Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stället för godkännande af en sådan rätt, anmärktes hos Nedre Revisionen, att den med gäldenärens namn och sigill försedda handling, hvarmedelst han erkännt, att hans Hustru af sin Fader fått emottaga hemföljd till bestämdt värde, icke innehölle förteckning å hemföljdspersedlarna till beskaffenhet och värde, samt att 1). ej heller förebragt någon bevisning, på grund hvaraf, emot borgenärernes bestridande, antagas kunde, att större eller mindre del af nämnde persedlar vid den inträffade konkursen fanns i boet qvar; vid hvilket förhållande
D. ansågs icke hafva varit berättigad att utbekomma de uppgifna hemföljdspersedlarna eller för deras värde erhålla godtgörelse i konkursen med förmånsrätt, utan tillstyrktes ändring i Hofrättens dom, så att beloppet af den bevakade hemföljden (det vid öfverlemnande! åsätta värde) utginge af de afträdda tillgångarna endast med den rätt, 16 § i 17 kap. Handelsbalken bestämmer.
Denna tillstyrkan bifölls af Högsta Domstolens flesta Ledamöter, och Kongl. Maj:ts
Dom expedierades den 11 Januari 1848.
Blott en af Herrar Ledamöter fastställde Hofrättens dom.
Att denna nådiga
Dom icke låter förena sig med begreppet om hemföljd, sådant det här blifvit uppstäldt, har förekommit mig klart.
Den, som lemnar hemföljd, bör aldrig i annat fall behöfva i konkurs bevaka talan derom, än då persedlarne äro förvandlade och ej i behåll, i hvilket fall han får nöja sig med ersättning ur massan utan förmånsrätt.
Eljest äger, utan hinder af konkursen, godsets innehafvare att behålla det, lika litet åtkomligt för borgenärerna, som all annan, till honom leornad, men icke honom, utan annan man tillhörig egendom; och yttersta nödvändiga bevisningen om ägarens rätt är för hemföljd just densamma, som för hvarje annat lån eller inlagsfä, gäldenärens bouppteckningsed, i hvilken hans egna tillgångar måste skiljas från alla andra.
Lill han medgifva upphörande af förläningen; så har han derom att göra endast med långifvaren; och när denne härtill fått hans bifall; återtager han sin egendom utan allt hinder af lörläningshafvarens borgenärer.
Jag kan således ej annat förstå, än att Rådstufvurätten och Hofrätten i den förevarande saken dömt rätt.
Utan tvifvel kunna missbruk af lagen om hemföljd befaras; och det lärer ej ens kunna betvifias, att lagstiftaren sjelf befarat dem.
Att falskt föregifva en hemföljd och stjäla den från sina borgenärer, kan ej sällan stå en menedare öppet, med biträde af ett par eller tre andra menedare.
Men lagstiftaren trodde förmodligen, att detta skulle sällan förekomma; och att stänga utvägen dertill stod ej annorlunda i hans makt, än om han ville förbjuda allt lån (vill säga lån elter lagens språkbruk, och betyder icke försträckning), vid äfventyr att ej kunna — 29 — återfå det, om låntagaren kommer på obestånd.
Ty så länge man kan låna till annan man något, dödt eller qvickt, måste låntagaren äga vitsord att erkänna lånet och det låntas identitet, eller också kan knappast någonsin någotdera bevisas.
Och skall i allmänhet en möjlighet gifvas att sålunda utlåna och återbekomma; då gifves ju hvarken skäl eller utväg att mer förbjuda hemföljdslån, än hvarje annat, eller förknippa det ena med annorlunda beskaffade vilkor, än det andra, eller vägra tillämpning af enahanda lag och rättsgrund på det ena, som på de andra.
Ilos en Rådstufvurätt söktes, på en förbindelse till ansvarighet för en skuld, inteckning i utgifvarens »inom staden och på dess område belägna fastigheter»; men dervid uppgafs icke någon bestämd fastighet såsom utgifvaren tillhörig.
Borde inteckningen då icke anses rätteligen sökt i alla gäldenärens inom staden och på dess område belägna fastigheter?
Denna fråga, då den blifvit med nej besvarad, torde böra noga betänkas.
Om det å ena sidan är gifvet, att bestämdt bör anmälas den fastighet, hvars intecknande sökes; så synes det väl, å andra sidan, svårt att neka, det bestämd anmälan häraf är gjord, när uttryckligen är sagdt, att all gäldenärens i staden och på dess område belägna egendom är föremål för ansökningen.
Hade okunnighet förefunnits, hvilka fastigheter ansökningen gällde, d. v. s. hvilka gählenären ägde; så hade väl derom fråga bordt uppstå hos Rådstufvurätten; hvilket dock icke inträffade.
Hvad som der blef ämne för tvist, var det förhållande, att gäldenären, som under den 4 Okt.
1844 utfärdat den förbindelse, för hvilken inteckning söktes, hade redan den 12 nästförutgående Juli med annan man altalt om försäljning af den fastighet, som kom i fråga, men med den blifvande köparen tillika gjort det aftal, att salubref ej skulle utfärdas förr än den 1 April 1845; hvaraf händt, att lagfart å köpet ej heller ägt rum före den 24 Febr. 1845, då ansökningen om inteckning gjordes; och häröfver dömde Rådst.rätten den 5 Dec. 1846, att sorn nämnde aftal om dröjsmål med köpebrefvet vore lagstridigt och ingalunda kunde fritaga köparen från den i lag stadgade föreskrift för köpare af läst egendom i stad att å den söka lagfart inom tre månader efter kiipets afslutande, men han försummat rätt tid för dylik lagfarts erhållande; så funne Rådst.rätten, i förmågo af 13 § i Kongl. Förordn. den 13 Juli 1818, med bifall till ansökningen, de af gäldenären försålda fastigheterna, en gård, med fem till nummer uppgifna tomter, böra intecknas, sökanden till laga säkerhet för den i fråga varande förbindelsen.
Grunden för detta beslut skulle jag icke vilja biträda.
Jag kan ej påstå, att köpet borde rätteligen betraktas såsom afslutadt förr, än köpebrefvet var utlärdadt.
Om säljaren dessförinnan dött; så skulle det väl svårligen kunnat någonsin vinna fullbordan.
Men var köpet icke att anse för afslutadt, och kunde det således ej rätteligen sägas, att lagfarten blifvit af köparen försummad; så var han ej heller ännu att anse för ägare; och då borde, på denna grund, säljarens gäld uti egendomen, såsom honom ännu tillhörig, intecknas.
Huru än tvisten i detta ämne betraktades, borde följaktligen det slut gillas, hvari Rådst.rätten stadnat.
Men det antastades från en annan sida af köparen, som i Hofrätten besvärade sig.
Utgifvaren af förbindelsen, hvarpå inteckningen skulle grundas, (P:n) hade inför Rådst.rätten uppgifvit, att i denna handling en miss-skrifning förelupit, samt att den borgen, för hvilken inteckningssökanden skulle hållas skadeslös, i sjelfva verket hade annat datum, än skadeståndsförbindelsen (den, som skulle intecknas) omförmälte; och i denna uppgift hade ej blott utgifvaren af den förskrifning, hvarå borgen blifvit tecknad, (S.) utan ock inteckningssökanden sjelf (Z.) inför Rådst.rätten instämt, med förklarande af den sistnämnde, att han icke tecknat borgen å någon under den genom misstag utsatta dagen (d. 8 Sept. 1844) utställd förskrifning af omförmälte utgifvare (S.) till P:n.
Detta misstag på datum begagnades såsom skiil emot giltigheten af sjelfva den förbindelse, om hvars intecknande fråga var; och Hofrätten dömde den 28 Juni 1847, att som Z (inteckningssökanden) under ärendets behandling hos Rådst.rätten förklarat, att han icke tecknat borgen å någon af S. den 8 Sept. 1844 till P:n (skadeståndsförbindelsens utgifvare) utställd förskrifning, utan att denne sistnämnde skulle med sin förbindelse den 4 Okt. 1844 åsyftat säkerhet åt Z. för den borgen, han den 26 Aug. s. å. för S. sig iklädt; alltså och om än P:ns i detta hänseende gjorda lika beskaffade och af S. biträdda — 30 — uppgift, derest den ägde vitsord, kunnat under andra omständigheter vara för Z:s i fråga varande anspråk tillfyllestgörande, denna åt P:ns förbindelse lemnade tydning, såsom tillkommen sedan P:n genom sin egendoms afträdande till borgenärers förnöjande upphört att öfver densamma sjelf råda, samt i allt fall ej öfverensstämmande med förbindelsens ordalydelse, icke lagligen dårnera kunde göras gällande emot bestridande af den, hvars rätt derunder vore beroende (köparen); vid hvilket förhållande honom (köparen) till last förd försummelse i afseende på lagfart med köpet imellan honom och P:n vore utan inflytande på saken (såsom den i allt fall bordt vara); funne, med anledning af 8 § i ofvannämnde 1818 års K.
Förordning, Hofrätten den sökta inteckningen ej böra beviljas.
Detta torde väl vara en argumentation; som bevisar för mycket.
Det vitsord, P:n lemnade åt den af Z. och S. gemensamt gjorda uppgift, att ingen af S. till P:n den 8 Sept. 1844 utgifven förskrifning blifvit med borgen af Z. försedd, var af enahanda beskaffenhet med det vitsord, P:n lika med hvarje annan afträdande gäldenär, hade att gifva åt sina borgenärers kraf; och någon särskild frestelse att falskt erkänna giltigheten af sin i fråga varande förbindelse, genom vitsordande af ett deri begånget misstag, hvaraf den eljest skulle blifvit betydelselös, var desto mindre för hand, som P:n, om han velat och kunnat undandraga sig detta erkännande, med beräkning af någon verkan i öfverensstämmelse med Hofrättens mening, hade dermed minskat summan af sin gäld, då han deremot, genom erkännandet och fordringens dermed åsyftade giltighet ej kunde hämta någon vinst af den inteckning, som åsyftades, och för hvilken regress till honom skulle tillkommit fastighetens köpare, hvari inteckningen skett.
Af inteckningssökanden Z. har saken blifvit ytterligare fullföljd; och först hos Nedre Just.-Revisionen uppstod fråga om oegentligheten eller den påstådda origtigheten af sjelfva in teckningsansökningen.
Denna ansökning skedde genom skrift den 24 Febr. 1845, med be gäran om inteckning i P:ns fastigheter; men de fastigheter, P:n ägt och hvari Rådst.rätten beviljat inteckningen, hade han redan den 12 Juli 1844 afyttrat; och om detta afsalu hade Z. destomindre varit i okunnighet, som han vid saluafhandlingens upprättande varit närvarande och densamma såsom vittne undertecknat.
Z. kunde således icke anses hafva den 24 Febr. 1845 sökt inteckning i berörde, P:n då icke tillhöriga tomter; och efter det sedermera en annan person, på hvilken P:ns köpare öfverlåtit sitt köp, den 3 Mars 1845 erhållit uppbud å tomterna; hade väl Z. den 10 i samma månad anmält sig vilja i dessa tomter tillgodonjuta inteckningssäkerhet; men då förmentes hans begäran vara stridande mot 12 § 2 mom. af 1818 års Inteckningsförordning*), så att den icke kunde bifallas — om än antagas kunde, att en misskrifning i afseende på dagen, då den i P:ns förbindelse åsyftade skuldsedel blifvit ut händigad, förelupit.
Härmed öfverensstämmer Kongl. Maj:ts nådiga Dom, hvilken, gifven den 22 Aug. 1848, har sådana ordalag, att emedan Z. uti sin till Rådst.rätten den 24 Fehr. 1845 ingifna skrift, till säkerhet för Pais förbindelse af d. 4 Okt. 1844, sökt inteckning uti Pais i staden N. och på dess område varande fasta egendom, men Z. först den 10 Mars, sedan Enkan N., på hvilken Pais köpare öfverlåtit sin förvärfvade äganderätt till tomterna N. N. i staden, den 3 i samma månad fått uppbud å nämnde fastigheter, anhållit, att den sökta inteckningen måtte deri fastställas; ty och då således i Z:s först gjorda ansökning någon bestämd fastighet icke funnes uppgifven såsom P:n tillhörig; och Z:s senare anhållan ej vore framställd förr, än efter det uppbud å de fastigheter, hvaruti inteckning söktes, blifvit för nya ägaren meddeladt; funne Kongl. Majit i nåder skäligt fastställa det slut, hvari Hofrätten i målet stadnat.
Efter det ena argumentet i denna slutledning skulle förmodligen, om än sökanden den 24 Febr. bestämdt utsagt, hvilka fastigheter han menade, detta likväl icke hafva hulpit, då han orätt kallade dem P:n tillhöriga, änskönt han visste, att denne förut afyttrat dem.
Det andra argumentet synes gå derpå ut, att ansökningen ej kunde gälla, då fastigheterne icke voro deri specificerade, om än P:n varit deras ägare, när ansökningen skedde — helst den *)
Ej må inteckning beviljas i annan egendom, än den gäldenären veterligen genom laga fång förvärfvat och deraf ban ägare är, då inteckning sökes. — 31 — först efter nya ägarens lagfart tillkomna specificationen ej kunde hafva någon verkan.
Men faller det senare argumentet på de skäl, jag här i början anfört; och antages derjemte, hvad jag sökt bevisa i fråga om köpets afslutande; så tyckes första argumentet lika litet kunna bestå.
Förverkade sökanden ingen rätt dermed, att han ej nämnde fastigheterna annorlunda, än såsom P:n tillhöriga och innefattande alla dem denne ägde i staden och på dess område; och var det tillräckligt, att Rådst.rätten, som skulle meddela inteckningen, kände dem och mot deras identitet ingen invändning af motparten (gäldenären) gjordes; än mindre kunde då sökandens rätt förringas deraf, att han kallat fastigheterna P:n tillhöriga, sedan denna afyttrat dem genom en handling, som sökanden väl bevittnat, men som icke innefattade afslutadt köp. 1 stället för afvittring efter afliden hustru slöt hennes efterlefande man med deras sons förmyndare det aftal, att fadren skulle behålla all boets lösa och fasta egendom, emot förbindelse att föda och uppfostra sonen, lör hvilken dessutom bestämdes ett mödernearf af 400 R:dr banko, som dock först vid fadrens död skulle utgå.
Fadren kom, tretton år derefter, på obestånd; och den ännu omyndiga sonens förmyndare bevakade hans fordran för arfskapitalet, med påstående om förmånsrätt, såsom för barnaarf hos föräldrar eller förmyndare.
Ep sådan förmånsrätt bestriddes, och fråga blef, huruvida fadren, utan att vara förmyndare, fortfor att stå i förmyndareansvar för medel, tillhörande den verkliga förmyndarens redovisningsskyldighet, hvarifrån denne säkerligen icke kunde mera derföre fritagas, att medlen tilläfventyrs ginge förlorade genom den tillåtelse, han lemnat fadren, att dem behålla.
I afvittringskontraktet hade han dessutom gjort, men sedermera lemnat obegagnadt ett förbehåll att kunna, när så nödigt funnes, affordra fadren nöjaktig säkerhet, i brist hvaraf annan utväg, än kapitalets indrifvande, naturligtvis ej varit att påtänka.
Hade fadren, såsom förmyndare, underlåtit att göra reda för sin förvaltning; så skulle förmånsrätten hos honom, möjligen kunnat fortfara, ehuru annan förmyndare var tillförordnad.
Men sedan förordnande för annan förmyndare, kort efter modrens död blifvit meddeladt, och fadren till honom redovisat sin befattning med sterbhuset samt för hans skuld till sonen förbindelse till förmyndaren var gifven; hade väl förmyndare-ansvarigheten från fadren öfvergått på förmyndaren, och fadren upphört att för denna förbindelse häfta annorlunda, än såsom sonens gäldenär i allmänhet, i annan händelse vore det svårligen begripligt, att icke hvarje faders gäld till sina barn, så snart den härrörde från låntagna arfsmedel, borde betraktas såsom förmyndaremedel och med förmånsrätt ur hans egendom utgå.
Att emellan fadren och hans aflidne hustru i lifstiden blifvit upprättadt ett inbördes testamente, enligt hvilket mannen skulle under sin lifstid förblifva orubbad i boets fasta och lösa egendom, om han ej godvilligt annorlunda förordnade, har hos domare i saken jemväl kommit i betraktande, oansedt afvittrings-föreningen, som gjorde testamentet kraftlöst och öfverllödigt, slöts inom fyra månader efter hustruns död, och således långt förr, än testamentet kunnat vinna laga kraft.
Emedlertid vann förmyndaren framgång i sitt anspråk på förmånsrätt, hos Rådstugurätten den 19 April 1847, endast under förmälande, att medlen vore sonens hos fadren innestående mödernearf, och hos Hofrätten den 25 Januari 1848 på sådan grund, att då ifrågavarande 400 R:dr, hvilka, efter hvad obestridt vore, utgjort den omyndige sonens arf efter hans moder vid hennes död, förblifvit hos hans fader innestående, och icke visadt vore, det något sådant aftal emellan den omyndiges särskildt tillförordnade förmyndare och hans fader blifvit träffadt, hvarigenom medlens egenskap af hos fadren qvarstående barnaarf kunde anses hafva upphört eller blifvit förändrad; alltså, och då den förmånsrätt, som enligt 17 Kap. 8 § Handelsbaden denna fordran tillkomme, icke kunde vara beroende af förmyndarens underlåtenhet att derföre affordra fadren säkerhet eller att samma fordran förut utkräfva, blefve på dessa och öfriga af Rådstugurätten anförda skäl (hvilka rörde sjelfva fordrans giltighet) samma Rätts dom i denna del gillad. — 32 — Huru beskaffad! det aftal bordt vara, hvarigenom medlens egenskap af barnaarf innestående hos fadren, kunnat anses hafva upphört eller blifvit förändrad, i fall sådan förändring icke inträffat genom afvittringsaftalet och fadrens förbindelse att för arfssumman till förmyndaren ställa säkerhet, är en fråga, hvarpå svaret icke torde vara lätt att finna.
Om ett aftal, hvarigenom förmyndare disponerar öfver myndlingens medel, och öfverlemnar dem åt dennes fäder, icke förändrar deras egenskap af barnaarf, hörande under fadrens förmynderskap (med mindre fadren sjelf tillika är förmyndare); då bör en dylik förändring, hvarigenom egenskapen af barnaarf upphörer, lika litet inträffa, när förmyndare eljest afträder och redovisar till annan förmyndare, men får, enligt aftal med denne, såsom gäldenär fortfara att innehafva arfsmedlen.
Gäller icke ett sådant aftal till upphäfvande af barnaarfs-egenskapen i den fordna förmyndarens hand; så vet jag icke, huru beskaflädt ett aftal skulle vara, för att kunna åstadkomma detta upphäfvande, så länge medlen icke vöre af den afgångna förmyndaren kontant utbetalta.
Men att förmyndare-ansvarighet ej kan upphöra, utan en sålunda skedd kontant utbetalning, och förmyndare följaktligen ej äga att på sitt ansvar låta medlen qvarstå äfven så väl hos förra förmyndaren, som hos annan gäldenär, det lärer väl svårligen någonsin förut varit i lagskipningen antaget.
Det kunde vara af nit för den omyndiges bästa, som man ville qvarhålla den från förmynderskapet afgående fadren eller förmyndaren vid ansvarigheten, äfven sedan annan förmyndare tinnes.
Men då förmånsrätts-frågan uppstår endast vid fall af obestånd; kan just detta nit blifva för den omyndigas fördel menligt, såsom medförande otillständig befrielse för efterträdande förmyndaren och deraf följande förlust af förmånsrätt hos honom.
Nedre Justitiä-Revisionen tyckes, af någon omtanka i detta afseende, hafva velat komma derhän, som skulle förmyndaren varit förordnad endast till fadrens biträde, samt ogillar den tankan, att lädrens egenskap af förmyndare för sin son hade i och med förmyndarens förordnande upphört.
Hade förhållandet verkligen varit sådant, att fadrens förmynderskap icke upphört i och med detsamma annan person till förmyndare utnämndes, utan denne endast fått förordnande att fadren i förmynderskapet biträda; då hade ock detta såsom rätta skälet för den utgång, saken fått, bordt vara af domstolarna anfördt.
Nu är härom ingen fråga, då domsluten, hvilande på helt annan grund, måste betraktas sådana de äro; och hade domstolarne förbigått ett skäl af den vigt, som det af Nedra Revisionen uppgifna äger, för att antaga andra ogiltiga; så vore besluten härigenom endast behäftade med en ytterligare brist.
Domstolen yttrades tvenne särskilda meningar, ledande till ett gemensamt slut.
Den ena, uttalad i tvenne röster, innehöll, att emedan fadren, enligt inbördes testamentet imellan honom och hans hustru, varit efter hennes död berättigad att under sin lifstid förblifva orubbad i boets lästa och lösa egendom, oin han icke godvilligt annorlunda förordnade, samt han följaktligen, såsom ock genom den imellan honom och förmyndaren å sonens vägnar slutade förening blifvit ytterligare bekräftadt, ägt att till sin död behålla äfven den andel af boet, hvilken sonen i mödernearf tillkom och uti nämnde förening hade blifvit bestämd att skola utgöra 400
R:dr banko; ty hade för detta på berörde grund hos fadren qvarstående hans sons mödernearf den säkerhet fortfarit att vara gällande, som i 17 kap. 8 § Handelsbaden är stadgad för barnaarf hos föräldrar; och pröfvades alltså rättvist fastställa det slut, hvaruti domstolarne rörande omtvistade förmånsrätten för nyss omförmälte medel stadnat.
Den andra meningen, genom tre röster utgörande majoritet, innehöll, att enär den omyndiges fordran 400 R:dr banko, ehuru den först genom skriftliga föreningen imellan fadren och sonens då mera tillförordnade förmyndare blifvit till beloppet bestämd, likväl redan förut varit innestående hos fadren såsom sådan och såsom förmyndare, hvilken ock genom inbördes testamente imellan honom och den omy ndiges moder blifvit förklarad berättigad att medlen till sin död innehafva, samt fordringen vid sådant förhållande ej borde annorlunda, än såsom outtaget barnaarf efter 17 kap. 8 § Handels-balken bedömas; pröfvades rättvist alt i fråga om en fordringsägares rätt till betalning framför den omyndige, fastställa Hofrättens dom; (hvaremot andre inteckningsägare, som befunnits hafva äldre rätt erhöllo företräde}.
Två — 33 — Två Ledamöter yttrade skiljaktig tanka, deri åberopas det förhållande, att förmyndaren hade blifvit af vederbörande Rådstufvurätt förordnad, med åliggande att den omyndiges rätt och bästa vid alla förefallande tillfällen lagligen iakttaga och bevaka, utan att af domstolen härvid blifvit stadgadt, att förmyndaren skulle med fadren eller någon annan dela förmyndarebelättningen; och hade fadren väl sedermera åberopat, vid bouppteckning efter hustrun, ett makarna imellan upprättadt inbördes testamente *), hvarigenom den efterlefvande blifvit berättigad för sin lifstid vara orubbad i boet, men då fråga om afvittring uppstått, trä flat med sonens förmyndare den ofvan anförda öfverenskommelse!!; vid hvilket förhållande och enär således det penningebelopp, som blifvit antaget utgöra den omyndiges mödernearf, befanns, när fadren år 1845 afträdde sin egendom till borgenärer, innestå hos honom, icke i egenskap af den omyndiges fader eller förmyndare, utan såsom den, hvilken derom med den lagligen tillförordnade förmyndaren träffat beting, under den sednare uttryckligen förbehållen rättighet att för de innestående medlen affordra fadren säkerhet, ansåges hvad i 17 kap. 8 § H. B. stadgas angående förmånsrätt för barnaarf hos föräldrar eller förmyndare, icke vara i förevarande sak tillämpligt, och funnes derföre, med ändring af Hofrättens och Rådst.rättens domar, förmyndarens yrkande om förmånsrätt, så vidt det skulle på de ändrings-sökandes rätt äga inflytelse, ■ böra ogillas.
Dom utfärdades den 11 Juli 1848.
Det har händt, att en svensk jordägare, förmodligen också svensk undersåte och från Sverige utflyttad, i Norrige uppgifvit sin egendom till borgenärers förnöjande, men att hans i Sverige belägna fastighet (man vet icke, om den varit i Norrige uppgifven bland tillgångarne) blifvit i mät tagen för svenska undersåters fordringar (anmälta såsom i norrska konkursen bevakade) samt försåld och köpeskillingen använd till dessa fordringars gäldande.
Jag har trott det hörå närmare undersökas, hvad i detta ämne må vara rätt.
De ifrågavarande svenske fordringsägarne voro tre, af hvilka blott den ene sökt intekningssäkerhet, som dock berodde af rättegång, och de öfrige två hade hos K.
Bfhde sökt utmätning, hvaraf följt exsekutiv försäljning, efter utmätning, både för deras fordringar och för obetalta kronoutskylder; men vid köpeskillings-iiqviden hos K.
Bfhde hade äfven infunnit sig den inteckningssökande; och så väl han som de två öfrige hade anmält, att de uti gäldenärens konkurs i Norrige bevakat sina anspråk.
Huruvida så skett, förekommer icke såsom utredt i de meddelade domsluten.
För säkert är dock antaget, att redan före den tid, utmätnings- och auktionsåtgärderne verkställdes, konkursen var anhängiggjord vid domstol i Norrige; och norrska Sysslomannen i denna konkurs har vid köpeskillings-iiqviden hos K.
Bfhde, om ej dessförinnan, anmält sina hufvudmäns anspråk.
Vid ett sådant Förhållande, hvad hade väl exsekutorn att göra?
Tillhörde det honom, i' egenskap af svensk embetsmyndighet, att hafva afseende på, hvad som förelupit hos norrsk domstol?
Gäldenären hade ju icke i Sverige afträdt sin egendom eller blifvit dertill tvungen.
Var han då i Sverige att betrakta såsom stadd i konkurstillstånd ?
Om detta låter betvifla sig; så kan dock äfven en fråga om motsatsen uppställas.
Afven svenske borgenärer kunna hafva bevakat fordringar i norrska konkursen, och säkerligen icke derigenom förlorat någon rätt i Sverige.
Men skulle icke deras rätt efter svensk lag gå förlorad, om de hos en gäldenär, hvars obestånd är kändt, icke linge njuta den konkursförmån, som dem efter svensk lag tillkommer emot utmätningssökande andra borgenärer?