Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad värre är, arbetet är genomtråkigt, man kan ej säga annat.
Hvilken förståndig prosa i innehållet!
Skalden föreställes i hemlighet lyssna till tvenne flickors samtal öfver en mös pligter och giftermål.
Den ena, Phillis, står midt i sin ungdoms vår, är giftassjuk och af inbillning »från rätta vägen villad».
Den andra åter, Anna, är mognare till åren, mera sansad och betänksam.
När flickorna komma underfund med att man lyssnar på dem, göra de slut på debatten, hvarvid skaldestycket äfven upphör, sedan i sjelfva verket sista ordet i ämnet blifvit utsagdt.
Det är till hela sin anläggning och i hvar enda detalj en lärodikt och ej ens en sådan, hvilken eger det mindre mått af poesi, som ligger i gnomerna eller i öfverraskande vändningar.
Det är endast en torr och skolmessig förmaning på vers, uttänjd i det oändliga.
De båda karaktererna beherrska ej framställningen, utan äro rent liflösa, tillkomna för att bättre uttömma räsonnemanget från två synpunkter.
De höra till dessa stela dockor, i hvilkas mun man målat en papperslapp, full af förståndigt tal.
Följden är, att de komma att sakna all individualitet och nyansering, och att hela dialogen står qvar på samma punkt och af brist på utveckling och dramatiskt lif icke förmår att i längden intressera.
Liknelser användas ymnigt, men de äro ej framsprungna ur fantasins eld utan att borttappa ämnet.
De äro mödosamt hopletade från hvarjehanda simpla saker, från köket och bakgården, från diverse yrken och en trivial erfarenhet, någon gång från de yttre naturfenomenen.
Till på köpet hafva de blifvit matematiskt och omständligt utförda.
Men ännu besynnerligare måste det förefalla oss, att de ofta äro opassande, ja, rent af oanständiga.
Den populäre skalden begagnar dock den samtalston, som då flickor emellan brukades.
Ehuru Lucidors rykte är för hela stycket indifferent, skola vi dock till försvar för det ofvan sagda lemna ett kort sammandrag af innehållet och dervid anföra de uttryck, som synas oss mest lyckade.
Redan i inledningen begår författaren ett poetiskt misstag, i det han ej öfverlemnar poemets intryck åt framställningens egen konst eller läsarens uppfattning, utan genast i början förklarar:
»Hvad Phillis säijer är full mäst Gott, men, hvad Anna säijer, bäst.» (»Al spreeckt oock Phyllis met bescheyt, Het is u best dat Anna seyt.»)
Phillis uttalar helt naivt sin trosbekännelse:
»Hvem gifftes eij?
Hvem blifver mö, Som icki heller ville dö?
En mödom är een börda tung, Odräglig för den, som är ung.»
Anna råder henne då att vända sig om saken till far och mor, men Phillis anmärker alldeles riktigt, att det har sig svårt för en ung flicka att yppa sitt första kärleksbehof och sin blyga låga till hvem det vara må, ty
»när een modig piga får Tri sex uti sin ålders åhr, Föräldrar, märken då förvist, At hon haer feel förutan brist Och, fast hon tiger, någon bräck.
At hon är lustig, stålt och käck, At hon är modig i sin gång
Och älskar en liuf älskogs-sång, At hon upbeenar nett sit hår Och lagar, at alt artigt står, Band, kraga, knytning, ärmekrus, Förn som hon går utur sit huus, Är märken, märken, moer och faer, At hon eld uti hiertat haer.
En mangill40 piga tänker kring.
Fast om hon säijer ingenting.
Troo fritt, hon haer af sorg sin deel, Fast hon haer alt, lell haer et feel.»
Anna svarar, att det aldrig skadar att vänta och se sig före.
Man skall låtsa hårdhet mot männen, men lagom, så att de ej gå sin väg i förtviflan.
Man skall gifva dem hopp emellanåt, ty derigenom blifva de så mycket mer förälskade.
Alldeles som vårdkasarna (»våhlböten») locka med sin eld seglarna att ankra bredvid sig, men icke sjelfva gå ut från hamnen.
Mot detta beräknande tal invänder den lifliga Phillis, att hon tror på friarens kärlek, äfven sedan han fått »ja», att en flicka ej alltid är ung och eftersökt, att man kan börja underhandlingen genom mellanhand.
Och när Anna förmanar henne att noga lära känna och ransaka sin friare, innan hon ger honom några rättigheter, utbrister hon i en tanke, som hos oss skulle heta »hvad gör en kyss, när ingen den ser?», men här lyder:
»Och gier man kyssar utan breck, Eij smeta de ell gie en fleck.
Et ermklä tårkar mången af, Och man behåller hvad man gaf.» etc.,
der det långrandiga talet bjert afsticker mot det lifliga i tanken.
Anna visar nu arten af sin erfarenhet.
En mös oskuld, säger hon, är mycket skör och bör aktas väl.
Med guld och skänker så får man ju allt.
Och om man springer och leker med männen, låt vara i fria naturen, på Djurgården, Liljeholmen eller Bralund41, inbjuder man frestelsen eller skadar åtminstone sitt goda rykte.
Phillis har svårt att underkasta sig ett sådant tvång:--
»Man må full binda beest och träl, Men kvinnans ädla mood eij väl.
Lääs femton låås om hennes krop, Så blåser hennes vet dem op.»
Efter dessa vackra verser förkunnar hon till sist, att hon allra minst vill gifta sig med en bokmal, som låter henne sofva i fred om nätterna.
Anna håller ett långt och förståndigt tal liksom en gammal tant, att man bör äkta en medelålders man, som är lugn och trogen, och ej taga någon svärmande kurtisör.
Men han får ej vara för gammal heller, ty
»En purpur-mun och ijs-gråt skägg, En fager målning, rutten vägg, Flintskallot hufvud, gullgult hår, Ijs-kaller snö och liuflig vår, Een unger mö och gubbe-gloop, De skicka sig eij väl i hoop.
Taen ingen gammal, ty han kan Mehr synas faer eer än eer man, Och fast han lefver, är han dö.
I blifven kiärng ock ären mö, Een änkia och lell giffter fru.»
I synnerhet får en flicka ej taga en enkling, ty han har kanske förut stora barn, som det blir svårt att reda sig med.
Slutligen förmanas systern, att, sedan hon väl är gift, aldrig tänka på någon annan än sin äkta man, och som dervid de båda flickorna märkte den lyssnande skaldens närvaro och sprungo sin väg, är utan tvifvel Annas sista förmaning äfven dennes sluttanke.
Vi kunna dock ej lemna föregående korta redogörelse utan att påpeka en betecknande omständighet.
Det förekommer vid slutet en afdelning, den fyrtiondetredje i ordningen, som ej är utförd i den svenska öfversättningen.
Phillis är villig att medgifva, att Anna har rätt.
Men, frågar hon omsider, hvad skall jag göra, om min far skickar mig en gubbe på halsen, ty så mycket värde har dock ej hans förmögenhet för mig, att jag skulle vilja tillhöra en åldring.
Anna svarar härpå med en omskrifning.
Qvinnans vapen är ej kraften utan bönerna.
Med lydnad vinner hon hårda sinnen hellre än med motstånd.--Var Lucidor missnöjd härmed, så att han lät det utfalla ur sin bearbetning?
Och vågade
Keder ej ändra hans text eller kände han ej till originalet härutinnan?
Men hvad Cats sjelf tänkte vid ett slikt kinkigt fall, det se vi af öfverskriften: »Vis omnis abesto».
Guldet skulle segra, hjertat uppoffras.
Detta samtal pröfvar nu tålamodet alltigenom elfvahundra jamber.
Nog finner man der diverse tal om kärlek, men kärleken finner man ingenstädes.
Och författaren har ej heller den tillfredsställelsen, att vid slutet lemna läsaren öfvertygad om den grundsanning, som han i inledningen proklamerade.
Ty åtminstone för oss framstår
Anna trots skaldens hela didaktik i en mycket sämre dager än Phillis, just derföre att den senare tvärt emot hans medvetenhet råkat få en liten gnista af poesi.
Ett i sanning olyckligt resultat för en didaktisk poet!
Men om också »fader Cats' bok» på sin tid gällde som ett mönster i Holland, som en versifierad långkatekes (hvilket ord verkligen är träffande), intager den inom den europeiska litteraturen en mycket låg plats.
Att Nils Keder skulle kasta sig öfver hans »Weck-wyser ten Houwelick», som också är ett namn på möns pligt, förundrar oss icke, ty han har efterlemnat två oändligt prosaiska och förståndiga men långdragna bröllopspoem.
Men att en sådan natur som Lucidors skulle välja Cats till föredöme och öfversätta honom, kastar ett egendomligt ljus öfver hela tidens uppfattning af poesin, såsom varande till för allt annat än för sig sjelf.
Vi skynda oss att lemna denna qvafva poetiska atmosfär och låta Lucidor föra oss öfver till en långt friskare i
Hvad vi förut genomgått, var skrifvet på beställning eller till för skalden sjelf mer eller mindre likgiltiga förhållanden.
Han har också der låtit pennan skena i väg, och vi måste ur massan af rimgods uppleta det poesins guld, som hörde till hans begåfning.
Hädanefter, låt vara någon gång manad af tillfälliga känslor, är han fullt sin egen och antager en djupare och allmännare ton.
Han vårdar mera sin stil och stafning.
Han, så att säga, slår sig ned inom skaldernas gemensamma krets.
Vi hafva först här hans poesi i ordets egentliga betydelse.
Antalet af hans kända visor är 31, hvaraf 8 på tyska.
Men olyckligtvis äro 9 svenska och 3 tyska förlorade och blott till begynnelseorden bekanta.
En, »Nys, när Frigga satt i bade», är slipprig.
Återstå således endast 5 tyska och 13 svenska, hvarom vi kunna bilda oss ett omdöme.
De äro med undantag af två dryckessånger och en tröstevisa alla samtliga (såväl som de okända) kärleksvisor till fingerade namn.
Bellinde, Climene och Lisille hafva hvardera fått två tyska.
Castalinne, Belikinne, Margaris, Iris, Fillis och Lisette hvardera en svensk.
De öfriga styckena hafva ingen benämning.
De tyska visorna, såsom tillhörande en utländsk sångmö, gå vi förbi (huru skön är ej t. ex. »Lass't uns die Blüht der Zeit»!).
Vi anmärka blott, att de alla i motsats till de svenska funnit nåd inför den stränge Sondéns ögon och af honom anföras som bevis på, hvad skalden kunde hafva blifvit.
Har ej härutinnan granskaren mera låtit sig nöja med det främmande språkets alster och deremot allt för mycket stött sig på det inhemskas gammalmodighet?
Sanningen är dock, att Lucidor liksom alla poeter på hans tid till formen redde sig bättre med det uppodlade tyska tungomålet.
Vi hafva förut omnämnt, att han skref en och samma kärleksdikt på båda språken och sid.
15 citerat en strof deraf på tyska.
Vi skola nu till läsarens pröfning anföra samma strof på svenska.
Skilnaden är tydlig:--
»Om jag haer feelat med min mund, Så skall han ock så af alt hiertans grund
Dit purpur-läppars paar (Som jag mig har Til mit sielfz-straff-altar
Utvalt med kiärleck stoor) Bekyssa, min hiert-siähl- och ängla-moor.
Sin koos alt förtreet.
En kyss, som ingen veet-- Förlijkning skedt.»
Af de andra sångerna känna vi redan tre: »Skulle iag sörja, då vore iag tokot» och den vid utresan, som begynner »Så måste iagh digh, kiärste vänn, förlåta».
Den tredje står först i samlingen och är troligen äldst.
Den består af en samling stoiska sentenser på ett virtuosmessigt språk och utgjorde väl någon poetisk öfning i Upsala.
Början lyder: »Hvarföre skal iag mig med sorger qvälia?
Columbus har skrifvit en liknande.
»Hvad är det åt, att jag mitt sinne qväljer» (se hans »Odæ Sueticæ», X., med öfverskrift »Naturlig dödsbetraktelse» intagen hos Atterbom), i skaldevärde Lucidors betydligt öfverlägsen.
Sedan nu alla dessa sånger blifvit afräknade, återstå för vår granskning endast två dryckesvisor och sju kärleksvisor, dock dessförinnan måste vi göra en väsendtlig anmärkning.
Man har visserligen medgifvit, att Lucidor begagnat en omvexlande och liflig, ja, ibland konstmessig meter, men man har äfven påstått att han går miste om denna formella förtjenst, just derföre att han öfverdrifvit den och gjort den osmaklig.
Det är ej nog med rimmen i slutet af hvarje rad, utan de förekomma midt uti raderna och upplösa derigenom tankens rytmiska behag till en, som Atterbom icke oäfvet kallar, på samma fläck fortgående slängpolska.
I bästa fall märker man dem ej, tills de här och der störande uppfattas af örat.
Vi bestrida ej det fullkomligt berättigade i anmärkningen, men man borde å andra sidan besinna, att i språkets då varande tillstånd en sådan virtuositet måste förefalla högst beundransvärd.
Den tröga svenskan behöfde framför allt upparbetas för musernas fria lekar, och hvarje tungomål och litteratur har i sin början egt sådana rena formvirtuoser, som gjort sin stora nytta, men äfven lockat verkliga skalder till rimförkonstling.
Dock drabbas icke Lucidor så tungt af förebråelsen, ty man har ej uppmärksammat, att, hvad som i hans poem tager sig illa ut för örat vid uppläsningen, kan taga sig helt annorlunda ut vid musiken.
Olyckligtvis känna vi ej nu till hans melodier, men sjelf har han uppgifvit sig hafva komponerat visor, och för öfrigt har väl han som så mången annan satt nya ord till redan brukliga melodier.
Det är en ny sida af hans begåfning.
Hans sångers hela struktur hänvisar tydligt på, att de äro ämnade att sjungas, ända derhän att på vissa ställen (»Ich liebe dich» etc.) da capot finnes utsatt i texten.
Poemen skola således egentligen sjungas eller--om vi få begagna uttrycket--halfsjungas.
De nu för oss öfverflödiga rimmen kunna då beteckna tonfallen eller ackompanjemanget.
Öfver hufvud taget har poesi och musik, innan de uppdrefvos till konster, räckt hvarandra handen till menniskornas nöje.
Men derigenom blir det också svårt för oss att rätt uppfatta skaldestycken, som förlorat en del af sin naturliga luft.
Till och med Bellmans rykte har i någon mån lidit deraf, och det vore orättvist att ej beakta saken hos Lucidor, som har äran likna honom häruti som i åtskilligt annat.
Då vi jemfört honom med Bellman, har det icke skett helt godtyckligt för att närma honom till en skald, hvars namn är så stort, att det är en heder att stå till och med i dess skugga.
Det är nemligen ett faktum i den svenska litteraturen, att Lucidor är Bellmans föregångare.
Hammarsköld sjelf har medgifvit, att »man i alla hans bacchanaliska qväden märker en aflägsen gryning till det egna genialiska skaplynne, som sedermera med fulländningens glans framstrålade i de bellmanska dryckesvisorna».
I visan »Kom, kiäre bröder, kom» hafva vi ju--Lucidors originalitet ostörd--en hel bacchiscen i deras anda framför oss.
Skalden uppmanar sina kära bröder till ett gladt lag och att slå bort alla sorger.
Han ropar åt drängen, att, om han vill undvika bas, skölja ett glas åt honom i baljan.
Men i sällskapet kontrasterar mot de öfriga en »jungru gran» gosse, som ej är så van att dricka och sitter tyst.
»Drick hin lilla flikkans skåhl, som boor i nästan gåhl» tillropar honom poeten, och sedan han enligt bruket i stående ställning druckit skålen och tryckt en kyss på glaset, utbrister ett ursinnigt jubel.
Värden framsätter två a tre pipor tobak per man, och för att ölet bättre skall smaka lutar man sig åt väggen och bolmar, så att röken står som ett töcken upp i taket (de då varande källarrummen voro små).
Sedan dobblas med tärning och kort (»trij på ra»).
Poeten vinner. »Rundadinellula!»
Allt ölet är nu utdrucket till sista droppan, men se, se, vinet spritter i stället upp och ner i bägaren.
Den stackars ynglingen, som tycker att det kunde vara nog, får en ytterligare uppmaning att resa sig, säga »topp» och klinga laget rundt med glasen och stopen.
Men han tömmer ej i botten som en ärlig svensk man.
Skrif då upp din förtäring på räknebrädet och gå i säng, min herre, ty vår sed är, att den, som ej kan dricka, får bjuda god natt.--Vi se ju det glada kroglifvet på 1600-talet i hela sin natursanning, med dess olika nöjen, öl och vin, tobaksrökning, kort och tärning samt en flickas skål.
Man spelade öfver allt den tiden, från gallerierna i Versailles och Whitehall till den holländska bykrogen.
En fulländad dandy måste vara stark spelare.
Dock äfven här hafva vi ännu ingen Bellman.
Den glada scenen är hvarken som hos honom satt i förbindelse med den sköna naturen utanför, hvad som förlänar hans baccanalier så mycket idylliskt behag.
Ej heller har den genom sina karakterer svällt ut till ett allmän-menskligt drama.
Det är blott, så att säga, ett stundens lif på krogen, men som sådant högst lefvande skildradt.
Det originellaste består i den häftiga patos, som strömmar öfver det hela.
Man hör ännu festens buller, kamraternas sorl och glasens klang genom de två sekler, som skilja oss derifrån.
Rytmen passar mera för utrop än toner.
Den skall sjungas af en hel kör af dryckesbröder, och ingenstädes har Lucidor så konstfullt slösat med rimmen som här.
Hur leker han ej med svenskan t. ex. i följande:--
»Hvem gier en större kup?
Dreng, fort, fort skölj' et glaass!
Pojke, snart, ell' du får baass!
Bödlen må vara maass.
Kom nu, nu vill vij taas, Intill alt är drukkit up. Then, som för glaass, stoop, kannor, bolkar42 skolkar, Han må fritt gå, ok trå Han som med then blijr vän.
Lät sij, at I som iagh i lagh är män!»
Den andra dryckesvisan är så bra skrifven, att den ganska väl låter läsa sig utan melodi.
Det är en hög centrallyrik, som också en dylik sång måste vara för att ej den flygande poesin må råka i delo med moralen.
Att visan är högst genialisk lär ej kunna bestridas.
Eget nog finnes af honom ej mera än dessa två bacchisånger, ehuru han var så mycket ute med kamrater och vänner.
Men Lucidor tillhörde ej det glada Sverige i samma mening som efteråt en Hallman och Kexél, och hvilket Bellmans öfver sorg och fröjder upphöjda sångmö skulle evigt förherrliga.
Dertill var han i djupet af sitt sinne för patetisk och allvarsam, och häruti ligger ett annat skäl, hvarföre han ej kunde hinna Bellman.
Men för att fylla den felande länken har man åtskilligt af Runii diktning att fästa sig vid.
Vi tro oss göra läsaren ett nöje med att citera Lucidors andra dryckessång: --
»I männ af höga sinnen, Som skämmes at drikka, minnen At drikken gier största lust!
Förachten then hiernlösa hopen, Som lefver i sårg och pust, Ock sök som iagh frögd uti stopen!
Fast om I pengar gömmen, Vij kasta them eij i strömmen, Vij hålla them i vår krop. Alt mynt giörs ju at förtära?
Dy hempten et fullt stoop op, Så längi mig beenen kunn bära!
Lät then som siuk, sigh qvällia.
Vij vele then dricken vällia, Som hafver then bästa smaak:
Iagh älskar mäst dubblade drickar, Hvar glädie står op i taak, Till thess iagh bå hickar ock nickar.
Tross them, som thet förtryta, Fritt lät them migh thet förvijta, At iagh är med dricken dull43.
Iagh låter ju gilliare gillia.
När iagh hafver fylt mig full, Kan iagh migh från sorgen bäst skillia.
Dy drick hvar stund ock timma!
Långt bättr' är i vijn att simma
Än lijda heet kärleeks brand.
Släck uth een slijk skärs-eld med kannan Ock mäd ett glaass i hvar hand, Till thess man blier heeter om pannan!
Blier iagh af dricka döder, Så beer iagh alla drickz-bröder, At the min afdödde krop När under ett vijnfaat uthsträkka, Om torsten migh väkker op, At iagh strax thensamma må släkka.
Lucidors kärlekssånger skola nu andas emot oss, men de äro alldeles stumma om de enskilda förhållanden, som bragt dem till lifvet.
Af deras ordning i upplagorna är det omöjligt att bestämma något derom, och hälften af dem han skref äro ju förlorade.
Vi hafva dock förr antydt, att de ej äro några blotta fantasiskapelser, och dervid citerat ett och annat drag.
Ett tillfällighetspoem i ordets inskränktaste mening och tillkommet för stunden är t. ex. sången
»Hvad begär du, hierta lilla?
Visor?
Visor giör hvar man.» Etc.
Man har velat finna den opassande.
Visserligen är den litet sjelfsvåldig, men medgifvas måste, att den i all sin enkelhet är ett mönster i sitt slag.
En annan gång firar skalden på ett högst snillrikt sätt under festens gamman en allmänt beundrad skönhet, i hvars beröm, utom andra artigheter, antikens gudaverld ståtligt figurerar.
Hon förliknas vid Diana, när gudinnan hvilar sina af jagten trötta lemmar i skogen, och hon fördunklar Frigga, så att man måste ropa: »Slekken Paphos' eldar uth, ok du, Cypern, var bedröfvad!»
Den visa, som börjar »Så är dit hierta från mig vändt», är allt igenom sångbar och utmärker sig för sitt musikaliska välljud.
En helt annan ton anslås i den till Fillis, »Låt hvem, som vill gå», der han öppet förklarar sig som nu mera endast könets goda vän utan att besvära sig med frieri och äktenskap.
Den är skrifven på 5- och 6-fotade jamber med en den tiden ovanlig ledighet och dertill märklig för sin konstfulla rytm.
Men bäst äro de sånger från hans ungdomsdagar, hvarest han lemnar mytologi och galanteri å sido och endast sjunger om sin saknad.
»Mit hierta vil uti mit bröst mig brista» heter en, der han klagar:
»En hiort, som uti mörka skogar vistar, Han löper oförhindrat med sin hind.
Så leeker fisk i siön, fogl upå qvistar; Men iag kan see ock måste vara blind.» Etc.
Och samma känslostämning genomgår dem alla.
Den besjungna kallas ofta hans »andra iagh», hvars träl han är.
Han vet att hennes skönhet förtär honom så småningom till döds, men han skall vara evigt trogen intill grafven.
Nu äro de tvungna att lefva åtskills, men man måste dock till slut finna sig i hvad som är himlens vilja.
Poemet till Margaris är lika framstående för sin passion som sin poesi.
Dock har äfven här besannat sig, att poeter känna djupt, men tyvärr ej alltid ihärdigt, och att man tål mycket förrän man förgås.
Lucidor är med alla sina ömma qväden ingen Petrarca-natur.
Huruvida nu dessa stycken under olika namn tillhöra en och samma eller flera »gudinnor» är emellertid af ringa vigt.
Hufvudsaken är--och det betecknar just skalden--att det allmän-menskliga träffar oss i de enskilda förhållandena och bibehåller sig friskt bortom seklerna.
Och dessa sånger, huru sköna äro de icke i all sin enkelhet!
De äro inga produkter af konstnärliga sträfvanden och studier, inga rosenhaneska sonetter, ej heller så ädelt finpolerade som »Myrtillus af Bergen» förstod att göra det.
De äro bara visor till att sjungas, men Lucidor intager dock genom dem en lika hög och säker plats inom vår första litteratur som någonsin Columbus eller »Elisandras» skald.
Med undantag af en och annan ordlek och besynnerlighet, som tiden ej kunde undvara, äro de författade på korrekt och flytande meter.
Det karakteristiska hos dem är ej innehållets omvexling, liknelsernas glans och fantasins rikedom, utan endast språkets lena välljud, den melankoliskt veka stämningen och känslans innerlighet.
Våra damer skulle kanske finna dem mycket enfaldiga, men säkerligen skulle de önska sina tillbedjare något af deras känslighet.
Här uppvaktas ej den käraste med någon grannt utstyrd bukett från orangeriet af främmande rosor, utan med några blommor från den svenska ängen, hvilken våra förfäder kände och älskade.
Och man kan ej undgå att tycka sig se den ännu ungdomlige Lucidor njuta någon af dessa herdestunder, hvilkas saknad han efteråt begråter.
Det är simpla blomster han räckt sin älskade.
Och flickan och hennes mor öppna sin smårutiga och blyinfattade fönsterluft för att låta sin qvafva kammare dricka aftonens vind, medan de öppna sitt hjerta för sångarens verser och sakta melodi.
Det är det enkla som utgör deras behag.
Och det är en betecknande omständighet, att just han, hvars lif var så stormigt, hvilken »omkom, genomborrad af svärd», och som gifvit oss våra hemskaste psalmer, i dessa poem äfven skänker oss, vi veta icke hvilken ålderdomlig och ljuf flägt från den gamla goda tiden.
»Så måste iagh digh, kiärste vänn, förlåta», hvars slutverser vi förut citerat, är enligt vår mening den innerligaste af dem alla.
Men följande står ej långt efter:
»Iris, aldrabäste vänn, Ach, när sijr iag dig igän Ock fåhr mäd dig tala?
När uprinner dok then dagh, At min siäl ok andra iagh, Du, migh skalt hugsvala?
Aldrig gifver någon ting Större qval och hierte sting
Än en vänn, som såther.
Dödligt är ju såre vist, När man halfva hierta mist Ock mäd vän'n förlåter.
Mins, när iag sidst från dig drog, At iagh gråt-ögd afsked tog Ock slijk sårg än lijder.
Sårgse ti min störste lust, Lijkvähl glader i min pust, At iagh för digh qvider.
När sigh solen till sit lopp Reser utur hafvet op, Reser och min iämmer, Som mehr stadig än hon står, Dy min sårg eij nedergår, När sig solen gömer.
När seen natten öfverhölgt
Målne kappan, månen, fölgdt Utaf stiernor, skijner, Qvellier Morpheus' drömmar migh, At iagh, fåfängh-glad, sijr digh, Som mäd sorgen tijner44.
I alt, hvad iag sijr och höör, Uti alt, hvad som iag giör, Är olust i löije, At iag vämjes hvar iag är Ok du intet mäd äst när Som mit eenda nöije.
Mången skönheet finnes här, Som mäd skiäl dyrckvärdig är, Lell mig ingen kräncker45, Dy iag, lijk sool-bloman sigh Effter soolen vänder, migh Til digh, min sol, länker.
Segelsteen46 och iernet haer Vexel-kiärlek, som them draer.
At the samnas giärna.
Så draer du ock hierta mit, At det rättas effter dit, Min magnet ok stierna.
Hvij fördenskuld klagar iag Öfver himmelens behag, Thet man billigst lijder?
Ty, hvad ingen ändra kan, Måst een lijda, lijk een man, Som, hvad värst, bäst tyder.