Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Collegia privata; pietatis bade på andra orter- fått sin uprinnelse; och hade Consistorium begärt att sådana hemliga sammankomster måtte blifva efterfrågade och med eftertryck hämmade, och såmedelst förargelse för vår rena Guds församling förekommas och dämpas.
Öfverståthållaren hemställde till K. Just.-Revision, hvad dervid var att göra; hållande före, att förr än Han kunde lägga 140 Den 11 Januari. liand dervid, Consistorium borde låta dem som i berörde målto hållas misstänkte, för sig kalla och nogare informera sig om sjelfva personerne och huru de sig vid dessa sina sammankomster förhålla, och om de sig något företogo, som antingen förstörde god ordning, eller foverade och ulspridde sådana meningar, söm stredo mot orthodoxien och vår rena Evangeliska lära, förr än man kunde förordna någon inqvisition öfver dem, som utaf blotta ryktet kunde vara graverade.
Denna Öfver-Stålhållarens mening och förslag biföll Just.-Revisionen d. 28 i s. m. alldeles, och updrog honom att Consistorium behörigen derom ”beordra”.
Desse s. k. hemliga sammankomster voro föranledda genom den i Tyskland och flerestädes sig utbredande Spenerska pietism, som onekligen åstadkommit mycken andlig väckelse och sann kristelig fromhet; men som, lika med alla andra menskliga inrättningar och företag, äfven haft sin skuggsida och icke alltid medfört de goda frukter, som åsyftats och varit önskvärda. 1705 d. 27 April och 1706 d. 7 Juni aflöt K.
Carl Xll från liögqvarteret i Polen serskilla bref med befallning, att de studerande vid rikets universiteter ■ skulle noga förhöras i deras Kristendom och trosbekännelse, innan dem testimonium frän Akademien finge meddelas; att de, som sig uppehölle vid fremmande universiteter, skulle strängligen åtvarnas att hålla sig iträn sådana lärosäten, hvarest svärmerier voro i svang; och att grauneligen skulle tillses, hvad för personer till läroståndet vid Skolor och Akademier, så väl som vid Församlingarne blefvo antagne och brukade; universitets-lärarne borde antydas att de från deras tjensler skulle blifva afsalte, om de beträddes utsprida några nya och skadliga satser, eller dermed umginge, ungdomen att den, i lika händelse, skulle alldeles hållas ovärdige att bekläda någon tjenst i riket, hvarken i det verldsliga eller andeliga Ståndet.
Häraf synes, att man var på sin vakt mot befaradt villomeningars och svärmeriers inträngande i landet.
Tid efter annan utkommo förordningar, och åtvarningar mot sammankomster till andaktsöfning i enskilte hus.
De lära hafva föga verkat och föga blifvit efterfrågade, ty uti ofvanuämnde K.
Bref af d. 8 Dec. 1721 erinras derom, att alla förordningar, ehuru nyttige och upbyggelige de eljest äro, blifva utan verkan, när de intet vederbörligen efterfrågas och vidmakthållas; hvarföre ock anbefalles, att samma förordning ”till alla delar, som sig bör, blifver eflerlefvad och iakttagen”.
Emellertid inträffade 1725, under Rådets öfverläggningar i åtskilliga mot nämnde olofliga religions-sammankomster, att ”Deras Éxcellencer intet ”utan största svårighet kunde få till hands de i detta fallet ut”kornna K.
Förordningar”, hvilken omständighet äfven åberopades bland skälen till de anklagades befrielse.
För närvar:de ändamål är nog att veta, det sistnämnde författning, K. Br. d. 8 Dec. 1721, bland annat innehåller, att ehuru K.
M. ”finnér helt ”nödigt att Dess trogne undersåtare, uti sina hus öfva sig i gud - Den 11 Januari. 141 ”aktighet; så kan K.
M. på intet sätt tillåta någon sammankomst, ”af få eller många personer, hvilka från andra lius komma, och ”med dem företaga någon andakt, eller företaga sig alt utlägga ”och förklara den Hel.
Skrift, samt fälla obetänkta omdömen om ”den allmänna gudstjenslen, hvaraf mera förargelse och' större ”oordning förorsakas, än månge enfaldige kunna besinna.”
Innan denna förordning gafs, hade inför Hernösands Consistorium ganska svåra angifvelser blifvit gjorda mot kyrkoherden i Umeå, Prosten Nils Grubb, för det han skulle icke endast i och utom sitt hus tillåtit och upmuntrat olofliga konveutiklar, dervid högst oskickligen skulle hafva tillgått, utan äfven hyst och yttrat villfarande läror.
Consistorium upsatte genast och lät genom Landshöfdingen i länet utgå en publication och afgaf d. 30 Nov. till K.
M. en omständlig berättelse om detta förmenta oväsende, på grund hvaraf Grubb, såsom ledamot af PresteSt. vid 1719 års Riksdag, äfven af sine ståndsbröder betraktades och inför K.
M. angafs såsom i berörde afseende flerfaldigt felande.
En serskilt kommission nedsattes, som, efter på stället hållen undersökning, till K.
M. derom afgaf berättelse.
Föredragningen af denna berättelse hegyntes i Rådskammaren d. 14 Januari 1725.
I sammanhang dermed förekommo äfven flere andra lik*- artade frågor, hvaribland synnerligast ett inkommet mål ang:de sammankomster och gemensam andaktsöfning af åtskilliga personer vid Sikla, nära Stockholm.
Afven rörande detta mål var ransakadt af en dertill förordnad serskilt kommission.
Begge kommissionerna hade ansett de tilltalade icke hafva gjort sig skyldige till någon öfverträdelse af gällande stadgar.
Prosten Grubb, som under tiden aflidit, erhöll genom K. M:s dom d. 12 Jan. 172(1 fullkomlig frikännelse. K. M. pröfvade rättvist och billigt, att han, efter sin död, borde ”tillgodonjuta det välför”tjenta beröm och loford, som han i lifstiden genom ett troget ”och nitälskande förhållande uti dess herdeembete sig förvärfva!:, ”den goda ordning och upsigt, han brukat i sin församling, med ”kathechismi rätta drifvande, Herrans Nattvards utdelande och ”kyrko-disciplinens handhafvande” fann K.
M. ”ganska obehöri”gen” hafva dragits under namn af oskick och oväsende, ”utan ”vöre fastmera önskeligt, att den åhuga och allvarsamhet till att ”föra åhörarne till en grundelig kunskap i Guds ord och en rätt ”Kristendom och en dagelig tillvext derutinnan jemte en god ”kyrko-disciplin hos alla lärare måtte förspörjas”.
Öfrige tilltalade, bland hvilka de för sammankomsterne vid Sikla angifne, blefvo dels frikände, dels, ehuru ansedde att hafva mot K.
Förordningarne om olofliga andaktsöfningar sig förbrutit, endast varnade, att för framtiden sig bättre förese.
Det är mödan värdt och ganska uplvsande för ett rätt bedömande af Rådets åsigter i ämnet att tillse, hvilka de förseelser voro, öfver hvilka domar af sådant innehåll afkunnades.
Grubb hade erkänt och vittnena hade intygat, att en student vid namn Alexander Holmqvist, hvilken såsom enskilt lärare vistades i Grubbs hus, ofta blifvit af Grubb anmodad hålla kate - 142 Den 11 Januari. chesförhör och husandakt med folket i prostegården, samt att dervid månge tillstädeskommit från staden och kringliggande bygd ”Detta allt” fann K.
M. ”mvcket kristeligt och vål gjordt”.
— En smed Nils Jönsson Ulander hade stundom äfven under fremmande personers närvaro, i sitt hus hvar afton hållit bön för husfolket och om söndagsaftonen efterfrågat, hvad de uti predikan eller kathechesen lärt, och ibland läsit för dem ur någon gudlig bok.
Detta var, enl. K. M:s nådiga dom, ”kristeligen och väl gjordt”; men som Ulander äfven gått vidare med Guds ords predikan, förklarande och utläggande; så kunde ”för en god ord”ning i församlingen och de befarande oredor och irringar, som ”så småningom sig kunde inrita, om hvar och en, lärd och olärd, ”efter sitt medgifna förstånd finge fritt hålla allmänna samqväm, ”och uttyda samt förklara Guds ord och Skrifterne, ett slikt ”förhållande icke gillas”, utan blef Ulander, ”hvilken eljest visat ”goda prof af en rätt kunskap i Guds saliggörande ord, åtvarnad ”att hädanefter med sådant afstå”, men ifrån tilltal för hvad som redan skett befriad.
I Sicklamulel voro angifne 26 personer, bland hvilka Öfverste-Löjtnant Per Cedersparre, Auditören Johan Bréant, hans broder Abraham och syster Anna Maria Bréant m. 11.
Större delen af dessa hade en lördag begifvit sig från Stockholm till Sickla, der de samma dag och påföljande söndag, efter att hafva bevistat allmänna Gudstjensten i Nacka kyrka, hållit ”sin enkannerliga Gudstjenst med hvarandra uti läsande ”och sjungande samt Guds Heliga Ords betraktande”. K. M. fann, att dessa sammankomster i Sickla icke öfverenskomme med de f. d. utgångna K.
Förordningar, hvilkas ”enkannerliga” afseende vore ”att hämma och förekomma de oordningar och många ”skadeliga missbruk, som på sådane antingen hemlige eller up”penbarlige sammankomster lätteligen skulle följa, om dertill ”den ene med den andre utan åtskillnad skulle få ega en alldeles oinskränkt makt och frihet”. K. M. fann alltså, att alla de personer, som sig på detta sättet d. 24 och 25 Sept. 1723 i Sickla församlat, emot de om förbudne sammankomster utgångne K.
Förordningar, serdeles af åren 1713 och 1721 sig verkeligen förbrutit, och borde derföre vederbörligen straffas; men ville i nåder dem samtelige för denna gång ifrån straff befria, med nådig åtvarning, att i alla delar ställa sig K.
M:s då ytterligare förnyade förordning, ang:de alla slika sammankomster till hörsamlig efterrättelse, ”så kärt dem vore den öfver förbrytelsen ”utsätta plikt att undvika”.
Den här åberopade K.
M:s förnyade förordning om alla slika sammankomster, är det nu ifrågavar:de Conventikel-plakatet.
Samtidigt med domarne i Umeå- och Sikla-mälen utfärdades ej blott detta plakat, utan aflätos äfven dels till Konsistorium i Hernosand ”nådig påminnelse och åtvarning” att hafva noga och vaksamt inseende, det uti församlingarne uti stiftet ordentligare måtte tillgå, än dittills skett, att förse kyrkorna med skicklige och upbygglige lärare o. s. v., dels ock till samtetige Konsistorierna befallning, att alla af läroståndet måtte af prediko - Den 11 Januari.
143 stolarne innehålla med det ordet Pielists och Pielisteris utropande, hvarmedelst det ordet Pietet eller Gudsfruktan förvandlas till ett smädeord — och i det stället låta sitt hufvudverk vara, att drifva den lärdom, som är om gudaktigheten samt dess rätta och sannskyldiga utöfning.
Sedan det, under
Rådets öfverläggningar om alla dessa serskilta frågor blifvit allmänt erkändt, att en ny K.
Förordning ronde olofliga religionssammankomster vore nödig: så yttrade sig, vid beslutets fattande, härom först Riks-Rådet Baron Lagerberg.
Han funne det högst nödigt, att en sådan ny förordning utginge såsom orden i Rådsprot. lyda: ”i det nu i några år åtskillige ”sammankomster hällne blifvit, hvarvid en och annan anställt ”sig som lärare, ullydt Skriftens språk och böner, sjelf gjort ”nya böner m. m., hvilket, om det af en, som väl grundad är ”i sin christendom, sker, vore dock att befara, det månge fåkun”nige och förföriske under samma frihet sig som lärare i sådana ”sammankomster utgifva skulle, hvaraf en högst förderflig suite ”följa skulle”.
Hvarje Husfader borde hafva både rätt och pligt ; att undervisa och förhöra sina barn och husfolk i kathechesen, dagligen hålla bön, som oftast läsa i Bibeln och andra här i riket brukeliga och allmänt vedertagna postillor och gudeliga böcker, böner och psalmer, men ingalunda sjelf hafva frihet att utlägga Skriftens språk och bönerne.
”Skulle ock en eller an”nan af dess slägt, vänner och grannar förut hos honom vara, ”så borde ock väl vara tillåtet att de sådan examen, bön, läsande ”i Bibeln och gudeliga böcker samt sjungande få bevista samt ”ock med hvarandra tala om den på helgedagarne hörda predikan, huru den ene eller andre predikan eller uttydningen för”stått och deruti den ene den andre underrätta”, dervid dock alldeles afhållande sig från djupsinnige frågor och disputer.
De som på landet hade lång väg till kyrkan, kunde hos sig göra bön, sjunga vanliga psalmer, läsa Bibeln, postillor och gudliga böcker, som allmänt vedertagne voro. K. M. måtte ock foga anstalt derom, att tillräcklige exemplar af sådane gudeliga böcker funnos tryckta o. s. v. Grefve Gyllenborg yttrade, bland annat: ”att hindra husfäder att med deras husfolk och intima vänner ”sins emellan frukta Gud och läsa dess ord vore ogudaktigt och ”okristeljgt”.
Grefven var för öfrigt ”alldeles af samma mening, som Baron Lagerberg”.
Deruti instämde äfven, så vidt den till utfärdande föreslagna nya förordningen angick, Rådets alla öfrige ledamöter Gr:ne Ekeblad, Liewen, Banér, De la Gardie, Taube, Ducker, Tessin, Cronhjelm och Arvid Horn.
Grefve Banér erinrade att, vid husandakt, en och annan af husets vänner, som tilläfventyrs komme tillstädes borde få närvara; Grefve Liewen begärde uplifvande af stadgarne mot eder, svordomar och sabbatsbrott, som af Rådet jemväl bifölls, af Grefve Tessin med den anmärkning, att ”konventiklar på krogar och källare åro mycket förderfligare än de andre”.
Af allt detta synes klart att de tillförene ntgifna författningarne, hvilka helt och hullet förbjödo sammankomster i enskilta 144 Den 11 Ja nu afi. hus, dervid andre än husets egne medlemmar tillstädesvoro, befunnits olämplige och i sjelfva verket icke blifvit tillämpade.
Oaktadt den uttryckliga befallning om sträng efterlefnad, som 1721 års förordning innehöll; oaktadt Rådets fleste ledamöter funno flera bland de i Umeå- och Sickla-målen anklagade mot nämnde författningar sig ”verkeligen” hafva förbrutit; blef straffet dem likväl eftergifven
När ny förordning i ämnet nu skulle utfärdas, voro Rådets medlemmar, såsom det synes, alla ense derom, att, utom husfadren och hans husfolk — de enda enligt förra förordningarne lill gemensam husandakts-öfning berättigade — äfven husets slägtingar, vänner och grannar skulle tillåtas att vid sådan andaktsöfning närvara.
Prosten Grubbs företag alt anmoda en i hans hus vistande Student att med Prostens husfolk, så godt som dagligen, hålla förhör och leda husandakten, äfvensom smeden (lianders att med sitt folk bedja, läsa i Bibeln och förhöra i kathechesen, jemväl i fremmande personers närvaro, förklarades vara ”mycket kristeligt och väl gjordt”.
Häraf lärer alltså, utan gensägelse den slutsats kunna dragas, att den nya författningens — konventikelplakatets — ändamål, tvertemot hvad man hittills allmänt antagit och hvad under Rådets öfverläggningar äfven en gång yttrades *), varit att vidga, icke att ytterligare inskränka konventikelfriheten.
Detta blifver ännu klarare, då man närmare granskar den nya författningens ordalag.
Det heter icke der, som i de näst förut gällande: ”personer, hvilka från andra hus komma” — der således kände: slägtingar, vänner och grannar äro uteslutne — utan i stället: kände och okände; der förbjudes icke, såsom i föreg:de förfaltningarne att vid sammankomst med fremmande, ”företaga någon andakt”, utan endast, att bruka sin andakt och enkamerliga Gudstjenst”, dervid likasom för att göra rätt tydligt, hvad med ”enkannerlig Gudstjenst borde förstås, det omedelbarligen derefter tillägges: ”såsom med de vanliga sön- och helgedagars texters predikan och utläggande, böners och nya bönesätts förklarande finnas på åtskilliga ställen vara förrättad”.
Ingen, som, med kännedom af dessa förhållanden, kan och vill opartiskt dömma, lärer neka, att konventikelplakatets mening varit egentligen blott att förbjuda sådan andaktsöfning i enskilta hus, som väl afveke fran sättet vid den offentliga Gudstjänsten, men i öfrigt vore dermed jemförlig, samt i synnerhet lekmäns sjelfvilliga uplrädande såsom lärare och skrifttolkare. *) Gr.
Cronhjelm yttrade nemi. bland annat: »bifallandes jag alldeles »Doktor Caméens och Kyrkoherden Norbergs utlåtelse ang:de sam»mankomsters hållande i gemen, så att de deremot utkomme förord»ningar böra noga efterlefvas och snarare skärpas, än lindraso; men då Grin omedelbart derefter fortsätter: »För den skull jag ock kon»formerar mig med det, som Hr Baron Lagerberg och Hr Gr.
Gyl»borg sig så härom, som om annat mera denna sak angående utlåtit»: så tillintetgöres, genom detta slut af hans •solum vid omröstningen, belt och hållet kraften af det föregående, såsom af sistbemälde begge Riks-Råds här ofvan anförda yttranden vid samina omröstning är uppenbart.
Den 11 Januari. 145 Härmed öfverensstämmer uttryckets bemärkelse enligt härledningen.
Enkannerlig och enkom, begge af Ihre återgifna med Latinska ordet: sin gularis (egen, serskilt) anses nemligen af honom såsom sammansatta af orden ein eller en och kijn (slag) samt således bemärkande: af eget, serskilt slag.
Härmed öfverensstämmer äfven plakatets öfverskrift, der det säges angå. ”sammankomster till en serskilt och enkannerlig gudstjensts förrättande” och dess lagliga tillämpning, åtminstone från och med 1809.
Under denna tid har, sä vidt det varit mig möjligt att utröna, icke någon blifvit i behörig ordning lagförd, än mindre pliktfälld för brott mot detsamma, utan då sammankomst egt rum, medan den offentliga gudstjensten pågått samt dertill obehörig lekman med "skriftens utläggning eller förklaring upträdt.
Om, såsom jag hört sägas och äfven tror, underdomare, med åsidosättande af föreskrifna laga former, endast på grund af egen, oriktig upfattning af plakatets innehåll, någon gång tillämpat det mot andaktsöfning i enskildt hus, dervid endast kända vänner upbyggt sig med bön och sång samt läsning af Guds ord och godkända andaktsböcker: så bevisar detta endast ännu påtagligare behofvet af plakatets förklaring eller förtydligande.
Det 1 är en sådan, i vederbörlig ordning tillkommen, förklaring, som t jag med förevande motion afser.
Vid fråga om utfärdande af en sådan förklaring, kan jag icke underlåta att tillika föreslå någon utsträckning af den äfven efter plakatets rätta tolkning nog trånga gränsen för Svenska medborgares frihet att till andaktsöfning samlas i enskilte hus.
Det kan ej nekas, ty en daglig erfarenhet bevittnar det, att dels mycken andelig väckelse och välsignelse kunna härkomma från sådan gemensam andaktsöfning, der en med Guds heliga ord och sina åhörares andeliga behof väl bekant lekman med skriftens utläggning och derpå grundad förmaning upträder, dels ock att nu gällande förbud mot hvarje så beskaffad sammankomst strider mot folkets innersta medvetande, dess begrepp om rätt och billighet.
Derföre pågå äfven, hvarje vecka, uti serskilt dertill hyrd lägenhet, sådana andaktsöfningar här i staden, så godt som inför Konungens, R.
St:rs, Polis- och Aklagare-maklens ögon — besökas äfven af Riksdagsmän, bland hvilka en ej längesedan på detta rum omtalade den stora upbyggelse, han deraf haft — utan att likväl åtal deremot någonsin, mig veterligen, blifvit ens ifrågasatt.
En lag, som strider mot folkets oförvillade rättsbegrepp och som icke enligt sitt innehåll tillämpas, upfyller ej sitt ändamål.
Det är äfven, på sätt ofta blifvit anmärkt, i hög grad kränkande för den rättsinniges känsla, att de mest stormande, till och med uppenbart syndiga, ja lastbara samqväm i enskilta hus och på offentliga samlingsställen skola vara opåtalta och strafflösa, medan en stilla och i sig sjelf berömlig samling för andaktsöfning, till Guds namns pris och odödliga själars upbyggelse skola hotas med svårt straff.
För några år sedan var jag med några 3 H. 10“ 146 Den 11 Januari. bekanta tillsammans på ett värdshus här i Stockholm, för öfverläggning om medel att motverka dryckenskapen och sedeförderfvet bland folket.
I rummet nästintill var en samling för helt annat ändamål.
Der dräcks och fördes ett oväsende, som väckte till och med värdshusfolkets upmärksamhet: skrän hördes; bord och stolar öfverändakastades, af menniskor, som sjelfve beröfvat sig förnuftets sunda bruk.
Om nu vår öfverläggning företagits under Guds åkallan, underlbön om framgång i vårt förehafvande; om vi dertill upmanat hvarandra genom betraktelser, grundade på något upläst bibelställe: så hade della möjligen kunnat ådraga någon af oss fängelse vid vatten och bröd, — ja, till och med landsflykt; för våra stormande grannar fanns ej sådant äfventyr, så framt de icke våldfört värden eller dess folk.
— Det omtalas allmänt, att i Gefle, der kristne en afton, för några år sedan, voro samlade till Guds ords betraktande, de, vid underrättelsen om Stads-Fiskalens ankomst, hastigt undangömde
Bibeln och i stället framtogo kort, för att såmedelst dölja rätta ändamålet med samlingen.
Det tillägges, att Fiskalen, vid denna oväntade syn, skall hafva yttrat: ”Jag ser, att här äro alla rätta Lutheraner”.
— Hvilket hån, hvilken anklagelse mot det samhälle, hvars lag gifver anledning till något sådant!
Jag hemställer, att en sådan orättvisa, sådan orimlighet, som de antydda må undanrödjas: att det må varda medgifvet dem, som i bönen och Guds ord finna större tillfredsställelse, än i bullrande och tvetydiga nöjen eller tidsfördrif, att samlas och sysselsätta sig med gudaktighetsöfningar, endast dervid icke något förekommer, som strider mot god ordning, eller sådant, hvarigenom villomeningar eller borgerliga oroligheter kunna väckas.
Sammankomster, som på förhand aftalats och hafva större offentlighet, så ätt kommande och gående tillåtas dervid närvara, synes mig böra hos vederb:de Kyrkoherde anmälas, på det han må, om han anser nödigt, derstädes sig infinna och få kännedom om hvad lärdom, som bibringas, hvilka gudaktighetsöfningar, som förehafvas inom den församling, han är satt att vårda.
Annan, egentligen preventiv åtgärd, anser jag f. n. icke lämplig.
Om, genom en sådan frihet, split, villfarelse eller annan oordning föranledes: så synes mig, att den kyrkliga myndigheten bör i första rummet anlitas till dess afstyrande.
Förmår icke församlingens själasörjare att det göra, så torde Kontraktsprosten, näst honom, böra derom anmodas.
Han torde i många fall kunna bättre lyckas, helst om han, genom på stället tagen kännedom af förhållandet, blifver i tillfälle att jemnt afväga ömsesidiga anspråk och klagomål.
Kan ej Kontraktsprosten något uträtta, och anser han så nödigt: synes mig att han bör ega tills vidare inställa de sammankomster, som till oordningen föranledt, och saken ofördröjligen öfverlemnas till Domkapitlet, att dermed efter omständigheterna förfara, och således antingen sjelft dömma, till verldslig rätt förvisa, eller till K. M. i underd:het densamma inberätta.
Detta förfaringssätt står i närmaste öfverensstämmelse med det, som föreskrifves i det s. k. religionspla - ben 11 Januari. 147 katet eller K. Stadgan d. 20 Mars 1735, till hämmande af hvarjehanda villfarelse.
Straffbestämmelsen föreslår jag lika som löt olofliga sammankomster för verldsliga ändamål linnes stadgad i K. Förordningen d. 6 Febr. 1849, nemi. böter från 25 till 100
R:dr, som dock skulle drabba endast den, som sammankomst olofligen föranstaltat, hus dertill uplåtit eller andakten ledt.
För oordning eller förbrytelse, som vid sådan sammankomst kan begås, bör, såsom en hvar lätteligen inser, allmän lag gälla.
Jag har nu angifvit skälen, syftemålet och hufvudsakliga innehållet af min motion.
Jag väntar invändningar och klander, både för att hafva föreslagit för mycket och alt hafva begärt för litel.
Jag har sökt en riktig medelväg.
Jag har, såsom utgångspunkt, antagit, hvad som nu dagligen i sjelfva verket medgifves, och af folket äfven allmänt fordras såsom rätt.
Detta är all sund lagstiftnings-grundsats: att framskrida i jemnbredd med rättsbegreppen och en derpå grundad lagskipning.
Jag har härvid kommit att intaga en ståndpunkt midtemellan tvenne stridande partier: å ena sidan förslaget till ny Kyrkolag, som endast bjuder att husandakt skall af tjenstgörande prest upmuntras och stadgar, att dervid upkommande oordning skall af kyrkliga myndigheten behandlas, äfvensom de många motionärer, som yrkat antingen blott conventikelplakatets uphäfvande, eller en ännu mycket större frihet, och å andra sidan dem, som vilja snarare inskränka, än vidga den frihet, som finnes.
Dessa torde väl i närvande tid vara jemförelsevis få; men deras motstånd är desto mera ihärdigt.
Redan det att stå midtemellan tvenne ytterligheter, gifver mig hopp att vara närmare det rätta.
Men hvad som ännu mera stärker detta hopp, är, att jag finner min mening vara i full öfverensstämmelse med Upsala mötes .beslut.
I denna vår kyrkas grundlag heter det nemi.: ”de som med falsk lärdom umgå skall ”ej tillstadt vara att hålla några uppenbara samqväm i hus eller ”annorstädes”.
Häraf följer således, att uppenbara samqväm af dem, som ej med falsk lärdom umgå, af Mötet ansågos tillåtlige och tillätos.
En återgång, från sträng formalism, till reformationens enkla grundsanningar, är det mål, hvartill protestantismen öfverallt i vår tid sträfvar och måste sträfva, så framt den ej skall duka alldeles under, genom inbördes splittring, under det Katholicismen med fördelen af den fullkomligaste yttre enhet alltmera hotande framträder.