Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln, om remiss å denna reservation må beviljas.
Ridderskapet och Adeln kan utan afseende i sitt Protocoll lemna ett anförande af en dess Ledamot, som skulle öfverträda äfven gränsen för sin lagliga rätt och en skyldig aktning för Ståndet; men rriig synes, att
Ståndet åtminstone icke obemärkt bör till Utskott låta afgå ett yttrande, der tvenne andra RiksStånds utöfvade magt och fattade beslut benämnas såsom en akt af orättvisa och väld, såsom fullkomlig laglöshet under laglig form.
Om vi kunna anse oss höjde öfver all verkan af dylike förebråelser, så äga vi icke derföre rätt att i förväg
Den i5 December e. m. 21 [ bedöma, hvad våra MedSländer deröfver kunna tänka och yttra.’ Således vore det i alla afseeuden, efter min tankaf rättast, om Herr Grefve Horns reservation endast för hans räkning qvarstod i våra protocoller, utan att till Utskott, såsom hegardt är, remitteras; och det är härå jag anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition, i förening med den redan af tvenne värde Talare begärda, om afslag å remiss af Grefve von Fersens motion.
Hvarefter Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt mundtligen tilläde:
Ridderskapet och Adeln har i förmiddagens Plenum medgifvit remiss af en lång föreläsning för Styrelsen, af Herr Hjerta, lill hvars afgifvande han hämtat anledning af Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse, om väckt fråga angående lättade IåneBidrag för fastighetsägare.
Han beklagade, att denna Skrifvelse så sent blifvit afgifven; men den har likväl för honom bordt vara välkommen, emedan den beredde honom ett ypperligt tillfälle, att nedlägga ett nytt arbete på ett af honom, under Riksdagens lopp, redan ofta odladt fällt.
Det är väl sannt, att snart blifva äfven de nya variationerna på Herr Hjertås klagovisor nästan lika utslitna, som sjelfva det ofta bearbetade themat; men icke dessmindre gör jag en tillämpning af den i förmiddags beviljade 53 H. i4* ‘217.
Den 15 D e c e m b e r e. m. remissen, på den, som nu ar i fråga, och hemställer till Ridderskapet och Adeln, huruvida det icke kan anses tillräckligt, att, på en »lag, blott remittera ett anförande af denna natur.
Ätskillige yttrade härtill deras bifall.
I anledning af 56 §.
Riksdagsordningen har Grefve von Fersen väckt en ny motion, hvilken lian ansett stå i sammanhang med frågan om passevolancen. 56 §.
Riksdagsordningen lemnar ej tillstånd att väcka nya frågor, så vida icke sådane frågor af redan fattade beslut eller redan upptagne ärenden, eller under Riksdagen inträff ände händelser omedelbarligen föranledes.
Grefve von Fersen är för kunnig att icke veta, det någon sådan omedelbar följd icke kan dragas af passevolance-frågan, ty ehvad Knecktecontracterne ändras, eller icke, står dock beslutet om passevolancen fast.
Jag nödgas derföre bestrida remiss af motionen, som vid eu annan Riksdag kan väckas.
I afseende på den af Grefve Horn afgifne reservation, har jag vid första åhörandet deraf känt en viss ledsnad öfver möjligheten af sådane missbruk af representantens yttranderätt.
Jag hade icke anat, att man såsom Riksdagsman kunde till den grad glömma aktningen för helgden af Konungs och Ständers beslut; jag hade icke förmodat, att en medborgare skulle genom vrånga fram - Den 15 December e. m. . 213 ställningar söka förleda en allmänhet; jag hade trott hans första pligt vara, alt lyda Lagen och att, i fall han vore öfvertygad derom, att en förändring af densamma vöre nödig, han då i laglig väg skulle söka göra sådant gällande.
Jag hade ej förmodat, att man skulle vilja göra Lagen kraftlös, och jag är förundrad att höra uppmaningar till olydnad, oell exempel derpå från fremmande länder citeras; med ett ord jag är förundrad, att höra uppmaning lill uppror.
Men sådana saker äro icke vådliga bos oss, ty vi lefva i ett allmänt lugn, som ingen orosliftare kan rubba.
Yi känna för mycket fördelen af den lagstiftning, hvarunder vi sedan 180Q lefvat, för att förmoda, att den, som vill rubba medborgarnes förtroende lill Regeringen, kan vinna den styrka, att det förtjenar afseende.
Grefve Horns anförande är ej allenast skymfande för Ridderskapet och Adeln, ulan äfven mot 2:ne andra RiksStånd.
Lika med Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt anser jag otillbörligt, att öfverlemna till Utskott ett sådant anförande, som blott skulle missleda, eller leda lill obehagliga beslut.
Jag tror således lika med Herr Grefve af Wetterstedt, att Grefve Horns anförande endast bör läggas till handlingarne; och jag begär, att Grefve von Fersens motion, hvilken jag anser ej böra af Rikets Ständer upptagas, icke eller må af Ridderskapet och Adeln erhålla remiss.
Den 15 D e c e rn b e r e. ra. Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhardj anförde skrifteligen:
Ehuru jag; med Herr Grefve von Fersen delar den öfvertygelse, att frågan om Mötes-Passevolancen beklagligtvis är af RiksSlåndeu afgjord på ett sätt, att en mängd reservationer deremot nödvändigt måst göras; tror jag likväl icke med Herr Grefven, alt följden af detta Rikets Ständers beslut kan tolkas så, att RrieckteContracterne äro upphäfne.
Ehuru Passevolance-frågan sådan, sorn förenade Stats- och EkonomiUtskotten föreslagit den, blifvit, genom de vanliga majoriteterna inom RiksStånden, bifallen för en vida längre tid, än samma majoriteter kunna besluta; följer deraf ingalunda, att kommande Ständer skola godkänna hvad närvarande Ständer anticipationsvis på deras discretion beslutat.
Nej, långt derifrån.
Jag tror tvertom, att det omnämnde olyckliga beslutet, ehuru för i5 år determineradt, förlorar sin kraft, då Riksdags-trumpeten nästa gång kallar till nya Riksdags-äfventyr, och att således det af Herr Grefven förmodade partiella upphäfvandet af KneckteContracterne åtminstone då upphörer, och att vi då stå på samma punkt, som när denna fråga under detta Riksmöte väcktes.
Om jag med Herr Grefven erkänner, att, uti ett constitutionelt land, rättigheter och skyldigheter befallande och lydande emellan böra uti Lagar och Contracter vara på det nogaste uttryckte, och Den i5 December e. m. 2l5 genom bokstafvens tydlighet tillfälle ej lemnäs öppet för missförstånd oell ensidig tillämpning; hoppas jag att Herr Grefven skall lika med mig instämma deruti, att eihållandet af denna noggrannhet hör uppkomma genom en Lag, som förbinder lika bägge Contrahenterne, så vida man icke vill medge, att, i fråga om Contracter, den ena parten ensam har beslutande rätt, hvilket likväl är rakt stridande mot naturen af Contract.
Sjelfva Konung Carl XI, fastän enväldig Konung, ansåg sig likväl icke äga magt att upprätta KneckteContracterne, innan de Kustande blifvit hörde, och deras tankar inhemtade; nu åter, då Constitutionen är den enda enväldiga magt, som erkännes, nu tycker man, att sådana formaliteter äro alldeles onödiga, och vill icke tillåta de Rustande att hafva något ord med i laget.
Hvart skall väl sådant taga vägen till slut, och bör man icke befara missnöje i landet, då man så bröstgänges löper till storms mot medborgares rättigheter.
Enär nu Herr Grefve von Fersens motion innehåller, att Rikets Ständer skulle hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta och för kommande Ständer framlägga förslag till nya Kneck teContracter, grundade på de skyldigheter Rust- och Rotehållarne vid IndelningsVerkets upprättande under Konung Garl XI:s tid sig åtagit; så kan jag för min del 2i(i Den i5 December e. m. sä mycket mindre tillstyrka bifall härtill, som sådant tyckes åsyfta ett rakt upphäfvande af KneckteConlracterne, utan att de Rustande skulle behöfva böras, om de bifalla eller afslå ett sådant upphäfvande.
Ingendera Slatsmagten ensam, och icke en gång bägge gemensamt kunna sådant åstadkomma, förr än Rust- och Rotehållarne frivilligt det medgifva; men då motiouairens förslag åsyftar att tillägga Statsmagterna en beslutanderätt att upphäfva de gamla, och upprätta 113^3-, KneckteContracter, ena Conti ahenten ohördan; så nödgas jag på det kraftigaste protestera mot antagandet af ett sådant den enskilda säkerheten djupt förnärmande förslag.
Och för att visa skäl, som göra denna min protest till en absolut nödvändighet, vill jag här upprepa slutmeningen af den store Konung Carl XI:s stadfästelse på hela Indelningsverket af den i4 Maj 1687, ord från ord, så lydande: ”Föreskrifne Indelningsverk och Jordebok ”skall oförändrat, orubbat förblifva nu och ”tillkommande tider, skolandes den, som ”någon ändring häruti på hvarjehanda sätt, ”och under hvad skeen det vara må, sö”ker, ansees och hållas som en förstörare ”af Rijksens säkerhet och välfärd, varandes ”densamma i vår högsta onåd förfallen. ”Vårt KammarCollegium skall veta dess ”pligt vara, att i fall något bref skulle ut”verkas på något, som bemälte Indelningsverk och säkerhet förändra kunde, och så - Den i5 December e. in. "dant bemälte Collegio vetterligt blifver, ”derom boos Oss eller Vårt KrigsCollegiurn ”straxt att påminna, försumma de t lie t el”ler igenom medhålld sådant hemligen understöder eller uppenbarligen tillåter, stall ”det för sådan sin frijvillighet och under”stuckna handel, samt förgätenhet af
Ed ”och pligt, som Väre förbudsbrytare af Fi”scalen anklagas, som ock den tagne skada ”utsökas och efter föregången domb afstraf”fas, hafvandes en sådan aldrig af
Oss vij”dare befordring att förvänta.
Till ytter”mehra visso hafva
Vi detta med egen hand ”underskrifva, och med vårt Kongl.
Secret ”bekräfta låtit.
Dalum Stockholm den i4 ”Maj Anno 1687.
Lars Kagg/'’
Så tänkte och talade en i alla tider stor och utmärkt EnvåldsKonung, och jag bör icke förmoda annat, än att den nu varande generation af Hans Svenskar skall åt Hans Storverk frambära den gärd af vördnad och beundran j samma Storverk så rättvist förtjenarj i synnerhet som den djupsinnige Konungen ganska rigtigt förutsett, hvad ock ingen redlig Svensk vågat, eller kunnat förneka, det nemligen att om en enda hörnsten iden grundval, hvarpå byggningen hvilar, varder rubbad eller fl v ttad O v från det ställe der Konungen sjelf lagt den, 2l8 Den i5 Decetnber e. in. så ramlar liela verket öfver ända, och /arväl då med vår frihet och sjelfständighet.
Jag bestrider, att Herr Grefve von Fersens motion må blifva remitterad, men om, mot all förmodan, sådant likväl af pluraliteten, efter föregången votering, beslutas, så anhåller jag, att detta yttrande må få åtfölja till vederbörligt Utskott, då jag förväntar, att samma Utskott i dess blifvande Betänkande ordagrant upptager så väl Herr Grefve von Fersens Motion, som dessa mina anmärkningar.
Protocoll, hållna hos H Ö g I O f 1 i g e Ridderskapet och Adelil, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1840.
Tolfte Häftet.
Hörbergska Boktryckeriet, 1841•
Thorsdagen^den i3 Augusti i84o.
Plenum kl. g f. m. H r Gyllenkrook, Göran, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Då R. o. Ad:s pluralitet nu funnit för godt att ej allenast ■vid nästan alla ut g i fisa rt i k lar öka deni utöfver livad StatsUtsk. föreslagit, utan ock några öfver det K. förslaget; så får jag nu mot dessa tillökningar mig i allmänhet reservera, anseende deni till en del vara onödiga och ej vara öfverensstämmande med den hushållning, sorn varit nödig till lindring af skattebördorna, sorn nationen hade rätt att fordra och hoppades af nuvar. representanter.
Hr Löwenström, Joli. Jacob, hade ingifvit följande:
Då jag uttog min pollett vid denna riksdags ingång, var det med den förhoppning, att nationen skulle, genom besparingar från Regeringens sida, vinna lindring uti sina skattebördor, hvaraf den är i så stort behof; bedragen i detta hopp sedan budgeten numera inom delta Hus
Ur beviljad till ett så högt belopp, hvaremot jag förgäfves sträfvat, återstår ej mera för mig än reservera mig mot
Ilusets beslut i afseende å alla hufvudtitlarna, ifrån och med den första till och med den sista jemte allm. indragn.staten.
Det vore visst mycket att säga om StatsUtsk:s omåttliga frikostighet, hvilken vore högst förvånade, om det ej haflén sådan ordförande som det haft, men alt de flesta of anslagen vida öfverstiga hvad StatsUtsk. föreslagit, derför har nationen att tacka Hr von Hartmansdorff el consortes.
Det torde väl frågas, hvarföre man ej begärt votering vid hvarje anslag, som man varit emot; derå svaras: alt man har tillräckliga exempel af dem som förevarit, ty då Hr von Hartmansdorff sagt sin allsmäktiga vilja, hvilken man med benägenhet alltid inväntar, så är och förblifver det alltid en lag för Ståndet.
Men medan jag har ordet, torde det benäget tillåtas mig föreslå, att de herrar, som ropat på Ständernes snålhet och bidragit tili dessa öfver mattan höga anslag, med egna medel ersätta det de yrkat och voterat öfver hvad StatsUtsk., öfverflödigt i många fall, föreslagit.
Detta Hus skall alltid ropa på högre och högre anslag, så länge det till det mesta utgöres af ännu i tjenst varan - 4 Den iJ Augusti. de embetsman, som dervid hafva liela fördelen; — derföre en annan representation!
Anckarsvärd, Carl Henr., hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande:
En värd talare har vid föredragningen af3:dje hufvudtiteln vitsordat riktigheten af principernas utveckling före den egentliga debatten; och han har ansett af ett ännu större behof att utfärda sitt och sina vän ners -manifest, på den grund, att uti stå näsrum oell af pressen blifvit ymnigt taladt om den obsigniösa likgiltighet, hvarmed Adelns majoritet voterar utgifter och skatter; och halden värde talaren i följe deraf ansett sig och sjua politiska vänner bort vara betänkte på justerandet af de intryck sålunda må hafva alstrats hos MedStånd och ho,'s Svenska allmänheten.
— Den värde talaren har ansett ett sådant tillgörande mera angeläget för det allmännas, än för egen skuld, derföre att det icke vore så nyttigt, om folket hyste étt ogrundad! misstroende till en del a f s i n representation.
— Den värde talaren har haft den godheten medgifva, att vi alla vilja Rikets tryggaste bestånd och möjligaste förkofran; men påstår tillika, att man i fråga om medlen dertill delar sig i den åsigt, att R i d d a r h u s - m i n o r i t e t e n yrkar besparingar, men den stora majoriteten deremot sparsamhet — med tillgångarna.
Till en början torde det tillåtas mig att anmärka, det jag icke inom Ståndsrummet förmärkt att Adelns majoritet voterar utgifter och skatter med någon obsegniös .likgiltighet, utan, efter mitt förmenande, lill följe af en ganska bestämdt uttalad öfvertygelse, att majoritetens begrepp om statsbehof icke medgifva dessas underordnande under andras begrepp om förmågan att, med afseende å Statens trefnad och bestånd, bära skattebeloppen.
Den värde talaren uppgör principerna för sin stalshushållningslära ifrån förutsättningen, ”att all insp äring icke är hushållning — att aldra sämsta misshushållning d e r e m o t är inspar ing af m e'd
I e n till den sak, man vill eller borde v ilja.
— Således också den njugghet i bekostnaden, hvarmedelst b e k ostandets ända mål förfelas; således också vägran af utsäde, när ymnigaste skörd är viss.’’
Det faller sig något svårt, att utur dessa måhända för min inskränkta uppfattningsförmåga något invecklade och dunkelt uttryckta statsekonomiska begrepp kunna leda mig till någon adaeqvat tillämplighet vid frågan om betänkligheter att bevilja alla de för landtförsvaret affordrade anslag.
Den i3 Augusti. 5 Efter den värde talarens uppfattning af stätshushållningsläran, anser lian ”att väl må olika d örn mas örn grader af nytta och nödvändighet af bekosta nden och örn behörigaste fördelning af tillgångar, ’’ oell ett sådant medgifvande ifrån en af majoritetens ledare är redan atl anse såsom ett liberalt begifvande, hvarföre en minoritet alltid får vara tacksam, helst dess tillgöranden icke sträckt sig särdeles längre, än till bedömmandet af utgifternas nytta och nödvändighet och af tillgångarnas behöriga fördelning.
Såsom slutsats till sitt yttrande tillägger talaren, ’’a 11 på det hela vår Stats bestånd och dess förkofran erfordra ungefarliga totalsumman af ifrågavar. statsanslag.”
Jag bekänner lika uppriktigt med den värda talaren, att jag skulle anse mig i högsta måtto lycklig, örn jag kunde göra mig den sangviniska föreställningen, att vår Stals bestånd oell dess förkofian icke erfordrade mera än ungefärliga totalsumman af ifrågavar. statsanslag och genom den ifiågavar. fördelningen deraf.
Vore jag så säker som den värde talaren, att den ymnigaste skörd af våra statsbidrag vore att påräkna såsom viss; så kan jag heligt försäkra, att äfven hos mig icke skulle uppstått några betänkligheter att biträda majoritetens beslut i afseende ä behofvens bestämmande; men då jag icke kunnat förena mig med de gällande åsigterna i afseende å nytta och nödvändighet, så torde det icke böra förtänkas mig, att jag helt och hållet undandragit mig allt deltagande uti majoritetens beslut.
Jag har visserligen icke låtit undfalla mig den höfliga vink, som inom detta Stånds rum blifvit gifven åt personer utom skrået, att icke befatta sig med öf\erläggningarna örn ämnen, hvilka, såsom orden folio, ’’ligga utom omdömesförmågan,” då bär yttrades, att insigterna uti militära frågor inom vår Representation förhålla sig såsom ett till fyra; och jag medgifver gerna, alt det ifrån en sådan synpunkt ina tydas som förmätenhet, alt inom en så lysande samling af höga och fräjdade militär-auetoriteter våga yttra någon mening, som icke öfverensslänimer med de stora mili tärnö t abi I i te ter ii es odelade opinionsyttring; men representantkallets fordringar ålägga öfvertygelsens uttalande, äfven utan afseende på det förödmjukande missödet att genom det högre vetandets oemotståndliga bevisning ådagalägga en okunnighetens enfulldiga välmening.
Da jag sålunda af skyldig aktning för Husets starka och oöfveibevisliga majoritet iakttagit tystnad under sjelfva debatten, anser jag mig likväl i reservalionsväg böra begagna min rätt att framlägga de åsigter, som grundlägga min reservation emot de flesta af majoritetens beslut.
Den välde talaren, som visat sig vara den förnämsta ledaren af debatten om tredje hufvudtiteln, medgifver dock, att det gifve* ett, som beherrskar samtliga åsig - 6
De ti 13 Augusti. terna i dessa mål, och att detta är förmågan, med hvilket ord han likväl här icke menar den positiva omöjligheten att skatta, hvilket icke heller af den sidans talare, till hvilken jag hörer, lärer hafva varit menadt, då tvisten om förmåga snart torde blifva afgjord, ifall man genom ohejdad fart skulle i sådant hänseende någon gång upphinna missförhållandets högsta potens.
Den värde talaren uppgifver sig mena ett sådant förhållande emellan skatten och den skattandes villkor, att den förra icke kan utgå med mindre de sednare sakna allt det som med samhällsinrättningen till deras fördel afsetts, och sålunda berättigas till likgiltighet, ja ovilja till Staten, som, efter talarens egna ord, då ”brytes emot samhälls-contractets väsende och främsta å s y fte.”
Den välde talaren har yttrat, att ”detta förhållande är det, som oppositionen förmenar dels vara, dels blifva a 1 s t r a d t genom äldre och närvar, utgifts- stal.”— Och förklarar sig den värde talaren jemte sina vänner vara af en rak motsatt mening.
— Jag hembär den värda talaren min förbindligaste tacksägelse, derföre att han så öppet och ärligt infört striden inom sitt rätta och egentliga område, och derföre att han lemnat mig, blott skattdragande medborgare, ett tillfälle att yttra min mening öfver en fråga, vid hvars behandling erfarenhet och sanning äro de enda erforderliga bevisningsgrunder, i fullkomlig oafhängighet af den obetviflade, inom delta
Hus förevarande, vidsträckta kunskap, kännedom och praktiska erfarenhet, i afseende å krigsyrkets så väl högre som lägre detalj-föremål, och hvilka man således så lösligt som möjligt anser sig våga vidröra.
Den värde talaren yttrar sig alltför undfallande icke anse sig genom eget velande competent till en mening om Svenska folkets vä 1 stå n d sgr a d, sedan han t i 11 b r a g t sin lefnad i hufvu dstaden eller utrikes, men den värde talaren anser sig, i brist af eget vetande, tillstå n digt att bygga på sina politiska vä n ner, och påstår att item hafva deiteratim under dessa debatter och sednast den i o dennes utvecklat, — och ett nytt bland oss uldeladt oell högst f ö r l j e n s t f u 111 arbete har bevisat — att den, per medium a f b e f o I k n i n g e n uträknade individuella skattebördan är i S v e r i g e ringare än i de flesta Europeiska stater.
— Och den varde talaren antager äfven för afgjordt, att, vid dessa j e ulfö r e 1 s e r s anställande, proportionen emellan Sveriges och dessa länders cap i talvärden och totala produetionssuramor, ingalunda blifvit obeaktad.
— Den värde talaren anser sig sålunda t i lis t än - Den i3 Augusti. 7 digt att bygga på de bevis dess politiska vänner hemta af sitt vetande, om det under de sednare 3 o å r e n förbättrade, och ännu allt sig f ö r k o frande lefnad ssättet hos nationens talrikaste och väsen dt I i gas e del, nemi.
Sverige allmoge.
Hvad frågan om förmågan att bära skatterna vidkommer, så är det af en stor, af en omfattande vigt, alt, som den värde talaren sjelf yttrat sig, sålunda afse skattebördans tyngd, alt den ej berättigar till likgilltighet och ovilja emot Staten.
— Jag tager mig friheten tillden värde talarens eget bedömmande underställa den frågan, huruvida han sjelf eller dess politiske vänner ådagalagt någon tillfredsställande utredning i afseende å skattebeloppets fördelning de skattdragande medborgarne emellan.
Jag tager mig friheten till dess bedömmande framställa, om det blott är jordegendomens innehafvare, som i Sverige njuter skydd af statsbidragen !
Jag tager mig friheten fråga, om den värde talaren eller dess vänner ingått uti någon beräkning i afseende å skatternas fördelning emellan jordbruk, handel, industri och näringar; och om det vid en sådan undersökning visat sig, att jordegendomens innehafvare äger skäl att berömma sig öfver en lika fördelning af skattebördorna, med afseende å jemförliga förhållanden för förmågan att bära dem.
Uti ett land, der skattefördelningen icke äger rum efter den mest möjliga rättvisa fördelningsgrund, blifver missbelåtenheten oundviklig, och missnöjet en naturlig följd af den stigande upplysning, som för den förfördelade slutligen ådagalägger seklers orättvisa och den på okunnighetens bekostnad alltför långt drifna mannamån vid skatternas påläggande.
Jag skulle önska att veta den värde talarens mening om möjligheten att pålägga andra civiliserade nationers jordegendoms-innehafvare det uteslutande underhållet af den slående arme'en, så väl för landt- sora sjöförsvaret; den uteslutande kostnaden för landtarme'ens vapenöfningar; del uteslutande åliggandet alt underhålla vägarna uti ett glest befolkadt land; att för knappast af besvärets gäldande fortskaffa resande; att uteslutande underhålla hela presterskapet; och alt utom alla dessa besvär genom en högst betydlig grundränta bidraga till Statens utgifter i öfrigt; och att till råga på allt detta, till följe af beväringslagen, lemna sina söner till försvaret.
— Jag tager mig den friheten fråga den värda talaren, om han ifrån sitt vistande utrikes hemtal den öfvertygelse, att ett så beskaffad t förhållande skulle kunna åter införas i Frankrike, eller om han icke medgifver, att dylika missförhållanden voro bland de verkande orsakerna för frambringandet af den Fransyska revolutionen, som med alla sina olycksdigra följeslagare likväl inom Europa alstrat den frihetsanda, de begrepp om politiska rättigheter, sorn 8 Den i3 Augusti. man numera icke vågar motsäga, ehuru symlomerna till böjelse för motverkan likväl icke äro alldeles exempellösa.
Jag skulle anse i högsta måtto olämpligt att påbörda mina motståndare något uppsåtligt förbiseende af sanningen, men tillåtas mig måste det att öppet förklara, det i afseende å landets stigande välmåga jag icke är lycklig nog, för alt ifrån min närmare beröring med allmogen inom de orter, der jag är bosatt, hafva kunnat komma till samma slutsatser.
Jag tager mig friheten fråga den värda talaren, om vid dess återkomst till fäderneslandet, efter någon tids vistande inom utlandet, han tunnit våra städer hafva till någon betydlighet utvidgat deras områden, om deras folkmängd befinner sig uti något väsendtligt stigande, om våra af ett ioo-årigt monopolie-systeme, på consumentens bekostnad, gynnade industrigrenar ådagalagt någon anmärkningsvärd utveckling; om lästetalet af vår handelsflotta ökat sig; om hufvudstadens befolkning, rörelse och industri visat något stigande, ens jemförligt med andra länders smärre städer?