Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har läst dikten Rafaël flere gånger, jag har begrundat den, fördjupad i «aftryck af de Rafaélska mästerverken, och ju mera jag läst mig in i den, ju mer har jag upptäckt deri.
Man läser sig icke mätt derpå, den tillhör det slaget poesi, som hvarje gång ger mera än gången förut.
Det är Rafaël lifslefvande, det är en Rafaël i dikt, som träder oss till ' möte, och den, som har diktat något sådant, han måste sjelf vara en af Rafaëls andliga arftagare.
Den oöfverträffliga jemförel-sen mellan Lionardo och Michel Angelo, karaktäristiken öfver alla dessa rafaélska madonnor, så öfverlägset utförd, och slutligen det resultat, till hvilket diktaren kommer, den Rafaëlska andan, som han betecknar, när han säger: ’.
Störst af allt ändå mig synes detta lugn förutan kamp, denna konst att ge det stora utan l » ter utaf krampeller när han sätter honom i jembredd med Mozart och Goethe och om dem alla säger att
der ses af mgen ändring spåren, de stå med ljusa ögon i förbund,
allt detta är icke sådant, som kan göras på beställning.
För att skildra en konstnär så fordras att sjclf hafva en fläkt af den anda, som hr Wirsén beskrifver med orden » det evigt stora, det oändligt rena ».
Och att detta icke är vackra ord allenast, derpå kunna vi bland många andra exempel anföra den vers, der hr Wirsén med en utomordentlig träffsäkerhet gått de Rafaélska bildernas skönhetskaraktär in på lifvet och som lyder så;
Kunde de stå upp och tala, kunde dessa bilder lifvas, skulle vördnad djupt vi känna men med dem förtroligt trifvas,
skulle älska dessa väsen med en kärlek ständigt ny:
Michel Angelos profeter skulle drifva oss att fly.
Enligt vanliga begrepp skulle denna minnesbild icke förtjena namn af dikt, den innehåller ju en katalog öfver Rafaéls förnämsta arbeten, den karaktäriserar dem så fullständigt, att den borde kunna användas med nytta strax före en tentamen, och detta hör ju till prosan, såger man.
Den är härigenom ett godt exempel på, huru ringa betydelse man får fästa vid allmänna regler » detta är poesi trots alla regler, som förbjuda poesin att befatta sig med historia och med vältalighet ..
Det är.
visst sådana dikter som dessa, som ästetiken ser snedt pa som reflexionspoesi, och jag tror att vissa strofer skulle kunna hänföras till det slags tonmålning, som Lessing uttalade en så sträng förkastelsedom öfver.
Nyss kallade jag hr Wirsén realist, nu blir han revolutionär, en ästetisk kättare, det är ju nästan som om en Nemesis vore med i spelet.
Det är mig obeskrifligt likgiltigt, om dessa minnesbilder höra till ett diktslag, som ästetiken sätter högsteller lägst eller har vissa för den misshagliga karaktärer, lyckligtvis står ett sundt omdöme öfver allt hvad ästetik heter och behöfver icke taga städsel hos den stränge husbonden.
Dikten öfver Tegnér är också ett mästerprof, der det dock icke är hiertat sjelf, som diktar, men förståndet och fantasin i förening, och i dikten öfver Calderon är det fantasi och snarare spetsfundigheten än förståndet, som gjort gemensam sak, och den finner jag icke heller kunna mäta sig med de båda andra.
Men för att återkomma till Tegnérs-dikten så är det en sak, som jag har otald med diktaren, innan jag lemnar den.
Det är en allvarlig sak, som länge och väl dryftats, men som aldrig för ofta kan dragas under debatt.
Denna Tegnérs-dikt är så karaktäristisk för hr Wirsén, derför att han deri inlagt så mycket af sin filosofi, den anti-Ibsenska nämligen.
Versen, som jag syftar på och hvari detta sker, lyder som följer:
Och Ingeborg!
Fast djupa qvalen trycka, fast ej » pä rosor » smärtans offer står, kung Beles dotter » stjäl ej lifvets lycka », ur » ttdets skeppsbrott » äran räddad går.
Knapt fins en dikt, som har en högre mening knapt någon bild mer sträng och skön jag vet: för själens lycka kräfves själens rening och pröfning heter lifvets hemlighet.
Mot högre gudar äro menskor svaga och Frithiofs saga är vårt slägtes saga.
Syftningen är klar: hr Wirsén ställer upp Ingeborg för att med henne krossa Nora.
Hon » stjäl icke lifvets lycka » hon som Ibsens hjeltinna, hon är qvinna hon, d. v. s. hon höjer icke handen till sjelfförsvar, hon låter ödet ha sin gång, hon tiger och lider.
Hvad skall man nu först säga om detta fatalistiska antagande, att allt ondt, som hotar oss, är en pröfhing skickad af högre makter, att allt lidande är skickadt af Gud och följakt-ligen allt motstånd deremot, alla försök att bereda oss en räddning derifrån ett trotsande af.
den högre vishet, som pålagt oss korset?
Är det — kan det verkligen vara diktarens djupaste öfvertygelse, att passiviteten å den förorättades sida ingår i verldsplanen och att en sådan undfallenhet mot tyranneriet är hvad som fördras af offret för detta?
Jag skulle icke tro det, om jag icke upprepade gånger i hr Wirséns prosauppsatser tyckt mig finna, att han gjort sig till målsman för en slik absurd qvietistisk lifsåskådning.
Är det så diktaren fattar ordet om att vända den högra kinden till åt den, som slår o§s på den venstra, då må det förlåtas mig, om jag låter * ett utropstecken stå q var vid marginalen till denna vers.
Ty denna moral den kommer förtryckaren och bofven uteslutande till godo, som får fritt spelrum för sina onda lustar.
Eller kanske det blott är för qvinnor-nas räkning denna regel gäller att tåla allt och lida allt.
Men detta kan kärleken göra och har sina skäl, hvarför den kan det, men när kärleken är död, då kan förhållandet i vissa fall bli ett helt annat.
Denna fråga om sjelf-försvarets rätt gäller icke blott äktenskapet, den är så vigtig derför att den är en social fråga, som upprepar sig på alla områden, der bestående missförhållanden be-höfva ändras.
Och intager man den ställning till densamma, som hr Wirsén intager, och som på mångfaldiga ställen i denna diktsamling uppenbarar sig, då kommer man också att anse, att all opposition betyder detsamma som onödigt bråk och tjesk eller blott är ett försök att morska sig, och då kommer man ändtligen till att identifiera makten med rätten, en sorglig konsekvens, hvarifrån icke heller hr Wirsén kan fullkomligt fritagas.
Men exempel tala här bäst.
Vördnaden för en mäktig personlighet och vördnaden för en stark ande, som utgör grunden till vårt folks vördnad för och offervillighet åt våra stora konungar, är icke hvad hr Wirsén påstår, nämligen
/ detsamma som vördnaden för konungen i alla skiften, hvilket hr Wirsén icke otydligt låter förstå i en vers, som
vi strax skola citera.
Det heter med ett skriftens ord,
man bör mera lyda Gud än menniskor, d. ä. man bör mera lyda sitt samvete än orättrådiga befallningar från hvem de än må hafva sitt ursprung.
Det blir derför en mycket tvetydig hyllning åt namnet och titeln, när diktaren till exempel utbrister:
Så än hvar själ som fomsvenskt gullren år
lik gyllne myntet kungabilden bär
Det är att tänka lågt om vårt folk, att i dess trohet blott se en hyllning åt konunganamnet, icke åt personen.
Jag förledes stundom till det antagandet, att diktaren lefvat i en lycklig okunnighet om all den förnedring, som ligger i att böja sig för orättvisan och att taga emot befallningar af henne.
Endast under antagande af att han aldrig sett en ädel natur slafva under en oädel personlighets herravälde blifva hans uppmaningar till resignation fullt förklarliga.
Har man en gång sett råheten och brutaliteten indrifva sina fordringar och ockra på sina rättigheter, behöfver man icke ega .en skalds känslighet för att förlora lusten att tala om lidandets adlande makt.
Det fins ett lidande, som adlar och utvecklar, men icke är det detta.
Det närvarande står illa anskrifvet hos hr Wirsén.
Dels beror det på den oppositionslust, han finner hos vår tid, men dels också på hans beundran för forntiden.
Den är honom kär, isynnerhet derför att den bjuder honom det lugn, efter hvilket hans törstande ande trängtar.
Denna kärlek för forntiden utgör ett genomgående drag i hans diktning.
Och denna kärlek vore sympatisk, om den icke begagnades i polemiska syftemål äfven den.
Det är hr Wirséns bemödande att stanna tiden i dess lopp för att göra på stället hvila i andaktsfullt försjunkande i ' historien, hvars gestalter framställas som idealenförkroppsligade, det är denna tendens, som gör hans beundran för forntiden till en kulturfiendtlig tendens.
Minnet är för honom det närvarandes onda samvete.
Pessimistiska jemförelser infinna sig sjelfmant, när han åkallar de stora männen frän fordom.
Minnet är för honom samvetsqvalets moder: erinrar han sig barndomen, faller han genast i vemod öfver de förluster karaktären sedan dess lidit.
Minnet är för honom en smärta men också en ljufhet: han återvinner här sin barndoms fridfulla stämning.
För hr Wirsén är idealet marmorsva], lugn, drömmande enslighet: han tecknar det sjelf så:
Blåa dagrar, huldt t unnen mig det bästa som jag vet: sagoverlden återfunnen, drömlif.
frid och afskildhet.
Med detta vackra citat skiljas vi från skalden.
Vi se, att vår mest polemiske diktare är en fridens man, som endast af misstag ikläd t sig svärd och brynja.
Vi hafva mött honom på stridsfältet, der vi icke kunnat svärja hans fana, vi hafva mött honom i konstens helgedomar och ödmjukt lyssnat till hans ord.
Det skall måhända visa sig en dag, att tiden icke är så ond som • hr Wirsén tror.
Tiden försonar många motsatser som synas oförsonliga.Af A. Haraldson.
Denna nya diktsamling af svenska akademiens sekreterare och den officielle vårdaren af snille och smak i välaktade Posttidningen väcker närmast en känsla af missräkning, en känsla som säkerligen är starkast hos dem, som satt högt värde på den Wirsénska sången.
Det vore derför knappast skäl att syssla mycket med denna nya tillökning i salongsprydnader, om icke författaren flerestädes visat alltför starka symptom af en sjukdom, som visserligen länge varit epidemisk inom skalders och qvasiskalders kretsar men som här framträder i en synnerligen elakartad form.
Det är sångare-
• högfärden.
» För tidens söner — utom i templets hamn —
Sig röjer evigheten blott trenne gånger Med helig glädjerysning: i brudens famn,
I dödens stilla stund — och i skaldens sånger. »
Om icke af andra skäl, så är det rent af » for at opretholde moraliteten mellem Dyrene » nödvändigt att icke låta ett dylikt yttrande gå opåtaldt hän i en sådan diktsamling.
Mycket har man nog med smak lurat i det beskedliga svenska folket, men att det skall svälja en sådan kamel — det är verkligen för galet begärdt
Låtom oss således litet närmare skärskåda dessa » skaldens sånger » .Samlingen börjar med » Blandade dikter ».
Dessa innehålla åtskilligt som författaren tänkt på under lediga stunder; gamla aktningsvärda tankar som litet hvar har, utan att man i allmänhet behöfver skämmas för demf men som det just inte fins något skäl att sätta i meter och rim.
Något blandade känslor väcker den gamla Wirsénska meningen, att man bör bekänna Gud och vara barmhertig, derför att det får man stor belöning för — men vidare originelt är ju inte det heller.
Allt detta föredrages med en känsla, som är ungefär lika djup som hos andre kälkborgare, och i en form, som icke på något sätt är egnad att qvarlemna ett lif-ligare intryck.
Ju längre man läser, dess mera undrar man hvarför icke herr W. följer sitt eget råd: Refva ditt segel, barn, styr i den lugna hamn!
— och ge författandet af dikter på båten.
Vill man ha ett prof på denna » skaldeyra », kan man slå upp i dikterna hvar som helst, det är temligen likgiltigt hvar det faller sig.
Vi välja ett par strofer, som synas bland de bättre, om man nu vill skilja på brokig och blackig.
Dikten » Förbarmande » (vid en bazar):
Hur kan ditt hjerta stå emot En bön af dem som utan bot I lifvets morgon dömts att lida?
Men darra af osägligt ve
Och hviska: hjelp, du fEr ej bida!
Kan hända kommer vid din död Ett barn, som här du lindring bjöd, Från Gud med fridens liljestängel Och svalkar ljuft ditt örngottsvar.
ADikten » Xyån:
Flyg ut, flyg ut, o hoppets hvita dufva!
Jag vet, du skyr ej storm och vintersnö,
Ty Edens luft omsyäfvar dig, du ljufva,
Hvarhelst du ilar öfver land och sjö.
Bringa, bringa dufna hjertan Helsning från en evig vår,
Frid i glädjen, tröst i smärtan *
Och åt alla godt nytt år!
Det är ju ganska vackert, inte sant?
Vill man ha några alnar till kan man köpa dikterna.
De innehålla ¿10 sidor med en 10 — 20 rader på hvarje sida.
För öfrigt innehålla Blandade dikter två sånger till H.
H. kronprinsessan Viktoria och två till D.
M. konung Oskar II och drottning Sophia, deri man bland annat får den trösterika upplysningen:
Flärd och yta älskar mången,
Men Oscar älskar odlingen och sången.
Det bör emellertid rättvisligen erkännas, att herr Wirsén befinner sig i en svår ställning.
Hans tankar och känslor äro en gången tids.
Vi som nu lefva hafva derför fått dem allesamman till lifs dels i förtidens diktning och dels inpreglade med mer eller mindre öfver-tygande skäl af våra lärare under uppväxtåren.
När vi nu i dikten träffa på en sådan der gammal hederlig tanke, som slumpen kanske gjort att vi inte mött på länge, tycka vi det vara märkvärdigt att den icke växt under tiden.
Eller om den sist vi träftades var en kraftig medelålders tanke och vi nu fa se den som en lutande skröplig gubbe, väcker den vårt medlidande såsom ett nytt prof på förgängligheten af allt menskligt.
Och så få vi stundom en syndig lust att slå ihjäl den och såbli vi orättvisa mot herr Wirsén.
Ty det kan med sanning sägas, att hans tankar nästan alltid äro / mycket respektabla, i det de inte göra en mask fömär — såvidt masken icke är känsligare än dylika djur pläga vara.
Har man studerat sig igenom de » blandade dikterna » och funnit dem — fränsedt den svulstigt läckra stilen — skäligen enkla, väntar man att få belöning för sin flit i de » andliga sångerna », ty i den religiösa diktningen står ju enkelheten högt i pris.
Marias bebådelse skildras i åtta strofer, af hvilka två må meddelas, så lydande:
När himlens nåd gör möte Med jordens skönsta hopp,
Eö jungfrus fromma sköte Bär evighetens knopp.
När himlen vill befria Den jord som länge led,
Till dig, till dig, Maria,
Guds engel stiger ned.
Hans lätta vinge blänker Mer ren än luftens snö,
En liljestängel sänker Han öfver jordens mö.
Som vårvind stämman sväfvar,
Han tolkar himlens råd För dig, som saligt bäfvar:
♦Var helsad, full af nåd !&gt;
Det vore i hög grad tillfredsställande, om dessa * strofer bereda någon glädje åt de » enfaldigt troende kristne ».
Mig tyckes som om de icke vitnade om riktigt god smak — jag talar icke om snille, ty jag har aldrig begärt, att herr W. skulle vara ett snille.
Det synes som låge i denna religiösa diktning, icke uttrycken för den gudsfruktan, som med glad undergifvenhet lyder Guds bud, utan ett slags känslosvärmeri, som vitnar omdåligt nervsystem.
Diktaren synes njuta sitt förhållande till Gud som ett slags uppskrufvad ekstas.
Han har derför icke mäktat ge annat än en falsk bild af bergspredikan, hvars enkla renhet i hans versifierade omskrifning förefaller osund.
Ibland de religiösa dikterna förekommer en, vid hvilken jag skall litet längre uppehålla mig.
Dess titel är » Barnen » och den har till ämne Jesu ord: » Låter Damen komma till mig, ty dem hörer himmelriket till *.
Jag måste citera några rader.
sFör dem (barnen) i fjerran ligger verlden,
Men himlen närbelägen är:
De ha så föga sett på färden,,
Att de ej hunnit glömma den,
Och bamaläppars ljufva löjen Blott spegla Edens ljusa nöjen.
Till deras läger himlen sänder En underbar, en vingad vakt På dessa liljors blad och stänglar Än morgondaggens droppar le, Och ständigt, ständigt barnens englar I himlen Fadrens anlet se, Då våra måste ned från ljuset Att rädda, rädda oss ur gruset.
Du vet ej, du, att barnen höra Ett inre orgelspel allt jemt, Musik från ijerran syskonandar ».
Till att böija med får jag bekänna min glädje öfver cle sista tre raderna.
Denna teori om det inre orgelspelet har, så vidt mig är bekant, icke förut blifvit framstäld, och som det var det första originella jag fann i dikterna, öfvade den på mig samma berusande och uppfriskande verkan som oasen på ökenvandraren.
För öfrigt är hela bamhistorien något oklar.
Jag menar icke det, att barnensenglar omsväfva deras läger men ändock aldrig lemna himlen, medan vuxna menniskor icke äro så väl försörjda: man kan ju nemligen alltid tänka sig, att bamengels-rollema liksom mera betydande operaroller äro dubblerade, och jag är ej nog hemmastadd på detta område för att jäfva diktarens mening.
Men barnens ställning synes mig oriktigt angifven.
Jesus, som andra reformatorer både före och efter honom, stälde barnasinnets enkelhet emot den religiösa förkonstlingen.
Kyrkan har under sin utveckling kommit till det resultat, framträdande icke minst bjert inom luteranismen — att barnen äro syndiga varelser, ailade och födde i synd, hvilka genom nådemedlen och den helige andes verksamhet skola förbättras och göras värdiga Guds rike.
Häremot står den andra uppfattningen, att barnen äro menniskor i vardande, outvecklade möjligheter till menniskor.
Wirséns mening, att de nyss kommit ned från himmelen för att här förderfvas, hör deremot ingenstädes hemma.
Det för författaren mest karaktäristiska framträder i en dikt med titel: » Hvad säger man om honom?
* Man säger om Jesus af Nasareth, att han var blott en menniska, en ädel svärmare, men, säger herr W.,
— » fbir ’ n du dömer,
Till kojan gå, der nöden bor,
Till uslingen, som verlden glömmer,
Till någon blek, förgråten mor,
Gå till den sjukes hårda läger,
Till publikan och sköka gå
Och gå till dodens bädd också
Och spörj en gång hvad der man säger!
— Och man skall svara derifrån:
Han Christus är, Guds ende son. »
Om någon, då reformationen infördes i vårt land, hade frågat en af dessa Wirsénska auktoriteter om Brigitta var ett helgon, som kunde bereda tröst ochhjelp ät de elände, eller blott en syndig menniska, de skulle lika säkert sagt: hon är ett helgon.
Man bör derför icke låta dem bestämma om en historisk tilldragelses karaktär.
Det är en ständigt upprepad inbillning af dem som påstå sig försvara kristendomen, att de fysiskt eller moraliskt sjuka och förkomna skola bättre än andra kunna afgöra om religionens sanning: Wirsén tror detta vara att uppfylla hjertats kraf, medan det blott är att förakta förnuftets.
Sista afdelningen af dikterna är minnesbilder.
Jag skall bekänna att jag inte har läst den.
* En af dikterna är prisbelönt af spanska akademien.
Jag läste härom året en dikt, som var prisbelönt af svenska dito, och jag gör inte gema om det.
Diktsamlingen i de partier jag studerat vitnar om tillbakagång.
Det är alltid så: den som icke utvecklas går tillbaka.
* Denna lucka i kritiken fylles i föregående uppsats.
Red. “ Ett skämt. “
Parisemovell af Gaston Bergeret.
Ur Hevue poTitique et littéraire.
» Röken generar er väl inte? » frågade en resande ett
* fruntimmer, som satt midt emot honom.
Hon betraktade honom uppifrån och ned, nedifrån och upp och svarade slutligen: » Nej, min herre ».
Den resande, som redan höll cigarren i handen, ämnade just tända en sticka, då han hejdades af en ung och distinguerad person, som tagit plats vid motsatta dörren och som helt tvärt sade: » Mig generar röken ».
De båda männen betraktade hvarandra ett ögonblick; den förre rökte icke, han bytte om waggon vid nästa station.
Den unge mannen och det unga fruntimret blefvo ensamma.
Hon var mycket illa klädd, och vid första ögonkastet fann man det märkvärdigt, att hon åkte i första klass.
Stora snörkängor tilläto intet omdöme om hennes fötter, händerna voro instuckna i ett par silkesvantar; ett öfverplagg, som förlorat sin färg genom flitigt begagnande i regn och solsken, omslöt hennes kropp, utan att ens lemna tillfälle att gissa till hennes figur, och en hatt synbarligen köpt i ett klädstånd satt på hennes hufvud som en korg på hufvudet af en byst.
Den unge
V. 2.
IOmannens blickar återföllo oupphörligt på denna bizarra personlighet, som hade en gåtas dragningskraft.
Oaktadt sin utspökade klädsel, var hon behaglig att betrakta: hyns friskhet, ögonens skalkaktighet och munnens behag svuro mot torftigheten i hennes klädsel och gåfvo henne ett pikant uttryck.
Dä den resande stigit ut, satte hon sig beqvämt till rätta, som om det varit en fremling som ailägsnat sig, och man sedan kunde vara på förtrolig fot.
Denna rörelse undgick icke hennes reskamrat, han betraktade henne småleende, hon svarade på samma sätt och man böljade samtalar.
För att kunna döma hvilken rigtning samtalet tog, är nog att veta, att vid ankomsten till Paris den illa klädda damen och den elegante herm upptogo tillsammans endast en af de fyra afdelnin-game i vagnen och förde med låg röst följande samtal: '
— Det är första gången i mitt lif jag erfar denna känsla!
— Den skulle snart upphöra, om jag sade er hvem jag är.
— Jag vet det ju redan.
Ni är den enda qvinna i verlden.
Men om ni vill att jag skall veta mer, nåväl, säg hvem ni är.
— Nej, det vore skada.
Vi skiljas ju nu.
Bevara minnet af en fantastisk uppenbarelse.
Ni skall nu med nöje minnas mina himmelska ögon, mitt kastaniebruna hår och mina ’ perltänder.
Fråga intet mer.
— • Hvarför?
Tror ni då, att jag skulle älska er mindre om ni än vore dotter till en bödel.
— Jag har inte ens den förmånen.
Jag är helt enkelt kammaijungfru och strax när ni helt artigt räckt mig handen för att hjelpa mig stiga ur, skall jag skynda till min matmor, som är i en annan waggon, för att bära hennes filt och nattsäck.
# Det blef en kort paus.
Sedan återtog den unge mannen: Åh, ni är kammaijungfru!
Jag trodde intedet fanns så vackra, behagliga och qvicka kammaijung-frur.
Men hvem är då er matmor, som kan tillåta sig en sådan lyx?
— Det vill jag inte säga er; med hennes namn vet ni \ också hennes adress, som naturligtvis äfven är min.
— Men jag behöfver endast följa efter er för att få veta det.
— Förlåt, det var orätt af mig.
Var lugn, jag skall inte följa er mot er vilja.
Men emellertid måste jag återse er?
Ni stiger ur först och går er väg utan att vända er om.
Svär det.
— Och hvar skall jag återse er?
— Svär först.
— Jag svär.
Och hvar får jag träffa er?
— Nästa torsdags afton kl. 9 bakom Invalidhotellet.
Han hjelpte henne ned, gjorde en vördnadsfull af-
skedshelsning och sade, i det han lemnade henne: Jag skall hälla mitt löfte, kom ihåg ert.
Hon följde honom med ögonen, tills hon sett honom försvinna, tog sedan en åkare och lät köra sig till V arennes-gatan.
Samma dag voro några personer på middag i hotell de Lestrem; kl. var half 8: man väntade endast på markisinnan för att sätta sig till bords.
Då hon inträdde, hördes i salongen ett utrop af glad förvåning.
— Hvad betyder denna utklädning?
Hur har ni hittat på.
dettaspratt?
ropade gästerna och markisen om hvarandra.
Markisinnan ville byta om kläjier, men man fordrade, att hon skulle sätta sig till bords som hon var, så roligt var det att se henne så utspökad bland herrar i hvit halsduk och barhalsade damer i den stora matsalen, som strålade af ljus, kristaller och silfver.
Nu måste hon berätta sitt äfventyr.
Hon hade rest till slottet de Lestrem nära Amiens för att öfvervaka planteringar.
Man hade fört henne tillbaka till närmaste station, vagnen hade återvändt och som hon hade en halftimme att vänta innan tåget kom, beslöt hon att göra en promenad i omgifningame.
Hon skulle gå öfver en bäck på en planka; den vickade och hon föll i bäcken.
Man skyndade genast till hennes räddning, men hur hastigt hjelpen än anlände, kunde man ej hindra att hon blef våt från hufvud till fot Som hon inte ville gå miste om tåget, lånade banvaktarens dotter henne sin söndagskostym ‘ och detta var skälet, hvarför hon var klädd efter senaste modet i Picquigny.
Hvad händelserna under hemresan beträffar förbigick hon dem under tystnad.
Under det att man i hotell de Lestrem roade sig åt berättelsen om detta äfventyr, hade Vicomte Hugues Barthélemy inträdt hos sig vid en gata i förstaden St. Honoré; efter att hafva ätit middag utan aptit rökte han, utsträckt på en divan, sina ryska cigaretter och tänkte på de märkvärdiga händelser, som gjort ett atbrott ihans ungkarlslif.
Han klappade två gånger i händerna och vid denna kallelse inträdde Bobino, en lat och tjuf-aktig neger på sexton år.
— Bobino, sade Vicomten med allvarlig röst, känner du några kammarjungfrur?
— Åh ja, herre, svarade negern i det han med en dum min visade sina hvita tänder.
— Nåväl, säg mig hur klär sig en kammarjungfru, som reser med sin matmor?
Då markisinnan blef ensam, tänkte hon utan vrede på den vackre okände, som talat så ömt till henné i waggonen.