Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den numere aflidne Beecher intog bland de amerikanska andliga talarne på sin tid en framstående plats, och hans namn är ju äfven välkändt i Europa.
Hans ovanliga vältalighet, hans etsande kvickhet, hans- hänsynslösa originalitet och det snillrikt paradoxa i hans religiösa världsåskådning gjorde honom till en offentlig karakter, som med sina goda och sina mindre goda sidor aldrig kunde undgå att göra sig uppmärksammad.
Hans varmaste anhängare stöttes emellanåt tillbaka af en alldeles oberäknelig andlig opposition från hans sida, och å andra sidan sågo sig ofta hans argaste vedersakare tvungna att i vissa afseenden skänka honom sitt bifall.
De ortodoxe fröjdade sig åt hans rent af våldsamma trosyttringar, och de liberale jublade Öfver hans medgifvanden.
Man kunde aldrig vara fullt säker på, hvar man hade honom, och hans förmåga af Öfverraskningar utöfvade nog en pikant lockelse hos publiken.
Han hörde icke egentligen till de liberala predikanterna.
Nominellt stod han med båda fötterna på kyrklighetens fasta klippa, men han hade dagar, då hans djärfhet icke visste af några skrankor.
Huru han t. ex. vågade att drifva sin tolerans till sin spets och därigenom i mångas ögon ådrog sig beskyllningar för frivolitet, därom bar en tilldragelse från hans sista tid ekla-tant vittne.
Det var inom hans församling en ung flicka, som kände sig otillfredsställd med dess dogmer och i stället kände sig lifligt dragen till den katolska kyrkans färgrikare kult.
De bekymrade föräldrarna vände sig till Beecher och bådo honom använda sitt inflytande för att rädda den affälliga.
Han lofvade att tala med flickan.
Men då han erhöll noggrann kännedom 0111 hennes sinnestillstånd, stadfäste sig hos honom den Öfvertygelsen, att böjelsen till katolicismen var djupt psykologiskt grundad i hennes unga svärmiska hjärta-I stället för att söka återföra henne till hennes förra tro, tillrådde han henne därför hjärtligt att troget följa sin subjektiva impuls.
Ja, han främjade till och med hennes planer genom att varmt rekommendera henne hos en katolsk präst, som han kände.535 predikanter i new-york.
Hvilken ovilja detta i vissa kretsar skulle väcka, är lätt att första.
Han såg sig tvungen att från predikstolen försvara sig.
Han drog därvid kraftigt till strids för hvar och en enskilds fria själfbestämningsrätt i religiösa frågor, och han lät slutligen sitt tal kulminera i dessa djärfva ord: » Jag säger er, att om en människa känner sitt hjärta draget till katolicismen, så låten henne blifva katolik; och om hon känner sig dragen till ateismen, låten henne blifva ateist, och följe henne så Herrans välsignelse. »
Hvad Beecher sagt och gjort, huru det jäste inom honom, och huru han fortplantade denna jäsning i vida kretsar, det tillhör redan det förflutna.
Ingen älskade honom alltigenom, ingen kunde heller helt och hållet ogilla honom.
Han var en karakteristisk företeelse, en kraftyttring af den amerikanska naturen.
C Olly er.
Bland de iinitariska predikanterna tillkommer en hedersplats den gamle, ärevördige Robert Collyer.
Hans namn har i hela Amerika en god klang, och han räknas ännu bland New-Yorks sondags-koryfeer, om också åhörareströmmen till hans kyrka ej längre är så tät, som i gångna dagar, då han var mera på modet.
Ett vänligt, fridfullt, gammalt anlete, kransadt af rikt hvitt hår, blickar oss till mötes från hans predikstol.
Föredraget frapperar genom sin stilistiska obundenhet, såsom endast den gamle, som är säker på sitt auditorium, kan våga det, då han vet med sig att mena ärligt och tala ur hjärtat.
Uttryckets trivialiteter förlåter man gärna for innerlighetens skull och den nästan barnsligt älskvärda förtroligheten i hans ord och i hans sätt.
Han har något i bela sitt uppträdande, som kommer en att tänka på en farfar eller morfar i kretsen af sina barnbarn.
» Vet ni », sade han en gång i en predikan om odödligheten och lutade sig fram öfver talarstolen med en för honom egendomlig, intim gest, » vet ni, det som Darwin säger om fågelns vingar, det tilltalar mig.
Han har fått dem därför, säger han, att han längtade efter att få flyga.
Önskan, sträfvandet gjorde att de utvecklades.
Han ville flyga, han försökte flyga och under denna ständiga längtan, dessa ständiga bemödanden — kan ni tänka er - — växte det verkligen ut vingar på honom, och han sväfvade upp mot den blåa etern.
Så — vet ni — har jag också många gånger tröstat mig.
Kanske — så har jag tänkt — är det på samma sätt med vår odödlighet.
Om vi riktigt af hjärtat längta därefter och riktigt innerligt bemöda oss att sätta vårt536
lif i samklang med sådana tankar, kanske skänker oss då den gode Guden också en gång evighetens vingar! »
Robert Collyer besitter en åder af vänlig humor, som äfven på predikstolen gör sig gällande.
Det är icke några blixtar af kvickhet, som, han ger till bästa, såsom mången gång Beecher kunde göra; utan det är fast mer halft barnsliga, halft djupsinniga berättelser, som i hans mun få något egendomligt tilltalande och som icke stå i någon kontrast mot hans prästerliga funktion » » När jag en gång efter en längre frånvaro åter kom hem till min kära gamla mor », berättade han en gång, " » såg hon sorgsen ut och sade: ' Roberg jag har det så svårt med min bibel!
' Som ett slag träffade detta mig.
Ackr min gamla, fromma moder, skulle hon också nu på gamla da ' r gå igenom alla dessa plågande tvifvel, som förgifta tron och lifvet för oss unge?
Hur skulle jag här finna det rätta ordet, för att bringa tröst och hjälp?
— Men innan jag hann komma längre i mina tankar, tillade min mor: ' När jag lägger bibeln på knäet, kan jag icke urskilja bokstäfverna, och böjer jag mig ned för att se bättre, så får jag ondt i magen.
' — Hur jag kände sinnet lättadt!
Jag köpte min mor en ny bibel, med stort tryck för gamla ögon, och sedan har jag aldrig hört, att hon haft några svårigheter med Guds ord. »
Collyer hör icke till de långt gående unitarierna.
Personligen är han snarare konservativ, men en mild tolerans karakteriserar hela hans uppfattning och hans hjärtliga människokärlek vet icke af några undantag på grund af olika trosmeningar.
Det är i många amerikanska kyrkor brukligt att före nattvarden prästen inbjuder de främlingar, som möjligen äro närvarande, att äfven deltaga i församlingens firande af kärleksmåltidens sakrament.
Collyers uttryckssätt härvid är karakteristiskt för hans omfattande kristliga sympati:
» Skulle här några främlingar vara tillstädes, så inbjuda vi eder härmed att begå den heliga nattvarden tillsammans med oss.
Om ni ock skulle tillhöra andra kyrkor, eller rent af icke tillhöra någon kyrka alis; om ni möjligen har en annan tro än vi eller — ingen tro alis, så inbjuda vi eder dock till vår nattvard, om blott edert hjärta drifver er dit. »
Ovillkorligen måste man härvid komma att tänka på den världsomfattande kärlekens ord: » Kommen hit I alle, som arbeten och ären betungade ».
Sin faderliga välvilja sträcker han ock till den yngre teologiska generationen, som i sina åsikter gått längre än han; och han hyser en orubblig tro på nya världsåskådningars berättigande under den mänskliga utvecklingen.
» Jag kan », brukar han säga, » icke dela den åsikt, som framställts af min käre son John Chadwick ... » 537 PREDIKANTER I NEW-YORK.
Det är uppfriskande, att höra en sådan representant för den gamla tiden tala, en åldring, som sedan han genomkämpat si ?i tids andliga strid och tillgodogjort sig dess uppfattningssätt, icke ser på en yngre generation med gubbaktigt missnöje, utan med välvillig förhoppning att äfven ur dess kamp nya sanningar skola födas, ny välsignelse spridas bland människorna.
Forts, följer.
Öfvers, af en uppsats i tyska tidskriften * Vom Fels zum Meer ", undertecknad:
Hans Otto Muller.Mors porträtt.
I ett af fisklägets hundra hus, hvilka alla liknade hvarandra till storlek och form, hvilka alla hade lika många fönster och lika höga skorstenar, bodde gamle Mattsson, lotsen.
I alla fisklägets rum funnos samma slags möbler, på alla dess fönsterhyllor stodo samma slags blommor, i alla dess hörnskåp funnos samma sorter af snäckskal och koraller, på alla dess väggar hängde likadana taflor.
Och såsom gammal sed stadgat det, lefde alla fisklägets människor samma slags lif.
En natt drömde han, att detta porträtt steg ned ur sin ram, ställde sig framför honom och sade med hög röst: » Du skall gifta dig, Mattsson ».
— Men mors porträtt upprepade blott med än större eftertryck: » Du skall gifta dig, Mattsson ».
Men denna gången förstod han ej rätt dess handlingssätt.
Det syntes honom, att porträttet handlade alldeles i strid med förut tillkännagifna åsikter.
Just då han klädde sig till brudgum, lossade spiken, som porträttet hängde på, och föll till golfvet.
— Och nu steg detta porträtt ned från väggen och befallde honom att gifta sig!
Så god son han var, tillät han sig att tänka, att det dref gäck med honom.mors porträtt.
Och med en stämma, som under många år öfvats och stärkts af att bjuda ut fisk på stadens torg, upprepade det: » Du skall gifta dig, Mattsson ».
Alla fisklägets hundra hus hade spetsiga tak och hvit-rappade väggar, alla fisklägets båtar hade samma byggnad och tackling.
Ingen brukade där göra något ovanligt.
Mor själf skulle varit den första att sätta sig emot ett sådant giftermål, om hon blott lefvat.
Mor hade hållit skarpt på skick och sed.
Det hade alltid varit något orimligt vördnadsbjudande Öfver mor, då hon kommit så där i svart taft med många volanger.
Den stora, lysande guldbroschen, den tunga, skramlande guldkedjan hade alltid skrämt honom.
Om hon kommit i sina torgkläder, i rutig hufvudduk och vaxduksförklädet besatt med fiskfjäll och fiskögon, skulle han kanske ej haft fullt så stor respekt för henne.
Men nu blef slutet det, att han lofvade gifta sig, och så kröp mors porträtt upp i ramen igen.
Det föll honom icke in att vara olydig mot mors portratt.
Det visste naturligtvis hvad som var bäst for honom.
Föräldrarna sade - ja, och dagen, då man skulle gå till staden och taga ut lysning, blef bestämd.
En fjärdedels mil lång är den, och en sägen påstår, att folket " i fiskläget är så rikt, att det skulle kunna belägga den med blanka silfverpengar.
Glimmande som en fiskbuk, skulle den med sina hvita fjäll slingra fram mellan starrtufvor och polar, fyllda med hornstagg och melankoliska klockgrodor.
Tusenskönor och mandelblommor, som pryda denna af människor öfvergifna mark, skulle spegla sig i de blanka silfvermynten, tistlarna skulle skyddande sträcka ut sina taggar öfver dem, och vinden, skulle finna en klingande resonnansbotten, då han spelar på fäladens vasstrån och telefontrådar.
Gamle Mattsson hade kanske också haft någon hugnad, om han fått sätta ned sina tunga sjöstöflar på klingande silfver, ty visst är, att han nu en tid kom att gå den vägen oftare, än han skulle önskat.
Han hade icke haft » klara papper ».
Det drog ut på tiden, innan kyrkoherden hann skrifva till konsistorium om hans sak och utverka tillåtelse åt honom att få ingå nytt äktenskap.54°
Han satte sig nere vid dörren i pastorsexpeditionen och dröjde där i tyst förbidan till dess alla andra talat ut.
Där satt han i tjock, stickad ylletröja, höga sjöstöflar och vindfaren sydvest med ett skarpt, klokt ansikte och långt, grått hår och väntade på att få lof att gifta sig.
Kyrkoherden tänkte sig honom alltid såsom rätt nedstigen från en af Hagborgs taflor.
Det var eget, att den där fiskargubben kunde fattats af så ifrig längtan.
— Mattsson har brådtom med det här giftermålet —, sade kyrkoherden.
— Åhja, det är bäst, att det blir gjort snart.
— Kunde inte Mattsson lika så gärna afstå från hela saken?
Mattsson är inte ung längre.
Kyrkoherden skulle inte förundra sig allt för mycket.
Rundt om den gröna torkplatsen, där de bruna fiskgarnen voro uthängda, längs de cementklädda murarna kring hamnen, vid fiskborden på torget, där torsken och krabborna såldes, och långt ute på Sundet, där sillstimmen förföljdes, brusade en storm af undran och åtlöje.
— Jaså, han skulle gifta sig, han, Mattsson, som löpte bort från sitt eget bröllop!
Mors porträtt Höll på att drifva honom till förtviflan.
Hon satt och gret.
Han frågade henne då, om hon hellre hade velat hafva en annan.
— Var det inte någon hon tyckte om?
— Åh-nej, visst inte.
Därute på fyren är vackert.
Sundets vackra vatten svallar rundtom den.
Den flacka stranden, fisklägets små regelräta hus och den fjärran staden, allt öfverstrålas af dess eviga skönhet.
Ur de mjuka töcken, som gärna insvepa den västliga horizonten, kommer då och då en fiskarbåt framilande.
I djärf kryssning styr den ned mot hamnen.
Det brusar muntert om fören, då denMORS PORTRÄTT.
skjuter in genom den trånga hamnporten.
Fiskrarna svinga hattarna till en glad helsning, och på båtbottnen ligger det vunna bytet och glittrar.
Det kom en båt in i hamnen, medan gamle Mattsson stod ute på fyren.
— Jaså, — tänkte han, — har du gått och blifvit kär i den grannaste karlen i fiskläget.
Likaså gärna kan du gifta dig med mig, som att vänta på den.
Då de bergades voro de alldeles förbi af mattighet och köld.
Allt i båten var kläddt med is, och deras våta kläder hade börjat stelna under den skarpa kylan.
Gamle Mattsson blef då så förkyld, att han aldrig mer återfick sin helsa.
Mången tyckte att det var egendomligt, att han fått denna idé att gifta sig straxt fore olyckshändelsen, ty den lilla kvinnan, han fått, blef honom en god vårdarinna.
Hela fiskläget erkände nu, att han aldrig gjort något klokare, än när han gifte sig, och den lilla kvinnan fick stort anseende för den ömhets skull, med hvilken hon skötte mannen.
— Hon får ej svårt att bli omgift, — sade man.
— Du skall ta det, då jag är död, likasom du skall taga allt mitt, — sade han.
— Tala inte om sådant.
— Och du skall ' ge akt på mors porträtt, då de unga karlarne fria till dig.
Sannerligen här finnes någon i hela fiskläget, som förstår sig på giftas-affärer bättre än det porträttet!
— ' '
Selma Lagerlöf.Literära notiser.
Novell-literatur.
Axel Jäderins s. k. verklighetsteckning » Brottsjöar » (Stockholm, Svanbäck &amp; Komp., kr.
2.25) öppnade vi med ganska stora förväntningar.
är en mogen och pröfvad man och har såsom tidningsman gjort sig känd för framstående duglighet.
Det borde sålunda ej vara ett vanligt nybörjararbete, som man hade att vänta af hans hand, Särskildt stegrades dessa förväntningar därigenom, att vi hört sägas, att han valt ämnet för sin berättelse ur tidningsvärlden.
Där borde han vara på egen mark och verkligen hafva något att förtälja.
Men dessa förväntningar svekos snart under läsningen.
Ur tidningsmannens erfarenhet fingo vi veta mycket litet i denna berättelse om en landsorts-redaktörs vedermödor.
Hufvudinnehållet af boken upptages i stället af en ytterst tarfligt både uppfunnen och återgifven kärlekshistoria.
En del drastiska småstadstyper föras visserligen fram på scenen, men förf.
vet ej att göra något konstnärligt bruk af dem.
Verklighetsmaterialet fanns, därom får läsaren en antydan, men den literära behandlingen däraf har föga genomförts.
Ej heller i hufvudpersoner teckning har förf.
lyckats vinna vårt intresse.
Någon psykologisk analys presteras knappast, och endast genom några drag af osannolik romantik höjer sig skildringen Öfver en prosaisk hvardaglighet.
Ej heller stilen är egnad att förläna berättelsen något konstnärligt värde.
Den är ofta vårdslös och förf.
afbryter gång efter annan berättelsen genom egna inströdda reflexioner, — reflexioner, som ofta må uttrycka ett naturligt sundt förnuft, men som ej hafva ett grand af den originella genialitet, som ensamt kan ursäkta dylika brott mot den episka objektiviteten.
Totalintrycket af » Brottsjöar » blir därför det, att det var ett misstag af förf.
att gifva sig in på diktens område.
Nå, man kan ju vara en duktig karl, ja till och med en framstående författare på andra områden, utan att vara skald.
Mera literärt vårdade äro kanske de noveller, som Albert Cederblad nyligen publicerat under den ei just lämpliga titeln » Sedt och Kändt » (Stockholm, Albert Bonnier, kr.
Men det.
konstnärliga värdet synes oss ej därför större.
Äfven denne förf.
gör intrycket af en begåfvad, praktiskt förståndig man med goda grundsatser, men mycket litet af den sanna konstnärliga gnistan.
Berättelsen flyter väl enkelt och naturligt, men det är för litet af färg eller kraft i stilen och föga originalitet i uppfattningen.
När förf.
vill återgifva en känslostämning, slår denna ofta öfver i sentimentalitet.
Så t. ex. då han låter den frigifna kvinnliga fästningsfången dö på sin moders grafkulle, eller då han arrangerar den » moraliska » tablån i skissen » Bröderna ».
Af helt annat literärt värde är den samling skisser och noveller, som under titeln » Med sordin » utgifvits af signaturen Rust Roest (Stockholm, Fr. Skoglund i distrib., kr.
Flera af dessa små berättelser äro i sin art verkligt förträffliga alster.literära notiser.
En nästan nervös finkänslighet — det är denna förfis förnämsta kännetecken.
Ord och uttryck väljas med den ytterligaste omsorg, för att icke störa känslostämningens färgton.
Och mellan hvarje rad dallrar ett lättrör.dt hjärtas medkänsla med människornas stora och små sorger.
Det hvilar öfver det hela en atmosfer af elegant grace och modern förfining, som man annars är van att möta blott hos franska författare, — och kanske hos deras danske efterbildare.
Man saknar blott något af den sunda kraft, som alltid skulle rädda känsligheten från känslosamhet.
har långt flera färger på sin palett för den vemodiga sorgen, än för den friska glädjen.
Välgörande är dock den humor, hvarmed förf.
stundom vet att försona det hvardagliga.
I det hänseendet är t. ex. den första skissen en verklig liten pärla.
har kallat sin samling » Med sordin », och vill väl därmed antyda, att band här lagts på tankarnes skärpa och på de starka känsloutbrotten.
Såsom karakteristik af de meddelade skisserna förefaller oss denna titel sann och betecknande.
Men om namnet därjämte skall betyda, att förf.
själfvilligt användt sordinen och alltför väl kunde spela med fullare ton, så kunna vi ej annat än önska sordinen bort och hoppas, att förf.
en gång vill säga sina tankar och sjunga sina känslor fullt och fritt ut.
Det är sannt, att den måttfulla begränsningen är den sanna konstens kännetecken, men denna är ej liktydig med ett afstående från det stora och det starka eller ett inskränkande till det lilla och matta.
Skulle ej » Rust Roest », som nu öfvat sin pensel i ett stort antal delikata miniatyrer, kunna våga sig på en större duk och ett större ämne?
Det är en fråga, som säkert trängt sig på fler än oss vid läsningen af dessa i sin art ypperliga novellskisser.
Ett filosofiskt arbete, som icke utgått från akademiska kretsar, är en sällsynthet i vår literatur.
Än mera, då det röjer det allvar och den själfständighet, som ej rättvisligen kunna frånkännas » Tsätaliit-ordens vishetslära » af Aug.
G. Zethreus (Stockholm, del I 1889, del II 1891, O. L. Svanbäcks boktr, aktieb.
2 o. 3).
Om den ståndpunkt, hvarifrån förf.
utgår, kunna följande citat ur andra delens förord gifva en föreställning:
» Vi hafva till en början, och i strid med förra tiders åsikter ömsinnenas otillräckliga vittnesbörd och förnuftet såsom det enda fullt tillförlitliga kunskaps-organet, sökt häfda sinnevärldens betydelse och visa, att den säkraste ledaren för vårt omdöme är den på erfarenheten grundade forskningens resultat.
Den andra lika viktiga frågan gällde beskaffenheten af den värld, i hvilken vi lefva och som förnummen med våra sinnen, ställer sig för oss såsom en yttre, fullt real verklighet, till skillnad från vår egen inre, andliga värld, som är våra själsförmögenheters gemensamma skapelse.
Är det sannt hvad som säges, att hvad vi kalla materie icke erbjuder någon fast, konstant eller har någon egen själfständig, aktuell tillvaro, utan endast är ett fenomen, en uppenbarelseform af något andligt, immateriellt, som vi själva ej kunna åtkomma, men som utgör allt varandes egentliga och sanna väsen?
Vi bestrida ett sådant påstående och på samma gång dualismen af ande och materie, hvilka vi förklara vara ett, liksom egenskapen är ett med föremålet som eger densamma och från hvilket den ej kan skiljas, utan att föremålet själft på samma gång upphör att vara hvad det är.
Den ensidiga idealismen är, enligt vårt förmenande, lika förkastlig som den ensidiga materialismen, så till vida som idé och verklighet, ande och materie, själ och kropp betinga hvarandra, utgörande, så att säga, tvänne sidor af samma enhet, hvilka sidor stå till hvarandra i det för-544
hållandet, att det andliga, immateriella är immanent i det kroppsliga, hvilket, såsom substrat för det förra, utgör just det, som har den eller den egenskapen, till skillnad från egenskapen såsom sådan, eller det andliga, hvilket är det förras eller det kroppligas kännetecknande bestämning.
» Efter dessa propedeutiska eller mera förberedande undersökningar hafva vi i detta arbetes andra del.
kommit till den vissheten, att det finnes en ofantligt mycket högre och gudsmedvetandet inom oss vida mer tilltalande uppfattning af det oändliga, hela världsalltet omfattande gudomsmajestätet än den blott antropomorfiska, som af det högsta väsendet gör en med företrädesvis mänskliga, om än såsom sådana i högsta grad fullkomliga egenskaper utrustad personlighet, hvars egentliga bostad är himmelen, och dit han också till slut samlar sina trogna.
» Vi hafva funnit, att talet om viljans ofrihet, om än i många hänseenden berättigadt, dock i det hela är ett fåviskt och oriktigt tal.
» Vi hafva lärt oss inse, att området för våra plikters uppfyllande går vida utöfver den gräns, som den mosaiska och den på densamma stödda kristliga sedelagen har utstakat.
» Vi hafva vant oss att i döden se icke en mänsklighetens skräckinjagande fiende, utan en dess välgörare och vän, som tager ifrån oss det hos oss ovä^ sentliga och tillfälliga för att Öfverlemna det åt förgängelsen, men bevarar det bästa af oss, det finaste extraktet och, så att säga, destillatet af vårt väsen, för att låta det lefva icke i skyn eller den blåa himmelen Öfver våra hufvuden, eller på någon af de andra planeterna, ett antagande lika orimligt och naivt som saknande hvarje anstymmelse till stöd i någon vetenskap, utan på den jord, med hvilken vi oupphörligen äro förenade och hvarest detta, som återstår af oss själfva, fortfarande kommer att verka genom otaliga generationer, så länge ett människosläkte finnes. » —
Vi kunna icke medgifva, att den kritik, som förf.
egnar de äldre åsikterna är fullt träffande — den idealistiska fenomenteorien beröfvar visst icke denna världen dess realitet, och Gud kan fattas såsom person utan antropo-morfismer, låt vara att han måste ega några likheter med den högsta i vår värld gifna verkligheten, människan o. s. v. — och vi tro ej, att lifvets gåtor kunna utan fantasteri lösas på författarens panteistiskt materialistiska ståndpunkt.
Men vi erkänna, att det i hans tankebyggnad, trots grundvalens svaghet, finnes mycket af ideala tendenser.
Och hans arbete gifver det intrycket, att han gått därtill med ärligt forskningsallvar och talar däri ur sin personliga Öfvertygelse med öppen sanningskärlek.
Därför böra hans ord ej få förklinga opåaktade.
e.En fosterländsk angelägenhet.
Viktor Rydberg har till konstnärsklubbens julblad för detta år bidragit bl.
a. med följande » utdrag ur en monolog »:
» Betrakta vår svenska ungdom, när den högtidliga dagen för dess inträde i vapentjänsten kommit!
Hvarför hafven I aldrig, så vidt jag vet, valt detta till ämne för edra framställningar?
Hvad man nu än må säga om ett ' ämnes ' betydelse för en målning, kan man väl ändå icke påstå, att en god målning blir dålig, därför att hon har ett fosterländskt ämne och gläder våra hjärtan med anblicken af ett ädelt folks ynglingaskaror, sådana de te sig å denna betydelsefulla dag.
» Miltiades, Kimon, Perikles, om edra andar kunde skåda vår beväring tågande till och från sina Öfningsplatser, och jämföra den med de ynglingaskaror I förden till vapenlekar!
I voren hedningar, och det är naturligt, att vi, som äro kristna, böra kunna uppvisa ett uppbyggligare skådespel, hvad de unge fosterlandsförsvararne vidkommer, än I.