Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ribbing sig att invända, det Munck likväl otvifvelaktigt vore en nitisk konungatjenare, hade hushållssinne, mycken drift i sina företaganden, kännedom af häststyrelsen och stallinrättningen samt ett artigt umgängessätt.
Enkedrottningen vidblef, att hans månhet om sig och sitt var ännu större än om konungens, och att högfärden framlyste i hela hans sätt att vara.
«Skada« – tillade hon, försmädligt krökande öfverläppen – «att baron Munck ej blifvit «född i Pohlen i stället för Finland; han hade i Poh«len kunnat väljas till hvad de der behaga kalla «kung – en docka, utan makt – och sjelf kunnat «välja vår inbundna Danska till sin kära hälft, ty de «synas mig vara klippte och skurne för hvarandra.«
Vid underrättelsen om Björnrams insteg äfven hos konungen, utbrast hon : «Det felades blott att Gustaf «också fölle i händerna på svärmare, andeskådare, «guldmakare och bedragare.
Har han icke nog af «sin egen skam: vill han då nödvändigt åsamka sig «äfven Carls!« Armlelts stigande gunst bragte hennes förbittring till sin höjd. «Är det värdigt en kung, «är det värdigt Gustafs mödernehärkomst, att stän«digt gifva lastarena nytt fält, att till sina förtrogne «välja pojkar, utan anseende, som aldrig visat sig «duga till någonting!
Hvad jag är olycklig som mor! «..... i afseende på mina begge förstfödde barn!« tillade hon, i detsamma hennes ögon mötte de begge yngstes.
– «Åtminstone« – anmärkte prinsessan Sofia Albertina, mildt öfverskylande sin brors svagheter – «gör Gustafs nye gunstling ett fördelaktigt uppseende i sällskapslifvet.
Min hoffröken Magdalena Rudenschöld påstår, att Armfelt skall hafva hufvud och växt som en Apollo, ett intagande väsende, värdig ledighet och behag i sitt umgänge, lätthet att uttrycka och att finna sig, och en fruktsam uppfinningsgåfva.
Hos fruntimren går och gäller han för oemotståndlig.«
– «Hvarföre öfverlåter Gustaf honom då icke åt fruntimren!« – fortfor enkedrottningen, spotskt. – «Hvilka anstötligheter ödet dömt mig att upplefva!«
– «Det är besynnerligt« – tog hertigen af Östergöthland till ordet – «att finska adeln är missbelåten med Gustafs spira.
(Jag vet med visshet, att så förhåller sig.)
Och det är likväl just personer, som höra dit, hvilka han uppdragit ur stoftet och öfverhopar med ynnest och lycka.
Både Munck och Armfelt äro Finnar.
Ett sådant bröllopp t. ex., som gjordes på Drottningholm åt Armfelt, borde genljuda från Mälaren till Saimen.
Min mor har väl hört det beskrifvas till alla sina enskiltheter?«
– «Nej.«
– «Och en af dina hoffröknar, Sophie, var likväl med vid tillfället?«
– «Min Rudenschöld, ja,« – svarade prinsessan.
– «Om mamma tillåter, skall jag kalla in henne; hon kan bäst berätta sjelf.«
Rudenschöld förekallades och förtäljde:
– «Efter spektaklet på Drottningholm begynte brölloppsfesten.
Lilla kronprinsen, med tolf pager före sig, gick ner till bruden, hoffröken De la Gardie, och förde henne upp till drottningen.
Då hon kom in, gaf prinsen henne en vacker briljantsring till åminnelse.
Sedan förde han bruden upp till drottningen, som påsatte henne kronan och gaf henne också en dyrbar ring, värd 800 riksdaler.
När detta var gjordt, gick öfverstekammarjunkaren gref Wachtmeister med tolf pager och facklor efter brudgummen och förde honom till kungen, som gaf honom handen och tågade i ceremoni till kapellet, som var starkt upplyst af lampor.
Efter kommo drottningen och kronprinsen, som gaf handen åt bruden.
Så snart vi trädde in genom kyrkodörren, kom brudgummen oss till mötes, tog sin brud och gick till altaret, då vigseln började och hela messan lästes.
Pellen höllo fröknarna Cederström och Posse, grefve Dohna och en tysk baron Armfelt.
Då ändtligen messan var slutad, gick brudparet till kungen att emottaga lyckönskan, hvilken han fullkomnade med en fullmakt på statsfru med full lön.
Efter alla de kungligas lyckönskningar, begynte återtåget till slottet, der bruden lyckönskades ånyo i galleriet och fick en vacker ring af kungen.
Efter aftonmåltiden, den äfven kronprinsen intog bland de öfrige, gingo alla upp i rikssalen, der fackeldansen börjades.
Då man slutat dansa bort brudgummen, kom grefvinnan Höpken, vacker som en dager, klädd till fée, under mycken musik och åtföljd af pager, klädda som vildar.
De dansade en balett med facklor; hvarefter grefvinnan Höpken utmanade de christne riddarne till strids, sjöng ett stycke och ställde sig på sidan.
Nu kom öfverstelöjtnant
Möllersvärd med en faslig musik af trumpeter och besvarade utmaningen å de Christnes vägnar.
Ändtligen uttågade de alla genom hvar sin dörr, och bruden dansades bort, då fröknarna Cederström, Wrangel och jag fingo kronan, äfvensom kronprinsen, general Mörner och baron Munck.
När detta var förbi, ledsagade kronprinsen bruden åter ner till sig och – – – (slår ner ögonen) brölloppsfesten var slutad 66.«
– «Det der var ej så illa« – yttrade enkedrottningen.
– «Uppränningen har Gustaf lånat från mina egna tillställningar, den tid jag var regerande drottning.
Jag förunnade likväl mina nådevedermälen åt helt annat folk, än Munckar och Armfeltar.
Jag utmärkte i stället Linnéer, Daliner och Klingenstiernor.«
– «Med Ers Maj:ts nådiga tillstånd – tog riksrådet
Ribbing till ordet – torde böra nämnas, att bildhuggaren Sergel blifvit införskrifven, skalden
Lidner utskickad, skalden Bellman och unga Kellgren rikt uppmuntrade, en annan ung hoppgifvande man, vid namn Leopoldt, uppsökt i landsorten, och, oberäknadt statssekreteraren Schröderheim, som ej kan frånkännas snille, ett par yngre tjenstemän af sällspord själsodling, Adlerbeth och archiater
Rosensteins son, fästade nära konungens höga person.
Äfven har Hans Maj:t i sin, drottningens och kronprinsens närvaro låtit sångaren Karstens vigningsakt försiggå i Drottningholms kapell, då han gifte sig med ett pohlskt fruntimmer, som hitkommit från Warschau i sällskap med engelske envoyén Whrougton 67.
– «Nero – återtog enkedrottningen – utmärkte också skådespelare och sångare och uppträdde sjelf offentligt, för att täfla om priset, och Nero slöt med att låta afdagataga sin egen mor.«
– «Denna sammanställning – föll prins Fredrik lifligt i talet – är för hård.
Min mor gör ofelbart Gustaf orätt.
Stora misstag falla honom visserligen till last, och bland dem främst hans uppförande mot sitt lifs upphof; men annat är att brista i aktning och tacksamhet, annat att begå den oerhördaste af alla missgerningar.
Derifrån frisäger jag Gustafs hjerta: än mer, jag är öfvertygad, att han länge ångrat det framfarna och gerna skulle söka en försoning, som ej alltför mycket förödmjukade honom i allmänhetens ögon.«
– «Du tror!.... men beviset att du irrar dig är, att Gustaf hittills icke gjort ett enda steg till närmande.«
– «Han har tvekat om min mors beredvillighet; och ett afslag skulle förvärra missförhållanderna inom vårt hus.«
Enkedrottningen suckade; derefter tillade hon:
– «En förolämpad mor är ändå alltid mor ....
Om Gustaf så visst hade en sons hjerta! ....
Hertigen och prinsessan föllo sin mor kring halsen och kysste henne, under glädjetårar.
De upptinade mer och mer hennes stolta lynne.
Mot sin plägsed vardt hon slutligen nästan vek och, befallande sin uppvaktning att stadna qvar i slottet, gaf hon handen åt prinsessan, tog hertigen under andra armen och begaf sig ut i trädgården.
Sommarqvällen var herrlig: jasminernas doft fyllde luften med vällukter, fåglarnas qvitter själen med harmoni.
Lovisa Ulrika tog plats mellan sina begge barn, på en gräsbänk under ett hvalf af caprifolium.
Med hänförelse skådade hon den nedgående solen.
Hennes stora, uttrycksrulla ögon strålade af en himmelsk eld, hvars återsken, i mån som talet lifvades och rösten höjdes, färgade med purpur de eljest något bleka kinderna.
– «Sen j, mina älskade, huru solen mer och mer sjunker der borta bakom träden och förgyller deras toppar?
– – – Det är bilden af mitt lif, af min lycka.
– – – Jag var ung, när jag för 38 år sedan första gången beträdde denna jord.
Min höge broders stora rykte hade föregått mig, och det var kring mig, Svenskarnes förtjusning och förhoppningar flockade sig, medan de med otålighet och förakt sågo thronen innehafvas af en gubbe, som, i saknad af både makt och dygder, hvarken kunde befalla eller förtjena vördnad.
Jag delade folkets hyllning med min gemål, eder framlidne fader, hvars kärlek och förtroende till mig voro odelade.
Vi hade blott en tanka, en vilja, ett hufvud och ett hjerfa, Aldrig har något äktenskap varit lyckligare, än vårt.
– – – När företrädaren dog, ville jag att min gemål, som då kallades konung, också skulle blifva det.
Hvilka hinder vi hade att bekämpa, pröfningar att genomgå, svårigheter och obehag af alla slag att uthärda!
Det var bekymmersamma och oroliga tider.
– – – Om ändå eder far haft min brors beslutsamhet och kraft!
Då skulle vi nog gått i land med våra förehafvanden.
I stället blef det nu min lott att så; skörden är Gustafs. – – – Ja, Gustaf har upphemtat frukten af mina beräkningar, ansträngningar, uppoffringar och själslidanden, och med otack och vanvördnad har han belönat mig.
Det var jag, som först bröt den nya politiska bana, han nu vandrar i glans och vällust: jag, som tände ärelystnadens brand i hans bröst: jag, som visade honom vanäran för en kung att bero af undersåter: jag, som knöt de förbund med utrikes makter, hvilka satt honom i stånd att kufva de uppstudsige: jag, som dragit de utmärktaste bland partierna och snillena på thronens sida: jag, som ledde hans första vacklande steg på skådeplatsen för hans framgångar; – men, ännu en gång, huru har han belönat mig!
– – – Kanske hade han blifvit bättre med en annan gemål.
Hans förmälning med denna schåpiga
Danska var en riktig olycka; blyg och försagd, som en prestdotter från landet, rädd som en dufva, fåfäng och inbilsk som en påfågel, utan lyftning i själen, utan snille, men envis och bakslug: det var naturligt, att Gustaf vid hennes sida skulle känna sin öfverlägsenhet,.... och just detta skämde bort honom.
Han trodde sig skapad att beherrska alla, derföre att han beherrskade henne; han trodde ingen sig vuxen i omdöme, derföre att hon saknade urskillning ....
Från den olyckliga stunden af detta äktenskap lyssnade Gustaf ej längre till sin moders råd: en moder, som velat honom så väl, som hade en så vidsträckt, långvarig och mogen verldserfarenhet.
– – – Min gemåls, eder fars hastiga död var tidpunkten, då min glädjes och lyckas sol började nedstiga från sin middagshöjd.
Det enda af mina råd, Gustaf sedermera åtlydt, var, att göra sig enrådande.
Mig har han sedermera endast förfördelat, missaktat, förolämpat och förödmjukat; drifvit mig ur slottet och från mitt kära China; aldrig gifvit mig del af sina planer och förehafvanden; låtit Sofia Magdalena vid alla tillfällen njuta företrädet framför sin egen moder.
– – – Och sedan alla de här oerhörda uppträdena, som föregått och beledsagat kronprinsens födelse!
Att förklara mig, sin moder, ett krönt hufvud, Fredrik den stores syster, i arrest!
Det är Ludvig XIII, han valt till föresyn.
– – – Om jag ändå riktigt visste huru det hänger ihop med det här barnet!
Carl bedyrar, att Muncken varit mer, än underhandlare; j, mina älskade, påstån, att han icke varit något annat.
Jag har hört personer af anseende sluta sig till begge meningarna.
– – – Jag borde ha sett barnet, för att stadga mitt omdöme.
Carl finner likheten med Munck omisskännelig; du, Sophie, tycker gossen vara sin mors afbild ....
Sin mors?....
Ha!.... de dragen äro mig väl bekanta ....
Jag borde ha sett honom.
«Nu, mina älskade, är jag gammal vorden.
Åren och bekymren tynga mig mot jorden: snart – o, jag känner det – snart öppnas för mina trötta ben det hvalf, der min hulde, evigt saknade gemål, eder oförliknelige far, redan länge hvilat sina! O, min Fredrik, hvarföre har jag icke en krona att lemna dig i arf!
Du vore henne värdig.
Du har aldrig ur dina föräldrars ögon prässat andra, än glädjetårar.
Hvarföre vek Sveriges skyddsande från min förlossnings stund och nekade dig att blifva min förstfödde! O, min Sophie, hvarföre vägrade en hjertlös broders nyckfulla fåfänga oss begge den fröjden, att offentligen erkänna för din make din själs utkorade!
Som en god dotter har du med mig städse delat ljuft och ledt, och Gud är mitt vittne, att din sällhet varit högsta målet för alla mina önskningar.
– – – Sen j, mina älskade, huru solen redan sjunkit nedom himlabrynet.
De strimmor af guld och purpur, som nu, efter hennes nedgång, flamma på azurns omätliga fält, äro afskedets välsignelse öfver de föremål, hon huldat medan hon thronade på höjden af fästet.
Så skola äfven snart mina bristande ögon söka eder, och deras slocknande flamma tolka min välsignelse, när tungan ej längre mäktar upprepa den.«
Under det Lovisa Ulrika omfamnade sina barn, hvilkas rörelse gaf sig luft i högljudda snyftningar, började på något afstånd tvänne näktergalar att slå sina ömma driller.
Ett slags täflan uppstod nu mellan enkedrottningens föresats, att afbida slutet af de bevingade sångarnes adagio, och dessas att aldrig tröttna vid dess fortsättning.
Knappt hade den enas slutdrill upphört, innan den andra begynte med de tre bekanta anslagen, hvarpå följde de ohärmliga löpningarne och uthållningarna.
Dock, att beskrifva näktergalens sång för dem, som icke hört den, är en fruktlös möda; den åter, som någon gång lyssnat till dessa klingande, smäktande toner, behöfver blott påminnas om dem, för att fatta hvad vi mena.
– «Kanske – anmärkte omsider prinsessan – att luften börjar bli kylig för min mor.
Man väntar oss förmodligen med aftonmåltiden.
Vore ej tid, att återvända till palatset?«
– «Du har rätt, min dotter« – svarade enkedrottningen, steg upp och gaf armen åt hertigen, som tog sin syster under den andra. – «Jag vet icke huru det kommer sig, att det just denna gången kostar på mig mer än vanligt, att gå ifrån mina små gunstlingars konsert.
De hålla nu också längre ut än vanligt: ja, de tyckas nästan fördubbla sin ifver nu, då de se mig lemna dem.
Hören j, mina barn huru gudomligt de öfverrösta hvarandra!«
Långsamt skredo den kungliga modren och hennes begge barn genom de dunkla alléerna.
Näktergalarne – de skyggaste och de nyfiknaste af hela luftens flygtiga befolkning, och som man med skenet af ett ljus kan locka tätt intill sig, endast man sjelf ej låtsar gifva akt på dem – flaxade nu, från gren till gren, öfver de vandrandes hufvuden.
De stadnade i träden närmast det invändigt rikt upplysta palatset, oafbrutet fortsättande sin himmelska hymn.
Framkomne, dröjde enkedrottningen med sina barn ett par minuter utanför ingången och vände sig om, för att ännu upphemta några milda samljud.
En bland de uppvaktande, som i fönstret blef varse de kungliga personerna, hastade att öppna glasdörrarna åt trädgården.
Näktergalarne slutade just då en löpning, som bortdog bland en sakta susning af löfven.
Bullret från glasdörrarna skrämde luftens sångare och de flögo sin kos i samma ögonblick, Lovisa Ulrika sista gången satte sin fot öfver palatsets tröskel.
Detta lär ock hafva varit sista gången näktergalar låtit höra sig i Svartsjö ödsliga park.
Efter en nästan genomvakad natt, under öfverläggningar med riksrådet Ulrik Scheffer (grefvinnan Brahes sednare man), hvilken konungen ställt i spetsen för de utrikes ärenderna, och som nu haft åtskilligt att anmäla från Sveriges ambassadör i Paris, grefve Creutz, angående dennes underhandlingar med nord-amerikanska ministern, den odödlige Franklin, hade Gustaf icke gått till hvila förr, än närmare morgonen.
Men knappt inslumrad, väcktes han af ett ilbud från Svartsjö, medförande ett bref från hertigen af Östergöthland, deruti han underrättade sin bror, att enkedrottningen på natten våldsamt och vådligt insjuknat.
«Om konungen ännu en gång ville se henne – skref prins Fredrik – vore ingen tid att försumma.
Han skulle bjuda till att bemedla en försoning, och bad konungen medföra sin son, emedan deras mor talat om och frågat efter honom.
I ögonblicket kastade Gustaf sig ur sängen; skickade efter kronprinsens guvernör, riksrådet Fredrik Sparre; befallte fram sin vagn; klädde sig; tillsade Sparre, att göra sin lärjunge i ordning till resan; och skref till enkedrottningen följande rader, som med ett ilbud till häst, hvilket hade befallning att rida i sporrstreck, allt hvad hästen förmådde springa, afsändes till Svartsjö en half timma innan konungen med sin son och dennes guvernör satte sig i vagnen:
«Jag kommer för att ännu en gång njuta den «sällheten att omfamna er, min ömma mor.
Jag be«svärjer er, att icke vägra mig denna tröst.
Min «bror Fredrik är vittne till min smärta.
Han har «åtagit sig att tala för mig.
Min ömma mors
tillgifne och undergifne son
Apostille: «Jag har aldrig tänkt sätta mig emot «min mors testamentariska förordnanden, öfvertygad, «att jag i dem ej finner något, som icke öfverens«stämmer med hennes vishet och med en god mo«ders hjerta.« 68.
Enkedrottningen hade nyss, med matta ögon, slutat läsa biljetten, då konungens vagn stadnade vid porten till palatset.
Underrättad om hans ankomst, svarade hon sig med nöje emottaga Gustaf och kronprinsen.
Lovisa Ulrika låg afklädd i sin säng, uti sitt sofrum.
Gröna rullgardiner och sidenförhängen kring sängen tvingade dagern att endast sparsamt intränga.
Vid hufvudgärden satt prinsessan Sofia Albertina, uppmärksam på modrens minsta rörelse.
Lilla Charlotte – tio till elfva år gammal, vacker och intagande som en Charit – stod framför sängen, betraktande en bild af enkedrottningen, infattad i guld och med stora äkta perlor, hvilken flickan nyss fått af henne, tillika med en kedja af guld och ett ur, också besatt med äkta perlor, äfvensom ett halsband af dyrbara orientaliska perlor med rubinlås.
Hertigen af Östergöthland satt, sorgsen och tyst, i en soffa midt emot sängen, vid hvars fötter öfverhofmästarinnan stod och dröp droppar i en förgyld silfversked.
Vid drottningens öppna pulpet var hennes lifmedicus sysselsatt att skrifva ett recept.
Hon höll konungens biljett i handen öfver täcket, då Gustaf inträdde, ledsagande sin fyraårige son.
Lovisa Ulrika sträckte ut sina matta armar; Gustaf störtade i hennes famn; prinsessans och hertigens tårar flöto ymnigt; öfverhofmästarinnan darrade af sinnesrörelse så, att hon var nära att släppa skeden på golfvet; läkaren lade ifrån sig det halfskrifna receptet, skyndade till sängen och fästade på den sjuka forskande och bekymrade blickar; Charlotte betraktade ömsom prinsessan och enkedrottningen, och den barnsliga ömhetens källsprång flödade från flickans sköna ögon.
Kronprinsen Gustaf Adolf stadnade midt på golfvet, såg, undrande och orolig, på hvad som tilldrog sig kring honom och gret – emedan han ej blef varse annat än tårar, ej hörde annat än snyftningar.
Intet ord störde det själsskakande uppträdet.
Konungen återhemtade sig först.
Sedan han kysst enkedrottningens mun och händer, reste han sig upp och yttrade:
«Jag har återfunnit en huld moder: må hennes godhet utsträckas äfven till mitt barn!«
Gustaf förde kronprinsen fram till enkedrottningens säng.
Hon befallte, att sidenförhängena skulle skjutas undan, rullgardinerna uppdragas och så mycken dager, som vore tillgänglig, insläppas i rummet.
Herrskareordet tystade läkarens knot.
Lovisa Ulrika räckte sin feberheta hand åt barnet Gustaf Adolf, som, begripande fadrens blick, kysste farmodrens fingrar.
Nu fattade hon med ena handen Gustaf Adolf under hakan och med den andra öfver hjessan, böjde hans hufvud mot sitt ansigte och fixerade honom skarpt.
De af naturen genomträngande stora brandenburgska ögonen fingo en ytterligare skärpa af ansträngningen, och det såg ut som hade hon velat med mikroskop undersöka hvarje fiber i konungabarnets anlete.
Ånyo uppstod en allmän tystnad.
Allas blickar voro nästan lika forskande riktade på Lovisa Ulrika, som hennes på Gustaf Adolf. Hans och Sveriges framtid hängde på hvad hon skulle säga.
«Modren, drag för drag!.... ingen annans ....
Carl har nu igen fört mig bakom ljuset,« – yttrade enkedrottningen, i det hon släppte kronprinsens hufvud; derefter, vändande sig till prinsessan: «Sophie, gif hit mitt juvelskrin.«
Konungen, som nyss återhållit andedrägten, att ej förlora något ord, som undslapp hans mor, syntes i detta ögonblick strålande af fröjd.
Han dämpade likväl dess utbrott, emedan det varit opassande vid modrens sjukbädd, och frågade henne med en ömhet, som denna gången ej var konstlad: «om hon icke nu tilläte, att åtminstone rullgardinerna nedsläpptes; ty läkaren ansåge den starka dagern i rummet otjenlig för hennes belägenhet?
Enkedrottningens «ja« var knappt utsagdt, innan hertigen af Östergöthland verkställt denna läkarens föreskrift.
Imedlertid ställde prinsessan juvelskrinet på nattduksbordet vid sängen och öppnade det.
På en vink af Lovisa Ulrika, lyftades kronprinsen upp till henne i sängen och sattes på kanten deraf.
Med verklig huldhet började hon nu smeka, klappa och kyssa barnet, lekte med dess lockar, strök det under hakan och öfver pannan, o. s. v.
Derefter letade hon fram ur juvelskrinet några dyrbara smycken: en afbildning (som hon sjelf burit) af Adolf Fredrik, rikt infattad à jour i stora diamanter af högt värde, hvilka öfver skilderiet bildade en kunglig krona: en dyrbar ring af briljanter (den hon också brukat bära), inneslutande en afbildning af hennes bror, Fredrik den Store i Preussen: och en gulddosa, med hennes egen afbildning på locket, med juveler à cloud.
«Håll till godo detta, mitt barn, som ett minne af din farmor, hvilken du nu ser första och kanske äfven sista gången – yttrade enkedrottningen, lemnande de beskrifna smyckena åt kronprinsen.
– «Blif värdig ditt ursprung och de hjeltar, som tillhöra vår stam.«
– «För min son – invände konungen, med förstulna ögonkast, än på prinsessan, än på hertigen – är er ömhet, min hulda mor, mera dyrbar, än alla skänker i verlden, och Gustaf Adolf är icke den ende, som äger anspråk på vedermälen af min mors hågkomst.«
– «Kan Gustaf misstänka sina syskon för egennyttig afund? – föll hertigen lifligt in.
– Vi uppfatta tvertom fullkomligt tillfällets vigt och dela både mammas tänkesätt och dina känslor.«
Med ett mildt småleende och en lätt nickning instämde prinsessan i hertigens åsigt.
Konungen fästade sin blick på Charlotte, som stod vid prinsessans sida, gick till flickan, slöt henne i sin famn och kysste henne.
– «Denna föräring var bättre än juveler, – hviskade prinsessan, öfverraskad, glad och rörd.
– Du har broderligt återgäldat min andel i anspråket på de nyss bortgifna smyckena.«
Hertigen fattade och tryckte med hänförelse konungens hand.
Enkedrottningens matta ögon följde uppmärksamt hvad som föregick kring henne, och tillfredsställelsen målade sig i hennes anletsdrag.
Sinnesrörelse och ansträngning att tala hade imedlertid synbarligen mattat den sjuka.
Läkaren yrkade, att hon måtte lemnas ensam och åt hvilan.
Alla gingo således ut i yttre rummet.
Endast prinsessan stadnade qvar inne hos sin mor.
Enkedrottningen föll i en djup och stärkande sömn, som räckte flera timmar.
När hon vaknade, närmare middagstiden, lät hon ånyo inkalla sina anhöriga, hvartill läkaren samtyckte, emedan han nu fann hennes tillstånd mindre vådligt.
Han föreskref endast, att hon sjelf skulle tala så litet görligt vore, och att de, som vistades i rummet, måtte åstadkomma så litet buller som möjligt.
Få voro derföre de ord, hon vexlade med sina barn.
Hennes uppmärksamhet var nästan uteslutande fästad vid barnet kronprinsen, hvars naturliga tystlåtenhet och slutna lynne, öfver höfvan understödda af en förvänd uppfostran, som alltför tidigt och redan i hans späda år insnörde honom i etikettens själslösa och glädjetoma stelhet, just syntes skapade för stillheten kring en sjuksäng.
Enkedrottningen sjelf fann slutligen barnets tvång förstämmande, samt uppmanade Charlotte, att inlåta sig i tal med och upplifva kronprinsen.
Det lyckades henne, fastän icke utan möda.
Barnen blefvo småningom skämtsamma och jollrande, till allas förlustelse, den sjukas i främsta rummet.
Charlotte vann sådan nåd för konungens ögon, att han skänkte henne sitt eget etui af guld, som han alltid bar i fickan.
Man skulle nästan kunna säga, att gåfvan gjordes tillika åt hans mor och syskon, så belåtna tycktes de vara med den godhet, han visade flickan.
Om aftonen, när konungen nödgades återresa till
Drottningholm, för att följande morgonen arbeta med Schröderheim, Lilljencrantz och Scheffer, och sedermera hålla senat, begärde enkedrottningen, att ännu en eller par dagar få behålla lilla Gustaf Adolf hos sig.
Konungen lämpade sig gerna efter denna hennes önskan.