Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det föreföll både Robert och Maja, som om madames hälsning, när de foro förbi hvarandra, var långt mera stel, än den egentligen bort vara, som om de fortfarande endast vore table d’hôte-bekanta, och hon närmade sig aldrig Maja, när hon var med sin man.
— Hon vill inte, att han skall veta, att hon är så lierad med une petite bourgeoise comme toi, sade Robert.
— Ja, du hade nog rätt i att han är högfärdig, men det är inte hon, det är säkert.
Hon har lofvat söka upp mig, om hon någonsin kommer till Stockholm, och hon var riktigt ledsen, när jag talade om att vi inte tänkte taga hemvägen öfver Paris.
Hon hade så gärna velat ha mig där.
Hon skulle hämtat mig i sitt ekipage, hjälpt mig med uppköp och allt möjligt.
Jag skulle inte köpt en tråd utan henne Tänk du, att ha en sådan bekantskap i Paris!
Är det alldeles omöjligt, att vi komma dit i år?
— Ja, det är det.
En annan gång, om en tio år eller så.
Då har hon nog glömt mig.
Samma förmodan upprepade Maja följande dag vid afskedet till madame de Brachet själf.
— Nej, det var ingen fara.
När madame
Stål kom, skulle det vara en lika stor glädje för madame, bara hon skickade henne sin hotelladress, skulle madame genast komma och hämta henne, och de skulle fara tillsammans i Bois de Boulogne och besöka de stora magasinen och madames egen sömmerska.
Men de voro inte alla somrar i Paris som nu i år, då monsieur de Brachet skulle gå igenom elektricitetsbehandling för doktor Vidal efter kuren i Aix.
Förr än fram i Oktober kunde de nog inte flytta till Haute Lis, slottet i Champagne.
— Det är madame väl belåten med.
Madames gifta dotter är ju i Paris.
— Åh, henne får jag nog inte se mycket af.
Det sörjer han nog för, sade madame med sin vanliga bitterhet, då hon talade om mågen.
Hvad det gjorde Maja ondt om henne!
Tänk att kunna vara stygg mot sin mor — och en sådan mor!
— Om ni ämnar er till Stockholm, så glöm inte att låta oss veta af det.
Och så bor ni ju hos oss, fortsatte Maja.
— Mais certainement, ma chère petite.
Jag har er adress.
— Vänta ett ögonblick, min man vill säga adjö.
— Kanske vi råkas igen, möjligen här ett annat år, sade madame hjärtligt, i det hon omfamnade och kysste Maja, som hade tårar i ögonen.
Adieu, monsieur, au plaisir de vous revoir.
Adieu chérie!
När Ståls foro ner till stationen, mötte de det Brachetska ekipaget.
Hon hade synbarligen sagt honom, att de skulle resa, ty hans hälsning var vänligare än den brukade vara.
När han vände sig bort, kastade madame en slängkyss till Maja.
Ståls reste genom Mont Cenis ner till norra Italien, till Genua, Venedig och därifrån till Milano och sjöarna, där de skulle stanna några veckor.
Emellertid blef det så många regniga dagar efter hvarandra, att Robert efter en veckas vistelse i Pallanza en morgon sade till Maja:
— Vet du, jag tycker vi ha fått nog af det här.
Vill du som jag, så skänka vi efter resten och lägga de återstående fjorton dagarna på Paris.
Där lär inte vara öfverdrifvet varmt, och regnar det där, har man så många resurser inom hus.
Du vill ju gärna dit.
— Åh, Robert, är det sant!
— Är det Paris eller tant Eva som lockar?
— Båda.
Åh, hvad det skall bli roligt att råka henne!
Och hvad hon skall bli glad!
Men Robert du, jag fick aldrig hennes adress.
Hon lofvade att ge mig den, och så glömde hon bort det, och jag var inte heller så angelägen.
Jag trodde ju inte vi skulle komma dit.
Hvad ska vi nu ta oss till?
Kan det inte hjälpas?
— Åjo, vi kunna ju skrifva till portieren på hôtel de l’Europe och bedja honom skicka den efter oss till Paris.
De ha väl uppgifvit hvart deras bref skola returneras.
Men kanske de alls inte äro i Paris nu?
— Jo säkert.
De skulle resa från Aix sista dagarna i Juni, och det är den åttonde Juli i dag.
Hvad jag är glad nu, att jag ingenting köpte hvarken i Milano eller Genua.
— Hvem har du att tacka för det?
— Dig naturligtvis — som för allt.
Maja talade under hela resan oupphörligt om madame de Brachet och hvad de skulle se och uträtta tillsammans.
Så roligt, att hon hade egen vagn!
Det vore allt bra mycket trefligare för Robert att fara i enskildt ekipage än i droska i Bois de Boulogne, och det hade han åtminstone henne att tacka för.
Han kysste henne också tacksamt.
Till hemmet skref Maja bref fulla af förväntningar och förutsägelser om allt hvad madame de Brachet skulle vara för dem i Paris.
Allt berodde emellertid på om portieren i hôtel de l’Europe icke svek dem och om han hade adressen.
De hade tur.
Den låg och väntade på dem vid ankomsten till Paris.
— Gå inte ur, förr än jag hört om hon är hemma och om de ta emot, sade Maja, då deras åkdon stannade utanför nummer 21 boulevard des Italiens.
Robert hade fortfarande svårt att röra sitt knä.
Maja hoppade ut, ifrig och öfverlycklig.
Robert hade haft mycket roligt åt alla hennes förberedelser till visiten och all hennes oro öfver att hon ändtligen skulle se »snygg ut».
Hon hade sin finaste promenaddräkt och sin »fru»-hatt — för första gången — och hon hade bytt om handskar i åtskilliga repriser, innan hon bestämt sig för hvilken nyans hon skulle ta.
Robert fick betänka, att det var en viktig sak, en visit i Paris hos en grefvinna, kanske hertiginna vid det här laget.
De kommo öfverens om att Maja skulle låta skicka upp deras kort.
Nej, hon hade inte tappat Roberts, det låg här i visitboken.
Han satt kvar i vagnen och väntade några minuter, kanske fem på sin höjd.
Han var så intresserad af lifvet på boulevarden, att han ej såg, när Maja kom ut ur n:r 21.
Det var först, när hon stod på vagnssteget, som han märkte henne.
— Kör till hôtel Continental, sade hon hastigt till kusken.
— Var det inte rätt nummer? frågade Robert.
— Var hon inte hemma?
— Jo!
— Tog hon inte emot?
— Hvad är det, Maja?
Han såg, att hon var alldeles blek, att hennes läppar skälfde och att hon hade svårt att hålla tillbaka tårarna.
— Tala om för mig!
Jag förstår du råkade henne och hon var inte vänlig mot dig.
Hon lade handen öfver ögonen och började snyfta.
— Hvad är det, min lilla flicka?
Han tog hennes andra hand, som låg slappt i knäet och smekte den.
Hon sade mellan snyftningarna något, som han inte kunde uppfatta.
— Åh, det är förfärligt, förfärligt.
De äro inte gifta.
— Nej, de äro inte gifta.
Det sa’ portieren.
Jag frågade honom efter madame de Brachet — och då sa’ han — det fins ingen madame de Brachet, — monsieur le comte bor i andra våningen med ett fruntimmer.
Åh, Robert, det borde du väl haft reda på.
Det skall väl en herre förstå sig på.
— Jag kunde väl inte be att få se hennes vigselattest heller.
Och hvad det beträffar att förstå sig på, så vill jag hålla vad om att inte en svensk bland hundra skulle misstänkt, att inte allt stod rätt till med henne.
Den genren känna vi
inte till hemma.
Lika väl kunde jag tro — att tant Eva ...
Det hela kom sig af att hon var så lik henne.
Åh, det är gräsligt!
— Nå, Maja lilla, det är ju ingen skada skedd — du är inte sämre för det.
— Det är alls inte det, snyftade Maja, alls inte — det bryr jag mig inte om.
— Och hon kan ju vara en bra menniska i alla fall, tillade han, i det han försökte sätta sig in i Majas tankegång och känslor.
Det var således därför monsieur ogillade bekantskapen.
Och de otacksamma barnen!
Maja lilla, lugna dig!
Hvarför tar du det så?
— Att du inte kan förstå det!
Därför att jag talat med henne om mamma och dig och ...
Maja rodnade häftigt.
Att hon ville locka mig att tala om det!
— Att hon hade hjärta att bedra mig!
— Det känns, som om orena händer rört vid mitt allra heligaste.
— Nå, Maja lilla!
Robert försökte tala förstånd med Maja.
Hon, han sade ej längre tant Eva, behöfde ju inte vara ett dåligt fruntimmer.
Det var en mycket stor skillnad också därvidlag — mycket stor — de hade ju alls inte reda på förhållandena — de kunde inte döma.
Jo, det kunde Maja.
Hon visste, att en kvinna, som lefver tillsammans med en man, som hon inte är gift med, är en dålig kvinna, och hon hade talat om sin mamma med en dålig kvinna.
Om hon bara inte talat om sin mamma!
Han visste ej hvad han skulle säga.
Han kunde inte begära, att hans hustru med de nitton årens absoluta lifsåskådning och fullständiga brist på tolerans skulle se på saken lika fördomsfritt som han, den mogne mannen.
Maja snyftade fortfarande.
Stackars liten, det var hennes första bittra erfarenhet af lifvet, och det gjorde honom ondt om henne, som det skulle gjort honom ondt om ett barn, som en äldre person narrat och bedragit.
När vagnen stannade utanför hotellet, föreslog han emellertid skämtsamt, att de för att förströ sig skulle fara till Bon Marché eller Louvren och göra sina uppköp.
Han hade mycket god smak, fast Maja inte trodde honom om det.
Men hon kunde inte ...
Det var omöjligt att förströ sig — åtminstone i dag.
SÖNDERRIFNA DAGBOKSBLAD.
Jag vet inte egentligen hvad det är, som kommer mig att hålla af Petra Ström.
Hennes yttre är alldeles icke tilldragande, tvärtom, hon är ovanligt ful.
Och hon har detta öfverspända i sitt sätt, som alltid brukar lämna mig kall och oförstående.
Kan det vara möjligt, att jag låtit besticka mig af den kärlek hon vid första ögonkastet ägnat mig?
Hon visar mig en ung flickas kritiklösa beundran för den mognare kvinnan, och denna beundran omfattar allt, från mina ögon till den minsta småsak i mitt hem, hvart ord jag säger, hvar rörelse jag gör.
Men är det möjligt, att det kan vara endast detta!
— Kanske det är det, att hon är svår att förstå sig på och att upptäcktsresor alltid intresserat mig.
— Det ligger något bundet öfver henne, trots all exaltation.
Om jag blott kunde tro på någon, skulle jag kunna bli fullkomligt lycklig, sade Petra i dag, då hon satt på golfvet med båda armarna i mitt knä och såg upp på mig.
— Du menar —
— Ja, det menar jag.
Vet du huru många friare jag haft dessa sista två år?
Minst tio!
Ingen enda för min egen skull, alla penningfriare, hvarenda en!
— Ja alldeles.
Och hon drog fram flere exempel för att låta mig döma om hon inte gjort rätt, som var försiktig och misstrogen.
Ifall hon har en någorlunda klar föreställning om sin yttre människa, undrar jag ej på att hon kommit till ett nedslående resultat.
Jag satt och såg på henne, medan hon talade, och försökte se henne med en mans ögon.
Nej, det är omöjligt att känna sig intagen af den kantiga, nästan knotiga figuren, de utstående blå ögonen, det linfärgade håret, utan den minsta strimma af sol eller guld, och den nästan tragiska lilla uppnäsan, som gör att hennes ansikte i profil förefaller näslöst.
O, hvad det gör mig ondt om en sådan stackars flicka, hvars hela längtan, medveten och omedveten, står till att blifva maka och mor, och som af några rent yttre tillfälligheter, en centimeter eller möjligen blott en half centimeter för kort eller för lång näsa, några drag eller former, som ej tilltala skönhetssinnet, blir hindrad att uppfylla denna sin kallelse, eller skulle bli det, om hon vore en fattig flicka.
Och i det senare fallet gör medvetandet om den tolerans dessa brister möta, till följd af den allt förskönande rikedomen, denna unga flicka bitter och beröfvar henne alla ungdomliga illusioner.
Den 3 Februari.
Hvad naturen är grym, som nedlagt denna glödande själ i detta opoetiska omhölje!
I dag har jag fått henne att tala, en bikt, aflagd med en passion, som var formligen ängslande.
Hennes varmaste önskan, hennes mest brännande åtrå är att bli älskad för sin egen skull, endast under denna förutsättning, med denna fullkomliga visshet kunde hon ingå ett äktenskap.
Och hon vill gärna gifta sig.
Någon annan framtid kunde hon inte tänka sig, hur mycket hon än försökte.
Hon visste, att hon kunde lyckliggöra den man, som älskade henne, genom sin gränslösa hängifvenhet, sitt fullkomliga uppgående i alla hans intressen och sträfvanden.
— Ser du, jag har inte mer än en begåfning, men den har jag fullt ut, och det är att älska, älska.
— Hon sträckte ut båda armarne liksom för att famna denne drömde någon.
— Eller kanske han finns i verkligheten?
Hon talade om det hem hon skulle skapa åt honom, om de små barnen.
Den 13 Mars.
I dag lät hon mig förstå, att hon mött denne man, som älskade henne för hennes egen skull — hon sade ej hans namn, det var också detsamma, jag känner ju ingen från hennes hembygd.
Men hon beskref honom.
Att det kan finnas en sådan inkarnation af all manlig fullkomlighet till i världen, fick hon mig icke ett ögonblick att tro, men har han blott hälften af de inre och yttre företräden hon utmålade, kan hon i sanning prisa sig lycklig.
Åh, det är han, han!
Det blef mig plötsligen alldeles klart — Hon förrådde sig utan att ana det.
Hvad jag önskar, att jag inte kände honom!
Jag förmodar, att jag gjorde rätt i att ej omtala för henne, att jag känner honom och hur mycket jag känner honom.
Det kan ju hända, att det stannar vid blott och bart kurtis och att han ej friar.
Gör han det, hvad skall jag då göra?
— Om han endast vore en flyktig och opålitlig kurtisör, ginge det väl an, han kunde det oaktadt göra henne lycklig — det har man sett exempel på.
Men han är till ytterlighet kall, beräknande och hänsynslös och har alltid för mig haft detta obeskrifliga något, som gör, att jag instinktlikt känner, att han ej är någon bra människa.
Endast det sätt, på hvilket han ser på ett fruntimmer!
— Och det han säger sedan!
— Stackars Petra, han, denne estetiske finsmakare, denne nästan besvärlige skönhetsdyrkare, skulle älska henne för hennes egen skull!
Jag kan inte räkna alla de rika flickor, till hvilka han friat, sedan han för några år sedan kom hit.
Det kunde jag möjligtvis låtit Petra förstå, — visst inte för att jag tror, att det skulle ha hjälpt — sådant hjälper aldrig — om jag inte själf hade varit ett af föremålen för hans spekulation och om jag ej hade för princip att anse hemlighållandet af ett afslaget frieri för en hederssak.
— Jag kan så väl förstå, att han hade användning för mina pengar, helst jag som änka har dem till min disposition, och dessutom inte har någon annan att taga till råds än »mitt eget hjärta», som han brukar säga.
Petra däremot tycktes ha en kritisk pappa, som, efter hvad jag förstod af hennes halfva förtroende är så pass kritisk, att han ser honom med allt annat än blida ögon.
Hvad henne beträffar, är det, som om tron på denne man och hans oegennyttiga kärlek blifvit det centrala i hennes lif.
Hon tycks höra till de olyckliga, som när de tro på någon, göra det blindt, med hvarje fiber af sin varelse, hvarje skälfvande nerv, hvarje hloddroppe.
Det vore grymt att rubba denna tro.
Jag har hört honom tala om henne.
Jag hade icke behöft det för att veta hvad han tycker och tänker — jag känner honom så väl.
Naturligtvis talade han ej om för mig, att han gör henne sin kur, det vore i mer än ett hänseende ogrannlaga, samtidigt med att han försäkrar mig, att han ej vill taga mitt nej för afgörande, fast jag så många gånger sagt honom, att det är oåterkalleligt.
I går var han ovanligt aimabel mot mig.
Det var nog min egen skuld.
Jag brukar vanligtvis hålla honom på afstånd.
Nu försökte jag af intresse för Petra få litet reda på honom för att se, om jag dömt honom för hårdt.
Det kunde ju vara en möjlighet, att jag såge honom i ett annat ljus, om jag kunde vara fullkomligt opartisk.
Jag försökte lägga band på min aversion.
Han förde själf samtalet på henne.
— Jag råkade i går fröken Ström ifrån Norrland, sade han.
Hon talade om er i de mest entusiastiska ordalag, och jag var nog raffinerad att låtsa, som jag ej kände er för att få nöjet höra så mycket mer.
Jag roade mig med att göra några inkast, men det var som att tala för döfva öron.
Ni kunde inte låta bli att beundra fru Kruse, om ni kände henne, sade hon.
Apropos, ni har inte talat om för fröken Ström, att ni och jag äro gamla bekanta.
Hvarför har ni inte gjort det?
Hvad ligger under detta!
Det är alltid svårt att förstå sig på vackra fruar; men bland alla vackra kvinnoproblem är ni det svåraste att lösa.
Han försökte lägga in i sina ögon ett ömt uttryck.
— Vi ha verkligen inte talat om er de gånger jag råkat fröken Ström, sade jag kallt.
Det är också sant: hans namn har aldrig blifvit nämdt oss emellan.
— Nå hvad säger ni om henne? fortsatte han försiktigt.
— Jag tycker om Petra Ström, svarade jag genast.
— Vore jag fruntimmer, skulle jag troligen också göra det.
Hon är ingen konkurrent, och det är nog en liten snäll flicka.
Och godt omdöme har hon.
Det var inte första gången jag märkte det i går.
Hans uttryck sade mig så tydligt, att han nu märkt hvad han inte märkte första gången, att det kokade inom mig.
Jag lämnade honom.
Strax därefter kom von Dittner fram till mig.
— Hör du, Anna, sade han, du vet nog, att jag aldrig brukar blanda mig i dina angelägenheter, men du tar ju inte illa upp, om jag som nära släkting och barndomsvän säger: akta dig att ha något att göra med den där herrn, det är en dålig karl.
— Hvad vet du om honom? frågade jag ifrigt.
— En hel del saker, som jag inte kan tala om för ett fruntimmer.
— Vet du något, som går direkt på heder och ära?
Jag såg, att von
Dittner tänkte, att jag var intresserad för egen del.
— Ja, svarade han utan den minsta tvekan, det vet jag.
Det är en dålig, genomrutten karaktär, som förr eller senare slutar illa.
Den kvinna, som fäster sig vid honom, går sin säkra olycka till mötes.
De orden ha ringt för mina öron hela dagen.
Jag känner von Dittner tillräckligt för att veta, att han ej skalle hafva fällt dem, om han ej vore fullt säker på sin sak.
Petra kom upp i eftermiddag, om möjligt ännu mer tagen.
Hon lät mig förstå, att hon talat med »honom» om mig och att han sagt henne, att han började hålla af mig på blotta beskrifningen — för hennes skull.
Jag försökte komma med några kritiska inkast.
Möjligen var han endast en kurtisör af det vanliga slag hon nyligen beskrifvit för mig.
Hvem visste om han var att lita på?
Hon hörde mig inte.
Och allt hvad hon sade sedan —
— Nej, det skulle vara den största grymhet att störa denna jublande kärleks- och lyckohymn med tviflets skärande missljud.
Nu hoppas jag innerligt, att han anser henne för ful för att riskera se henne dagligen och således ej anhåller om hennes hand, eller att fadern nekar sitt samtycke.
Hvad skall jag i motsatt fall göra?
Hon var uppe i dag, endast några ögonblick.
Jag såg genast på uttrycket i hennes ansikte hvad som händt.
Han hade friat.
Hon talade om för mig hur det gått till.
Från första ögonblicket hade han älskat henne, men han hade tvekat i det längsta att säga henne det, därför att hon var rik, han fattig.
— Hvad jag kände väl den frasen.
Jag spratt till, när hon upprepade den.
— Men nu hade hans känslor blifvit honom öfvermäktiga etc. etc. —
Borde jag talat?
Inte en skugga af tvifvel!
Hon hade rätt: det hade endast fattats henne att tro för att bli lycklig.
Och hon var lycklig — tusenfaldt lyckligare än hon kunnat drömma om att någonsin bli.
»Hvad världen var skön, full af kärleksunder och kärleksfröjder, och hur solljus, molnfri, nästan ängslande molnfri, var inte framtiden!»
Jag har aldrig hört något dylikt.
Det var som om damluckorna plötsligt blifvit öppnade och det frigjorda brusande vattnet forsat ner med solstrimmor och månglitter öfver hvarje skummande vågkaskad.
Det var lifsglädje.
Jag sökte med all makt tvinga mig in i hennes tankegång, se med hennes ögon, hypnotisera mig till att inte veta mer än hon visste, att glömma, att jag för knappt en månad sedan hört samma kärleksförklaring från hans läppar och ännu senare den försäkran, som jag, innan han yttrade den, visste vara sanning, att han aldrig skulle kunna älska en kvinna med ett sådant yttre som hennes.
Huru som helst!
Jag kan inte använda knifven.
Som det nu är, är hon åtminstone lycklig för ögonblicket, fullt och helt lycklig.
Hvad mer, om jag tror, att lyckan är byggd på den lösaste sand.
Hvilken lycka är ej det, i det ena eller andra afseendet!
Att ha varit lycklig, om ock blott för en kort minut, uppväger det ej ett helt lifs sorger och lidanden?
Hon skulle kanske inte tro mig eller tro, att det är sårad, kvinnlig fåfänga öfver att han visat sig så föga otröstlig öfver mitt afslag, som dikterat min varning — ifall jag varnade.
Men hvarför skulle jag göra det, när jag inte är tvungen?
Jag har haft ett långt bref från Petras far.
Han ber mig i de mest bevekliga ordalag att använda mitt inflytande öfver hans »stackars förblindade barn».
Han har nekat sitt samtycke till förlofningen, emedan han från skilda håll hört de mest ofördelaktiga omdömen om Petras friare.
»Han lär inte ha suttit inne», skref han, »men efter allt hvad jag hört, borde han ha gjort det.
Jag har sagt Petra allt, men det hjälper inte.
Kunde inte ni försöka öfvertala henne att afstå från att göra sig olycklig?
— Han gaf mig en mängd fakta.
Det tycks inte vara något tvifvel om att de tala sanning.
Låt mig tänka!
— Hon vet detsamma som jag, och hon är inte något oreflekterande barn.
Tvekar jag att säga något, därför att jag är rädd för att såra och smärta?
— Inte endast därför.
Men kan man väl spela försyn, när man inte är allvetande?
Kunde man se in i framtiden, visste man hvilket som vore mest barmhärtigt, minst olycksbringande!
— Jag tror inte, att jag skulle uträtta något med att tala, och jag vet inte om det inte är mindre grymt att tiga.
Gifter hon sig med honom, så är det mycket troligt, att hon blir olycklig, men det fins ändå möjligheter för att hon dock. inte behöfver bli så olycklig, som vi nu kunna ha skäl att frukta.
Med de förbättrade ekonomiska förhållandena upphöra ju många af de frestelser han nu faller för.
Det kan ju hända, att den tacksamhetsskuld, i hvilken han måste känna sig stå till henne, gör honom till en bättre människa — För en natur sådan som hennes är uppoffrandet af sig själf för den man älskar, ja själfva lidandet en lycka.
— Och de små barnen — om de komma —
Å andra sidan som ogift — som åldrande kvinna med dessa kväfda hustru- och modersinstinkter inom sig — med hennes passionerade natur, som utan tvifvel skall omsättas i bitterhet
— Hon hör inte till de kvinnor, som kunna resignera sig till lugn.
Jag ser henne för mig som en hård och misstrogen gammal mö, sökande och finnande i all vänlighet hon röner nya bevis på människornas egennytta och falskhet.
Hon själf har ej tänkt sig annan framtid än som gift; således ej möjligheten, att hennes rikedom skulle kunna bli henne en källa till lycka genom de tillfällen den bjuder henne att blifva till välsignelse för andra.
En mängd tankar och intryck strömma öfver mig —
Månne ej känslan af att ha blifvit tvingad att afstå från det man drömt sig som lycka är bittrare än olyckan själf?
Månne vi stackars människobarn ej kunna unna hvarandra så mycken fri vilja, att vi låta enhvar få välja på hvad sätt han vill göra sig olycklig!
Vi kunna ej välja på hvad sätt vi vilja bli lyckliga, därtill står för mycket i vägen: ohälsa, död, fattigdom, dåliga anlag, kroppsliga brister och tusen andra »tillfälligheter», som göra oss ofria i trots af den beprisade »fria viljan», som vi fått från ofvan!
Men den personliga olyckan
Jag vet ej hvad som är rätt.
Jag vet blott, att jag känner det så — Andra skulle troligen — Jag kan inte — Jag skrifver i dag till Petras far och säger —
ATT MÖTA DÖDEN.
Hon var den sista, som drogs fram under den krossade järnvägsvagnens spillror.
De bräder och bjälkar, som klämt henne till döds, sökte med all makt hålla henne kvar.
Det var, som om de föresatt sig att blifva hennes likkista, liksom de varit hennes dödsbädd, eller som om de ansågo det vara fullkomligt onödigt, att man skulle släpa fram henne till skärskådande, låta järnvägstjänstemännens lyktor lysa på detta bleka flickansikte, låta doktorerna undersöka denna grymt lemlästade kropp.
— Hon har ljutit en ögonblicklig död, sade läkaren, i det han visade på det gapande såret öfver hjässan och fäste uppmärksamheten vid det lugna ansiktsuttrycket.
Hon var efter all sannolikhet redan död, då hon föll ner genom golfvet och kroppen inkilades och krossades mellan de upptornade vagnarna.
Och han gaf befallning att låta bära in henne i den lilla stationens väntsal, som i hast blifvit förvandlad till likbod.
Hon hade rest ensam i en första klassens damkupé, och ingen kände henne.
Högra armen, som låg under kroppen, var svårt ledbruten, men i den krampaktigt slutna handen höll hon en liten portfölj.
Det var medelst denna man sökte identifiera henne.
Den innehöll några papper, som den franske poliskommissarien förgäfves sökte tyda.
— Det är väl tyska det här? sade han, i det han räckte papperen till en af de omkringstående resande.
— Nej, det är svenska, sade en röst bakom honom.
Monsieur är svensk?