Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
StatsUtsk. har dock icke sagt, att man i stalsskuldssystemet erhåller en trollstaf, som öpnar alla klippor, utan det har blott sagt, att genom delta system förhindras många olyckor; och detta har erfarenheten visat.
Jag ber, att i detta afseende få i R. o. Adis minne återkalla förhållandet med Preussen-under åren 1813—1814.
Då nämnde land vid samma tidpunkt befann sig i en stor financiell kris, så, i stället för att göra bankrutt, uplånade det de summor, som erfordrades för att uprätlhålla myntvärdet, och detta är orsaken till den betydliga statsskuld, som Preussen erhöll efter kriget.
Detta land gjorde således icke såsom Sverige, der man gjorde bankrutt, och sålunda visserligen blef af med sin statsskuld, men på ett sätt, som jag för min del ingalunda anser efterföljansvärdt.
Den enskilde mannen skulle troligen anses såsom en bedragare, öm han handlade på samma sätt, som Sverige efter år 1809, i det jag antager, att Sverige kunnat på värdigare och bättre sätt ordna denna angelägenhet och härtill, oaktadt sitt dåvartde stora, men tillfälliga och öfvergående betryck, verkligen icke saknade utvägar.
Man bör derföre vara desto mera angelägen om att iakttaga alla möjliga försigtighetsmått, för att för framtiden förebygga en dylik händelse.
Hr von Hartmansdorff har vidare sökt bevisa, att ett statsskuldssyslem icke kan förhindra utbrottet af en revolution.
StatsUtsk, 78 Den 20 September f. m. har aldrig inlåtit sig på denna fråga.
Att revolutionerna i Frankt rike, Österrike och Ungern icke kunnat genom ett stalssknldssystem hindras, derom har Utsk. icke yttrat sig, och utgör för öfrigt icke föremål för ifrågavar:de lista punkt.
Man har sagt, att näringsidkaren har mera nytta af penningar än af statspapper.
Det är likväl ett alldeles motsatt faktum, som visat sig i de länder, der fondpapper finnas; der har nemi. penningelillgången ökats samt just derigenom sänkt räntan, framkallat kapilalernes användande i industriella värf samt genom en naturlig återverkan minskat svårigheten att erhålla kapitaler.
Jag tror för min del, alt det folk, der välstånd råder, är mindre benäget för omhvälfniugar, än det, som tryckes af svårigheter för sin bergning; och fastän revolutionerna stundom vållas af djupare anledniQgar, än att några materiella botemedel derå kunna mycket inverka, anser jag dock eli system, egnadt all framkalla en allmännare utbredd välmåga, mycket mera aflägsna faran af omhvälfningar, än det skulle kunna närma denna fara.
Vidare har man yttrat, att förslaget skulle vara olagligt, och att 76:de §:n Reger:s-F:n skulle lägga hinder i vägen derför, enär der säges, alt Konungen icke utan R.
St:rs samtycke kan lån Sneller utrikes göra eller belasta riket med ny gäld.
Denna §, som tillkommit till följd af Gustaf IV Adolfs regeringssystem, lägger icke hinder i vägen för Ständerna, att utan K.
M:s samtycke sätta sig i skuld, och detta hafva Ständerna äfven vid nästan alla Riksdagar gjort, emedan Riksgts-konloret erhållit bemyndigande alt uplåna penningar än då och än då, och sednast har del skett vid denna Riksdag.
Jag har icke heller hört Hr von Hartmansdorff sätta sig emot 65:te och 66:te §§:ne i Riksg.-s-konlorets reglemente, som just röra rättigheten för kontoret att uplåna penningar.
Hr von Hartmansdorff skall troligen svara, att Utsk:s förslag är af helt annan beskaffenhet, emedan der är fråga om att lånen skola blifva oupsägbara, och alt skuldsättningen således torde komma att vara för alltid.
Detta motsäges emellertid af Utskis förslag, och då det är fråga om att tolka detsamma, torde Utsk. sjelf hafva vitsordet.
SlatsUlsk. säger nemi. i 7:de punkten: ”Till ränteliqvider för dessa obligationer och kapitalets amortering anvisas samt upföres å den stat, som af R.
St. vid hvarje Riksdag varder för Riksg:s-kontoret utfärdad, ett årligt anslag, svarande emot fem proc. å det belopp, som enl. R.
St:rs beslut skall uplånas; hvilket anslag kommer att fortfarande och med oförminskadt belopp årligen utgå, ända till dess hela lånet blifvit i stadgad ordning återbetaldt.”
Dertill erfordras en tiderymd af 42 år och således inskränker sig här farhågan för en beständig skuld, en gäld för alltid, till 42 år.
Då för öfrigt obligationerna visserligen äro oupsägbara å långi tvärens sida, men icke å statens, är det alldeles orätt att kalla dem oupsägbara, emedan det förvillar det begrepp, som härvid är fästadl.
Alt staten, som förbinder sig att betala ränta, tillika förbehåller sig upsägningsrätten, torde icke anses oriktigt, allrahelst som denna upsägningsrätt, enl. 3:dje punkten, icke kommer att begagnas förr, än 10 år efter uplåningens begynnelse.
Den 20 September f. m. 79 Man har sagt, att i 66:te §:n Reger:sF:n skulle ligga ett hinder för antagande af detta fondsystem.
Ehuru denna anmärkn. egentligen gäller efterföljande punkt, har jag likväl ansett mig böra uptaga den till besvarande, emedan den blifvit rigtad äfven mot lista punkten. 66:te §:n innehåller, att, då R.
St. åtagit sig ansvar för den rikets gäld, som Riksgis-konloret ombesörjer, så komma R. St., sedan StatsUtsk. öfver kontorets tillstånd och behof sig utlåtit, att genom serskild bevillning tillskjuta de medel, som för betalande af denna gäld, till ränta och kapital, oumbärliga finnas, så alt ri kets kredit varder bibehållen och vårdad; och i 60:de §:n upräknas, hvilka dessa medel äro, nemi. lull-, post- och accis-medlen m. fl., jemte den serskilda bevillning, som R.
St. vid hvarje Riksdag sig åtaga för betäckande af de utöfver de, ordinarie statsbehofven erforderliga utgifterna.
Denna serskilda eller allmänna bevillning har också under en tiderymd af 100 år utgått lill betalande af rikets skuld, och del är just derföre, som den ännu i denna stund går lill Riksgis-konloret och icke till Stals-kontorel. 6:te punkten, i hvilken R.
St. skulle förbinda sig att afsätta en serskild summa till ränteliqvider och kapitalets amortering, är blott en hänvisning, att af den allmänna bevillningen bör anslås så mycket, som för berörde ändamål erfordras; och således torde 66:te §:n icke innebära något hinder för bifall lill Betänkandet.
Man har vidare mot fondsystemet anmärkt, all det är oriktigt, att låta efterkommande få böta för de misstag, nutiden begår; men man kan å andra sidan fråga: är det rätt, att nutiden skall draga lunga för framtiden?
Denna fråga torde icke kunna nekande besvaras; ty obestridligen ligger det en rättrådighetsprincip deruti, att hvar och en bör betala efter som han har nytta af ett förelag, och att således äfven framtiden bör betala för nutiden, så vida den förra skördar gagnet af hvad den sednare uträttat.
Man säger, att detta icke kan tagas i betraktande, emedan misstag kunna begås vid ar betets utförande; men på samma sätt kan man också säga, att ångkraften icke bör användas, derföre alt ångmachiner kunna springa i luften, äfvensom att man bör beröfva sig nyttan af elden, emedan den kan förorsaka eldsvådor.
Till sådana i sig sjelfva absurda slutledningar kommer man, när man utgår från en oriktig grundsats.
Fondsystemet är icke något annat, än en vexel, dragen på framtiden, eller kreditens förflyttande från nutiden till det kommande; och då det icke lärer kunna nekas, att krediten utgör en af de väsendtligaste yttre häfstänger för civilisationen, emedan den är ett af de band, som mäktigast sammanknyter de olika delarne af jordklotet med hvarandra, samt då denna kredit genom vexeln har ett uttryck, som, så att säga, utgör sjelfva inseglet på densamma, så skall den också, öfverflyttad från den närvaride generationen lill den kommande, äga sin rikaste betydelse såsom ett uttryck af den slägtets allmänna civilisation, med hvilken dess idé är införlifvad.
Då lista punkten i Utskis Betänk, af den förste värde talaren ansetts oriktig och skadlig, samt af den andre ansetts böra ändras, och på det den följaktligen ej må i detta, så att säga, sönderrifna skick framstå för R. o. Adis upfattning, anhåller jag att i R. o. 80 Den 20 September f. m.
Ad:s minne få återkalla, att i denna punkt ingenting annat säges, än att ”genom uplåning för Statens räkning, enl. det här nedan angifna inhemska fondsystem, anskaffas de medel, som, utöfver befintliga och disponibla tillgångar, erfordras för bekostande eller understödjande af de jernvägsanläggningar eller andra, Rikets framtida gagn företrädesvis afseende, större företag, som af R.
Då denna punkt således icke innehåller något annat, än sjelfva ingressen till det system, genom hvilket medel kunna anskaffas till utförande af sådana allmännyttiga, större arbeten, som kunna af R.
St. varda beslutade och hvartill de disponible tillgångarne icke äro tillräeklige, samt dä det följaktligen endast är under förutsättning, att sådana arbeten böra utföras, hvartill medel behöfva anskaffas, så kan det för dem, som vilja medverka till jernvägars införande i vårt land, ingalunda vara riktigt och principenligt att motsätta sig pröfningen af sjelfva fondsystemet och grunderna för sättet att anskaffa medel, emedan det endast är genom ett noggrannt och långvarigt pröfvande af delta sätt, som jernvägar kunna åstadkommas.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vörd samt om bifall till den förevaride lista punkten.
De anraärknir, somaftvenne föregide talare blifvit gjorda mot StatsUtskis förevaride Betänk, och särskildt mot dess första punkt, äro visserligen af Hr Bildt i hufvudsaken besvarade; men jag anser det likväl vara af vigt, alt äfven jag för min del yttrar några ord derom, emedan det ärende, öfver hvilket vi nu skola besluta, är af den genomgripande beskaffenhet, att det är nödvändigt, att icke låta åtskilliga deremot framkastade satser vinna insteg, då samma satser, efter min öfvertygelse, kunna ganska lätt vederläggas.
Att den förste värde talaren, som vid alla möjliga tillfällen varit en ifrig motståndare mot jernvägarne, äfven nu skulle uplräda emot dét enda sätt, hvarpå det kan vara möjligt att tillegna Sverige dessa vigliga kommunikations-anstalter, har icke förvånat hvarken mig eller någon annan inom detta hus.
Talaren har i detta hänseende handlat i fult konseqvens med föregide yttranden, och man bör fördenskull ingalunda klandra, honom derför.
Jag tror dock, att dessa yttranden icke kunna uthärda en noggrannare skärskådning.
För att ådagalägga faran af statens skuldsättning, hafva åtskilliga exempel blifvit anförda, och det är för alt visa halten af dessa exempel, som jag ber att få säga några ord.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att, om en fideikommissarie, som befinner sig i välstånd, det oaktadt på allt möjligt sätt söker belåna sitt fideikommiss, så sker detta icke allenast till hans eget, utan äfven till hans efterkommandes förderf.
Jag ber, med anledning häraf, att få erinra, att skuldsättning i och för sig aldrig kan af mig eller någon annan försvaras; ty det är blott det föremål, för hvilket skuldsättningen sker, som gör denna ändamålsenlig eller icke.
För att nu hålla mig till den värde talarens exempel om fidei - Den 20 September f. m. 81 fideikommissarie!), ber jag att å min sida
,få nämna, att mången fideikommissarie kan (inträda en egendom i mycket förfallet skick, en egendom, som, derest han på en gång kunde på densamma nedlägga en betydlig summa, skulle bereda både honom sjelf och hans efterkommande en flerdubbel afkastning.
Om nu denne fideikommissarie, med öfrige slåglingars begifvande, upptager ett lån, för alt nå en gång organisera sin egendom och derigenom ställa den på en sådan fot, att afkastningen mångdubblas, så sker det både till fideikommissariens båtnad och till hans efterkommandes nytta.
Om han deremot uptog detta lån för tillfälliga utgifter, för sina nöjen och sitt öfverflöd, eller han icke väljer ett lämpligt och ändamålsenligt sätt för sin uplåning, då erkänner jag att skuldsättningen är oriktig.
Det är således icke skuldsättningen i och för sig sjelf, som man här bör gilla eller klandra, utan man bör sätta den i sammanhang med det ändamål, för hvilket den sker, och då bör den gillas, när ändamålet år stort, men ogillas, då den gäller mindre vigtiga företag.
Om detta år förhållandet med den enskilde, tror jag, att det äfven förhåller sig på samma sätt med Staten.
Staten skulle uptaga lån för alt bestrida sina kuranta utgifter, eller för att dermed möjligen bekosta företag, som ingenting afkastade eller icke ökade landets produktionsförmåga eller höjde innevånarnes välstånd, då erkänner jag alt en sådan skuldsättning vore olämplig.
Om deremot
Staten anser sig böra uptaga lån, för alt klokt använda dem och för att icke allenast i betydlig mån höja landets produktionskraft, utan äfven sätta efterkommande i tillfälle alt utan alltför stor känning utgöra betydligt ökade skatter, tror jag att en sådan skuldsättning vore ganska nyttig.
Den värde talaren har särdeles uppehållit sig vid de resonnemanger i Utsk:s Betänk., som hafva till syftemål att ådagalägga, det ett fondsystems införande i Sverige skulle kunna bidraga till realisationens uprätthållande, och talaren har dervid hänvisat på Frankrike, som, då det under 1789 års revolution icke kunde uppehålla sin kredit, mäste tillgripa assignater.
Detta är ett historiskt faktum, som vi alla känna, men som, efter min öfvertygelse, ingenting bevisar.
Den värde talaren har vidare yttrat, att fruktan för pappersmyntet i Frankrike blef så stor, alt man icke vidare ville höra talas derom.
Emellertid finnes dock pappersmynt i Frankrike och har länge funnits der; men jag hemställer till Hr von Hartmansdorff, huru förhållandet skulle blifva i Sverige, om man här, likasom 1809, tillät Banken att utgifva statspapper, som med hvarje månad folie i kurs?
Huru mycket lyckligare hade icke då vår ställning varit, om vi varit rätt hemmastadde med statsskulds-systemet och om de medel, som då behöfdes, hade på delta sätt uplånats, samt en amorteringsfond afsatts* för alt dermed småningom betala den skuld, hvaruti vi, till följd af kriget, måst sätta oss.
Det torde icke vara den värde talaren, eller någon annan ledamot, obekant att den myntförsämring, som genom det nyssnämnda felaktiga finans-systemet upkom, haft till följd otaliga olyckor inom landet och skadat krediten utom detsamma.
Hr von Hartmansdorff har jemväl hänvisat 12 H. 6 82 Den 20 September f. m. till Österrike efter år 1848 och sagt att, likasom i Frankrike, kunde man äfven der icke motstå den stora krisen genom ett inhemskt fondsystem; ty det är icke alltid möjligt att i behotvets stund, äfven genom ett sådant fondsystems tillämpning, anskaffa så stora medel, som erfordras.
Detta är utan tvifvel en sanning; men jag ber å andra sidan att till den värde talaren få hemställa, huru han tror, att förhållandet skulle varit i Österrike, derest det ej efter kriget genom ett väl ordnadt statslåne-syslera satt sina finanser på god fot.
Hafva icke kapitalisterna, efter kriget, långt ifrån att hafva gjort någon betydlig förlust, snarare vunnit?
Hafva icke näringarne derstädes upblomstrat och har icke Staten blifvit gynnad af en ganska god kredit både inom och utom Jandet?
Jo, att sedan freden inträdt, har österrike just genom fondsystemets införande åter kunnat ordna sina under kriget förstörda finanser.
Def är sanni, att dryga skaller erfordras, för att amortera denna skuld; men penningeväsendel har förblifvit orubbad!, penningevärdet är icke försämradt och derigenom hafva otaliga olyckor besparats detta land.
Hr von Hartmansdorff har äfven frågat, huruvida fondsystemet skulle—kunna rädda Staten i nödens stund, eller huruvida man skulle kunna föreställa sig att man då kunde erhålla ett statslån; och han har, såsom svar på denna fråga, åberopat, att det utan tvifvel är lättare att få lån för den, sora icke är skuldsatt, än för den som är det.
Denna regel må i det enskilda lifvet hafva sin riktighet; den är dock icke ens då ofelbar.
Ty det händer ganska ofta, att den som väl och skickligt sköter sina enskilda affärer, som väl och klokt vet att nplåna penningar, när de behöfvas, han har vida lättare alt i behofvets stund få låna, än den, som alldeles icke har inlåtit sig i några penninge-spekulationer.
Jag vill likväl, detta oaktadt, icke bestrida exemplets riktighet, i afseende på det enskilda lifvet; men tror dock, alt det icke kan tillämpas på Staten, så framt jag icke vill gå till ytterlighet och föreställa mig en Stat, som är utomordentligt skuldsatt, ty då kan påståendet äfven här hafva sin riktighet, äfvensom då Staten i behofvets stund underlåter att begagna sig af möjligheten att uptaga låq, eller då landels innevånare icke gjort sig hemmastadde med fondsystemet och icke känna nyttan af att hafva sådana cirkulerande räntepapper, som här äro i fråga.
Då Arméens krigsbefäl beslöt, att
Arméens pensionskassa skulle uptaga lån för att infria kassans obligationer, uptogos dessa lån mot 5 proc. ränta.
Papperen voro följaktligen särdeles goda, och något hvar kunde således tro, att den fond, som skulle tjena till inlösen af dessa lån, egde all den säkerhet, som man kunde fordra.
Hvad blef emellertid resultatet?
Jo, att dessa begärliga papper inom ganska kort tid föllo till 75 proc. af deras nominella värde, och hvarföre?
Jo, derföre att den Svenska allmänheten icke hunnit göra sig|bekant med fördelarne af sådane papper; men, sedan denna ovana uphört och sedan man lärt sig inse deras värde, stego de så småningom, och vi veta att sedermera har Arméens pensions-kassa kunnat omsätta sina lån till lägre ränta än förut, jag tror till 4 proc., och det oaktadt stå dessa obligationer al pari.
Detta visar nödvändigheten att under fredens dagar, då inga pröfningar förestå, Den 20 September f. m. 83 vänja nationen vid ett väl ordnadt lånesystem, på det att, när pröfningarne anträffa, man må, utan att behöfva utgifva ett alltför stort belopp af pappersmynt, hvilket inom kort förlorar sitt värde och förorsakar åtskilliga olyckor, kunna inom landet anskaffa de för ett krigs förande erforderliga medel.
Hr vod Hartmansdorff har vidare yttrat, att skälet, hvarföre England och flere andra länder äro så rika, alldeles icke är statsskulds-systemet.
StatsUtsk. har ingenstädes sagt, alt detta system skulle vara någon källa till rikedom; men gå vi till England, såse vi att källan till delta lands statsskuld härrör från de stora krig med Frankrike, hvilka England vid början af innevarrde århundrade måste uthärda, och att den således alldeles icke blifvit gjord för några produktiva ändamål.
Den har fastmera varit en följd af omständigheternas tvång, ett tvång, som hvarken England, Sverige eller något annat land i verlden, kan undandraga sig.
Deremot har, jag medgifver det, en icke obetydlig del af Englands statsskuld blifvit använd till produktiva företag, och jag tror, att det är dessa företag, som i väsendtlig mån bidragit till Englands välstånd, äfvensom att Englands finansmän haft nog insigler för att inse, att ett fondsystem är bättre än en myntförsämring; ty hade de valt denna utväg, tvitlar jag på att England, efter krigets slut, kunnat upnå en sådan grad af välstånd, hvaruti det nu befinner sig.
Holland har äfven blifvit åberopadt, såsom ett exempel på en af stor statsskuld nedtyngd stal; men denna statsskuld har till största delen npkommii under den Fransyska occupationen; Holland är likväl i det lyckliga predikament, att räntorna och amorteringen på denna statsskuld betäckas af inkomsterna från dess kolonier.
Men i alla fall har delta land icke åsamkat sig sin skuld i och för produktiva företag, utan den har varit en följd af just dessa invecklade omständigheter, hvilka icke kunna motverkas.
Jag ber deremot att få kasta ett öga på grannstaten Belgien.
Detta land har äfven en betydande statsskuld, som erhölls dels genom omkostnaderne under frihetskriget, dels också derigenom, att det måste öfvertaga en ganska ansenlig del af Hollands statssskuld.
Belgien har sedermera ökat sin skuld genom införande af ett fullständigt jernvägsnät i landet, och man torde icke konna bestrida, att det just är detta jernvägsnät, hvarmed Belgien nu är genomspunnet, som i väsendtlig mån bidragit att höja dess välstånd och lifva dess näringar; och om denna stat nu förmår att utan svårighet hära räntan på sin skuld, tror jag att orsaken dertill är jernvägarne.
Hr von Hartmansdorff har äfven förmenat, att StatsUtsk. med inländskt statsskuldssystem måtte hafva menat utländskt, emedan valörerne å obligationerne skulle utsättas både i R:dr riksmynt och Silfver-specie, hvilket sednare mynt talaren förklarat vara lika med Hamb. b:ko.
Till en början ber jag, att, med anledn. häraf, få erinra, att en R:dr Silfver-specie icke är lika med en R:dr Hamb. b:ko, utan något mer.
Om jag icke allt för mycket irrar mig, har emellertid just den värde talaren sökt få en R:dr i silfver förvandlad till en R:dr Hamb. b:ko samt således sökt åstadkomma en myntförsämring, hvilken jag för min del anser vida värre än eli fond 6* - 84 Den 20 September f. m. system.
Orsaken, hvarföre StalsUtsk. föreslagit, att obligationerna skola ställas icke blott å R:dr riksmynt utan äfven å Silfver-specie, har varit den, att det bör för enhvar vara lugnande att veta, att en Silfver-R:dr, hvars värde genom myntbestämnings-lagen är faststäldt, finnes på obligationerna utsatt, och jag vet icke, hvarföre man ej der skall kunna utsätta den, då den finues utsatt på ban kosedlarne.
Hvad är väl orsaken, alt man der utsatt deo, om icke just för alt kunna amortera dessa sedlar, och detta kräfver alt den jemväl utsattes å obligationerna för alt garantera deras säkerhet.
Långt ifrån att således vilja söka någon långväga anledn. till detta Ulsk:s förslag, torde orsaken dertill endast ligga i syftemålet att på allt sätt göra obligationernas värde fullt säkert och att i detta hänseende lugna landet för alla möjliga farhågor.
Det har äfven blifvit anmärkt, att, om ett fondsystem här i landet blefve infördt, skulle det blifva alldeles omöjligt för våra näringsidkare att kunna (å lån, emedan detta redan nu är svårt för dem.
Hr Bildt har' redan visat, alt ett fondsystems införande möjligen skulle hafva till påföljd, att i någon mån nedsätta räntan, hvarigenom del äfven blefve möjligt för hvar och en att på billigare vilkor erhålla lån, och detta vore obestridligen en fördel för näringsidkaren.
Men jag ber jemväl alt få erinra, alt om fondpapper blifva gällande i Sverige, komma de alt i icke obetydlig grad öka rörelsekapitalet, dock icke till så högt belopp, att de ur rörelsen skulle uttränga bankens sedlar; ty det är gifvet, alt dessa papper, hvilka, liggande på fickan, bära sin ränta, äro serdeles lämpliga att vid liqvider cirkulera man och man emellan, och derigenom upstår äfven möjligheten att, om jag så må säga, mångdubbla de utelöpande sedlarne.
Men fondsystemet har äfven en annan ganska vigtig nytta för näringsidkaren.
Då denne nemi. fått in en större summa för beställningar, hvilket i vårt land oftast sker i början af hvarje år, så är det med denna summa som han icke allenast skall betala sina förlager ulan jemväl under hela året bestrida omkostnaderne för sitt hushåll; hvilken vinst är det då icke för honom att kunna förvandla en del af dessa penningar i obligationer, hvilka löpa med ränta?
I behofvels stund förvandlar han dem åter till penningar, och på detta sätt har han under liden baft en ränteinkomst, som för honom är ganska kärkommen.
Jag tror således, att så väl för näringsidkaren, som för landets öfriga innebyggare, är fondsystemet af icke oväsendtlig nytta, derföre alt det underlättar möjligbeten för dem att i behofvels stund erhålla penningar.
Hr von Hartmansdorff har vidare talat om osäljbarhelen af Hypotheks-föreningarnes obligationer, sami såsom bevis derpå anfört, att StalsUtsk. föreslagit R.
St. att, för bestridande af krigsrustningskostnaderna, bemyndiga Riksg.-kont. att sälja obligationer (ill så stort belopp som erfordras för att anskaffa de nödiga medlen.
För min del anser jag denna åtgärd från R.
St:s sida särdeles klok, och jag kan lugna den värde talaren med den underrättelsen, att Riksg. kont. redan försålt ett ganska betydligt belopp af dessa obligationer utan någon förlust och att de lill större delen äro af Hypolheks - Den 20 September, f. m. 8ä föreDingarne inlösta.
Hvar och en kan emellertid inse, hvilken rubbning det skulle åstadkomma i penninge-förhållanderna, om Riksg.-kont. på en gång skulle upsagt en större summa, oiitan att lemna Hypotheks-föreningarne tid att dertill bereda sig.
Åtgärden var således ganska välbetänkt, men bevisar alldeles icke hvad Hr von Hartmansdorff åsyftat.