Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det negativa stadium, uti hvilket de ännu, efter min uppfattning, befinna sig, saknar den positiva politiska kraft, som förslaget hos dem nedlägger, tillbörlig motvigt och kan förrycka sjelfva institulionen, eller åtminstone försena dess rätta utveckling, till mehn för både kommunen och staten.
För att icke trötta R. o. Adis tålamod, förbigår jag de anmärkningar, som emot detaljbesjämmanden kunna göras.
En af dem är dock af den vigt, att jag om densamma önskar säga några ord.
Den rörer den sammanräkning af kamrarnes röster, som skall ske, då de stadna uti olika beslut ang.
Statsreglering, Bevillning samt Bankens eller Riksgälds-Kontorets förvaltning, — ett stadgande, som lägger afgörandet af dessa frågor uti den andra kammarens hand och kan medföra betänkliga följder, synnerligen vid bevillningarnes reglerande.
Det försvar, som
Statsråds-protokollet för detta förslag uppställer, synes mig svagt.
De anspråk, som det för den andra kammarens räkning framhåller, till likhet med hvad inom andra representationer eger rum, falla nemi. till intet, då äfven den för - 200 Den 4 December. sta kammaren är folkvald.
Hvad som synbarligen föresväfvat Regeringen, har varit fruktan för någonting liknande nuv:de Förstärkta Utsk.
Att dessa icke erbjudit säkerhet för lycklig bemedling, är sannt, men åtskilliga förhållanden, med vår nuv:de representation och Riksdags-Ordning sammanhängande, hafva dertill medverkat.
Främst ibland dessa står ståndssplittringen, hvilken, synnerligen inom några Stånd, uppställt nära nog såsom regel ett obetingadt vidblilvande af eget Stånds heslut.
Härtill kommer, att val till de Förstärkta Utsk:n först ske sedan åtskilliga hufvudfrågor blifvit omtvistade.
Den partihetta, som en eller annan af dem vanligen upptänder, gör då valen exklusiva och utesluter t. o. m. tanke på förmedling.
Mycket olika torde en nämnd gestalta sig inom en representation, sammansatt af homogena elementor, så vida denna nämnd icke tillsättes efter kämpade strider, utan genast vid Riksdagens början utses.
Stundom uppstå visserligen frågor, som a priori söndra uti partier, men dessas skärpa blifver sällan i begynnelsen fullt utpräglad, och om nämnden göres talrik, torde den, åtminstone till någon del, undgå deras inflytande.
Mig förefaller, att genom en sådan nämnd tvistefrågor billigare och bättre skulle lösas, än genom den sammanräkning förslaget stadgar.
Jag har nu afslutat granskningen af förslaget.
Jag gillar dess hufvudgrunder, men har anmärkningar så väl emot dessas tillämpning som emot särskilda stadganden, hvarjemte jag anser att landstingen ännu icke vunnit den mognad, som kan fullt rättfärdiga ett förtroende till deras val.
Jag skulle således önskat en omarbetning och ett uppskof.
Innan jag dock i denna riglning lägger min röst, måste jag eftersinna, å ena sidan, huruvida grundadt hopp finnes, att de förbättringar jag afser skola vinnas, och å den andra, om icke ett uppskof kan medföra följder, äfventyrligare än de fördelar det skulle bereda.
Jag skyndar alt förklara, att jag ibland dessa ingalunda tänkt mig någon revolutionär oro, ty, utan oförlåtlig svaghet hos styrelsen, är en sådan exempellös, der ostörd frihet och materielt välbefinnande herska; men nekas kan svårligen, att frågan om en representationsförändring blifvit bragt på den punkt, att den icke mer kan hvila, och att intill afgörandels stund en stegrad spänning skall beherska sinnena.
Denna sinnesstämning ger föga hopp om den lugna solring, som måste föregå och grundlägga hvarje förbättring.
Gammal erfarenhet har lärt mig, att i denna fråga åsigterna äro så delade, så — om jag får begagna detta ord — individualiserade, att äfven under lugna tider öfverenskommelse är nära omöjlig att tillvägabringa.
Huru mycket svårare blifver den icke då, när stridsfanorna äro uthängda, och då man nära nog såsom elt nederlag skulle anse, om den minsta flik af denna fana emot en annan utbyttes.
Jag tror visserligen icke, att det nu framlagda förslaget fullt uppbäres af en majoritet inom nationen, ty den tystnad, som vid kringlöpande reformmöten herrska!, synes mig antyda, att flertalet icke med alla dess bestämmanden är förtroget.
Man har omfattat hufvud - Keu 4 Deeember. grunderna och lemnat det öfriga derhän.
Men i den stund detta förslag förkastas, blifver hvarje dess bokstaf en lösen, och ingen förändring, vore den än en förbättring, upptages, för att icke äfventyra att söndra den kraft, som uppbär reformen.
En strid uppstår sålunda, hvars utgång enligt min uppfattning hvarken är aflägsen eller oviss.
Hvad jag vid denna utgång fruktar är, att den — icke mera en följd af ett värdigt tillmötesgående — blifver betraktad såsom en eröfring, och att ett »va; vietis» under upphetsningen uttalas.
Detta må vara af jemförelsevis underordnad betydenhet, hvad individernas anspråk beträffar, men för staten blefve det en olycka, om icke allt hvad afbildning och fosterlandskärlek, den sluter, skulle kallas att stödja dess första steg på den nya konstitutionela banan.
Det ligger en stor vigt på detta första ögonblick, och den anda, som då i skapelsen ingjutes, bestämmer möjligen framtiden.
Den kan — om god — förbättra mången felaktig bokstaf och göra mindre välbetänkta stadganden oskadliga.
Men härtill fordras enighet och att förtroende omfattar de medborgare, hvilkas insigter och erfarenhet kunna leda det börjande arbetet.
Vinnes denna enighet, befästes den genom tacksamhet emot dem, som för fäderneslandets skuld uppoffrat dyrbara egande rättigheter, så kan man med temlig säkerhet antaga, att de första valen i allmänhet skola blifva goda, och det förtroende och den mognad, författning och institutioner vunnit innan val ånyo skola företagas, gifva då grundad förhoppning, att den beträdda banan skall fullföljas.
Mine Hrrl Stunden är allvarsam.
Då ingen bör kunna tillsluta sina iigon för den sanning, att afgörandets tidpunkt nalkas, gäller frågan ej blott en enkel kritik af det nu framlagda förslaget; den gäller fastmera, huruvida man kan uppgöra ett bättre, icke ett hugskott, icke theoremer, men ett praktiskt och som man ärligt kan antaga hafva hopp att förena sinnena.
Kan man det icke — och möjligheten är genom sorglig blindhet försuten — månne väl då det veto, hvarje Stånd tillkommer, eger kraft att i längd betvinga den opinionens makt, som, med hvarje stund striden fortgår, växer starkare?
Måste åter denna fråga besvaras med nej, blifver det föreliggande förslaget förr eller sednare lag, är väl då striden berättigad, en strid, hvilken, liksom hvarje inre sådan framkallande passioner, kan blifva olycklig lör fäderneslandet och döfva dess bästa, dess ädlaste krafter?
Talrika bifallsrop följde på detta yttrande.
Hr von Troil, Samuel Gustaf; Det gifves ögonblick i nationernas lif, då likgiltigheten skulle vara ett oförlåtligt fe), tystnaden en svaghet, och då hvarje god medborgare, synnerligast om han förut mera verksamt deltagit i det allmännas angelägenheter, måste uppträda för att med öppet vizir uttala sin mening.
Ett sådant ögonblick är det närvarande, då den utan tvifvel vigtigaste fråga, som under ett halft århundrade varit R.
202 Den i December.
St:rs pröfning underställd, kommer att af eder afgöras.
Äfven jag liar derföre, ehuru frånvarande under föregående delen af Riksdagen och främmande för de bearbetningar, som från ena eller andra sidan egt rum, äfven jag har ansett mig pligtig att vid delta tillfälle infinna mig för att med eder dela det ansvar, som afgörandet af denna fråga kommer att medföra, och jag har begärt ordet, icke för att ingå i en fullständig utveckling af detta ämne, som för eder alla, Mine Hrr! bör vara nogsamt bekant, utan endast för att angifva de skäl, hvarpå jag grundar mitt blifvande votum.
Mine Hrrl Vi befinna oss här i den ställning, att vi obetingadt måste rösta för eller emot.
Någon medelväg gilves icke, någon förändring i detta förslag kan icke vid denna Riksdag tillvägabringas.
Hvar och en måste derföre noga pröfva, huruvida de betänkligheter, han emot förslaget hyser, äro af den beskaffenhet, att han måste förkasta detsamma, eller om de icke i mer än ett afseende uppvägas af förslagets lörtjenster.
Jag har så samvetsgrannt som möjligt verkställt en dylik pröfning, och följden är att jag kommer att rösta för förslaget.
Jag vill dermed icke hafva sagt, att jag är blind för de brister, detta förslag kan innehålla, och att icke äfven jag skulle hafva önskat, att detsamma i ett eller annat hänseende hade varit annorlunda uppgjordt.
Jag tror, att det skulle hafva varit nyttigt och äfven för förslagets många motståndare betryggande, om den första kammaren, i stället att bildas uteslutande af landstingen och de större städerna, fått till någon del i sig inrymma ledamöter, utsedde af de högst beskattade inom landets olika delar, samt att det likaledes skulle varit fördelaktigt, om skillnaden i ledamöternas antal i första och andra kammaren icke varit så betydlig som den i förslaget bestämda; men, Mine
Hrrl jag hemställer till eder: hade det väl varit möjligt eller ens tänkbart, att ett förslag, så omfattande som detta, skulle kunnat framläggas, emot hvilket man icke haft några anmärkningar att göra, synnerligast då förslaget måste vara så beskaffadt, att det egde utsigt att kunna antagas af fyra kamrar med så skiljaktig sammansättning som våra Riks-Stånd?
Och måste icke den nya R.
0:n af denna anledning antaga egenskapen af ett förmedlingsförslag?
Måste icke hvarje Riks-Stånd och hvarje dess ledamot i afgörandets stund besinna, att, så framt reformen utan alltför stora skakningar skall kunna genomföras, blifver det en ovilkorlig pligt, att icke alltför strängt hålla på egna åsigter, ulan, så vidt det med fäderneslandets väl är förenligt, låta dessa vika för det allmänna bästa?
För min del anser jag en sådan eftergifvenhet vara en medborgerlig pligt, och jag har så mycket mindre kunnat tveka att lägga mina betänkligheter å sido, som det hvilande förslaget med alla dess möjliga brister likväl i min tanke iunebär en långt sannare och långt rättvisare representation af det Svenska folket, än den R. O., under hvilken vi nu arbeta.
203 Hedan 1809 års Konst.-Utsk. erkände
Stånds-fördelningens olämplighet och uttalade den grundsats, att alla Svenska medborgare, utan hänseende till stånd, yrke eller hemvist, borde ega rätt att deltaga i val af riksdagsmän.
Men huru har väl denna grundsats sedermera lyckats göra sig gällande!
Vid de flesta Riksdagar, som efter denna tid hållits, hafva frågor om mer eller mindre genomgripande förändringar i representationssättet utgjort föremål för R.
St:rs eller åtminstone deras Konst.- Utsk:s öfverläggningar.
Dessa frågor hafva likväl icke lyckats att på detta rum tillvinna sig bifall, vare sig att de afsett ståndsfördelningens fullständiga uppbäfvande eller endast en obetydlig förändring i R. o. Ad:s eget representationssätt.
Derföre qvarstå äfven ännu de båda öfre Stånden, R. o. Ad. på fullkomligt enahanda och Preste-St. på nära nog samma ståndpunkt som för 56 år sedan; derföre fortfar ännu en stor del af vårt lands mest ansedda, dugligaste och inflytelserikaste innevånare att vara förnekade allt deltagande i landets lagstiftning.
Huru länge tror man val att ett sådant förhållande skall kunna fortfara!
Orättvisan deraf gör sig för hvarje dag mer och mer gällande.
Rehofvet af en genomgripande representationsförändring inses numera lifligt af större delen utaf landets tänkande män.
Under sådana förhållanden har K. M:t vid sista Riksdagen framlagt det förslag till national-representationens ombildning, öfver hvars öde vi nu skola besluta.
Detta förslag är enkelt, lättfattligt och bygdt på nationel grund, på den, om äfven till namnet nya, dock i Sverige urgamla kommunal-institutionen; och om förslaget innehåller brister, öf ervägas dock dessa vida af dess förtjenster, hvarföre jag tror att både fosterlandskärleken och klokheten böra mana oss att antaga detsamma.
Det är mig icke obekant, hvilket motstånd detta förslag röner från den sida af detta bus, inom hvars leder jag under mera än 10
Riksdagar räknat så många både politiska och enskilda vänner; men då jag nu nödgas emot dem uppträda, vet jag, att de liksom jag inse, att för representantens handlingssätt får det icke gifvas någon annan bevekelsegrund, än bans åsigt om hvad som är sannt, rätt och för fosterlandet gagnande.
En mindre nation, synnerligast då den är omgifven af mäktiga grannar, är mera än någon annan i behof af samdrägt och enighet.
Det är den, som skall gifva henne kraft att emotstå yttre våld; det är den, som i farans stund skall värna bennes sjelfständighet.
Det är denna samdrägt, denna enighet, denna ömsesidiga tilltro emellan folket, dess representanter och dess styrelse, som jag tror skola blifva en följd af förslagets antagande.
Men om detta faller, hvad kommer väl då att inträffa?
Utan tvifvel en lång tid af split, tvedrägt och bitterhet.
Det kan icke förnekas, att en stor, kanske öfvervägande del af Svenska folket lifligt fästat sig vid detta förslag, och att det önskar och hoppas dess framgång.
Missräknar det sig i sin förväntan, blir följden en allmän oro, som utan tvifvel kommer att 204 Dan 4 December. menligt inverka pS hela vårt materiella framåtgående, och som, om moln uppstiga på den politiska himmeln och Europas makter väpna sig till strid, t. o. m. skulle kunna blifva vådlig för vårt oberoende och sjelfständighet.
Af dessa anledningar utbeder jag mig, att till R. o. Ad:s prof. få förklara, att jag kommer att rösta för det hvilande förslagets antagande, icke derföre att jag i allo gillar detsamma, utan derföre att jag tror, att mitt fäderneslands vällärd och lugn skulle sättas på spel, om det förkastades, derföre att jag tror, att R. o. Ad:s eget välförstådda intresse manar att nu, just nu, antaga detsamma, derföre att jag tror, att då detta förslag, sådant det är, blifvit af K.
M:t framlagdt, är det äfven det bästa möjliga som kan ega hopp om framgång, och slutligen derföre att jag befarar, att, om detta förslag nu skjutas å sido, vi kanske inom en icke aflägsen framtid af omständigheternas makt blifva nödsakade att ansluta oss till ett annat, vida sämre och vida mindre betryggande.
Hr Weidenhjelm, Ernst August:
Den fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s beslut, är icke något hugskott för dagen, utan hemtar fasthellre sitt ursprung från en redan 1809 af de vise stiftarne af vår nuvarande grundlag till riktigheten erkänd princip.
Den är således icke ny eller främmande.
Den har vid en mängd af Riksmöten återkommit, och, fastän alltid afvisad, likväl alltid fortlefvat.
Den har under tiden hos mången hunnit mogna till en orubblig öfvertygelse.
Den har nedträngt bland folket, der den slagit en rot, som icke mera torde kunna uppryckas, och äfven om den vid detta tillfälle, såsom tillförne, förkastas, så är jag förvissad, att den fortfarande skall förblifva vid lif, och att den ständigt och oafbrutet skall återkomma, intill dess den slutligen, med hvad medel som helst, banat sig väg till segern.
Denna förutsägelse grundar jag på de företeelser, som under ett halft sekel, år efter annat, i lan det egt rum — och jag har mången gång undrat öfver de orsaker, som så oemotståndligt underhålla en strid, hvilken endast genom representationens ombildning synes kunna vinna sin lösning.
Då ingen kan göra sig blind för de välgörande följderna af R.
Stirs ådagalagda verksamhet till en alltjemt fortgående utveckling af landets både moraliska och materiela krafter, så kunna skälen omöjligen igenfinnas i någon misstro till R.
Stms, vare sig vilja eller förmåga alt till landets nytta utöfva den ena statsmaktens vigtiga värf, utan orsakerna måste fasthellre sökas deri: att Stånden, oaktadt sin mångåriga gagnande verkan, likväl, i följd af nya utvecklade samhällsförhållanden, småningom upphört att utgöra ett sannt och verkligt uttryck af folkets tänkesätt och önskningar: att representationens fördelning i Stånd följaktligen förlorat sitt gamla läste i folkets rättsbegrepp: att framför allt annat sjelfskrifyenheten numera hos allmänhe - Den i December.
205 ten anses sakna hvarje hållbar grund: och slutligen att rättvisan kräfver, att valrätt och valbarhet i representationen förunnas åt den mängd af upplyste medborgare, den myckenhet af bildning och förmögenhet, som för närvarande finnes derutur utesluten.
Om jag häruti icke misstar mig — om det ständiga, alltmera högljudda ropet på representationsförändring verkligen, som det synes, eger så djupa försänkningar i folkets tro och föreställning — då är hvarje hopp om förmedling afskuret — då är tiden för partiela reformer förbi — och då återstår ingen annan utväg, än att, på sätt af K.
M:t blifvit föreslaget, med ståndslörfattningens upphäfvande, grunda representationen på samfälta val.
Om vid tillämpningen af denna princip samhällets ypperste blefve till ombud utkorade — om hvad landet egde bäst och erfarnast, mest upplyst och fosterländskt härigenom i representationen vunne inträde, så torde icke kunna bestridas, att principen vore riktig och fullkomlig; — men det är egentligen misströstan om valens utgång — det är farhågan för förslagets, efter förmenande, alltför stora demokratiska tendenser och alltför ringa återhållande aristokratiska eller konservativa elementer, som utgör det förnämsta skälet till den ovilja, förslaget hos do fleste bland dess motståndare rönt.
Jag anser också både möjligt och troligt, att de starka sympatier, som förslaget hos folket tillvunnit sig, till en stor del grundas på den demo kratiska anda, som i förslaget ostridigt finnes inlagd; men denna anda, M.
Hrr! den tillhör egendomligen den tid, hvari vi lefva, snart sagdt deri luft, som vi andas.
Den går som en brusande flod igenom hela verlden, och äfven i vår fjellstängda Nord skall man fåfängt försöka att helt och hållet förhindra eller hämma dess ström.
Hvarje bemödande härutinnan skall endast reta den till mera kraftiga ansträngningar; — för hvarje gång den undertryckes, skall den återkomma med större oemotståndlighet; — för hvarje gång skall den fordra mera;—och hvarje gång, jag är säker derpå, skall man bittert ångra att icke tidigare hafva gjort måttliga eftergifter, medan strömmen ännu kunde ledas i en mindre samhällsvådlig rigtning.
Det är en bland förslagets icke minsta förtjenster att ha framkommit i en tidpunkt, då man ännu i viss mån kan styra denna andas kurs, och förslaget har, enligt mitt omdöme, för detta ändamål icke gjort andra eller större eftergifter, än som varit oundgängligen nödvändiga, för att detsamma hos folket skulle vinna bifall och framgång.
Jag undrar likväl alldeles icke på, att, då man anser de för förslaget uppställda hufvudgrunder, eller de samfälda valen, vara i sin tillämpning för fäderneslandet vådliga, man också vägrar förslaget sitt godkännande och understöd, — men, hur mycken aktning |jag än hyser för andras olika öfvertygelse, fordrar jag likväl, för att den skall kunna blifva min egen, andra bevis, än de, som innefattas i blott lösa hypoteser, subjektiva föreställningar eller antagandet af osannolika möjligheter.
För min 206 Den 4 December. del kan jag omöjligen förstå, att, då en klok man i allmänhet vid valet af en annan till förvaltning af sina enskilda, äfven mindre vigtiga angelägenheter, alltid söker att tillegna sig den skickligaste och redbaraste han kan finna, han icke också vid ett uppdrag, som rörer de aldra vigtigaste, de aldra dyrbaraste af hans intressen, såsom t. ex. lagstiftning och beskattning, skulle söka att till ombud otvälja den bäste och ypperste, som finnes i hans ort.
För denna slutsats talar åtminstone både den väljandes egen fördel och det sunda förnuftet — och det utgör dock i allmänhet en tillfredsställande bevisning.
Redbarheten och dugligheten, der de finnas — den mera framstående förtjensten — sitta icke med slutet vizir — och de, som besitta dessa egenskaper, äro hvarken så många eller så okända, att den väljande löper mycken fara att misstaga sig om personen.
Enda farhågan för valrättens missbruk vore således i min tanke, om den funnes utsträckt så långt, eller, rättare sagdt, om den ginge så djupt ned, att den väljande icke hade något eget sjellbestånd att bevara.
Men då förslaget i detta hänseende lyckats att träffa en enligt mitt omdöme lämplig, att jag så må säga, konservativ medelväg; då jag icke kan uttänka och ej heller hort någon annan framställa ett bättre sätt, än förslaget uppger, för lösningen af den synnerligen svåra frågan att, till motvigt mot den yngre kammarens befarade, möjligen någon gång förhastade beslut, ställa en äldre kammares mera mogna och bépröfvade omdöme, hvilket enligt förslaget skulle grundas på högre ålder, mera lefnadserfarenhet och den med en större förmögenhet vanligen förenade högre grad af upplysning, bildning och konservativa åsigter; då i fråga om den korporation, af hvilken denna kammare skulle väljas, erfarenheten hittills visat, att allestädes, hvarest landst ngsmannaval egt rum, man, åtminstone så vidt det kommit till min kunskap, icke underlåtit att, utan afseende på bonde- eller herreman, dertill utse någon af de bäste och skickligaste inom distriktet, och jag således bör kunna antaga, att landstingen hädanefter som hittills komma att utgöras af kloka, sansade och förståndiga män; då förslagets detaljer äro särdeles enkla, rediga och lättfattliga, och hvad som mot desamma blifvit anmärkt till en del redan blifvit vederlagdt, och lör öfrigt, enligt mitt omdöme, icke är af värre beskaffenhet, än' att bristerna, i den mån de vid tillämpningen må finnas grundade, kunna framdeles lätteligen rättas eller afhjelpas; — då, med ett ord, förslaget ostridigt är det bästa bland de många, som sedan 1809 varit för R.
St:r framlagda; och då jag vid noga öfvervägande af allt hvad både mot och för förslaget blifvit vidlyftigt i tryck utgifvet och äfven muntligen anfördt, icke kan inse att någon egentlig våda kan med förslagets antagande vara förenad, utan att fastheldre frid, enighet och försoning emellan de olika samhällsklasserna deraf böra blifva en följd; — så drar jag för min del desto mindre i betänkande, att åt förslaget obetingadt lemna min röst, som jag är Den i December.
207 fullkomligen förvissad, att dess ogillande inom detta Stånd skulle öfver Adeln neddraga en så bitter fiendtlighet, att det välgörande inflytande, Adeln tillförne på representationen utöfvat, skulle derigenom blifva nära helt och hållet tillintetgjordt.
Detta mitt godkännande stöder jag dock icke uteslutande på min egen uppfattning af förslagets förtjenster, utan jag grundar det äfven på det bifall och de sympatier, förslaget i den allmänna meningen vunnit, och som högljudt uttalat sig af tusentals röster vid de offentliga möten, som i afseende derpå allestädes inom landet hållits.
Icke så, som skulle jag anse, att alla bland dessa tusental haft förmåga eller tillfälle att åt förslaget i hela dess utsträckning egna den sorgfälliga granskning, som vederbort; men den förkastelsedom öfver ståndsförfattningen, som dervid öfverallt gifvit sig tillkänna, den förefaller mig deremot vara desto mera betecknande.
Då, oaktadt allt hvad R.
St:r ostridigt verkat till landets båtnad och förkofran, folket likväl på detta sätt nära enhälligt utdömer dem ur representationen; så måste jag antaga, att, med eller utan skäl, föreställningen om behofvet af representationens ombildning hos folket utvecklat sig eller, om man så vill säga, rent af urartat till en snart sagdt instinktlik politisk trosartikel.
Då denna sjukdom, som den kanske af mången ville kallas, oafbrutet fortfarit och alltjemt tilltagit under mer än femtio år, lärer val föga hopp förefmnas om dess botande, och då smittan gripit så vidt omkring sig, att den till och med på ett betänkligt sätt inträngt äfven inom detta rum, så anser jag under sådana förhållanden hvarje försök till motstånd vara fruktlöst.
Det kan endast fördröja, men icke förhindra ståndsförfattningens slutliga fall, och heldre än att vidare underblåsa en söndring, som på landets krafter måste verka upplösande eller förlamande, låter jag gerna min på börden grundade representationsrätt falla.
Börden, säger en stor skald, är för den enskilde hvad fäderneslandet med sina minnen är för ett helt folk.
Han har sagt, att förfädrens lyror sjunga ur molnen, och att det måtte vara skönt att som ättling lyssna till de beslägtade rösterna, och att från barndomen kunna sammanknyta sitt väsende med hvad fäderneslandet haft högst och ädlast.