Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vinden låg på från öster, och Mälaren vräkte verkliga brottsjöar in över den låga flottbron, som vajade och krängde för trycket.
Skummet fräste dem högt upp i ansiktet.
Tomas och Märta började springa; vid mitten av bron var en genomfart för ångbåtarna och en tilläggsbrygga, och vid bryggan låg just en av Svartsjölandsbåtarna, på väg till staden.
Det var nätt och jämnt att de kommo med.
Den lilla lurviga, svartgrå hunden stod ensam kvar på bryggan och gnällde sakta, med svansen mellan benen.
Tomas var försenad; familjen steg just upp från bordet, då han kom hem för att äta middag.
Efter middagen drack han kaffe i sitt gamla rum.
Det såg tomt ut därinne nu, sedan han flyttat skrivbordet och bokhyllorna till sitt vindsrum uppe vid Adolf Fredrik.
Greta stod promenadklädd och vände sig framför spegeln ute i salen.
-- Vart skall du gå? frågade Tomas.
-- Jag skall gå ut och handla, svarade Greta.
Greta valde gärna skymningen, när hon skulle gå ut och se på något i butikerna.
Det var något så frestande över gatorna, just när mörkret föll på och lyktorna började tändas.
Det fanns just då så mycket att undra på och att gissa över.
Hon nickade åt Tomas i dörren och försvann.
Tomas gick in till modern och pratade en stund; men han hade icke ro att sitta länge.
Han skulle gå hem och läsa.
Han lovade att komma tillbaka och äta kväll.
Himmelen hade klarnat upp, när det led mot skymningen, och blåsten hade saktat av.
Dagens alla oroliga skymassor hade drivit undan och sjunkit tillbaka; endast vid den västra horisonten, bakom
Humlegårdens kvistverk, hade några stelnade molnformationer tornat upp sig till en svartviolett vägg med skarpa kanter.
Tomas skulle just gå hemåt över Humlegården, då han långt uppe på Sturegatan såg en smärt man i en vid reskappa komma gående tätt intill husraden.
Kunde det vara Hall?
Det var hans gång, han brukade just gå så där och stryka utmed väggarna...
Tomas hade hört talas om att han var återkommen sedan en vecka, men han hade icke hört av honom något, och i dubbletten vid Kommendörsgatan bodde nu en annan.
-- God afton, Hall.
-- God afton, Tomas -- det var längesedan jag såg dig --
De båda vännerna följdes åt nedåt Sturegatan.
De talade om ett och annat av vad de upplevat under sommaren.
Tomas kunde likväl icke vidröra det viktigaste av det som hänt honom, och medvetandet härom kom honom att misstänka, att också Hall i sina berättelser undvek allt väsentligt.
De hade icke heller mycket att säga varandra; gång på gång uppstod det pauser i deras samtal.
Tomas kände sig nästan förlägen utan att han visste varför, och Hall var likgiltig och förströdd.
Vid hörnet av Humlegårdsgatan tog han hastigt farväl av Tomas; han hade lovat att träffa den och den uppe vid Anglais.
-- Vi ses väl något, sade han.
Och han nämnde sin nya adress.
De skakade hand med en hjärtlighet, som skulle ersätta vad som fattats i deras samtal, och Tomas gick hemåt.
Hall gick icke upp på Anglais, ty han hade icke stämt möte med någon.
Han hade endast, som det stundom hände honom, känt ett tvingande behov av att vara ensam och driva omkring bland människorna efter sin egen nyck.
Det var snart teatertid; gatorna fylldes av folk.
Hall gick in på Birger Jarlsgatan, vars lyktor just blossade upp omkring honom, en efter en, under en blank och grönblå oktoberhimmel.
Över Nybrovikens tjocka och orörliga vatten irrade det späda ljuset av en grön lanterna, medan en disig måne i uppgående, med ett snett ansikte, liksom svullet av tandvärk, långsamt höjde sig över frimurarnas hus på Blasieholmen, det höga och mörka Seved Bååthska palatset.
Han hade icke gått länge, förrän han var trött.
Om han skulle gå hem?
Nej, icke hem...
Varför skulle jag gå hem? tänkte han.
Jag har ingenting att göra, och dessutom plågar det mig att sitta och se på det rena, vita papperet hemma på skrivbordet.
Och likväl måste det alltid ligga där, så att jag har det till hands när jag får någon god idé, ty jag skriver ju på ett drama, var det inte så?
Han gick obeslutsam av och an på trottoaren utanför Berzelii park.
Det vita papperet är mitt onda samvete...
Han måste likväl gå in på ett eller annat ställe, ty han var trött.
Han steg in i Berns' salong, som tillfälligtvis var närmast, satte sig i ett hörn på en av läktarna och beställde en whisky.
Det var full varieté.
En fet dam hoppade omkring och kvittrade på tribunen utan att lyckas överrösta orkestern och sorlet bland den drickande, rökande och skränande publiken.
-- -- Ja, varför kunde han icke skriva?
Han hade ju likväl sett mycket och varit med om åtskilligt.
Kanhända var det emedan han icke hade den rätta barnatron på att han verkligen hade något nytt att lära ut.
Och om han också hade haft något, vad så?
Människorna ville likväl icke lyssna till det som han möjligen kunnat säga dem.
Det var så underliga vråar av tillvaron han hade hämtat sin erfarenhet ifrån.
Kanhända hade han icke heller den rätta barnatron på geniet.
Vad äro genierna?
Kvicka och händiga barn, som låtit piska sig i arbetsselen av den gamla feberdrömmen om storhet.
Och av illusionen, att storheten är stor.
Den tjocka chansonetten hade försvunnit från tribunen; det var nu en medelålders herre, som under passionerade vridningar på hela kroppen pressade fram en sentimental romans.
-- -- Vad skulle han finna på, som kunde narra tiden att åtminstone för några månader flyga på falkvingar i stället för att kräla på snigelfötter?
Han ville vara älskad, och likväl fruktade han ingenting så, som kärleken.
Kärleken är kontraband.
Han hade haft några tomma äventyr, korta och bisarra, men lidelsen hade han flytt som pesten, och den hade heller icke sökt upp honom.
Han älskade ingen, och ingen älskade honom.
Han var världens fattigaste man.
Sångaren på estraden bugade sig och drog sig tillbaka under en lam applåd.
De ädlare känslorna kunde på denna lokal endast nå en succès d'estime.
Ett par steg från Hall satt en fet, brun råtta under en stol och knaprade på ett kräftskal, som hon höll mellan framtassarna.
Då hon märkte, att
Hall betraktade henne, gjorde hon ett ögonblicks uppehåll och mötte frimodigt hans blick med sina små kloka, svartgnistrande ögon.
Därefter återgick hon obekymrat till sina egna affärer.
Hall betraktade henne tankfull.
-- Om det finns levande råttor här, så finns det också döda råttor, ty råttorna ha icke evigt liv.
Under vilken golvspringa kommer den här att ligga och ruttna?
Han trodde sig med ens känna, att hela etablissementet hade en lukt av döda råttor.
Han knackade på kyparen, betalade och gick mot utgången, medan sex röd- och vitmålade flickor gallskrikande flaxade omkring på tribunen likt levande disktrasor, i vanvettigt virrvarr.
Han gick ut genom Berzelii park, över Norrmalmstorg och kom in på Biblioteksgatan.
Var det inte Greta Weber, som gick framför honom, med det ljusa håret nyligen hopvirat till en knut i nacken...
Han gick fatt henne, hälsade vördnadsfullt och tackade henne för sist.
De hade icke sett varandra, sedan de suttit till bords med varandra på Arvidsons middag.
De följdes åt uppåt Östermalm.
Greta förhöll sig i början tämligen stram och gav korta svar, men Hall hade en så fri och godhjärtad ton, då han skämtade, att hon snart fick förtroende för honom, glömde sin värdighet och log och skämtade liksom han.
Hall var betagen.
Han hade icke tänkt på Greta under hela sommaren.
Hur hade han kunnat undgå att minnas henne och tänka på henne...
Han talade om sina resor, och Greta lyssnade med nyfikna ögon och öron.
De hade kommit till blomsterbutiken vid Stureplan; utanför fönstret stannade de en stund och betraktade blommorna.
-- I början förstod jag mig inte alls på orkidéer, sade Greta.
Jag tyckte att de sågo så besynnerliga ut.
Men nu tycker jag nästan mest om dem av alla blommor -- isynnerhet de där stora, blekgröna, som likna hafsdjur --
Hon hade knappast talat ut, förrän Hall var inne i butiken.
I nästa ögonblick kom han åter ut med en grön orkidé i handen.
Greta blev röd.
Han ville fästa den vid hennes barm, men hon nekade förskräckt att taga emot den.
-- Å, det skulle ni inte ha gjort -- varför har ni köpt den -- nej, jag vill inte ha den --
Hall betraktade henne stelt.
Slutligen kastade han bort blomman på gatan, i smutsen, sade artigt farväl och vek in på en sidogata.
Greta stod kvar, förvirrad, gråtfärdig.
Hon fattade sig likväl snart.
Det var ju ett helt äventyr...
Eller kunde man inte kalla det ett äventyr?
Hon såg sig omkring åt alla håll: det var väl ingen som stod och gav akt på henne?
Därefter böjde hon sig ner, tog upp blomman, torkade av den och lindade in den i sin näsduk.
Inte kunde man låta den vackra, dyra blomman ligga där i smutsen...
Hon ville gömma den som ett minne.
Tomas satt vid fönstret i sitt rum.
Han hade icke tänt någon lampa.
Han satt och såg på takens och skorstenarnas svartnande skuggresningar mot den grönbleka skymningshimmelen och på en blek stjärna, som tindrade fram mellan almarnas glesnade lövverk.
Den nakna brandmuren mitt över gården flammade gång på gång upp av ett rött sken; det var en reflex från eldhärden i smedens verkstad nere i bottenvåningen.
Ljudet av släggans fall mot städet var det enda som störde kvällstystnaden i gården.
Tomas tänkte på Märta.
Hon hade varit så underlig på förmiddagen.
Vad var det som oroade henne?
Om det kunde hända henne något illa...
De hade icke alltid varit försiktiga.
Sömmerskan i fönstret snett emot tände nu sin lampa.
Skenet föll in i Tomas rum; han såg skuggan av sitt eget huvud röra sig på tapeten.
En svart krokig gestalt med en påse över ryggen och en käpp i handen smög ljudlöst fram över gården.
Det var bensamlaren.
Han tassade fram till soptunnan, lyfte av locket och började peta med sin käpp bland avskrädena, plockade upp några benknotor, vände på dem och stoppade dem i sin påse.
Därefter lade han locket på tunnan och smög sig åter bort.
Den tunga porten slog igen om honom med en skräll.
Smedens slägga arbetade alltjämt, och eldskenet på muren flammade allt rödare, medan gårdens längor och plank svartnade mer och mer i oktobermörkret.
En hund började skälla i granngården -- några kvinnor pratade och skrattade i portgången -- och det blev åter tyst.
Tomas spratt till: någon knackade på dörren.
-- Å, Märta, är det du -- jag satt här ensam i mörkret och tänkte på dig, men jag väntade dig inte... du skulle ju gå bort!
-- Ja, sade Märta, jag kommer just därifrån.
Det var så tråkigt där.
Jag sade att jag mådde illa och gick min väg.
En herre måste följa mig, naturligtvis, det var omöjligt att slippa.
Han följde mig ända till vår port, och där stod jag innanför och väntade en lång stund, innan jag vågade mig ut igen...
Och nu är jag här!
Hon lade kappan på en stol och stod framför honom i sin vita sällskapsdräkt med tyllärmarna.
Hon hade icke skaffat sig någon ny sedan våren.
Men i skärpet och på håret hade hon icke längre violer, utan vita rosor.
Hon stod ännu upprätt mitt på golvet.
-- Jag vill säga dig något, Tomas, sade hon.
Jag vill säga dig, varför jag grät.
Tomas kände, att han bleknade.
-- Jag tror, att jag kommer att få ett barn.
Han stod mållös och stirrade på henne, som om han icke förstod.
Men Märta stod vit och lugn.
Hon grät icke nu.
-- Vi ha gjort orätt, Tomas, nu går det oss illa!
Timmarna runno.
Tomas och Märta kunde icke lämna varandra.
Varje sekund tycktes dem dyrbarare än någonsin.
De kände lyckan glida sig ur händerna; de trodde sig se henne likt en nyckfull, förnärmad gäst vända dem ryggen och lämna dörren på vid gavel för mörkret, för det okända, för olyckan.
De kunde icke ångra, att de hade älskat varandra, och de ångrade då i stället varje timme, som de låtit gå tom och obegagnad förbi.
Deras ögon sökte varandra med en annan lidelsens eld, deras läppar brunno mot varandra med en hetare glöd än förr, deras famntag blevo krampaktiga, som om det gällt att hålla en flyende kvar, och de älskade från denna dag så, som de fördömda älska.
Novembermörkret tätnade över skorstenarna och taken.
Greta stod vid ett av fönstren i matsalen och såg nedåt gatan och ritade krokiga streck med fingret i imman, som bredde sig högre och högre upp över glaset.
-- Se, det snöar, sade hon lågt och lät handen falla.
Det är den första snön i år!
Det var andakt i hennes röst.
Och hon stod länge tyst och betraktade snöflingorna, som segnade ned stora och våta och gjorde taken och fönsterblecken vita och mörkret vitt.
Tomas satt vid pianot och fingrade oupphörligt på en och samma tangent.
Han trodde sig höra, att den hade en mjukare och mindre sliten ton än de andra.
Slutligen tröttnade han, och det blev tyst.
Modern gick igenom rummet.
Hon stannade ett ögonblick bakom Tomas och strök honom några gånger lätt över håret med ena handen.
Då han vände sig om, nickade hon åt honom med en ljus blick och var åter borta.
-- -- Klockan var ännu icke sex.
Vid halvsjutiden skulle han vara hemma hos sig, ty Märta hade lovat att komma.
Den gick så långsamt, tiden.
Greta stod alltjämt rak och smal mellan bladväxterna framme vid fönstret och såg på hur snön föll.
Så vände hon sig plötsligt om emot Tomas.
-- Säg, Tomas -- Johannes Hall, är det en bra människa?
Tomas svarade icke strax.
Frågan hade kommit så hastigt över honom.
-- Jag tror det, sade han till sist.
För övrigt är det visst en mycket sammansatt natur.
Greta stirrade på honom envist, som om hon ville uppfordra honom att säga något mera; men Tomas teg.
Slutligen kvävde hon en liten gäspning och gick in i sitt rum för att sträcka ut sig på soffan och sova en stund, ty det var mörkt och tråkigt och dessutom var hon sömnig.
På de sista veckorna brukade hon ligga så länge vaken om kvällarna, innan hon somnade.
Tomas satt ensam kvar vid pianot och hörde klockan slå sex.
Den slog så långsamt och lät så trött.
Efter de första fem dröjande och tveksamma slagen trodde Tomas att den aldrig skulle nå fram till det sjätte.
-- -- Vad allt därinne hade åldrats på det sista året. -- -- Klockan och pianot och hela salen -- -- alltsammans.
Han reste sig och gick ut.
Gatan var redan vit av snö.
Tomas hörde icke ljudet av sina egna steg.
En ung arbetskarl sprang storskrattande nedåt gatan, hack i häl förföljd av ett par dalkullor, som med fulla händer kastade stora högar av lös snö över hans huvud och axlar.
Deras glada skratt gav eko mellan husväggarna, avlägsnade sig och blev borta.
Tomas hade ännu god tid; han tog vägen upp över Esplanaden.
Snön virvlade upp och ner, tindrande i båglampornas vitblåa ljus.
En droska körde förbi i rasande fart med ett skrikande och stojande sällskap, damer och herrar.
Skratt och skrik ströddes ut på deras väg, blandade med refrängen av den sista varietévisan.
Var icke en av dem Hall?
-- -- Jo, det var säkert han.
Hall var svag för livligt sällskap numera.
Några steg framför sig upptäckte Tomas plötsligt sin far och sin farbror, som var bokhandlare på Söder.
De båda bröderna sågo varandra ytterst sällan, men då de någon gång stötte på varandra i ett gathörn, brukade de alltid stanna och prata en stund.
Tomas vände på sin paraply, så att han kunde komma förbi dem osedd, ty han ville icke låta uppehålla sig.
Han uppfångade ur de båda gamla herrarnas samtal ordet "Helgeandsholmen".
Då han kommit ut på den tysta och folktomma sträcka av Karlavägen, som löper utmed villakvarteret, kastade han i förbigående en blick uppåt fönstren i Arvidsons villa.
Det var ljus i salongen.
En kort, fyrkantig nacke skymtade fram tätt intill en mörk kvinnoprofil, som böjde sig fram mot den höga empirelampans gula skärm.
Vems var nacken, var det Grothusens?
Ja, det var Grothusen och Mary Arvidson...
Nej, tiden gick ifrån honom, och mötestimmen var inne...
Och han skyndade vidare genom snöyran med blicken fästad på en ljusfläck vid gatans ändpunkt, där en lyktas sken dåsade rött mot ett rött plank.
Då han skulle gå in genom sin port vid Adolf Fredrik, spratt han till vid att någon lade sin hand på hans arm.
-- Tomas -- --
-- Har du väntat?
-- Ånej, jag kom nyss...
Jag var uppe och knackade på din dörr, men det var ingen som öppnade...
Snön yrde omkring dem.
Tomas ville kyssa henne, men hon stötte honom tillbaka och drog sig undan.
-- Nej, jag går inte upp igen, sade hon.
Jag vill gå hem.
Tomas sökte hennes blick i mörkret, men den gled undan och bort.
-- Men varför -- -- Märta -- -- mår du inte bra, eller har det hänt något?
-- Nej, men jag vill gå hem!
Jag vill gå hem!
Hon var borta, och Tomas stod ensam utanför sin port.
Han kunde icke förmå sig att gå upp.
Däruppe var det tomt och ensamt.
Och åter drev han ut i snön.
Märta ilade hemåt.
Medan hon stod ensam uppe i den mörka trappuppgången utanför Tomas' dörr och knackade och väntade och knackade på nytt, oaktat hon förstod att han icke var hemma, hade hon plötsligt kommit att fråga sig själv: varför står jag här?
Och hon kunde icke fatta det.
Hon kände med frätande visshet, att det var slut.
Och vad skulle sedan komma?
Vad allt var annorlunda för ett år sedan.
Veckans alla dagar gledo henne förbi med leende eller mulna ansikten, och hon sydde på sitt broderi eller läste i sin bok och tänkte på ingenting, och synden var något underligt och avlägset, som icke kom henne vid.
Det var rätt, och det var orätt.
Det skulle man göra, och det kunde man aldrig tänka på att göra.
Det var ju så enkelt och klart!
Och nu...
Hon visste icke längre vad rätt och orätt var.
Det hade blandats ihop alltsammans och blivit så besynnerligt.
Var det icke likväl något förfärligt, det hon hade gjort, och var det icke något förfärligt, som nu väntade henne?
Hon var blekare än vanligt, då hon kom hem.
Lampan var tänd i förmaket.
Fru Brehm satt i ett hörn av den blekröda soffan och läste i en engelsk bok, som hon ämnade översätta; ögonen spelade flickaktigt klara och livliga i det lilla ljusa rokokohuvudet, medan hon vände blad efter blad.
Tant Marie satt i en länstol och sydde.
Elsa och John hade sträckt ut sig på mattan framför kakelugnen, där det ännu glimmade svagt i en kvistbrand, och disputerade om religionen.
John var nio år och trodde icke längre på någonting övernaturligt.
-- Var har du varit? frågade fru Brehm.
-- Jag gick bara ett slag nedåt Drottninggatan för att få litet frisk luft.
Jag har ju suttit inne hela dagen...
Hon tog en bok och satte sig i det andra soffhörnet, och timmarna gingo.
Sedan man ätit och barnen kommit i säng, sade Märta god natt och gick in till sig.
Fru Brehm återtog sin läsning, men hon hade svårt att hålla tankarna samman.
Vad var det Märta gick och tänkte på om dagarna?
Ty något var det.
Hon var sig icke längre lik.
Hon visste icke själv hur länge hon hade suttit i tankar med boken i knäet, då hon inifrån Märtas rum hörde något som liknade en snyftning.
Hon reste sig hastigt, smög på tå fram till dörren och öppnade den på glänt.
Ja, Märta låg vaken och grät.
Fru Brehm satte sig varsamt ned på sängkanten och började smeka hennes kind.
-- Vad är det, Märta?
Tala om varför du gråter!
Du har varit så underlig på sista tiden.
Tala om alltsammans!
Märta snyftade icke längre.
Hon låg stilla med ögonen vidöppna ut i luften.
Det stod klart för henne, att det oundvikliga var nära.
Och hon berättade allt.
-- -- -- Fru Brehm förlorade icke modet.
Olyckan kallade upp allt det starkaste och bästa i hennes natur; hon var sådan.
Fram på natten höll hon en lång rådplägning med tant Marie, och man enades om, att fru Brehm och Märta borde göra en resa till Norge över vintern.
Fru Brehm blev länge sittande i tankar, ännu sedan tant Marie hade gått och lagt sig och allt var tyst i huset.
Gång efter annan hörde hon Märta vända sig i sin säng.
Alltså låg hon fortfarande vaken.
Fru Brehm gick in till henne, satte sig hos henne och strök hennes hår.
-- Märta -- lilla Märta -- --
Och slutligen böjde hon sig ned och viskade lågt:
-- Säg, Märta -- vet du vem tant Marie är?
Märta stirrade på modern med stora, förskrämda ögon.
Vad var detta, vad skulle nu komma?
Men fru Brehm mötte lugn hennes blick i mörkret.
-- Hon är din mormor, sade hon enkelt och blitt.
Tomas drev länge omkring, och då han gått sig trött, gick han upp på Anglais.
-- Se, Gabriel, god afton -- --
Mortimer satt ensam i ett soffhörn med ett viskyglas och en tidning framför sig.
Han makade åt sig, och Tomas slog sig ner.
Han fick ett hastigt intryck av att Mortimer såg äldre ut än då han såg honom sist.
-- Så, du har slagit dig lös och lämnat din hustru ensam, vad säger hon om det?
-- Hon är inte ensam.
Det sitter en tant hemma och håller henne sällskap...
En svartklädd tant.
Tomas beställde en visky.
-- Jag har inte sett till dig på länge, sade Mortimer.
-- Jag sökte dig häromdagen, men det var ingen hemma.
-- Så, då var det troligen i förrgår.
Min hustru kände en kraftig lust att gå på Södra teatern i förrgår, hon förebrådde mig att vi inte hade varit där på fem år.
Nå, så kommo vi dit...
Pjäsen var dum, men moralisk.
-- Vad hette den?
-- Det minns jag inte.
Man får se en rätt vacker äktenskapsbryterska springa omkring i korsetten, en äldre borgare, som inte är hennes man, hoppa på ett ben i skjortärmarna och en yngre herre komma utrusande ur ett alldeles mörkt sidorum med hatten på huvudet och fracken i handen, medan den svartsjuke äkta mannen springer omkring och skjuter med revolver på allesammans.
Piff, paff!
-- Är det moraliskt?
Allt som syftar åt att förlöjliga kärleken är moraliskt.
Tomas betraktade honom förstulet.
Hade han druckit?
Han hade icke sitt vardagsansikte.
-- Faust är omoralisk.
Den är ägnad att inge unga människor den föreställningen, att kärleken är någonting.
Tre herrar, som drucko punsch vid ett bord i närheten, avbröto med ens sitt samtal och lyssnade till Mortimers ord med samma löjeblandade undran som utmärker obildade, då de höra en utlänning tala sitt lands språk.
Det skall ingen komma och inbilla dem, att någon människa kan förstå ett ord av en sådan rotvälska.
En av dem hade en ryggtavla, som Tomas trodde sig ha sett någon gång förr, och som gjorde ett obehagligt intryck på honom.
Det blev tyst under några minuter.
Mortimer höjde sitt glas och växlade en förbindlig hälsning med en herre, som satt ensam i en soffa vid den motsatta väggen.
Det var en blek man med stora, stirrande ögon i ett smalt ansikte med kort, mörkt skägg.
-- Vem är det? frågade Tomas.
Mortimer nämnde hans namn och tillade:
-- Han är filosofie doktor, och han fördriver sin tid med att polera sina möbler.
När man kommer in i hans våning, möter man sin bild överallt, i vartenda skåp, varenda byrå, varenda bordskiva.
Allt är ständigt lika nypolerat och blankt som glas.
-- Vad gör han eljest?
-- Jag vet inte om han gör något annat.
Det var en gång en ung fru, som inbillade honom att kärleken betydde någonting.
Efter en tid märkte han, att det inte förhöll sig så, och nu polerar han sina möbler.
Och Mortimer fortsatte med en tvär övergång:
-- Du måste bättra dig, Tomas.
Sköt dina studier, beflita dig om en hederlig vandel, och undvik kärleken!
Tomas rodnade skarpt.
Visste Mortimer något?
Nej, det var ju otänkbart...
-- Undvik kärleken, till dess att du får råd att älska en kvinna, ty kärleken är till för oss, som ha löner och räntor.
-- Och undvik den sedan också!
Tomas skruvade på sig en smula oroligt och förde sitt glas till munnen.
-- Skål, sade han för att säga något.
Han var fortfarande irriterad av den där ryggtavlan och nacken.
Om han kunde få se något av ansiktet, som hörde till...
Mortimer satt hopsjunken i sitt hörn och teg.
Det var med ens, som om han icke hade något mera att säga.
Han satt med en slocknad cigarrett i mungipan och läppjade då och då på sitt glas.
Det blev midnatt; gasen skruvades ned, och kaféet låg tyst och förstämt i halv belysning.
Tomas tyckte sig plötsligt känna, att någon betraktade honom, och såg upp.
Ja, mannen med ryggtavlan hade vänt sig om och betraktade honom uppmärksamt med två pepparbruna ögon, i vilka dolde sig ett halvt löje.
Tegelhandlaren -- tegelhandlaren -- --
Tomas fattade Mortimers hand och reste sig hastigt.
-- God natt, sade han.
Tomas och Märta träffades icke vidare.
Det gick över en vecka, utan att han hörde något från henne, och han kunde icke besluta sig för att skriva.
Hon upptog heller icke längre hans tankar helt och hållet; han märkte det själv, och det förvånade honom.
Han gick som i dvala: framför honom och omkring honom var en öken av grå likgiltighet, och likväl kände han, att det snart måste hända något.