Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen borde Bevilln.- förordn. hafva bestämt skillnaden mellan lärling, bokhållare och betjent, eller ock hafva begagnat endast den sista benämningen.
I vissa landskap t. ex. Skåne, har Kammarrätten funnit att nästan alla handelslärlingar och bokhållare kallas med ett gemensamt namn, handelsbetjenter.
På andra orter är förhållandet olika, der skillnad göres emellan handelsbokhållare och handelslärlingar.
Det är lätt för Bevilln.Utsk. att i Bevilln.-stadgan införa hvilka benämningar som helst men deremot är det svårt för Taxerings- och Pröfnings-komitéerne samt Kammar-rätten att afgöra hvad rätt är, när lagstiftningens ordalag icke äro bestämda.
Jag anhåller ytterligare att R. o. Ad. måtte återremittera denna §.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavar. §, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade det han trott sig finna alt ja varit öfvervägande.
Uplästcs till justering och godkändes följande votens-propos.
Den, som bifaller 137 § af det i Bevilln.Utsk:s betänk.
N:o 4. afgifna förslag till Bevilln.stadga, voterar ja; den det ej vill voterar nej; Vinner nej, anser R. o. Ad. de emot denna § gjorde anmärkn:r föranleda till densammas återremitterande.
Nej — 25. §§ 138 till och med 144.
Ridd.Sekret, tillkännagifvit, att Preste- oell BondeSlrn bifallit dessa §§ blefvo desmmaa af R. o.
Ad. bifallne. § 145- Hr von Hartmansdorff:
Som denna § innehåller flere morna’ af olika innehåll, får jag hemställa huruvida icke propos. må göras på hvartdera för sig.
Uppå af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, i anledn. häraf framställd propos.
Den 10 Maj. 513 propos. beslöts att hvarje mom. af ifrägavar. § skulle serskildt företagas till pröfning, hvadan nu serskildt förekom lista Mom.
Undect.
Ridd.Sekret, tillkännaguf, att, beträffande nu ifrägavar. §, Prest,eSlis beslut innehöll: ”Sorn Ulsk. lemnat utan afseende ett af Komminister Beckman väckt förslag, att de af Presterskapet till Statsverket, under namn af gärden och taxen m, m., utgående utlagor borde från bevilln. befrias och sålunda uti 145 §:n införas, blef detta förslag lill Utsk. återremitteradt”, samt att BondeSt. återremitterat Ulsk:s tillstyrkan pag. 21 och 22, i anledn. af Riksdagsfullmäktigen Gustaf Peterssons från Östergöthlands län motion om befrielse för posthemman frän bevillnings erläggande, och i sammanhang dermed, pag. 32, om införande vid 145 §:n af ett nytt mom.
Frågan om posthemman förekommer i sista mom.
Frågan om gärden kutide, sä som mig syues, serskildt blifva ämne för äterremiss.
Enl. det förbehåll jag tog mig friheten alt göra vid föredragning af 4:de §:n utaf Bevilln.Ulsk:s ifrågavar. förslag till Bevilln.-stadga, får jag nu hos Ståndet till benäget afseende framställa den omständighet, hvarom jag väckt motion, nemi. alt förmyndarearfvoden borde från bevillning fritagas.
De befattningar för hvilka dessa arfvoden utgå, äro af den beskaffenhet, att de icke skäligen böra med någon serskild bevillning belastas.
På sätt jag tillförene tillkännagifvit, mäste förmyndaren betraktas, såsom varande nära nog identisk med myndlingen, emedan han vid alla tillfällen både för myndlingens person och för hans egendom mäste upträda för alt bevaka hans rätt och hästa, och är myndlingen minderårig, sä är förmyndaren satt helt och hållet i faders stad och ställe.
Att förmynderskaper icke äro jemförliga med vanliga ombudsmannabefatlningar visar sig deraf, alt förmyndarens hela egendom, är enl. lagen ställd i ansvar för den förvaltning han utöfvar, och om denna förvaltning fortfar 20 å 30 år eller ännu längre sä är han för hela tiden underkastad ansvar för efterräkningar, och han blir, i händelse skada åkommer myndlingens egendom den förmyndaren sjelf ej vållat men möjligen kunnat afvärja, ålagd att ersätta densamma, så ali mången gång det ringa arfvode förmyndaren åtnjuter, icke förslår, att ersätta hvad honom kan blifva ådömdt, hvarigenom han oftast icke har det ringaste såsom vedergällning för sitt besvär.
Deremot är med ett ombud alldeles motsatt förhållande.
När det emottagna updraget blifvit fullbordadt, hvilket kan ske på ganska kort tid, så är ansvaret slut, och ombudsmannen ripbär det konlraherade arfvodet, hvarigenom en verklig inkomst honom tillfallit.
Det kan dä vara billigt att beskatta en sådan inkomst; men ingalunda finnes någon billighetsgrund för en dylik beskattning af arfvoden, de der förmyndaren åtnjuter emot skyldigheten att stå i ansvar för annan mans egendom, och att fullgöra updrag, hvilka han mången gäng mot sin vilja nödgas att sig åtaga.
Man måste 6 H. 33 514 Den 16 Maj. ihågkomma, att, isynnerhet bland allmogen, mången finnes, som mot sin vilja blir ålagd förmynderskap.
Skulle den princip nu göra sig gällande, att för den ringa vedergällning de erhålla för sitt besvär, bevillning skulle dem åläggas, sä kunde det hända, att mänga omyndiga och värnlösa skulle sakna möjlighet att få lämpliga personer, som åtoge sig att försvara deras rätt och bästa.
Ett sådant förhållande bör man så vidt möjligt är söka att förekomma.
Man gör det åtminstone i ett hänseende derigenom, att man förvissar dem som åtaga sig ett så ansvarsfullt kall, derom, alt de icke blifva af Taxerings-komiléen för den obetydliga inkomst förmynderskapel medför beskattade.
Jag yrkar således vördsamt det förmyndarearfvoden måtte intagas under l:sla mom. af 145 §, såsom varande af beskaffenhet att icke böra med bevillning belastas, och anhåller att för sådant ändamål detta mom. mätte till Bevilln.Utsk. återremitteras.
Det första morn. handlar egentligen om afkortningar, som kunna förekomma i afseende pä embets- och tjenstemäns inkomster, och bland andra dylika står äfven der presterskapets s. k. prosletunnor uptagne.
Jag anser då alt i denna första § bör lemnäs rum för den afkortning eller befrielse från en eller annan del af den s. k. prestslätten, eller den gärd, som presterna i en del orter af sina inkomster gifver till Kronan.
Jag kan icke förklara orsaken, hvarföre det uti instantierna blifvit presterna älagdl, alt betala bevillning för inkomster, som de icke få behålla.
Denna gärd är nemi. en skatt, och den har icke, efter ett utslag, som fallit, fått afräknas från presterskapets behållna inkomster, utan hafva de blifvit ålagde att betala bevillning för hela beloppet utan afdrag för denna serskilta skatt, hvillket är oriktigt äfven efter nu gällande författning.
Då emedlertid denna blifvit så förklarad, torde de, hvilka lika som jag anse författningen åtminstone i praxis vara orätt, finna det vara nödvändigt, att äfven i Bevilln.-förordn. nu uptaga detta förhållande på det att en befrielse, som är billig och rättvis, också verkligen må blifva beviljad, och som detta hörer till det nu föredragna mom. så anser jag att detta mom. bör återremitteras.
Beträffande förmyndarearfvoden, så kan den befrielse från bevillning för desamma, som Hr Printzensköld förordat visserligen inkomma i detta morn., efter så många andra saker äro intagna i detsamma; men egentligen borde det höra till en annan §.
Jag får fästa upmärksamheten på att i detta mom. står uptagit: ”reseunderhåll och arfvoden i och för riksdagar samt revisioner af Stats-, Banko- och Riksgälds-verken”.
Detta är en inkomst, som tillkommer enskilda personer, hvilka icke äro tjenstemän, men alla andra frågor om befrielser, som i detta mom. förekomma angå endast tjenslemäns löner och inkomster, hvarföre jag skulle tro att omförmälde af Hr Printzensköld uptagne fråga hade bordt stå i ett annat mora., men då åtskilligt, som icke rörer tjenstemäns löner och inkomster äfvenledes här förekommer, så kan det visserligen låta sig göra att i delta mom. insätta hvad Hr Printzensköld anser vara Den lfi Maj. 515 nödvändigt i afseende på befrielse från bevillning å förmyndarearfvoden.
Ulsk. har ansett att i följd af de stadganden, som nu finnas, något förtydligande i afseende på frågan om befrielse för förmyndarearfvoden från bevillning, ieke behöfdes: men då jag anser detta tvetydigt, och billigheten fordrar att förmyndarearfvoden äro frie frän bevillning får jag förena mig med hvad Hr Printzensköld yttrat i delta afseende, och således af båda dessa skäl anhålla om äterremiss af denna §:s Irsta mom.
Om förmyndarearfvoden äro af det obetydliga belopp, som Hr Printzensköld omtalat, så lärer väl icke någon afgift för dem komma i fråga, men det är likväl bekant, att en del förmyndarebefattningar äro af beskaffenhet att de äro fullt så goda som åtskilliga tjenstebefallningar.
Jag kan icke se hvarföre icke för denna inkomst skulle såväl, som för många andra sådana, skattas till Staten.
För min del finner jag således icke uägot skäl för det af Hr Printzensköld föreslagna tillägget, och tillstyrker derföre bifall till detta morn.
Innan jag vidare går att yttra mig, anhåller jag vördsamt att af Hr Frih. o. Landtm, erhålla upSysning om diskussionen omfattar endast förmyndarearfvoden eller rörer alla de kategorier som enl. detta första mom. äro befriade frän bevillning.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, uplyste i anledn. häraf att hela l:sla mom. nu var föremål för öfverläggning.
Med anledn. af Hr Frih. och Landtm:s yttrande att diskussionen omfattar hela det första morn., tager jag mig friheten fästa upmärksamheten derå, att den motion ang:de uphörande af bevilln. för de s. k. häst- och fourage-medlen, som af Hr O. Björnstjerna blifvit väckt, icke blifvit af Ulsk. bifallen, och det af skäl, som äro så besynnerliga för att ej säga oiigtiga, att jag förmodar det R. o. Ad, äfven med afseende å denna fråga icke vägrar äterremiss af detta mom.
Utsk. har nemi. yttrat att: ”då emedlertid ifrågavande medel, ehuru utgående under serskild benämning, likväl utgöra en del af de kavalleriofficerare tillagde löneförmåner, har Utsk. icke funnit skäl att å motion tillstyrka bifall.”
Nu är det likväl en allmänt känd sak, hvilken äfven motionären tydligen omförmält, att dessa häst- och fourage-medel icke äro på långt när tillräckliga för officerarne att dermed inköpa och underhålla deras hästar, och att således denna löneförmån egentligen icke är något annat än en förlust för löntagarne.
Man skulle visserligen kunna säga, alt lönen för en officer eller hvar och en annan löntagare inom militärfacket är afsedd att fylla behofven af beväring och kläder m. m., och att således de ifrågavar. medlen vore eli plus i hans kassakonto.
Men det är ganska gifvet, att då dessa medel blifvit lämnade för ett bestämdt ändamål, så måste de vara så tilltagna att de kunna förslå lill upfyllande af de afsedda behofven.
När nu förhållandet är sådant att de på långt när icke räcka till att en 33* 510 Den 16
Maj. gång föda hästen, än mindre till att afsätta något för hästinköp, så är det ju en orimlighet att sälta bevilln. på en ren löneförlust.
Under förhoppning om alt Utsk. ville taga Hr Björnstjernas motion i noggrannare och mera rättvist öfvervägande, anhåller jag om återremiss af detta mom.
Först anhåller jag att få instämma med Hr Printzensköld i anhållan, att R. o. Ad. måtte återremittera delta mom. pä grund deraf att förmyndarearfvoden deruti icke äro intagna.
Det förhåller sig visserligen så som Gr.
Mörner anmärkt, att med vissa förmynderskap är förenadt sådant arfvode i förhållande till besväret, att de kunna betraktas såsom goda tjenster.
Men dylika händelser äro undantag, och höra enl. min tanke icke kunna föranleda till en lagstiftning, som kunde blifva menlig för myndlingar i allmänhet.
Största delen af dem har mindre förmögenhet.
Derföre eftertraktas icke förmynderskap, af rättskaffens män, eller sådana, hvilka företrädesvis böra sättas till förmyndare.
De deremot, som vilja komma ät myndlingens penningar, äro nog beredvillige alt åtaga sig slikt, men för dem bör man akta den omyndiga som icke kan försvara sig sjelf.
Vill man ej afskräcka rättskaffens förmyndare och följaktligen icke skada myndlingar, så hör man ej heller belasta förmyndarearfvoden med bevilln.
Förmynderskap äro nog obehagliga ändock.
Skulle man derjemte betala bevilln. för det vanligtvis ringa arfvodet, så blefve befattningen ännu mer sä beskaffad att den häldst undvikes.
Den ringa inkomst, som Staten kan hafva genom bevilln. på förmyndarearfvoden är en obetydlighet mot den förlust, som tillskyndas myndlingar om de icke få goda förmyndare.
Palmstjerna instämmer jag jemväl deruti, att den s. k. gärden eller taxen som presterna utgöra bör undantagas från bevilln.
Det besynnerliga förhållande inträffar mine Hrr, att på några orter t. ex. i Norrland och Östergöthland m. fl. hafva somliga Kyrkoherdar åt sig anslagne vissa räntepei sedlar, såsom lax, smör och säd m. m., men de få icke behålla hela beloppet af hvad de emottagit, utan en del af denna ränta lemnäs ät Kronan.
Hvarföre har så skett?
— Jag erkänner att jag icke vet det, men mig förefaller som hade man ansett lämpligare alt räntegifvarne finge aflemna hela sin ränta åt samme person, nemi. presten, och att han deremot skulle dela med sig deraf åt Kronan.
Hittills hafva Taxerings-komitéer understundom ålagt presten att betala bevillning äfven för den del af räntan, som han till Kronan lemnar.
När han besvärar sig häröfver, hos Pröfn.-komitéen, så svarar denna: att som i 145 § intet undantag finnes för prestetaxan gjordt så skall presten betala.
Då besvären kommit till Kammar-rätten har pluraliteten (icke jag för min del) sagt detsamma, och om minnet ej felar, har Konungen fastställt utslagen.
Sålunda har presten nödgats till Kronan i uuderd:het erlägga bevillning på den skatt, som icke han, utan hon, fått.
På det att denna orättvisa icke måtte fortfara, hemställer jag att detta mom. återremitteras så att undantag göres för gärden eller Preste-taxan.
Den 10 Maj. 517 Beträffande Hr Bildts anmärkn., så tror jag äfven den vara riktig.
Om något lönebelopp är anslaget till ett visst behof, men icke ens räcker till dess fyllande, så bör löntagaren hvilken derpå får sälta till, i stället alt hafva öfverskott, slippa betala bevilln. derå.
Om våra officerare vore öfverdrifvit aflönade så kunde skatten hafva något skäl för sig, men när de äro det så otillräckligt som hvar man vet, så är det för hardt; hvadan jag får hemställa att R. o. Ad. måtte äfven i detta hänseende återremittera mom.
Jag vill vara ganska kort, då jag endast begär att få förena mig uti hvad Frih.
Palmstjerna och Hr von Hartmansdorff anfört ang:de en gifven rättvisas införande i afseende på presterskapets beskattning.
1 anledn. af hvad Hr Bildt omnämnt, får jag äran uplysa att jag äfven var bland dem, som understödde motionären i dess åsigt om att en sådan slags bevillning på hästoch fouragemedlen borde uphöra.
Mångårig erfarenhet har visat mig huru otillräcklige officerarnes löneförmoner varit, och vågar jag således anhålla hos R. o. Ad. om återremiss af delta mom. på det att Utsk. må behjerta denna vigtiga angelägenhet.
Björnstjerna, Carl Magnus, anförde dels mundlligen dels skriftligen:
Jemte det jag instämmer i hvad Hr Bildt redan yttrat ang:de bevillnings erläggande för fourage-medlen anhåller jag, då den ledamot är fränvande, som motionerat afskaffandet af denna orättvisa att för några ögonblick få uptaga R. o. Ad:s tid.
Vid betraktandet af de många och vidtomfattade frågor, som hemfalla till Bevilln.Utsk:s handläggning kan det ej förefalla underligt om de mindre vigliga blifva tillbakasätta för de mera maktpåliggande.
Då likväl hvarje fråga, åsyftande undanrödjandet af en orättvisa, torde vara förtjent af någon upmärksamhet äfven om den skulle röra en mindre talrik klass inom samhället, vågar jag tro att den af Hr Björnstjerna väckta motionen afseende
Officerares befriande från bevillnings afdrag å medel anslagne till underhåll af deras tjensteliästar, kunnat något mindre knapphändigt affärdas.
Hade Utsk., t. ex. från början till slut genomläst den ej serdeles vidlyftiga motionen, skulle det otvifvelaktig! funnit att den icke blott, såsom Utsk. upfattat, rörde Kavalleri-officerares häst- och fourage-medel, utan äfven de medel hvilka under samma benämning åtnjutas af åtskilliga officerare inom andrå vapen.
Motionen är således icke i sin helhet besvarad.
Redan i anledn. häraf anhåller jag om återremiss.
P r o t o c o 11, lia Ilna hos Högloflige Ridderskapet och Adelil, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Arén 1840 och 1841.
Hörbcrgska Boktryckeriet, i84t.
Onsdagen den 3 Februari 184 r.
Justerades 4 prot.utdr. för den 3o sistl.
Justerades pleni-prot:n för den i3 sistl.
Januari f. och e. m.
Landtm, tillkännngaf, alt Hr Ingelotz, Wilh., ledamot i Ridd.Utsk., anmält sig af enskilda angelägenheter samt andra göromål vara hindrad att fortfara med sin befattning såsom nisk.ledamot, men anhållit att det oaktadt blifva vid sin riksdagsmannarätt bibehållen; hemställande Hr Landtm., om R. o. Ad. behagade bifalla denna hans begäran.
Hr Landtm, anmodade i anledn. häraf Hrr Electorer, att vid deras nästa sammanträde välja en ledamot i Ridd.- Utsk. i Hr Ingelotz's ställe.
Upplästes till justering och godkändes Exped.Utskis den 3o sistl.
Januari på bordet lagda förslag till R.
Sl:s und. skrifvelse N:o 206, i fråga om rotering af utsockne-frälsehemman i Halland.
Hr von Schantz, Malcolm Gustaf, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Al sjukdom hindrad att på Riddarhuset vara tillstädes, då Fl.
Bevilln.Utskrs betänk.
N:o 35, ang:de stämplade pappersafgiften, der till öfverläggning förevar och till Utsk. återremitterades, anhåller jag ödmjukast att nu få afgifva nedanstående anmärkmr vid samma betänk., dem jag bort och äfven ämnat vid förenämnda tillfälle framställa.
Sedan uti 1812 års chartse-sig.förordn. blifvit stadgadt, all transporter och byten skulle skrifvas på stämpladt papper såsom vanliga fullmakter, meddelade K. M., uli nåd. bref den 19 Januari 1813, den förklaring häraf, att nämnda stadgande, i hvad militären rörde, endast hade afseende på ocli skulle tillämpas vid transporter från ett regemente till samma grad inom ett annat regemente, meri att transporter, bylen och löneresolutioner. inom samma regemente och samma grad, såsom ofta endast åsyftande 4 Den 3 Februari f. m. en nödig reglering för reg:tets tjenstbarhet, skulle skrifvas på ostärapladt papper, så att en officer aldrig skulle lösa fullmakt mer än en gång i samma grad vid samma reg:te, hvaremot en officer, vid en grads erhållande, genast borde lösa fullmakt, icke efter den lägre lön han kunde erhålla, utan efter högsta lönen inom graden, om också"ingen lön åtföljde fullmakten.
1 alla sedermera utkomna chartae-sig.- förordningar har, i afseende på transporter oell byten, samma stadgande influtit som i 1812 års, endast med den skilnad, att procenten blifvit nedsatt; och 1813 års K. bref liar således varit en förklaring öfver alla omförmälda förordningar.
Då nu af Bevilln.Utskts utlåt, vid 10 §:n synes, att förberörde nåd. stadgande varit för Utsk. okändt, tager jag mig friheten hemställa, att i 5 §:n af denjnya förordningen om stämplade pappersafgiflen innehållet af i8i3 års K. bref måtte få inflyta, och sålunda allt missförstånd förekommas.
Hvad för öfrigt angår Utskts hemställan 0111 förhöjning of den emot cancelli-gebiihren svarande chartan för transporter inom samma grad och corps från 3 till 6 rcdr, 0111 hvilken afgift stadgas i 10 §:n, så bör jag lästa uppmärksamheten derpå, att denna framställning är alldeles oberoende af frågan 0111 de i 5 §:n föreskrifna afgifter.
I sammanhang härmed får jag, med instämmande uti 5:te punkten af den reservation, Hr Prytz vidfogat Bevilln.- Utsk:s ofvanåberopade betänk., yrka, att chartae-sigillutaellppbördsmännen inom K.
M:s Cancelli må för framliden få sig tillerkänd enahanda försäljnings-provision, som af andra försäljningsman för stämpladt papper i Stockholm ålnjutes, eller fyra procent.
Den skilnad i ersättning, som i detta afseende vid sista riksdagen stadgades för redogörarne inom K.
Cancelliet och andra försäljningsman, saknar, på satt Hr Prytz redan ådagalagt, både billighets- och rättsgrund, då man blott fäster sig vid det olika besvär, som för de förra uppkommer derigenom, att de, i stället att mot contant betalning utlemna chartonia, nödgas genom en besvärlig skriftvexling öfver hela Piiket indrifva beloppet af det stämplade papper, hvarmed de utfärdade expeditionerna äro belagda.
Lägges nu härtill den vidlyftiga bokföring och redovisning, som ett så beskalfadt uppbördssätt mäste för K.
Cancelliets redogörare medföra, så torde en hvar inse billigheten deraf, att nämnde redogörare hädanefter få tillgodonjuta åtminstone lika vedergällning med andra till försäljning af stämpladt papper antagna personer.
Örn remiss af detta mitt anförande till Bevilln.Utsk. får jag vördsamt anhålla.
Bemilterades till Bevilln.Utskottet.
Fortsattes pröfningen af Lag- samt AIlm.jBesvärs- och Ekon.Utsktns den 9 och 23 sisth Januari på bordet lagda Den 3 Februari f. m. 5 Utlåt.
N:o 28, i anledn. af gjorda anmärkt):!' vid Utsk:ns betänk.
Jag får förnya den framställning, jag hade äran göra i sista plenum, vid början af discussionen i detta ämne, nemi. att betänk., mätte punktvis föredragas.
Detta hindrar ej att under elis— cussionens lopp en talare, som anser sig behöfva citera en annan §, än den föredragna, kan göra det under åberopande deraf, blott föredragningen sker punktvis, oell således särskild propos. för hvarje § framställes.
Jag anhåller om Hr Frih. o. Landtmts propos. härå.
Det är visserligen nödvän digt, att betänk, föredrages punktvis, men jag anser det äfven vara af nöden, att det först tillåles att discutera frågan i allmänhet.
Måhända skulle det äfven förkorta de discussioner, sorn sedermera för hvarje punkt särskildt komme att äga rum.
Om R. o. Ad. finner .för godt all bifalla hvad Hr Lagerhjelm nu framställt, så har jag visserligen ingenting deremot.
Jag hade likväl trott, att när saken redan under ett helt eftermiddags-plenum blifvit discuterad så temmeligen allmänt på alla sidor, så skulle den nu kunna punktvis föredragas.
, som jag tillsvidare vidhåller den framställning jag redan gjort, intilldess jag får höra att R o. Ad. är af annan lanke.
Jag förenar mig i den anhållan, Hr von Hohenhausen gjort derom, att betänk, måtte punktvis föredragas, men jag hoppas, att, äfven sedan det blifvit punktvis föredraget, principerna måtte slå öppna; ty annat är, mine herrar! detaljerna och annat principerna.
Om jag t. ex. i lista capitlet, genom hvad jag der antager, skulle så binda mig, att jag ej sedan kan fritt bestämma den princip, som afhandlas i det 2:dra capitlet, så tror jag att ändamålet vore förfeladt.
Jag erkänner mig ej hafva rätt uppfattat Frih.
Boyes anförande.
Jag hade äran nämna och föreslå, att betänkts föredragning lill afgörande punktvis ingalunda skulle lägga hinder i vägen, att vid discussionen om hvarje särskild § anföra hvad man önskade ifrån andra §§, eller öfver principen i det hela; men om förslaget till afgörande skall föredragas punktvis, så anser jag det för min del ej vara möjligt, att man sedan särskildt skulle kunna afgöra principerna, sedan man redan antagit §§:na, hvari de finnas.
Denna framställning gör jag, emedan jag ej rätt fattat Frih.
Boyes mening.
Den 3 Februari f. m.
Boye; Den värde ledamoten har, om jag ej hört orätt, i de sista orden af sitt yttrande gifvit ett nytt skäl åt min framställning, nemi. att man må discutera betänk, punktvis, men att det hela derefter må kunna afgöras utan hinder af de omdömen, som man fällt vid de särskilda punkterna.
Om den värde ledamoten med uppmärksamhet
Ilar genomläst detta förslag, så har han utan tvifvel funnit att det felar mot sitt eget ändamål.
Det är egentligen vid dessa brister, som jag ämnar fästa mig; de ligga i 2:dra capitlet.
Jag öfverlemnar nu lill honom sjelf, om han vill genom de beslut, som fattas i i:sta capitlet, lägga hinder i vägen för sig alt afgöra hvad rätt och skäligt kan vara i afseende på det 2.‘dra capitlet.
Jag förnyar således min anhållan, att betänk, väl må punktvis föredragas, men att den discussion, som punktvis föregår, ej må lägga hinder i vägen för R. o. Ad. att i det hela fatta det beslut, som R. o. Ad. finner vara rättast.