Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti hennes blick skymtade en oro, som besynnerligt afstack mot dess eljest lugna blå, och de något yppiga läpparne rörde sig stundom såsom till ord för de taflor, hvilka vexlande sväfvade för hennes bildrika fantasi.
Hastigt spratt hon till för ljudet af en röst, som vexlade några ord med den i trädgården sysselsatta tjenarinnan.
Hon kände den väl, denna röst, ty dunkel rodnad flammade öfver hennes ansigte, och hon drog sig tillbaka ur fönstret, påsatte hatten och grep hastigt till sitt arbete.
Men ännu hade hon icke hunnit fästa skrufdynan vid bordet, förrän ett par sakta slag på den halföppna dörren åter lifvade den redan försvinnande rodnaden, och omedelbart derpå inträdde Fredrik.
Det hade funnits en tid, då hans ankomst hit icke bragte henne någon förlägenhet, icke blott då han kom för Märthas skull, säker att här träffa de båda tärnorna tillsamman, utan äfven, då han sednare ofta hos Lina bad om blommor för sin unga hustru och rikligt dermed beskänktes.
Men han var då okunnig om de känslor, af hvilka dessa skänker kanske stundom beledsagades, och anade intet om den oro, som, då han till tack och afsked vanligen kysste den runda handen, strömmade från dess fingerspetsar till hjertats gömda grund.
Nu var förhållandet annat.
Han kom med afsigt, blott för sig sjelf, och hon kunde ej misstaga sig derom.
Ett ögonblick stadnade han tvekande, men det nästa hade han gjort de par stegen fram till henne och fattat hennes hand – dock hon drog den genast tillbaka och, ehuru hon ännu ej förmådde få fram ett ord, hade likväl den blick hon höjde mot honom ett lugn, en bestämdhet, hvars hejdande makt han kände, utan att rätt kunna tolka dess innehåll.
Med liten förlägenhet sade han nu:
»Förlåt, söta Lina, att jag stör dig!»
Du är ensam!
Hur mår Märtha och Nanna? – frågade hon, modig af den blick hon vågat och af dess synbara verksamhet, ehuru tonen i hennes röst ännu var något ansträngd.
»Förtörnar det dig, att jag kommer ensam?
– Mina dagar äro så långa och glädjelösa, och jag tänkte uppå de många oskyldigt ljufva, jag i bättre tider förlefvat i detta ditt paradis.»
Han stod henne alltännu så nära, hvilande handen på bordet, så att hon fann denna närhet tryckande, och hon bad derföre:
Tag plats! – tilläggande: ja det var då Märtha (hon tyckte det vara en uppmuntran att ofta upprepa detta namn) var flicka, och vi trifdes här så väl.
– Jag mins ännu då du första gången – – –
Men här stadnade hon plötsligt, och det mod, som dref henne att tala så ifrigt, och som åter lifvades af hennes tal, försvann i ett ögonblick ända till sista gnistan, jemte hvarje droppa blod ifrån hennes kinder.
Hon stirrade häpen på Fredrik, på hans hand, ty han höll nu i den oss bekanta lilla, – portföljen med porträttet.
Han ville gifva både sig och henne tid att vinna lugn och hade derföre genast lydt hennes bjudning att taga plats, emedan han så kom att sitta nära, midt emot henne, på andra sidan om bordet.
Men i den lilla trädgårdssoffans öfre ända låg hennes shawl, och då han flyttade den undan, låg derunder – portföljen.
Den var honom väl känd, och hans eget namn fanns i guldbokstäfver på densamma.
Ifrån dem vände sig hans lågande blick till Lina.
– Hennes blekhet bekräftade de aningar, som blixtsnabbt hos honom väckts, och som smekande hans djerfvaste önskningar dref bloden vildt svallande genom hans pulsar.
– En minuts tystnad – förrän han sträckte portföljen mot henne, och hans ord frambrusande ljödo:
»Lina! ljufva Lina! älskade Lina! – ja, älskade Lina – Hvarföre leka med en hel framtids väl och ve?
– Hvarföre ej uttala hvad som ej mera är någon hemlighet för dig
– Jag uthärdar det ej – Visshet vill jag ega.
Jag kan ej mera med detta, denna tystnad, denna förställning.
– Ljufva, älskade Lina» – – han hade upstigit, grep häftigt hennes hand och fattade henne med andra handen lätt kring lifvet.
Häpen, blek, orörlig, mållös hade hon hört hans ord, men vid denna rörelse sprang hon upp, stötte vildt hans hand ifrån sig, sköt honom undan och drog sig tillbaka i vrån, likasom famnande den kala brädväggen för att finna ett stöd, ett skyddsvärn –
Tyst, vansinnige! tyst! – gå! gå! – ropade hon ängsligt – Åh, äktenskapsbrytare! – tillade hon med qväfd stämma och bortvändt ansigte –
»Nej, vid Gud, Lina, lugna dig, hör mig!»
Gå! gå! upprepade hon halft skrikande, böjde sig till det nära fönstret och ropade:
Mari! – och ännu en gång:
Mari! då hon såg honom qvarstå orörlig.
Då slängde han portföljen i golfvet och rusade på dörren.
Jag ville just i dag förstöra det! – ropade hon efter honom – Han vände sig ännu om, och hans rullande ögon stirrade ett ögonblick på henne ur det blossande, vanställda ansigtet.
Så gick han –
Mari, den gamla tjenarinnan, steg förskräckt undan för honom och sedan in i lusthuset.
Hvad i herrans namn felas mamsell? frågade hon och fick till svar:
Friskt vatten – samt en afvisande åtbörd.
Med harm i hjertat, harm öfver hvad han kallade alla qvinnors oförnuft, harm öfver sin egen svaghet, missnöjd med henne, med sig sjelf, med hela verlden, ödet, försynens skickelse, stormade Fredrik dädan.
För sin egen, för hela skapelsens tillvaro fann han lika litet skäl, som en ortodox teolog, och skulle han haft verldsbyggnaden i en snusqvarn, han hade säkert ögonblickligen förvandlat hela herrligheten i en nypa stoft, för att blåsa ikring det – ja hvart? och hvarmed? – ty på intet vilkor hade han velat undantaga sig från verldsalltets öde.
– Han skulle gjort allt detta, men nu fick han åtnöja sig med att se en länge öfverlagd plan uppgå i rök.
Besöken hos
Linas farbror gåfvo honom väl oftast glädjen att se henne – men också intet vidare.
Det tvång de kostade honom öfvervägde till och med denna glädje.
Men kanske stegrade just detta tvång hans passion; ty han kände ett ännu starkare tvång att alltid på nytt underkasta sig detsamma.
Ett ord, ett ögonblick mellan fyra ögon var dock hans naturliga önskan, och sedan han från alla sidor betraktat de möjliga följderna af ett sådant ord och fann sig ega mod att trotsa dem, beslöt han att taga det afgörande steget.
Under sina många ensamma vandringar och hvilor hade han ledighet nog till betraktelser och beslut.
Tillfälle till dess utförande var lätt att finna, då han visste, att Lina snart sagdt dagligen vistades i den nämnda trädgården, som jemte en derinvid liggande stenhusegendom tillhörde farbrodren – (vare detta nämdt för dem, som vilja veta allt, också »huru
Lina just nu kunde befinna sig i en trädgård»).
Tvenne gånger hade han redan förut varit vid dess port, men åter vändt om – smygande, rädd att blifva ertappad.
Men »hans afsigter voro icke desto mindre hederliga, fläckfria – och fanns i dem någon skuld, så var den ödets!»
Lina hade verkligen i dag medtagit portföljen med porträttet, för att icke mera återföra denna orostiftande klenod till sin lugna kammare.
Hon hade väl tänkt att återlemna det åt Märtha, men hon fruktade för då nödiga förklaringar.
Att bränna upp det hade varit alltför vildt.
Hon följde derföre sina små, nätta, jungfruliga fantasier och beslöt att jordfästa olycksbladet – som dock varit så många sällhetsdrömmars vittne och föremål – under en rosenbuske i trädgården, hvilken Fredrik fordom planterat åt henne – och med det jorda alla sina minnen.
Det var i svärmande tankar på denna för hela hennes framtid afgörande akt, under half oro, i strid med det lugn ett godt beslut skänker, som Fredrik hade öfverraskat henne.
I häpenheten öfver hans oförmodade uppträdande glömde hon helt och hållet porträttet.
Nu, sedan han gått, gjorde medvetandet om hennes modiga och riktiga uppförande henne rask, och endast en svag efterkänsla af den förskräckelse, hans djerfva ord åstadkommit, och en rodnande harm vittnade om det skedda.
Gerna hade hon låtit porträttet ligga der det låg; men det gick ej an.
Efter en kort stunds betänketid upptog hon det misshandlade, gick raskt ut, fattade en liten skyffel och begrof det under rosenbusken – dock ej under den tilltänkta, utan i skydd af dess närmsta jemnåriga granne, hvilken Fredrik planterat i Märthas namn på samma gång, som den förra i hennes eget.
Icke utan en liten darrning trampade dock hennes lilla fot ned den uppkastade jorden öfver detsamma, och en lätt rysning ilade utför hennes skuldror, då de bleknade bladen från ett par sentida rosor af aftonvinden ströddes deröfver.
Hon återvände långsamt till lusthuset, satte sig åter vid fönstret, och den sjunkande aftonsolen speglade sig i ett par tårar, dallrande öfver hennes ögons klarblåa botten.
Hvarjehanda föreställningar föddes, vexte och bekämpade hvarandra efter denna händelse i Fredriks hufvud.
Hon var så lugn och bestämd, sade en; kärleken har ej denna besinning!
Hon kallade ju på vittnen; kärleken blottställer icke den älskade!
– Det var ett öfvermått af förskräckelse, som gaf henne förtviflans mod!
Hon misströstade dock om sin egen styrka! sade en annan.
Och porträttet? tillade en tredje, fjerde, femte.
Hon sade ju, att hon haft för afsigt att förstöra det – invände den första.
Qvinnolist! ropade med en mun alla de öfriga.
Således har du länge varit hennes tankars föremål! – slöt en liten nyfödd tankbyting.
Låt våra i minnets celler begrafna förfäder vittna! skrek han vidare, och många årgångar bilder och föreställningar framkallades till mönstring ur minnets gömmor.
Dessas vittnesmål voro ej utan inflytande, ty månget och mycket från fordom visade sig i en annan skepnad nu, då det belystes och nagelfors af den nyssbildade föreställningen – såsom en nyaste tidens son alltid uppfattar det förflutna under nya synpunkter.
Dessutom var innehafvaren af alla dessa föreställningar mest böjd att fatta förhållandet på ett visst sätt, hvari flertalet instämt, och resultatet af striden var derföre icke länge tvifvelaktigt.
Hans beslut led således vid närmare besinnande ingen rubbning.
I sitt förhållande till Märtha blef han tålig, tyst, medgifvande, ja nästan vek, ty han tänkte: det räcker icke så länge; du arma, dig förestår snart att tömma dräggen af den dryck, vid hvilken du nu marterar dig, icke en droppa bitterhet skall jag gjuta i densamma!
– Men hans undfallande sätt, hans tåliga beteende bestod mest uti att undfly hvarje utbrott af hennes svartsjuka, och det var naturligt, att detta uppförande i hennes ögon blott vittnade om ondt samvete och dertill om fullkomlig liknöjdhet för henne, för hvad hon tänkte, sade och gjorde.
Hennes misstankar fördubblades, likasom bevisen på hennes alltid förstämda och retliga lynne, och få voro redan de dagar, då han ej flydde undan hennes förebråelser i sitt rum, hvars tröskel hon sällan mera beträdde, eller ur huset.
Det hände väl ett par gånger, att hon, då han hela dagen suttit instängd, gick till honom ångerfull och bedjande om försoning – men han förblef kall, sade, att »hon kunde spara sig all ånger, att försoningen likväl nästa dag skulle vara glömd.»
Ja, han sökte en gång i få ord öfvertyga henne, att allt hopp på framtiden numera vore förgäfves, och slöt med försäkran, »att han redan tagit sitt parti» samt att »hon gjorde bäst uti att göra sammaledes.»
Öppet ville han icke säga henne hvad han dermed menade, ty han förutsåg att hon icke godvilligt skulle gå in på något afgörande steg, och han fruktade, att hennes motstånd och böner skulle komma hans beslut att vackla.
Dessutom var det kinkigt att framställa fördelarne på båda sidor, då den på hennes blott var negativ.
Hon åter ansträngde ej sin hjerna för att utleta någon gömd mening i hans ord, ty hon fann det enkelt, att han redan tagit det partiet – att lefva i sitt eget rum och på allt sätt undvika henne.
Och det var just motsatsen af detta parti, hvartill hon sträfvade.
Besynnerligt fann hon det också, att han nu på någon tid icke besökt Linas farbrors hus – hon visste det bestämdt, ty Linas jungfru hade redan länge i denna omständighet gifvit hennes jungfru pålitliga underrättelser.
Men hon visste också väl, att, om äfven hans böjelse för
Lina var af allvarligare art, denna aldrig delat den; ty dertill var hon för ädel.
Detta lifvade hennes förhoppningar, och hon väntade allt godt af sina bemödanden.
En afton gick hon till Lina, såsom ofta, endast med en shawl på hufvudet och kappan öfver hvardagshabiten.
Ett gräl emellan åkarena vid stadshuset skrämde henne ifrån den vanliga vägen utför Petermyndes backe, och hon gick derföre rakt ned mot sjön.
Men då hon vikit om hörnet vid stranden, förskräcktes hon åter vid åsynen af en karl, som stod lutad mot väggen till det lilla fristående stenhuset.
Harmsen öfver sin ovanliga räddhåga i afton, gick hon dock modigt fram, men stadnade åter plötsligt, med blicken stirrande fästad på mannen.
Hans figur, hans sätt att bära kappan, formen på hans hatt, som hon tydligen kunde se vid skenet af den nära lyktan, allt föreföll henne så bekant, att hon icke kunde misstaga sig.
Ovilkorligt undföll henne ett halfhögt manande: »Fredrik!» men mannen syntes icke lyssna dertill, utan drog sig långsamt undan nedåt strandbryggan.
Redan gjorde hon ett steg för att närma sig honom, ty äfven rörelserna voro ju så fullkomligt lika; men då han i detsamma plötsligt stadnade och vände sig mot henne, så greps hon åter af tvekan och snart af förfäran, och hon flydde tillbaka, samma väg hon kommit, så snabbt som de darrande fötterne buro henne.
Besöket hos Lina uteblef för den gången.
Men knappt var hon åter hemma, förr än all tvekan åter försvann, och hon var säker, att personen var den rätta.
Hvarje erinran om hans hållning, hans gång och hans drägt bekräftade denna förmodan, som nu var visshet.
Mångfaldiga voro de föreställningar, som nu surrade omkring i hennes snabbtskapande inbillning.
Hon hade hittills knappt sjelf trott, att Fredriks nya böjelse var annat, än ett blott löst tycke, ja stundom helt och hållet tviflat att den fanns; men den minsta anledning till misstanke var dock redan ett stort brott i hennes ögon.
Aldrig hade hon likväl förutsatt något godt förstånd mellan honom och Lina.
Nu var det annorlunda, och allt hennes förlitande på Linas oskuld var i ögonblicket försvunnet.
Hemliga möten voro ibland hennes misstankar en stående skräckbild, och deras beskaffenhet och följder bjödo otaliga utvägar att rätt rysligt utspöka densamma, hvilka utvägar också icke lemnades obegagnade under den långa qvällen.
Det är omöjligt att afgöra, huru saken verkligen hänger tillsamman, hvad personens identitet angår.
Var det Fredrik, så fanns han dock der utan Linas vetskap, det är säkert.
Anledningen till hans dervaro kunde vara ett tillämnadt besök, före hvilket han ville hafva reda på, hvilken och hvilka som för tillfället funnos hemma.
Eller kanske var det blott en vanlig älskarefantasi, att stå så der och gapa upp till hennes fönster?
Som affärerna nu stodo, vid den exalterade sinnesstämning, som nu beherrskade Fredrik, var det väl möjligt, isynnerhet då Lina sedan någon tid varit vacklande till helsan.
Dock, sådana halftbarnsliga extravaganser skäms en man att omtala, och ingen kan derföre bestämdt hafva reda på affären.
Men det kan också vara likgiltigt, om det var han eller någon annan; effekten blir likväl densamma.
Fredrik dröjde långt inpå qvällen från hemmet.
Men hon, hans vackra fru, tröttnade icke att vänta honom, ömsom uppgörande planer för hans omvändelse, ömsom marterad af skiftande föreställningar om vidden af hans otrohet.
Knappt hade han inkommit i sin kammare, förrän hon skyndade dit med ljuset i handen.
Blek, förgråten, de rika lockarne oredigt spridda öfver kinder och hals, stadnade hon ett ögonblick vid den öppna dörren och rigtade på honom anklagande blickar.
Sedan vacklade hon fram till bordet, ställde ljuset ifrån sig och nedsjönk utmattad på en stol.
Han såg, att åter en storm förestod, men frågade lugn och allvarsam:
«Hvad gör du så länge uppe?»
Hvad jag gör uppe!
Och detta kan du fråga!
Hvarföre en bedragen, försmådd, föraktad hustru icke hvilar lugn, under det hennes man glömmer sin pligt, sin egen och sin familjs heder – –
Men hon fick ej fullfölja; ty mannen sade strängt:
«Det är nog.
Mera i morgon.» gick till henne, fattade något omildt hennes arm, förde henne till dörren, sköt henne sakta ut och tillade med upprörd stämma:
«Bed Gud om glömska och hvila!»
Dörren slöts till och rigeln slamrade.
I hans sätt låg något så allvarligt och hotande, något, som hon aldrig förut sett hos honom, och som gjorde henne ängslig.
Fredrik, Fredrik! bad hon derute i mörkret och lutade den brännande pannan mot dörren.
«Jag vill hafva fred!» – svarade han med en röst, som väl hördes genom alla husets våningar.
«Jag har den dock icke,» tillade han sakta.
Förskräckt smög hon sig till sitt rum och gret sig till en orolig slummer, bredvid det lugnt sofvande barnet.
Men i hans öga kom denna natt ingen sömn; ty den som i morgonväkten lugnande höll vallmostängeln öfver hans trötta ögonlock, den förjagade han genom att hastigt rusa upp ur stolen, der han suttit.
Han ville – han vågade icke sofva.
Lycklig den, som aldrig erfarit detta uppror i själen, då man fruktar för första slummerns våldsamma sprittningar och drömmens plågande bilder, då man ej en minut vågar gifva fantasien lösa tyglar, utan tvingar sig att oafbrutet och med klar besinning genomtränga förhållandena, sina egna känslor och förhoppningar.
Vi veta, att hans böjelse för Lina i början varit en tillfällig sysselsättning för fantasien, ett försök på måfå att fylla den känslans tomhet, som den försvunna kärleken till hans hustru lemnat.
Han var icke nybegynnare; han var derföre djerf, och då hon öfverraskad lät sitt inre framlysa, lockades hans egenkärlek att fullfölja hvad hans lättsinne begynt.
Men omständigheterna hindrade honom att gå så raskt tillväga, som han börjat.
Den synbara fruktan, hvarmed
Lina betraktade hvarje närmande, väckte för en tid hans besinning på omständigheternas tvingande makt; men just detta tvång samt jemförelsen mellan det lif, han nu förde, och det han trodde sig hafva kunnat föra, stegrade hans missbelåtenhet med det närvarande och gaf den möjliga framtid, han målade sig, en förhöjd färgprakt.
Så vexte böjelsen småningom till längtan efter det slutna paradiset.
Och då förhållanden åter stämde hans sinne mildare mot den stackars Märtha, räknade han hvarje mildt ord eller smekning för en uppoffring från sin sida, ty honom stod ju sällhet till buds, och han uppoffrade den för sin pligt.
Detta stämde honom småningom svärmande, gjorde honom sluten och till älskare af ostörd ensamhet; och då han såg det lätta rosenskimret på
Linas kinder blifva blekare, samtidigt med den skymning, som lade sig öfver hans eget inre, så blef snart hans böjelse en lidelsens eld, ständigt närd af fantasiens fläktande vingslag.
Han led nu verkligen, och då det husliga lifvet småningom blef alltmera odrägligt, och han äfven såg
Märthas oupphörliga lidande, då tänkte han med allvar på den plan, hvilken han fordom blott sig sjelf till ursäkt förutsatt som en möjlighet, på – skilsmessa.
Han tvekade dock ännu – han ville yppa sin afsigt för Lina, visa att skilsmessa äfven för Märtha vore det bästa, förtro sig till henne som vän, icke tala ett ord om kärlek, och på samma gång utforska henne.
Besynnerligare beslut och företag kan man finna hos en kär person.
De se litet, och för det lilla de se blunda de.
Nog af – med nämnda tankar uppsökte han Lina i enrum.
Porträttet kullkastade i en blink hans föresats att tiga med sin böjelse – hvilken, i förbigående sagdt, ett ännu mindre ting kunnat utan möda stjelpa öfverända.
Nu såg han på en gång hennes kärlek och hennes fasa.
Han tänkte: då orsaken till den sednare häfves, då jag åter är ogift, återstår blott den förra.
Men det dröjde alltännu.
Första steget var tungt.
Han kunde omöjligt komma i den sinnesstämning mot Märtha, som vore lämplig för en afgörande förklaring.
Dock, omständigheterna blefvo trängande.
Gubben farbrodern hade någonstädes låtit undfalla sig en vink om Magnus och Lina, och ryktet har stor förkärlek för kringbärandet af sådana der små notiser.
Också var det säkert, att gubben gått ensam ut (han var nemligen bjuden till en begrafning) just den afton som var, ehuru Magnus fanns i huset; och det var ej mindre visst, att denne och Lina båda visat sig i förmaket – ensamma.
Detta allt visste Fredrik – man vet ej på hvilka vägar.
Han ville väl ej göra det påtänkta steget blott för egen lycka – nej Märthas var honom dervid lika dyrbar, ty efter första sorgen skulle hon nog finna sig belåten; men hur det var, så fann han nu just den rätta tiden inne.
Märtha tycktes ju nu hafva fått visshet för sina misstankar, och då fanns ju ingen förhoppning om ro mera, isynnerhet som det gick hans ära för när att hyckla och dölja sanningen.
Alltså – – måste det ske.
I morgon alltså!
I morgon ville han också begära permission och ännu samma afton resa till Göteborg – sedan afsked, hvilket, han nästan trodde det, man icke ogerna skulle gifva honom, ty på sednaste tid hade han temligen vårdslösat tjensten.
Men före afresan måste han se Lina.
Kanske blott skrifva?
– Ja, det vore kanske bäst att också skrifva till Märtha och i hemlighet afresa.
– Sagdt och – gjordt?
Gjordt var det ej så lätt; ty han skref, d. ä. han började denna natt tre bref till den förra och två till den sednare, och ref dem alla i stycken.
– Alltså muntligen!
Dagen grydde, men ännu två timmar efter gryningen var det blott half dag, ty himmeln var tjockt öfverdragen med moln och luften oklar af ett fint regn, som under natten afsköljt den ringa snö, gårdagens nordanvind strött öfver marken.
Gatan utanför Fredriks fönster syntes vara en förbjuden plats, så tom var den, och de få menniskor, der rörde sig, gömde sig rädda under regnskärmar, kapprockskragar eller stora hucklen.
Ingen sågs stadna till samtal med en mötande, till och med hvarje helsning undveks.
Äfven tvenne sparfvar, som ruggiga sutto på fönsterkarmen, tycktes sky hvarandra.
Det enda ljud, som hördes, var slamret af en kärra och ett par trätgiriga kattors vidriga jamande.
Fredrik, som nyss slutat bränna en hop diverse bref och papper, satt en tyst och grubblande åskådare och åhörare af allt detta.
Hvarje ögonblick manade honom att skrida till verket; men ännu uppsköt han dermed.
Slutligen, då han hörde Märthas steg i salen, rusade han häftigt upp, till dörren, öppnade den och sade – dock upprörd och dröjande: «Jag önskar tala med dig!»
Hon såg, att han ännu var klädd i gårdagens drägt, att han var ovanligt blek, och äfven rösten föreföll henne så förunderlig, att det just kläckte i hennes hjerta vid hans tvära tilltal.
Men denna tvärhet, utan en blick, utan en helsning, retade äfven hennes qvinliga harm, och hon inträdde i hans rum, beredd till en liten predikan.
Han lemnade henne dock ej tid dertill, utan stängde genast dörren, förde henne till en stol och manade med rätt mild stämma:
«Sätt dig, stackars Märtha, och svara mig lugnt.
Hvad tror du att det skall blifva af ett lif, sådant vårt nu är?
Jag frågar dig ej, hvems är skulden?
– Jag frågar blott: kan det nånsin blifva bättre?
Blir det ej med hvarje dag värre?»
Bättre önskade hon ej, än att få besvara en sådan fråga.
Fermt inföll hon derföre:
Du har godt att fråga, då du vet, att allt endast beror af dig.
Endast din köld, brist på kärlek hos dig gör mig ju så outsägligt olycklig.
Och nu, kan du neka det, att du älskar en annan?
Kan du – –
Han hade med hastiga steg gått fram och åter i rummet, stadnade nu tvärt och sade ett lika tvärt:
«Nej!»
Hon reste sig ofrivilligt från stolen, men föll åter tillbaka; hon halföppnade läpparne för att tala, men häpnaden tillslöt dem åter.
Han såg nu modig ut, der han stod, och fortfor:
«Hör mig lugnt!
Nej, jag vill ej neka det, jag vill ej bedraga dig – – jag har redan gjort det.
Jag är brottslig; men det står ej i min makt att förgöra hvad som är, att utplåna hvad som varit.
Hela din framtid vill jag ej hafva på mitt samvete.
Du bör blifva fri. – Jag ber dig, tala icke! var lugn!
Tiden skall lära dig att glömma den, som endast beredt dig olycka.
Jag sörjer att så är, men det kan ej hjelpas.
Det nödvändiga måste ske.»
Nej, nej, nej! – ropade hon utom sig – Nej, jag vill det ej, jag förlåter dig allt, Fredrik, allt, hör du, allt.
– Hon sträckte armarne emot honom, utan förmåga att stiga upp.
«Det är fåfängt, stackars Märtha!
Du kan ej hålla hvad du lofvar, och kunde du det, jag kan likväl ej förändras.
– Hvarje dag skall blifva oss ett fortsatt och vexande elände.
Bättre är då att skiljas; båda kunna vi ännu finna lugn, om ej lycka» – –
Oh, jag ser det!
Det är du som vill vara fri, för att – – Hvarföre hyckla?
Det är ju ej min lycka du vill.