerns-tillverkningarna, lill betydlig skada för Kronans påräknade inkomster, och således verka tvärtemot hvad man åsyftat.