Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag af början till nu upläste motion kunde sluta till att den skulle angå frågan om jernbanan från Stockholm till Sagån, vester om Sigtuna-fjärden, så trodde jag mig ej behöfva derom yttra mig något.
Yi minnas troligen litet hvar allt för lifligt de obehagliga strider, som här vid föregrde
Riksdagar utkämpats ang;de frågan om jernvägen skulle gå öster eller vester om Sigtuna-fjärden, för att åter vilja framkalla dessa strider; och liksom jag önskar framgång åt jernbanan från Stockholm till Upsala öster om Sigtuna-fjärden, så önskar jag äfven all möjlig framgång för Stockholm—Sagå-banan.
Men då motionären, på Stockholm—Upsala-banans bekostnad, tyckes vilja tillvinna sig framgång för sin motion, nödgas jag yttra några ord.
Motionären har sagt: »genom anläggande af jernväg från Stockholm till Sagån och derifrån till
Köping blefve en gång för alla striden om jernvägen skulle gå norr eller söder om Mälaren bilagd», -—ja, om det att anlägga en jernväg norr om, och en söder om och utefter
Mälaren kan kallas att bilägga striden, då medger jag att så sker, men jag hemställer till eder, mine Hrr, om detta kan kallas att bilägga striden? — i sanning ett eget sätt att bilägga strider, då båda parterna få sin vilja fram.
Vidare har motionären påstått att K.
Jernvägs-komitéens upgifter äro oriktiga.
Då denna Komitées underd. betänkande är en officiel handling, så synes det vara nog eget att vilja jäfva dess vigt, samt att deremot framkomma med sådana beskyllningar, som skett, och torde ej förtjena något vidare svar.
Hvad beträffar frågan om huruvida stambanan norr ut från hufvudstaden bör gå öster eller vester om Sigtuna-fjärden, så vågar jag hoppas, att StatsUtsk:t i första hand och dernäst R.
St:r taga noga kännedom om K.
Jernvägs-komitéens underd. betänkande, deruti denna fråga finnes fullständigt och tydligt utredd.
Jag beder endast att få lemna en uplysning, derutaf det torde synas att jag ej så fästat mig vid att jernvägen från Stockholm till Upsala skall gå öster om Sigtuna-fjärden, att jag ej, derest sakkunnige och opartiske personer föreslagit banan att gä vester om nämnde fjärd, arbetat lika ifrigt för denna bana, som jag nu gör för den öster om densamma.
Vid ett förslag, som var å bane för att sammanjemka de båda intressena öster och vester om Sigtuna-fjärden, föreslog jag nemi., att hvardera åsigten, genom framläggande af alla möjliga skäl, skulle försöka att göra sig gällande, men att, i samma stund K.
Jernvägs-komitéen eller K.
M. sig bestämdt i frågan yttrat, båda intressena då skulle förena sig och understödja denna, utaf en öfver parti-intresset stående myndighet uttalade åsigten, allt emedan jag ansåge hufvudsaken vara att, uti en för hela landet fördelaktig rigtning, få en jernväg norr ut från Stockholm.
På detta mitt förslag erhöll jag dock ett nekande svar.
Den siste värde talaren yttrade, att han icke ämnade höja sin röst för att gifva anledning till strid och oenighet.
Jag vet då icke hvarföre han i denna fråga yttrat sig; ty mig Den 1 December e. m. 113 ty mig synes det att sådant icke kan medföra annat resultat, iin att förnya det eviga käbblet om frågan öster eller vester om Sigtuna-fjärden.
Jag anser det nu icke vara rätta tiden att härom orda, utan torde frågan nu öfverlemnas till StatsUtskit, och, när den derifrån återkommer, blir nog tillfälle att vidare undersöka densamma.
Motionen, jemte yttranderne, remitterades till StatsUtskrt, Uplästes en af Hr Leijonancker, Predrik Wilhelm Erik Carl, inlemnad motion af följande innehåll:
Vigten af offentliggjorda kartor öfver ett lands delar, såväl för Statsförvaltningens alla grenar, för vetenskapens forskningar, för alla ekonomiska företag, såväl de större, som af Staten utföras, som de mindre, hvilka den enskilda omtankan besörjer i jordbruk, skogs- och bergsväsende m. m., är så klar och öfverfygande, att den icke tarfvar bevis.
Genom Topografiska korpsens försorg hafva hittills kartor öfver sju af Rikets län blifvit utgifna.
Men många återstå ännu, och bland dessa äro några redan färdiga i ritning, men kunna, med nu anslagna medel, icke på lång tid graveras och utgifva®.
Likaledes äro af den af Topografiska korpsen uprättade militärkartan, så kallad,emedan den ursprungligen var afsedd till militär-behof och att hållas hemlig, men sedan 1857 tillåten att utgifvas och dérigenom göras allmänneligen nyttig, — af denna karta ligga icke mindre än 16 blad, i dubbelt så stor skala som läns-kartorna, färdiga i arkiv, men kunna likaledes icke, med den nu till karteverket anslagna ringa summa, någonsin hinna utgifvas.
Malmöhus’ och Kristianstads län, å hvilka graveringen nyligen påbörjats, skulle, om endast, såsom nu, den ene af Topografiska korps ns gravörer dermed sysselsattes, icke blifva färdiga förr än på 5 till 6 år, förutom att den andr,e gravören, som under tiden skulle sysselsättas med andra län, icke deraf kunde betydligt medhinna.
Militärkartan skulle aldrig kunna utgifvas.
Det är aldeles klart, att då färdiga kartor blott blifva skåplagda utan att utgifvas, så är nyttan af den på dem nedlagda betydliga kostnaden, om icke förspilld, dock mycket minskad, emedan de endast kunna på stället i ett arkiv rådfrågas af de få, som dertill hafva tillgång, men utan att komma till den allmänna kän nedom för stats-myndigheter, kommuner och enskilda, som genom utgifning beredes.
Skola åter kartorna en gång utgifvas, så blifva, om de legat länge, orter, vägar, vatten, skogar, odling så förändrade, att svåra och kostsamma revisioner och, snart sagdt, omgörande fordras för att de kunna blifva till utgifning brukbara.
Härförutan är det i allmänhet angeläget att karte-arbetet äfven på fältet påskyndas för den stora allmänna och enskilda nytta, som kännedomen om ett land tillskyndar och som endast genom kartor kan vinnas, hvarjemte ett karte-verk, hvars bearbetande blir utsträckt öfver en invcket lång tidrymd, blir i sina H. II.
‘ 8 Den 1 December e. m. delar så olika oell så osammanhängande, att ouphörliga omgöranden ifrågakomma, hvarigenom kostnaden också ökes.
Såsom jemförelse med hvad i vårt grannland, Danmark, åstadkommes, får jag ti plysa, enl. mig meddelad upgift från Chefen för Danska General-stabens topografiska afdelning, att för nästa 5-åriga finans-period är beviljadt 40,000 riksbankdaler, d. v. s. 80,000 Sv. rdr mit årligen, samt att med dess kartverk äro sysselsatta 10 officerare, korpsens numera 56 underofficerare och 5 gravörer.
Ändå omfatta de nuv:de arbetena endast det lilla Seeland, men i så stor skala, att arbetena icke på flera år afslutas på denna ö.
I ändamål att såväl påskynda våra färdigv;de kartors utgifvande, hvarförutan deras syftemål, den allmänna nyttan, så väsendtligen förfelas, äfvensom för att i allmänhet kunna skyndsammare bearbeta Svenska kartverket, har hos K. M. i underd. blifvit begärd framställning hos R.
St:r om ökande af anslaget till Topografiska korpsens arbeten, men K. M. liar, ehuru erkännande det stora så allmänna som enskildta gagn, som genom ett förhöjdt anslag till ifrågav:de ändamål sktdle vinnas, dock ansett sig under nuv:de omständigheter ej böra äska mer än 30,000 rdr årligen.
På grund af tjenstebefattning och erfarenhet kan jag vitsorda den stora hjelp, som allmänna och enskilda arbeten haft af Topografiska korpsens kartor, och särskildt är mig bekant det utomordentliga gagn vid jertivägs-undersökningarne och anläggningarne af dem heintats.
Vid de med R.
St:rs anslag gynnade geologiska undersökningarne, hvilka äro omöjliga utan begagnande af Topografiska korpsens kartor, hafva kostsamma och tidsödande afkopieringar måst ske af korpsens blott ritade kartor.
Så väl Hushållnings-sällskapen i länen, som andra myndigheter och många enskilda för sina arbetsföretag, hafva varit i förlägenhet, då de icke kunnat utan hindersamma afkopieringar i Krigs-arkivet få tillgång till behöfliga uplvsningar.
Utan öfverdrift kan antagas att de härigenom för det allmänna och för enskilda upkommande förminskade kostnader vid arbetsföretag upväga de utgifter, som kartverkets utarbetande och utgifvande medföra.
På alla dessa skäl anhåller jag vördsamt, att R.
Stur måtte egna denna sak sin noggranna upmärksamhet, samt finna skäl och medel att för detta vigtiga arbete bevilja hela det anslag, som hos K.
M. blifvit till kartverkets utgifvande hegardt, eller 50,000 rdr rmt årligen.
Jag anhåller om remiss till StatsUtsk:t af denna min vördsamma motion.
Hr Klingenstjerna, Erik Gustaf, hade inlemnat en motion, som nu uplästes, och lydde sålunda: Till R.
St:rs behjertande får jag vördsamt anmäla följande förhållande.
Den 1 December e. m. 115 Frami.
Tull inspektören, Kontrollören Henrik Julius Tham, som var lödd år 1805 och 1833 förordnades till Tull-inspektor vid Klintehamn på Gottland, hade redan 1836 genom den svåra tjenstgöringen på denna hafskust ådragit sig en giktsjukdom, som snart utvecklat sig till den grad, att lian ej allenast år 1848 måste lemna sin tjenstgöring, utan slutligen, år 1851, såsom obotlig ansedd, taga afsked, erhållande såsom pension 166 rdr 32 sk. b:ko, den högsta, som Tullverket, enl. gällande författu:r och med afseende på haus grad, kunde bevilja honom.
Tham hade då hustru oell tvenne minderåriga barn, var utan alla andra tillgångar och har sedan under 10 års tid förgäfves sökt bot för sin sjukdom, som de sista åren nästan ständigt höll honom vid sängen, medan familjen helt och hållet uppehölls genom hustruns arbete och omsorg.
Vid sista Riksdagen framställdes detta förhållande lör II.
St:r af en enskild motionär, som, med afseende på Thams fordna vitsordade duglighet och nu iråkade beklagansvärda tillstånd, föreslog en särskild pension för honom af 400 rdr ratt på allm.
St:r beviljade detta anslag genom frenne Stånds bifall.
Men Tham fick ej länge njuta förmånen af denna ökade inkomst, ty 11 månader sedan hail fått börja upbära den, befriades han genom döden från längre lidande, lemnande hustru och tvenne oförsörjda barn med den enda tillgången af 105 rdr rmt årligen, utgörande summan af de 75 rdr, lian sjelf kunnat bereda i Tullstatens Enke-kassa, och 30 rdr, som
Tullverket i anseende till deras nödställda belägenhet beviljat.
Då den äldsta af barnen är sängliggande i en obotlig sjukdom, den andra, 14 år gammal, ännu i behof af upfostran, och lädren under hela sin tid varit urståndsatt att förskaffa dem ens det nödvändiga, får jag hos R.
St:r vördsamt anhålla, att af den pension, 400 rdr rmt, som vid sista Riksdagen beviljades f. d.
Tull-inspektoren H. J.
Tham, men som han blott 11 månader fått upbära, halfva beloppet, 200 rdr rmt, måtte anslås såsom årlig pension åt hans efterlemnade enka, Margaretha Katharina Lundgren, samt deras tvenne oförsörjda barn, dottren Ulrika Katharina Mathilda och sonen Henrik Julius, hvarjemte jag får föreslå, att denna pension måtte få räknas dem till godo från och med Dec. 1858, eller månaden näst efter hans död.
Betyg öfver sanningsenlighet af här gjorda upgifter får jag äran bifoga.
Remitterades till StatsUtsk-.t.
Uplästes 2:ne af Gr. von Seth, Bror, ingifne, så lydande motioner: l:o.
Uti en tid, som denna, då mål och ärenden i alla embetsverk årligen ökas, då Regeringen sjelf öfverhopas utaf göromål af mang - D e ii 1 December e. m. faldig art, måste det för
Henne oell landet vara af största vigt att tillse att. de civile embetsmännen räcka till för ärendernes handläggning, helst R.
St:r i allmänhet icke torde finnas beredvillige att anvisa löner ät flere embetsman, än som nu finnas.
Men, frågar man, huru kail det vara möjligt att med samina antal embetsman viii, skyndsamt och säkert handlägga ett ökadt, flerestädes fördubbladt antal mål?
Det finnes ett medel, — utom det vanliga, alldeles oundvikliga, anständiga löner, — det nemi. att vid befordringar antaga såsom regel, att civilister ensamt och uteslutande erhålla civila embeten, med undantag för vissa StatsRåds-platser, Presidents-embetet i KrigsColl., Landshöfdingen på Gottland oeh kanske några andra, hvarjemte genom författa, borde stadgas att till civila embeten, utom StatsRåd och Ministrar A utrikes ort, ingen kan utnämnas utan efter egen skriftlig ansökning, föranledd af kungörelse i PöstTidningen på sätt nu eger ru« med HofRätts Assessors sysslor, landtstatstjenster och i allmänhet befattmr i trotjenaregradeu.
Håller man på med detta i 10 år, så är, till fromma för landet och folket, den civila embetsmanna-korpsen uphjelpt, synnerligast om tillika föreskrifves något strängare embetsexaraina, åtminstone för kameralisterna.
Men skyndsamhet är af nöden, ty eljest söka yngre, talangfulla personer andra banor, kunnande naturligtvis ej se någon säker framtid för sig i Statens förr så aktade, fastän arbetssumma tjenst, när många platser intagas af personer, som aldrig undergått någon embetsexamen, stundom varit anställde i helt andra grenar af statsbestyret och aldrig gjort sig kända för någon större skicklighet i den riktning, der de blifva satta att verka.
Genom sådane befordringar hindras tätare omsättningar bland civilisterne på samma gång, som äggelsen att genom flit och ett värdigt upförande tjena sig tip till en högre plats, der man kan mera gagna sitt land, förqväfves.
Orri man ej skaffar embetsmännen utsigt till befodran och gifver dem löner, lämpade efter bahofven och tillräcklige för en tarflig bergning, tjena andra reformer i styrelseverken till intet, eller äro blott palliativer.
Då komitén för reglering af dessa verk å de ämnen, jag nu vidrört, icke, såsom önskligt varit, fästat upmärksamhet, tager jag mig friheten föreslå, att R.
St:r måtte i underd. skrifvelse hos K. M. anhålla, att vid civile embetens bortgifvande endast måtte afses civilisters sins emellan egande företräde och lämplighet för den plats, som är i fråga, samt att, med vissa här ofvan antydda undantag, och kanske några andra, dem Ekon.Utskit torde, bättre än jag, kunna upgifva och utreda, alla lediga embeten och tjenster hädanefter må kungöras i Post- och Inrikes-Tidningar samt ingen utan efter egen skriftlig ansökning utnämnas.
Om remiss till bemälda Utså. anhåiles. 2:0.
Genom K. Brit d. 23 'Febr. 1858 blef, i enlighet med R.
St:rs beslut, föreskrifvet, att embets- oell tjenstemän skulle, efter hvad i allmänhet eller för särskildta fall kan varda af K. M. eller Den l December o. m. UT vederb:de embetsverk bestämdt, vidkännas skäligt afdrag å löne-beloppet, dock icke öfverstigaude tjerdedelen, derest vid erhållen tjenstledighet, sjukdomsförfall, hvilket räcker öfver 2 månader, eller eljest förekommande hinder för tjenstens utöfning, annan person till sysslans bestridande behöfver förordnas.
Detta stadgande, som vid första påseendet kan synas lämpligt, leder likväl i vissa fall till verklig orättvisa både emot Staten och individen.
En embetsman, som är i någorlunda god ekonomisk ställning och tycker det vara ganska beqvämt att vissa tider slippa från arbetet, skaffar sig lätt tjenstledighet på grund af läkarebetyg, samt betalar V* af lönen för den tid, som öfverskjuter 2 månader, men Staten har svårt att få vikarie, som kan vara belåten med denna fjerdedel, då han drager hela bördan af tjensten.
Se här åter ett annat exempel
I En embetsman i de verk, der semester ieke eger rum, eller en person, som af pligtkänsla ieke vill, och, såsom möjligen varande obemedlad, icke kan utan i högsta nödfall begära tjenstledighet, blifver slutligen, i följd af många års oafbrutna ansträngningar, urståndsatt att göra tjenst.
Staten beröfvar honom likväl, till tacksamhet för hans flit, % af lönen, hvilken han nu, mera än förr, behöfver för läkarehjelp, medikamenter m. m.
Hur vill man då afhjelpa dessa olägenheter?
Jo, liksom en god domare är bättre än en god lag, ty han ställer alltid efter lägligheterne, likaså bör också liegeringeu, eller embetsverket, som känner personerne, deras karakter och ställning, i hvarje fall pröfva, om något och huru mycket bör vid ledighet för sjukdom betalas.
När intet afdrag sker, kan tjensten uppehållas medelst ett ringa tillskott af hufvudtitlarnes besparingar, derest icke vikarie för meritens skull eller af kamratskaps- eller hjelpsamhets-känsla mottager förordnandet.
Jag tager mig derför friheten att vördsamt föreslå följande förändring af nämnde stadgande, hvilket är gynnsamt för de högre, väl aflönade, embetsmännen, men drabbar hardt de sparsamt gratifierade, de s. k. arbetsbien.
»Embets- eller tjensteman skall, vid tjenstledighet, som erhålles för enskilda angelägenheter, afstå till vikarien högst ‘/a och minst
Vt af samtelige tjensten åtföljande löneinkomster.
Vid styrkt sjukdomsförfall, eller då tjenstledighet, på grund af läkarebetyg, för helsans vårdande, erhålles, eger K.
M. eller vederb:de embetsverk att pröfva om något och huru mycket bör af den sjuke till vikarien eller till verkets disposition afstås; kunnande dock aldrig mera än '/a af löne-inkomsterua sysslans innehafvare beröfvas».
Remitterades till Ekon.Utskit.
Hr Cederschiöld, Fredrik August, hade inlemnat en motion, som uplästes och lydde sålunda:
Vid sistförflutne Riksdag hade jag äran fästa R.
St:rs upmärksamhet på det bedröfliga tillstånd, hvari Arméens helsö- och sjuk - 118 Den 1 December e. m. vårds-väsende skulle, i händelse af ett krig, sig befinna, enär vakanserna uti Arraéens läkarekorps upgingo till omkring en fjerdedel af korpsens personal, under det att en annan fjerdedel representerades af personer, som redan hunnit pensionsmässig ålder; så att man kunde anse ungefär hälften af Arméens läkareplatser vara antingen vakanta eller ock innehafvas af personer i den framskridna ålder, att de icke antagligen kunde påräknas såsom verksamma deltagare i ett aktivt krigs mödor och besvär.
Jag återkallade dervid i minnet, huru det vid en föreg:de Riksdag blifvit af K. M. inför R.
St:r ådagalagdt, att Arrnéeus på stat upförda läkareplatser icke utgjorde, äfven om de alla voro tillsatte, mera än omkring en sjettedel af hvad krigsbehofvet fordrade, hvaraf följde, att uti hela Arméen icke fanns någon korps i ett så bedröfligt skick, som denna, enär den, utan afdrag för af sjukdom eller andra tillfälliga orsaker otjenstbare, icke, i händelse af krig, hade att erbjuda mera än en tolftedel af ett lågt beräknadt krigsbehof.
Det visades derjemte, att detta förhållande i väsendtlig mån var beroende på den omständigheten, att man af Arméens läkare fordrar mycket vidsträcktare studier och en mycket dyrare kurs, än af någon annan tjensteman inom Arméen, men, det oaktadt, aflönar dem vida sämre både än Statens öfrige civile tjenstemän i allmänhet och de
Arméens officerare^ som äro med dess läkare af lika grad; och detta ehuru officerarne vida tidigare ingå med aflöning uti Arméens tjenst och vida hastigare till högre grad och högre löneinkomst befordras.
St:r uptogo framställningen härom med mycken välvilja oell StatsUtskrt ansåg frågan så vigtig, att det gjorde den till föremål för ett särskildt, ganska omständligt utlåtande.
I den förenämnde motionen hade jag föreslagit, att Arméens ordinarie läkarebeställningar skulle i aflöningsväg sättas i jemnbredd med de officers-platser vid indelta Arméen, som äro med dem af lika värdighet, samt att ett särskildt dagtraktamente skulle, i och för den trägnare tjenstgöringen, tilldelas de läkare, som äro anställde vid ständigt garnisonerande trupp, der de icke, såsom fallet är med militärbefälet, ens ega rätt till semestre.
Vidare hade jag föreslagit, att Arméens läkare skulle i resereglementet upföras till lika traktamente med sina vederlikar i tjenstegrad, samt i inqvarteringsordniugarue upföras till enahanda kontanta ersättning med dessa.
Slutligen hade jag hemställt, att indelta Arméens bataljons-läkare skulle, i likhet med hvad som eger rum för Arméens officerare, underofficerare och öfrige tjenstemän, komma i åtnjutande af de öfverskottsmedel, som årligen bland regementets tjenstemanna-personal utdelas, men från hvilken utdelning balaljons-läkarne ensamme äro uteslutne.
St:r, som, jemlikt hvad redan antydt är, funno den väckta frågan vara af stor vigt för Arméens bestånd och förtjent af representationens hela upmärksamhet, ansågo likväl densamma icke tillräckligt utredd, för att man vid den Riksdagen borde derom fatta ett definitivt beslut.
De inskränkte sig således till att, såsom gällande tor den narmaste statsreglerings-perioden, dels höja alla på Den 1 December e. m. 119 stat varande militärläkare-löner, dels förbättra pensionsförhållandena; och beslöto i öfrigt, att hos K.
M. anhålla om nedsättande af en Komité för frågans utedning i hela dess omfattning, så att de vid en kommande
Riksdag måtte komma i tillfälle att med full sakkännedom kunna derom definitivt besluta. K. M. biföll hvad R.
St:r sålunda hemställt; en Komité nedsattes och det utlåtande, densamma till K.
M. afgifvif, har blifvit genom trycket allmängjordt, och, jemte K.
SundhetsKollegii deröfver afgifna utlåtande, till Arméens högre militfirbefäl utdeladt.
Komité-utlåtande innehåller onekligen åtskilligt ganska välbetänkt; men det gör sig derjemte i flere vigtiga punkter skyldigt till en ytlighet, som man icke förväntat, och som förmodligen bestämt K.
M. att icke lägga det till grund för förslaget om en mera genomgripande förändring, utan inskränka sig till att för R. 8t:r vid denna Riksdag föreslå, det de lönebelopp, som vid sista Riksdag för Arméens läkare bestämdes att gälla under den då instundande statsreglerings-perioden, måtte på ständig stat oförändrade upföras.
Det är icke min afsigt att vid denna Riksdag förnya den motion, jag vid sista Riksdag väckte, och för hvars innehåll jag i det ofvanstående i korthet redogjort.
Jag föreslår således icke nu, att militär-läkarnes löneförhållanden må ställas i likstämmighet med Årméens officerares af samma grad.
Jag alstår härifrån visst icke derföre, att jag anser anspråket på en sådan likstämmighet vara öfverdrifvet, utan derföre att jag med visshet förutser, att då saken en gång blir fullständigt, utredd och då militär läkarnes vigt för en krigförande Armées bestånd blir mera klart upfattad och allmännare insedd, kommer denna rättvisa och, såvida man vill att Arméen skall erhålla skickliga läkare, nödvändiga lönereglering att af K.
M. föreslås och att af R.
St:r utan invändningar beviljas.
Men om jag än af förhanden varande omständigheter ser mig föranlåten, att nu afhålla mig från att, i afs. på militär-läkarnes löner, yrka annan förhöjning, än den R.
St:r vid sista Riksdag provisionelt beviljat och den K.
M. föreslagit till upförande på ordinarie stat; måste jag dock, i afs. på pensionsförhållandena och då frågan är om särskildt traktamente för tjenstgöring, iakttaga ett annat förhållande, emedan jag icke kan anse det vara med rättvisa öfverenstämmande, att Arméens läkare, icke allenast under sin tjenstetid skola sämre aflöna?, än de officerare, vid hvilkas sida de tjenstgöra och hvilkas faror de under kriget dela, utan äfven skola styfmoderligt behandlas, då tjenstetiden en gång för dem tager slut och pensioneringen vidtager, eller då de till särskild tjenstgöring under tjenstetiden bortkommenderas.
Likaledes måste jag finna det vara mindre rättvist, att bataljons-läkarne skola uteslutas från delaktighet i de öfverskotts-medel, som vid vissa indelta regementen bland öfrige så militära som civila tjenstemän utdelas och af hvilka till och med boställs-innehafvare, med sina vanligen lågt upskattade, men stundom rikligt afkastande boställen, nu mera få del.
Jag vet allt för väl, att man mot bataljonsläkarnes delaktighet i denna utdelning anmärkt, att dessa tjenstemän i Konung Carl Xl:s Indelningsverk icke finnas uptagne; iren I pecember e. ra. men jag har aldrig kunnat inse, att detta förhållande skall kunna utgöra ett skäl för att de tillkomne tjenstemännen skola förklaras oberättigade till löneförmåner, som komma hela regementet, i öfriat tillgodo.
Ben omständigheten att titeln bataljons läkare icke fanns i slutet af det egna förhållandet, att innehafvarne af tjenstebefattningar, sorn elter ett regementes första organisation blifvit på dess stat upförde, skulle för all framtid behandlas såsom vore de fullkomligt främmande för den korps, vid hvilken de tjena.
Men detta skäl är, i allt fall, hvad. bataljons-läkarne angår, ett svepskäl, hvilket faller till intet, då man erfar, att hvarken tredje majorer, andre kaptener eller de subalternofficerare, som, sedan Indelningsverket af Konung Carl XI ordnades, pä regementenas stater tillkommit förnämligast af samma anledning som bataljons-läkarne, nemi. i följd af Arméeus förstärkande med beväringsmanskapet, icke från sådan delaktighet blifvit uteslutne.