Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru allvarsamt benämningen lyrisk tragedi” var menad, skönja vi af hans i dessa ord framblickande grundtanke; som innerst var, att försöka, huru långt en heroisk opera, utbildad till sin högsta möjliga förträfflighet, skulle i egenskap af national opera kunna genom sina verkningar ersätta den nationala tragedi, hvilken, oaktadt flerahanda mer och mindre lyckade försök, ännu i Sverige fortfor att låta vänta på sig.
Vid det beslut, att hans nystiftade svenska theater sålunda skulle börja just med den diktningsart, som på andra nationers theatrar plägat uppträda sednast, var hans afsigt och förhoppning, att genom denna tjusaude sammanfattning af alla theaterns medel förbereda eller inleda en tid, då språket och skaldekonsten ägde styrka nog, att endast genom sina egna förmågor ifrån skådebanan genomgripa och upplyfta.
Gerna instämma vi med Geijer, som derom yttrar:
”Härmed må vara huru som helst: hans mening var hög.
Han tog sina ämnen ur de ädlaste fosterländska minnen; Konsterna skulle räcka hvarandra handen, att förherrliga dem”.
Utan tvifvel gjorde han sig en illusion.
Han lade på Operans skullror bördan af ett vigtigare kall, än hennes vingar egentligen förmå uppbära; det kan ej nekas, att för dessa, eller för de krafter som äro hennes egendomliga, passa rent heroiska ämnen långt mindre än sådana, hvilkas skaplynne har en mera fantastisk och romantisk natur.
Men så väl han, som
Kellgren, lade i det gemensamma försöket en storsinnighet, som bevarade det ifrån att (liksom t. ex. vanligtvis hos Metastasio) slå öfver till parodi; och ingenting är föröfrigt begripligare, än att det, genom sin glans och sin framgång, måste i ej ringa mån blända deras eget omdöme.
Uttänkt af Konungen i ett snillrikt utkast; satt af en Kellgren i verser, sådana som de allbekanta ”Ädla skuggor, vördade fäder”127 och så många andra, vid hvilka ännu hvarje svenskt hjärta eldigt klappar; bragt i musik af en Naumann, – åt hvilken jemväl Geijer tillkänner plats ”bland Europas yppersta tonsättare”; spelad af en Karsten, en Fru Müller, en Stenborg, en De Broen; smyckad af en Desprez med de praktfullaste dekorationer; uppförd i det nya tempel, som nyss var ”åt de fosterländska Sånggudinnorna” invigdt af den konungslige författaren128: huru skulle denna behandling af ett ämne, som redan i sig sjelft var egnadt att röra och lyfta alla svenska själar, kunnat förfela att mottagas med en allmän och gränslös hänförelse?
Men i detta sångspel var Kellgren ändock icke uppfordrad af sjelfva ämnets beskaffenhet, att vidga sitt poetiska handsekreterarskap till det mått af oberoende och egen uppfinning, hvarigenom han i det sednare – ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” – kom att uppenbara omfånget af sin lyriska förmåga.
Lyckligtvis gaf honom
Konungens plan i det sistnämnda stycket dertill anledning och utrymme: genom sina antydningar till den i hjeltens kärleks-äfventyr inflätade idylliska afdelningen.
Man märke:
Konungens förtjenst är att ha gifvit dessa antydningar, – ehuru endast (ty han hvarken behöfde eller kunde gifva dem annorlunda) i en ganska abstrakt allmänlighet; Kellgrens åter är, att derifrån hafva utvecklat dem till ett helt af lefvande mångskiftning och välljudsrik mångtonighet, hvilket han i hvarenda hänsigt så väl gjort, samt framförallt så sannt, så menlöst, så gladt, så trohjertligt ställt på svenska allmogelifvets och folkvisans grund, att i den vägen knappast någonting hvarken sjungvärdare eller läsvärdare kan tänkas.
Så mycket mindre förstå vi, huru Geijer, vid detta skådespel, kunnat yttra om förhållandet mellan Kellgrens text och Konungens: ”Kellgrens bearbetning synes mig här vara under originalet”.
Den vördade vännen tycks här icke gifvit sig tid, att tillbörligt jemföra.
Likväl nämner han sjelf ”andra akten”; der jemförelsen just är lättast anställd och mest slående.
Det må vara, att Konungens ännu qvarbefintliga egenhändiga utkast till denna akt – såsom
Geijer förtäljer – öfverensstämmer närmare, än det tryckta originalet, med Kellgrens bearbetning: men hvad denna borde innehålla, kunde bemälta utkast ändock blott ganska knapphändigt påpeka; och ännu mindre kunde det meddela någon anvisning till det huru, som dock här mer än någorstädes var hufvudsak.
Det oratoriskt- heroiska pathos, hvars grundton var anstämd i utkastet till ”Gustaf Vasa”, fordrade i sjelfva verket hvarken många eller för den tidens skaldespråk ovanliga tonskiftningar; det höll sig öfverhufvud inom en rymd, der
Kellgren alltredan visat sig hemmastadd, och der äfven en mindre skald, än han, skulle kunnat röra sig med färdighet och behag.
Deremot kan den naiva och så rent poetiska lyrik, som utmärker ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, och som enkannerligen genomflödar dess andra akt, endast härleda sig från en skald af högsta ordningen, hvars instinkt förde honom in på den för tidens smak så främmande folkvisans område, och hvars hjerta ej blott var svenskt (såsom Konungens eget var), utan äfven uppammadt i det svenska folklifvets sköte.
Beklagom en samtid, som ej förmådde njuta och värdera så mycken skönhet!
Orsaken låg just i enkelheten af denna skönhets lif och sanning.
Det naturliga, det simpla, det menskligt rörande i det sätt, hvarpå diktens heroiska och idylliska beståndsdelar äro sammanbundna genom hjeltens älskvärda personlighet, var i detta sångspels plan just det, som företrädesvis hade inspirerat
Kellgren; men – ”mängden” (så berättar Rosenstein) förstod sig ej derpå.
Konungen sjelf var förtjust – ty hans sinne räckte till äfven för uppfattningen af sådana toner.
Åtskilliga folkvisor, dem han i sin barndom hört, voro honom i minnet kära; och han såg gerna, att deras melodier blefvo använda, liksom af Bellman, så äfven i lyriska skådespel och lustspel129.
Men fåfängt!
Lika litet halp, att denna gång hade den berömde Vogler författat musiken.
Med undran förnimma vi, att detta sångspel – ett gemensamt verk af Gustaf III, af Kellgren och af Vogler – ej länge bibehöll sig på skådebanan.
Det ser ut, som hade allt det i Kellgrens rika själ innersta, sedan det engång blifvit inuti sitt djupaste djup försatt i rörelse, hädanefter under de få öfriga åren af hans lefnad befunnit sig i ett tillstånd af harmonisk rastlöshet, der en känsla, städse mera eldig, en tanka, städse mera ljus, en bildningskraft, städse mera frigjord, utan uppehör samverkade med ett städse strängare konstnärs-samvete.
Äfven hans qvickhet, hans ursprungliga skämtgåfva, blef dervid själfullare, uppfinningsrikare, och öfverhufvud fullständigt upplyftad på sannt poetisk grund: såsom vi se i ”Dumboms Lefverne”, i ”Smeden och Bagaren” (till hvilken Wessel har lemnat blotta råämnet), i ”Byxorne”, i ”Ljusets Fiender”; och om än i de båda sistnämnda en didaktisk afsigt är uppenbar, så har dock Poesiens lifsluft genomandat den med en så ren glädtighet, att deras ihågkommelse vid sidan af de förra är välförtjent.
Särdeles kan ”Dumbom”, ännu på alla svenska läppar buren såsom en nationaldikt, räknas till de smycken, som sammansätta Kellgrens strålande krona.
Men vilja vi dröja framför de bland dessa smycken företrädesvis ovanskliga: då stanna vi, tvifvelsutan, dels vid det bästa af hans sednare operor (synnerligen den sednaste); dels vid det herrliga qvädet ”Cantate den 1 Januari 1789”, sjunget under kriget mot Ryssland och omedelbart efter Anjala-förbundets nesliga tillställning; vid den af samma fosterlands-nit glödande allegorien ”Dälden”; vid den oförlikneliga visan ”Saknaden”; vid de dithyrambiska, under mina ynglingsår ännu allmänt i sällskaper sjungna orden ”På musiken af Haydns Roxelane”; vid det naiva skaldebrefvet ”Till Fredrika”; vid det elegiska ”Till Christina”; vid den från höjden af all erotisk lyrik uppsväfvande kärleksdikten om ”Nya Skapelsen eller Inbildningens Verld”, der Kellgrens poesi fullbordar sin transfiguration eller himmelsfärd; vid det i skönhet tältande elegiska fragmentet ”Sigvarth och Hilma”; vid hans alltredan af oss betraktade sjelfmålning i”Propertii porträtt”; ändtligen vid åtskilliga af hans såkallade Öfversättningar, emedan dessa esomoftast äro ombildningar till nya och skönare originaler, – såsom förhållandet är med ”Ode till Sällheten”, med ”Då jag var liten”, jemte andra, der efterbildarens öfvervigt i finsinnighet, i smak, i konstnärskap är lika oförneklig130.
Den hithörande balladen ”Fredriks Vålnad” kan väl ej, numera, gälla för något äkta profstycke af dylik folksång; men man får ej glömma, att denna försvenskning af Baggesens föredöme innnebar de toner, som i vår nyare vitterhet första gången bebådade annalkandet af ett för de gamla folkvisornas skönhet öppnadt sinne.
Några af här dels uppräknade, dels åsyftade stycken äro på allvar, hvad det yppersta af hans äldre qväden131 är på skämt, orimmade; ett och annat i antika metrer132; alla uppenbarande i samma grad, som hans rimmade (ja, kanske i än högre), hans musikaliska öra.
Men samfäldt äga de, både rimmade och orimmade, förtjenster, i hvilka han, intill närvarande dag, näppligen blifvit af någon bland våra skalder uppnådd, och säkert af ingen öfvervunnen: denna känslans och lidelsens rena natursanning, denna milda förening af dikt-yrans hänförelse med besinningens ostörda klarhet, denna manerets flärdlöshet, denna uttryckets alltid träffande egentlighet och fullkomliga osökthet eller sjelfgifvenhet, denna melodiska versflod, som bortvaggar oss till sitt hem, till hjertats eviga hem, genom ovissneliga blomsterlunder.
Att han i flertalet af de yngre och yngsta är det så, som få det varit, skall bli all framtids oföränderliga omdöme.
I högsta mening blef han det nämligen först då, när han börjat gästa i ”Christinas” hembygd, och der för alltid genomgreps af den stämning, som ingaf skaldebrefvet till Henne.
Kellgren har i våra dagar upphört, väl icke att nämnas (och någongång berömmas), men nära nog att – läsas.
Visst är åtminstone, att han befinnes vida oftare nämnd, än läst.
Utan tvifvel göra vi då på samma gång Skaldens minne en tjenst och bereda mångom af vara läsare en oskattbar njutning, om vi här, att omedelbart bestyrka hvad vi sagt, införa ett och annat af nyss förutbemälta qväden.
Rätteligen borde vi begynna med, att ur ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” aftrycka hela den andra akten; men dertill skulle behöfvas ett härstädes oumbärligt utrymme.
Vi upptaga således här blott några af de fristående stycken, hvilkas anda och ton märkligast skilja sig från det skaplynne, som var det herrskande hos den fransyskt-svenska smakskolan, och som kort tillförne hade varit det hos honom sjelf.
Till Christina.
Lägst ned i dalens djup, och bergets klyfta
Och täta granens sorgeliga skugga,
Nyss flydde Timon undan verldens åsyn,
Och undan åsyn – ack! mer svår att undfly –
Den af sig sjelf, sin själ, sitt eget hjerta.
Än hade åldern icke plöjt hans panna.
Och icke strött sin drifva i hans lockar,
Och icke tyngt hans fjät och böjt hans skuldra,
Och släckt hans snilles eld – Men hvad ej åldern,
Det hade sorgen redan gjort och smärtans
Fördolda gift och känslans tysta brånad,
Och svallet af de sjudande passioner,
Och svikna hopp om nöjen – ack! som lofvat,
Och ledsnan, mera grym, af dem – som hållit.
Nu – sade han – J, falska, tomma skuggor
Af himmelsk sällhet, icke född för jorden,
Ej född för mig, – nu vänten er ej mera
Att finna spåret till min dolda boning!
Och J, o grymma! J, som ej bedragen,
Ack! alltför sanna, verkeliga plågor:
Förtryck och Fanatism och List och Afund
Och tusen och än tusen lifvets marter,
Er trotsar jag att finna mer ert offer:
Stängd är jag evigt från er syn, och dagens.
Här vill jag, lycklig, glömmas och förglömma;
Här endast lefva med Er, trogna vänner,
Välgörare, odödeliga Snillen,
Som före mig försmäddes och försvunnen!
Och när en dag jag somnar denna sömnen,
Så djup, så lång, så ljuf för en olycklig,
Skall ingen tvungen tår min aska gäcka
Och ingen skald sig i mitt lof besjunga.
Blott om en sårad vän, en dårad älskling,
Förvillad af sitt qval och nattens skuggor,
Fann detta skjul för stormens hot och mörkrets,
Och såg, vid skymten af de tända blixtar,
På ekens mossbelupna stam, min harpa
Förutan strängar hvisslande i vinden,
Och kände den igen: då skall han höja
En suck till Himlen, sorgens suck ur hjertat,
Och säga: ”Broder! du har gått” – och sedan
Med tystnad leta mina ben tillsammans,
Och ge dem åt den mor, som ej förskjuter,
Och lägga blott en otäljd sten på grafven,
Och skänka den en enda tår af känsla,
Och strö derpå en enda handfull blommor,
Af dessa fältets enkla, blyga blommor,
Som aldrig vuxit under menskors öga.
Så talte Timon, och med rösten bruten
Lög sig en stillhet, som hans själ ej kände;
Ty såsom hafvets dyning efter stormen
Var svallet af hans själ – Der ännu blödde
Det svagt förbundna djupa sår af smärtan;
Der blickade ännu det sorgsna minnet
Åt flydda tiders rymd; ej grät han mera;
Men på den bleknade, förtärda kinden
Var ännu spåret af den tår, som runnit.
Han log – men löjet i hans mörka öga
Var såsom lampans natteliga strålar,
Som månans strålar ur de spridda molnen
När höstens dimmor hvila tungt i dalen.
Så, ändtlig trött att strida och att klaga,
Föll han, vanmäktig, på sin kalla torfbädd:
Mild, opåkallad kom, för första gången,
Kom, sakta sjunkande på silkesvingar,
De olyckfullas vän, den tysta sömnen,
Och doftade sin vallmo kring hans hjessa
Och andades sin balsam i hans ådror.
Ej mer, som fordom, hotande och vilda,
Med ormar i sitt hår och qvalets dolkar,
Uppstego Qvalets drömmar ur Tartaren
Att spöka för hans syn – men Hoppets skuggor
I lätta silfverskir med band af rosor,
Och Glädjens lifligare ljusa hamnar
I himlens stjernbeströdda azurskrudar
Kringflägtade hans själ.
Och när de flydde
Vid morgontimmans vink och solens anblick,
Då var det denna gång ej Fasans åska,
Som skakade hans bädd och slog hans skuldra
Och ropade: ”Statt upp, o slaf, till plågor”!
Men sakta friskna nu de dufna lemmar.
Och villigt öppnar sig hans blick för dagen.
Och när den öppnas – Gud! hvad glada röster
Af himmelsk harmoni ha nått hans öra!
Likt röster af de Heliga på Horeb
Ljuft sammanstämda med Serafers harpor,
När Herrans salighet besöker jorden!
Stum, till sin grottas öppning smyger Timon,
Och lyss och tviflar, åter lyss och undrar;
En hemlig dragning rycker hän hans hjerta,
Och foten följer dit hans hjerta drages.
Nu kastar han sig upp för klippans höjder
Och ser med vidgadt öga öfver fältet;
Och ser, att hvad han hört och känt – är sanning.
Der, tätt i nejden af hans mörka grotta,
Hvar fordom Grälet, Sveket, Politiken
Och lyckans hunger med Druiden dvaldes,
Der – hvilken Gud har skiftat denna vildmark.
Och klädt dess nakna sand med blomstrets sammet,
Och bytt dess gula barr i palmens grönska?
Der är det, från den enkla smakens boning,
Som ljudet utgår af de sällas röster.
Och nu, se der!
Der komma de på fältet,
Och dansa, hand i hand, i kärlig omkrets,
Det fria nöjets otillärda dansar.
Ej stort är deras tal – en Mor, två Döttrar,
En Son – men för dem, efter dem, omkring dem
Sprids talrik skaran af de stilla dygder:
Tro, Sämja, Redlighet och Frid och Oskuld,
Och Godheten – hvars blickar smälta själen,
Och Ömheten – som ler med halfva tårar,
Och Vänskapen – som går med blottadt hjerta,
Och Kärleken – men ej den blinda kärlek,
Det troll med vingar och förrädisk tunga
Som rasar, njuter, ångrar sig och flyktar, –
Nej! detta Himlens barn, som evigt fäster,
Med oupplösligt band, två Makars hjertan.
Och när de lyfta ögat uppåt höjden,
Och se den sorgsna enslingen på klippan
Tillbedjande utsträcka sina armar,
Då fly de ej hans syn – men öppna villigt
Ett rum i glädjens krets, och le och vinka
En vänskapsvink, och ropa: ”Främling, nalkas!”
Hvem lyder denna vink, om nu ej Timon?
Nu, snabb som blixten, störtar han dit neder.
Och mötes med ett ömt förtroligt famntag;
Nu blandar han sig glad i deras lekar,
Ler deras löjen, känner deras känslor,
Och andas Dygden med den luft de andas.
Och när han åter omvändt till sin klyfta,
Då tycker han sig se, hur hvalfvet ljusnar,
Och gläder sig och vidgas med hans hjerta.
Välsignad, ropar han, välsignad evigt
(J, Himlens älskade! J, Jordens ädle!)
Den stund, som gaf er åt min sälla åsyn!
Från denna stunden glömmer jag att lida.
Och smärtan halkar lätt utöfver själen;
Och fastnar någongång dess pil, och sårar,
Då ser jag er igen – och såret läkes.
Och nu, – hvad gör mig verlden och dess bländsken,
De Storas nåd emot de Godas aktning,
Och Dårars lof emot de Visas bifall,
Och Seklers minne mot ett Nu af sällhet,
Och mot en vänskapsblick af dig – Christina?
Cantate
den 1 Januari 1789.
Röst af Allfaders mun: ”Ännu ett år åt verlden;
Ännu ett hvarf af solens gamla lopp;
Förr än jag kröner dygdens hopp,
Och störtar lasterna och dårskapen och flärden”.
Du, sistnämnd i det åttonde
Af seklets tiotal!
Du hörde det, och väcktes
Utur den dröm af möjlig varelse,
Hvari du, dödligt slumrande,
Med natt af evighet betäcktes.
Träd ut!
– Vid Jani vink ditt fängsel upplyckt sig;
Och ljusets herrskare, den höge resenären,
Stolt i sin vagn, som väntar dig,
Sin kosa kastat om mot Skyttens landamären.
Du kommer – Glad, förundrad öppnar du
Din första blick för dagen – första gången
Ser Tidens fält och Lifvets – Till dig nu
Uppstiger jordens helsning: sången
Af millioners lof – O, hör den! icke blott
I stoj af sällhetsdruckna dårar
På nöjets iderbädd, ur lyckans gyllne slott;
Men i de mindre bittra tårar,
Den milda suck, den suck af tröst,
Som häfver mindre tungt de olyckligas bröst!
Chor af Lycklige på jorden.
Dig våra hvimlande glädjerop mana,
Nyburna, sällhetsledsagande år!
Låt på vår lefnads framdansande bana
Nöjet beblomstra hvart ögonblicks spår!
Chor af Olycklige.
Dig våra suckar i tysthet åkalla;
Hoppet med bäfvan anropar ditt namn:
O! låt en droppa hugsvalelse falla
Ned till den usles förvissnade famn!
Men der ... med rifven skrud ... i åldradt majestät,
Och vissnad fägring ... svag, försagd, med sorgens fjät ...
Hvem nalkas?
– Hvilken hamn af Drottning, af Gudinna?
Än, ögat brinnande af barm,
Än, skumt af blygd, fördränkt i tårar!
– Af dess arm,
Som lyftad tycks att segrar vinna,
Tungt lyfts ett rostadt svärd, nu vändt mot egen barm:
Och blod och stoft dess mantel höljer,
Och kronan nicka ses till fall.
I spåren, rytande, mörk, krigets ande följer –
Och furiers skrän, och trollens återskall
Hörs rundt omkring – Och nu, från Östra Norden,
Spotsk, reser Jätten sig på fjället – Hatets brand
Är i hans blick, och fjättern i hans hand –
Och nu, med gräslig röst, han ropar: ”Stört till jorden,
Förmätna Svea, stört! blif slaf!” – I dessa orden
Hvad ljus af ljungeld!...
Gud! hvad namn?
... hvad har han sagt?...
Min mor! min fostermor!
Du gäckad?... i förakt?...
Oigenkännlig!
– Säg: hvar är din här? ditt läger?
Ha dina berg ej jern och hjeltar mer?
Du svarar ej! men hemsk mot årets antåg ler,
Och lyfter tviflets suck, och bönens röst, och säger:
Seklers dotter, i hvars sköte
Nya håfvor jorden bådas,
Nya smärtor hota den!
Säg – i mina blickars möte
Vill, som hämnare, du skådas?
Eller kommer du, som vän?
Från den bana du beträder,
Dina tusen, tusen fäder
Hafva sett i alla öden
Svears dygd stå oförkränkt.
Ofta sårad – alltid hämnad;
Svag – ej feg, ej öfverlemnad
Af ett folk, som förr åt döden
Än åt bojorna sig skänkt.
Men – om nu så grym är lagen,
Och med dig den stunden nära,
Då jag föll, förutan ära,
Bland nationerna en slaf:
O! så stört ock du, bedragen,
Från din höjd, i glömskans haf!
Och för evigt slockne ljuset
Af den sol, som leder dig!
Och försvinne jag i gruset
Af den verld, som föll med mig!
Dälden.
Stolt, majestätlig, i ljusets silfverskrud
Satt på sin thron, å den höga kräftans
Glödande himlafält, Dagens drott.
Under låg Dälden, i glans försmäktande;
Och med osläckelig törst drack Gudens
Brännande blick dess näringssaft.
Klädd icke mer i vårens friskare
Färgor af ungdom och lif och glädje,
Låg hon och tillbad i härjarns brand.
Icke dess blomstrande barm mer lockade
Fjärlarnes kyss, icke mer från klippan
Dansade källans silfvervåg.
Upprätt ännu stod blott den ädlare
Dristiga Cedern, och med sin skugga
Stärkte de tynande växters lif.
Sådan är välgörarns lön, och afundens
Bländade syn: denna låga hopen
Smädade högt mot Cederns skygd;
Ropade:
Du är den, hvars famnande
Grenar utsuga vår moders mjölk, och
Skyarnes tårar, och daggens must.
Vore ej du – sade Väpplingen, vickande –
Reste jag ock min stam i molnet,
Sträckte jag ock min rot till Styx! –
Rytande kom Orkanen – O ädle! du
Kämpade, stod; kom tyst i natten
Nidingens lömska stål – du föll.
Guden i antåg – och nu, så res dig, o
Väppling, och möt hans blick!
– Men redan
Ligger du – ack! ett vissnadt strå.
Kom så en vandrare, trött, och sökte den
Ryktbara, blomstrande Däldens skugga:
Sökte, och fann – en ödemark.
IV.133
På musiken af Haydns Roxelane.
Ynglingen.
Blodet brinner, hjertat hoppar:
Af den klämda drufvans droppar
Födes modet, födes snillets låga,
Födas dygder och förmåga.
Bacchus bjuder – hjeltarne ljunga;
Bacchus bjuder – skalderne sjunga:
Gudar, Gudar! om ej nektarn fanns,
Hvad vore all Olympens glans?
Flickan.
Vet, den kraft som drufvan gömmer,
Fåfängt sig berömmer
Mot det rus, din känsla tömmer
Vid en flickas famn.
Om du der ej söka vet
Tröst för din odödlighet;
Om ej kärlek lagern räcker,
Som din åtrå väcker:
Skall din möda
Sig föröda
För ett fruktlöst namn.
Klokt var flickans tal, min broder!
Cytherée är nöjets moder.
Yngling, drick! men må du ej förgäta
Hennes myrt i rankan fläta!
Kärlek bjuder – hjeltarne blekna;
Kärlek bjuder – klipporna vekna:
Ömsom dödens eller lifvets gud
I strålets brak och lyrans ljud.
Snart åt hvalfvets vestra sida
Ses din stjerna skrida,
Snart en mattad stråle sprida,
Snart hon evigt släcks.
Njut den dag, som åt dig ler;
Tro ej hoppets morgon mer!
I Tartarens öcken, bröder,
Ingen drufva blöder;
Och mot famnen
Blotta hamnen
Af en skönhet sträcks.
Saknaden.
Ensam, i min hyddas famn,
Med min saknad innesluten,
Ögat skumt och rösten bruten,
Suckar jag Zulimas namn:
Blodet svallar, bröstet häfves,
Lågan genom själen tär;
Jag förqväfves, jag förqväfves
Utaf minnen och begär.
Du, som mina ödens skick
Med ett ögonkast förbyter!
Från ditt löje lifvet flyter,
Verlden ljusnar i din blick;
Kroppens plågor, sinnets smärta,
Grafvens djup, som förestår:
Allt förglömmes, då ditt hjerta
Mot mitt ömma hjerta slår.
O, hvad vore, utan Dig,
Lyckans nåd och snillets lager?
Blott en skugga, som bedrager,
Blott en dröm, som skingrar sig.
Jemte dig, jag ej förskräcktes
För Tartarens gruflighet;
Utom dig, min ledsnad väcktes
Vid Serafers salighet.
Det var en tid, jag kallades: ”den lilla”!
Och liten var jag; knappt en alen lång.
Hur ljuft, när jag det tänker, tårar trilla:
Och derför tänker jag det mångengång.
På bästa
Faders knä att rida ranka,
Och slumra sött på bästa Moders arm:
Så flöt min tid – och ingen minsta tanka
Utaf bekymmer uppsteg i min barm.
Då tycktes jorden mycket mindre vara,
Men mycket mindre ondskefull också;
Och himlens rymd med stjernors hela skara
En stor, blå, skön paulun med perlor på.
Då såg jag månan öfver kullen tåga,
Och tänkte:
Stod jag nu på kullen der,
Så kunde jag med lätthet se och fråga
Hvem som den gubben uti månan är.
Med undran såg jag, huru solen släckte
Sitt bloss hvar afton vester ut i sjön;
Och såg hvar morgon hur hon åter sträckte
Sin glans från österns skyar, dubbelt skön;
Och tänkte på den nådige Gud Fader,
Som skapte mig och denna vackra sol,
Och alla dessa himlens perlerader,
Som hvimla om hvarann från pol till pol;
Och sjöng med späda läppar till hans ära,
Och bad den bön min Moder lärde mig:
”O, gode Gud, som hafver barnen kära,
Lär mig också bli god, och likna Dig!”
Se’n bad jag för min Fader och min Moder,
Och mina Syskon och hvar christen själ,
Och för den Kungen, som, så hjertans goder,
Sig ingen nattro gaf för landets väl.
O barndom! sälla tid, som jag begråter!
O barndom! sanna nöjens enda vän!
Det blott din hågkomst är, som står mig åter.
Gud! låt mig aldrig, aldrig mista den!
Fredriks vålnad.
Ballad.
Maria flög af sängen opp:
”O Jesu, dig förbarma!”
En dödlig kallsvett genomlopp
Vid dörrens gny, dess späda kropp;
”O Jesu, fräls mig arma!”
Der stod han uti grafvens drägt,
Den långa, bleka vålnad.
”Maria! blif dock ej förskräckt:
”Den hand, jag dig förskjuten sträckt,
”Är evigt nu förkolnad”.
Der stod han, lång, och kall, och blek,
Och blod flöt från hans hjerta.
”Det är din Fredrik, som med svek
”Ifrån sitt löfte aldrig vek
”I sjelfva dödens smärta”.
Der stod han, lång, och blek, och kall,
I grafvens hvita slöja;
På kinden, märkt af tårars svall,
Sågs, halft förtorkad i sitt fall,
Ännu en blodstår dröja.
”Din Fredriks hamn, Maria! känn;