Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla dessa menniskor, som sorlade omkring henne — det förekom henne, som om de allesammans gjorde henne något ondt; i vild ångest, i en olidlig, brännande smärta, böjde hon sig fram, som för att dölja sig för dem.
Och hela tiden hade hon dock en bestämd känsla af, att hon måste resa sig upp, samla sin energi, skrika på hjelp, hålla fast den tid, som flydde — men hon kunde icke, hon var plötsligt så maktlös.
— Jag är sjuk, tänkte hon midt i sin ångest plötsligt klart.
Louis har visst rätt.
I detta ögonblick passerade Förste Konsuln åter förbi henne.
Hon reste sig upp, och — utan att tänka på menniskorna omkring dem — grep hon blixtsnabbt hans hand.
Hennes ögon, nästan svarta under de ljusgnistrande diamanterna på pannan, höjdes emot honom med ett uttryck så egendomligt, ödmjukt, smärtsamt, att han stannade.
— Jag kommer, mumlade hon sakta.
Jag vill komma.
Han öppnade munnen som för att svara något, då i detsamma Armand de Caulaincourt bestört kom emot dem.
— Min far låter helsa er, Mademoiselle.
Han är redan färdig, han väntar er.
Edmée höjde ännu engång sin blick mot Förste Konsuln.
De sågo ett ögonblick fast och ömt på hvarandra.
Så tog hon Armands arm och gick långsamt genom salen.
Bonaparte följde henne länge med ögonen.
Edmée kom hem i Rue du Bac och gick, efter många oroliga förmaningar af markisen och Madame de Châteauneuf, strax upp till sig.
Hon lät Valentine taga diamanterna af, men när hon ville lossa klädningen, hejdade hon henne hastigt.
Hon reste sig upp från stolen framför spegeln.
— Jag kan icke stanna här, Valentine, sade hon bestämdt.
Tag min kappa — min stora kappa — jag måste gå igen.
Pigan grep henne förskräckt om armen.
Men Mademoiselle, då!
Det går ju icke an.
Mademoiselle är sjuk — det är febern.
Gif mig min kappa.
Jag måste bort, hör du ju.
Jag låter kalla Madame eller Monsieur Louis ...
Edmée stampade i golfvet.
Gif mig min kappa! ropade hon i förtviflan och raseri.
O, min Gud, nu står hon der och spiller min dyrbara tid!
Hon nästan sprang öfver bron till Tuilerierna.
Hon hade ingen svårighet att passera gallerporten — vakten kände händelsevis från föregående gånger alldeles bestämdt «den beslöjade damen».
Oantastad lyckades hon nå ända fram till Durocs ingång.
— Jag önskar att tala med medborgaren Duroc. Det är något vigtigt.
Duroc hade nyss lemnat Förste Konsuln.
Han blef högst förvånad, när han igenkände Mademoiselle de La Feuillade, och förde henne strax in i sitt kabinett.
Då hon slog slöjan tillbaka, förfärades han öfver hennes blekhet och hennes ögons sällsamma glans.
— Hvad betyder då detta, att man icke strax för mig upp som vanligt? sade hon otåligt, feberaktigt befallande.
Jag måste tala med generalen.
Duroc blef förvirrad.
Det är omöjligt, Mademoiselle.
Konsuln är icke ensam.
Han arbetar och vill icke störas.
Edmée lutade sig mot väggen, tungt, med slutna ögon.
Han är icke ensam ...
Hvem är då hos honom?
Han arbetar i biblioteket — jag brukar alltid få komma in i hans sängkammare.
— Icke i afton, Mademoiselle.
Han talade bestämdt, men han sänkte blicken.
— Har han gifvit befallning, att jag ej får komma in?
— Han har gifvit befallning, att han ej på vilkor vill störas.
Edmée gick fram till Duroc. Hon lade begge händerna på hans skuldror och såg honom fast in i ansigtet med sina stora, feberglänsande ögon.
— Svara mig — ärligt.
Ni vet, för mig gäller det lif eller död, jag kan icke bedragas nu.
Är det hon — Madame Fourès?
Duroc ryggade ett steg tillbaka.
Han lossade sakta hennes händer med nedslagna ögon.
Bonaparte har önskat att tala med henne, sade han.
Edmée hade vändt sig om.
Hon hade plötsligt blifvit stilla, glansen i hennes ögon var som utsläckt.
Duroc tyckte, han såg henne vackla, när hon gick mot dörren.
— Mademoiselle de La Feuillade, ni gör honom orätt i era tankar! sade han allvarligt.
I mina tankar?...
Anne Charlotte Leffler, duchessa di Cajanello
När jag blir 70 år skall jag skrifva min biografi», skref Anne Charlotte Leffler för några år sedan.
»Och att jag aldrig skall uppfinna någon intressantare, mer psykologiskt märkvärdig, mer komplicerad roman än den, det är säkert.
Det går med mig som med George Sand – hon har aldrig skrifvit någon intressantare roman än sitt lifs historia – och ändå har hon där dolt och ljugit bort det intressantaste, men det skall jag inte göra.»
Denna uppriktiga själfbiografi blir aldrig skrifven.
Andra pennor än hennes egen komma att teckna A. Ch.
Lefflers lif, när tiden är inne för en sådan fullständig skildring.
Den samtida minnesteckningen kan ej meddela, ej ens antyda allt.
Den kan därför ej ge en hel bild.
Men en nära stående kan lämna stoff till en senare, fullständig biografi och hindra en framtida felteckning af bilden, genom att nedrifva samtidens, på lösliga grunder uppförda, konstruktioner af en personlighets skaplynne.
Fullt kan man ej lyckas häri, då man, af berättigade hänsyn, bindes att endast medtaga vissa drag ur en nyss lefvande personlighets lif.
Men det lilla man ger, måste genomträngas af den ärlighetens anda, hvilken A. Ch.
Leffler själf ansåg böra vara rådande uti hvarje biografi.
I denna anda är följande lefnadsskildring skrifven.
Att ge en karakteristik af diktarinnan, hennes ställning till sin samtid och hennes betydelse för den svenska litteraturen, är icke här syftet.
Detta är endast att med några drag teckna bilden af en kvinna, som i fullt mått fått dela den geniala öppenhjärtighetens lott: att missförstås eller inpassas i kategorier, motsatta dem dit hon borde hört, i fall icke kategorier en gång för alla vore odugliga, när det gäller att känneteckna en personlighet.
Barndomen.
Skoltiden.
Börjande författarskap.
När Anne Charlotte Leffler började skrifva sina bilder ur lifvet drömde ingen, minst hon själf, att hennes sista lefnadsår skulle bli en egendomligare roman än någon af hennes dikter.
Hennes öden hade dittills varit de jämnast möjliga och hennes skaplynne ett, af hvilket man ej väntade sig öfverraskningar.
Lefflers mor var enda barnet till prosten i Fogelås, Mittag, en älskvärd, mångsidigt bildad man, hvilken redan som magister i Upsala blifvit nära vän till doktor S. P.
Leffler, en af utgifvarne till Bibliothek der Deutschen Classiker, känd för sin fäjd mot fosforisterna.
Mittag, gift med Ch.
Sodenstjerna (af pommersk släkt) bodde flera år i Upsala; hans dotter, liksom
Lefflers döttrar, erhöll en för den tiden ovanlig bildning och flickorna delade i rikt mått sina fäders vittra intressen.
Under senare besök hos dessa upsalaväninnor lärde Gustava Mittag känna sin blifvande man, sedermera rektorn J. O. Leffler (brorson till S. P. Leffler).
Dessa makars enda dotter blef slutligen den, i hvilken fäder- och mödernesläktens litterära anlag skulle erhålla sin rikaste utveckling.
Leffler föddes i Stockholm 1849 och brukade, under sina ifrigaste reseår, skämtande säga, att hennes vänner ej kunde begära att hon, som kommit till världen själfva flyttningsdagen, första oktober, skulle vara stationär.
Före henne funnos i hemmet tvenne bröder – nuvarande professorerna Gösta Mittag-Leffler (född 1846) och Frits Läffler (född 1847) – efter henne kom en tredje, nuvarande ingeniören Artur Leffler (född 1854).
Den lilla Anne Charlotte visade från sina spädaste år ett sundt, sannt och saktmodigt skaplynne och solade sig därför också från tidigaste barndomen i föräldrars, bröders och morföräldrars ömmaste tillgifvenhet.
Med barndomsparadisets skimmer öfver sig lefde alltid i hennes minne sommarbesöken i prostgården Fogelås vid Vetterns strand.
Här, i »guldkrokens» fagra bygd, tumlade hon om i frihet; dit längtade hon hela vintern i stockholmshemmet; där grundlades den djupa kärlek till naturen, som gjorde henne till en allt mer lidelsefull friluftsmänniska, för hvilken fotvandringar, segling, hafsbad och öfver hufvud lif ute i naturen var ett oafvisligt behof.
Redan vid sex års ålder »diktade» hon sina första »noveller», hvilka nästan alla slutade tragiskt.1
Hon hade då börjat läsa och nedskref de första sagorna genom att ur abc-boken kopiera tryckbokstäfverna.
Bröderna visade sådant intresse för sagorna, att de renskrefvo dem i två upplagor.
Brodern
Frits var äfven »pappa» åt hennes dockbarn, men när han en gång i denna egenskap misshagat henne, utbrast den lilla indignationskvinnan: »nu får du aldrig mer vara pappa åt mina barn», en dom, som möttes med den fogliga invändningen: »men Anna-Lotten, har du någonsin hört mamma säga så till pappa?»
Alla barnens älsklingsnöje var att spela teater, vanligen med ämnen ur svenska historien, då de själfva diktade fritt under aktionen, och den annars så lugna Anne Charlotte visade därvid en så utomordentlig dramatisk lifaktighet, en sådan fantasiens fart, att äldste brodern uttryckte sin beundran genom antagandet att »Anne Charlotte nog skulle komma att bli gift med – en konstberidare».
I ett synnerligen intressant själfbiografiskt utkast (skrifvet 1890) yttrar A. Ch.
Leffler:
»Min barndom och första ungdom, var ovanligt lycklig och harmonisk, jag kan säga att tills jag var 20 år upplefde jag absolut ingenting, som kunde kallas för en slitning, en konflikt.
Mitt hem var icke förmöget, men där saknades aldrig något.»
Hon skildrar sig och bröderna som skygga och slutna bland främmande, men glada och fulla af infall och upptåg, när de voro med hvarandra.
Vanliga flicklekar, dockor, leka kök o. s. v. afskydde hon.
Dansa hade hon heller icke smak för.
Hon berättar om sin ytterliga blyghet på barnbjudningar, särskildt emedan hennes mor, som ogillade att barn kläddes som modedockor, ej lät henne följa moderna, och hon därför i krinolinens tid kände sig förkrossande underlägsen i sin släta, snäfva klädning.
»Min anspråkslöshet och skygghet», fortsätter hon, »var så stor att jag ej ens vågade fördunkla mina elegantare klädda kamrater i skolan genom mina större kunskaper.
När de andra ej kunde svara på en fråga, låtsade jag ej heller kunna den och det var blott genom en tillfällighet som min lärarinna kom att upptäcka att jag var fullkomligt hemma i det, som jag en hel termin hade låtsat okunnighet i, till följd af denna egendomliga blygselkänsla, som hindrat mig från att någonsin framhålla mig själf.
Af samma skäl var jag också alltid mycket rädd att visa mina diktade opus för någon, och om jag någon gång uppläste något för mina förtroligaste skedde det med skälfvande röst och tårar i ögonen.
Jag skämdes för hvarje ord jag hade nedskrifvit, såvida ej något litet bifallstecken från åhörarne gaf mig litet vind i seglen, i hvilket fall jag genast ljusnade upp och fortsatte med käckare stämma.
Lite uppmuntran var för en sådan natur ett lifsvilkor.
Till mitt 12:te, 13:de år hade jag olyckligtvis gått i en liten förnäm privatskola, där flickorna voro modedockor och små världsdamer och där jag var komplett oförstådd och ensam.
Men vid 13 års ålder kom jag i en stor skola, den s. k.
Wallinska, och här fick jag strax en annan ställning.
Här var kamratkretsen tillräckligt stor för att jag skulle kunna utvälja mig vänner efter mitt hufvud; här voro barn från så många borgerliga familjer att toilettfrågor ej längre spelade någon rol, utan här var i stället täflan i kunskaper en hufvudsak.»
Åren i Wallinska skolan mindes hon alltid med glädje.
Hon genomgick med heder de kurser, som för 25 år sedan utgjorde det ganska ringa måttet af flickskolebildningen, och hon, som saknade att ej ha systrar, fick här bland sina kamrater väninnor för lifvet.
Bland lärarne väckte hon i synnerhet uppmärksamhet för sina svenska uppsatser och en gång, när hon skrifvit en kria i novellform, blef denna uppläst för hela klassen.
Hennes glädje öfver denna utmärkelse förbittrades dock af lärarens förut yttrade misstanke, att hon haft hjälp af sina bröder: han tilltrodde ej henne själf denna framställningsförmåga.
Och äfven bland kamraterna funnos de, som i början tyckte, att det var mycket märkvärdigt att Anne Charlotte Leffler skref noveller; de hade ej ansett henne så »begåfvad», bara så »rysligt snäll».
Samman med sina käraste skolkamrater, Thecla Sköldberg (numera grefvinna Wrangel) och den för några år sedan aflidna Kornelia Pålman (hvars bild A. Ch.
Leffler tecknade i Framåt 1887), o. a. redigerade hon en tidning, Utile Dulci, spelade af dem själfva författade, melodramatiska pjeser o. s. v.
En annan af hennes närmaste vänner sedan skoltiden har skildrat Anne Charlotte Leffler som mycket plikttrogen, men ändå munter; hjärteglad åt kamraternas framgång och utan allt öfvermod när hon haft någon egen; alltid jämn, öppen, ärlig, enkel, vänfast och godlynt.
Och dessa drag, som bildade skolflickans karaktär, förblefvo kvinnans. A.
Lefflers hurtiga, från alla kvinliga nycker eller krångligheter fria väsen, hennes på lifvets väsentligheter riktade syn stärktes under hela uppväxten af att hon, som hon en gång själf sade, »nästan gått i samskola», under sitt trogna deltagande i brödernas och deras kamraters lekar och studieintressen.
Hon har själf – i nämda biografiska utkast – påpekat, att hon under alla perioder af sitt författarskap, äfven det tidigaste, höll sig till verkligheten såsom hon kände och uppfattade den, och hon gör tillika den riktiga anmärkningen, att hon behärskade formen långt innan hon egentligen hade något värdt att berätta.
Hon skref nämligen med stor lätthet och förvånande frånvaro af svulst och onatur redan under skolåren.
I sällskapslifvet var hon fortfarande ytterst blyg; visserligen gömde hon sig ej längre i sin mors knä som under barnaåren, men hon kunde ej fatta »huru någon frivilligt kunde falla på den tanken att gå öfver ett golf, när flera människor voro i rummet».
Vid 15, 16 år kom den religiösa krisen, som, yttrar hon, »hvarje flicka, begåfvad med en smula fantasi, gått igenom».
Under konfirmationsläsningen för kyrkoherde Rothlieb blef hon starkt gripen:
»religionssvärmeriet fyllde hela mitt själslif, jag kunde icke tänka mig något skönare än att få offra mitt lif åt kristendomens sak».
Alla hennes framtidsdrömmar gingo nu ut på att som missionärshustru resa till Afrika och hennes manliga ideal var naturligtvis raka motsatsen till hennes eget skaplynne, bar Brands drag och skulle af sin hustru fordra försakelse af all lifvets glädje!
Hon undvek under denna tid världsliga nöjen; gick flitigt i kyrkan och prydde sitt rum med bibelspråk.
Oron för hennes själs frälsning upptog henne så starkt, att hon mången gång, under tårefloder, anförtrodde sin mor längtan efter att bli ett Guds barn, hvilket hon kände sig så långt ifrån att vara.
Men någon mörk fanatism fick aldrig makt med hennes sinne.
Familjen vistades sommaren 1866 på landtegendomen Herrhamra i skärgården och hon deltog där gerna i den öfriga ungdomens lekar och upptåg, men var alldeles likgiltig för de unga herrarnes uppmärksamhet och drömde blott om sin Brand; om honom diktade hon i sin stora roman, Forsätra prästgård, som upptog henne från 15 –17 år, och i hvilken hon, enligt sina egna ord, skildrade »alla sin första ungdoms ideal och hjältar».
Bredden och stoffet likna de engelska missromaner, där det kristliga och erotiska förekommer i så egendomlig blandning.
Religionssamtal, bibelspråk, prästerliga förrättningar och prästmän hopas i Forsätra prästgård, men omvändelsenitet har dock en viss måttfull friskhet och fördragsamhet.
Hjälten (namne och urbild till Adrian i Tvifvel) kämpar emot den »jordiska lidelse» hans hustru inger honom, en lidelse han anser »ovärdig en kristen»; hans unga hustru lider af hans härigenom framkallade sträfhet och benägenhet att ömsom förbise och ömsom mästra henne.
En mängd olika flicktyper framträda: den strängt principfasta, kristliga, plikttrogna söndagsskoleflickan, Adrians högra hand i socknens fattig- och sjukvård, men som innerst bär på en olycklig kärlek just till honom: den typ, som sedan blir Arla.
Där finnes den studielystna, oppositionella, retsamma, munviga, som kall och okvinlig ansedda flickan, hvilken tviflar på nattvarden och på kärleken – hvilket anses mindre upprörande – som föraktar kvinligt behag och är stolt öfver sitt goda hufvud – denna typ, som, redan då noga studerad efter en nära flickvän, längre fram blir Alie.
Där finnes den lidelsefulla skönheten, som flyr med en »rik och förnäm italienare» (!) hvilken krossar hennes hjärta, hvarigenom bevisas faran af att »lyssna till den blinda lidelsen».
Där finnes, i Adrians hustru, typen för den »sanna» älskande kvinnan i all sin offervillighet och all sin ömtålighet, som är lycklig endast om ömhet värmer henne, och förtviflad om den saknas.
Där finnes den idealiska, rena madonnatypen, hvilken drömmer den nordiska flickans dröm om »en helig kärlek, oblandad af all passion, oberoende af yttre skönhet och obrottsligt trogen i alla skiften» – och där finnes den ytliga, världsliga, vackra flickan, för hvilken flirt först och ett godt parti sedan äro lifvets innehåll och mening.
Utom prästerna råkar man emellertid också den, i svenska fruntimmersromaner oumbärlige, oemotståndlige, blaserade och bereste, godsägaren-baronen, hvars väg genom Europa markerats af krossade kvinnohjärtan, men som själf faller ned i tillbedjan inför den svenska, rena kvinnan.
Och hon – o, svaga kvinnohjärta, tänker författarinnan – tvekar i valet mellan honom och kallelsen att bli hustru åt en lappsk missionspräst, hvilken senare dock något förlorat författarinnans sympati genom att blanda »ej så litet sinlighet i sin kärlek» till madonnan.
Romanen utmärker sig för de solklara begrepp och de bärgfasta grundsatser – med afseende å religionen, dygden, passionen samt en del andra lifsfrågor – hvilka så förmånligt skilja tänkande unga kvinnor om 15–17 år från den öfriga, frågande och stridande, mänskligheten.
Men romanen har också mer ovanliga sidor: den företer flera drag af en förvånande fin psykologi, särskildt i skildringen af det unga prästfolkets äktenskap samt de nämda Arla och Alietyperna; där finnes, jämte longörerna, en ofta mycket ledig samtalston, många karaktäristiska drag af landtligt hemlif och, framför allt, en viss bred, rättvis, objektiv syn äfven på de författarinnan osympatiska personligheterna, en rättvisa, som är ytterst sällsynt hos diktarinnor i konfirmationsåldern, men som för denna författarinna skulle bli så kännetecknande.
År 1870 skref A.
Leffler en novell, där hjälten skulle bli präst.
Men den vardande prästmannen blir gripen af tvifvel på vissa af kristendomens läror, emedan han – läst Boströms filosofi, och, när han nekar att prästvigas, bryter hans fästmö sin förlofning med »fritänkaren»!
Den lilla novellen – ytterst karakteristisk för 1860-talets fritänkeri – är också betecknande för den småningom skeende omdaningen af A.
Lefflers egen lifsåskådning.
Under sin religiösa period hade hon varit mera skild från bröderna och som dessa vanvördigt omdöpt hennes Forsätra prästgård till Fårsätra, gömdes den noga för deras vanligen så intresserade blickar.
De båda äldre bröderna öfvade annars, enligt A. Ch.
Lefflers yttranden, det mäst bestämmande inflytandet på hennes litterära utveckling.
Genom sin kritik och sina kraf bidrogo de allt framgent att rädda systern från den dilettantism, i hvilken det kvinliga författarskapet så ofta stannar.
De visade henne huru ofantligt litet hon lärt i skolan och påyrkade ifrigt själfstudier; de afrådde henne att ge ut sina försök, innan dessa blefvo mera färdiga; själf tog hon också från början sitt författarskap på ett mycket allvarligare sätt än unga damer i »ton-åren» annars pläga.
Både föräldrar och bröder uppmuntrade genom den lifligaste sympati hennes vittra håg, och som ett mycket ovanligt bevis på detta hemmets omhuldande af ett diktargry kan nämnas, att hennes far på egen bekostnad tryckte hennes första anonyma novellsamling Händelsevis (1869).
De 500 exemplaren blefvo alla utsålda, och ej blott publiken utan äfven kritiken uppmuntrade till fortsättning.
Mycket stolt blef hon att bland dessa, i hemligheten oinvigde, granskare finna sin förre lärare i kriaskrifning, Anders Flodman.
Fortsättningen dröjde emellertid några år.
Ungefär vid samma tid som hennes fars lifslånga sjukdom började, bad en god och aktningsvärd man, son till gamla vänner af hennes mor, den då tjuguåriga Anne Charlotte bli sin hustru.
Hennes mor, liksom hon själf, kände att hennes öde skulle komma i goda händer och en lyckligare lott beredas henne än i det nu fördystrade hemmet.
Förlofningstiden var dock ej utan oro.
Särskildt erfor hon behofvet att betinga sig och erhöll löfte om frihet att ägna sig åt författarskapet, hvilket hon allt mer kände som sin kallelse.
Hennes känsla af att fästmannen med ledsnad såg hennes håg för diktningen verkade emellertid så starkt på henne, att hon under den två-åriga förlofningstiden »höll tillbaka nästan hvarje yttring af skrifklåda», och däraf fick han hopp om dess fullkomliga botande.
Bland A. Ch.
Lefflers otryckta skizzer finnes emellertid från denna tid en mycket egendomlig, tecknad som den är af en tjuguettårig flickas penna.
Den skildrar en ungkarls intryck af några gifta vänners olika äktenskapliga öden, och slutar på följande sätt:
»– – – Fäst ej vid ditt val vikt vid att din hustru är i stånd till häftiga och lidelsefulla känslor.
Den lugna kärleken, som växer med åren, om den understödjes af aktning och tillit, må nu synas dig föga lockande, om du har ett ungdomligt sinne.
Men lifvet har ej något fullkomligt att bjuda på och du må därför taga det bästa, som finnes att tillgå.
Må vara att du ej tycker om att ibland behöfva skiljas från din hustru för att ej kärleken skall svalna; men lifvet är sådant, min vän, och i alla händelser tycker väl du som jag, att det är bättre att köra så sakta och varligt i början än att strax gifva fordonet så stark fart, att det stjälper i första backe.»
Troligen var det med ungefär dessa tankar, som A. Ch.
Leffler – i hopp att själf lyckliggöra, och omfattad af en stor hängifvenhet – ingick i sitt nya hem, då hon i november 1872 blef v. häradshöfdingen Gustaf Edgrens hustru.
Dramatiskt författarskap.
Estetiska åsikter.
I det egna hemmet mötte hon liknande erfarenheter med dem i föräldrahemmet, där hon varit den enda, ömt omhuldade och glädjebringande dottern och systern.
I de nya förhållandena, som i de gamla, förblef diktningen hennes djupaste intresse, men hon hade, som ung fru likaväl som under flicktiden, svårt att skaffa sig ostörd ro till dess allvarliga idkande.
I brefväxlingen med den då utrikes varande, äldste brodern får man lifliga intryck af hennes svårigheter.
I ett bref (1874), där hon först skildrat huru hon hvarje förmiddag vill ägna någon stund åt sin mor, samt huru hon tillbringar hvarje eftermiddag tillsammans med sin man, och huru föga tid, som sedan återstår för hennes arbete, fortsätter hon, som ett själfförsvar med anledning af broderns anklagelse att hon försummade sin egen utveckling:
»En annan sak, som äfven tar bort mycken tid, är den förskräckliga oseden Stockholms fruntimmer hafva att göra förmiddagsvisiter.
Om jag någon gång skulle bli en känd författarinna och såsom sådan hafva rättighet att skilja mig från det allmänna bruket, skulle jag aldrig mottaga och aldrig själf göra en förmiddagsvisit, utan jag skulle i stället hafva mottagning en bestämd eftermiddag i veckan.
Detta skulle förskaffa mig mycken ostörd arbetstid, som jag nu aldrig kan räkna på.
Jagriktigt sörjer öfver snart sagdt hvarje dag som går, emedan jag så illa använder min tid.
Då jag besinnar att jag nu ingenting skrifvit på snart 2 år, så tappar jag modet och tror att det aldrig blir något af mig.
Ack, att människolifvet är så kort, isynnerhet är en konstnärs det, ty han kan ej producera något mer än högst under loppet af tjugo år.»
Brodern hade då han gaf råd i afseende å själfstudier också uppmanat henne att läsa naturvetenskap.
Hon svarar härpå:
»– – – Att studera människorna direkt utan böcker, är och blir mer och mer för mig det intressantaste af alla studier, och då jag läser vill jag helst läsa om människor.
För mer abstrakta studier har jag ingen fallenhet.
Denna väsentliga skillnad mellan min begåfning och din får du lof att alltid komma ihåg, då du känner dig frestad döma mig för ytlighet, emedan jag ej har lust att fördjupa mig i vetenskapliga arbeten, de må vara än så populära.»