Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mellin hade haft en god hufvuddel af besväret i och för detta verk.
Hans lefvande intresse för artister i allmänhet kom väl deraf, att han sjelf hade ett stycke artistiskt snille, ty utom de många upplagor af fartyg som han ritade, porträtterade han också på några minuter alla de personer, som kommo under hans ögon då han hade blyertspennan i hand.
I Crusenstolpes familj, der man som en skatt betraktade och beaktade hvarje papperslapp, som ej var tom, hade man en hel liten samling af dessa Mellinska teckningar.
Emellertid talades nu och tecknades ingenting annat än det, som hade afseende på kriget och truppernas embarkering vid Skeppsholmen.
Jag tror att detta utomordenligt intressanta skådespel egde rum omkring början af juni.
Det säkra är, att hela Skeppsholmsbron höll på att till slut sjelf resa, och att det derför bland allmänheten uppstod en mängd siare, som tjenstaktigt förskräckte sin närmaste granne med hemska spådomar för de vackra truppernas återkomst.
Men musiken och trummorna öfverbjödo skriket, och de svajande fanorna hade den egenskapen, att de på längsta afstånd torkade tårarna, så att vackra ögon kunde se de hurtige blå gossarnes långa tåg.
Det var en helt och hållet pittoresk tafla.
Hvarenda fläck på holmarne, från främsta till yttersta ändpunkterna, var höljd af högtidsklädda menniskor.
Hviftande näsdukar, parasoller och uppsträckta händer bildade ett slags våglik mur.
Och der ute på redden lågo ångbåtarne med rykande skorstenar och intogo efter hand den lefvande lasten.
När slutligen alla trupper kommit öfver bron och i sin tur embarkerat, då utbröt ett sådant hurrande och snyftande att inga ord kunna beskrifva det.
Jag såg ingenting af affärden, men der funnos menniskor som visst stodo qvar ända till aftonen om icke till följande morgonen.
Efter tågen öfver Skeppsholmen kom ett långt och vidsträckt artikeltåg i tidningarne.
Först var det kungliga notiser från Malmö, der konungen och hofvet lefde, och sedan var det krigiska notiser, med alla deras kommentarier, deras fruktan och triumfer, allt som ämnen gåfvos för sympatierna.
Hade Fredrika Bremer då funnits i Stockholm, så skulle hon satt i gång sådana virknings- och stickningssammankomster, som hon tillstälde under Danmarks senaste krig med Tyskland.
Ingen mensklig varelse kunde under något krig varit – på afstånd – mera införlifvad dermed än hon.
Sjelf stickade hon ett helt parti strumpor, hvilka, i likhet med alla öfriga arbeten, förfärdigades af blått och gult garn, på det danskarne, då persedlarne kommo dem tillhanda, borde begripa att de svenska färgerna betydde svenska sympatier.
Men en afton, då den vanliga bulletinbäraren ankom med tidningarne, bar det sig icke bättre, än att denne, mamsell Bremers genom långa år trogne vän hade något sorgligt att förkunna.
Det var en ställning, som danskarne länge ärorikt behållit, men nu öfvergifvit.
Då rusade Fredrika Bremer häftigt upp, kastade den blågula strumpan långt ifrån sig och utropade:
»Jag stickar inga strumpor åt fege män.»
Men när hon märkte de andras förvånade blickar, hvilka uttalade det allra tydligaste inkast mot hennes förhastade yttrande, satte hon sig åter och halfmumlade:
»Tag hit stickningen då, jag anar att det blott är en krigslist.
I morgon få vi upplysning»1.
De följande posterna hade likväl bekräftelse på sjelfva saken.
Men det fans minsann inga »fege män» bland det folk, som i fordomtima gjort så väldiga härtåg.
Och Fredrika Bremer tröstade sig troligen dermed, att det existerar förhållanden, som stundom kunna ha ett helt olika utseende mot hvad de i sjelfva verket äro.
Och så fortfor hon då att arbeta i gult och blått, lefvande i det vissa hoppet, att hennes strumpor skulle begagnas af män, hvilka aldrig visat fienden sina hälar.
Men vi öfverge mamsell Bremer och sista kriget, för att se Mellin återkomma från det föregående, i hela glansen af en författare som icke vidare behöfde skildra krigshändelser efter blott historiska källor och fantasier.
Nu hade han att tillgå personlig erfarenhet.
Han hade lefvat ett stycke skandinavisk historia, och hvarken talade eller skref om annat.
Först utkom en skildring af Svea gardes ärorika deltagande i striden, och sedan en annan öfver ett annat regementes också ärorika deltagande deri emot tyskarne.
Slutligen blef det en tredje och fjerde skildring angående de öfriga trupperna, ty, rättvis som Mellin var, ville han att också äran skulle skiftas med rättvisans och icke med något annat svärd.
Men sedan man läst och talat sig trött om detta ämne; sedan både tidningsartiklarne och bläcket i Mellins penna, som höll sig tapprast, slutligen utsinat, gick tiden sin vexlande gång tills man hunnit 1851, då först och främst allt intresse uppslöks i Almqvists tragedi ... och det slutligen för tidningarna blef ett nytt ämne att bringa i dagen, icke med sorgbeklagelser och hemlighetsfulla häntydningar, utan med en vacker, öppen hyllning.
Högtidlig supé hos Mellin
med för- och efterspel vid Humlegården.
Det var en eftermiddag som
Mellin kom och inbjöd oss till ett aftonsällskap för följande dagen.
Han hade sett vigtig och hemlighetsfull ut när han bjöd på öfverraskningen af mamsell Bremers närvaro.
Men det var alldeles ingenting emot den obeskrifligt mystiskt majestätiska min, han nu anlagt, och alldeles förgäfves var att fråga hvem han bjöd på, efter det så alldeles tydligt icke var en vanlig liten tillställning.
Men han förklarade att upplysning ej lemnades på förhand, och så skyndade han bort.
Samma afton stod jag ute på balkongen (samma balkong som ännu finnes i det påbyggda husets första våning) och, liksom den aftonen då Almqvists olycka upptäcktes, såg efter om min man snart skulle komma hem.
Jag anade att han nog hört omtalas i fall någon notabel resande anländt.
Men som jag länge väntade förgäfves, beslöt jag att lägga mig, hvad jag också gjorde.
Men icke blott det, jag somnade äfven, och icke heller blott det, ty jag vaknade också vid något så ovanligt att jag hade kunnat tro mig drömma, om ej saken varit så tydlig.
Det ljöd nemligen från salongen en liflig konversation, hvari en hel del utrop af husets herre tillkännagaf, att han denna gång måtte hemfört en gäst af de rätta »prima lotterivinsterna».
Men hvem var det då som skulle mottagas midt i natten?
Och nu öppnades glasdörrarne till balkongen, jag hörde stolar och det vanliga lilla bordet utflyttas.
Man ärnade således ordentligt etablera sig derute, och den andra rösten af de talande tillkännagaf belåtenhet med effekten af ljusskenet från rotundan – Drottning
Christinas för detta mjölkkammare – hvilket sken poetiskt strömmade ut i egenskap af flaxande lyktgubbar, medan skenet från månen lade breda månvägar öfver och under de gamla lindarnes kronor.
»Det här är då verkligen fantastiskt», sade jag för mig sjelf, och så trängde ett fint cigarrdoft in, som ytterligare bevisade att jag ej drömde.
Men nu hördes min mans steg från salongen komma in åt hans arbetsrum, och derifrån till kabinettet, mitt arbetsrum, i hvars inre dörr han stack fram hufvudet mellan dörrdraperiet.
»Du har säkert hört oss», hviskade han med tydligt förtjust och glädjefull röst.
»Kan du gissa hvem som är här?»
»Nej, det kan jag visst icke, men jag tycker» ...
»Det är någon som jag denna afton råkat vara i sällskap med ...
Det är Runeberg.»
»Omöjligt, vid denna tid.»
»Jo, jo, det är säkert.
Låt mig veta om jag behöfver väcka mamsell för att få punsch och glas.»
»Så här dags?»
»Ja, vi skola sitta på balkongen, men hvar får jag det behöfliga?»
»I salsskänken, så vida du vill hjelpa dig sjelf, eljest går mamsell gerna upp tio gånger för att få se Runeberg.»
»Det var förträffligt!
I morgon råkar du honom hos Mellin.
Men jag skall redan nu, å dina vägnar, bjuda honom till i öfvermorgon.»
»Ack, vänta, vänta då, icke kan jag nu genast besluta, det har en sådan pretention med sig, om än så här i flygten, att rangera en supé för en dylik notabilitet!»
Jag talade, efter hvad jag snart fann, endast för skuggan af dörrdraperiet midt emot mig, och då det ej tjenade till något, lyssnade jag i stället på rösterna från balkongen, och gladde mig åt att så snart få se den mystiske gäst, hvars namn Mellin icke velat omtala.
Jag gladde mig äfven innerligt åt att min man hade den lyckan att så alldeles för sig sjelf, och på ett så originelt sätt, få råda om den ryktbare mannen.
Följande afton fick jag också se och språka med honom hos Mellins, som då bodde i Keyserska huset vid
Röda bodarna.
Och förutom den store finske skalden, som så länge lefvat i svenska sympatier och svenska hjertan, der hans ädla sånger funnit så månget gensvar, återsåg jag äfven en annan skald, förut under riksdagarna väl bekant, professor Grafström, som äfven jemte sin familj var hos Mellins.
Det var en hel société af resande finnar, ty i Runebergs sällskap funnos äfven två andra finnar, med bekanta notabla namn.
Att säga att jag var mycket intagen af Runeberg, är att säga just ingenting, ty hvem som helst måste bli intagen af honom, emedan han var den samme Runeberg som uppfylt oss icke blott med beundrans hyllning, den vill åter icke säga mycket, ty många bli beundrade på ganska egendomliga grunder, utan som uppfylt oss med denna känsla af lycka, hvilken kan födas lika väl af de toner på lyran, hvilka anslås i det melankoliska djupets tonfall, som af de toner, hvilka på lätta lifsvågor sätta våra fibrer i dallring.
Jag skall derför icke yttra den meningen att jag blef intagen af honom.
Jag blef rörd och glad att i honom finna en så upphöjd själ; och det var icke alls svårt att beröra den, då just vårt samtalsämne blef liksom en probersten för allvarliga intryck.
Vi talade om det, som hela Sverige ännu talade om, och som så väl finska som danska och tyska tidningar då voro uppfylda med, nemligen Almqvists flykt; hans bref från Göteborg och sannfärdigheten eller icke sannfärdigheten af hans uppgift att litterära affärer förde honom till Tyskland.
Detta var en afton, som icke ens i dess minsta detalj kunde glömmas.
Jag satt i soffan med damer på ömse sidor, hvilka underhöllos än af den angenäme värden (hvilken hade svårt att förlåta min man, att han fått utöfva första värdskapet för Runeberg), än af »vandrande» herrar.
Och jag hade midt emot mig på andra sidan bordet den finske skalden, bofast i den af Mellin framskjutna länstolen.
Och att samtala med Runeberg, att ha Almqvist till ämne, det var märkvärdigt intressant.
Jag skickade allt emellanåt en half tanke till Blanche, som ännu låg i Paris, och undrade hvad han skulle tänkt om han hört Runeberg yttra sig om den olycklige Almqvist.
Det var med ett djup i känslan, ett undseende i tanken, en grannlagenhet i språket, som togo hela min sympati i anspråk.
Just en sådan man, hvars blick förmådde intränga, åtminstone något så när, i de sjudubbla slöjor, hvaruti Almqvists andliga väsende var insvept, just han kunde vara mild och barmhertig inför ett sådant fenomen i mensklig gestalt.
Och han var mild i sina djupsinniga yttranden.
Han fattade huru jag kunde vara så åtkomlig för minnet af denna för sig sjelf så skuggrädda själ, för hvilken det ej var nog att vara fridlös på jorden, utan äfven i sitt innersta.
»Jag förstår, jag förstår fullkomligt.»
De orden upprepade Runeberg flera gånger.
Men efter hand inträngde andra element i vår konversation, och sedan den blifvit öfverflyttad på allmän grund blef den mindre allvarlig; men heller icke af samma intresse.
Vi hade också ömsesidigt andra konversationstillgångar, och jag var visst icke litet intresserad att återse och språka med professor Grafström, en man med det älskvärdaste väsende.
Men jag kan ej erinra mig om han omnämnde hvarken den kristliga eller verldsliga barmhertighetens sympati för Almqvist, betraktad såsom menniska.
Som ett snille af höga och vida dimensioner förnekades han af ingen, efter det naturligtvis icke kunde förnekas, och om någonsin en sant kristlig dom gjort sig gällande, i hvad fall som helst, är jag säker att den kunnat komma från Grafström.
Att nu dröja vid värden sjelf, så hade jag aldrig sett Mellin i egenskap af värd bestrålas af ett sådant solsken som denna afton.
Att ha sin landsman
Runeberg till gäst, utom flere andra lysande landsmän, var en lycka och en stolthet, för hvilken han var mycket känslig, och han önskade att han blott kunnat trolla Fredrika Bremer till någon ort, hvarifrån hon kunnat hemtas.
Men han fick nöja sig med hvad han hade, ty ännu var denna hans landsmaninna långt borta på andra sidan atlanten.
Efter supén, då uppbrotten började, försökte värdens envishet att ännu några stunder låta den vackra sällskapskedjan blifva obruten, helst han visste att ett par af de närvarande vännerne hade ett förslag att göra, hvaråt han för sin del gaf sitt fulla bifall, och han hoppades att ingen af hans gäster ville fördystra afskedet med ett nej: ett ord icke skapadt för glada lag.
Min man hade nämnt om vår afsigt att hos oss följande aftonen få se hela Mellinska cirkeln, de hörde tillsammans, och som ingen hade hjerta att bedröfva den närvarande värden, så fingo vi öfvertaga värd- och värdinnebestyret för den nästföljande aftonen.
Detta öfverenskommet, skildes vi.
Då min man och jag inträdde i vårt hem, gjorde vi en fast öfverenskommelse att till Mellinska sällskapskretsen, bestående af omkring 12 eller 14 personer, icke finge läggas mer än allra, allra högst ett dubbelt antal gäster, helst mindre.
Detta skulle vara fullkomligt tvärsäkert.
»Ty», tillade jag, »det vore ju rent af omöjligt att bjuda alla dem af våra bekanta som önska se Runeberg.»
Men huru gick det väl med vår impromptufest i gäst-antalet?
Jag beslöt mig att vid middagen icke ens fråga, om några extra möten gynnat min man under promenaden.
Jag såg nog att så var.
Och då aftonen och gästerna infunno sig, fick jag alldeles som vanligt glädja mig åt diverse öfverraskningar.
En var dock angenäm.
Det var Hierta; ehuru, hvad jag vill minnas, icke mera utgifvare af Aftonbladet, var han, det insåg jag säkert, ett af de värdefullaste sällskap för Runeberg.
I öfrigt var det som jag tror en temligen lyckligt vald société.
Så väl damer som herrar af mer än vanlig talang bidrogo att med musik och sång förhöja diskussionernas, och konversationernas nöje, och då vår våning, ehuru ej stor, dock hade tillräckligt utrymme äfven för enskilda förtroliga kotterier, så kunde hvar och en tillfredsställa sin smak.
Denna afton var det äfven någon större festlighet i sjelfva den gamla Humlegården, så som det den tiden hvarje vecka brukades, och när kronorna tändes inom hus, tändes lamporna i träden midt före i parken, och då hedersgästerna trädde ut på balkongen för att kasta ögonen öfver de der blommande växterna, som i den magiska belysningen fingo ett helt poetiskt utseende, så måste de äfven, eller framförallt, se på den fantastiska Humlegården med dess skuggor, och på de egendomliga raderna å ömse sidor om porten, der fruktmånglerskorna, med hvar sin enskilda lykta, sutto vid de af alla slags läckerheter belamrade borden, som syntes utåt hela muren.
Och så till sist den brokiga folkmassan som drog in och ut, och den böljande mängden inom de öppna glasdörrarne.
Det var en lifvad tafla åt båda hållen.
Och våra ädla gäster förklarade sig vara mycket nöjda.
Under dylika omständigheter brukar äfven värdfolket vara tillfredsstäldt, och värdinnan plägar säga, när dörrarne på allvar stängas:
»Se så, gudskelof, nu är det öfver», då värden svarar:
»Till allas belåtenhet, och min också.»
Men värdinnan kände en beklämning, som hon skulle haft svårt att utreda orsaken till, ty hon kunde icke ha den aningen, hvad dock i sjelfva verket blef händelsen, att denna Runebergs-afton blef den allra sista i raden af de små fester, som firades i den våningen under det värdskap som då fans ...
Mindre sällskaper kunde det finnas der flera gånger sedan; men en sådan afton fans ej bland dem.
Det blef djup natt öfver både den stora humlegårdsparken och den miniaturpark, som låg på andra sidan.
Alla sofvo, men värdinnan somnade icke.
Aningen hade ändå till slut kastat sina skuggor i förväg från året 1851 till 1852.
Och när Blanche återkom togo de små sällskapskretsarne och de förut omtalda Vinterviksresorna vid.
Men skuggorna och aningen hade likväl icke varit bedrägliga.
1852 tillträdde
Mellin sitt pastorat, så att dermed bröts en af de väsentligaste länkarne i vår vänkrets, andra länkar hade redan brutits förut, och ännu andra skulle brytas.
Mellin och hans älskvärda fru blefvo mycket saknade.
Mellin hade näst
Lindeberg varit min äldsta litterära bekantskap i Stockholm, och han hade icke varit blott en bekantskap, han hade varit en vän, en fast vän till både mig och min man, och det var mycket påkostande att aldrig mera få se honom sitta der så förnöjd vid divansbordet och rita sina fartyg eller sina porträtter ...
Ja, det var tungt att tänka derpå.
Alla tvära förändringar medföra i öfrigt något främmande, och för att den nu ifrågavarande ej skall förefalla allt för tvärt bruten för mina läsare, lånar jag ett par särdeles lämpliga utdrag af hvad
Mellins äldsta väninna och dertill landsmaninna, som under en resa besökte honom i hans skånska hem, derom 1865 skref i min mans tidning, korteligen, jag lemnar här pennan i de värdigaste händer, i
Fredrika Bremers.
Jorden dagas allt mera, säger hon i »En liten bit biografi under ett besök i Skåne».
Ort efter ort, nejd efter nejd, förut okända, onämnda, gömda i den gamla natten, framträda i solens ljus, få namn och rum på verldskartan, medborgarerätt i det odlade samhället och i den tänkande menniskans verld.
Än är det en tjusande ögrupp med palmer och vilda naturbarn som uppdyker på Stilla Oceanens korallbankar, än ett heligt berg i det himmelska riket som presenteras för verlden med sina urgamla prester och helgon, än det inre hafvet af de Japanska öarne, som öppnar sin underfulla panorama öfver en ändå underligare civilisation, än Nilens källor, som, sökta sedan årtusen, uppdagas af dristige forskare i djupet af det mystiska Afrika, medan på samma tid evangeliske missionärer i slafveriets urgamla hemland utspana nya vägar för kulturen, nya kolonisationsplatser, lämpliga för den kristna friheten och dess frukter.
Här se vi en ny kontinent, full af gullklimpar, genomtågad i alla rigtningar, bli allt mera öppen för mensklig idoghet, der åter, i fjerran vester, nya rikedomskällor framvälla i jorden, oljekällor, ja, ur sjelfva ödemarkens sand.
Senaste årtionden ha i synnerhet varit rika på dylika upptäckter.
Det är Europas söner förnämligast som sålunda uppdaga och intaga jorden, sedan deras egen verldsdel blifvit dem för trång.
Men äfven derinom pågå ännu, ehuru i mindre skala, upptäckter af obekanta eller föga kända trakter och naturmärkvärdigheter, isynnerhet i de länder, som senare inträdt inom kulturens område.
I Sverige hafva jernvägarne, som sedan några år genomkorsat landet, låtit tusentals af dess inbyggare göra upptäcktsresor derinom, och gifvit dem tillfälle att se och lära känna mycket af natur och folk, som de dittills haft dels förvända, dels alls inga begrepp om.
Så misstänker jag storligen att en stor del af inbyggarne i mellersta och norra Sverige icke tänkt sig dess sydliga del annorlunda än – ungefärligen förstås – som en stor och mycket fet pannkaka, eller (för att tala utan metafor) som ett slättland med omätliga sädesfält och deremellan bokskogar, ur hvilka här och der adliga borgar med medeltids byggnadsstil, torn och spökhistorier framstå.
Men flygande fram på jernvägens vingar upptäcka vi, till vår förundran och förtjusning, att Skåne är rikt på täcka insjöar med romantiska stränder, och vi få reda på att det eger några storartade naturscener, som kunna slå oss med bestörtning öfver – framförallt vår okunnighet.
Ty min bästa Kongl. sekter, min nådigaste fröken, nog torde ni väl något litet känna till Kullens granitklippa och Romeleklint, veta åtminstone att de ligga i Skåne ... men säg mig på samvete, hvad vet ni om Söderås och om dess naturunder, Skära-Lie, Klövehallar m. m.?
Helt visst intet!
Så pass mycket visste äfven jag, då jag för ett par somrar sedan, dragen af begäret att lära något närmare känna Skåne, dess natur, folk, borgar och spökhistorier, lät mig på ångans vingar föras till Helsingborg.
Här hörde jag för första gången talas om »Klövehallar», »Skära-Lie» och »Odensjö» såsom naturmärkvärdigheter i denna trakt af Skåne, hvilka borde ses, om det stode till.
Men detta var frågan.
Ifrågavarande skånska underverk lågo några mil från kusten.
Jernväg förde icke till dem, ej heller landsväg, ej heller någon annan väg, ehuru en eller annan byväg väl ledde till deras närhet, så sades det; och icke mera vägledande voro de goda kustbornas uppgifter om trakten hvarest de voro belägna.
Man trodde:
»inom norra Wram eller deromkring».
Huru man skulle komma dit kunde ingen säga mig.
Men jag har, som resande, fått för många prof på mina medmenniskors vänlighet och tjenstvillighet att låta den frågan bekymra mig.
Jag fortsatte lugnt mina bad i Helsingborg och tänkte: »Kommer tid, kommer råd!»
Rådet kom helt oförtänkt, då en äldre, högväxt, något fetlagd herre med patriarkaliskt utseende, på en gång värdigt och vänligt, en dag inträdde i mitt rum, och med finsk brytning i den djupa, välljudande rösten helsade mig välkommen till Skåne.
Många år hade gått sedan jag sist sammanträffade med denne man.
Jag kände dock genast igen skalden G. H.
Mellin, »Blomman på Kinnekulle», såsom han kallades efter sin täcka novell med denna titel på den tid då vi båda voro unga, men som jag icke återsett sedan han blifvit en vördig prost i Skåne.
Jag hade emellertid med nöje tänkt på möjligheten att få träffa honom denna sommar under mitt vistande vid skånska kusten.
Hans hjertliga vänlighet gjorde mig nu återseendet till en hjertefröjd.
En vecka senare förde mig hans vagn, hästar och dräng, uti hällande regn, på en ständigt sakta uppåt gående väg genom en enformig skogstrakt till hans prestgård – icke ett herdetjäll i den gamla patriarkaliska stilen, utan ett temligen stort, ganska komfortabelt boningshus med under- och öfvervåning, höga fönster och dito rum, som vi gerna hafva det i Sverige när vi kunna hafva det så.
Façaden af huset blickade ut öfver gröna fält vesterut, den motsatta öfver en trädrik fruktträdgård mot öster.
Derinne mottogs jag af Mellin, hans goda maka, en deras väninna och sonen Alfons, som jag sett i linda och som nu företedde sig som en ungersven, full af lif och lefnadslust.
Jag hade ämnat dröja här högst två till tre dagar, och jag blef qvar öfver en vecka.
Huru gerna dröjer man ej der man finner sig väl till både kropp och själ, och der lifvet blommar utan möda eller oro såsom i ett vårligt solsken!
Under dessa dagar förde mig mitt goda värdfolk till de beryktade skånska skönheterna som mig lyste att lära känna.
(Här torde det vara nödigt, att med allra högsta aktning för Fredrika Bremers härligt återgifna, storartade naturbeskrifningar likväl öfverhoppa dem, i anseende till att de ej höra hit, och dessutom skulle taga för mycket utrymme.
Vi åtnöja oss derföre med följande af fortsättningen.)
Men på återvägen stannade vi ett par ögonblick vid Knutstorp ... ty Knutstorp var en gång Tycho Brahes egendom och hem.
Det var gående en afton öfver borggården, som han blef varse, i Kassiopeas stjernbild, den stora, nya stjernan, hvilken först lät honom, som icke trodde sina egna ögon, gå ut på landsvägarne och fråga alla menniskor, som han kunde påträffa, om äfven de »sågo den stjernan», och som sedan föranlät honom att utgifva sin afhandling »De nova stella», källan till hans ryktbarhet, varaktigare än stjernan, som längesedan försvunnit från fästet liksom dess observator från jorden.
Af de sköna rosor som blommade kring den gamla borgen bröt jag mig en.
I Mellins och hans frus sällskap fick jag besöka några odalgårdar.
På en af dem uppvaktade vi särskildt den på Helsingborgs landtbruksmöte, i kungens närvaro, prisbelönta kon, som nu för vår skull af egaren fördes fram midt på borggården, ett vackert och ståtligt djur, som tycktes emotse vår beundran, och upptaga den med en viss känsla af sin värdighet.
Vid dessa besök trakterades vi med kaffe, vin och fint bröd, och Mellin trakterade vårt värdfolk med skämtsamma infall, och med sin trefliga, värdiga vänlighet, under det han som en patriark bland sitt folk deltog i deras angelägenheter.
Hemma ändtligen i det goda, fridfulla, gästvänliga hemmet, var det mig ett sant nöje att se Mellin i sitt dagliga lif, som församlingens själaherde, som husfader, vän, umgängesman och skriftställare.