Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svårligen kunde departementschefen heller åberopa sig på någon inom riksdagen eller ens dess Andra kammare uttalad mera allmän opinion såsom stöd för den åtgärd, han i år försökte att genomdrifva.
Vid 1880 års riksdag förklarade nemligen denna kammare, om också krafterna stodo ungefar jemnstarka på båda sidorna, att den icke ansåg sig böra uttala någon åsigt i frågan, och om äfven voteringen i samma kammare ett år derefter visade det öf-verraskande resultatet, att kammaren då med 89 röster mot 28 antpg samma sitt tillfälliga utskotts förslag om en skrif-velse till k. maj: t med inryckande jemväl af frågan om de nya terminsafgifterna, så är detta endast en ny talande illustration till den gamla sanningen, att tiderna förändras.
En särskild omständighet torde äfven vara att påakta för ett rätt bedömande af Andra kammarens omsadling i denna fråga.
Vid denna 1881 års riksdag invigdes nämligen grefve Posses finanssystem, hvilket tyckes bjuda sparsamhet utan hänsyn till huru trängande anslagsbehofven än kunna vara.
Allt, ända ifrån den till hälften af sin fordna volym hop-trängda statsverkspropositionen, predikade nödvändigheten af att endast och uteslutande taga hänsyn till grundsatsen “ den största möjliga sparsamhet och sedan hans excellens statsministern kunnat oförbehållsamt omtala, att det balanserade “ förskottet " från riksgäldskontoret till statskontoret, hvilket han fått taga i arf från sin föregångare i finansdepartementet, helt enkelt dolde en faktisk statsbrist på 12 å 14 millioner kr., lyckades han dermed hos de djupa lederna inom riksdagen framkalla en panisk förskräckelse, under inflytande hvaraf man nog skulle varit i stånd att votera än mera absurda saker än en hemställan om upptagande af några terminsafgifter i skolorna.
Men för att få någon kännedom om hållbarheten af riksdagens åsigter i denna fråga, torde man icke uteslutande böra fästa sig vid den tillfälliga utgången af en votering i den ena af kamrarne, en votering, som för öfrigt det ena året lemnade ett alldeles motsatt resultat mot det närmast föregående.
Tager man deremot, som sig bör, äfven någon hänsyn till de diskussioner, hvilka vid de olika tillfällena föregingo dessa voteringar, får man en helt annan
uppfattning af frågan.
' Ett faktum är, att man i Andra kammaren vida utförligare diskuterade frågan om huruvida ungdomen skulle uppfostras med latin eller icke än den frågan om huruvida samma ungdom skulle beredas fri tillgång till någon uppfostran alls, och den varsamhet, hvarmed man då undvek att inlåta sig på det sist nämnda spörsmålet, visar bäst, huru oklart det ännu stod för de fleste af kammarens ledamöter.
Hr Borg, som drefs af sin gamla fruktan för att komma i beblandning med ett literärt proletariat, var nästan den ende, som sökte något utförligare motivera sin förkärlek för de nya terminsafgifterna.
Hr Hedins resonnemang, i hvilket denne talare, helt säkert till sin stora uppbyggelse, fann sig värdigt sekunderad af hr Liss Olof Larsson, smakar väl mycket af hårdragen advokatyr och utgår dessutom i fjor helt och hållet från den falska förutsättningen, att någon möjlighet till löneförbättring•
för elementärlärarne icke skulle kunna beredas utan genom de nya terminsafgifterna, under det hr Abraham Rundbäck för sitt ej fullt deciderade votum ej har något annat skäl att anföra än sitt subjektiva tycke och hr Lyth försöker att hjelpa fram saken genom att vilja återföra undervisningen i statens allmänna läroverk till samma föga utvecklade ståndpunkt, på hvilken undervisningen för flickor hittills befunnit sig i vårt land.
På motsatta sidan finner man deremot sådana fullständiga och väl motiverade anföranden som de af hrr Gilljam, Wieselgren, Torpadie, frih.
Nordenskiöld m. fl.
afgifna, hvilka tydligt nog torde visa på hvilken sida man närmast har att söka den klart genomtänkta opinionen.
Och hvad än mera är, det är en af det för sparsamheten så • lifligt nitälskande landtmannapartiets egne mest klartänkte ledamöter, hr Ola Andersson i Bur-löf, som vid 1880 års riksdag är den förste att bestämdt taga till orda mot det nya förslaget och som äfven formulerar det nekande votum, som sedermera för den gången blef kammarens beslut.
Helt säkert har äfven den nu varande chefen för ecklesiastikdepartementet all anledning att gratulera sig till att vid 1880 års riksdag Upsala stads då varande representant i Andra kammaren undvek att taga del i diskussionen om denna fråga.
Professor Hammarskjöld hade då ingen bestämd åsigt att uttala; i fjor är han som statsråd och föredragande departementschef ännu obeslutsam, men i år är han fardig att göra ett med 1878 års komité, som “ icke tvekat “, och det fastän inga praktiskt tvingande skäl föreligga till att på ett sådant sätt söka få i hop den summa af 400,000 kr., som är allt hvad regeringen tror sig kunna påräkna af den i fråga satta systemförändringen.
I trots af det skenfagra talet om en blott “ förhöjning " af redan befintliga utgifter, hvilket för öfrigt, som vi redan sett, ingalunda håller streck, är det således helt enkelt den kostnadsfria undervisningens princip man här vill åt.
Men låt oss då åt minstone först, som sig bör, diskutera den saken.
3Detta är emellertid hvad statsrådet och chefen för ecklesiastikdepartementet iclte gjorde i sin motivering till den k. proposition, i och med hvilken regeringen i år sorgligt nog stälde sig såsom målsman för den tillfallighetspolitik, som efter föredöme af hrr Borg, Hedin, Liss Olof Larsson och konsorter icke tvekar att för vinnande af ett jem-förelsevis ' futtigt ekonomiskt resultat offra en stor och vacker princip.
Detta steg från regeringens sida var en mäkta bedröflig öfverraskning för bildningens vänner i vårt land, om det ock på visst sätt kunde anses förebådadt af en annan kort förut från samma håll vidtagen åtgärd.
En antydan härom fick man nemligen redan i det kongl.
cirkuläret af den 10 juni förlidet år, rörande vissa inskränkningar i elevantalet vid de högre allmänna läroverken, en anordning, som fått passera mera oanmärkt än hvad väl vederbort, men som kanske ledt till andra följder, derest man ' velat inordna det k. cirkuläret under det slags lagförklarin-gar, öfver hvilkas giltighet Regeringsformens § 88 som bekant lemnar riksdagen en viss bestämmanderätt.
Systemförändringen tyckes nu emellertid på vissa håll hafva blifvit till en fix idé, och likasom fixa idéer i allmänhet bruka vara temligen oberoende af allt hvad förnuftiga reson-nement heter, så torde man äfven här, i fall man vill vara fullt uppriktig, nödgas medgifva, att för den nu i fråga satta reaktionära åtgärden i verkligheten icke finnes ens tillstymmelsen till något annat skäl än det enda, som under de senare åren åter och åter upprepats af hr Borg och hans ende medhållare i den offentliga diskussionen, “ Dagens Nyheterdet är farhågan för det olyckliga “ literära proletariatet ".
Men icke kan väl någon förståndig menniska på fullt allvar vilja påstå, att den omständigheten, att en person haft lyckan få tillegna sig en smula bildning och kunskaper, i och för sig skulle hindra samma person från att skaffa sig ett hederligt och tillräckligt uppehälle, äfven om han icke kan få tillfälle att i hela dess utsträckning tillgodogöra sig resultatet af den bättre uppfostran, han er-hållit.
Det är väl icke bildningens skuld, om en sådan person icke vill söka sin utkomst, hvarhelst han lämpligast och säkrast kan finna den; icke heller kan väl uppfostran i våra högre allmänna läroverk tänkas vara egnad att förstöra en ynglings vare sig kropps- eller själskrafter, så att han derigenom skulle blifva oförmögen till hvarje annan än en viss särskild mindre påkostande sysselsättning.
Hvilket yrke han efter slutade skolstudier än väljer, bör ju alltid den större eller mindre bildning, han kunnat vara i tillfälle att få inhämta, blifva honom ett plus, som för honom möjliggör en omvexling i dagsarbetet#och hjelper honom att lättare finna sig till rätta på sin plats i samhället.
Detta förmår bildningen, under det saknaden af bildning och kun-
- skaper lättare leder till missnöje * och afund mot bättre lottade.
Bevis härför och det ändå af temligen färskt datum erbjuda de revolutionära rörelserna i åtskilliga land, der man icke med samma omsorg som hittills hos oss vetat att sörja för den offentliga undervisningen på alla stadier.
Sant är visserligen, att den kostnadsfria undervisningen i vårt land vissa tider underlättat eller till och med befordrat ett större tillopp till tjenstemannabanan och de intel-lektuela lefnadsyrkena, men detta torde-vara en fråga om arbetets fördelning, hvilken lika som alla dylika frågor så småningom ordnar sig sjelf under inverkan af den kända ekonomiska lagen om förhållandet mellan tillgång och efterfrågan.
Och vill man fmna det verkliga skälet till detta missförhållande sådant det hittills vid vissa tillfållen visat sig, om än aldrig i den utsträckning hr Borg och hans menings-vänner nu vilja låta påskina, så får man för öfrigt efter vår åsigt först och främst söka det i den omständigheten, att de egentliga yrkena under de senaste årtiondena allt mera undanträngts af fabriksarbetet, hvilket hittills icke hunnit blifva så ordnadt med afseende på tillgodoseendet af den enskilde arbetarens fördelar, att icke hvär och en, som haft någon annan möjlighet till utkomst i lifvet, skulle sökt och fortfarande skulle söka att betjena sig af denna.
Dehelt igenom förändrade arbetsförhållanden, som vid början af detia århundradet inträdde såsom en oundviklig följd af ångans och maskinernas allt allmännare användande, hafva ännu icke hunnit att så ordnas, som de väl en gång blifva det, och under öfvergångstiden har helt naturligt hvar och en försökt att “ krafla sig upp “, så godt i hans förmåga stått.
Och om ett större eller mindre antal individer der-vid dukat under i striden, så är detta endast en sida af det oundvikliga “ kulturens offerväsen ", om hvilket en varm-hjertad svensk filosof så förträffligt talar, en sida deraf, som icke ens får anses vai » a den allra farligaste, och i alla fall ej så farlig, att man för det ondas botande skulle anses berättigad tillgripa den utvägen att beröfva hela den stora massan af nationen hvad som under alla omständigheter är något i och för sig absolut godt.
Andra tider skola dessutom helt säkert medföra andra åsigter äfven i detta afseende.
Dock torde vi icke behöfva vänta så länge för att få se en mera naturlig utjemning af lefnadsyrkena.
Låt vara, att en förlåtlig föräldrafåfänga, uppmuntrad af de senaste årtiondenas gynsamma ekonomiska utveckling, stundom kunnat leda till, att en del ynglingar kommit in på för dem olämpliga lefnadsbanor, så lär väl en förändring härutimian snart vara att motse, ty märker man endast väl en gång, att fåfängan blifver så dyr, att hennes tillfredsställande måste köpas med ett helt lif af umbäranden och försakelser, då låter man henne nog fara.
Och i samma mån som en ökad bildning medför förmåga till ett rättvisare uppskattande af allt ärligt arbete, kommer nog den befarade ensidigheten i valet af lefnadsyrken äfven att gifva vika.
Redan har man också sett ynglingar efter aflagd maturitetsexamen förståndigt nog söka göra sig sin bildning till godo i det rena handtverkets tjenst; den, som skrifver detta, har sjelf på skolbänken suttit till sammans med kamrater, som handlat efter en så klok grundsats.
Huru många äro icke också de ynglingar, hvilka efter att ha hunnit samma bildningsgrad, egna # sig åt handeln?
Och det måtte väl falla våraså ogement praktiske reformsträfvare i smaken, efter som nu en gång den materiela förvärfsförmågan för dem skall anses utgöra gradmätaren på alljifvets lycksalighet.
För snart tjugu år sedan kunde också en den svenska bildningens och den svenska ungdomens lika klarsynte som varmhjertade vän, den nyligen hädangångne d: r Olof Eneroth, konstatera, “ att vurmen för statens och kyrkans tjenst börjar minskas ".
— “ Man börjar inse, att det är mycket annat nyttigt och godt, som behöfver göras och hvilket såsom sådant börjat finna erkännande.
Då nu våra nyttighetsreformatorer vilja påskynda denna omstöpning af visse familjefaders uppfattning om deras barns sanna väl här i lifvet genom att för barnen stänga tillträdet till all högre undervisning, förbise de emellertid i sitt ovisa nit, att de kränka — vi vilja icke säga åtskilliga af sam-hällslifvets vigtigaste principer, ty för desse herrar Gradgrind gälla ju principerna nu en gång intet, om de ej kunna omsättas i mål, mått eller vigt eller allra helst i klingande mynt, men — vissa särskilda medborgare och klasser af medborgare.
Hvilka äro väl nämligen de, som närmast skola blifva lidande på en sådan ordning som den, man här vill införa?
Jo, det blir den s. k. mindre bemedlade medelklassen, till hvilken klass man, såsom det äfven för två år sedan under debatten i Andra kammaren mycket riktigt framhölls af hr Wieselgren, i främsta rummet har att räkna den svenske bonden, hvilken i allmänhet hvarken är rik eller fattig.
Vi skola här icke å nyo framdraga det gamla kända sakförhållandet, som hvarje vän af vårt svenska folk och vår nationela odling ständigt skall minnas med stolthet, det sakförhållandet nämligen, att så många af vår utvecklings mest fräjdade målsmän just utgått ur bondestugan och arbetarehemmet, men vi skola i stället tillåta oss påminna om hvad som blir följden, derest möjligheten till en sådan sakernas ordning nu beröfvas oss.
Man skall då icke in-■ ■ ■ ' •
* Svensk Månadsskrift för fri forskning och allmän bildning, ut-gifven af C.
S. Warburg.
Band I, sidd.
322 — 23. %
vända, att chefen för ecklesiastikdepartementet sjelf varit betänkt på att afstyra följderna häraf genom att föreslå nedsättning i afgifterna för högst 20 och total befrielse för högst 15 procent af hela elevantalet, ty dels utgår denna åtgärd från en alldeles bakvänd beräkning och dels skulle den, äfven om den föreslagits i en rättvisare form, dock aldrig kunna göra till fyllest.
Enligt de beräkningar, som.
blifvit gjorda af 1878 års komiterade, är det nemligen de alldeles obemedlade lärjungames antal, som är det största,
och icke tvärtom.
År 1877 voro nära 25 procent af samtlige ynglingarne i våra allmänna läroverk och tvåklassiga pedagogier upptagne såsom alldeles medellöse och 17,2 procent såsom mindre bemedlade.
Huru stämmer förslaget i den k. propositionen med detta gifna sakförhållande?
Och om äfven en närmare öfverensstämmelse mellan dessa båda beräkningar skulle förefunnits, hade det dock derför icke gjort åtgärden i och för sig mindre orättvis.
Att upphäfva principen af den kostnadsfria undervisningen måste nemligen alltid blifva det samma som att i principen göra undervisningen tillgänglig endast för de redan mera bemedlades barn.
Men dermed har man också afskurit möjligheten till den jemna ståndscirkulation, som är en den säkraste borgen för en lugn och ostörd samhällsutveckling.
I en tid sådan som vår, då det i andra land råder så mycken oro i sinnena, torde man väl också minst af allt böra utsätta sig för de eventualiteter, som häraf kunna blifva en följd.
Ännu en sak återstår att härvid taga i betraktande.
Frågan om de nya terminsafgiftema har inom riksdagen ursprungligen framkommit såsom ett enstaka moment i stora och omfattande förslag till en omorganisation af vårt undervisningsväsen i dess helhet, fast hon nu af regeringen ut-brutits ur detta system och till fyllande af ett förment tillfälligt behof i sitt outredda skick framkastats till ett bråd-störtadt afgörande, utan sammanhang med den öfriga reformen.
En gång och • det troligen snart nog blir emellertid denna såsom nödvändig erkända omorganisation företagenoch kommer väl då äfven att väsentligen åsyfta meddelandet af ett större mått af allmän medborgerlig bildning snarare än förkunskaper för embetsmannabildningen och, de högre fackstudierna: kan det då vara rätt och skäligt att just nu från tillträdet till en sådan allmän medborgerlig bildning utestänga hela den stora skaran af sådana mindre bemedlade och medellösa barn, hos hVilka anlag till dess mottagande möjligen kunde förefinnas?
Meningarne härom borde icke kunna vara delade.
Frågans behandling vid detta års riksdag visar också granneligen, huru svårlöst hon i sitt nu varande skick måste få anses.
I Första kammaren bifölls förslaget om de nya terminsafgifterna motvilligt och uteslutande af hänsyn till lärarnes trängande behof af en löneförbättring.
I Andra kammaren kom deremot en högpolitisk kombination att mot majoritetens egen önskan rädda den fria undervisningen.
Bättre hade dock vatit, om denna majoritet i öfverensstämmelse med sina ofta gjorda försäkringar verkligen velat oegennyttigt se bildningens kraf till godo.
Det var på dagen fyra år före frågans behandling vid denna riksdag, som hr Emil Key den 6 maj 1878 tillropade Andra kammaren i ett för denna kammares majoritet kritiskt ögonblick följande stolta ord: Kunnen I, mine herrar, uppvisa någon tidpunkt i vår historia, under hvilken vetenskap och korist mera befrämjats än efter den nya representationens införande?
Kunnen I visa någon enda kulturgren, som icke landtmannapartiet med frikostig hand understödt, någon tid, då man beviljat mera af hvad som begärts till löneförhöjningar, pensioner och öfriga mångfaldiga anslag, som vi alla känna?
— Vi kunna endast beklaga, att hr Key och hans partikamrater nu skulle fira årsdagen af denna proklamation med att så grundligt desavouera sig sjelfve.
August Strömbäck.
Den senaste danska politiken.
(Öfversatt från förf: s handskrift.
Vi hafva alltid vetat här i Danmark, att på vädret kan man icke lita i april månad; de senaste åren hafva lärt oss, att vid denna tid skall man heller icke sätta för mycket lit till politiken.
Vid den tiden lider riksdagssessionen mot sitt slut; man har under hela den föregående tiden icke kunnat bli ense, det gäller nu att blifva detta under de sista dagarne.
Också förhandlas det och diskuteras, köpes och säljes, knytes och upplöses allianser, framför allt intrigeras det.
April är icke riksdagsføfews och riksdagstfaZames tid, det är en månad som förrinner i riksdagens läsrum, gångar och fönsterfördjupningar, d. v. s. bakom kulisserna.
Under några år af 1870-talet var man alltid säker på, att i april skulle åtskilliga högermän slå sig tillsammans med venstern för att störta ministeren, att några högerintrigörer behöfde om-vexling eller, som Klein en gång uttryckte det, “ fingo ett af sina vår-anfall “.
Men besynnerligt nog, fastän hälften af april gått till ända, ser det i detta ögonblick ut som om vi i år skulle glida förbi allt detta.
Det hela går lugnt och stilla, alltför lugnt.
Det är som hvartdera af partierna fattat posto med fast beslutsamhet att förblifva der de äro, oböjligt, utan minsta tal om öfverenskommelse.
Också råder en temligen allmän enighet derom, att så vida icke det utomordentliga inträffar, få vi en ny provisorisk finanslag, i stil med den, som utfärdades 1877; vi komma alltså i ett tillstånd, som några kalla ett öppet våld på grundlagen och som andra förklara såsom en remna i författningen, och som enligt allas öfvertygelse icke kan upprepas många gånger, utan att författningen faktiskt är sprängd.
Ministeren har så velat.
Som jag förut påpekat, har det funnits försonlighetstendenser nog, tecken som antydde att man äfven inom högern var utledsen åt detta eviga kif; ministéren kunde med all heder hafva dragit sig tillbaka, och det var god utsigt att en förnuftigt vald efterföljare kunde hafva fört sakerna in i det rätta spåret.
Men detta har kabinettet icke velat.
Det har litat på, att den opposition, som man haft inom högern, åtminstone icke rörande de flesta oppositionela krafterna var så stark, att man komme att gå löst direkte på kabinettet, och i tillit härtill har ministéren stått fast och stundom användt hela sitt in-ilytande på att hålla de gensträfviga i tygeln och hindra dem från att sluta förbund med venstérn.
Det har sändt hela sin press ut mot dessa jäsande element och låtit dem veta att intet affall skulle blifva tåldt; ministéren ville sitta fast i sadeln som alltid, den ville också hädanefter behålla den makt, som en gång blifvit beskärd.
Sålunda har modet småningom sjunkit hos dem, hvilka tänkt att gå på egen hand, ministéren har ännu en gång kunnat hålla trupperna tillsammans så till vida, att den hindrat alliansen med ven-stern.
Men hvad man icke kunnat hindra, det är att stämningen mot kabinettet äfven här i Köpenhamn, der man har afgudat Estrup, är så ovänlig som möjligt.
Detta fick i dessa dagar ett eklatant uttryck, då bonden Niels An-dersen, Estraps varmaste anhängare, förklarade inför Hörup, som talade om köpenhamnarnes ovilja mot Estrup, att derom behöfde icke Hörup docera, ty det var en välbekant sak,, att Estrup icke längre var populär i Köpenhamn.
Sin del har säkert också biskop Monrads broschyr bidragit härtill.
Monrad är den intressantaste af dem, somäro qvar från 1848.
Han var en af de politiska hufvudle-darne 1864, och då Dannevirke föll, var det han som utfärdade till folket proklamationen om, att “ landet ligger öppet för fienden ", ord hvilka voro skrifna i förtviflan och gjorde ett förtvifladt intryck.
Monrad var emellertid icke mera ansvarig för 1864 än många andra af de nationalli-berala, framför allt icke mera än Hall.
Men han var den ende, och det är hans oförvissneliga förtjenst, som hade den framstående mannens mod att tillstå sitt fel.
Missmodig och olycklig öfver utgången af de tilldragelser, i hvilka han sjelf hade spelat en så stor roll, lemnade han Danmark och reste till Nya Zeeland.
Fem år tillbragte han på detta ställe, sedan vände han tillbaka till sitt fädernesland.
Medan alla hans kolleger fortfarit med stora ord, liksom om ingenting hade passerat, medan de andra nationalliberala fortsatte att lefva och hafva sin varelse, liksom om intet 1864 funnits, dvaldes han som nybyggare borta i urskogen; han, hvars högsta njutning ät att lefva midt i den moderna kulturen, som han älskar, och att låta sin fina, genombildade ande insupa allt det bästa som tiden frambringar, han pålade sig nu den botöfningen att lefva bland vildarne.
Och likväl, då han kom hem och såg huru krigets följder pinade oss vida mera än kriget sjelft, att det icke hade luttrat oss, utan satt oss långt tillbaka, då längtade han visst, trots allt, åter dit der kulturen är utestängd.
“ Jag tillstår, att det stundom är, som jag tydligen kunde höra urskogen ropa på mig, " skrifver han kort efter sin hemkomst.
Han är vårt enda politiska geni, men just det genialiska är hans olycka; han är för spirituel för vårt lilla land; denna hans egenskap är skuld till, att han under de 13 år, som förflutit efter hans återkomst, icke har kunnat komma in i folketinget, som han beständigt ånyo önskar att blifva medlem af, derför att hvarken biskopsverksamheten eller studierna ’ — Monrad är en framstående orientalist — är nog för denne man.
På ett ställe har han blifvit förkastad af venstern, på ett annat af högern.
" Et vrag, vraget af alle, " kallar han sig i något af sina politiska bref.
*) Vi äro här hemma rent af ängsliga för spirituela män, frukta för hvad de kunna finna på.
I afseende på Estrup och Seavenius känner man sig lugn, deras spiritualitet löper icke åstad med dem, men det kan den göra med Monrad.
Hur karakteristiskt är icke detta för oss!
Då 1871 dr.
Georg Brandes med sin bländande anderikhet lyfter hos oss det modernas famn, reser en skara inskränkta ignoranter sig emot honom och söker att qväfva honom med smuts och skällsord.
Men der är en man, som på riddarvis upptager handsken och kämpar ärligt mot Brandes, och denne man var naturligtvis den ende af motståndarne, som hade kunskaper nog att behandla saken och derför icke behöfde att gå utanför den och hväsa åt personen: det var Monrad.
Och då Brandes svarar hvasst och våldsamt mot de andra, vänder han sig vördnadsfullt till den store politikern och lärde, som hade “ gjort honom den äran, att sysselsätta sig med hans böcker “.
Det var Danmarks två mest genialiska män, som möttes; de voro motståndare, men de satte alltför högt pris på hvarandras begåfning för att icke visa höflig-het.
Ingen af dessa två män har.
kunnat göra lycka här i Danmark.
Monrad utestänges från politiken, Brandes lefver i frivillig landsflykt.
Hade de riktigt nedsablat hvarandra, skulle detta angifvit själsegenskaper, som gjort den ene till kultusminister, och den andre till estetisk professor.
Men liksom Brandes likväl utöfvar ett mäktigt inflytande på vår literatur, så gör Monrad det på vår politik.