Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon glömde snart både ondt och godt, och då nu Maria åter kom ofta till henne, upptog hon snart sin gamla väninna igen i sitt förtroende, och det var egentligen endast i Marias öra Dina hviskade alla sina hemligheter.
Hon fladdrade från det ena tycket till det andra.
Man sade ofta om henne, att hon var förlofvad med den eller den, men så långt som till en formlig förlofning lät hon det aldrig komma.
Hon var rädd för alla band och älskade kärleken mest, så länge den icke var besvarad.
Hon trodde alltid i början, när hon blef förälskad, att hon icke hade minsta hopp om genkärlek, och att det skulle bli hennes död, hvilket icke hindrade, att hon befann sig utmärkt väl, åt och drack och spelade af hjertans lust.
Ja, hon spelade egentligen aldrig så hänförande, som när hon riktigt led af ljufva hjerteqval för en eller annan individ — det gjorde nästan det samma hvem det var.
När Dina förälskade sig, uppgaf hon alltid, att orsaken var, att det fans »något visst» hos föremålet för hennes lidelse, något visst, som oftast föreföll både Maria och alla andra som något mycket ovisst.
— Att Dina blef kär i första tenoren vid operan, var ju i sin ordning.
Det blefvo också alla andra damer på grund af hans röst och hans egenskap af första älskare.
Dock påstod
Dina, att det som för henne egentligen var det oemotståndliga hos honom, var det sätt, hvarpå han lyfte ögonbrynen: »Något så aningsfullt!»
En tid svärmade hon för en af violinisterna i kapellet, derför att han hade något så utmanande i sitt sätt att stiga upp, när spektaklet var slut, slå igen noterna och gå, med ett uttryck, som om han föraktade hela historien.
Hon skickade honom de mest dräpande blickar, när hon spelade, och sade honom så många artigheter när hon kunde komma åt, att den stackars karlen förmodligen skyndade sig så der fort från teatern, emedan han visste, att hans mycket små inkomster gjorde det omöjligt för honom att tänka på en primadonna som Dina.
En tid led Dina af ett rent af förtärande svärmeri för en helt ung löjtnant, som hade en så förtjusande form på sin nacke och dessutom besatt den egenskapen att aldrig yttra ett ord.
»Tänk, allt hvad han måtte tänka på!» sade Dina till Maria och såg både rörd och smäktande ut.
»Åh, det skall visst inte vara mycket», var Marias kyliga svar, men Marias kritik öfver
Dinas flammor gjorde aldrig det minsta intryck på denna unga dam.
Hon såg blott deri Marias fullkomliga brist på förmåga att känna något erotiskt och fann det dessutom rätt lugnande att ha en förtrogen vän, i hvilken hon aldrig behöfde frukta en rival.
Det inträffade aldrig, att icke Dinas känslor efter en kort tid blefvo besvarade.
Hon brydde sig aldrig om andra än dem, i hvilka hon först sjelf förälskade sig.
De andra plågade henne.
Men när föremålet för hennes beundran började känna den värme, för hvilken de voro utsatta, och ryckte närmare, då retirerade Dina, och ju allvarligare de togo saken, dess förskräcktare blef hon.
Kom det till en öppen kärleksförklaring, kunde de vara säkra på att ögonblickligen mista henne.
De, som derför buro sig klokast åt, gjorde jätteansträngningar för att beherska sina känslor och icke visa Dina mer än så, att hon ständigt sväfvade i en spännande och inspirerande ovisshet om, hvar hon egentligen hade dem.
Så länge var hon förtrollande, varm och lefvande och höll de arma offren i ständiga längtansqval efter att räcka ut handen för att gripa henne, fastän de väl visste, att hon dermed skulle vara försvunnen.
Dina var egentligen aldrig kär i annat än sjelfva kärleken.
När hon blott visste, att en af hennes afgudar var på teatern, kände hon sig i en luft, som liksom blomsterdoft berusade henne och gjorde henne lycklig, och ofta kunde hon känna, att denna kärlek, som hon lefde af, inspirerade hela publiken.
Alla voro kära i henne vissa qvällar, icke blott i hennes spel, utan i henne sjelf.
Det flöt tillsammans som applåder och smekningar öfver hennes hufvud.
Och när hon stod och neg med blommor i famnen och såg åt alla sidor och upp till raderna, sade hon halfhögt för sig sjelf: »Tack, tack!
Jag älskar er allesammans — och dig i synnerhet!» — med en särskild blick till en plats, der någon satt, som hon för ögonblicket svärmade för.
Maria var som sagdt den, som fick hela Dinas förtrolighet, och då det helst skedde i skymningen i Dinas lilla budoar, kunde Maria skratta så mycket hon ville åt alla de qval och den sällhet, som Dina vexelvis led af.
När hon var trött på en tillbedjare och lemnade honom, hade Maria icke minsta barmhertighet med det stackars offret: »Det är godt nog åt de egoisterna, de karlarne!» var hela det begrafningstal hon höll öfver dem.
Hon hörde alltid med stort deltagande på allt, som Dina anförtrodde henne, icke för sakens skull, utan för Dinas skull, ty i henne fann Maria ett outtömligt ämne till intresse.
För Maria var hon poesien i lifvet, annars lefde hon blott för »sitt stora samhällsarbete», som hon kallade det.
Ibland försökte hon visserligen att sätta
Dina in i sina egna tankar och intressen och kunde tala länge och med värme om ett eller annat, som särskildt upptog henne.
I synnerhet var skolornas förbättring, med mera afseende på de enskilda individernas personlighet, ett ämne, som länge sysselsatte henne, och hvarom hon skref i olika tidningar och tidskrifter, men när hon talade derom till Dina, satt denna och gäspade den ena gången efter den andra och ansträngde sig fasligt för att hålla uppmärksamheten vaken.
»Hör nu, tror du egentligen, att det der behöfs?»
»Ja, det tror jag sannerligen», svarade Maria ifrigt.
»Får jag fråga dig, om till exempel du var nöjd med din egen skolgång?»
»Ja, vet du hvad», svarade Dina och intog sin favoritställning, liggande på ryggen i soffan med armarna under nacken, »det tänkte jag verkligen aldrig på.
Jag tog det mycket lätt, och det var mig alldeles likgiltigt.»
Maria försökte då att med talande skäl öfvertyga henne, att icke alla kunde taga det så lätt, att det var ett ämne, som gälde framtiden och som hvar och en icke kunde nog tänka på, men då sade Dina i det hon räckte Maria handen och smålog:
»Det är bestämdt nog när hvarannan tänker derpå.
Nu tänker du så mycket, att jag kan få slippa, — eller hur?» och så öfvergick hon till att berätta Maria om sin nästa roll, som mycket upptog henne.
»När jag läser den, förefaller den mig som en sak, när jag tänker mig den spelad, blir den annan», sade hon och blickade tankfullt ut i skymningen med sina strålande ögon.
»Läs då inte mera på den, utan spela den», sade Maria, »så blir den nog bäst.»
Dina nickade och teg.
Hon låg länge tyst i skymningen, men så satte hon sig plötsligt upp i soffan.
»Nu tror jag, att jag har det!» sade hon.
— »Nu ska vi tända ljus och äta här inne hos mig som förr i verlden.»
Dessa förtroliga sammanträffanden mellan väninnorna blefvo dock mer och mer sällsynta.
Dina var ständigt upptagen och kringsvärmad.
Det var först och främst teatern, der hon blef mycket använd, och så var det så många större och mindre bjudningar om vintern, utflykter och promenader i vagn om våren.
Hon skulle vara med öfverallt, och hon befann sig bäst, när lifvet gick i en hvirfvel.
Vid denna tid — hon var då snart trettio år — fick hon en tillbedjare, som i ifver och viljekraft öfverträffade alla andra, hon hade haft.
Det var en ung grefve, ett par år yngre än hon sjelf, som var fideikommissarie till ett par stora gods och tillhörde en af landets förnämsta familjer.
Hans föräldrar och slägtingar hörde och sågo med förskräckelse, huru han alldeles gick upp i sitt svärmeri för Dina, men man ansåg det dock blott för ett ungdomligt infall, som icke kunde ha några allvarliga följder.
Att en ung, förnäm herre kurtiserade en skådespelerska var ju en gammal historia, som icke kunde förvåna någon, det var blott det energiska sätt, hvarpå han helt och hållet gick upp i denna kurtis, som oroade familjen.
För den unge mannen sjelf hade saken en helt annan betydelse.
Han kurtiserade icke Dina och skulle med ovilja och förakt ha tillbakavisat en sådan beskyllning.
Han älskade henne vildt och svor vid sitt gamla stamträd, så att det darrade i alla grenarna, att hon skulle det vara eller ingen på jorden.
Dina hade i början icke observerat honom.
Han var icke en af dem, som hon sjelf hade upptäckt, men den unge mannens ihärdiga och ödmjuka beundran väckte dock småningom hennes uppmärksamhet.
Han hade ett temligen obetydligt yttre med undantag af ett par mycket goda och ärliga ögon, som följde hvarenda en af Dinas rörelser med en tillbedjande beundran.
Hon var så vänlig att upptaga honom i den krets, som omgaf henne, och hon fann i honom en så underdånig och uppoffrande slaf, som någon kejsarinna kunde önska sig.
Han hade fullt upp med pengar, och Dina kunde knappt tänka en önskan, förrän han uppfylde den.
Det dröjde icke heller länge, förrän hon ganska grundligt missbrukade denna blinda hängifvenhet, och belöningarna för alla hans ansträngningar voro mycket små.
Ett vänligt tack var redan något stort för honom att mottaga.
Han gjorde henne många gånger öppet äktenskapsanbud och sade, att han gerna skulle slunga sin grefliga krona i Norrström och bränna upp sitt stamträd för att värma hennes fötter med, om hon blott ville vara god och nådig och lofva att bli hans.
Men Dina lofvade ingenting, eller rättare sagdt hon lofvade den ena dagen och tog tillbaka den andra.
Hon var icke mycket förälskad i den unge grefven, men hon höll af honom, och han blef henne för hvar dag mera oumbärlig.
När hon tänkte på att sitta vid hans sida i en elegant vagn och köra med spann genom sina egna skogar, eller gå med honom i orangeriet vid hans familjeslott och äta persikor, hade hon ingenting emot denna tanke, men när hon kom ihåg, att han hängde ihop med en hel rad af grefvar och grefvinnor, och hon tänkte sig alla dessa förnäma menniskor se ned på henne, kritisera henne och fordra, att hon skulle uppföra sig efter deras önskningar, — hu nej!
Då ville hon icke alls.
Det skulle kanske bli något i samma stil som hennes första teaterår, då hon agerade »grande dame» och gick med paradsteg, och den tiden tänkte hon på med verklig fasa.
Hans älskarinna ville hon icke heller bli; dertill älskade hon honom icke alls tillräckligt, och tills vidare, medan hon betänkte sig, förlofvade hon sig hemligt med honom, men det måste vara alldeles hemligt, det var just det roliga vid saken.
Grefve Percy kunde knappt bära denna lycka, då Dina erbjöd honom den, men han uppförde sig sedan alldeles, som hon önskade.
I sällskap med andra fortfor han att vara hennes ödmjuke slaf, som icke med ett ord eller en blick förrådde de rättigheter, han hade fått, men när de voro ensamma, fick han en och annan belöning, som försatte honom i sjunde himlen.
Då hände det, att Maria en dag oväntadt kom upp till Dina, och då det icke fans någon i de yttre rummen, gick hon in i hennes lilla budoar.
Dina på soffan i en hvit nattrock med öppna hvita sidenärmar, och på knä på mattan framför henne låg den unge grefven, som var ifrigt sysselsatt med att kyssa hennes arm, från de yttersta fingerspetsarna upp till armbågen.
Han utförde denna process med den största energi och öfvertygelse, medan Dina låg och såg på honom med ett uttryck af nyfikenhet och förtjusning i sina underliga ögon, som om det var något, som egentligen icke angick henne, men som var mycket märkvärdigt att se på.
Då Maria ville draga sig tillbaka, märkte de henne.
Grefven sprang upp, röd i ansigtet, och betraktade henne med allt annat än milda ögon.
Dina reste sig till hälften, höll honom fast med sin venstra hand och började skratta.
»Det är min fästman, Maria», sade hon derpå, drog honom till sig och kysste honom på kinden.
Den unge mannen såg frågande och förvånad på Dina.
Hon hade ju förbjudit honom att till någon på jorden tala om detta.
Dina förstod hans uttryck och sade:
»Ser du, Maria är mindre än ingen; hon är som mitt samvete.»
»Tack för artigheten», sade Maria, som var i ett förskräckligt uppror.
Den högsta grad af svartsjuka och hat mot denne unge man hade gripit henne och höll henne i strupen.
Hon kunde nästan icke tala.
»Ja, du förstår nog — ni förstå nog, hvad jag menar», fortfor Dina.
»Ser du, Percy — Maria der är en mandråpare, hon afskyr alla män och derför naturligtvis också dig; men hon håller dess mer af mig, och hvad jag anförtror henne, är så säkert förvaradt, som om det aldrig hade varit sagdt.»
Grefven gjorde ett litet försök att säga, att det var honom ett nöje att göra Marias bekantskap, men icke heller han kunde få fram ett ljud.
Maria hade tagit af sig hatten och kappan, hon vände sig till honom och sade i sin mest manhaftiga ton:
»Gör er intet besvär!
Ni finner mig obehaglig och öfverflödig, och jag har ungefär samma åsigt om er.
Jag tror, att detta lilla rum är något för trångt för oss alla tre, derför» — — —
»Hvad menar fröken?» utbrast grefve Percy förbittrad.
Dina tryckte hans hand och hviskade till honom:
»Gå — gå, min vän!
Jag måste tala med henne denna gång.
Kom och hemta mig till teatern klockan half sju.»
Han böjde sig blott och kysste hennes hand lätt och gick förbi Maria med en flyktig helsning.
Dina hade lutat sig tillbaka i soffan.
Hon satt stilla med armarna i kors och såg på sin lilla sko, som hon i takt sparkade med på mattan.
Då hon hörde, att han var ute, såg hon upp på Maria.
Hennes ögon voro blott pupiller, hennes fina näsborrar rörde sig.
Munnen var blossande röd och kinderna hvita.
»Hur vågar du behandla min fästman så?» frågade hon.
»Din fästman!»
Maria sade det i hånande ton.
»Det skulle vara din mening att gifta sig med den der valpen!»
»Jag gifter mig med hvem jag vill utan att behöfva dina råd», svarade Dina.
»Och du skulle inbilla mig, att du kan älska en sådan, en sådan liten, eländig adelsjunker.»
»Tror du, att jag låter en man kyssa mig, utan att jag älskar honom?» frågade Dina.
Hennes ögon sågo kolsvarta ut.
»Jaså, du brukar kyssa alla dem du älskar?» sade Maria.
»Då är det verkligen underligt, att det är något qvar af dig.»
Dina blef flammande röd i pannan.
»Hvad angår det dig, hvem jag kysser och hvem jag älskar», sade hon.
»Tror du, att du skall gå och hålla räkenskap öfver mitt uppförande som en annan gammal skolmamsell och föreskrifva mig, hvad jag skall göra och inte göra.
Jag är verkligen för länge sedan trött på att stå under ditt kommando.»
»Hvarför har du inte sagt mig det förr?» frågade Maria torrt.
»För att du aldrig har burit dig så oförskämdt åt som i dag.
Jag kan verkligen inte fatta, hvad som kunde förmå dig att uppföra dig så der.»
»Tror du, att jag kan tåla att se en man vid dina fötter, och se dig ta emot hans smekningar utan att göra uppror?
Jag trodde att du, — att du — bara lekte med dem, och det fick du göra så mycket du ville, men att du, åh, — att du!»
— Maria tog upp en stor näsduk ur fickan, bredde ut den och kastade ansigtet i den, medan hon grät högt.
»Du hade alltså aldrig tänkt dig möjligheten af att jag en gång kunde förlofva och gifta mig», sade Dina och smålog.
»Aldrig, — aldrig!» snyftade
Maria bakom näsduken och stampade med ena foten för att lägga större vigt på sina ord.
»Nå, då får du väl lära dig det!» sade Dina och trummade sakta på mattan med sin sko.
»Jag lär mig det aldrig, — aldrig!»
Maria tog bort näsduken från sitt röda, förtviflade ansigte och såg med förvridna drag och bönfallande ögon på Dina.
»Då måste vi skiljas», svarade Dina och såg ned på mattan.
»Vill du inte bli hans vän, så kan du inte heller vara min.»
»Du håller alltså mer af honom än af mig?» frågade Maria.
»Du älskar verkligen denna unga, obetydliga pojke högre än mig, din gamla trogna vän, som kunde, — som kunde», — — —
«Sweet is the Breath of earliest
Morn, her rising sweet
With charm of earliest Birds.»
Tidigt en skön junimorgon red unga baron Sonnenstern på vägen till staden S***, belägen i en af Tysklands södra provinser.
Dimman rullade långsamt sitt flor från jordens ansigte och visade det täcka landskapet i all sin fägring.
Flockar af små lätta moln spredo sig här och der öfver horizonten och sväfvade på några ställen nedom trädtopparne af den mörka skog hvilken, lik en jättekrans, beklädde de höjder, som omgåfvo dalen.
I centrum af denna halfmåne låg den lilla, trefliga staden med sina, i morgonsolen glimmande tornspiror och hvita hus, som nästan hvart och ett var omgifvet af en grön plan med blommande frugtträn.
Skogsdufvorna sträckte flygten bort mot skogen, och deras hvita vingar glänste sällsamt mot den mörkgröna grunden.
Vår resande närmade sig staden.
Redan syntes röken ur skorstenarne, och tid efter annan hördes ett hammarslag eller bullret af en vagn, hvilket antydde, att invånarne åter småningom inträdde i det vakna lifvet, dess bestyr och verksamhet.
Med välbehag inandades baronen den friska morgonluften.
Hans bröst vidgade sig, och leende i känslan af sitt unga, sorgfria och oberoende lif, strök han den glänsande manen på sin Alezan, som med stolt nacke, upplyftadt hufvud och eldigt öga ilade framåt, liksom han förstått och delat sin herres fröjd och lefnadslust.
Till venster, ej långt från sjelfva stadsporten, framskymtade det flata taket af ett vackert tvåvåningshus, som höjde sig ur skuggan af blommande, höga häckar och trän, hvilka spredo en vällukt lik den man erfar i en rosengård.
Detta hus kallades fågelsången.
Antingen hade detta namn tillkommit af en blott nyck hos ägaren, eller syftade det måhända på de tusentals bevingade sångare, hvilka, liksom efter aftal, församlade sig i denna vackra lokal, och uppstämde sina afton- och morgon-hymner.
Trädgårdsporten stod nu öppen: en omständighet, som väckte baronens uppmärksamhet.
Han stadnade derföre ett ögonblick; derefter, oemotståndligen dragen af den tjusande anblicken, och med den hastighet och den obetänksamhet, som är ett ungt, lifligt sinne så egen, sporrade han sin häst, och ilade genom porten.
Här utbredde sig en lustgård, ett fullkomligt paradis framför hans syn.
Betagen och förtjust red han framåt, under det hans öga flög hänryckt omkring på de skiftande föremål, som omgåfvo honom.
Han gaf ingen akt på hästens rörelser, förr än denne plötsligen tvärstadnade, stegrade sig och, med vidgade näsborrar och häftiga frustningar, gaf sin otålighet tillkänna, och med detsamma sin motvilja, att lystra till sin herres uppmaningar.
Denne såg sig då om, på en gång bestört och förtretad.
Han befann sig vid brädden af en temligen bred kanal, hvilken inneslöt den prydligaste delen af trädgården, en labyrint af häckar och blomstersängar.
Baronen besinnade sig en sekund, försökte med ömsom lock och pock, att förmå hästen vända; redan blödde djurets sidor; hvarje rörelse af dess fot lemnade ett djupt, mörkt spår efter sig, under det att sanden yrade högt upp; häftigt kastande sig hit och dit, motstod gångaren likväl ihärdigt sin herres bemödanden, att vända tillbaka öfver bron, den enda förnuftiga utväg, som förefanns; ty till venster låg kanalen, och till höger den blommande labyrintens fridlysta område.
Baronen mätte med en hastig men säker blick kanalens bredd, kastade derpå en långsammare, något tvekande, åt den närmaste häcken; då i detsamma en röst bakom honom ropade: «framåt, till höger!» och som en blixt sprängde han öfver häcken.
Den motspänstige, förd af sin skicklige ryttare, tumlade derefter om bland blomstersängarne i vackra men vådliga falkader, med den försigtighet och beräkning, som en kunnig lindansare under utöfningen af sin äfventyrliga konst, och uppnådde efter en stunds förlopp en annan bro, hvilken, i likhet med den förstnämnda, förde öfver kanalens ena hälft; och sålunda kommo snart både segraren och den besegrade, dansande långs kanalens yttre brädd, tillbaka till den första bron; men här syntes ingenting, som rimligen kunde hafva uppskrämt den annars vanligen så sediga gångaren; och baronen skulle förgäfves hafva bemödat sig, att upptäcka från hvem den, i så rättan tid utropade varningen kommit, om han icke, med en hastig blick tillbaka, några sekunder efter galoppaden, utrönt förhållandet.
Han såg då, vid bröstvärnet af bron, stödd mot detsamma, en helt hvit qvinnoskepnad.
Som hon stod till hälften bortvänd och lutad framåt, kunde han, äfven om tiden medgifvit nogare iakttagelse, icke hafva urskiljt anletsdragen.
Plötsligen alfvarsam och djupt eftersinnande, red han nu vid randen af den djupa, stilla kanalen, som på den lugna ytan återspeglade de omgifvande föremålen: molnflikarne, häckarne, det svarta parapetet – och se! derifrån nedblickade i det klara vattnet ett mörkt öga: en tät slöja döljde det andra tillika med hälften af det bleka men sköna
ansigte, hvars spegelbild log på vattenytan.
Baronen blickade upp; men äfven nu såg han ingenting; och med ett misstroget leende, till hälften harmsen, till hälften nöjd, sade han liksom vid sig sjelf: «Arabella!»
«Thou hast ravished my
heart with one of thine eyes.
I ett något aflångt, starkt upplyst rum på fågelsången, vid ett bord, väl försedt med allahanda gazetter och tidskrifter, satt trenne dagar sednare baron Sonnenstern.
Med hufvudet nedlutadt mot handen och blicken orörligt häftad på en och samma punkt, tycktes han sysselsatt mindre med de tidsskrifter och böcker som lågo framför honom, än med något annat ljufvare föremål, som då och då aflockade honom ett tillfredställelsens leende.
Verkligen tänkte också han vid detta tillfälle mera på den sköna visionen i trädgården vid Fågelsången, än på politik och polemik.
Det var långt framskridit på aftonen, som var mörkare och kallare än vanligen denna ljusa årstid; regnet smattrade på fönsterrutorna, och vinden rörde de lätta gardinerne af och an.
Baronens ansigte blef småningom blekare, och leendet försvann.
Flera gånger förde han handen öfver pannan, och de hastiga, ojemna andetagen vittnade om antingen en stark inre rörelse, eller ock något ögonblickligen påkommet kroppsligt lidande.
Han böjde sig tillbaka mot stolkarmen och erfor dervid en oförklarlig, plågsam tyngd på bröstet, hvilken med hvarje ögonblick tilltog; stora droppar smögo sig öfver hans panna; det syntes som om rummet i en hast blifvit uppfyllt af en hvit dimma; kring ljuslågorne bildade sig prismatiska ringar.
«Förunderligt,» sade han halfhögt, och steg upp, icke utan möda; ty han erfor samma känsla, som en person, hvilken håller på att svimma.
«Nu föll hans blick på den midt emot varande trymeauen, och han blef i densamma varse, långt bort i rummet, en hvit skepnad; men som hans öga icke såg klart, urskiljde han icke heller anletsdragen.
Skepnaden närmade sig med mjuka och snabba steg, i det den lade fingret på munnen till tecken af tystnad; derpå stannade den plötsligt, lyssnade uppmärksamt, och, vid ett lätt buller från ett af de närgränsande rummen, ilade den åter bort.
Fönstret till det rum, hvaruti baronen befann sig, vette åt trägården, och på den motsatta väggen voro, på ömse sidor om kaminen, tvänne dubbeldörrar af glas, genom hvilka man tydligen kunde se gästerna derinne, och tillika bli sedd af dem.
Baronen vände sig ditåt, för att försöka upptäcka orsaken till det buller, som nyss bortjagade hans underbara syn.
Han såg då ångan af theköket; hörde en fruntimmersröst, som temligen högljudt skämtade med de unga eleganter, som serverades derinne, samt varseblef då och då äfven profilen af den talande, som aftecknade sig på den ljusa enfärgade tapeten.
Snart drogs hans uppmärksamhet derifrån genom ett lätt slag på axeln.
Han såg sig om, och hans nästa blick sönk i ett svart blixtrande öga.
Ett utrop af förvåning hade säkert undfallit honom, om icke samma till tystnad manande åtbörd varnat honom.
Derpå smög den lilla handen från hans axel i en vertikal riktning; hvilade en sekund i hans, under det att det svarta ögat genomträngande och ganska nära betraktade hans ansigte.
Baronen drog sig ovilkorligen tillbaka.
Det låg något underbart, något förbländande i denna blick, som sköt sin eldstråle i hans själ.
Han behöfde dock ej uthärda den länge: snart smälte det skarpa uttrycket deri; pannan ljusnade och ett tillfredställelsens leende sväfvade kring hennes halföppna mun.
«Kom,» hviskade hon och drog baronen till ett fönster, som vid en omärklig tryckning på någon i panelen dold fjeder öppnade sig och lemnade en beqväm utgång, helst stenfoten, hvarpå huset hvilade, var ganska låg, och öppningen sträckte sig ända ned till golfvet.
Den svala vind, som inströmmade, uppfriskande och badande baronetens ansigte, gaf tillkänna, att denna hemlighetsfulla utgång ledde ut i fria luften.
Hans följeslagerska sköt honom sakta ut och tillslöt helt tyst och försigtigt fönstret.