Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men äfven en ärta kan svälla och gro, och låta jorden omkring sig deraf spricka, och äfven patronens ärtformiga samvete kände sig i dag trängas och betyngas af något.
Men slutligen utblåste han ett rökmoln, större än något af de föregående, och sade eller tänkte: «Pah!
Hvad kan man icke godtgöra med pengar, helst bland sådant folk.»
Och härvid gick han fram till sin byrå, drog ut sin penninglåda, framtog en rätt vacker summa för att – såsom man fordom kallade det:
«lägga i skålen» eller «gifva på kakan» för de nygifta, men som nu skulle öfverlemnas dem på ett högst osmakligt sätt, nemligen under dans med bruden.
Detta förrättadt skulle patronen just gå bort och dricka sitt kaffe, som stod och väntade, då han af en händelse kastade blicken ned på gården, och just då ankom den unga Gunnar, som allvarlig och dyster ledde den gamla modern öfver borggården.
Patronen drog sig hastigt tillbaka, kände ännu en gång ett par stora klor, som grepo in i det lilla samvetet, drog en djup suck ur bröstet, som dock icke gaf det någon lättnad, teg och funderade litet, men sade eller tänkte sedan för sig sjelf: «Pah!
Jag ger honom några kreatur till Vårfrudagen, när han skall taga emot eller sätta upp sitt torp.»
– – Och nu – – gick han bort till det afsvalnade kaffet och drack det, och sade högt:
«Fy f .. det smakade icke bra i dag.»
I andra ändan af samma gamla hus bodde patronens ädla syster, den gamla förträffliga mamsell Sara.
Hon hade redan dagen förut så väl anordnat allt till det förestående stora bröllopet, och var deraf just som litet trött, hvarför hon tog sig sin goda ro på denne trettondagsmorgon, för att sedan så mycket bättre kunna hålla ut med dagens bullrande högtidlighet.
Klockan half nio steg hon likväl upp, och ringde ett par gånger på kammarpigan Lotta, men då denna icke kom, lät hon det bero dervid, betänkande, att Lotta i dag hade både sin och Lenas tjenst att sköta, utan gick sjelf och pysslade med en hop småsaker, som hon ändå icke hunnit med den föregående aftonen, hvaribland äfven var ordnandet af brudpallen, i den stora salen, som sedan urminnes tider kallades «kongssalen», emedan någon af de fordna Carlarna – man visste numera ej hvilken – der hade spisat och plägats af husets dåvarande egare.
Detta tog mycket tid för mamsell Sara: pallen skulle beklädas med rosigt sidentyg, stå på en matta, och bredvid pallen skulle ligga dertill passande kuddar.
Allt detta kostade på det gamla fruntimrets knän, men det gick ändå, och när hon slutat och med någon ansträngning steg upp från golfvet, der hon legat på knä, suckade hon rent och djupt samt sade eller tänkte: «Gud gifve dem lycka, trefnad och allt godt i inbördes kärlek och enighet.»
Det är något qväljande och nedslående i den tankan, att de godas, de rättfärdigas böner dock icke beveka Försynen, utan att den rullar fram blott i en enda fåra, och den – – heter rättvisa.
När mamsell Sara slutat sitt göromål, ringde hon ånyo, men denna gången på betjenten Magnus, som hon tyckte kunde hafva god tid att hjelpa henne sätta upp ljus i den höga kronan, men – – sedan han slagit en ljusmanchett i tusen bitar, spräckt en annan, afbrutit ett par ljus och låtit ett par andra dansa ned på golfvet, så – – förrättade mamsell Sara äfvenväl detta göromål sjelf, ehuru hon fann det ganska litet behagligt att stiga upp, först på ett rankigt bord och derefter på en klen stol; ty, om alla väggar, fönster, dörrar och tak högdraget och högljudt talade om forntid, så småqvallrade alla möbler deremot om en nyare tid, för ungefär en aderton à tjugu år tillbaka, eller just den osmakligaste tid för allt ameublissement.
Klockan slog half till elfva, när mamsell
Sara slutat alla dessa och ännu några andra små värf, och nu tog hon sin gröna ullshawl på axlarne, sin nyckelkorg på armen och i handen ett litet knyte med något rundt, skålformigt uti, samt begaf sig ned till de undra hushållsregionerne, för att tillse om allt der var i behörig ordning, samt kasta ett öga först på bröllopsbordet och så på bruden och dess utpyntning.
Mamsell Sara började med att gå ned i en stor, låg men hvälfd sal, som sedan urminnes tider kallats «gästestugan», hvilken benämning, enligt en gammal tradition, kom deraf, att på den tiden, då huset ännu blott var en våning högt, med trenne låga torn, var denna sal det förnämsta paradrummet, der främlingar mottogos och plägades vid ett långt bastant ekbord, som påstods ännu stå uppe på högsta vind.
Men nu för tiden brukades detta rum, om våren och sommaren till att väfva uti (något hvari mamsell Sara excellerade, likasom de mesta vestgöta-fruntimmer), om hösten till äpplen och allahanda frukt och trädgårdssaker, samt om vintern till diverse skräp.
Nu var allt sådant utröjdt, salen rensopad, från det hvälfda taket intill stengolfvet.
Granrisadt var det öfverallt, och som en såkallad murmästare «tittat på spisen», som ej varit eldad på många herrans år, hade man der insatt flera väldiga brasor, hvilka likväl mera åstadkommo rök än just värma, men mamsell Sara tröstade sig med att hvar gäst medförde sin egen kakelugn.
Här var det dukadt ett stort bord, i form af en hästsko, och för en sextio personer, med vackra, glänsande dukar, tallrik, knif, gaffel och sked för hvar och en, men ingen servet, samt på bordet redan uppsatt allahanda sallader till stek, frukttallrikar och korgar, risgrynskräm i stora fat med lingonklumpar på, samt tårtor oformligt höga, betäckta med snömos och sylt, och stora fat med bakelser, som, pyramidformigt och med konstfärdig hand uppstaplade, reste sig i luften.
Stora korgar med skuret bröd af flerahanda sorter, och der hvetebrödet ingalunda saknades, stodo äfven uppsatta på bordet, ett par alnar imellan hvarandra.
För resten var plats lemnad för fat af förfärliga demensioner, som skulle upprågas med kött, fläsk, skinka och korf, ox-, gris- och kalfstekar, fisk och ostkakor, öfversållade med socker och kanel.
Stora tennteriner stodo här och der, som skulle fyllas med mustig kål och bastanta ärter.
Men sockeraskar, vinflaskor och glas samt alla andra bordsgrannlåter, de fingo icke rum och funnos heller icke.
På ett annat bord stodo stora brickor, upprågade med färdiggjorda smörgåsar, betäckta med rifven ost och rökt metvurst.
Der stod äfven dussintals af påfyllda bränvinsbuteljer, med sina thyåtföljande glas och silfverbollar, flerahanda andra korkade och rödlackade buteljer, samt åtskilliga silfverkannor och bägare, som skulle begagnas till ölet.
När mamsell
Sara besett allt detta och flyttat och jemkat några saker, samt ruskat litet på hufvudet åt andra, gick hon linea recta till köket.
Men – otroligt nog! – der fanns alls ingen menniska, utom en gammal hjelpepiga, som blåste på elden och rörde i de många grytorne.
– Hvad vill detta säga! – sade mamsell Sara, med mycket förvånad och litet ovillig ton, när hon inträdde i det menniskotomma köket.
– Hvar ä’ alla menniskor?
Hvar är köksan?
Hvar är mamsell Hallonqvist?
Hvarför ha de ej eldat ugnen ännu? – frågade hon.
– Hva-a! – svarade «hjelpan», som var stendöf, och äfven derför just ingen särdeles favorit till mamsell Sara, som hade mindre starkt bröst.
Rynkande ögonbrynen, härskade hon sig och gallskrek sedan om igen:
– Hvar är allt folket?
Hvar är mamsell?
Hvarför passar ej hvar och en på sitt här i köket?
– De ä’ intet här! – svarade «hjelpan» och log fånigt.
– Ja, det ser jag nog katten! – yttrade mamsell Sara – men hvar äro de? – gallskrek hon ånyo.
– De ä’ ute – genmälte «hjelpan».
– Ja, men herre Gud! hvar äro de? – upprepade mamsell Sara.
– Ja, jag vet intet så noga – svarade «hjelpan», allt leende och i en hviskande, hväsande ton – men fälle tror jag de ä’ inne i hushållerska’s kammar’ och klä’r bru’a.
– Ack! sådana upptåg! – sade mamsell Sara halfhögt och begaf sig till hushållsmamsellens rum.
Men när hon bara kom i grannskapet af detta, behöfde hon visst ej spörja någon hvar hela pigpersonalen var församlad, ty ett rysligare kacklande, än derifrån hördes, kan man knappt tänka sig.
Men i samma ögonblick, som mamsell Sara öppnade dörren och blef synlig, tego alla, som hade de fått het gröt i munnen.
Alla sågo flata och mamsell Sara högst förvånad ut.
Hon framgick med långsamma steg till bruden, som satt – förfärligt tillstökad – midt i klungan af alla de församlade pigorne, och några främmande dito dessutom.
Med en lång, sträf blick mätte mamsell Sara bruden från hufvud till fötter och sade sedan i allvarlig och värdig ton:
– Tänk att jag icke väntat mig detta af dig, min kära Lena!
Lena såg ned, rodnade starkt, men svarade ej ett ord.
Orsaken till mamsell Saras förvåning och harm var följande:
Lena hade nemligen, utan att rådfråga henne och utan att följa det allmänt antagna bruket, att afstå brudkronan, när man vet sig icke vara värd att den bära, låtit utspöka sig, icke allenast med krans och krona, den sednare så stor som den kung Pharao har, när han i Hübners Bibliska historia sitter och «förstockar sitt hjerta», utan hon hade jemväl en hel hop blommor, glitter och grannlåt i hufvudet och i öronen, samt håret brändt till en hop stripiga lockar, hvilka allaredan hängde spikraka.
För resten hade hon en gammal, tre alnar vid, svart sidenklädning, som satt snäf som ett korfskinn på den redan rätt massiva figuren, och alldeles för kort både i lif och kjol, samt med korta gammalmodiga «puffärmar» och fasligt utringad om halsen, hvilken således förblef alldeles bar och var behängd med en otrolig mängd gamla perlband, messingskedjor och annat lappri.
Ett rosenrödt bredt sidensarsband till skärp, med stora ygglor och hängande ändar, fulländade den förfärligt smaklösa toiletten; och Lena, annars af ett ganska hyggligt utseende, såg nu ut som ett verkligt åkerspöke.
Sara åsett allt detta och tillika märkt en stor flathet hos hushållerskan, som egentligen var upphofvet dertill, hade lånat Lena svarta sidenklädningen och spökat på henne det öfriga, så hade mamsell Sara svårt nog att hålla sig för skratt, men lyckades dock dermed, och ordade nu, vänd till densamma hushållerskan «folgendermassen», såsom det alltid står i Vossens Luise:
– Om mamsell ej vore hitflyttad så nyss, eller först nu i höstas, efter den saliga döda, och mamsell således kunde känna vanorne och bruken i detta hus, samt min och min broders vilja och önskningar i flerahanda fall, så skulle detta barnsliga utspökande, hvilket jag förmodar är mamsells verk, mycket både harma och förvåna mig.
Men nu gör det ingendera, utan förlåtes gerna, för välmeningens skull, med förbehåll likväl att såväl mamsell som kökspigan genast gå till sina göromål, ladugårdspigorna till sina, hönsgumman ut och ser till hönsen, hvar och en – med ett ord – till sin syssla, utom Lotta, som kanske kan hjelpa den stackars
Lena att få utaf sig all denna lånade grannlåt, samt sedan förhjelpa henne till sin egen vackra, nya svarta bombasinsklädning, sin nya silkeshalsduk, som hon fått af sin fästman, samt sedan anständigt och ordentligt bena hennes vackra hår, och sätta upp det till en så kallad «chinjong» i nacken och sedan påsätta denna – – – och härvid tog mamsell Sara upp ur det lilla knytet, som hon hade haft i handen, en ovanligt vacker hvit sidensarsbindmössa, med sin vackra ros i nacken, samt ett fint och prydligt spetsstycke, eller så kalladt «lin», hvilket allt nu började att beundras af hela församlingen, men särdeles af gamla mor Ingrid, som frusen och tyst suttit borta vid spisen och smuttat ur en kaffekopp.
– Se välkommen, min kära mor Ingrid!
Jag såg er icke för allt detta folket – sade mamsell Sara och klappade den gamla, allmänt aktade gumman vänligt på axeln.
– Nå Gud välsigne mamsell – svarade Gunnars moder och återgaf klappningen, samt tog sedan vidare till orda:
– Ja det hära blir annat till anständig hufvudprydnad för min tillkommande soneqvinna.
Den kan ingen förmena henne att bära, och nytta har hon af den i all sin tid, för se: jag har här ännu mi’ mössa, som jag fick första gången jag gick till herrans bord, och Gud ske lof! jag fick berga både den och denna svarta kamlottsklädninga, när elden gick öfver oss, för båda delarne låg i skrinet, som Gunnar släpade ut, fast det brände i kläderna på ’en.
Och se denna Lenas mössa är ju spingspångande ny, och så förskräckligt vacker och väl gjord, m. m.
Bruden sade intet, och man vet icke med visshet hvad hon tyckte, men säkert är, att när hon sedan stod klädd, med den vackra nya mössan på det glänsande svarta håret, och med hennes starka färger och mörka ögon, såg hon ovanligt bra ut, fast något skarpt, något fräckt och oblygt låg i blicken och i hela hennes väsende.
Alla berömde den nya «kostymen», och allt var nu åter godt och bra och bröllopslustigt.
«Gunnar måtte säkerligen ha’ narrat mig med tiden,» tänkte mor Ingrid tyst för sig sjelf, när hon, vid af- och påtacklingen af Lena, såg denna annars så smärta piga, nu temligen «rondelette».
Nu led tiden framåt middagen.
Många bröllopsgäster voro redan komna, nu kom äfven kyrkoherden och ett par andra herrskaper från grannskapet.
Alla, och äfven brudgummen fördes upp på den stora salen, med undantag likväl af bruden, som genom en lönntrappa uppgått till mamsell Saras rum, från hvilket hon i dörrspringan skulle se sin brudgum i förbigående, men utan att vara sedd af honom; ett gammalt bruk, som aldrig underlåtes bland vår vestgöthaallmoge, men hvars egentliga mening författarinnan ej känner, ty de förklaringar hon derpå fått synas henne så orimliga, att hon hvarken begriper dem, eller bryr sig om att anföra dem.
Nu var allt redo.
Kyrkoherden stod med kappa och bok, klockaren hade tagit upp psalmen 337, alla karlarne stodo med hattarne i hand, alla qvinnfolken andäktiga och suckande.
Gunnar, blek men med god hållning, stod i rummets midt i sin enkla blå vadmalsrock, men ny, snygg och putsad, med håret på gammalt svenskt manér, benadt i pannan och nedfallande halfalns långt öfver båda tinningarne.
Det var ett vackert hufvud, värdigt Södermarks pensel, eller den goda Marie Röhls crayon; och uttrycket, och känslan som gaf detta uttryck lif!
Ack! de borde hafva målats, icke af mig ovärdiga, utan af min älskade Fredrika Bremer.
Mor Ingrids tårar föllo långs efter de fårade kinderna, och mamsell Sara kände äfven något vått i ögonen, när hon såg den unga mannen som stod der, en lefvande bild af en stum, men ock stor och mäktig sjelfförsakelse.
Men nu – – – kom patronen ledande med Lena och förde henne i brudstolen, och den som hade gjort sig möda att noga betrakta honom, den skulle snart märkt att han var dödsblek och darrade.
Men Lena! hon höll god mine och svarade sitt ja helt gällt och ljudeligt.
Gunnars åter var djupt och utsades först efter en kort begrundning, under hvilken mor Ingrid likväl hann att darra, ty en gång i hennes ungdom hade – väl icke hon, men en vän af en hennes vän varit med när brudgummen tvärt sade nej i sjelfva brudstolen.
Så gjorde likväl icke sonen, utan den rena sanningens goda engel förestafvade honom hans ljudeliga ja, men grät troligen, ty tätt bredvid den hvitbevingade stod lögnens svarta dämon och hviskade sitt fula nidings-ja i annat öra.
Der stodo de – Gunnar och Lena – som klar dag och mörk natt, och – – skymning blef ock deras arma lif.
När vigseln var förbi, höll kyrkoherden ett kort tal till de nygifta, och nästan alla tyckte sig märka, att han talade blidt till den unge äkta mannen, men något strängt till Lena.
Hon såg ned.
Ansigtet var mörkt och blicken äfven.
Men nu fördes det vigda paret fram till soffan och en förfärlig lyckönskning tog sin början.
I spetsen derför var patronen, mamsell Sara och mor Ingrid.
Patronen visste icke egentligen hvad han ville se på, när han önskade det nygifta paret lycka, och råkade just att med sina ögon fastna vid en i de gamla tapeterne inväfd satan, som frestar ett menniskobarn.
Mor Ingrid smälte i tårar och mamsell Sara såg så allvarligt betänklig ut, mild och hjertlig då hon tog Gunnar i hand, litet grå åter då hon räckte handen åt Lena.
Gunnars tankar voro under denna stund likasom domnade, men de vaknade åter plötsligt, när, näst efter de tre första lyckönskande, en ung okänd flicka framträdde, väl klädd som bondflicka, men ytterst snygg och fin, samt icke egentligt efter den ortens sed.
Hon hade två stora runda tårar i två stora ovala klarblå ögon, och hon omfamnade hjertligt Lena, samt räckte sedan blyg sin hand till Gunnar, och denna hand var så varm, och flickan såg så varm och upprymd ut, som hade hon nyss dansat, och en hög men klar rosenrodnad färgade de vackra runda kinderne, och allt detta kontrasterade så mycket mot alla andra närvarande, som sågo rödnäsiga och blåfrusna ut; ty ehuruväl man flera dagar eldat den stora kungssalen, kunde man dock icke der åstadkomma mer än en åtta à tio graders värme, och larer och penater gräto i dag hela floder, som runno ned utför väggarne, helst borta i de djupa fönstersmygarne, ty de hade från sina dolda vinklar sett så mången trolofning, så mången vigsel, men sällan eller aldrig så mycket svek och bedrägeri, men sällan något som var dem så vidrigt och motbjudande, som hela denna farce.
Om ej stunden hade varit så högtidlig, så hade väl Gunnar frågat hvem flickan var, men nu tyckte han, att han «kunde ej med det» och flickan försvann snart bland mängden, och Gunnar glömde henne, eller rättare – tänkte icke mera på henne.
Men nu kom det för så många efterlängtade matbudet, och hela bröllopslaget förfogade sig ned i «gästestugan», derifrån maten rykte och doftade lång väg.
En god stund drog det ut innan alla fått sina platser, och de som derom skulle bestyra ropade sig hesa med: «Var så god!
Var så god och stig fram!» men kommo ändå ej rätt fort, förr än de började något litet att draga somliga gäster i armarne och sakteliga knuffa några andra i ryggen.
Slutligen och ändtligen satt man: presten bredvid bruden och mor Ingrid bredvid sin son.
Dessa fyra voro alldeles stumma i början, och alla andra åto eller talade sakta, och ändå hördes ett förfärligt sorlande, samt stampande på stengolfvet af alla husets pigor och några främmande dito, som, springande och bullrande så mycket de förmådde, bestredo uppassningen.
Slutligen började kyrkoherden att säga ett vänligt ord till bruden, och bruden slog genast djerft och frimodigt upp sin språklåda till kyrkoherden.
Då fann mor
Ingrid tillfälle att så sakteligen klappa Gunnar på armen, sägande:
– Hur står det till med dig, min lille Gunnar, du ser så bleker ut?
– Åh jo, jag mår rätt bra, har bara litet ondt i hufve’t.
Men, käraste mor, hvem ä’ den främmate tösen, som sitter här midt emot och nickar så fryntligt åt Lena, och slår ned öga så vackert, baraste jag ser på ’na.
– Kors bevara mig! – svarade mor Ingrid.
– Vet du intet det?
Det är Lenas syster, din nya svägerska.
Hon heter Elin och kom nu för en liten stund se’n, långt se’n, bruda var klädder och allt.
Hästen hade tröttnat på vägen, så hon har gått hela den sista mila, och derför ser hon så varmer ut.
Lena som hörde detta, och som gerna ville komma i samspråk med Gunnar, nappade nu tag i samtalet och sade:
– Åh kors i alla mina lifsdar!
Det ä’ minsann sannt att du intet känner Elin, syster mi’.
Jag kommer nu ihåg, att du var just borta, när ho’ var här ett vippande för tu år se’n.
Jo, hon kom ganska riktigt i dag till brölluppet, fast i allra sista stund.
Mor, som bor långt opp i Wassbo, har var’t dålig, så Elin trodde sig intet om att nännas fara ifrå ’na förr än i går morse, för nu ä’ ho’ bättre; men hon törs alls intet dröja här mer än öfver morgondagen.
Tycker du hon ä’ liker mej?
– Åh nej bevars!
Intet det allraringaste!
Hon ä’ väl fasligt mycket yngre än du dessutom, och så ljusmunt och blidlätt, och – – och – – och det ser ut som j aldrig ens vore syskon – sade Gunnar, och i Gunnars svar ser man bäst, att han ej gått i den stora verldens skola, utan blott i sanningens och uppriktighetens.
– Ja se, att vi ä’ så olika – återtog Lena – det kommer an på det, att jag brås på far och ä’ mörklagder, och hon brås på mor, som alltid va’ så der ljuslätter af sig, fast jag ska vara lik ’na ändå, påstår många.
Och nu ropade bruden på Elin, tvärs öfver bordet, och alla tego och lyssnade när bruden talade:
– Kors, Elin du!
Gunnar som intet känner dig!
Det mindes intet jag – sade Lena frimodigt.
Men Elin rodnade och såg så blyg ut, och Gunnar gjorde just detsamma.
Dessutom kom Lenas anmärkning till Elin, just då denna bjöd till att hålla sig för skratt åt en beskedlig bondgumma, som satt snedt emot henne vid bordet, och som väl, fast med någon svårighet, skar köttet på sin tallrik med knif och gaffel, men sedan lade bort båda delarne och åt med finggrarne.
Elin hade hos sin moder, som varit uppfödd i ett herrskapshus och tjenat der tills hon gifte sig, samt nu var bosatt i en stor kyrkby, lärt sig litet mera folkskick än som annars belöper sig på bygdens allmoge, och som hon just aldrig gjort annat än suttit inne och spunnit, väft, sytt samt tvättat och stärkt grannarnes fina hufvudkläden m. m., hvarmed allt modern födde sig, så saknade hon en hel hop af de vanliga bondfasonerne, utan att derför på något sätt vara besmittad med stadspigornas snärtande och svissande, utan hos henne fanns något enkelt och behagligt, som vi ej kunna kalla vid annat namn än: god natur, och det är minsann den herrligaste gåfva en qvinna kan få af Allfader.
Som vi veta «smakade Gunnar numera aldrig bränvin», utom någon gång när han blef förledd dertill, ty han var icke i «nykterheta», utan följde denna måttlighetsprincip af ren föresats, emedan det var egentligen icke utan att ej bränvinet och det lynne, som han deraf fick, behagade Gunnar.
Imellertid visste mamsell Sara, att han nu på denna dag ej skulle smaka en droppa deraf, och hon lät således det starka, fradgande ölet så mycket flitigare gå omkring.
Äfven vin, af någon mindre kostsam sort, omkringbjöds då och då, och när det kom till skålarne, så inburos tvänne stora bålar med punsch och bischof.
Man vill väl icke ansvara för att aracken var från Batavia, eller det röda vinet från Bourdeaux, men – – – blandningen smakade rätt delikat för dem, som ej voro för mycket bortskämda, och den blef en stimulus, som, för första gången på flera veckor, förmått något litet hjelpa till att lifva upp den unge brudgummen, och när man efter flera timmars sittande vid bordet, ändteligen steg upp, var det icke mera den bleka, dystra, i underliga tankar förlorade Gunnar, utan den fordom yra, ystra, lefnadslustiga ynglingen, med lågande kind och blixtrande ögon.
Men – – dessa ögon, naturbarnets sannaste tolk, de sökte blott ett enda föremål, och när de detta funno, hvilade de lugnt och gladt derpå, förgätande allt annat.
Hela bröllopslaget anmodades snart att åter «uppstiga i stora kungssalen», der nu voro antända kronor och gammalmodiga lampetter, det enda nästan af lösören, som i handel, ur hand i hand, hade stannat från fordomdags qvar vid de gamla väggar, som de i flera hundrade år hade återspeglat, fast mörkt och dystert, ty glas och folium voro snarare svarta än hvila.
Här dracks kaffe, och här började den allmänna glädjen och belåtenheten blifva så högljudd, och bondgubbarne så pratsamma och upprymda, och de unge drängarne så näsvisa mot något hvar, att mamsell Sara fann hög tid vara, att låta fiolerne spela upp en dugtig polska och dansen få taga sin början.
Detta gjorde hastigt slag i saken.
Alla som kände sig vacklande på sina ben och som varit de mest stojande, de drogo sig sakteliga ned åt drängstugorne och betjentrummen, och de åter, som varit något måttligare vid njutandet af «den dråpelige punsen», de togo nu sin skada igen med en omåttlig dans, och man hörde intet annat än: «Hej! Hejsan!
Drag på bättre!
Huisch!
Låt gå allt hvad tygen hålla,» etc. etc.
Och se Bengt, den glada, muntra Bengt, han var först och han var sist i polskan, och hvad tycks väl! brudgummen gaf honom icke mycket efter.
– Huisch!
Detta var en herrlig polska!
Jag dansade aldrig i mi’ tid någon bättre! – sade Gunnar efter ett förtvifladt dansande, och torkade svetten ur pannan med den stora brudgumsnäsduken af finaste «söckerduk» (en skänk af mamsell Sara), samt släppte sin dam midt på golfvet, alldeles okunnig om den lag, som våra löjtnanter, kammarjunkare, kongl. sekreterare m. fl. gjort sig, att – vore det än genom åtta à tio rum – släpa utaf med sin afdansade dam och sätta henne alldeles på samma punkt der han bekom henne.