Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den hör till dem, som äro hemtade ur Tyska lagen.
Den kan vara oskadlig, säger man, men så är icke förhållandet.
Vår lag utesluter nemi. icke i allmänhet motbevisning.
Om nu i ett särskildt fall säges, alt något icke utesluter molbevisning, så kan man deraf sluta, alt då sådant icke uttryckligen tilllåtes, motbevisning icke får förebringas.
Jag får således anhålla att detta sista mom. målte utgå ur §:n.
Sparres yttrande, att en lag icke lior innehåIlin något onödigt eller öfverflödigt. tror jag att denna § äfven af andra orsaker hör förkastas.
Fiirst talas det om att »Sjöförklaring, som inom riket afgilves, bör skriftligen aflatlas, af fartygets befälhafvare undertecknas, och, sedan den vid domstol blifvit uppläst, af honom till rigtigheten med ed bekräftas.»
Att hvarje till domstol inlemnad skrift inför rätten skall uppläsas, är en så känd och erkänd sak, att någon påminnelse derom sannerligen icke behiifver gifvas i sjölagen. liela stadgandet härom är alltså helt och hållet öfverflödigt.
Vidare lyder 2:dra mom:t: »Domstol eger ock,fi händelse så skäligt prölvas, till hörande inkalla öfriga besättningen och andra personer, som må kunna i saken meddela upplysning.»
Afven detta är alldeles öfverflödigt, ty det kan ju icke bestridas, att domstol, i händelse af tvist eller af annan anledning, eger, enligt allmän lag, inkalla alla de personer, som i saken kunna lemna upplysningar.
Jag får således anhålla om propos. såväl på att de båda sista mom. målte utgå, som alt orden »sedan den vid domstol blifvit uppläst» i lista moirut måtte utgå.
I anledning af de anmärkningar, Hr Olivecrona gjort mot sjelfva ordalagen i lista mom:t, kan jag
Den 16 September e. m. 329 icke svara annat, än att dessa anmärkningar endast varit formella oell icke på minsta sätt vidrört sak.
Jag tror dock ej alt dessa ord medföra någon otydlighet, och jag anhåller att mom:t måtte få qvarstå; men hvad åter det sista mom:t beträffar, sä medgifver jag att det är onödigt, och vill icke motsätta mig dess uteslutande.
Hr Rabenius: Hvad Hr Olivecrona anfört rörande 2:dra mom:t, nemi. att det vore sjellklart, så hyser jag särdeles stora tvifvel ang:de detta, och stvrkes ännu mera härutinnan deraf, att en ledamot af Borgare-St. reserverade sig mot att detta skulle borttagas.
Jag får således anhålla, alt §:ns 2:dra mom. oförändradt måtte antagas, meri förenar mig med Frih.
Leijonhufvud uti att 3:dje mom:t mätte få utgå.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att som särskilda yrkanden blifvit framstälda i afseende å den förev:de §:ns tre rnom:r, kormne desamma alt göras till föremål för särskilda propos:r; hvarefter och sedan Hr Gr. o. Landtm, on,förmält, att, beträffande det första morn., hade yrkats så väl bifall till detsamma utan förändring, som ock dess antagande med uteslutande af orden: »sedan den vid domstolen blifvit uppläst», Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. pä mom:ts antagande ulan förändring och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Vidare yttrade Ilr Gr. o. Landtm., alt, hvad åter det andra mom:t angick, yrkanden blifvit gjorda om så väl antagande af detsamma, som ock afslag derå; hvarefter propos. på moimts antagande framställdes och besvarades med ja.
Efter förmälan, att, hvad slutligen det tredje mom:t vidkom, endast afslag derå blifvit yrkadt, framställde Ilr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall lill detsamma, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå, hvilken propos. med ja besvarades. § 39.
Hr Olivecrona: 1 denna § uppräknas de effekter, hvarmed fartyget skall vara försedt, då det utgår till sjös, och hvaröfver det tillhör befälhafvaren att hafva tillsyn, fin sak synes mig dock i §:n vara förbigången, och det är stadgandet, alt han skall vara pligtig tillse, att ombord äfven finnas nödige medikamenter.
I Norska lagens 15:de § heter det att »förnöden medicin» skall finnas på fartyget, och detta stadgande syses mig 330 Den 16 September e. m. verkligen vara af behofvet på kalladt att här äfven införa.
Jag känner ett fall, då en förhoppningsfull yngling af god familj under en längre sjöresa på elt
Svenskt handelsfartyg ådrog sig en obotlig sjukdom, som slutade hans lif, derföre att det icke lanns ringaste tillgång på ens det enklaste medikament ombord.
Men som jag icke är beredd på att nu säga livar tillägget lämpligast i §:n skulle kunna införas, får jag anhålla om återremiss i den syftning, att detta af mig föreslagna tillägget på tjenlig plats niå inpassas.
Jag erkänner, att det kanske skulle varit en fördel, om man insatt föreskrift om nödige läkemedel.
Men som Hr Olivecrona derför yrkat återremiss, och det är af vigt att icke för mångå återremisser ske, om man vill komma till ett lyckligt slut med denna Jag under innevarande riksdag, så måste jag motsätta mig Hr Olivecronas yrkande, och anhåller om propos. på bifall till §:n.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt ITr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställde IIr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma och, då dervid svarades flere ja, jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. § 41.
Ilär stadgas att rederi är förbundet att gälda anskaffade medel, ehuru de icke blifvit lill uppgifvet ändamål använda.
Meningen är väl dock att medlen skola blifvit lemnade på god tro.
Detta är i och för sig uppenbart; men 16:de §:n lyder: »Har rederi genom särskild föreskrift inskränkt den rätt, liufvudredare eldigt 14:de §:n tillkommer; vare rederiet ej berättigadt att denna inskränkning emot 3:dje man åberopa, i annat läll än då denne ej varit i god tro».
Och 44:de §:n säger: »Har rederiet gjort annat inskränkning, än som i §§:na 41 och 42 sågs, i befälhafvares rättighet att förbindelser å rederiets vägnar ingå, må sådan inskränkning emot 3:dje man ej åberopas i annat fall än då denne icke varit i god tro.»
J)å det således i dessa båda §§ ansetts nödigt uttala, att rederi är förbundet endast i de fall, 3:dje man varit i god tro, torde det älven vara nödigt att här uttala en direkt bestämmelse.
Jag anhåller derföre att §:n måtte återremitteras i denna syftning.
II r Olivecrona:
Den anmärkning jag, har alt göra, rörer äfven uu blott redaktionen.
Jag har visserligen under hela dis - Den 16 September e. m. 331 kttssionen rörande förslaget lill ny sjölag funnit, alt Utsk:ts ledamöter icke velat lyssna lill dylika anmärkningar, såsom varande af allt för obetydligt värde för att upptaga R. o.
Ad:S tid; men som återremiss redan är begärd, vill jag framställa den anmärkningen, hvartill §:ns redaktion föranleder.
För det första omtalar lista mom:t, »att sedan behofvet blifvit genom besigtning, eller genom konstds eller annan myndigbets intyg, styrkt» o. s. v. Sjelfva penninge-beholvet lärer val icke kunna styrkas genom besigtning; sådant är orimligt.
Åtminstone är tittrycket icke logiskt.
Resigtningen måste väl gälla sjelfva fartyget och de der upptäckta brislfälliglteler.
Denna tvetydighet kan lätt hjelpas genom en omkastning i meningen.
För det .andra omtalas icke hvilka, som skola göra besietningen.
Alven denna tvetydighet torde böra tindanrödjas.
Om §:n blir återremitterad, anhåller jag, att IJtskit älven måtte taga dessa anmärkningar i öfvervägande.
Till svar på de gjorda anmärkningarne ber jag blott lå anföra hvad Engelska rätten stadgar i delta afseende; och det är, att om en skeppare lånar penningar, kunna dessa icke krälvas af hans redare, om de icke bevisligen blifvit använde i och för fartyget. i)å nu denna § tydligen tillkännagifver hvilken risk långifvaren löper, får jag anhålla alt densamma godkäunes.
Hvad den siste värde talaren yttrat derom, att långifvare!!, fiir att återfå sina penningar, skall bevisa, att de verkligen blifvit använda till uppgifvet ändamål, så tror jag icke sådant låter sig göra.
Förmodligen kan icke heller Utsk:ts mening hafva varit sådan, då stadganderne i 16:de och 44:de §§:na tala om god tro; och ytterligare styrkes jag häruti af min förmodan att Utsk:ts ledamöter icke kunna vara få fullkomligt okunniga om allt hvad lag heter.
Här står dessutom tydligen att »medlen skola gäldas, änskönt de icke blifvit för det uppgifna ändamålet använde.»
Jag bestrider icke alt satsen kan vara riktig; men då man på andra ställen ansett nödigt att uttala orden »god tro», böra väl dessa i främsta rummet stå här, der ett så kategoriskt stadgande blifvit infördt.
Dessutom borde väl rpderiet sättas i tillfälle att tillse att skeppare icke går öfver gränserna af sin befogenhet, och således är det ett fel alt icke här löreskrilves något om skpppares skyldighet alt underrätta sitt rederi om hvad han gör.
Ett sådant stadgande finnes också i den Tyska lagen.
Jag vet icke rätt, om det är på sin plats att framställa en anmärkning mot §§:nas ordning, nu, sedan 40:de, 4lista, 4-:dra och jemväl 39:de §§:na blifvit godkände, och inskränker mig derför till att fortfarande yrka återremiss. 332 Den 1C September e. m.
Jag vill blott nämna att jag tror Gr.
Sparre hafva begått ett misstag.
Jag sade icke att lian skulle bevisa alt han varit i god tro, utan endast att lian skulle bevisa att pengarne blifvit lör ändamålet använde.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till oell dels återremiss af den lörev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall lill densamma, hvartill svarades flere ja jemte några nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med flere nej jemte några ja; hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvaradas med flere ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller 42:dra §:n i Särskilda Utsk:ts förslag till sjölag, röstar Vinner nej, återremitterar R. o. Ad. §:n».
Jag får anhålla att 47:de §:n måtte föredragas nu, i följd efter den 42:dra. Sedan R. o. Ad., uppå framstäld propos., härtill samtyckt, föredrogs Hr Olivecrona:
Det står: »Befälhafvare ege ej att för sälja fartyget i annat fall, än att det, genom offentlig myndighets beslut, blifvit förklaradt odugligt, ej heller något af laddningen» ete.
Elt så generelt förbud liar ej kunnat åsyftas.
Det är kändt att det är ett ganska ofta förekommande fall att befälhafvare får i uppdrag alt på främmande ort försälja sitt förande fartyg.
Meningen med §:n skall väl vara, »utan rederiets tillstånd» må han ej sälja.
Såsom man nu läser orden, är det ett absolut förbud, hvilket man dock icke velat i lagen inlägga.
På samma sätt är det i fråga om förbud att sälja något af laddningen.
Den det ej vill, röstar § 47.
Ben 1C September e. m. 333 Jag kan således icke finna annat än alt §:n bör återremitteras, lör att lå de nödige ändringar gjorde; hvarför jag också anhåller om återremiss till Särskilda Utskrt.
Afven om man icke skulle anse detta stad gande olämpligt ur den synpunkt den siste värde talaren framställde, så lörekominer likväl andra omständigheter, sorn göra denna § alldeles otjenlig.
§:n innehåller nemi bestämdt förbud för befälhafvare att sälja fartyg förr än det af domstol blifvit förklaradt odugligt.
Men omständigheter kunna förekomma, dels af samma beskaffenhet som omnämnes i 42:dra och 179:de §§:na, och dels amira, som rederi icke kunnat förutse, men sorn göra alt det ligger i rederiets intresse att fartyget säljes, äfven om det icke är alldeles odugligt.
Hen Tyska lagen har förutsett detta, och säger att befälhafvare må försälja fartyg, sedan han derom gjort anmälan hos konsuln på orten.
Genom ett sådant förbud sorn delta blifver således icke rederiets intresse iakttaget, hvadan jag anhåller om återremiss i den syftning jag nu anfört.
IIr von Ehrenheim:
Mot Hr Olivecronas anmärkning kan jag icke saga annat än att rederiets rätt att försälja sitt fartyg genom dess befälhavare, ligger så i öppen dag, att derom icke behölver ordas.
Men belälhafvares rätt att utan rederiets hörande sälja fartyget, måste just till rederiets betryggande inskränkas till yttersta fall.
179:de §
Jag anhåller derföre om bifall (ill §:n.
Jag bar börjat med att säga att denna rätt bör inskränkas till de mest tvingande fall, och det måste val äfven den siste talaren medgiva, att sådana läll kunna förekomma; och då vore det väl hårdt att icke få försälja fartyget, vore det än under hvilken kontroll som helst. l)å man kan stadga hvilka garantier man vill i detta hänseende, anser jag icke att man bör inskrärka denna rätt till ett enda fall, nemi. då det är odugligt.
Det är sagdt, att han skall inhemta rederiets mening; men vi veta dock alt det finnes åtskilige delar af jorden, hvarifrån man icke påläng tid kan meddela sig med hvarandra.
ITr von Ehrenheim:
Sparre, får jag säga, att kommunikationerne numera äro så lätta att man på de flesta orter inom kort kan inhemta rederiets mening; och på de afiägsnaste åter vore det ganska vådligt, om skepparen skulle få styra och ställa huru lian behagade.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:u, framställde Hr Gr. o. 334 Den 16 September e. m.
Landtm, propos. på bifall till densamma och, då dervid svarades flere ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 43-46.
Biföllos. § 48.
Då 20:de §:n ålägger hnfvudredare att oför dröjligen lill medredare göra utdelning och redovisnine, förefaller det temliccn besynnerligt, alt skeppare har en hel månad fiir sin redovisning, otti denna till på köpet räknad från lossningens slut.
Utländska lagar deremot säga, att han skall lemna redovisning så lort den fordras.
— Så säger t. ex. 503:dje §:u i Tyska lagen.
Jag kan icke finna någonting så oskiljaktigt sammanhang mellan den 20:de och denna 48:de §.
20:de §:n handlar om hnfvudredares skyldighet att utdela penningar.
Denna åter om skeppares skyldighet att afgifva redovisning.
Penningarne höra kunna utdelas genast efter det de äro influtna; meri att uppsätta en lång redovisning, fordrar längre tid, och en månad är väl icke för mycket tilltaget.
Jag kan således icke uti hvad Gr.
Sparre anfört finna skäl till en återremiss, utan anhåller om bifall till §:n.
Leijonhufvud, instämmer med honom, och yrkar bifall till §:n.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställde llr Gr. o. Landtm, propos. på bifall lill densamma och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, lörklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. § 49.
I ett kapitel, som handlar om fartygs befäl hafvare, synes det icke vara på sin plats att intaga ett stadgande om rederiets skadeersättningsskyldighet.
Då det är fråga om rederiets skyldigheter, bör det val införas på detta kap.
Ur denna synpunkt anhåller jag om återremiss, ty ingen lärer väl söka en upplysning ang:de rederiets skyldigheter under kap:t om skeppare.
Den 16 September e. m. 335 Frill.
Det är en gammal oell känd sak, att dä ruan i en speciel författning skall införa en mängd olika stadganden, så kan olta tvekan uppslå om hvar de höra införas.
Sparre tiar sa et sig anse det vara lämpligast att införa det nu ifrågav:de i kap:t om redare, och anför som skäl derför alt ingen skulle söka någon föreskrift för redare i kap:t om skepparen.
Men jag får fästa Gr.
Sparres uppmärksamhet på, alt här endast är Iråga om sådan skada, som uppkommer genom skeppares fel eller försummelse, och således synes mig att dess plats icke är så olämplig.
Jag anhåller att §:n rnålte bifallas.
TTr Rabenius:
Jag tager mig friheten fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på, alt den ansvarighet, rederi eger för belälliafvares och besättnings görande och låtande, finnes upptagen i 12:te §:n.
Och della stadgande är elter min tanke fullkomlig t nog för att bestämma redares ansvarighet.
Sedan öfverläpgningen ansetts härmed slutad samt ITr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den lörev:de §:ii. framställde Hr Gr. o. Landtm. propo«. på bifall till densamma och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. § 50.
Rubriken till §§:na 23—50.
Den vidare pröfningen af lagförslaget uppskjöts till nästa plenum. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 11 e. m.
In fiilem, 0. Brakel. 336 Den 1?
September f. a. Thorsdagcn den 17 September 1863.
Justerades prot:t för den 27 sistl.
Upplästes följande från Gr. Lewenhaupt, Casimir, inkomna mein.:
Sedan jag varit inkallad till tjenstgöring hos Banko-fullm:ge och jag, med anledning deraf, icke anser m;g kunna vidare bibehålla min befattning sinn ledamot af Rmko-Utsk:t, får jag hos HöglnD. R. o. Ad. vördsamt anhålla, alt, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, lå afsäga mig min ledinots-befattning i nämnde Utsk.
Uppå framställd propos., lemnade R. o. Ad. till denna anhållan sitt bifall, hvarefter Ståndets Hrr Elektorer anmodades utse en ledamot i Ranko-Utsk:t efter Gr. Lewenhaupt.
Fortsattes föredragningen af Särskilda Utsk:ts Betänk.
Propos. med förslag till ny sjölag. § 51.
I denna § står icke omnämndt, huruvida skriftligt aftal med besättningen bör upprättas eller icke.
Deremot omtala såväl den 55:te som (lera följande §§ ett förhyringskontrakt, och det synes mig derföre att, äfven om det ansetts obehölligt att föreskrifva att skriftligt kontrakt skall upprättas, man dock bort inrymma den bestämmelse, att, i händelse skriftligt kontrakt icke blifvit upprättadt, mönsterrullan skall upptaga de vilkor, hvarunder förhyringen skett.
Jag får derföre yrka återremiss af den förev:de §:n.
Afven jag bar begärt ordet för alt såsom en brist i detta lagförslag anmärka, att någon föreskrift icke finnes intagen derom, att altalet skall trällas skriftligt.
Den 17 September f. m. 337 ligt.
Ett sådant stadgande hade dock i min tanke varit lämpligt till förekommande af tvister mellan sjöfolket å ena sidan, och befälhafvaren och rederiet å den andra.
Det hade varit så mycket lämpligare, enär en dylik föreskrift finnes gifven med afseende på antagandet af befälhafvare.
Lagstiftaren skulle ock, genom föreskriften om ett skriftligt aftal, tillgodose besättningens intressen, alldenstund det alltid för dem måste vara svårt att förebringa bevisning om aftalets innehåll, när skriftlig afhandling icke kan uppvisas.
I Norska sjölagens § 28 omtalas en kontrabok, hvari förhyringsvilkoren skola finnas upptagna, och hvari anteckning göres om de medel, sjömannen uppburit på sin hyra.
Äfvenledes i Tyska handelsrätten, artikeln 529, finnes infördt ett stadgande om skriftligt hyreslördrag, som i mönsterrullan skall införas.
Nu är gifvet att äfven hos oss ett aftal om hyra måste ega rum, och lagförslaget nämner visserligen ett förhyringskontrakt, men icke något om formen för detta kontrakts ingående.
Ett bestämdt stadgande att det skall upprättas skriftligen torde dock vara af nöden, såsom ett behöfligt skydd för sjöfolket i dess lagliga rätt mot skeppare och redare.
Jag anhåller derföre om återremiss, på det ett stadgande måtte införas derom, att aftalet skall uppgöras skriftligen för att vara gällande.
Det är ofta svårt att uppdraga gränsen mellan hvad som bör tillhöra den civila och den administrativa lagstiftningen.
Att ett skriftligt kontrakt emellan fartygsbefälhafvaren och besättningen bör upprättas är otvifvelaktigt, men att ett stadgande härom skall inllyta i förev:de lag finner jag icke vara oundgängligen på kalladt.
Bestämmelser i nu ifrågaställa syftning finnas för närvide meddelade uti de nådiga föreskrifter, hvilka äro införda å formulär till sjömansrulla, bifogadt K.
Förordnm den 1 Mars 1841 ang:de Svenska fartygs pass- och nationalitets-handlingar.
Sålunda innehålla nämnda föreskrifter att vid påmönstring i Svensk hamn hvarje man af besättningen skall af sjömanshus-direktionen, på rederiets bekostnad, förses med motbok, deri, bland annnat, det emellan befälhafvaren och sjömannen afslutade kontrakt skall finnas infördt; äfvensom att vid påmönstring å utrikes ort sjömannen skall med en dylik bok förses af befälhafvaren å fartyget.
Häraf synes att stadganden i förevtde ämne hittills ansetts böra utgöra föremål för administrativ lagstiftning, och jag tror äfven att de der lämpligare hafva sin plats; hvarförutan i sådant fall den fördel alltid vinnes att de jemkningar och ändringar i dylika detaljbestämmelser, hvartill erfarenheten kan gifva anledning, lättare kunna tillvägabringas, än om dessa ändringar skola ske i den ordning, som för stiftandet eller ändrandet af civillag är föreskrifven.
Jag anhåller att §:n måtte oförändrad antagas.
Den siste värde talaren har lemnatden upplysning, att Utsk:t ansett det af mig påyrkade stadgande H. VI. 22 338 Den 17 September f. m. böra hänföras till den administrativa lagstiftningen, och derföre icke aktat nödigt att här intaga det.
Jag vet dock icke, oin det kan anses tillhöra nämnda del af lagstiltningcn; ty just aftal om lega af tjenstebiträde har blifvit räknadt till den allmänna lagfarenheten, och dessutom har, på sätt jag förut yttrat, i förev:de lag influtit ett stadgande derom, att skrililigt aftal skall upprättas, då befälhafvare antages.
Ar det behöfligt att i en sjölag stadga att det aftal, hvarigenom skeppare antages, skall göras skriftligen, hvarföre må det icke anses lika nödigt, att, när matroser eller Styrmän förhyras, föreskrifva att äfven sådant aftal skall uppsättas skriftligen.
Det har anmärkts att det är nog att i sjöniansrullan utsattes hyrans storlek.
Om så vore, hvilket jag ej vill erkänna, hade i denna lag åtminstone hort intagas en hänvisning lill stadgandet i kolTerdi-reglementet ang:de sjömansruilans innehåll.
Proposm bilag* da prut. lifver den i Högsta
Domstolen verkställda granskning af förslaget lill ny sjölag nt'isar, alt ett af Justitie-Råden anfört en särskild mening beträdande nödvändigheten af att i sjölagen inlaga det ifrågasatta stadgandet.
Ulsk:t har dock, af skäl som redan blifvit idåf Hr af Ström anförda, ansett sig böra godkänna §:n oförändrad.
Jag åberopar mig derföre på nämnde anförande och anhåller att K. o. Ad. behagade bifalla §:n.
Såsom bekant är, har allt sedan 1748 års kofTerdi-reglemente utfärdades påmönstring varit föreskrilven dels såsom en kontroll derå, alt sjöfolket icke mätte blifva borta, dels ock på det att det målte gå ordentligt till vid deras antagande och afskedaude.
Dessa stadganden äro gifna i det allmännas intresse, således af offentlig, icke af privaträtts natur.
I sammanhang med stadgandet om af- och påmönstring föreskrifves i bilagan till K.
Kungörelsen den 1 Mars 1841, pass och nalionalitets-handlingar, att sjömanshus-direktionen skall på rederiets bekostnad förse hvarje man med en motbok, hvari det melian bdfälhafvaren och sjömannen afslutade kontrakt skall finnas inlördt; och då detta stadgande, till följe af sitt förhållande till föreskriften om af- och påmönstring, jemväl måste anses vara af olfenllig rätts natur, tiar jag ansett det icke lämpligen i denna lag hafva sin plats; och anhåller jag derföre att §:n oförändrad måtte antagas.
Om Utsk:t varit af den åsigt, att det före slagna stadgandet borde t
Ilhöra den ekonomiska lagstiftningen, hade efter mitt förmenande icke bort i förevule lag omtalas något förhyringskontrakt; nu deremot måste det alltid anses såsom en ofullkomlighet, att icke någon föreskrift om formen fiir altalels ingående blifvit lemnad.
Jag vill dock icke i detta afseende och icke heller under fortgången af diskussionen längre tvista med Utsk:ts llrr ledamöter, men vill hafva förklarad!, alt Den 17 September f. m. 339 jag måste Ogilla, att de anmärkningar, som mot detta lagförslag framställts, blifvit bemötta på ett sådant sätt som i går var fallet.
Jag bade icke heller föreställt mig, att man nu mot slutet af riksdagen skulle söka drifva lagen igenom, ehvad anmärkningar än måtte göras.
Jag sade i går att jag fann lagförslaget förtjenst fullt, men att man vid en lags antagande alltid borde gå ytterst varsamt till väga.
Förhållandet är nemi. att man i praxis fäster sig vid bristfälligheterna i en lag, och huru god den än i och fiir sig må vara, får den då snart opinionen emot sig.
Det är derföre jag ansåg att lagförslaget borde underkastas en noggrannare pröfning.