Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men att en författareindividualitet, som låter de handlande personerna följdriktigt utveckla sig, detta oaktadt trycker sin prägel på arbetet, det kan och bör icke få namn af tendens; det är helt enkelt en nödvändighet, så vida författaren öfver hufvud taget sjelf är en personlighet.
När kritikern i första rummet sysselsätter sig, icke med skildringen såsom konstverk – d.v.s. afbildning – utan i stället söker utforska om författarens och hans egna åsigter i en del ”frågor” stämma öfverens, då är hans kritik inne på afvägar, då kan han på sin höjd inlägga förtjenst som moralfilosof, men som konstdomare är han klen.
Han förvexlar hufvudsak och bisak.
Det är ett stort fel, detta; men ingen kan begära att den stora allmänheten skall ega omdöme nog att inse det, och författarne bry sig oftast ej om att offra mer [än] en axelryckning och ett förstulet löje på all denna visdom.
Och hur skulle de kunna annat än le, då de höra personer, som anse sig kompetenta att i konstfrågor leda publikens smak, uttrycka sig ungefär såhär:
”den gången handlade hjelten alldeles som han enligt mina moraliska principer borde ha handlat, derför berömma vi författaren en smula, men denhär gången handlade han rakt i strid med hvad jag anser vara hans moraliska pligt, derför måste vi ge hans författare en liten afbasning.
Ty författarens skyldighet hade det varit att i tid varna sin hjelte och säga honom att sådant der låter man vackert bli, för det första emedan det inte är lofligt, och för det andra emedan det bekommer en illa och derför är en dumhet.”
Det bör vara lätt för en författare att tillhålla sina personer att uppföra sig riktigt snusförståndigt väl; hvilken skam då att han låter dem hoppa öfver skacklorna!
Men författarne äro ett oefterrättligt slägte.
Det fins en och annan som till och med blir förvånad, när han tror sig ha skrifvit en berättelse och den blir bedömd som en predikan.
Han menar sig ha framställt verkliga, lefvande menniskor; inga dygdefullkomligheter och inga afskum, utan folk som vi lite hvar.
Så kommer en kritiker, hugger tag i dessa syndare, granskar och letar, som hade han fått tag i en flock ficktjufvar.
Hvad i Guds namn letar han efter!
Ah, tendensen, tendensen!
Får han bara fast i den, så behöfs det inte mer, då kan han göra kritiken på rak arm, då vet han ju tydligt hvad han har att säga.
Ett par ord om teckning och färg få komma med på ett hörn, men endast på nåder och i andra hand: det är tendensen han skall slå sig till riddare på.
Jag har känt en gammal hedersman till prest, som ansåg det för en kristens förnämsta pligt att omsorgsfullt blunda för allt ondt.
En oförsigtig församlingsbo sade en gång till honom: ”Det var en oerhörd mängd oäkta barn här födas inom pastoratet.” – ”Oäkta?” svarade gubben helt röd i ansigtet, ”nej det kan jag aldrig tro!”
Och han hade kyrkoboken att tillgå!
På alldeles samma sätt uppträda en del literaturgranskare så fort en författare talar om ett upplöst äktenskap.
Det fins väl icke en af dem som icke vet att det både händt och händer att hustrur söka bli skilda från sina män och att män öfvergifva sina hustrur, men kommer en Victoria Benedictsson.
Fotot sannolikt från 1886–88.
Victoria Benedictssons mor och systrar.
Överst:
Helena Sofia Bruzelius, f.
Finérus (1866).
Nedanför t.v.:
Sophie Bruzelius, u.å. T.h.:
Margrethe Ekström (1866).
författare och nämner ett ord om det, så visa de samma fromma fasa som den gamle presten och låtsa som om de trodde att sådant endast kan passera i romaner eller på scenen.
Och ändå ega vi statistiken!
13.7 1885.
När Morin var på balans i skol och kyrkkassorna (6,500 kr.) och den skulle betäckas med sparbankslån kom man och ville ha Ljungberg till borgensman jemte en 12–13 andra.
”Jag går sakeren ta mig aldrig i borgen, men här har ni 500 kr.” sade han.190
En gång efter en jernvägsmiddag kom Thedenius hem och var betydligt påstruken.
Han stod ensam i apoteket då Emma från ”gästis” kom dit in för att köpa något.
Han gjorde min af att vilja klappa henne. – ”Rör mig inte, ty jag slår,” sade hon.
Men han klappade henne likväl och i det samma gaf hon honom en duktig örfil.
Frun kom just i dörrn och fick se det. – ”Jaså, här är åtminstone en som jag får lof att klappa,” sade han fångrinande och gick fram till frun.
Måtte vara trefligt att på så sätt taga emot hans smekningar.
I går var Lina, Karl Gustafs barnpiga, sjuk; hade mycket ondt i halsen.
Låg ofvanpå.
”Låt Lina taga Karl Gustaf,” sade Gustaf.
”Men hon har så ondt i sin hals, jag sade att jag skulle se till honom.”
”Än sen; om också hon har lite ondt i halsen, kan hon väl ändå komma ut i trädgården med Karl Gustaf!”
Anna skämdes öfver att ha varit för god.
”Jag menade endast derför att det kunde smitta,” svarade hon urskuldande.
Egoismen var det mest berättigade.
Hörby d. 17 Juli 1885.
Budkaflen har innehållit den första smädeartikeln mot mig och Lundegård.
Det rör mig inte ett dugg.
Jag är inte ens ond.191
Jag låg just och undrade öfver i dag morgse att jag icke känt saknad efter Axel.
Öfver hufvud taget icke känt någon tomhet, inte längtat efter att ha någon att tala med, knappt tänkt på honom.
Det har varit alldeles som om han vore utstruken – borta, ingenting mer än det.
Och det förvånar mig.
Jag vet att det skulle gå bort så fort jag fått första brefvet.
Då skall han komma in i min tankegång igen.
Men om han aldrig skref, skulle jag, som jag nu känner det, icke erfara någon saknad dervid.
Arbetet är allt, allt.
Och Budkaflen – – – ja det är endast en sporre att arbeta mig ett trappsteg högre upp från den gläfsande hopen af små byrackor.
Nyss var det slagsmål borta vid Westerblads.
Inte fullt slagsmål, ty det fans mycket folk och de skiljde kämparne, höllo dem, så att de stretade och skränade för att komma ihop.
Det var svart af folk derborte, massan böljade, hufvud vid hufvud.
Allt gick ihop i trampet af sinkbeslagna klackar och oväsendet af råa röster, allt fler kommo till.
Somliga gingo ifrån för att slippa bli vittnen, en qvinna gick förbi fönstret och såg bort åt tumultet med stora förskrämda ögon.
Så ropades det på polis.
Men hela tiden hörde man en mansröst tala häftigt och skrikande.
Folk kom alltjemt, ryktet om slagsmålet hade sträckt sig upp till torget.
Polisen skrek på sin kamrat, ropet upprepades längs gatan upp mot torget.
”Lindgren!”
Med ens mörknade det till; åskmolnen hade dragit upp.
Åt öster var himlen blåsvart, så grå uppåt hvalfvet, tjockt grå; det blef en skymning, plötslig, onaturlig.
Den blef ännu hemskare då den nedgående solen bröt fram i vestkanten belysande allt med ett bjert gulaktigt sken.
Det var som en strid i sjelfva naturen.
Den uppretade folkmassans skrän bullrade allt närmare, menniskovågorna vältrade sig närmare.
Polisen hade gripit våldsverkaren.
Två karlar kommo och ledde honom med fasta tag i rocken, som fläcktes /drogs/ upp så att skjortärmarne syntes vid axlarne.
Han var ung, hade ett blekt förstäldt ansigte och svart hår.
Han följde med utan att göra kroppsligt motstånd, men ännu skrek han och protesterade.
Orden kommo häftigt och forceradt, framstötta af hans förskrikna röst, som var helt hes och uttröttad af skrän.
Jag har sällan sett en så ohejdad passion.
Rundt om truppade folkmassan, hånskriade eller protesterade.
Och så glänste den första blixten fram, regnet började plaska ned på gatstenarne.
Röster ljödo efter de bortgående:
”det är orätt, det är min själ orätt; det var inte han som började.”
D. 20 Juli 1885.
Anna Nordqvist.192
Jag hade väntat att finna henne liggande på en soffa eller en säng, liksom då jag förra gången såg henne.
Då jag gick in i salongen, menade jag mig ha gått förbi henne, der hon – som jag trodde – låg i sitt rum.
Jag gick omkring och helsade på alla dessa menniskor, och så kom hon från matrummet; jag såg henne icke förr än hon var helt nära mig.
Jag gick emot henne och helsade lugnt och gladt.
Men som det klack till i mig då jag fick se denna tunna, uttärda gestalt, som stödde sig vid en käpp!
Det var någonting gammalt, utlefvadt vid henne.
Hon tycktes också vara kortare än förr.
Och de magra smala händerna grepo så gummelikt om käppen.
Det fans ingenting qvar af figur, morgonrocken hängde icke mjuk och vid kring en qvinnokropp, den satt stel och ofasonlig på en ställning utan kött, utan höfter, utan midja, flat som en bräda, slamrig i lederna och utan kraft.
Det var som den personifierade döden, och alla skulle låtsa som om den icke fans; det gjorde det hela ännu hemskare.
Det var sjelfva denna komedi som grep mig med förfäran.
Vi satte oss i soffan, hon och jag.
Åh, dessa smala frusna fingrar, som i sin nervösa skälfning slöto sig kring käppen!
Detta mjuka turkiska tyg med sitt mönster i blekblått och brons och med sin rikedom af bronsfärgade spetsar!
Denna qvinliga smak och denna kropp som icke längre egde något af qvinlig form!
Men bernstensarmbandet var vackert emot denna genomskinliga hud.
Vi talade.
Hon ifrigt, afbrutet nervöst.
Hon talade om mitt bref, tacksamt, med något af ödmjuk beundran, som plågade mig.
Det var ett så obetingadt erkännande af min öfverlägsenhet, att det förrådde sig i sjelfva rösten, den blef andfådd och afbruten af hjertklappning, det ryckte krampaktigt i hennes mungipor, hon talade om hur ofattligt det var för henne att jag kunde hysa ett så varmt intresse för en som var så obetydlig, hur gerna hon velat svara på brefvet, hur hon icke vågat närma sig, derför att hon fruktade att jag vid närmare beröring skulle finna att jag endast misstagit mig och mitt intresse dö bort.
Hon talade lågt, höfligt, orden kommo stötvis, som andedrägten ville tagas ifrån henne.
Det var lif, ett själfullt lif i ögonen, men det smala bleka ansigtet med sina nervryckningar var så sjukt.
Jag svarade henne så lugnt och vänligt, det fick ej finnas något af medömkan i min röst, men den klämde mig om strupen, och dessa ord af beundran ville trycka mig ned till jorden.
Hon sade ”Victoria” och ”ni”.
Vi talade om mig och Lundegård, om Annas resor och Ammentorp.193 Om Lundegård ville hon gerna tala, frågade mycket.
”Så länge jag kan röra mig, så länge jag kan tala,” sade hon, så länge ville hon strida emot hvad jag kallar frökenmoralen och förfäkta att qvinnor kunna umgås med män utan att det behöfver bli kurtis, att förkonstligen skall bort.
Hela dagen sedan jag kommit hem kunde jag ej låta bli att tänka på Anna.
Det hade kommit en sådan underlig beklämning öfver mig.
Att hon skulle varit en af de våra, att denna oförlikneliga energi skulle varit till gagn och att den nu skulle förtäras till ingen nytta, endast i strid med en sjukdom, som redan från början var bestämd att segra.
Det var sorg öfver alla dessa möjligheter som voro dömda att gå förlorade.
Ödsla bort allt i tom fåfänga och så dö.
Det var det enda som bjudits, och all denna sega kraft, denna ända till rigorism gående hårdhet emot sig sjelf skulle icke bli till annat än det: söka bli firad och dö.
I dag var jag på förmiddagsvisit hos Ida Lundegård.
Tyckte mig finna en viss likgiltighet hos henne.
Så-å, hon tror att deras hem blifvit oumbärligt för mig.
Hon känner mig inte.
Våra främmande äro resta, ändtligen är jag ensam och kan få sjunka ned i ett lugnt arbetslif.194
H. Herr Axel Lundegård
Hörby.195
Mottagit Ert bref; betaldt; qvitteras.
Jag vill icke drifva vår korrespondens längre in på det område, dit Ni tycks vilja ha den: skämtets.
Det blir då en ordstrid blott.
Och en sådan ger sig sjelf (genom sig sjelf) material och tänjer ut sig i oändlighet.
Men som Ni ej heller tyckes vilja förstå mig i sak, vet jag knappast, om annat återstår än att sluta vid början.
Ty hvad skulle väl tjena till att disputera med Eder om begreppen subjektiv och objektiv t.ex. – Då Ni tänker på skolgrammatikaliska reglor, när jag talar om objektiv och subjektiv vis à vis en tid?
Sammanhanget gör allt.
Det klokaste kan bli galet och det galnaste klokt – i lösryckta citat!
Eller hvad skulle jag vinna genom att be
Er bevisa, att Levertins 300 verkligen äro ”kännare,” hr
Ks 300 icke kännare?
Och hvem ger diplom på den värdigheten?
Hvem skrifver regler för tycke och smak?
Eller hvad båtade att börja ge Er en lektion i god takt?
Försöka lära Eder skilnaden mellan att skrifva skarpt och att skrifva ohöfviskt?
Ni tycker väl då, jag blir än värre docerande.
Hvem af oss två har först docerat?
Af hvad metall jag är, torde Ni lika litet kunna döma, som jag tillåter mig afgöra om Eder halt efter en så kort, en så flyktig och – tillåt mig säga det – en så opersonlig bekantskap som korrespondens!
Opersonlig – ty man är aldrig helt sig sjelf när man skrifver, Ni må säga derom hvad helst Ni behagar.
Jag mins ej om det var vännen Tor Hedberg eller Alvar Arvidson jag frågade, när jag nu sist var upp till Stockholm:
”men hurudan är då egentligen den der Lundegård; hur ser han ut?”
Och svarades: ”Jag såg honom en gång i Upsala i vintras på estetiska föreningen” (Jag, J. N., beklagar för detta fall, att jag längesedan upphört besöka dess sammankomster; alldenstund hela föreningen är en komplett humbug; vår gemensamme vän Scheéle i all respekt!); ”Och han såg ’fasligt hygglig’ ut!
”196
Ni må derför gerna skrifva ett helt dussin fula bref till – och jag, jag skall nog följa med; Ni må gerna ta Ernst Ahlgren till hjelp och roa Er tillsammans – jag missunnar det ingen; Ni må gerna ta munnen full som en gammal farbror – hvem blir ej litet hög öfver sin första bok; det är bara ”ondt för tänder” och det går öfver; – jag förutsätter ändå, att Ni är ”fasligt hygglig”, ända till dess jag personligen öfvertygat mig om motsatsen.
Och eftersom Ni nu tycks ha gemensam korrespondens med Ernst Ahlgren, behöfver jag väl knappast särskildt helsa och tacka för den äran hon gjort mig (Det är alltid ”den äran” när damerna äro med i spelet).
Må nu kustens friska vindar och salta vågor bekomma Er väl!
fortfarande Eder förbundne
Johan Nordling
”Genre.”
Solen sken in om fönstret, der Vera satt vid bordet och lade i ordning sina lexböcker med pedantisk noggranhet.
Hon hade en liten mun med fylliga läppar, hvilka hon satte ut med en trumpen min, som kom dem att likna ett litet tryne.
Endast när hon skrattade försvann den minen, men det gjorde hon sällan.
Det var hon för lillgammal till.
Grågula ögon med ett fiendtligt uttryck i blicken.
Ögonbrynen smala, men hopväxta öfver näsan.
Hon höll sitt finger vid bibelspråket, för att ej förlora stället, och såg upp.
– – – – – – – En sak kände Vera inte till; och det var respekt, vare sig det gälde sak eller person.
Julius Rothstein företog en gång för kort tid sedan en Rom-resa till Kristianstad, ty han hade fått en sådan längtan efter att se ”mormors hus”.
På tåget reste han naturligtvis inte; det skulle blifvit för dyrt, men han tog snålskjuts med en gubbe som skulle dit och sälja sill eller dylikt.
När han kom till Kristianstad befans ”mormors hus” vara nedrifvet för länge sedan, och i stället reste sig der en storståtlig byggnad.
Julius fick resa hem med oförrättadt ärende, men köpte ett stycke rökt lax, till – efter hans förhållanden – oerhördt högt pris; han skulle glädja sin värdinna och tillkommande maka med det.
Då man betade på resan ansåg han sig dock [böra] låta sin värd smaka på läckerheten.
Denne skar och åt, så att det till sist icke fans mycket qvar af det lilla stycket.
Då tackade han och tillade: ”de’ va godt sul, de va mest liaså godt som fläsch.”197
När Sommelius och hans fästmö vigdes, vände de sig icke mot presten hela tiden, som det annars brukas, utan då de skulle säga löftet: ”jag tager dig etc” stodo de ansigte mot ansigte med hvarandra och sade det helt enkelt och otvunget, helt gladt och trohjertadt, och sågo hvarandra in i ögonen.
Det hade gjort ett så egendomligt och uppfriskande intryck på bröllopsgästerna.
Häromdagen var Anna så uttröttad af arbete, att jag inte visste hvad jag skulle taga mig till med henne.198
Det är så förskräckligt att se en menniska gå som ett lastdjur.
Jag ville så gerna att hon skulle ha ett glas vin.
Men hur förmå henne taga emot det?
Jo, jag måste naturligtvis dricka med.
Jag gick ut till henne: ”Anna, har du ett glas vin att ge mig?”
– Ja, det hade hon.
Hon kom med flaskan och slog upp ett glas åt mig.
Det var det sista der fans!
Det skulle aldrig i evighet ha lyckats att få henne till att dricka det, när det icke fans något åt mig; det visste jag.
Det tjenade ingenting till att tala; det skulle icke ha gjort någon nytta.
Och så måste jag dricka mitt vin.
Åh, hvad det smakade bittert!
– Der skulle jag, som inte behöfde det, stå och tömma vinglaset, iskänkt af henne, hvars leder värkte af trötthet!
Der skulle jag stå och uppföra mig som den mest förstockade egoist, trots mitt goda uppsåt.
Hur spetsigt min välmenta list vändt sig emot mig sjelf!
Och kanske kändes det bittert i hennes sinne med.
När det häromdagen var herrkalas ute hos Nykiörck hade han talat om sitt giftermål och frieri.
Den tillämnade svärfadern hade gjort svårigheter.
Då hade magen tagit till stora ord och talat om att gå i utländsk krigstjenst, eller också – göra ett annat parti.
Och så fick han samtycket!
Jag tycker det kunde varit ett motiv för en målare, när vi två krymplingar – guldsmeden och jag stodo på hvar sin sida om disken och köpslagade om mina smycken.
Jag med ett visst laisser-aller, han hängande på sina kryckor som en stor spindel hänger på sina ben.
Han, som varit fattig som ett kryp och trots sin vanförhet rott upp sig till förmögenhet, tack vare ett förslaget hufvud och tur.
Jag, som sett bättre dagar och nu stod färdig att sätta allting på ett kort för en ting som jag värderar: frihet!
Den Vollmar som är enögd talade i vintras om hur han fått ondt i det friska ögat också.
Hans förtviflan.
Hur han ibland kunde ligga om natten och stirra efter fönstret i fasa öfver att han kunde vara blind på det ögat också.
Hur han så i feber kunde rusa upp och stryka eld för att försöka om han kunde se.
Det är ett vackert öga, det friska.
Och hela ansigtet får ett så besynnerligt utseende af emaljögat.
Det är något som fängslar.
Och så har han ett så rörligt, uttrycksfullt ansigte; icke godt, snarare tvärtom.
Det gaf intrycket af en ond och vaken intellligens.
Han är så lång och smal; det är någonting smidigt.
Han har långa smala vackra händer, och tänder som äro grönbruna.
Han brukar gå ända in på folk när han talar, böja sig ned emot en.
Och han talar med lif, ser en in i ögonen med det mörka lifliga ögat, som får lefva för det andra också.
Det fins någonting öfvergifvet hos honom.
En sådan pojke måste lefva vildt; det fins alla förutsättningar för det.
Det blir någonting retande i en sådan öfverdådig munterhet, när man tänker på dess botten, denna hemska ängslan för att aldrig mera skåda dagens ljus, evigt mörker, evigt fången!
Man kan tänka sig hvilken intensitet njutningslystnaden under sådana förhållanden måste få.
Nils Jönsson.199
Tjugonio år gammal.
Tätt mörkt hår.
Hårfästet gick upp i två snibbar.
Pannan hade detta egendomligt nakna utseende, som spädare hud får vid sidan af stark solbränna, och under denna varmt färglösa hud sprang blodet så känsligt att det gaf intrycket af retlig ömtålighet.
När han beherskade ansigtsdragen, förråddes han af dessa svällande ådror.
Kindknotor och käkben framstodo starkt.
Vid hvarje rörelse af munnen syntes hela spelet af senor och muskler under den mörkt läderfärgade hyn.
Läpparnes färg var brunröd och i harmoni med det öfriga.
Dess hvitare syntes tänderna, som voro tunna, skarpa och af en nästan genomskinlig emalj.
Mustascherna voro glesa och stubbiga, mörka som håret.
Hufvudet satt trotsigt på den tjocka men magra halsen; hela gestalten hade en prägel af seghet och styrka, utan att vara grof.
Det var en vacker figur, – senor och muskler men intet fett.
Hans kläder slöto alltid tätt åt kroppen och framhöllo dess fasta symmetriska byggnad.
Det var en njutning att se honom gå; han gick alltid fort, obesväradt, något svängande, och med en spänstighet som uteslöt hvarje tanke på trötthet.
Rösten var lågmäld.
Om den forcerades blef den gnällande och hade då i sitt tonfall en halsstarrighet, som verkade obehagligt.
Ögonen voro små, bruna och ytterst lifliga.
Ögonbryn hade han nästan inga och de voro sträfva, liksom om de varit klippta.
Han var röd på kinderna, men de voro magra och fingo, när han skrattade, styfva veck.
Händerna voro korta och mycket små i förhållande till hans kroppsstorlek, men breda.
Alldeles mörkbruna af solbränna, men ytterst omsorgsfullt vårdade.
Han hade gamla kläder, som sutto väl, halfhöga stöflar, samt linne som var rent men icke stärkadt.
Boaröd d. 10 Aug. 1885.
Hela min vackra stämning förstörd!
Jag skall resa från Boaröd med ett bittert minne och lemna en törntagg qvar.
Och det hela om en obetydlighet.
Jag sade åt Anna Erika, att jag tror hennes fatala min med munnen ursprungligen kommit af hennes ansträngningar att visa sig duktig.
Hon blef stött och ledsen.
Satt och pös.
Jag ångrade min uppriktighet.
Den som fredliga vill vandra genom verlden bör aldrig säga sin mening till mer än en, och anse sig öfvermåttan lycklig om han kan detta utan att göra honom till sin ovän.
Jag har känt mig så frisk och så oberoende under mitt vistande på Boaröd, icke den minsta förnimmelse af tryckande skuldförbindelse för de matbitar jag ätit.
Men nu kom med ens känslan af min fattigdom öfver mig igen.
Samtidigt fick jag Christians bref.
Det var sjukligt och sentimentalt.
Han betraktar sig som en tåligt lidande martyr.
Talade om att hans lif hädanefter blir en enda lång ”försakelse”. – ”Det djupaste lidandet tillströmmar oss alltid ur samma källa som skulle kunna fylla oss med salig glädje.
De sår en älskad hand slår oss, svida häftigast, säger Ebers.”200
Och så hade han tecknat under: ”din ej förstådde men tillgifne make.”
Icke som skulle jag ett ögonblick tänka på att skänka honom de kyssar och andra ömhetsbevis, som han menar vara ”salig glädje”.
Men det gör mig ondt att jag måste tillfoga honom smärta genom att sätta mitt kalla förakt emot honom så fort han försöker närma sig.
Han kan snyfta och gråta och kalla mig hjertlöst hård när jag står der så lugn och ser på hur han lamenterar och jemrar hvar gång jag huggit till honom med ett sådant der bittert ord.
Men sanningen är att jag sjelf lider deraf kanske lika djupt som han.
Det ena med det andra gjorde att jag kände mig beklämd.
Den ängslan kom öfver mig, hvilken jag alltid erfar då jag vet mig ha tillfogat någon en smärta.
Tårar klämde sig upp i min strupe som om jag skulle qväfs.
Då jag blef ensam kastade jag mig på min säng och grät öfver min egen dumhet.
Hur hade jag kunnat glömma att den som vill ega ”vänner” aldrig får säga dem obehagligheter!
Hon sökte upp mig.
Hå, hur det frestade på det styfva sinnet att böja sig!
Också jag hade svårt att svara i otvungen ton.
Det der fruntimmersaktiga – – bä!
Sitta och bli stucken för en bagatell, som säges halft på skämt!
När jag kom ned i salongen gick Jönsson der och såg missmodig ut.
”Vi voro allt stygga mot fröken Anna Erika.”
”Det var ju egentligen jag.”
”Åh, jag hade också en del.”
”Man skall inte försöka att vara uppriktig.
Det kan inte fler än två.”
”Det tror jag också.”
Boaröd d. 10 Aug. 85.
”Det är inte godt när det fins endast ett par byxor i huset,” sade Annette i går helt förtroligt till mig då hon kom på tal om Jönsson.
Hon kan ha rätt.
Man kan icke gerna tänka sig en svårare frestelse till egenkärlek än detta måste vara för honom.
Allt som egnas honom derför att han är ensam, kan han vara böjd att taga åt sig personligen.
Och hvad för tankar skall han då få om sig sjelf!
Först gamla Signe, sedan Karin, Anna Erika och Sofi.201
Han är medelpunkten kring hvilket allt vänder sig.
Han behöfde endast räcka ut handen och taga.
Hur kan han tänka på att han är ful, bondaktig och okunnig!
Äfven jag visade honom intresse.
Från barndomen fins klasshatet, härtill kommer nu en omåttlig genom alla yttre omständigheter befästad egenkärlek.
Han är till tjurskallighet egensinnig, alltid mot strömmen.
Han är öfvertygad om sin oemotståndlighet, men vill icke begagna den.
Allt böjer sig, med knot eller i beundran, men det böjer sig ändå.
Karaktären har fått sin prägel.
Han har varit förälskad, men endast till hälften.
Som predestinerad segervinnare har han med godhet tagit emot, utan att skänka något i stället, halft föraktande de varelser som kräla omkring honom, beroende af hans gunst och nåd.
Han behöfde ju blott räcka ut sin hand, sköfla deras lif och gå vidare.
Men låt honom komma i andra förhållanden, ut ibland medtäflare.
Då skulle konflikten börja.