Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber att få vända mig emot Hr Braunerhjelm och till besvarande uptaga åtskilliga af hans anroärkmr.
Hr Braunerhjelm har sagt, att både min reservation och Hr von Hartmansdorffs dermed öfverensstämmande yttrande skulle hvila på den meningen, att bränneriernas antal skulle genom tidens inskränkning till 2:ne månader blifva trefaldt större än för närvar:de.
Sådan var icke min tankegång, då jag nedskref reservationen, och jag tror icke heller att de af mig begagnade ordalag gifva anledn. lill en dylik tolkning.
Jag har med del anmärkta yttrandet endast velat säga, att om bränningstiden inskrärtkes till 2:ne månader, blifver naturligtvis bränneriernas antal trefaldt större än del antal, som skulle finnas, derest tillverkningen finge ega rum under 6 månader; och del lärer väl icke heller kunna förnekas, alt då en viss qvantitet bränvin, motsvarande landets behof, skall tillvérkas, kan denna tillverkning, ifall 6 månader af året fä dertill användas, åstadkommas vid eli 3 gånger mindre antal bränneder, än om hela årsbehofvet måste tillverkas under ^:del af sagde tid, eller 2:ne månader, .lag antager, alt den kalkyl, Hr Braunerhjelm upgjort deröfver, att 28,000 af de småpannor, hvilkas fortsatta begagnande deo nya författningen medgifver, skulle frambringa omkring 20 milhr k:r bränvin är riktig.
Jag gör mig visserligen den förhoppning, att icke 20 milhr k:r bränvin skola hädanefter årligen konsumeras.
Men anlagom det emedlertid och att, enl.
Hr Braunerhjelms beräkning, 28,000 pannor erfordras att frambringa detta belopp; jag föreställer mig då att det skulle vara för landet nyttigare, om 9,000 sådana pannor tillverkade detta qvantum bränvin under 6 månader, än att alla 28,000 pannorna vöre i gång under 2 månader.
Vidare har Hr Braunerhjelm sagt, att nykterhetens goda sak lider deraf att bränvin får tillverkas under 6 månader i st. f. 2. ti H. 29 450
Men Hr Braunerhjelm tyckes härvid aldeles vilja förbise hvad nykterhetens goda sak kom att lida genom det vida större antal brännerier, som skulle finnas, om tiden inskränkes till 2 månader, än förhållandet blefve, om 6 månaders bränningstid medgåfves, ty det är allmänt kändt och erkändt, alt nästan alla, som tillverka bränvin, hålla deraf försäljning å tillverkningsstället till dem som åstunda köpa.
Sålunda torde bränvinssupandet vid eli större antal brännerier under 2:ne månader åtminstone få anses fullt motsvara bränvinssupandet vid ett mindre antal brännerier under 6 månader.
Men vi mäste dessutom besinna, att bränvinet är vid tillverkningsställena att tillgå icke allenast under bränningstiden, utan under hela året eller åtminstone under större delen deraf och, vid öfvervägande häraf, är ju uppenbart att nykterhetens sak mera befrämjes genom bränneriernas förminskning än genom bränningstidens förkortning.
Ytterligare har man påstått, det jag i min reservation skulle hafva uttryckt den åsigt, alt handteringens bedrifvande under så kort tid skulle blifva en ekonomisk förlust för näringsidkaren.
Sådant har jag hvarken sagt eller tänkt.
Mina ord i detta hänseende äro följande: ”Men ej nog att denna inskränkning skulle i moraliskt afseende vara ändamålsvidrig, den vore bestämdt skadlig i ekonomiskt.
Utsk. har i sina motiver ej kunnat undgå att sjelf i viss mån erkänna denna sanning.
Förlorad vore räntan under af året å de kapitaler, som blefve nedlagda i brännerier; förlorade alla kapitaler, som användas för upfnrandé af de många nya brännerier med sina kostsamma inventarier, hvilka erfordrades att fylla konsumtionen tinder 2 månadersbränvinsbränningstid, men som åter måste nedläggas, då tvifvelsutan vid nästa eller påföljande
Riksdag tiden åter utsträcktes till 6 månader eller kanske lill hela året.”
Jag vill äfven läsa upp några rader af U(sk:s Betänk., godkända af mina kamrater i Utsk., hvilka dock röstat flir tidsiDskränkningen.
De lyda sålunda: ”1 och för sig sjelf och under vanliga förhållanden torde väl inskränkning till tiden hvarken vara ett tillförlitligt medel för ändamålets vinnande, eller det i indnslrielt och ekonomiskt hänseende fördelaktigaste, emedan en handtering, fpm får dtifvas endast tidtids, icke kan framkalla eller bibehålla arbetares största möjliga konstfärdighet, emedan arbetets företagande hindras under den tidpunkt, då det, efter olika orters olika natur- eller handelsförhållanden kan vara beqvämast och fördelaktigast, emedan det kapital, sorn ligger uti den oftast ganska dyra redskapen, måste under en stor del af året vara dödt och utan afkastning, och emedan varans tillverkning mäste ske på en gång och hastigt, ulan möjlighet att förutse, huru pris och efterfrågan kunna komma alt visa sig, då hon skall aflåtas —- en omständighet, som kan, innan nästa tillverkning inträffar, framkalla brist och oskäliga pris, med deraf följande öfverdrifna spekulationer och ett vingleri, som icke inträffade, ifall tillverkning kunde få ske, när heldst stark efterfrågan visade sig, eller ock underpris, med deraf härledda bemödanden att med alla medel utprångla varan.
Att så betänkliga följder upkomma genom tidsinskränkningen har Utsk. sjelft icke kunnat undgå alt finna.”
Den 26 April e. m. 451 Hvad jag nu haft äran upläsa torde utgöra ett tillräckligt bevis för min sats, att lidsinskränkningen medför en stor ekonomisk förlust, icke för den enskildte bränvinsbrännaren, som får taga sin ersätlning genom ett högre pris för varan, utan för hela riket.
Jag anser mig härmed jemväl hafva besvarat Frih. von Kraemers yttrande i denna väg.
Nämnde värde ledamot har nemi. anlydt detsamma som Hr Braunerhjelm, eller all förlusten kommer att drabba bränvinsbrännaren, men jag jäfvar delta påstående och det med Ilr Braunerhjelms eget yttrande, ”alt det förhöjda priset å varan kommer all upväga förlusten af näringens bedrifvande på ett mindre ändamålsenligt sält, så alt det blir konsumenten, som drabbas af förlusten.”
Det förhåller sig nemi. så, att ju kortare tillverkningstid, desto dyrare vara; men jag frågar: kan det någonsin blifva statsekonomiskt rätt, alt man, genom alt i lagstiftningsväg upslälla hinder och svårigheter för en näring, åstadkomma en onaturlig prisslegring å dess produkt?
Låtora oss antaga, att denna prisförhöjning utgör 4 sk. b:ko per kanna och göra en beräkning.
Jag vill icke upskalta Sveriges årliga bränvinsbehof lill 24 milla- k:r, utan hoppas, att vi hädanefter skola nöja oss med 12 milkr, men äfven med antagande
,af denna jemförelsevis ringa förbrukning, *upstår, lill följd af den genom lidsinskränkningen tillvägabragta prisstegringen, en ärlig förlust af 1 mill.
Hulr b:ko.
Jag för min del kan icke inse, att det är rätt alt stifta en lag, Ilvars tillämpande ovilkorligen skall tillskynda landel en sådan statsekonomisk förlust.
I Danmark kom Regeringen underfund med att bränvinsbrännarne tillverkade varan pä ett sätt, som medtog en större mängd rudimaterier än vederborde.
Den lät anlägga ett raönster-bränneri, der näringen pä det ändamälsenligaste sältet bedrefs, och föreskref tillika, atl ingen fick idka bränvinsbränning, som icke ådagalagt sig hafva erforderlig kunskap om rätta metoden derför och deruti undergalt offentlig examen, hvilka åtgärder vidlogos just för att förekomma, alt något af de dyrbara råämnena onödigtvis skulle förspillas.
Om det vore meningen att ifrågavande mill. skulle komma statskassan till godo, skulle jag ingenling ha emot prisstegringen, ulan tveriom gilla den, men dä åtgärden tydligen bevisas lända hela landet till förlust, kan densamma aldrig belraklas såsom en klok, statsekonomisk handling.
Jag har i min reservation yttrat, atl jordbruket kommer alf lida genom bränningstidens inskränkande, och man har trott sig finna en inconseqvens i delta yttrande, emedan jag uli inledningen lill reservationen yttrat min önskan, alt jordbruket matte befrias ifrån det förnedrande beroende, hvari det stått till bränvinsbränningen.
Men om någon af Eder, Mine
Hrr med sin upmärksamhet följt hvad jag förut sagt, skall han, såsom jag hoppas, finna, alt hela den förmenta inconseqvensen förfaller.
Ty om jag förutsätter, alt antalet af brännerier blifver slörre, derest tiden i risk rån k es, så följer ju deraf, att ett slörre antal jordbrukare idka bränvinsbränning, då deremot, om bränningstiden blifver längre och bränneriernas antal nedgår, ett mindre antal jordbrukare syssselsälter sig med denna förderfliga binäring.
För öfrigt, om vi på alfvar åsyfta 29* 452 Den 26 April e. m att skilja bränvinstillverkningen från jordbruket, så böra vi väl skrifva en sådan bränvinsförfatlning, att det kan löna sig att anlägga nya, verkliga bränvinsfabriker, och det måste väl medgifvas, att få kapitalister skola riskera sina kapitaler i en rörelse, sorn endast får under |:del af äret bedrifvas.
Jag får erinra Hrnne derom, att Frih. von Kraemer yttrat en af mången med honom delad åsigt, att den nu under öfverläggning varande författningen, om den antoges, innan kort skall undergå förändring samt att man då måhända kan tillstädja näringens bedrifvande under hela året.
Jag frå gar Eder då, om någon af Eder kan finna det vara skäl att nedlägga stora kapitaler i en rörelse, som är så äfventyrlig, så vansklig, att just under det man stiftar den lag, som skall reglera näringens verksamhet, uttalar man tillika den öfvertygelse, alt en förändring snart skall inträffa, alt lagen endast är en öfvergångslag.
Man har åberopat Englands och Danmarks exempel, såsom bevisande * att jordbruket kan i hög grad blomstra ulan bistånd af bränvinsbränningen.
Jag erkänner af allt mitt hjerta dessa exempels giltighet samt gläder mig deröfver, att vi äfven inom vårt kära fädernesland hafva dylika exempel att framställa.
Om någon af R. o. Ad:s ledamöter behagade hedra mig med ett besök, å en egendom, der jag aldrig haft bränneri, skall jag hafva det nöjet att förevisa en gröda, vida vackrare i ämne, än den, som vexer på något af de ställen, der jag haft bränneri.
Bien det är alldeles icke sagdt, att vi skola vinna ändamålet af bränviusliränningens skiljande från jordbruket derigenom att vi inskränka bränningstiden.
I England och Danmark, hvilka länders exempel man framställt såsom efterföljansvärdt, är bränvinstillverkningen till liden obegränsad och drifves hela året om.
Skola vi följa dessa länders exempel i ena hänseendet, böra vi väl äfven följa dem i det andra.
Frih. von Kraemer har förmenat, att jag i min reservation serdeles omhuldat dranken och prisat dess förträfflighet.
Jag har derom icke yttrat något annat än hvad skäligen icke lärer kunna förnekas, eller att dranken är tjenlig till kreaturs gödning.
Hafva vi tillgång på detta gödningsämne, böra vi val icke kasta bort detsamma utan tvertom söka deraf draga den största möjliga vinst.
Detta sker, om dranken finnes under en längre tid af året att tillgå på några få ställen, men icke derigenom alt den under en kort tid är utspridd på många.
För 40 år sedan skulle den, som vågat framkomma med den satsen, att jordbruket kunde existera utan drank, säkerligen hafva blifvit ansedd som en riktig kättare.
Denna åsigt har lyckligtvis förändrat sig, men jag tror, alt man å andra sidan går för långt, ifall man påstår, att ett ändamålsenligt jordbruk ej kan finnas, der drank finnes. åled anledn. af Frih. von Kraamers yttrande, att det skulle blifva lättare att anskaffa brännéri-kontrollörer för 2:ne månader än för 6, får jag förklara, det jag icke kan fatta, huru man kan påstå det vara lättare att anskaffa kontrollörer för t. ex. 600 brännerier än för 200, ty om bränningstiden minskas med |:delar, ökas enl. ali sannolikhet bränneriernas antal ungefärligen i samma proportion.
Huru man kan drifva den satsen, att det är lättare att anskaffa ett tredubbelt
Den 26 A pr il e. m. 4&3 större antal kontrollör, ån det mindre antalet?
Svårigheten att få kontrollörer lärer väl icke ligga i den längre tid man behöfver dem.
Jag är öfvertygad, att de kontrollörer, som anställas för 2:ne månader, skola i allmänhet gerna fortfara med befattningen under ytterligare 4 månader.
Deremot är det ganska tvifvelaktigt, huruvida man kan anskaffa ett så stort antal kontrollörer, som erfordras, derest bränningstiden inskränkes till 2:ne månader.
Slutligen ber jag att fä förklara, att jag icke ämnar envist motsätta mig den föreslagna inskränkningen.
Jag har fullgjort min pligt, då jag, i motsats till den för dagen rådande åsigten, öppet uttalat nain mening i saken, och jag skulle anse mig hafva föga motsvarat det. förtroende, hvarmed R. o.
Ad. hedrat mig genom att invälja mig till ledamot af det Disk., som har detta vigtiga ärendes behandling sig updragen, om jag sådant uraktlåtit.
Lika öppet uttalade jag min mening är 1848, då jag förordade näringens fabriksmessiga bedrifvande med en beskattning af 4 sk. b;ko per kanna.
Detta förslag förkastades då, derföre ali det ansågs gå alltför mycket framom sin tid.
Nu vill roan underkänna min mening, derföre att jag icke vill göra mig till hjelte af dagens bearbetade opinioner och på en gång inskränka näringen till en hittills knappast anad grad.
Jag har motsatt mig denna ytterlighet, derföre att jag befarar, alt ett sådant förfarande' skall framkalla en reaktion, hvilken så väl i detta som alla andra fall icke är något önskvärd!.
Kasta vi blicken tillbaka på bränvinslagstiftningens historia, se vi alt hvarje öfverdrifven kraftansträngning uplöst sig i en återgång till det gamla förhållandet, så alt den ena författningen uphäfver hvad den andra stadgat.
Min åsigt är, att det nu förevaride förslaget är öfverhufvud taget godt och bör i hufvudsak antagas, men alt deri erfordras några modifikationer, hvarigenom förslaget ulan alt förlora något af dess välgörande inverkan i allmänhet blifver mindre tryckande för den enskildte näringsidkaren, och ibland dessa modifikationer inlager tidens bestämmande till 6 månader det främsta rummet.
Jag har redan på f. m. haft äran tillkännagifva, att jag med min röst ämnar understödja de förslag, som åsyfta alt höja priset på bränvin.
Men för detta ändamåls upnående vill jag dock icke att man begagnar sådana medel, hvilka, enl. min öfvertygelse icke äro förenliga med sunda, statsekonomiska grundsatser.
Bland dessa medel räknar jag den af Utsk. föreslagna inskränkning af bränningstiden.
Sedan jag anmält mig, har en talare haft ordet, af hvilken jag är lill det hufvudsakligaste förekommen och kan derföre vara ganska kort i mitt yttrande.
Ilär har af en aktad ledamot blifvit anfördt ett skäl, hvilket ännu icke till besvarande uptagits.
Han har nemi. ansett ifrågavar:de medel lämpligt, derföre att man derigenom, för att så säga, afvänjer jordbrukaren från bränvinstillverkniog och nödgar landtmannen att ordna sin hushållning sålunda, att han kan umbära drankutfodringen.
Jag tillhör ingalunda deras antal, hvilka hysa stort förtroende till drankens nytta såsom foder.
Jag är icke heller någon 454 Den 26 April e. m. vän af bränvinstillverkning.
Ulan anspråk på att vara bättre patriot än andra, eller ens ät) någon af vära 36,000 bränvinsbrän nare, har jag sjelf genast nedlagt brännerierna å de egendomar jag tillhandlat mig, och förbjudit mina arrendatorer att bränna, så fort sådant kontraktsenligt kunnat ske.
Jag och de hafva hittills deraf funnit oss väl.
Vårt jordbruk har, oaktadt denna tvära förändring, gatt framåt.
Jag har icke heller känt någon bränvinsbrännäre, sorn vid boupleckningen, funnits hafva genom denna närings bedrifvande samlat någon förmögenhet, men jag har deremot känt ganska många, hvilka derpå ruinerat sig.
Min öfvertygelse är, att ingen bör slå sig på denna industri, sora icke är så lill sågandes" född till köpman sä att han väl förstår att inköpa malerialierna för bästa pris och sälja varan under de förmånligaste konjunkturer, ty eljest blir han förr eller sednare lidande, helst liränvinshandeln f. n. befinner sig i ganska dåliga händer och utgör ett slags fondspel, der högst få Ijjpkliga vinster utfalla och de flesta utdraga niter.
Men, sådant oaktadt, skulle jag icke vilja, på grund af min inskränkta erfarenhet, med min röst bidraga all reglementera för den stora mängd af landtbrukare, hvilka anse dranken vara nyttig, eller för dem utpeka om de skola använda den till gödkreatur eller annorledes.
Dessutom är det påtagligt, att ju längre tiden för bran vinstill verkni ngren utsträckes, desto mindre skall landtbrukaren vara frestad att använda sur drank, hvilken alla medgifva vara skadlig för kreaturen.
Jag förenar mig i Hr von Hartmandorffs och Frih. Raabs åsigt, ali bränningstiden bör fortfarande bestämmas till 6 månader.
Några talare, som här upträdt, hafva trott sig finna motsägelse i mitt handlingssätt, då jag, ehuru ifrig nyklerhetsvän, likväl yrkar, att liden för den skadliga dryckens tillverkning mätte utsträckas till 6 månader.
Jag är icke ovan vid dylika förebråelser.
Ar 1846, då här hölls ett stort nykterhetsmöte, i hvilket jag var en ibland ordföranderna; och då jag ansåg mig böra återhålla den alltför stora nykterhetsifvern hos andra, hände det mig att jag af personer, hvilka i saken voro med mig liktänkande, en dag fick upbära förebråelser för min ljumhet.
Jag teg och höll lill godo.
Men då Frih. Berzelius påföljande dag i ett skriftligt anförande gaf mig rätt, sjönk häftigheten å den motsatta sidan ganska betydligt.
Naturligtvis måste det vara ett glädjande tecken för mig, som i så många år för döfva öron talat nykterhetens sak, alt se det nit, hvarmed man nu vill bedrifva företaget.
Men jag fruktar hvarje öfverdrift, och det är derföre jag motsätter mig den nu föreslagna inskränkningen.
Frih. von Kraemer har omförmält, huruledes en mängd menigheter, hushållningssällskap m. fl. genom underd. ansökningar begärt bränningstidens betydliga inskränkning.
Ehuru mycket afseende stora menigheters tankeyltringar må förtjena, befarar jag dem likväl vara behäftade med åtskilliga fördomar och till följd deraf icke så sällan blottställda för misstag.
En af våra utmärkte män har sagt om oss, att vi äro ett trögt folk, fullt af hetsigheten.
Detta omdömes riktighet bekräftas nu af Den 26 April e. m. 455 sältet hvarpå denna fråga behandlas.
Efter en långvarig liknöjdhet, har man nu, på en gång, blifvit häftig och går till öfverdrift.
Det är klart, att äfven jag, å min sida, måste underkasta mig mina motståndares omdöme att vara .behäftad med fördom och misstag.
Jag gör det gerna, blott jag får säga min mening och öfverlemna henne till det afseende hon kan förtjena.
Tiden blifver naturligtvis skiljedomaren oss emellan.
Om vi nu begå stora misstag, så lära de icke kunna räcka längre än till nästa Riksdag, då vi få rälla dem.
Fördomen består enl. min åsigt, deruti, alt man tror sig kunna minska förbrukningen genom de svårigheter man upställer för tillverkningen.
Om det vore möjligt att på detta sätt minska förbrukningen, så vore ju ingenting lättare än att förbjuda hela tillverkningen.
Men efter förbrukningen rättar sig tillverkningen; ty der en köpare, sora betalar väl, befinner sig, der inställer sig äfven en säljare, och förbrukarens behof fylles trots alla hinder.
Om vi lägga öfverdrifua band på tillverkningen, få vi lönnbränning.
Skulle man än kunna förekomma benne, så finge vi varans olofliga införsel utifrån.
I alla fall kommer tillgång å bränvin att finnas.
När vi följaktligen icke kunna slippa den skadliga varan, så länge vi hafva dryckenskapsbegäret qvar; så återstår intet annat än alt så vidt görligt är, förringa det onda.
Detta sker efter min tanke derigenom, att man, medelst varans beskattande, gör henne dyr och derigenom på samma gång mindre åtkomlig för den stora mängden, samt mera inkomstgifvande för Statsverket, utan att syftesvidrigt besvära dem, hvilka befatta sig med den olycksbringande näringen och naturligtvis taga sin skada igen af förbrukaren.
Af sådant skäl yrkar jag, att man måtte lemna bränvinsbrännarne frihet att tillverka varan under de kontroller, man kan finna lämpliga, och emot den afgift, hvarmed man anser näringen böra beläggas.
Genom de syftesvidriga hinder, man här föreslagit, göres varan ingalunda mindre begärlig.
Hon endast fördyras.
Om detta är ändamålet, så tror jag det kunna på en riktigare väg vinnas genom tillverkningens beläggande med högre skatt, hvarigenom ökade tillgångar åt Staten beredas.
Vore det rätt att använda andra hinder och svårigheter så skulle man utsträcka dem ännu längre.
Man borde då föreskrifva, att tillverkaren icke finge begagna de tjenligaste materialierna, eller den mest gifvande redskapen; att han icke finge begagna friska och skickliga arbetare, utan ovana, venslerhäudta, halta och andra dylika; att bränningen icke finge ega rum om dagarne, utan om nällerne; altman icke finge tillverka varan å sådana ställen, dit man hade körväg eller sjöfart, titan dit man måste gå eller rida och på klöfsadel framskaffa både säd och potatis.
Dessa medel lämpa sig förträffligt till varans fördyrande men månne man ändock vill begagna sig af dem?
Jag bör icke trötta II. R. o. Ad. med ytterligare skäls anförande, ty om Ståndet ej finner sig öfverlygadt af dem, hvilka en så sakkunnig man som Frih.
Raab anfört, anser jag vidare möda, nu vara fruktlös och får gifva mig till tåls intill nästa Riksdag, då en kanhända dyrköpt erfarenhet tvingar oss alt fatta klokare beslut. 456
Då jag uti mia motion ang:de bränvins lagstiflningen uptog bränningstiden till endast 2:ne månader, så var det hufvudsakligen af det skäl, som Hr Braunerhjelm redan utförligt framlagt, nemi. för att skilja bränvinsbränningen från jordbruket.
Men jag hade jemväl afseende å en annan omständighet, nemi. att så länge man icke pä en gång kunde blifva qvitt de små pannorna, eller husbehofsbränningen, så skulle, till följd af omöjligheten att med säkerhet beräkna de små pannornas afverkniagsförmäga, hvilken af Utsk. blifvit för lågt uplagen, ett premium upsla för dessa pannors begagnande, hvilket begagnande skulle tilltaga i samma män bränningstiden utsträcktes.
Detta har man än ytterligare att befara, sedan en mängd af de fabriker, hvilkas tillverkning icke upgår till det bestämda minimum, blifvit nedlagda och dess ägare, för alt tillgodogöra deras råämnen, slagit sig på att tillverka bränvin med mindre redskap.
Jag vill icke uptaga tiden med ätt utförligt framställa min mening, men har ansett mig böra här upgifva det hufvudsakliga skäl, hvarföre jag föreslagit 2:ne månaders bränningstid.
Skulle bränvinstillverkningen sålunda ordnas, att endast stora fabriker finge finnas, ginge jag gerna in på Hr von Hartmansdorffs och Frih.
Raabs åsigt, men då förhållandet icke är sådant, finner jag Ulsk:s förslag vara det lämpligaste och tillstyrker derföre R. o. Ad. att detsamma antaga.
Raab yttrade, att se dan R. o. Ad. på f. m. förklarat, alt bränvinsbränningen borde vara en fri näring, vore det inconseqvent att på e. m. antaga ett stadgande, hvarigenom densamma skulle bindas vid jorden.
Jag delar hans åsigt, att bränvinsbränningen bör lösryckas från jordbruket, men just för vinnande af detta ändamål, röstar jag för 2aie månaders bränningstid.
Det förefaller mig nemi. uppenbart, attén landthushållare, som ordnat sitt landtbruk på grund af bränvinsbränning, skall finna sig tvungen alt nedlägga denna handtering, så snart liden inskrånkes till endast 2:ne månader, emedan han icke finner det vara någon uträkning ali idka näringen under så kort tid.
Får han deremot bränna bränvin under ett halft års tid, så är det troligt, att han fortsätter rörelsen, och det är just det, som jag vill förekomma.
Raab har frågat, huruvida det kan vara stats-ekonomiskt rikligt, att genom lagstiftning fördyra en vara.
Härpå svarar jag, att sådant beror pä varans beskaffenhet.
Ar varan, såsom fallet är med den ifrågavande skadlig, så skadar det icke att fördyra densamma.
Skulle man följa Frih.
Raabs åsigt, så vore det orätt alt genom hög beskattning fördyra varan.
Det vore jemväl orätt alt genom inskränkande föreskrifter i afseende å tillverkningssättet försvåra näringens bedrifvande, men på alla dessa satser har ju Frih.
Raab sjelf ingått.
Jag kan således icke finna, att det är olämpligare att fördyra varan genom den nu ifrågavar:de inskränkningen än genom alla de öfriga inskränkande föreskrifter, som Utsk. föreslagit.
Jag anhåller för öfrigt att få till alla delar förena mig i hvad Hr Braunerhjelm på ett, enl. milt omdöme, fullkomligt öf - Den 26 April e. m. 457 vertygande sätt anfört och kommer att med min röst understödja Ulsk:s förslag.