Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. i und. ytterligare vederlägga icke blott, att, såsom förra gången yttrades, tjenstgöring inom verket är nödvändig för utrönande af sökandes skicklighet och pålitlighet, såsom varande af högsta vigt för både allmän och enskild säkerhet, utan äfven att befordringslagarna anse för en uppenbar orättvisa, att K.
Postverkets antagna, alldeles lönlösa eller ock för en ringa lön mångårigt arbetande tjenstemän skola beständigt se sig förbigångna af militärpersoner vid alla andra tillfällen, än då någon så usel och dålig postförvaltaretjenst varder ledig, Den 10
Maj f. n>. att ingen dylik, för K.
ÖfverPostdireclörs-embetet vanligtvis främmande parvenu anser det löna mödan söka en sådan tjenst.
För öfrigt, hvad moralisk eller legal rättighet har väl en bättre eller sämre, högre eller lägre, duglig eller oduglig officer, sedan han antingen icke behagar, icke får eller icke kan längre tjena i den väg, han börjat sin bana, alt tränga sig in på civilståndet och, utan att derstädes en enda minut hafva gjort tjenst eller visat någon skicklighet och pålitlighet, taga brödet från den civile och tvinga denne till en beständig glömska under sin lefnads tillbringande i ett trälaktig! arbete och en tryckande fattigdom?
Har väl Utsk. gjort sig reda för detta förhållande, och kan väl Utsk. nöjaktigt besvara denna fråga?
Jag tviflar härpå så mycket mera, som mililärlefnaden i dessa fredliga tider är ganska beqvämlig, och ståndet dessutom äger en så rik pensionscassa, att statens civila tjenster icke böra, på rättvisans och. civilpersonalens bekostnad, vara pensionsinrättningar för militärer, hos hvilka man en och annan gång funnit sådana orsaker till den sökta befordran vid Postverket, att ingen befordringssökande
Postverkets tjensteman skulle vilja beräkna sig dem såsom meriter.
Månne dessa äro de mest tjenliga och pålitliga, att bevara det förtroende och den säkerhet, som från postförvaltaretjenster äro oskiljaktiga?
En och annan balance, som i sednare tider yppats hos tjenstemän af denna dass, äfven hos Svenske postförvaltaren i Greifswald, hvilken icke heller genom tjenstgöring som extraordinarie inora K.
Potsverket ådagalagt sin duglighet och pålitlighet i tjensten, torde bäst besvara denna fråga.
Jag anhåller således om återremiss af det ifrågavar.» oväntade betänk., äfvensom att dessa mina anmärkningar måtte få remissen åtfölja.
Om jag icke misshörde mig, tyckte jag mig uti Hr v. Troils yttrande finna, det han ansett Utsk. hafva förfarit riktigare, om det, i fall lagarna för de ifrågavar. befordringarna funnits öfverträdda, gjort anmärkning deremot i Constit.-Utsk.; och äfven Hr Nordenadler har tyckts rikta sina anmärkningar åt detta håll.
Jag får då, oaktadt jag icke tagit närmaste del i behandlingen af detta mål, likväl upplysa, att jag, så mycket som möjligt, sökte förskaffa mig kännedom derom, och att jag dervid icke fann ringaste anledning att taga saken från den synpunkten; tvärtom har jag trott mig erfara, att det befordringssätt, som följts, ländt Postverket till fromma, och jag känner sjelf ett särskildt fall, dervid åtskilliga missbruk upptäcktes af en militär, sedan han ernottagit postcontoret.
Jag har sålunda visst icke något att anmärka mot det hittills följda befordringssättet och yrkar nu, i anledning af de anmärkningar, som i öfrigt blifvit framställda eiuot betänk., att detsamma må afslas.
Den ie
Maj f. m. 3g3 Gr. Cronhjelm, Otto Äng.:
Hvad den första punkten beträffar, anser jag den fullkomligt olämplig, enär den innefattar anmärkningar emot det sätt, K.
M. iakttagit vid tillsättande af tjenster under Postverket, hvilka anmärkningar icke ens under discussioner i Stånden skulle kunnat förekomma utan erinringar om go §.
Reg.F. och sålunda ännu mindre uti en tind. skrifvelse till K. M. I afseende åter på det i 2.'dra punkten föreslagna kungörandet i tidningarna har motionären sjelf sagt, att vid hvarje inträffad ledighet öfverhopa militärerna med ansökningar, och ledigheten torde således äfven för de civila posttjenstemänneu icke böra vara mera obekant, än för denna mängd militärer; hvadan kungörandet synes öfverflödigt.
Hvad slutligen 3tdje punkten angår, gro vi, i afseende å omarbetning och sammandrag af poslförfattningarna underrättade, att en sådan åtgärd ledan blifvit af K. M. i nåder anbefalld och således icke torde böra af Ständerna begäras; och vidkommande den föreslagna förändringen af löuesättet, äro de ifrågavar. tjensterna af den natur, att sportler dervid i alla fall komme att äga rum.
Äfven då man accorderar om ett visst arfvode, får man ju alltid, om man skall påräkna villighet, gifva en douceur derutöfver.
Jag beklagar, att en värd ledamot, som likväl icke sitter långt ifrån mig, ändock ej hört, hvad jog sist yttrade.
Jag sade nemi., att jag icke ansåg Oecon.- TJtsk. vara i tillfälle att ingå i bedömande af motiverna för Konungens befordringar, enär endast Constit.-Utsk. får läsa Statsråds-protocollen.
Jag vill ej vidare uppehålla, då meningarna icke synas vara mycket delade, utan förnyar min anhållan om afslag å betänkandet.
Jag kan icke förena mig med dem, som anse förslaget i första punkten af det ifrågavar. betänk, olämpligt.
St., utan att ingå i omdöme öfver de grunder, K.
M. vid utnämningar till postmästarebeställningar hittills följt, kunna i und. tillkännagifva, det de önska, att en lång och pålitlig tjenstgöring inom Postverket böra äga företrädesrätt till afseende vid befordringar inom samma veik.
Jag tror, att ett förklarande från Ständernas sida i denna del är af rättvisa påkalladt och heuatar sitt stöd i erfarenheten, enär man, åtminstone derest man lyssnar till allmänna opinionen i detta fall, torde äga anledning sluta, att K.
M:s uppmärksamhet icke af
Dess rådgifvare blifvit tillbörligen fästad å detta förhållande.
Så vidt den siste talaren grundar sin mening på erfarenheten af sednare tiders utnämningar, måste jag bestrida densamma, synnerligast då jag påminner mig 6 H. NttHaflnu >)4 Den 10 Maj f. m.
<Jt yttrande i motionärens nu upplästa anförande, livarigenom lian synts hafva velat, att postcommissarietjensten i Greifswald borde återbesatts med någon tjensteman inom Postverket.
Det är en känd sak, att man icke behöfver aflägga några specimina för att vinna inträde i Postverket, och ehuru man med pålitlighet kan bestrida förefallande renskrifvaregöromål, torde man derföre icke hafva förvärfva! sig några anspråk på förtroende till utförande af sådana värf, som verkligen fordra kunskap och erfarenhet.
Jag tror, att det skulle kunna inträffa, att man icke inom bela Postverket funne någon person, åt hvilken kunde uppdragas en sådan befattning sorn den ifrågaställa, enär mycken färdighet i främmande språk dertill fordras.
Det är sannt, att jag sjelf är militär, fast icke postmästare-candidat, oaktadt jag gerna skulle önska, att jag ägde en postmästaresyssla; ineti jag talar dock af fullkomlig öfvertygelse om hvad jag anser vara bäst och lämpligast.
1 Frankrike och Preussen äro de ifrågavar. tjensterna besatta med och förbehållna endast militärer; och jag tycker, att man går en billig medelväg, dä man här bekläder dem ömsom med militärer och ömsom med civila.
Jag tror icke heller, aLt man i allmänhet haft skäl att klaga öfver de utnämningar, som i denna väg skett; och jag skulle anse det obilligt att betaga en utmärkt militär med stor familj, men af ålder oförmögen att längre fortsätta den militära banan, rättigheten att på det ifrågavar. sättet söka sin bergning för återstående dagar.
Man har sett militärer söka och erhålla presidents-, landshöfdinge- m. fl. platser, hvilkas fyllande verkligen erfordrat kunskap och skicklighet, utan att någonting i anledning deraf från Ständerna låtit höra af sig; och man bör då icke bestrida militärerna tillfälle att vinna sådana platser, hvilka ostridigt kunna skötas med en vanlig bildning, blott ordning och pålitlighet iakttages.
Oecon.-Utskts betänk.
N:o 37 blef af R. o. Ad. afslaget.
Biföllos, vid förnyad föredragning, Oecon.-Utskts d. 2 dennes e. m. på bordet lagda betänktn:
JV:o 38. i anledn. af väckt motion om upphörande af kronofisket vid Elfkarleby; N:o 4°- > anledn. af väckt motion om städernas befrielse från inqvartering vid recrut- och remontmöten.
Föredrogs ånyo Gecon.-Utskts d. 1 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 3g, i anledn. af väckt fråga om Jemtlands återförläggande under Westernorrlands län.
Det förslag, som Riksd.*sfullm.
Rutberg afgifvit att åter förena Jemtland med Westernorrlands län, har Allm.
Besvärs- och Oecon.-Utsk. så fullkomligt vederlagt, att föga mera kan behöfva att tilläggas.
Den 10 Maj m. 395
Vid i823 års riksdag väcktes samina fråga, men blef af R.
Jag anförde då till R. o. Ad:s protocoll d. 5 Sept. nämnde år de skäl, som, enligt min öfvertygelse, visade otjenligheten af förslaget.
Med åberopande deraf får jag nu blott den äran tillägga, att det är med verklig tillfredsställelse jag finner den uppmärksamhet, som Utsk. lemnat de stora, obegagnade tillgångar, Jemtland äger i sina skogar och mineralstreck, hvilkas begagnande på ett ändamålsenligt sätt erbjuder betydlig vinst.
Sveriges norra provinser kunna blifva en rik kalla till fäderneslandets,^upphjelpande, om de tillfällen begagnas, som der finnas och ,som jag sökt närmare utreda uti mina anföranden till R. o. Ad:s protocoll af d. 5 Jan. och i5 April år 1818.
Sverige har allt hitintills gjort föga mer för att draga fördel af sina malmstreck och skogar, än endast frambringat en god metallisk ämnesvara, tjenande egentligen upplystare och penningerikare folkslag att deraf hemta de rätta och stora fördelarna.
Såsom skäl för sin framställning, att Jemtland mätte förenas med Westernorrlands län, har motionären bland annat anfört, att länsstyrelsen skall hafva uppmuntrat invånarne till odlingsföretag, hvilka icke varit afpassade efter landets climat och derföre misslyckats.
Denna uppgift är icke enlig med sanna förhållandet.
Det har alltid varit min öfvertygelse, att alla ceconomiska lagar och åtgärder borde grundas på noga kännedom af loctda omständigheter, ty utan en sådan kunskap kunde botemedlen hafva skadligare följder än sjelfva de svårigheter, man ville afhjelpa.
Derföre var min första åtgärd att anskaffa alla de upplysningar, som erfordrades för Jemtlands odling och förkofran.
Jemtlands läns aktningsvärda invånare hafva, uppå min proposition, inrättat municipalstyrelser i hvarje socken, på sätt mina till K. M. i uud. afgifna femårsberättelse!- närmare utreda.
Genom dessa stiftelser hafva fullständiga uppgifter erhållits om hvarje sockens obegagnade lägenheter och lämpligaste sättet att dem odla.
Något misstag från länsstyrelsens sida har således icke varit möjligt, emedan ingen bättre kunnat bedöma, hvad som borde åtgöras, än de mest upplysta inom hvarje socken; också hafva, mig veterligen, inga odlingar misslyckats, utan alla framgått med verklig båtnad för länets jordbrukande dass.
Det torde icke böra förbises, att riksdrraännen från Jemtlands län vitsordat motsatsen af hvad riksdtfullm.
Rulberg från Westernorrlands län troligen ganska välmenande, men utan sakkännedom, anfört.
Jag tillstyrker vördsamt bifall till Utsk:s betänkande.
Oecon.-TJtskrs utlåt.
N:o 3g. blef af R. o. Ad. bifallet.
Företogs till pröfning Oecon.-Utsk:s d. 2 dennes e. m.
Den 10 Maj. f. m. pu bordet lagda betänk.
N:o 4', i anledn. af väckt motion om åtskilliga förändringar i Judereglementet.
Jag anhåller att få göra några anmärkningar emot Utskts förslag, att R.
St. skulle hos K. M. i lind. anhålla: ”att de Judar, som med vederbörligt tillstånd i Riket inflyttat och sig härstädes bosatt samt deras barn må äga frihet att besöka och njuta undervisning vid alla publika skolor samt gymnasierna och academierna i Riket, med vilkor, att de underkasta sig gällande skolordning och lagar, så att i a fedin,de å undervisningens meddelande något undantag för Judar icke äger rum.” 1 den händelse Iltsk. föreslår, att så mätte förhållas, med vilkor att judebarnen uppfostras i Christna läran, har jag icke något emot förslaget att erinra; men i annat falt måste jag yttra betänkligheter dervid.
Utsk. har föreslagit, att något undantag för judebarn i afseende å undervisningen icke skulle äga rum.
Skolordnts föreskrifter borde följaktligen lända till efterrättelse såväl för dessa som för andra barn.
Men skolordningen bjuder, att undervisning skall meddelas i Christna religionen, att bön skall hållas, psalmer sjungas, predikoförhör förrättas, m. in.
Då nu religionsundervisningen skulle meddelas, kunde judebarnen, hvilka icke uppfostrades till Christna läran, ju tänka och yttra: hvad magistern säger, det tior jag icke på, ty mina föräldrar säga helt annat.
Olämptigheten häraf linner man desto tydligare när man besinnar, att religionsundervisningen i skolan icke kan eller bör bibringas såsom en historia eller statistisk uppgift om de begrepp, som den Christna bekännelsens medlemmar hysa, utan såsom en framställning af hvad som i religiöst hänseende är rätt, och hvilket följaktligen utgör föremål för tro.
Ännu mera olämplig visar sig sammanblandningen i skolan af de olika trosföVvandterna, då bön skall göras.
Kan man väl föreställa sig ett större gyckel med allt hvad heligt är, än att låta barn frambära boner tilt en Frälsare, på hvilken de icke tro?
Lika olämpligt är att låta Judar sjunga christna psalmer och i predikoförhör redogöra för christliga predikningar.
Disciplinen är för skolan af största vigt.
Denna kan bland barn icke utföras efter torra moralbud.
Rättsläror kunna af dera icke rätteligen uppfattas, utan såsom religion.
Huru skulle det tillgå, om christna och judebarn gemensamt deltagit i något ofog, hvarför de borde tillrättavisas, och läraren behöfde för barnen framställa Frälsaren såsom förebild af försonlighet, sjelfförsakelse, m. fl. dygder, men då icke skulle kunna vända sig med sina förmaningar till alla barnen, utan blott till de christna?
Hvarmed skulle läraren tilltala judebarnen?
Det hörer icke till den christn© skollärarens skyldighet att känna det Mosaiska religionssystemet; honom åligger icke, äfven om han kunde det, att B Den 10 M a j f. m. 397 utföra en Rabbis varf.
Skulle då judebarnen blifva utan annan varning, än aga, eller skulle läraren åberopa inoralsystemer, sorn barnen ej kunna känna eller förstå?
Dessutom bör man komma ihåg, att skolan icke kan umbära föräldrars bistånd.
En lärare kan icke komma långt med barnets moraliska bildning i skolan, om hans bemödanden icke understödjas hemma i föräldrahuset.
Särdeles i de stora städerna, hvarest sedeförderfvet är störst och der Judarna vistas, är föräldravården mest nödig.
Der bör således nödvändigheten att sälta sina harn i en sådan skola, hvarest religionsundervisningen öfverensstämmer med den, som barnet hemma åtnjuter, vara störst.
Man kan väl säga, att förhållandet möjligen icke blefve bättre, äfven om judeföräldrarna, innan barnen inträdde i skolan, tilläte dem uppfostras i Christna läran, men likväl icke kunde deri lemna något biträde.
Del är klart, att någon brist härutinnan mäste judebarnen vidkännas; men det synes ock kunna antagas, att den Jude, som beslutat låta sina barn uppfostras i en an nan lära än den, han sjelf bekänner, ej kan vara så samvetslös, att han ju icke skulle lemna barnet ostördt i de religionsbegrepp, det i skolan inhemtar.
Jag skyndar att förklara, det jag från början till slut hyser motsätta åsigter med dem, hvilka den siste talaren nu yttrat.
Det förundrar mig, att en man, som är känd för upplysning och sjelf står i spetsen för våra uppfostringsanstalter, skall drifva den sats, att endast de, som tillhöra en viss religion, böra få dela fördelarna af våra undervisningsverk.
Den värde talaren har sagt, att det är olämpligt, att judebarnen skulle få deltaga i åhörandet af religionsföreläsningarna i skolorna.
Jag kan icke inse några skäl härtill.
Mig synes ett sådant sätt just vara det allralämpligaste för att förmå judebarnen att an taga den religion, vi anse för den bästa.
Jag föreställer mig nemi., att en sådan öfvergång till vår lära, sorn grundade sig på en genom jemnförelser vunnen öfvertygelse om dess företräde skulle vara den skönaste frukt af det tillstånd, man lemnat judebarnen att deltaga i allmänna skolornas religionsundervisning.
Jag kan icke heller inse, hvarföre icke judebarnen jemväl skulle kunna utan förargelse öfvervara böne- och sångstunderna.
Jag förmodar, att våra skollärare äro nog upplysta för att ej behandla judebarnen med någon motvilja, och att de således icke heller skulle ålägga dem att läsa böner, som icke öfverensstämde med den religion, barnet bekände.
Jag kan således icke finna något skäl att förneka medlemmarna af här bosatta judefamiljer rättighet att begagna hvilket af våra undervisningsverk som helst.
Hvad beträffar föräldrabiträdet för utvecklingen af barnets själsodling, erkänner jag visserligen, *tt detta är vigtigt, i samma mån skolan är talrik; men må T) c n 10 Maj f. m. man då lemna åt föräldrarna att bestämma, i hvad mån detta behof kan motsvaras eller icke, och ej tillerkänna Statsmagterna någon rättighet att afgöra sådant.
Finna de judiska föräldrarna, att det befarade missförhållandet icke är för deras barn menligt, så må de icke förhindras att låta dessa begagna våra skolor; och må Svenska Representationen icke gå att fatta ett beslut, som säkerligen skulle nedsätta henne långt under upplysningen af den tid, i hvilken vi lefva.
I afseende å öfriga punkter af betänkandet vill jag börja med att öppet erkänna, det jag verkligen hyst ovilja för det Judiska folkslaget, ehuru jag blyges för denna känsla, hvilken ingalunda är enlig med den fördomsfrihet, sorn man i våi' tid äger ratt alt påräkna hos bildade menniskor; men emedlertid kan jag icke vara nog orättvis att, om jag förbigår att bestämma mig i frågan, huruvida vi borde hafva tillåtit Judar att vistas i landet, jag icke, då dessa nu få finnas här, skulle påyrka, att man icke genom en obillig undanlags-lagstiftning må tvinga dem till sådana sysselsättningar, som de fria medborgarne i landet icke behöfva välja för sin utkomst, såsom procenteri och hvarjehanda annan neslig födkrok.
Sådan blir likväl följden, då man icke vill lemna dem tillfälle att använda sina capitaler på sådana vägar, som hvarje annan medlem i staten ager rättighet till.
Jag har lärt känna åtskilliga personer af denna folkclass, hvilka åtnjuta och förtjena allmän aktning; och jag är öfvertygad, att antalet af sådana skulle ökas i den män man lossade onaturliga band, som hittills hindrat dessa medborgare att dela fördelarna af uppfostran och de allmänna utvägarna till en redlig bergning och förkofran.
På grund af hvad jag nu anfört, ar jag färdig atl bifalla den del af Utsk:s betänk., som tillstyrker rättighet för Judarna att deltaga i våra undervisningsanstalter; men jag begär likväl återreoiiss ä hela betänk., på det disk. ina öfverväga, huruvida icke fullt skäl finnas att medgifva Judarna, om än icke rättighet att besitta jord på landet, åtminstone tillstånd att bosätta sig i flera städer och der bedrifva all slags borgerlig näring.
I afseende å föreskriften om borgare-ed föreställer jag mig, att några hinder icke i denna omständighet kunna möta, emedan Judarna äga en ed, som uti borgerliga förhållanden här i landet stundom affordra» dem, såsom motsvarande våra eder.
Jag skulle likväl icke vilja tillstyrka, att Judarna medgåfves riksdagsmannarätt; men sådant kan särskildt bestämmas i reglementet.
Min mening har endast varit, att man icke, då Judarna skola vistas i landet, bör beröfva dem, för det första tillfälle till uppfostran och för det andra till försörjning.
Jag är till stor del Den 10 M a j (. m. 395 förekommen af den siste värde talaren, med hvilken jag förenar mig.
Det är otvifvelaktig!, att de judiska föräldrar, hvilka tillåta sina barn att begagna christna skolor, derigenom tillkännagifvit, att de lemnat åt barnen sjelfva att jemnföra båda religionerna och välja, hvilkendera de vilja antaga.
Derigenom, att man hindrar dem från skolans begagnande, hindrar man dem således äfven ifrån att afsäga sig den judiska och omvändas till den christna läran.
I fordna lider sökte man omvända till christna religionen med eld och svärd; men sträfvandet att hindra från öfvergången till den tro, man sjelf anser vara den rätta och kanhända enda saliggörande, är helt och hållet nytt.
Man har fruktat, att judebarnen, vid utöfningen af de religiösa bruken, skulle störa de öfriga.
Jag vet icke, hvarföre man kan förmoda, att så skulle ske; men om det in trallade, blefve säkerligen ett sådant barn afvisadt från skolan.
Man har vidare sagt, att christna lärare icke skulle kunna förmana enligt judaismen, och att judebarnen således skulle komma att sakna lämpliga förmaningar.
Men de io Guds bud äro just grunden för den sanna judaismen, och jag skulle nästan önska, att hvarje religionslärare ville något mera, än som sker, bålla sig vid detta thema, nemi. lagen; jag tror icke , att samhället derpå skulle förlora.
Vidare har man påstått, att barnet icke har nytta af de lärdomar, det inliemtar i skolan, i fall dessa ej understödjas i föräldrahuset.
Men om denna princip skulle strängt tillämpas, fruktar jag, att man finge utesluta en mängd christna barn, emedan olyckligtvis flera exempel gifvas på sådana familjer, uti hvilka barnen hemma visst icke kunna erhålla någon styrka för de läror, de i skolan emottaga.
Jag önskar således, att Utsk. må vidblifva dess gjorda tillstyrkande, och anser det nödvändigt, att judebarnen få tillfälle inhemta kunskap om vår religion, på det de må inse dess företräde.
Jag anser föremålet för den föreslagna tillåtelsen för judebarn icke vara att bereda dem till omvändelse, utan endast det, att samhällets ordning fordrar, att medlemmarna deraf erhålla undervisning och upplysning, på det de icke för samhället må blifva skadliga.
Flera gifvas visserligen, som, fastän de sjelfva varit uppfostrade i christna läran, likväl låtit sina barn fritt välja den tro, de ville antaga.
Vi äro icke bland dem, som tro, att vår religion är den enda saliggörande.
Det är Kattolikerna som äga en sådan föreställning.
Vi tro, att man kan blifva salig i hvilken tro sora helst, och något skäl att försöka göra proselyter finnes altså icke.
Men jag vill deremot bifalla betänk, af rättsgrunder; ty jag kan icke finna mera hinder emot Judarnas inträde i skolan, än i kyrkan.
Att åter, såsom Gr.
Cronhjelm yrkat, utsträcka deras rättigheter till bedrifvande af borgerliga näringar i städerna eller rätt 4oo Den 10 Maj f. m. til! besittning af jord å landet, anser jag icke lämpligt.
Äfven om de icke finge blifva riksdagsmän, komme de dock att skatta till arfvode för riksdagsmän, och jag vill icke, att de skola närmare införlifvas med nationen.
Denna sekt är en slägt-sekt, hvars egenheter skilja den från all full ständig gemenskap med hvarje annat folkslag.
Äfven jag har med ledsnad hört de satser, sora blifvit yttrade af föredraganden för uppfostringsärenderna.
Af en man med kärlek till vetenskap och upplysning och derjemte ägande ej allenast en djup religiös känsla, utan ock, som det tyckes, mycken anhänglighet för hvarje dogm af den kyrka, han tillhör, är det hårdt att vilja säga till en får:
"Ni måste uppfostra el son i en annan tro än er egen, eller ock lemna honom utan undervisning."
Att, såsom Hr v.
Hartmansdorff yttrat, lärjungen skulle inför lärarne åberopa, att hans far tror annat, än hvad som läres, befarar jag ej; vilja lärarne inlåta sig i en sådan polimik, torde lika lätt af christna föräldrars barn, vid budordens förklarande, kunna fås den invändning, att deras föräldrar bruka göra tvärtom.
I olikhet med Hr Statssecreteraren för ecclesiastikärenderna tror jag Frälsarens exempel, blott genom dess moraliska skönhet, äga nog kraft att verksamt kunna framställas äfven för dem, som ej tro på det öfvermenskliga deruti.
Men då den värde talaren slutligen gått så långt, att han trott, det andaktsöfningarna skulle öfvergå till ett gyckel, såvida judiska barn skulle få vara närvarande, får jag förklara, att detta är ett af de få ämnen, hvaruti jag vågar åberopa egen erfarenhet.