Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ek deremot satt och letade och fann allt mer och mer.
Han höll sig med en särskild, prydligt inbunden och på det ordentligaste med kalligrafisk skrift förd affärsbok, hvari alla gamla och nya transaktioner från de senaste tio åren voro inregistrerade, – hans egna lån och vexlar såväl som andras, å hvilka hans namnteckning förekom, med noggrant angifvande för hvarje särskildt papper af bank, lyftningsdag, låntagare och borgensmän, acceptant, trassent och endossenter.
Med det blå och röda blyertsstiftet i högsta hugg for han som en stormvind sida ned och sida upp och blad efter blad.
Blyanten dök ner:
«Vexel, 350 kronor, trassent,» konstaterade han lugnt och lågmält.
Sida ner, sida efter sida, blad efter blad – – –
«Lån, riksbanken, 3 000 kronor, den ene af två borgensmän,» bröt det löst, medan begge händerna foro upp i håret och den blåröda blyertsen blef rådvill liggande öfver eländet.
Och derpå gick det med än mer rasande fart genom boken.
När han hunnit till sista sidan, andades han upp: han hade icke funnit mer än ytterligare tvenne mindre poster.
«Nå ja,» sade han och slog boken samman, «det var icke så fasligt.
Jag trodde det var värre.
– Men du, Bror?»
Ja, Bror hade fått lejonparten; naturligtvis; det fick han alltid i sådana fall.
Denna gång var det emellertid värre än någonsin.
Hvad han förlorade på sin vän Billing, uppgick till ett femtusental kronor; och dessutom stod Billing på flere af Malms egna papper, och der måste nu delvis skaffas nya namn.
Ek tömde ett helt dricksglas champagne för att svälja ned beklämningen.
«Aj, aj, aj,» sade han och såg afvaktande på Malm.
«Ja,» svarade denne, «det måste göras något i stort.
Annars nyttar det till ingenting.
Med så mycket småkludd kan inte djefvulen få tid till att plugga; hela ens tid går åt med rännande i bankerna.»
Ek drog skägget ut.
«Hur mycket?» sporde han och satte ögonen skeft på sin vän, – han blickade alltid skeft, när det gälde vigtiga saker och han befann sig i sinnesrörelse.
«Tio stycken så’na här?» tillade han och betecknade med fingret på bordet längden af en tusenlapp.
«Räcker inte,» konstaterade Malm torrt.
Det ryckte till i Lorens Ek; han svalde, men sade ingenting.
«Nu vill jag ha ro för en tid,» fortsatte Malm energiskt.
«Och skall man göra nånting, så kan man lika gerna göra det med besked.»
Han utvecklade sin plan.
Han hade en kusin uppe i Göteborg, som var rik och hade en stor affär.
Denne hade han en gång gjort en penningtjenst, och nu ville han kräfva gentjenst i större måttstock.
Han skulle resa följande dag med snälltåget.
Men före måndag kl. 10 måste han inbetala en vexel på några hundra kronor för Billing vid äfventyr af protest.
«Har någon af er schaber, så gif hit!»
Truls hade mynt disponibla nästa dag.
Det bestämdes derför, att Malm skulle stanna kvar i Malmö natten öfver; så kunde han resa till Lund med elfvatåget, klarera saken der på något sätt samt fara vidare norrut med snälltåget.
Ofvanpå allt detta suto de tre vännerna en stund tysta och begrundande.
Slaguret knäppte, och mor Eks skurviska gick värre än någonsin.
Det skymde smått, och i husen på andra sidan gatan började folk hålla aftonsiesta i dörrar och fönster.
«Nej, vet ni,» bröt Ek grubblandet, «ofvan på allt detta måste vi ha oss en styrkare.»
«Ja, här måste gaskas,» afgjorde Malm.
Ek hade redan farit i öfverrocken, fått sin gammalmodiga cylinder på nacken och rusade ut i sidorummet.
«Mor,» hördes han ropa.
I samma ögonblick var han tillbaka, drog fram en mängd cigarrlådor under bokhyllan, stora cigarrer och små cigarrer, starka cigarrer och svaga cigarrer, utsökta cigarrer och ordinära cigarrer, med hvilket allt han stoppade sina egna och de andras alla lediga fickor fulla.
Malm skrattade och lät honom hållas; men Truls satte sig till motvärn.
«Asch, bråka inte,» hväste Ek förnärmad och tog en hel hand full, som han med våld pressade in i hans ficka.
Mor Ek kom in med uppkaflade ärmar och våta händer, hvilka hon strök mot förklädet.
«Ja, mor, vi få ut i affärer.
Malm ska på långfärd i morgon.
Ända till Göteborg.»
«Ih, ih, ska herr Bror så?»
«Jag är snart tillbaka igen, mor,» sade Malm skrattande.
«Men nu lemna vi mor Ek allena på födelsedagen,» sade Truls.
«Seså, kandidat, tror han jag bryr mig om det.
Sköt de deras.
Inte ska de bekymra sig om sådant.
Unga herrar gå sina vägar.
– Har du nyckeln på dig, Lorens?»
«Adjö, mor!»
«Adjö, mor Ek!»
«Adjö, adjö.
God afton, kandidat!
Godafton, herr Bror!»
De ströko genom staden och föllo in på hotell Horn, spelade biljard och drucko punsch, åto sexa med ostron och Steinwein samt hamnade till sist nere i kaféet vid musik, kaffe och likörer.
Sällskapet hade under aftonens lopp efterhand blifvit allt manstarkare.
Så gick det för öfrigt alltid: de voro vän med hela verlden, och hvem som ville komma, fann alltid ett fyldt glas för sig, om han bjöd igen eller icke.
Kotteriet växte regelbundet under aftonens lopp med den fallande lavinens hastighet; allt som kom i dess väg, blef hängande.
Vid biljardbordet upptogs en eller annan medspelande i kretsen; när tiden för sexan var inne, förefans vanligen en hel svans; och när man hunnit till stadiet af kaffe och avec, var utan undantag ett helt bord fullsatt af temligen heterogena beståndsdelar.
Och det turades vidare; och i den helt skumma dagningen var man hunnen så pass långt, att man kunde rulla i täckdroskor genom den sofvande Södra Förstaden ut mot Hindby för att äta sillfrukost å gästgifvaregården.
När sällskapet åkte tillbaks in till Malmö, var solen uppe sedan en god tid.
Det var en stilla morgon till en stilla och solig dag, en klar och vek septembermorgon.
Röken stod rak ur alla skorstenar, ute på markerna var plöjningen öfverallt i gång, och slätten hvilade rundt ikring nattsvärmarne i sitt skära, klara höstmorgondrömmeri.
Efter en sista libation på Kramer skildes man åt, Truls och Malm med aftal att råkas vid jernvägsstationen vid elfvatåget.
Malm gick att helsa på Anna, innan han reste norrut.
Han hade installerat henne nere i Stora Trädgårdsgatan, i en nätt och solig lägenhet, två rum med kök, utgörande hela ena halfvan af det lilla huset.
När han gick förbi ute på gatan, såg han henne sitta bakom fönsterblommorna.
Hon tog emot honom i dörren.
Han nickade godmorgon med ett trött leende, stängde efter sig och kysste henne.
Den unga flickan betraktade honom oafbrutet och frågande.
«Du ser dålig ut,» sade hon efter en stund helt sakta och undvikande att se på honom.
«Jag har inte sofvit i natt,» svarade han mörkt och kort.
«Bror!»
Det låg långa tiders sammanpressade ångest och innerlighet i detta utrop.
Hon hade gått fram till honom och lagt sina händer på hans axlar, rädd för att yttra denna sitt hjertas varning, som hon dock icke kunde behålla för sig sjelf allena.
Från det inre rummet hördes i det samma ett barns kvidande.
«Hur är det med honom?» sporde Malm, i det han gjorde sig lös och gick in till den lille.
Anna hade följt efter utan att svara och dragit undan gardinen.
De stodo begge och betraktade barnet, som låg tärdt och gustet i sin vagga och skar en grimas af ett leende vid åsynen af de båda kända ansigtena, hvilka lutade sig öfver det.
Ingendera sade ett ord, tills Anna åter satte vaggan i gång och begynte nynna.
Malm hade kastat rocken af sig, fått en filt och lagt sig på soffan i yttre rummet.
Sedan Anna fått barnet i sömn igen, kom äfven hon in.
Malm meddelade henne i korthet sin resa, bad henne väcka honom i tid och föll i sömn.
Ett par timmar senare var han på väg att råka Truls.
Denne hade vid sin hemkomst funnit ett bref i lådan, lokalbref, från fröken Clara, skrifvet i hast med blyerts och af innehåll, att nu vore de anlända till Malmö och väntade, att han genast skulle titta upp till dem.
Han hade skyndat restaurera sig med dusch och ville, sedan han försett Malm med pengar, se till om han icke vore visitfähig.
När Malm kom, stod han redan på trappan in till jernvägsstationen och väntade på honom.
«Måtte det gå,» önskade Truls, då de skakade hand till afsked.
«Det måste gå,» svarade Malm lugnt och log.
Det måste gå, upprepade Truls tyst inom sig, medan tåget brusade åstad med vännen; ja, detta måste var den talisman, som hållit honom uppe i alla skiften och som bragt honom allt hvad han velat ha.
Det var allaredan midt i natten, och snälltåget strök fram genom norra Småland.
Malm hade tagit sofkupé, men han kunde icke falla i sömn.
Han var heller icke fullt vaken; eller var det kanske bara febern, som gåfve drömbilderna och oredan?
Han hade fält ned de gröna höljena på begge sidorna af den halfklotformiga glaslampan i taket; men sjelfva den gröna halfdagern irriterade honom.
Det pustade, ryckte och slet, hamrade och stötte, saktade af, pep, stannade; någon sprang utanför; för ett enda ögonblick stod nattens oändliga tomhet liksom färdig att falla ned öfver honom, och det ville liksom icke taga slut, detta ögonblick; så for han till vid signalpipan, bet tänderna samman och slöt ögonen för att hålla tillbaka nervernas obehag, när tåget satte sig i gång igen med ett ryck.
Åter började det pusta, pusta, i allt hastigare tempo, rycka och slita, slamra och stöta; han låg plötsligt med vidöppna ögon och tyckte, att han måtte ha sofvit, eftersom han nu var så fullvaken, men blef i samma ögonblick medveten om, att han legat och rört tillhopa siffror och datum, släppt det ena och gått rundt med ett annat och så tagit fatt i det förra igen, ända till dess den tanken gjort rent hus i hans hjerna och honom sjelf fullvaken: var det icke i morgon, som det ena lånet i riksbanken skulle amorteras?
Den 26 september?
Eller den 26 oktober?
Nej, det var den 26 oktober!
Och nu kalkylerade han och sammanstälde, för att öfvertyga sig sjelf, att det omöjligen kunde vara den 26 september utan måste vara den 26 oktober.
Men ju ifrigare han sökte öfvertyga sig, dess envisare blef hans dåliga samvete; men om nu i alla fall den ena möjligheten ibland de hundra vore det verkliga?
Han tumlade hufvudyr upp ur sängen, sköt upp ena lampförhänget och hemtade fram sin anteckningsbok: nej, det var först den 26 oktober.
Frysande kröp han tillbaka i sängen.
Men nu hade han med ens blifvit helt vaken och låg och stirrade med vidöppna ögon framför sig.
Tankarne gingo helt redigt och regelmässigt i hans hjerna, lydiga under hans vilja.
Han gjorde öfverslag af sin status, öfvervägde och planlade, fann på utvägar och lade till rätta, tänkte sig in i alla eventualiteter och hur han i hvarje särskildt fall hade att reda sig.
Så slog han alltsammans bort och ville sofva.
Men nu, när han icke längre gaf hjernan sysselsättning, begynte den mata sig sjelf.
Eller rättare: mekanismen malde tomt, i svindlande fart, medan det blef allt mera hett emellan stenarne, – inne i hufvudet, öfver hela kroppen.
Han slog täcket tillbaka och såg upp: jag har glömt fälla för lampan, tänkte han, – den hettar.
Steg upp och gjorde dunkelt; det kylde godt, och han blef sittande vid fönstret, sedan han dragit gardinen från.
Derute var mörka natten, i en barrskog.
Emellanåt lyste det opp, när tåget for ut på en öppning inne bland skogarne; så bar det åter in i det mörka och slutna, medan larmet af det framrullande vidundret gaf en hård resonans mot stenhällarne.
Han var trött, kunde knappast hålla ögonen öppna; men i alla nerver rådde ett febrilt lif.
Han kunde icke hålla sig vaken; men ännu mindre sofva.
Så drog han ned sin resväska, öppnade det lilla etuiet, kaflade upp skjortärmen och stack sprutspetsen in.
Så snart han efter framkomsten på förmiddagen gjort toilett och ätit frukost, gick han direkt att uppsöka sin frände grosshandlaren på dennes kontor.
Han fördes in i det stora geschäftets innersta, der chefen tronade i ensamt majestät, en engelsman i storrutiga kläder och långa, hängande, välvårdade whiskers.
«Du i Göteborg!
Jag trodde hit kom folk bara i affärer.»
«Jag är också kommen hit i så’na ärenden.»
«Så-å!?» afvaktade kusinen och drog i båda sina whiskers.
Malm gick rakt på sak.
«Jag har rest hit för att tala med dig,» sade han och mötte lugnt den andres försigtigt frågande blick.
«Jag behöfver dig som borgen på ett lån.»
Kusinen förändrade icke en min, men satt en stund tyst och ritade med pennstiftet på pulpetklaffen.
«Jag säger inte nej,» svarade han slutligen.
«Du har en gång gjort mig en liknande tjenst, och jag har ingen orsak, hvarför jag skulle draga mig undan.
– Och du reser denna långa väg, bara för att få ett namn på ett papper,» tillade han och betraktade sin gäst.
«Det gäller denna gång en större affär, och man fordrar derför solidare namn än i vanliga fall.»
«Så?!» afvaktade ånyo kusinen och strök sina begge whiskers.
«Är det då så stort?»
Malm gjorde en liten paus.
«Det gäller ett tjugutusental kronor,» sade han rättframt och såg fast på sin vis-à-vis.
Öfver dennes ansigte gick en nästan omärkbar ryckning, och pennan darrade en liten smula, medan den lopp dubbelt hastigt öfver pulpetklaffen, på hvilken ögonen voro sänkta.
«Som sagdt,» kom det, som om den sista delen af samtalet icke hört till saken, «jag har ingen grund att säga nej.
Jag vill gerna stå dig till tjenst.»
«Tack skall du ha!
– Jag hoppas, du icke skall riskera nånting dervidlag.»
Affärsmannen såg öfver pulpeten frågande på studenten.
«Jag ger dig lifförsäkringsbref för hela summan,» fortfor denne.
«Och du vet, att lefver jag, får jag en gång pengar efter onkel.»
Den andre drog i sina whiskers.
«Ser du,» afvärjde han en smula kort, «låt oss lemna geschäftssynpunkten.
Jag är geschäftsman, och det är en sak för sig.
Detta är intet geschäft, och som geschäftsman hade jag icke inlåtit mig på det.»
Malms min mörknade.
«Jag ville bara inte fordra af dig en så pass stor pekuniär insats, utan att gifva dig motsvarande säkerhet.
Alla mina borgensmän ha erhållit lifförsäkringspapper.»
«Missförstå mig inte.
Jag har sagt dig, att jag en gång mottagit en tjenst af dig och gerna begagnar tillfället att göra dig en återtjenst.
Summan spelar ingen alltför stor roll för mig, och det är icke spörsmålet säkerhet eller icke säkerhet, som härvidlag bestämt mig.
Men – är du också verkligt hulpen härmed?» tillfogade han och såg misstroget på Malm.
«Ja, så, att jag utan att distraheras af affärsbråk kan bli färdig med min examen till nästa maj.»
«Och – så?»
«Så fort jag har examensbetyget i fickan,» svarade Malm med sitt hårda skratt, «ger onkel medel, stående lån, till likviderande af det värsta.»
«Hör på, Bror,» sade kusinen efter en paus, «tag mig det icke illa upp, men det är väl ett ganska ansenligt skuldkonto du har.
Jag mins hur du lefde för fem år tillbaka, och jag har ingen grund att antaga att du senare blifvit spartan.»
Malm satt allvarlig en stund och teg.
«Det löper tillsammans upp till en 70–80 000,» sade han lugnt.
Det gaf ett ryck i grosshandlaren, och han svalde innan han kunde tala.
«Och så lifförsäkringar för lika mycket?»
Grosshandlaren hade kastat pennan långt ifrån sig och satt rak i pulpetstolen.
«God dam,» sade han tyst.
«Men menniska, hur i Jesu namn kan du laborera med en sådan skuldsumma, du som aldrig haft ett öre i tillgångar eller inkomster?»
«Ännu har jag icke en gång klickat,» genmälde Malm kort.
«Jag beundrar dig.
Som geschäftsman nemligen.
Hvarför i helvete har du också rotat ner dig bland böcker i den satans hålan dernere.
Det är ju ingenting för dig, rakt ingenting.
Vet du hvad du i stället skulle gjort?
Du skulle gått till Afrika och jagat strutsar och elefanter eller till Sydamerika och anlagt städer, eller hvad fan som helst, och förtjenat millioner, – förtjenat och left dem upp, – för det kan du ju också.
Du är skapad för större förhållanden, min vän, än spela vira med galna insatser och vräka ut guld på luderna i Lund.
Du har förfelat din bestämmelse, menniska!»
«Nu är det i alla fall för sent,» afklippte Malm torrt.
«Hufvudsaken är att ta saken som den är och söka få ut af det hela så mycket man kan.
Utan att slå af och låta nöja sig med ett mindre.
Om då också det hela visar sig vara bara skit, så är det ju icke ens egen skull.
– Derför har jag ju också rest hit för att göra tjugutusen riksdaler,» tillade han skrattande.
Det kom affärsbesök och det ringde i telefonen.
Kusinen steg upp.
«Jag har nu geschäftstimme.
Men sedan är jag kamrat och värd.
Klockan 5 äta vi middag på Lorensberg.
På återseende!»
När Truls skilts från Malm och strök in mot staden till, konstaterade han, att han hellre borde gå i sängen än på visit.
Han var mör i alla lemmar, och tankarne kunde icke ens ordna sig till en vanlig konversation.
Han styrkte sig fördenskull med ett glas portvin, gick hem, klädde af sig, kröp till kojs och sof genast in som ett trött barn.
När han åter vaknade, led det redan mot kväll.
Han drog gardinen till sidan och kikade ut: luften var hvitblå, som i oktober mot kväll, och solen stod redan bakom hustaken borta på Östergatan.
Han gjorde långsamt toilett, samt gick ut att helsa på fru och fröken Hjort.
De bodde ute i Rörsjöstaden.
Han gick sakta fram genom de söndagsstilla gatorna, det skymde på, medan han var på väg, och han fattades af den behagliga melankoli, som brukar följa ofvanpå en djup sömn efter en genomvakad natt.
När han kom ut till bron, var det helt skumt; lyktorna voro tända; och kanalen återspeglade i sitt mörka vatten husen och träden, den ljusa himlen, den stora månen och de många ljusen.
Han såg upp mot huset, der de bodde: salongfönstren voro mörka, men ena fönstret vid sidan var upplyst.
Han hade ännu icke hunnit ringa på, förrän dörren öppnades; han skymtade i den dunkla entréen en kvinlig gestalt, som han kände på sig vara fröken Clara, ehuru han icke kunde urskilja anletsdragen.
En mjuk, varm hand hade fattat hans och dragit honom in genom dörren, som stängdes till bakom honom, och han hörde henne säga stilla, efter en paus, hvarunder de stått med hand i hand:
«Välkommen!
Vi sågo er redan, då ni kom på gatan, – från salongsfönstren.»
Han fick öfverplaggen af, medan fröken Clara gick i förväg in.
I salongen var dunkelt; i den motsatta dörröppningen stod den unga flickan mot bakgrunden af det upplysta rummet.
«Kom här in,» ropade hon öfver till honom.
«Här är mycket hyggligare att sitta än derute i den stora, tråkiga salongen.»
Det var ett litet rum, som dottern fått inrätta efter sin egen en smula artistiskt-excentriska smak och som i sjelfva verket gaf sammansittandet i en liten krets en särskild prägel af förtrolighet och hemtrefnad.
Fru Hjort höll också gerna till här; äfven nu satt hon och spann välbehagligt som en huskatt i en länstol med en bok i knäet.
Härinne kunde stämningarna utveckla sig, utan att störas af den objektiva allfarvägselegansen i en salong, hvilken var som alla andra och som alltid bevarar öfver sig ett visst obestämbart något, en karaktär af genomgångsrum för allmänheten, ett offentligt mottagningsrum, – ett visst obestämbart något, som afsöndrat sig från de alltför mångas fötter och från den opersonliga konversationens fraser samt dröjt sig kvar som en lukt af kreti och pleti, – hvarje stämning fullt ut, det öfverdådiga lynnet såväl som det mest dämpade och farliga vemod.
Truls kände sig här alltid väl till mods.
Icke ens närvaron af en stor stadsherre med ett stort, glatt gourmandansigte, hvilken presenterades såsom konsul Carstens och som under aftonens lopp föga sade men dess mera fylde, kunde förstämma honom.
Fru Hjort underhöll sig med sin gäst.
Af och till hade hon ärende ut, kom in igen, gick åter ut; slutligen tog äfven konsuln afsked.
De begge unga voro sålunda mestadels ensamma med den melankoliska stämning, i hvilken de båda hvar i sin stad möttes.
Det var en fara för dem, det verkade nästan berusande; och det kände de ock instinktlikt.
Hos Truls svälde Ringsjöminnena, sommarminnena, drömmarna midt på ljusa dagen och promenaderna i månskenet, hela den smärtsamt ljufva poesien, – svälde upp till en känsla, som bultade med ymniga pulsslag i hans ådror, dref till gester, minspel, blickar och tonfall, åt hvilka han icke vågade hängifva sig och som det var en sällsam njutning att halft hålla tillbaka och endast halft låta framskymta.
Hon å sin sida stod med en bräcklig kvinnoorganisms hela känslighet under inflytelsen af denna atmosfär och lät den spela på sina sinnen med en lönlig njutning, som fick uttryck i en talande stumhet, ett trånsjukt smil kring hennes sugande mun och något visst klagande, vädjande, bedjande hjelplöst i den åtbörd, hvarmed hon svepte sjalen kring sig eller lät ögonen glida undan vid hans blickar.
Den ena timmen aflöste den andra, kom och gick som denna, kvällen led, det blef redan sent; ju mindre de talade, dess närmare kommo de intill hvarandra; och när han tog hennes hand till afsked, fick han ingen blick, men handen sög sig intill hans, som vore den en sugplatta.
Som förtumlad, utan att se något eller göra sig reda för hvar han gick fram, hade han nått till utanför Bryggis.
Han blef stående förvånad: musiken lät i hans öron som ett trumpetande och trumslagande af vildar.
Han kom hem och fick tändt ljus: det teg så underligt rundt omkring honom.
Han tog tillflykt till det som han gick och bar på: det ebbade och flödade af känslor, värmde till och var borta igen; men allt försvann, när han ville gripa det, rann undan emellan hans fingrar, löstes upp under dem, tills han stod med tomma händer, tom, tom alltigenom, tom äfven invärtes.
Så satt han länge med rocken på och hatten i handen, villrådig om hvar han skulle göra af sig.
Stanna?
Eller gå ut?
Hvad skulle han ute?
Och han kände sig här hemma i sina rum mer ensam än någonsin – – –
Truls hade dag efter dag, vecka efter vecka, månad efter månad, tillbragt sina skymnings- och aftonstunder i det lilla kabinettet hos familjen Hjort.
Kväll efter kväll afspelades ena och samma stycke på det erotiska instrumentet i honom, – i en oändlighet af variationer visserligen, men dock ständigt detsamma.
Det fans ingen utlösning af nya melodier ur de gamla, inga nya uppslag; långt innan tongångarne fylt sig och höjt sig till bristningspunkten, ebbade de tillbaka i sin vanliga, grunda, stilla böljning.
Det fans ingen utveckling i detta förhållande: det erhöll hela den olidliga monotonien i en visa, som man fortfarit att gnola hän för sig en tid lång, men ock den hypnotiska makt hos en sådan, medels hvilken den genom letargiska, viljelösa sinnen tränger sig in midt igenom tankarne så väl som sömnen, släckande de ena, underminerande den andra, återupprepande sig sjelf i allt hastigare febertempo, fyllande hela organismen och slutligen görande sig till ett med densamma.
Det fans ingen utveckling hos Truls, så att han vore i stånd att iakttaga, hurusom han i dag kommit ett stycke närmare intill den unga flickan än han varit i går; han var i sitt förhållande till fröken Clara, sådant det gestaltat sig under de sista månaderna, närmast att förlikna vid en pjes, som man isolerat och sedan laddar med den ena elektriska strömmen efter den andra.
Men när han efter en sådan aftonsamvaro med fröken Clara lemnade det Hjortska huset, var han liksom ännu icke kroppsligen helt löst från henne.
Det svingade efter i hans nerver, han kände ännu hennes fingrar på sin hud, nervösa och heta, och hennes sugmun frestade alltjemt som en lasciv gåta inne i alla hans förnimmelser och alla hans tankar.
Hennes fingrar och hennes mun, – ja, visserligen, till en början; men endast till en början.
Ty temligen snart försvann allt, som var särskildt hennes, och något helt allmänt allenast blef kvar, en allmän irritation, en från det personliga upphofvet helt och hållet lösgjord vibration, äfven denna sambunden med erinringen om och trånaden efter kvinliga fingrar och en kvinlig mun, men icke längre i bilden af just hennes, utan i en förallmänligad bild.
Och i en sådan sinnesförfattning hamnade han till sist regelbundet hos Hilda, hos hvilken sålunda den förnimmelseskala lopp ut, hvilken anslagits och påbörjats af fröken Clara.
Fru Hjort och hennes dotter lefde icke indraget.
Truls gick icke sällan bort, när ljus och lampor voro antända och man väntade gäster.
Clara suckade då gerna och såg trött ut.
Hon underkastade sig blott ogerna de sällskapliga fordringarna, men hon underkastade sig dem ofta.
Eller han råkade henne dagen efter en bal, blek och hålögd, liggande på chäslongen.
Då måste han sätta sig bredvid henne på en taburett, och hon strök med sin långa febrila hand emellanåt öfver hans hår, och hennes ögon, halft igenfallna, hängde ofta minutlångt fast vid hans, förtärande.
Truls deltog icke i de stora bjudningarna i det Hjortska huset.