Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är, såsom jag förut framställt, lifligt intresserad för reda och ordning i myntväsendet och anser det således vara bättre att stadga nya grunder och verkställa genast, än besluta uppskof, som jag fruktar blifva en följd af den motsatta principens ihärdiga försvar, och hvarigenom realisationen än längre finge stå på tillväxt af en ytterligare myntförsämring.
Försynen vet, hvar det då kan stadna.
Men skulle man Ryckas verkställa realisationen efter redan uppgjorda grunde r, så fruktar jag, att den oreda, hvaröfver man klagat i hufvudstaden, men hvilken jag alldeles icke erfartt i landsorterna, då i stället skulle vända sig dit, och att, under det hufvudstaden vore lugnad, oro komme att råda i landet.
Jag skulle tvekat att framställa denna min öfvertygelse, då Konungen yttrat sin om nödvändigheten att sätta lagen i verkställighet; nien jag tror ej, att meningen kunnat vara att anse lagen af i83o ovilkorligt bindande i afseende å sättet.
Denna lag är redan de facto upphäfven; sådant kan icke undgå någon, som gör sig reda för dess innehåll.
Den förutsätter nemi. tvenne väsendtliga vilkor.
Det ena är tiden; den är länge sedan expirerad:
Det andra är föreskriften om Bankens förstärkning; sådant kan ej ske utan nya mesurer, och då åter är ju förändring nödig. — Lagens i §. lyder nemi.: ”R.
St. utlofva och försäkra, att hvar och en, som någon Bancosedel eller förbindelse innehafver, skall derför njuta full betalning, enligt den i i §. stadgade grund, och all utvexling af Svenskt silfvermynt emot sedlar efter denna grund skall, sedan Bancofullmägtige hos K. M. i underd. anmält, att de af R.
St. för vexlingen beslutade åtgärder hunnit verkställas, vidtaga å den tid, K. M. genom utfärdad allmän Kungörelse dertill bestämmer.” Nu hafva Full— mägtige ej kommit i tillfälle att göra den omförmälda anmälan , utan tvärtom veta vi alla, att den ej kunnat ske.
Vilkoren äro ju alltså icke uppfyllda; och jag är öfvertyg gad, att både Konung och Representation, om de med kallsinnighet undersöka det fattade beslutet, skola finna, att detsammas förändrande ej innebär återtagande af någon gifven lofven, utan blott förklarande, att lagen till vissa delar redan- upphört och alltså icke kan anses gällande. ao Den 20 Februarii f. m, Hr Rosenblad, Bernh.:
Då jag i sista plenum hade den ärån yttra mig i detta ämne, upptog jag frågan så fullständigt, som mitt förtroende till H. R. o. Ad:s tålamod möjligen kunde tillåta.
Jag skall också i dag icke missbruka detta tålamod med att omsäga, hvad jag redan anfört.
Jag skall, i afseende på Hr Nordenanckar, inskränka mig till att hänvisa honom, rörande grunden för Bancofullmägtiges afdrag från den beräknade sedelstocken af förskottet till Riksg.-Gont. — det mest temporära af alla Bankens lån — till i83o års Revisorers godkännande; och dem lärer man ej kunna skylla för för stor benägenhet att underlätta realisationen.
Beträffande min alternativa beräkning, utan afdrag af hvad assigneringsräkningarna öfverstiga 2,400,000 R:dr, hänvisar jag till sidan 183 i sista Stats- och BancoCJtsk:s Betänk.
N:o 14, och upprepar den önskan, att när man vill bedöma och klandra sednaste Sländers realisationsbeslut, man mätte sträcka sina forskningar litet längre än till Banco-reglementet och vissa ensidiga tidnings-artiklar, åtminstone till den tidens officiella handlingar.
Likaledes får jag be den värde talaren icke förblanda Bankcredit med Statscredit, eller en klok bankrörelse med cours-operationer.
Klokt användande af sin credit, klokt ordnande af sin rörelse kan ingen Bank, vare sig allmän eller enskild, underlåta; deremot, hvad cours-operationer beträffar, tror jag mig redan hafva för mycket både i tal och skrift visat deras paliiativmässiga otillräcklighet, för att underkastas beskyllningen af deras försvar.
Vidare i afseende på påståendet, att i England anser man vara det rätta att indraga Bankens lånerörelse, så snart uttagning af silfver skett till större mängd, får jag anföra, att särdeles sedan man äfven tagit erfarenheten till råds för att lära, huru en Bank bör förvaltas, rättar man både utsläppning och indragning af sedlar endast efter rörelsens behof å ena sidan och creditens medgifvande å den andra, för hvilka inga andra proportioner låta stadga sig, än dem en klok Styrelse sjelf för tillfället bestämmer.
Sålunda t. ex., vid den stora handelscrisis och Provincialbankernas fall i December 1825, ökade Engelska Banken på 3 veckor sina sedlar från knappt millioner Pund St. till öfver 25,700,000 P, St., eller med nära 70 procent, utan våda för dessas credit eller obehindrade inlösen, men till 1'äddning för mångfaldiga näringsidkare.
Slutligen kan jag icke underlåta uttrycka min förundran öfver bristen på sammanhang emellan de allmänna grundsatser, Hr Nordenanckar synes erkänna, och de förslag han dock tillstyrker.
Han tyckes nemligen medgifva , att ett stadgadt myntvärde är nödvändigt för de förbättrade creditförhållanden, de privata låneanstalter, som han förebrår sista realisationsbeslut att hafva lemnat ur sigte; men, emedan dessa förbättringar, som under närvarande förhållanden icke kunnat uppkomma, Dea 20 Februarii f. m. 21 nu icke finnas, tillstyrker han förblifvandet vid hvad som är.
Hvad en annan värd talare beträffar, så hade jag helst önskat att ej behöfva upptaga hans yttrande, då jag ej älskar upplifvandet af ganda tvister, och för egen del icke fruktår undersökningen, huruvida alla bemödanden inom mili förmåga blifvit använda att motsvara det förtroende, 11.
St. (i inledningen till Banco-reglementef) satt till, ”rådigheten, omtankan och nitet” hos mig såsom Banco-fullmägtig, att derpå grunda ”tillförsigten, att de Välgörande ”påföljder, sorn med realisationsbeslutet varit åsvftade, skul”le i verkligheten ernås, samt af möjligen mötande svårig”heter och tillfälliga oföresedda hinder ej hämmas eller omintetgöras.
Men då nu samme värde talare, hvilken såsom Revisor, med skyldighet att tillse efterlefnaden af R.
St:s beslut och deribland af ”lagarna angående myntbestämningen och för R.
St:s Bank” föreskrifvit FuIImägtige att anse såsom vilkorligt budet skall i frågan om fullbordandet af alla förberedande åtgärder till silfvervexlingen, men deremot till ovilkorligt lagbud upphöjt egna, ensidiga, i reglementet onämnda vilkor för sättet af dennä fullbordan; då denne talare nu för andra gången yrkat den sats, att, emedan man ej var färdig vid 1831 års slut till siIfverutvex 1 ingens början, lagbudet derom upphört.
Utan att ingå i omdöme öfver det bidrag till kännedomen af den värde talarens sätt att förstå ett Revisors-uppdrag, sorn denna bekännelse lemnar, vill jag endast erinra, att hvarken myntbestämningslagen eller något Ständernas beslut bestämmer dagen, då silfvervexlingen skulle börja.
Endast för anmälan om dess utsättande var en tidpunkt utsatt; men äfven om denna i råttan tid skett, berodde det ensamt af Konungens godtfinnande att bestämma sjelfva utvexlingen till och med senare, än H. M. nu föreslagit.
I alla fall får jag lemna till hvar och ens omdöme, som icke af fördomar blifvit allt för mycket förblindad, om det är tänkbart att i83o års Ständer, eller rättare den majoritet, som bestämde deras beslut och ensamt torde vara domare öfver dess anda, kunde på en gång förklara silfvervexling för ett sine qua non för ordning i myntväsendet och förkofran i näringar, och likväl besluta, att om den af oss så högt värderade vexlingen ej inom en viss tid kan inträda, vi hellre vilja behålla den gamla surdegen.
Utur den förvirring, hvaruti våra financer befinna sig, är det ej godt att uppgöra sig något redigt begrepp.
Genom sifferberäkningar har det en lång tid lyckats att uppehålla den stora bankrutten.
Jag hoppas, att vi ännu längre skola kunna fördröja denna katastroph.
Vid förra Riksdagen yttrade jag mig emot realisationen, och jag har ännu ej lyckats blifva 32 Deli ao Februari i f. ra. proselyt.
Jag vill blott till BancoUtsk:s begrundande framställa några frågor.
Enligt Hr af Forsells Statistik utgöra de i landtegendom intecknade enskilda capitalerna 38,5oo,ooo R:dr; i stadsegendom äro 16 millioner intecknade; de publika cassorua hafva 17,975,300 R:dr utestående inteckningar, summa 73,000,000 Rrdr.
Om det ock är att förmoda, att cassorna tvingas bibehålla förtroendet för Banken, torde likväl icke de enskilda äga en lika tro eller öfvertro, utan torde de uppsäga sina fordringar.
Jag frågar då, om af de 55.000.000 R:dr enskilda inteckningar, 40,000,000 R:dr uppsades, i hvad tillstånd försattes då de skuldsatta?
Om sedan efter exsecutions-auctiOnerna capitalerne presenterades till invexling i Banken, i hvad skick blefve då den?
Om de i Finland befintliga 4,000,000 R:dr bancosedlar företeddes till inlösen, och om af Sveriges 3,000,000 menniskor åtminstone 2.000.000 önskade äga en silfverpenning, på hvad fot blefve vål Banken?
Eller tror man väl, att dess Fond räckte till för alla dessa behof?
Jag tror mig hafva rätt att af BancoUtsk. begära svar å dessa frågor och frångår icke min öfvertygelse, att Banken ännu icke är i den ställning, att utvexlingen utan fara kan beslutas.
Hr Silfverberg, Magn.
Di dr., anförde skriftligen:
Vid Hr Nordenanckar på bordet hvilande anförande i realisationsfrågan anhåller jag att få göra några anmärkningar.
Hr Nordenanckar har från riktiga premisser banat sig väg till ett emot ali rättsgrund stridande resultat.
Han har nemligen af såväl den omständigheten, att den stadgade proportionen af 5 till 8 emellan silfver och utelöpande sedelstocken ej ännu befanns i Bankens hvalf, som ock att Banken ej d. 3i Dec. i83i var färdig till utvexling, dragit den besynnerliga slutsats, alt R.
St. voro af förra Riksdagens beslut oförhindrade att vid denna bestämma realisationen efter riya förändrade grunder.
Men, mina Herrar! det är just detta förhållande, härledande sig från en mindre gynnande bandelsconjimctur, som föranledt detta Urtima Riksmöte, hvars ändamål K.
M. förklarat vara, att öfverlägga om sättet att bringa den af R.
St. uppgjorda och af Konungen sanctionerade myntbestämningslagen till verkställighet.
I motsatt fall synes det intet tvifvel underkastadt, att, med Styrelsens nu uttalade åsigter, silfverutvéxlingen för sig gått, utan Ständernas sammankallande.
Förenämnde lag innehåller den högtidliga, bestämda försäkran, att Svenska Folket hädanefter skall äga ett mynt, samt bestämmer utvexlingsgrunden till 128 sk.
Brytes denna lag eller fördröjes dess verkställighet, så alt mellankommande, missgynnande omständigheter göra denna overkställbar, hvad förtroende skall Nationen framdeles kunna äga till R.
St. beslut?
Man invänder emot den fastställda myntbestämningsgrunden, att den numera skall vara olämplig och orättvis, emedan vexel - Den ao Fcbruarii f. m. 33 coursell sedan sista Riksdag varierat emellan i49 sk. och i36 sk., sorn den nu är.
Härvid får jag först anmärka, att dessa coursfluctuationer hafva existerat så kort tid, att de ej ännu haft något inflytande hvarken på fastighets- eller varupris.
Dernäst förekommer till besvarande den frågan, hvarifrån denna coursstegring härleder sig.
Svaret blir otvifvelaktig!: att den uppkommit just genom de åtgärder, R.
St. vid förra Riksdagen vidtogo, att genom silfverköp consolidera Banken.
Såsom en följd häraf skulle del ock visserligen vara oförenligt med R.
Sfs värdighet såsom Statsmagt, att vägra uppfyllandet eller uppskjuta verkställigheten af ett högtidligen gifvet löfte och derigenom förlänga den myntoreda, som i 25 år varit förstörande för den allmänna välmågan och våldsamt ingripande i den enskilda äganderätten.
Huru anses i privata creditförhållanden den gäldenär, som med sina creditorer uppgjort ett accord, ej uppfyller detsamma, men vid förfallotiden söker bereda sig nya fördelar på sina fordringsägares bekostnad?
Alldeles enahanda förhållande äger rum emellan Banken och inueliafvarna af dess sedlar; accordet dem emellan är af R.
St. uppgjordt samt kan och bör, enligt allmänna rättsprinciper, ej rubbas.
Hr Frih. Rantzou och Hr Rosenblad hafva uti sina sakrika anföranden till en så fullkomlig evidens bevisat möjligheten af silfverutvexling med Bankens förhand varande redbara fond, att äfven den klentrognaste synes mig böra i detta afseende finna sig öfvertygad, hvarföre jag ej heller, med iakttagande af nödiga garantier och antagande af en Banklag, som betryggar realisationens bestånd, finner ringaste våda vid dess verkställande den 1 nästk.
Juli, i enlighet med hvad K. M:s Nåd.
Skrifvelse innehåller.
Jag an-' häller, att dessa mina anmärkningar må åtfölja remissen af Hr Nordenanckars anförande till BancbUtskottet.
Det hade varit önskligt, att fråga ej uppstått om förändring af myntbestämningsgrunden, hvarom lagen af d. 1 Mars i83o innehåller i i:sta § : ”Såsom orubblig grund såväl för invexlingen af Bandens sedlar, som för inlösen af dess öfriga förbindelser, hvil— ”ka nu med Bancosedlar fullgöras, fastställes, att 128 sk. el”Jer 2 och § Riksdaler specie i sådana sedlar eller förbindelser skola gälla lika med 1 Riksdaler i silfver;” och uti 2:dra § : ”R.
St. utlofva och försäkra, att hvar och en, som nå”gon Bancosedel eller förbindelse innehafver, skall derför ”njuta full betalning, enligt den i 1 J, stadgade grund.” Frih. Rantzou och andra värde talare hafva fullständigt ådagalagt såväl orättsenligheten af en sådan förändring, som huru litet den är af någon financiel eller oeconomisk omständighet påkallad.
Den ao Februarii f. m.
Beräkningen af det vid sista Riksdag godtyckligt antagna förhållande emellan sedelstocken och metalliska fonden beror egentligen på uppställningen af beräkningarna öfver sedelstocken, men detta arithmetiska förhållande är i alla fall, vare sig vid utvexlingens början eller efteråt, af vida mindre vigt än det sätt, hvarpå grunderna för Bankens rörelse och förvaltning bestämmas och handhafvas.
— Må det tillåtas mig vid detta tillfälle upprepa, hvad jag under dis— cussionen i ämnet vid sista Riksdag åberopade: att en man, som länge var en verksam ledamot i Bancostyrelsen, sorn vid flera Riksdagar förde ordet i sitt Stånd, som slutligen, ehuru, tyvärr! blott en kort tid, deltog i Konungens rådslag, frami.
StatsRådet Schwan år 1823, uti ett skriftligt yttrande, hvilket jag såsom ett dyrbart minnesmärke förvarar, ansåg Banken då kunna utan ringaste våda öppnas till utvexling efter 120 skillingar i Bancosedlar för 1 Riksdaler i silfver, med en utelöpande sedelstock af ungef'årligen lika storlek som nu, men med 2 millioner R.dr silfver mindre i metallisk valuta.
Jag anhåller äfven att vid detta tillfälle få säga några ord om den yttrade farhågan, att uppfyllandet af Bankens utvexlings-förbindelse skulle nödvändigt medföra en inskränkning i dess lönebidrag åt inhemska näringarna.
Om det silfver, som ur Banken uttages, stadnar inom landet, ersätter det ju de invexlade sedlarnas rum: om det föres till utrikes ort, för att jemna en tillfällig undervigt i handelns betalningar, sedan alla andra mindre kostsamma utvägar förut blifvit använde, utgör sjelfva denna utförsel ett medel till jemnyigtens snara återställande, och Bancostyrelsen kan alltid utan svårighet, måhända någon gång med uppoffring af en del utaf Bankens vinst, anskaffa erforderlig förstärkning för sin cassa, utan att behöfva hastigt eller till betydligt belopp förminska sin lånerörelse.
En väl ordnad
Bank måste naturligtvis äga rätt att vägra lån och att förminska län, men detta är den sista utväg, som en klok Bancostyrelse vidtager; och jag är öfvertvgad, att Banken, under fortfarande utvexling af silfver, skall, med upplyst tillämpning af sunda förvaltningsgrunder, kunna lemna inhemska näringarna verksammare och större bidrag, än den hittills i sitt slutna tillstånd kunnat åstadkomma, då, under fortsättningen af ett i sin grund oriktigt system, som med skäl må kallas strypning, man, utan afseende på productionens växande behof, velat bibehålla sedelmyntets värde endast genom sedelstockens qvantitativa bestämmande.
Ehuru flera anmärkningar redan blifvit gjorda vid Hr Nordenanckars anförande i förra Plenum, vill likväl jag tillägga ännu några; ty utan tvifvel linnas många, som dela Hr Nordenanckars me - Den 20 Februarii f. m. 20 mening.
Ett bevis derpå synes vara, att vi i dag lill oell med hört en värd ledamot ibland oss få uppbära förebråelser, för det han på uppgifna skal lindra t öfvertygelse och öfvergått till motsidan.
Jag är viss, att Ilr Nordenanckar är, ledd af de bästa afsigter; och dä han yttrat sig önska att följa Frih. Kantzous exempel, i fall han kunde öfvertygas, att de meningar Frih. nu hyser, vore de rätta, vill jag försöka att, genom upplysning om Ilr Nordenanckars misstag och undanrödjande af hans farhågor, så vidt möjligt föranleda en ändrad öfvertygelse.
Jag skall punktvis upplaga de af Hr Nordenanckars satser, hvilka jag anser särdeles behöfva vederläggning; och då jag följer samma ordning som han, hoppas jag ursägt, om den ej anses för den rätta.
Hr Nordenanckar har sagt 1:0
"att i83o års myntbe"stämnings-lag ej mera är bindande; men att, om någonting deri bör hållas i helgd, så är det proportionen af 5 till 8; att i83o års Banklag kan likaväl förändras som "nämnde proportion; att de som vilja behålla den förra, "men ändra den sednare, kasta bort hvad som besvärar dalens opinioner.”
Manne icke beskyllningen i omvändt förhållande kunde tillämpas på Hr Nordenanckar sjelf?
Han önskar bibehålla proportionen af 5 till 8, men vill, att stadgandet om silfverutvexling å 128 sk. skall förfalla.
Han fäster sig således vid bisaken, men förkastar hufvudsaken.
Och hvad vinnes med denna bisak?
Jo, coursens stegring, och hufVudsakens aflägsnande.
Jag önskar hufvudsaken, ej blott för lagens helgd; ty vi veta att hvarje lag, som ej är grundlag, kan, vid en Riksdag beslutad, upphäfvas vid en påföljande; utan väsendtligen för helgden af den moraliska lagen att hålla ord.
Den få vi icke bryta; ty hvad förtroende skulle väl Ständerna bibehålla, om de, i denna vigtiga fråga, der förtroendet betyder så mycket, återtoge hvad de högtidligen lofvat; om de nu, såsom under partitiderna, utan behof upphäfde på en efterföljande
Riksdag hvad de under en nästföregående beslutat?
Hr Nordenanckar säger, att de gjorda beräkningarna öfver det bristande silfverbeloppet äro felaktiga, och att han meddelat sina betänkligheter i detta hänseende åt BancoUtskts FinanceAfdelning.
Hvarföre har han icke af bidat dess svar?
Jag är öfvertygad, att han får nöjaktig rättelse, och jag vill dessutom minnas, att Hr Rosenblad redan under värt förra plenum vederlagt honom i denna omständighet.
Emedlertid må det förlåtas mig, om jag mera tror på beräkningen i Konungens Nåd Skrifvelse, rörande detta ämne, och på de officiella handlingar, hvilka tjenat till ledning för den af Konungens Rådgifvare, som densamma författat, än på den värde ledamotens enskilda, obestyrkta uppgifter.
Det är ock besynnerligt, att de ledamöter, som aldrig få nog säkra garantier för realisationens 2 H. 4 Den 20 Februarii f. ra. bestånd, just uro rikast på förslag att göra henne obeständig.
Hvad proportionen af 5 till 8 beträffar, så är stadgandet derom, på sätt Hr Hegardt redan anmärkt, alldeles tillfälligt.
Jag minnes icke hvem som hittade på detta heliga tal; men icke kom det från dem, som, i min tanka, voro de rättrogna.
Dessa ansågo, lika med mig, realisationen hafva kunnat ske genast, då beslutet fattades; men vi gåfvo efier för att lugna de bekymrade och tviflarne.
Då jag nu yrkar, att intet afseende skall fästas på de 160,000 R:dr, som fattas i denna proportion, så innebär det följaktligen icke någon afvikelse ifrån hvad jag tillförne yttrat, eller något bemödande att undanrödja hvad som faller sig besvärligt.
Jag önskar blott, att man icke måtte göra sig onödigt besvär och onyttig kostnad med ytterligare silfverköp före utvexlingens början.
Det kan icke med skäl påstås, att Banken har otillräckliga redbarheter för att nu, efter 128 sk., verkställa utvexlingen.
Enligt uppgift från Banken den 20 Januari i834 funnos då till den bristande proportionens anskaffande 2,i59,58o R:dr, hvilka nu i det närmaste motsvara inköpskostnaden efter dagens cours, och hvilka blifva mer än tillräckliga efter utvexlingens början, om nian då vill anskaffa hela det silfverbelopp, samma uppgift såsom erforderligt upptager.
För det 2:dra yttrar
Hr Nordenanckar ”att vexling ef"ter dagens cours är den enda rätta, emedan hvarje rubbning uti dagens pris och skuldernas nuvarande belopp är "obillig, och emedan Hr Nordenanckar ej kan linna, hvarföre uppoffringen för realisationen skall ske endast af de "skattdragande, som äfven måste bära all dess risk, samt "slutligen emedan vid en sådan höjd beräkningsgrund 044 ”sk.) ar Bankens silfverbehof nu redan fyldt, öfver 2 mil"lioner gifna Banken till betryggande af lånerörelsen och ”opinionen, och en årlig förlust af 5oo,ooo R:dr B:co be"sparad Bruksbandteringen.”
Flera ledamöter, som i dessa ämnen äga större sakkännedom än jag, hafva upplyst den väsendtliga skillnaden emellan varuvärden och cours.
Hr v. Heijne sjelf har medgifvit, att landtmannavaror och egendomar ej förändrat pris sedan sista Riksdag.
Hr Silfverberg har lemnat oss en lika beskaffad upplysning i afseende å prisen på colonial-varor och de väsendtligaste införselartiklar.
Sådant torde bevisa, att coursstegringen varit oberoende af inhemska pris och skuldbelopp, och att den ofta är utan någon omedelbar verkan å prisen på utländska varor.
Deraf följer ock, att antingen coursens sednaste stigande härrört af vexeloperationer eller andra orsaker, så har den hvarken verkat på inhemska pris eller skulder.
Under utvecklingen af nyss anförda sats har Hr Nordenanckar sagt: ”Capitalisten bör åtnöjas med 4 procents ränta och 2 procents afbetalning.
Om han, under 28 år, har genom myntförsämring af sin en-Riksdaler blott 18 sk. i behåll, så är sådant för - Den ao Februari i f. ra. 37 hållande alldeles riktigt, efter en beräkning sorn Hr Nordenanckar uppgjort.
Naturen jeranar onaturliga förhållanden. ’'
Jag vet ej på hvad grund Hr Nordenanckar anlager 4 procents ränta såsom ett naturligt förhållande.
Vore hon det, så skulle hon vara lika öfver hela jordklotet, det vi alla veta, att hon icke är; och hon kan icke heller vara det, ty räntefotens höjd beror i hvarje land på den större eller mindre tillgången å capital, låntagares noggrannhet att vårda clerus credit o. s. v. Således dä räntan i Sverige vanligen är 6 procent, är lion i Holland ofta 3; att taga 4 proc. vore der att vara ockrare, här välgörare.
Så länge vi ej äga något bestämdt mynt, befinna sig våra capitalister i samma osäkerhet som ockraren.
Han är oviss om capitalets återfående, emedan inga andra än osäkra låntagare pläga tillita honom, och emedan han genom öfverdrifven ränta af alla behöfver försäkra sig mot både capital och ränteförluster hos åtskilliga.
Långifvare mot laglig ränta äro, så länge realisationen icke ägt rum, aldrig tryggade mot förluster af en del af capitalet genom myntförsämring.
De måste således i den höga räntan beräkna sig en försäkrings-afgift mot capilal-förlusten, utom den, som vår oordentlighet i betalning, förluster på concurser m. m. åstadkomma.
Det är en besynnerlig, men gammal orättvisa, att anse penningeränta mindre oantastlig än annan inkomst; det har till och med funnits lagstiftningar, som förbjudit att taga sådan ränta.
Hos oss, der mängden är skuldsatt, är man färdig alt anse capitalisten för rik, utan alt man undersöker, i hvad förhållande hans inkomst står till hans behof.
När man till fördomen mot räntan lägger likgiltigheten för de förluster, som de rike kunna görir, kommer man så småningom till den slutsatsen, att det just icke är någon synd, att vidtaga åtgärder, hvarigenom den rike, eller capitalisten, mister någon del af sin förmögenhet.
I Papismens tid gick man ännu längre och räknade till förtjensterna hos ett af dess helgon att hafva tagit läder från de rika för att göra skor åt de fattiga.
Man jer, eller man ömkar sig åt en sådan dårskap, då det är fråga om läder; men talar man om silfver, torde mången taga på sig bn allvarsam uppsyn och säga med lagläsaren: ”det var en annan sak.”!
Men det är icke någon annan sak, utan densamma; och hvad som värre är, under tanken att komma åt den rike, är det den fattige, som man träffar och som man beröfvar en del af sin egendom.