Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Begreppet ”hus-andakt” är tydligt i och för sig sjelf, och jag tviflar på att domare, i händelse någon eller några umgänges-vänner vore vid min hus-andakt närvaride, skulle, om §:n finge nu föreslagne lydelse, kunna anse en sådan vara otillåten eller böra hos vederbönde anmälas.
Om deremot detta ord intages uti §:n, månne det icke skulle kunna leda dertill, all jag bjöde tillsamman 1000 personer om lokalen sådant medgåfve, och sade, att alla dessa personer vore mina umgänges-vänner?
Kan del vara meningen alt lala Ims-andakten blifva så omfattande?
Jag tviflar derpå, och jag tror alt i della fall som i många andra är domarens pröfning vid förekommande fall aldeles tillräcklig garanti.
Jag tror, att hvarje försök, all närmare vilja definiera hus-andakten, skall blifva vanmäktigt och stranda emot de klippor, som redan af flere talare blifvit omnämnde.
Man hur velat, att i 2:dra §:n skulle tilläggas orden: ”offentlig eller allmänt tillgänglig” andakls-öfning.
Om afsigten är, alt under namnet hns-andakl sammanfalla alla möjliga religiösa sammankomster, så må man gerna tillsätta dessa ord, men om man icke vill utvidga begreppet, ulan låta det bibehålla sin närvaride betydelse, så tror jag, alt man gör klokast uti, alt stanna vid de af LagUtsk. begagnade uttryck, och låta domaren med afseende pä, i hvarje falt förekommande omständigheter pröfva, huruvida sammankomsten är, alt hänföra under benämningen hus-andakt eller ej, utan alt till hans ledning i §:n införa några ytterligare bestämmelser.
Att uti den 2:dra §:n införa ordet ”offentlig”, synes mig äfven i det afseende vara olämpligt, att om jag hade inbjudit 1,000 personer, men sammankomsten icke vore offentlig, d. v. s. för öpna dörrar, så skulle en sådan sammankomst naturligtvis vara, att hänföra under benämningen hus-andakt.
Ulsk. har ganska noggrannt pröfvat dessa ordalag; det har till och med en gång uli sitt förslag intagit dem, men åter borttagit desamma, emedan Utsk. ansett dem kumm leda till allt för stora missbruk.
Man har derjemte gjort den anmärkn., att lista §:n af Utsk:s förslag, icke såsom Prof. Brings förslag, eller 1726 års
Konvemikel-plakat upmanade föräldrar och husfäder till hus-andakt.
Lagstiftningen har nu en annan form än den hade i början af 18:de seklet; — nu söker man att i lagen inlaga sådant, som medelst åtgärder af den verkställande makten kan befordras till efterföljd, men man intager icke deruti några förmaningar.
Detta är orsaken, hvarföre denna form icke år uti LagUtsk:s förslag begagnad.
Man har äfven sagt, att den 2:dra §:n skulle leda derhän, att det för Pastor i en större församling blefve omöjligt, att vid dessa sammankomster tillstädesvara, då kanske flere på en gång, om hållande af sådana sammankomster gjorne anmälan.
Just af sådan anledn. har stadgandet uli Den 21 Juni f. m. 5:te §:n 2:dra mora. blifvit infördt, hvarigenom Pastor, då han genom förut utsatt embelsförrältning är hindrad, att sammankomsten bevista, är berättigad,, att dess hållande å den tid förbjuda.
Härigenom tyckes den omtalade olägenbeteb vara helt och hål let undanröjd.
Man har sagt, att den- 2sdra §sn skulle leda till sjelfsvåld, likasom förslaget i sin helhet skulle antingen framkalla vådliga discussioner, eller oek nödga Pastor, att stillatigande åhöra huru irrläror predikades.
För min del kan jäg' icke fatta, huru det är möjligt, att så läsa förslaget. 4:de §:n säger: ”Finner Pastor vid sammankomst irrlära förkunnas, eller annan oordning i kyrkligt hänseende ega rum, och förmår kan icke genom undervisning och förmaning sådant afböja, då må han sammankomstens uplösning påbjuda.”
Det är egentligen häruti, som Prof. Brines förslag skiljer sig ifrån Utsk:s. Hr Bring har nemi. medgifvit Pastor, att a priori, förbjuda en sammankomst, då deremot Ulsk. har sagt, att Pastor icke kan på förhand förbjuda en sådan, utan endast uplösa densamma, då han finner irrlära förkunnas, eller annan oordning i kyrkligt afseende ega rum, och det är väl egentligen detta, som anses vara så vådligt.
Tron J väl då, Mine Hrr! att sanningen icke har så mycken makt, att den ju icke åtminstone i någon mån kan göra sig gällande emot irrläran?
Kan man- icke hoppas så mycket af det lugna förståndet i motsatts till entlrusiastens- och den' exalterade talarens svammel, alt ett med öfverlygelsens värma predikadt ord skall förmå, att i nås gon mån återhålla oordningen, och afböja missbruket?
Ar det icke lämpligare, att låta Pastor dröja med hvarje preventiv åtgärd, till dess att församlingens medlemmar verkligen kommit till erfarenhet af, att den som uplräder är villfarande och predikar irrläror?
Om ock Pastors ord är vanmäktigt, och han icke förmår, att göra sin röst hörd, är det ju hans rätt, att uplösa sammankomsten, och att, hvad mera är, för framliden förbjuda dylika sammankomsters hållande.
Man har sagt, att det vore för sent att stäfja det onda, sedan man väl låtit det inrota sig, men jag mäste tillstå, att det synes mig vara att tillerkänna' irr läraren en alltför stor förmåga, om endast några ord ifrån hans mun skulle vara tillräcklige, att så npreta en församling, att dess själasörjares ord, och sedermera fortsatta förmaningar, icke skulle kunna hejda oordningen, som alstrats af ett ögonblicks predikande ; ty ni måste besinna, att Pastor äger rätt, alt så fort han ser sig icke kunna genom förmaning något uträtta, nplösa sammankomsten.
Men om icke oordningen derigenom kan hejdas, tror man sig snarare konna förekomma den derigenom, att man helt och hållet förbjuder alla sammankomster?
Kan icke i sådant fall irrlärare gå uti hvarje serskildt hus, och predika sina irrläror inom familjerna, hvilket aldrig torde kunna förhindras?
Jag anser det derföre vara bättre, att tillåta sådana sammankomster, men tillika lemna Pastor tillfälle, att uptaga och gendrifva vilseledande satser, än att tvinga in dessa sammankomster inom slutna dörrar, der de blifva aldeles otillgängliga för Pastor.
Jag tillåter mig att citera ett exempel.
Det är kändt, att i Universitets-staden Upsala, läseriet under de sednare åren slagit ganska starka rötter.
Jag inhemtade för några dagar sedan af Landshöfdm derstädes, att de 0‘ert 21 Juni f. öi. sekteriska rörelserna numera i väsendtlig män hejdat sig, jusi derföre, att Presterskapet der blifvit tvunget, att mera verksamt gripa in i sakens gång.
För alt förekomma ett Vidare utbredande af dessa förderfliga läror, hålla de utom de vanliga Gudstjenslérnä, turvis hvarje Söndag Bibel-förklaringar, sorn bevistas af eli ganska talrikt auditorium, och detta tiar haft den lyckliga påföljd, att oroligheterna småningom minskats, och att man nu kan anse tillståndet i allmänhet inom staden i religiöst afseende ganska lugnt.
Utan alt i någon mån vilja tillvita Preslerna i allmänhet liknöjdhet, i skötandet af deras kall, tror jag likväl, att de rörelser som upstått, icke alltid varit skadlige; alt de någon gång tvungit Presterskapet, att mera verksamt sysselsätta sig med själavården inom församlingen, och förmått dem att afstå från den likgiltighet, som onekligen å en och annan ort gjort sig gällande.
Jag är således öfvertygad om, att de sammankomster, hvilka LägUtsk. haft för afsigt alt tillåta, icke kunna annat än underhålla det religiösa lifvet, och då Pastor alltid eger rättighet att vara tillstädes, och i fall villfarelse yppas, eller annan oordning eger rom förbjuda deni, sä äro väl alla de band, och alla de inskränkningar medgifna, som i lagstiftningen kunna och böra stadgas?
Jag vill t. ex. antaga det fall, att i en vidsträckt församling, de mera aflägse boende fattige, och ålderstigne medlemmarne, icke kunde infinna sig vid den allmänna Gndstjensten, och jag antager tillika, att deras försvagade syn eller bristande kunskap, icke tillät dem, att sjelfve läsa Gudaktighets-böcker, eller ock, att de af brist på medel, icke förmådde förskaffa sig sådana, bör man val då förbjuda dessa personer att sammankomma, för att höra Bibeln eller någon annan andakts-bok sig föreläsas af dem, sorn dertill ega förmåga?
Bör man göra en sådan sammankomst mera beroende af Pastors godtfinnande, än hvar och en annan?
Man har sagt, alt det skulle tjena till ingenting, att nu, såsom Utsk. föreslagit, bevilja några eftergifter, ty, säger man, läsärne blifva i allt fall icke tillfredsställde, utan komma alt yrka pä ytterligare utvidgade friheter.
Jag tror det icke, men för öfrigt skulle ju detta vara ett skäl, att aldrig förbättra våra lagar, derföre att några enthusiaster fordra mera, än man kan medgifva.
Hvilket är väl klokare, att göra eftergifter, ätt jemka lagstiftningen efter tidsandans åsigter, och söka bibehålla ordning och lugn, eller att spänna bågen till dess den brister, och pressa dammarne till dess strömmen spränger dem?
Jag återgår nu till de Hris yttranden, som velat borttaga aila de inskränkningar Utsk. föreslagit.
De hafva sagt, att Utsk. begått ett fel uti sitt raisonnement, då det i början af sitt yttrande förklarat, att frihet borde uti religiöst afseende lika väl sorn i verldsligt vara medgifven, men sådant oaktadt, likväl sedermera föreslagit inskränkningar i denna frihet.
De värde1 falarne hafva här förbisett, att 8:de §: rr af Kongl. Förordn. den 6 Febr. 1849 innebär rättighet för de verldsliga myndigheterna, att nplösa sådana sammankomster för behandlande äf verldsliga ämnen, då de der finna något stridande emot verldslig ordning.
Om nu denna rättighet för detta falt finnes hös den verldsliga myndigheten, bör då icke religio - 362 Den 21 Juni f. m. nens väktare hafva samma rätt, att uplösa religiösa sammankomster, och står icke detta i fullkomlig öfverensstämmelse med 1849 års Kongl. Förordn.?
Jag skulle föreställa mig, att innan man yttrar sig uti ett ämne, och tillvitar ett Utsk. inconseqvens, borde man åtminstone hafva gjort sig reda för de förfatlmr och den fråga, hvaröfver man talar.
Man har sagt, att all rörelse är underkastad lagar, och jag tror det äfven.
Det finnes lagar för rörelsen inom den materiella verlden, likasom inom den andliga, och dessa lagar bjuda, alt all öfverdrift bör undvikas, enär den straffar sig sjelf.
Jag tror således, å ena sidan, att om Presterskapet med fasthet och förstånd, utöfvar den makt, som, enl.
Ulsk:s förslag, skulle vara detsamma medgifven, skall det icke i första början upträda förbjudande och hämmande, utan, först sedan oordningarne visat sig farliga, vidtaga sådana åtgärder, och jag är fullkomligt öfvertygad om, att de då skola fiona ett stöd hos alla rättsinnade medlemmar af församlingen.
Jag har å den andra sidan i allmänhet en ganska stor tillförsigt till det rättas seger, men icke kan man våga att, då det religiösa lifvet hittills haft så liten frihet, med ens uplösa alla hand, och i detta hänseende lemna en större frihet, än sorn är medgifven i borgeligt afseende.
Man har slutligen med mycken ifver fästat sig vid, att Utsk. tillstyrkt fängelse vid vatten och bröd, såsom förvandlingsstraff för förbrytelser emot denna författn., och man har sagt, att delta straff är förstörande för helsan.
Om så verkligen förhåller sig, borde detta straff i allmänhet afskaffas, men om det är såsom förvandlings-straff i andra fall bibehållet, och man måste medgifva, att det är del aldra allmännaste, så mäste man väl sälta detta slags förbrytelser i paritet med andra, och jag hemställer hvad påföljd det väl skulle hafva, om man visste, att man vid bristande tillgång, endast vore underkastad några dagars enkelt fängelse, der enl. den allmänna åsigten, tångarne må ganska väl?
Jag skall icke sätta mig emot en förändring i delta afseende, men jag har trott, att man borde bibehålla det straff, som i lagen är det allmännaste, så vida icke serskildta omständigheter förete sig, och jag uprepar ännu en gång, att hvad det helsoförstörande i delta straff beträffar, så drabbar denna anmärkn. straffet i allmänhet, och skulle vara en anledn., till alt afskaffa det helt och hållet.
En flerårig erfarenhet har likväl visat, alt detta straff icke är så menligt för helsan, som man här velat påstå.
En anmärkn., som jag måste erkänna med skäl, kunna göras emot Ulsk-.s förslag är den, att man icke bibehållet del förut varande stadgandet derom, att innan åtal anställes, hör anmälan ske hos Just.-Kanslern.
Mig drabbar icke beskyllniugen för det fel, att icke ett sådant stadgande blifvit i förslaget intaget, ty jag har flere gånger påyrkat sådant, men man ansåg, att då det numera endast vore bestämda öfverträdelser af ett förbud, som bestraffades, så borde icke vidare någon sådan anmälan ega rum, utan åklagaren genast upträda.
Jag tror deremot för min del, att det, med afseende på de religiösa rörelsernas ofta grannlaga beskaffenhet hade varit klokt, att icke åt hvarje åklagares bedömande öfverlemna, huruvida Den 21 Juni f. m. 363 åtal bör anställas eller icke, men jag har underordnat denna min mening under majoritetens inom Utsk., enär jag lill följd af min ställning, såsom Utsk:s Ordf:de, icke velat såsom reservationer framställa mina serskildta meningar, då de af en betydlig majoritet inom Utsk. blifvit förkastade.
Jag ber om ursäkt, alt jag ännu en gång anhållit om ordet, men det har endast skett i afsigt, alt lill besvarande uptaga några af de anmärkn.T, som utaf åtskilliga talare blifvit framstälde.
En värd talare, Hr Tham, har yttrat något, som jag för min del anser icke böra förbigås.
Han har nemi. sagt, alt följden utaf alt antaga LagUtsk:s förslag, och således än mera det af mig föreslagna amendement, skulle blifva den, att vid sidan af den verkliga ecclesia skulle upkomma en mängd ecelesiolar, och att således den verkliga Kyrkan skulle derigenom gå sin uplösning till möte.
Hr Tham är en Kyrkans man, jag är en lekman; men jag hyser dock till Kyrkan det fulla förtroende, alt hon ingalunda härigenom skulle blottställas för en sådan fara.
Om jag eli enda ögonblick skulle hos mig lemna rum för en dylik farhåga, sä innebure ju den ett tvifvel om makten af den sanning, som bor inom Kyrkan.
Förefunnes verkligen skäl till en sådan farhåga, då vore Kyrkan redan uplöst; men jag hoppas och tror motsatsen.
En annan talare, min värde vän och frände, har gjort en mängd anmärkmr, af hvilka jag anhåller, alt få till besvarande uplaga några.
Hvad han sagt om vådan af andliga rörelser, är redan af Gr.
Liljencrantz på ett så förträffligt sätt besvaradt, att jag borde inskränka mig till, alt deruti instämma, men får likväl tillägga, att då Hr Tersmeden sagt, att denna rörelse är farlig, så skulle jag vilja svara, att ”ali rörelse kan vara farlig.”
Den största rörelsekraft vi känna, eller den centrifugala, hvarigenom verldskropparne utkastas i rymden, skulle obestridligen vara högst vådlig, så vida icke en centripetal-kraft funnes, som tvång dero att for tgå i en gifven kroklinja, i bestämda banor.
Jag skulle tro, att äfven inom den andliga verlden, en sådan centripetal-kraft finnes, att den sitter högre än polis-upsigler och Pastors-embeten, samt förmår säkrare än dessa beherrska, och leda möjliga afvikelser.
Samme talare bar yttrat åtskilligt om det vackra i Konventikelplakatet.
Dessa plakatets skönheter, lära egentligen kunna inskränkas till 3:ne.
Först nemi., att det anbefaller sabbathens helighållande, men delta innebär ju ingenting annat, än ett inskärpande af 3:dje budordet, och har der bättre sin plats än i Konventikel-plakatet.
Den andra skönheten innefattas uti åliggandet för Prester, alt upmunlra till hus-andakt: men till en sådan upmuntran mäste ju hvarje sann Prest, genom sjelfva sin kallelse känna sig ovilkorligen förbunden; gör han det icke, så hjelpa inga lagbud.
Den 3:dje är, att man icke skall öfverlemna sig åt fylleri på söndagen; men delta anser jag hellre ha bordt få plats i en polis-stadga, än i ett religions-plakat.
Samme talare har äfven omnämnt, att PresteSt. redan vid 1823 års Riksdag medgifvit vissa förändringar, men jag får likväl 364 Den 21 Juni f. m. här tillägga, alt äfven eu högre auktoritet än PresteSl., en auktoritet, sora bör vara och är uphöjd öfver alla partier, nemi.
Konungen, redan har uttryckt sin tanka i denna sak, hvilket äfven i Ulsk:s Betänk, är uptaget, och dessutom af Frih.
Gederström, Th,, jemväl omnämndi.
Vidare har uttrycket ”diktatur”, som jag begagnat, befunnits högst anstötligt.
Jag tyckes vara serdeles olycklig i raina yttranden på detta rum.
Här om dagen hette del, alt jag icke mätte vara en rätt Svensk, derföre att jag öfversäll ordet ”Glaubens-freyheit”, sora är inristad!, icke blott på minnesstenen vid Lutzen, utan ock i hvarje Svensks, hvarje Protestants hjerta, med tros-frihet, i st. f. Iros-tvång.
I dag'äler har raan sagt, att jag icke vore någon rätt kristen, derföre att jag icke velat jurare in verba magislri, eller obetingad! hylla Prof. Brings åsigter i denna sak.
För öfrigt har jag aldrig sagt, alt Presterskapets inflytande är en diktatur, utan blott, att-detsamma genom Prof. Brings förslag skulle blifva en sådan.
Samme talare har äfven omnämnt kringresande andliga fribytare, men jag anhåller, att få fästa upmärksamhelen derpå, att den värde talaren icke tyckes hafva genomläst sista momttet af 2:dra §:n i LagUlsk:s förslag, der denna farhåga redan synes vara förebyggd.
Hvad ytterligare talet om proselytmakeri beträffar, så hafva vi derå, redan ett ganska strängt straff, nemi. landsflykt, uti 1 kap. 4:de §:n M.B-.n.
Hvad åter angår de olyckor, som skulle upkomma af de sekt-bildningar, och de många irrläror, som befaras blifva en följd af en större disctissions-lrihet, så får jag anmärka, att med tal-friheten förhåller det sig aldeles, som med tryckfriheten; att likasom den enda verkliga garanti emot missbruket af tryckfriheten ligger uti goda skrifter, äfvenså är den enda motvigt mot det onda talets verkningar, att söka i det goda talets.
Man tyckes tro, att Prof.
Brings förslag skulle innehålla en panacé emot allt tidens onda i religiöst afseende.
Jag tror det icke, utan jag anser deremot, alt det enda botemedel emot detta onda, består uti den nakna sanningens makt, alt motstå villfarelsen, hvaremot sjelfva sanningen, klädd i polisdrägt, mera retar än försonar.
Stjernstedt, har yttrat något, som är serdeles märkligt, enär det tyckes antyda, icke allenast den värde talarens egen mening, ulan äfven grundtanken hos alla dem, som hylla samma åsigter.
Han har sagt, att
Bibeln visserligen borde vara tillåten att läsas, men icke att förklaras.
Jag hemställer till den värde talaren, huruvida icke all slags läsning innebär ett förklarande, ett redogörande, åtminstone inom det läsande subjektet — vidare, enär ingen lärer kunna förmenas, att öfver en verldslig bok inhämta andras mening, om ej detsamma med än större skäl bör gälla i fråga om en bok, hvilken för hela hans inre lif är af så hög vigt, som Bibeln?
Jag hemställer, om icke med sådana farhågor för ali slags förklaring, det ej vore aldra bäst, att äfven aflysa sjelfva läsningen?
Sparres yttrande emot Prof. Brings förslag, anhåller jag, att fä till alla delar instämma.
Del är någonting verkligt betecknande för delta förslag, att alla de, som understödt detsamma, Den 21 Juni f. m. 365 tillika synas anse Konveulikel-plakatet, sorn en ganska god och lämplig lag.
Fn enda anmärkn. tillåter jag mig alt göra emot en del af Gr.
Sparres yttrande, nemi. då han klandrar dem, som velat bibe hålla de 3:ne första §§:ne, med borttagande af alla de öfriga, hvarigenom man, såsom han uttryckte sig, sålunda ville tillgodohålla alla friheterna, men afskudda sig kontrollerna.
Jag anhåller härvid, att få fästa upmårksamheten derpå, alt så väl i det yttrande Gr.
Liljenerautz afgifvit, som äfven i det förslag jag framställt, delta icke är fallet.
Liljencrantz har nemi. från och med 4:de §:n velat återremittera Betänk, till LagUtsk., på det alt Ulsk. matte komma i tillfälle, all npställa lämpligare garantier.
Jag åter anser mig i den föreslagna redaktionen af 4:de §:n, hafva nedlagt alla nödiga kontroller.
Slutligen ber jag, all fä i minnet återföra, huru R. o. Ad. betraktade saken på 1726—1727 års Riksdag, då denna lag stiftades, och anhåller, alt för sådant ändamål fä upläsa följande, utur mitt första anförande på detta rum, den 22 sisth Dec.: ”Del är ”verkligen tillfredsställande, ali finna en motion r den syftning, som ”Frih.
Raab väckt inom delta hus, der redan- för nära 128 är se”dan, man efter att hafva i skarpa ordalag ogillat Presterskapets, till ”papism urtartade monopolium, fattade ett beglul, alt plakatet skulle ”i liberal anda förklaras genom ett universale till doinstolarne.
Den ”lidens LagUtsk., Just.-deputationen hade nemi., till följd af gjorda ”motioner afgifvit ett förslag, enl. hvilket konventiklar skulle vara ”tillåtna, ehuru under vissa vilkor, såsom att de skulle hållas offentligen, och icke lönligl, icke under Gudsljensten, att de icke ”(inge hållas sednare, än till kl. 7 om söndagsaflnarne, m. m.
Men ”allt detta förföll derigenom, att Irenne Stånd voro belåtna med ”plakatet i dess oförändrade skick.”
Hvad för öfrigt de skäl angår, som här blifvit anförda, för och emot konventikel-frihet, så kunna de i likhet med alla de skäl, som förekomma i parlamentariska förhandlingar, indelas i trenne klasser.
Den första klassen utgöres af sådana, på hvilka roan sjelf tror, och hvilka man vill, alt äfven amira skola antaga; den andra af sådana, på hvilka raan väl sjelf icke tror, men dock önskar af andra antagna ; den tredje åter af sådana, på hvilka man hvarken sjelf tror, eller rimligtvis kan förmoda af andra komma att antagas; men som användas ungefär såsom slutmeningar i bref eller mundtliga helsningsord.
Jag vidhåller min anhållan ara propus., antingen på det förslag jag afgifvit, eller också på det af Gr.
Liljencrantz framställda, alt med bibehållande af de 3 första §§:ne, de öfrige mätte blifva till LagUtsk. återremitterade.
I anseende lill den redan långt framskridna tiden, och dä flere ledamöter ytterligare begärt orden -i detta ämne, blef nu, uppå framställning af Hr Gr. o. Landtm., fortsättningen af förevar:de öfverläggning upskjuten till eftermiddagens plenum. 366
De[n 21 Juni f. m.
Enskildla angelägenheter föranlåta mig, all hos Hr Gr. o. Landtm., samt det Höglofl.
Ståndet anhålla, att, ifrån och med d. 28:de i denna månad, få nedlägga min befattning, såsom ledamot af BankoUtsk., och såsom Bänkman i 12:te Bänkmans-afdelmn, samt alt vid min Riksdagsmanna-rått (å varda bibehållen. R. o. Ad. leinnade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm., med lillkännagifvande, att Hr Mannerskantz, Carl Axel, såsom ledamot af BankoUtsk., begärt och erhållit 3:ne veckors ledighet, från d. 26 dennes, anmodade Hrr Elektorer, alt vid deras nä sta sammanträde utse en ledamot i BankoUtsk., efter Hr Aminoff, samt en ledamot, att inträda i samina Ulsk., under den Hr Mannerskantz beviljade ledighet.
Oxenstjerna, Axel Gabr., inlemnadt sålydande Mern.:
Hindrad af mina tjensteåligganden, nödgas jag afsäga mig det förtroende, att vara ledamot af Höglofl. Bevillo:s.Utsk.. hvarmed Höglofl. R. o. Ad. hedrat mig, och får vördsamt anhålla, att det oaktadt, varda vid min Riksdagsmanna-rätt bibehållen.
Efter härtill af R. o. Ad. lemnadl bifall, hlefvo Hrr Elektorer af Hr Gr. o. Landtm, anmodade, alt utse en ledamot i BevillmsUtsk. efter Gr. Oxenstjerna.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde, från Utsk:n inkomne Ullåt:n och Betänkm, nemi. från Stats- Utskottet:
M 161, i anledn. af K. M:s Nåd. skrifvelse!1 lill R. St., ang:de Folkskole-lärares pensionering; M 162, i anledn. af väckt motion, om ett lån lill Skredviks församling i Götheborgs och Bohus län; M 163, ang:de låns beviljande för säkningen af, och en båtled emellan sjöarne Asunden, Jernlunden, samt Stora och Lilla Rengen i Östergöthland; JYi 164, ang:de hegardt, och af K. M. i Nåder förordadt ytterligare anstånd med inbetalniugarne, å de staden Cimbritshamn, beviljade byggnadslån; JYs 165, i anledn. af K. M:s Nåd.
Remiss, å dess och Rikets Kammar-Colhii berättelse, ang:de Kungsgårdars och öfrige Kronolägenheters förvaltning, ifrån d. 7 Nov. 1850, till d. 20 Okt. 1853; JYS 166, i anledn. af K. M:s Nåd.
Remiss å Kongl. KammarColhii Berättelser, ang:de Sala Silfververks Ränte-ersättnings-fond för redogörelse-tiden ifrån d. 1 Nov. 1849, till samma dag, 1852, Den 21 Juni e. m. 367 Banko-Utskottet:
Jtä 41, i- fråga om bestämmande af viss tid, dels för emottagande i Kronans upbörd af R.