Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det gör det nog inte, ty då skulle vi inte ha så många poesiböcker som vi har, eller också gå de på ändå, men det kan nog alldrig läras, utan måste vara en medfödd gåfva!
– – – Någonting rent upprörande var det med de där flickorna, som vi fick ibland till skjutsbönder.
Som jag sa åt Gustaf!
Vi hade ju kunnat vara ett par otäcka profryttare i stället, och att sådana inte är att tro, det vet jag genom
Anna på gästgifvargården.
»Ja, det förstås», sa Gustaf, »alla kan ju inte vara hederliga.»
Hvarför nu inte alla kan vara det, begriper jag inte, men när nu så är, så borde någon sedlig människa gripa in, tycker jag, till exempel de där som motsjonerade uppasserskorna här om året i riksda’n.
För det säger jag, att bör uppasserskorna vara 40 år – något som jag på det allra högsta gillar – så bör skjutsflickorna allra minst vara 65.
För min enskilda del, så tror jag, att det vore ändå mycket bättre, om det inte fanns några uppasserskor alls.
För dem själfva vore det en riktig välgärning, och hur mycket det skulle bidra till familjelifvets trefnad och lugn – lugn framför allt, kan jag inte ens säga.
»Kära barn», sa jag en dag, när en frisk rödblommig nittonåring klättrade upp på bocken, »tycker du, att det passar det där?»
Ja, så fick jag lof att förklara, hvad jag menade, och det var minsann inte lätt, och när hon slutligen begrep, började hon att skratta, så de hvita tänderna lyste.
»Jesses, så fnoskig frun ä!» sa hon.
»Hva har man fått näfvar te, om inte för te å bärga sig!»
Ja, det var min skörd på sedlighetens område!
Mycket uppmuntrande var den inte, ty ingen människa tycker väl om att bli kallad för fnoskig, om det också bara var af ett af naturens okonstlade barn.
Jag undrar för öfrigt hvilkens barn vi andra är, och så kan jag inte hjälpa, att jag undrar, hur det går för de flickor, som inte har näfvar att bärga sig med?
En vriden statsjon.
Konstig stil och en ny bekantskap.
Sent en kvällstund kom vi fram till Umeå, omskakade och möra som ett par nybrända kaffebönor och så trötta, att vi knappt kunde kralla oss ur slädan.
Tåget gick påföljande morgon klockan 9, men hvem har väl någonsin hört något så galet!
Statsjonen låg alldeles för sig själf tre mil utom staden! »Nå, du min värld», sa jag, »hvad ska man med städer att göra, när de bygger järnvägen midt i villande skog!
Det vet bestämdt inte Kunglig Majestät utaf, ty då hade han satt p för ofoget!»
Jag var vid riktigt misshumör, där jag satt i källarsalen och drack min skvalpiga tekopp.
Gustaf gick för att göra opp med skjutsbonden, som kört lasset, och som det var att vänta, skickade han efter en kvart bud att han ville tala med mig.
Han vill alltid tala med mig, när jag är som allra tröttast, men naturligtvis gick jag genast, ty att låta min mann vänta så att någon ser det, kan alldrig falla mig in.
Hvarje kön har sina små egenheter!
Männen tycker om att styra så det syns, vi så det känns!
»Kan du låna mig en femma, Lovisa?» sa Gustaf. »Jonsson och jag kan inte bli klara eljest.»
»Det kan jag visst det, kära du», sa jag, och därmed gaf jag honom en af riksbankens nya femmor, som jag just var riktigt glad att bli af med, ty ännu har jag inte lärt mig att skilja de pängarna från vanliga papperslappar, för att nu inte tala om, att de spricker midt itu, bara man ser på dem.
»Se så där ja», sa Gustaf. Nu är summan full.
48 kronor och sjutiosex öre.
»Hvad!» nästan skrek jag, »48 kronor för bara lasset?»
»Det är efter lega», sa karlen, som stod strax innanför dörren och såg riktigt banditaktig ut.
»Lega mig hit och lega mig dit», sa jag förargad. »Präjeri är det, och du är tokig, Gustaf, om du betalar.»
»Ja, adjö då, Jonsson, och hälsa hem», sa Gustaf, och därmed nästan körde han ut karlen med hans dyrt tillroffade pängar.
Nu frågar jag, är sådant resonligt?
Det sa jag också åt Gustaf; inte att det var resonligt, utan oresonligt, och att jag alldrig skulle finna mig i, att på det viset bidra till husets ruin.
Gustaf gick fram och åter i rummet med armarna på ryggen och sa:
»Hm, hm, hm!»
Det kan bestämdt inte finnas något försmädligare till på jorden än en karl, som går rundt i ett rum och bara säger: hm, hm, hm!
Till på köpet såg jag att Gustaf menade något, och det var ändå det retsammaste af alltsammans.
Till sist bad jag honom vara så utomordentligt hygglig och säga hvad han menade, men då menade han ingenting alls förstås.
»Alla karlar är fega, alla – hvar – eviga en! utan undantag!»
»Hm hm hm hm!» sa Gustaf igen.
Nu kände jag, att humöret alldeles höll på att koka öfver, hvarför jag rusade in i det andra rummet och började att stoppa ned i säckarna allt jag fick tag i, för att skicka hem det med bakskjuts.
Någon valuta skulle man väl ha för sina afpräjade pängar!
Fyratioåtta kronor och jag minnes inte hvad!
Man ska väl inte låta bestjäla sig med öppna ögon häller!
Jonsson var inte mycket hågad att ta sakerna tillbaka, Gud bevars, men jag trumfade så pass på hans samvete, att han gaf med sig till sist.
När jag såg honom lämna gården med säckarna ordentligt fastsurrade, så drog jag en riktig suck af lättnad.
Ja, det säger jag, utan all slags förhäfvelse eller högmod, att utan mig hade Gustaf varit ruinerad för längesedan, så förfärligt lättrogen och opraktisk som han är.
Nu fick Gustaf sig en klapp och en kyss, så han inte skulle tro, att jag var ledsen på honom längre, ty långsinnt är jag inte, och så gick vi ner och tog oss litet mat.
Uppasserskan såg mig just ut att vara en slarfva, hvarför jag af fruktan att hon inte skulle väcka i tid, lade mig med kläderna på.
Följden blef, att jag var så sömnig och trött, när vi ändtligen kom fram till den där alldeles obefogade statsjonen, så ögonen nästan föll ihop af sig själf, och så reste vi mil efter mil, utan att jag hade den minsta besynnerliga känning, fast vi var på tåg.
Vi for öfver Sundsvall, så Gustaf skulle få träffa sin gamla faster, och först när jag fått sofva ut där riktigt, började jag på fullt allvar känna, att jag nu ändå var lösryckt från hemmets kust.
Sundsvall lär ska bli en vacker stad med tiden.
Det är möjligt det, men som den nu presangterade sig, såg den minst sagdt besynnerlig ut, om man också beräknar branden.
Ett hus här och ett hus där, utmärkta hus, changtila hus, men jag tyckte inte om dem ändå.
De sågså skrytiga ut, och skryt och flärd fördrar jag inte, inte ens hos hus, än mindre hos människor.
Stadshuset var som en stenklump, och järnvägsstatsjonen såg presis ut som ett rökt svinhufvud med pikerade öron.
Jag undrar, hvad det kan vara för stil?
Kanske romersk – eller kanske katolsk? ty nog bör den vara bra egen.
För öfrigt kilade alla människor om hvarandra som om de haft eld i kläderna.
Det lär komma sig däraf, att staden ska vara så ovanligt framåtskridande.
Nej, det är bestämdt inte en plats, där man odlar sin själ.
Också skulle jag inte vilja bo där för alldrig det.
Vi hade tagit in i ett hotell, som såg ut att ha mässlingen, så fullt var det af röda affischer och anslag.
Samma dag vi skulle fara, blef jag mycket ordentligt väckt klockan 6 på morgonen, som jag hade sagt till om.
Det var storartadt skönt att vakna och veta, att inom en kort stund skulle jag ila i väg mot det stora okända!
Måtte bara inte människan hemma glömma att ömsa lake på salta köttet, för då blir det förstördt.
Men det får gå hur det vill.
Jag kan inte tynga mina vingar med en sådan prosa!
Hur ska jag då kunna lära mig att flyga!!!
Tåget gick inte förr än 8 och 45, hvarför jag lät Gustaf sofva i ro till klockan 7.
Men då skulle han prompt raka sig och så skar han sig.
Men som han alltid skär sig var jag beredd, men i häpenheten kom jag att lägga en nypa engelskt sallt på skåran i stället för en nypa alun.
Nu ska jag säga det blef lif utaf!
Gustaf nästan gallskrek och rusade kring rummet som en besatt: jag efter med en svamp i hand.
Midt under den vildaste jagten, öppnade uppasserskan dörren och frågade helt näbbigt:
»Kanske herskapet behagar något!»
Den otäcka slynan.
Minsann trodde hon inte, att jag och min rara Ruffen slogs, det såg jag på henne!
Nog var det en förfärlig chikan att lämna ouppgjord efter sig, men när jag fick se hvad klockan var, så gaf jag mig inte tid med hvarken det ena eller det andra, och än i dag är Gustaf okunnig om, för hvilken svart misstanke hans Lovisa varit utsatt, bara för hans oförmåga att fördra litet engelskt sallt på orätt ställe.
Det kändes alldeles märkvärdigt att sitta i väntsalen tillika med det öfriga resgodset, medan Gustaf köpte biljetter och sådant där.
Portjären hjälpte honom, men Gud vet, hur det gick till, ty fast vi hade 10 effekter lösa och jag skickat hem ett helt lass, så fick vi ändå betala 18 kronor i öfvervikt.
Gud bevare mig att tala illa om någon, men hvem kan hindra en sådan där herre i lucka att ta hvad han vill och säga hvad han vill?
Finns det däremot öfvervikt, så säger jag, att bort ska den!
Man reser för sitt nöje, och hvem kan ha roligt, när man inte får ta med sig så mycket saker man vill, det frågar jag just.
Sedan, när jag bättre satt mig in i saken, förstod jag nog meningen, men jag tycker det är orättfärdigt ändå.
Räkna ihop vid årets slut de tillåtna kilogrammen på biljetterna, och jag tror inte det ska bli en, som behöfver betala öfvervikt.
Det är ju mest herrar, som reser, vet jag, och de stackarna har ju ingenting att kunna ta med sig, om de alldrig så gärna vill, utan reser alltid för lätta.
Portjären sa ovänligt adjö, och det störde mig.
Gustaf trodde, att han fått för litet med drickspängar.
I så fall skedde det af oförstånd, ty ska det vara, så ska det vara, det tycker både Gustaf och jag, och i hvad fall som hälst, så ska väl folk vara höfliga, om de så får mycket eller litet?
Emellertid är ett ovänligt ansikte som en ful fläck: man har ingen ro förr än man blifvit af med den.
Också hoppade jag ur vagnen i förhoppning att få tag i portjären och gnida bort honom med 1 krona, men han fanns inte, och när jag kom igen, höll konduktören redan på att stänga vagnsdörrarna, utan att jag en smul visste hvar jag var hemma.
Med eldröda kinder, flaxande hattband och hjärtat i halsgropen sprang jag hela perrongen (Perrongen!
Så härliga de järnvägstärmerna är!) efter, utan att det föll Gustaf in att titta efter mig.
Det hade bara fattats det, att jag till på köpet inte hade kommit med på min egen lustresa!
I detsamma kände jag mig inknuffad i en vagn, som lyckligtvis var den rätta.
»Herr Gud, Gustaf», flämtade jag, »hur kan du – – – »
Men nu fick jag ögonen på »orsaken», en ung vacker flicka, som kommit in medan jag varit borta och som Gustaf satt och stirrade på i lycksalig beundran.
Jag sa ingenting, men jag tänkte, att de skulle få betala kalaset båda två, bara jag hunnit hämta andan litet.
En sådan där dam, som reser ensam med en eldröd filttratt på hufvudet, är väl inte så mycket värd, kan jag tro!
Rödhårig var hon med!
I detsamma pep tåget så där långt, hvasst, genomskärande härligt som går genom märg och ben.
Jag tog Gustafs hand i min och tryckte den hårdt, hårdt.
Jag kände mig så lycklig, så tacksam!
Jag skulle så gärna ha velat ge honom en liten puss.
Men i detsamma fick jag se den där flickungens ögon glittra öfver kanten på boken, som hon höll i handen, glittra på ett riktigt försmädligt sätt.
Ja, om ett par ögon någonsin skrattat, så var det just hennes!
Därpå lade hon ned boken och sa med största lugn:
»Det är visst första gången som herrskapet åker på järnväg?»
Jag höll mig för god att svara, utan tog af mig hatten och friskade upp mig med litet å-dö-kologn.
Gustaf däremot rodnade af förtjusning, men var inte färdig med svaret än på en lång stund, det visste jag, och i ett hade jag min hämdplan färdig.
Gustaf och hon skulle få samtala så mycket de behagade, utan att jag skulle lägga mig i en smul.
Hon såg tillräckligt nyfiken ut för att göra frågor, och hjälpte inte jag Gustaf att spåra in – (ack, de järnvägstärmerna!) hvilket är den enklaste sak i världen – det är bara att upprepa samma fråga två gånger – så får vi väl se!
Det gick mycket riktigt efter beräkning – hon var nyfiken.
Det dröjde inte många sekunder mellan fråga n:o 1 och fråga n:o 2.
»Det är kanske tråkigt att ha fått sällskap?»
Nu lade hon hufvudet på sned och såg riktigt otäckt kokett ut!
»Ja, det är det», svarade Gustaf med eftertryck, besvarande fråga n:o 1, om det var första gången vi for på järnväg.
Rödlufvan såg litet förbluffad ut, men hon hörde tydligen till dem som inte ge tappt i första taget, utan återtog.
»Får jag kanske be er vara så god (naturligtvis fortfarande vänd till Gustaf,) och ge mig den där resväskan?
Hon pekade på ett litet utstofferadt ting, som låg i nätet öfver hennes hufvud.
»Visst inte, visst inte», svarade Gustaf, den ängeln, med ännu större eftertryck än nyss, – besvarande fråga n:o 2, om han tyckte det var tråkigt att ha fått sällskap.
I detsamma blef han eldröd i hela ansiktet – ty han märkte att något var på tok, och glömde i häpenheten att lyfta ned kappsäcken.
Nu tyckte Rödlufvan, att det gick för vida; hon gaf Gustaf en förkrossande blick, tog åter upp sin bok och började att läsa.
Men nu var också min hämdkänsla svalkad.
Det gjorde mig riktigt ondt om gamla Ruffen, där han satt och såg olycklig ut, och snart satt lilla Rödlufvan, som tydligen var en liten godlynt och alls inte långsinnt unge, och jag och pratade i all gemytlighet om både ditt och datt.
Hon var ganska söt och lik min Beda – fast den där röda tratten var faslig!
Men kanske att hennes pappa är brännvinsbrännare, och hon bär den som en slags skylt?
Bland annat kom jag att nämna något om människans likhet med djuren.
»Hvilket djur är jag lik?» frågade hon ifrigt och vände sig till Gustaf, fortfarande till Gustaf, men Herre Gud, – kanske är han lik någon, som hon håller af!
»En hare», svarade Gustaf, som nyss blifvit färdig med svaret på min fråga för en liten stund sedan, om hvilket djur det kunde vara som skuttade öfver vägen.
»Fröken vet kanske inte, att min mann nu sa en riktig artighet», inföll jag raskt.
»Harögon är ju ansedda för att vara de vältaligaste ögon i världen, och det påstås, att den jägare, som får en blick ur dem, inte kan döda något djur vidare.»
Öfver lilla Rödlufvan, det är ju ett riktigt nätt namn, drog som ett solsken, och Gustaf gaf mig en tacksam blick.
Det är ändå trefligare att vara snäll än att vara elak!
Ja, det är föröfrigt inte första gången jag gör den erfarenheten, fast humöret sjuder upp ibland, innan jag hinner sätta på locket.
(Jag anser det vara min plikt tala om, att det bara är för direkta frågor Gustaf är sådär bångstyrig; eljest kan han nog reda sig minsann!)
– Nu tog jag fram bakelser och vin, som jag fört med mig i min lilla reskorg, och så hade vi det så hjärtinnerligt trefligt i vår lilla’salong’, att lilla Rödlufvan påstod, att hon alldrig gjort en så rolig resa.
Usch, jag riktigt skämdes, men hvilken människa har inte sina svaga ögonblick!
Att Gustaf krumbuktade sig litet, gjorde ju på det hela taget inte en smul.
Sådant sitter lika fast i den mannliga naturen som rost i stål: arbeta hur man vill, så får man inte bort det ändå.
Nu nalkas jag det stora ögonblicket – vår ankomst till Stockholm.
Det är möjligt att Rom är Rom, som det heter; det vill jag inte uttala mig om, och naturligtvis måste
det vara oändligt intressangt, att få se påfven kasta kägglor i Vatikanen och höra honom sjunga solo i St.
Peterskyrkan, där folket ju har pussat hål på hans stortå.
Stackars påfve!
Jag undrar, om han förstår sig på anikatinktur och repadt linne doppadt i ljustalg?
Visst är, att Vår Herres smorde har sina pröfningar de med!
Men nog kan jag bestå mig ett nytt kapitel, ty det är Stockholm värdt.
Ett högtidligt ögonblick.
Studentmössor.
Sjuglasvagn och bugande hofmän.
Det ryser ännu i mig, när jag tänker på, hur det kändes, när tåget helt sakta gled in på perrongen!
Egentligen började det i Upsala, ja, inte glidandet, förstås, men rysningen.
Lilla Rödlufvan satt och nickade bakom sin bok, lika känslolös för stundens högtidlighet som en – ja, Gud vet, hvad jag ska få fatt i, och hvad Gustaf angår, så hade han ögonen där han haft dem hela tiden – på brännvinstratten – eller kanske litet längre ned.
Jag låg halfvägs utom fönstret och bara såg och såg, som Tegner säger, fast jag inte minns, hvad det var han såg.
Hvad mig angår, så såg jag ingenting annat än ett oändligt mörker, men hur det var, så upptäckte jag några hvita prickar, hvilka flyttade sig fram och åter i skymningen.
»Gustaf», skrek jag; »det är bestämdt studenter!»
»Så’na har man väl sett förut», sa Gustaf.
»Ja, men inte sekelsgamla, du.»
Han förstod mig naturligtvis inte, men det kunde jag häller inte begära.
Hur skulle han kunna förstå, hvad som rörde sig i min själ, där jag låg i fönstret och insöp den luft, som skapat så många af våra stora skalder, som hvirflat i århundraden och som nog kommer att hvirfla i århundraden ännu, såvida det inte faller Vår Herre in att förflytta universitetet till Stockholm.
Men hvarför skulle Han göra det?
Stockholm har ju så många förlustelseställen ändå, och det är minsann inte roligt för gammalt folk att röra på sig.
Man vet väl hur besvärlig en vanlig husflyttning är, mycket mindre då något sådant där.
Tänk bara på dammet!
Och hvad skulle sedan alla herrar tala om, om de inte hade Upsala-lifvet?
Och sången se’n! och punschen!
Och de Guddomliga serenaderna!
När tåget stannade, fick jag riktigt fröjda mina ögon åt studenter och studentmössor.
Hela perrongen var röd och hvit: hvita mössor öfver unga, rosiga ansikten.
Det var en vacker syn, fast somliga af dem var väl rosiga.
Men det kommer troligen af att vinden drar så skarp öfver slätten.
Lilla Rödlufvan, som bor i Upsala, sa visserligen, men hvad hon sa, bryr jag mig inte om att skrifva ned.
Jag håller på studenterna, jag, nota bene på de i Upsala, ty de är ändå de enda äkta.
De andra är bara skräp.
Hemfyllda flaskor med påklistrade etiketter.
En lång herre med vaxade mustascher, som såg mycket militärisk ut, tog lilla Rödlufvan i famn och kysste henne.
Det var troligen hennes pappa, och i en vagn med kusk satt antagligen hennes mamma, hvit och fin, som om hon varit gjord af vax, och vinkade och vinkade.
När allt kommer omkring, så var inte tratten på hufvudet en skylt, utan ett mod, men ett bra fult mod!
Emellertid kysste mig den lilla älskade ungen riktigt vänligt på kinden till afsked och skakade hand med Gustaf, som blef riktigt studentröd, den gamla token.
Så pep det – så pep det om igen.
Vi vinkade och studenterna viftade, alldeles som om det varit åt mig de viftat.
Ja, så ilade tåget åter af med brusande fart ut i det stora obekanta! ! ! !
Klockan kunde vara ungefär 9, när jag såg de första husen i Stockholm.
Usch, jag blef riktigt rädd, när vagnen kilade in midt bland hus och gator; men så saktades farten allt mer och mer, så stannade vi till sist helt sakta.
Jag kände mig allvarlig som i kyrkan, men det dröjde inte länge.
Dörren rycktes upp, och en mängd karlar med plåtar i mössorna, skrek om hvarandra.
Två hoppade upp i vagnen, en langade ut våra saker, den andra tog emot, och innan vi ens hade hunnit blinka, var den yngsta lastad med våra tio effekter, medan den äldre begärt och tagit Gustafs biljett, »för att hämta det större godset», som han sa.
»Sanna mina ord, Gustaf», sa jag, när jag ändtligen hämtat andan, »nog få vi se oss om efter både koffertar och kista; bäst blir att anmäla saken genast för polisen.»
»Var inte fjollig», sa Gustaf.
Jag kom af mig, och det må då ingen människa undra på.
Att på det viset bli behandlad af sin egen mann, på en vildt främmande perrong, bland idel skrikande och ropande människor, utan att man ens visste hvar man skulle lägga sitt hufvud till hvila för natten!
Men som jag honettemang inte kunde ställa mig att gråta, så fick jag nöja mig med att känna mig förorättad.
»Hvart ska herrskapet?» frågade karlen.
»Hvad säger du?» sa Gustaf vänd till mig.
Jag teg naturligtvis.
»Kanske till Germania, Sved, W-6 eller kanske till det allra nyaste:
Prins Oskar?»
»Herre Gud», sa jag, glömsk af allt; »är det så illa stäldt för den söta prinsen, att han måste hålla rum för resande, så tar vi naturligtvis in där.
Eller hur du, Gustaf?»
Gustaf hostade, karlen grinade.
Men hvad brydde jag mig om det!
Ingenting kan förmå mig att svika den höga öfverheten, och riktigt uselt vore det att göra det, när den befinner sig i nöd.
Så blef vi instufvade i en stor, täckt, sammetsklädd vagn med rika förgyllningar, som kanske hade varit kunglig sjuglasvagn i sina dagar.
På brosteget stod en elegangt herre i fullt livre, och så bar det i väg.
Midt emot satt en tjock rödbrusig herre, som just valt de här fattiga minuterna för att ta sig en lur.
Oupphörligt halkade han åt sidan, stötte mig i axeln med hufvudet, bad om ursäkt, somnade och bar sig lika galet åt igen.
Under sådana förhållanden är det inte särdeles lätt att komma i någon högtidlig stämning, men jag kan till min heder säga, att det lyckades mig ändå.
De luftiga målade pasachserna i statsjonen, den stora, i bländande ljus skimrande platsen utanför med dess plaskande vattenkonst, planteringarna – –
Ja, man kände, att man var i Europias hjärta – och något mer, i – i märgen af Sveriges intelligens.
Genom stenlagda gator rullade sjuglasvagnen; lakejen, i sitt guldsmidda livre på fotsteget, såg lika högtidlig ut som en festarransjör, som väntar på att få införa sina gäster.
Gustaf teg och satt och blinkade som en ekorre i halsduken.
Ett ryck: kusken stannade, och en hel flock hofmän kom utrusande för att ta emot oss – alla klädda i hvita halsdukar och svarta frackar.
Ja, nu så här efteråt, när den där romantiska stämningen dunstat bort, så säger jag ändå, att de mycket väl hade kunnat vara hofmän, så vackra, elegangta och fint utlefvade såg de ut.
En, tydligen den förnämsta af dem alla – med krusade lockar och västen hopknäppt, så att den tycktes oknäppt – frågade i hvilken våning vi behagade taga in.
Gustaf öppnade munnen som om han tänkte säga något, men jag nöp honom i armen, gjorde en förbindlig böjning på kroppen och svarade:
»I hvilken herrarna behagar, endast vi inte få för många trappor, för det konvenerar inte min ang-bong- poäng.»
Jag såg, hur jag imponerade på dem.
Den lockiga blef blodröd och bockade så djupt, som om jag varit drottningen själf – och så skred vi uppför den breda marmortrappan, belagd med purpurröda mattor, föregångna af en hofman, som bar en klart skinande armstake i handen.
Eller kanske hade han ingen armstake.
Ja, det minns jag inte!
Åh, det var ett oförgätligt ögonblick!
Han stannade en trappa upp, vred på en knapp, och så strålade ett hvitt månskenslikt ljus fram ur en jättestor lilja af glas, hvilken grasjöst hängde ner från en starkt förgyld arm, som framsprang ur ena väggen.
Sedan han frågat om vi behagade något, och jag svarat:
»te och ägg», försvann han med lika ljudlösa steg ur det praktfulla gemaket.
Ja, naturligtvis visste jag hela tiden att Prins Oskar bara var ett vanligt hotellnamn, fast Gustaf sen skulle göra sig kvick och gör sig kvick än i dag öfver mitt misstag.
Men så där är det!
Hvilken poetisk själ med flygt – nej, k, var det – med flykt och fantasi har inte blifvit missförstådd!
Jag vet inte hvad klockan kunde vara, när vi vaknade morgonen därpå, det vill säga, när jag vaknade, ty Gustaf vaknar alldrig, utan att bli väckt, hälst tycker han om att bli väckt med en kaffetår, men som jag skämdes att störa folk så tidigt på morgonen, fick han nöja sig med en puss i stället.
Men tror någon att han var nöjd?
Nej, tänk alldrig det!
Jag skulle naturligtvis ha varit förtjust om någon, nej Gud bevare mig, det menar jag visst inte! om Gustaf behagat väcka mig på det viset – men!
Jag undrar just, när en kvinnas ömhetstörst skall släckas!
Kanske i grafven.
För min egen skull!
Fram på dagen, när vi fått en värkligen god frukost på vårt rum – kotletterna var stekta utan rifvebröd – det ska jag införa – och så var det ansjovissås till – och det smakade värkligen ganska pikangt, så ville Gustaf par to höra efter hvad rummet kostade, men då tog jag i med allvar.
Jo, det skulle just ha varit sättet att visa dem, hvilka »vildmarkstyper» vi är!
Nej, att låtsa förstå allt, vara hemmastadd med allt – det är sättet!
Då törs de inte skörta upp en.
Ändtligen lyckades jag öfvertyga Gustaf – och så skulle vi gå ut och se på stan.
Skam till sägandes, men kände jag mig inte riktigt blyg, gamla människan, när jag tänkte på alla ögon, som skulle fästas på mig.
»Tror du inte, det blir så godt jag tar en slöja?» sa jag rent af litet förläget åt Gustaf.