Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men orsaken är ingen annan, än att allt möter läsaren här såsom – concentreradt; och derföre såsom ordnadt så, att hvart och ett Särskildt genast visar sig på det behöriga stället i sitt Hela.
Kortast är synpunkten af Thorilds Ästhetik betecknad i en af hans dissertationer 273 med följande ord:
Natura haec alma tota nil nisi viva Poёsis; et Universum concinit intelligenti divinum Poёma.
Mundus est melos: per suos metri altioris et harmoniae numeros.
– – Ita verò quis miretur, a nobis contemtos esse omnes pseudo- poëtas, fabulatores vulgi, joculatores!
Och med dessa rader är äfven, såsom man ser, både hans kritik antydd och hans polemik förklarad.
Sannolikt skulle Thorild, om han lefde i våra dagar, nu jemväl hos den större allmänheten finna den theoretiska insigten något mera skärpt och den litterär-historiska betydligt vidgad.
Deremot skulle han i den anda, som ännu i den vittra Granskningen allmännast herrskar, visst icke erkänna någon bättre motsvarighet, än den hans egen tid frambar, till denna grundtanke af hans Kritik: att sannt vitter är blott den granskning, som är sannt vettig, och således, i beröm och tadel, rättvis; som alltså från sin åtgärd utesluter det till Vitterheten, i sträng och hög mening, icke hörande; som förstår, att se i hvar sak dess hvad, och dömma hvar sak efter dess grad och art; som, vid hvarje sitt föremål, främst fattar i sigte dess mening, den möjliga meriten, det verkliga (större eller mindre) värdet, – hvilket stundom kan vara ett värde i sjelfva det Misslyckade; som till föremål väljer blott det (i Godt och Ondt) Utmärkta, och föga eller intet den rena Medelmåttan, Obetydligheten, Lapprit; som blottar inga andra fel, än sådana, hvilka äga vigt för Sanningen och Skönheten; som fördenskull helst sysselsätter sig med Mästare i Snillets verld, och med Pretendenter, hvilkas förmåga (eller åtminstone sträfvan) till något stort är omisskännlig, eller hos hvilka virtuositeten har utseende af geni; men som, äfven i klandret, yttrar sig med ej mindre hofsamhet än urskillning, med ej mindre mildhet än styrka; och som öfverhufvud begriper, att Vettets, Smakens, Vitterhetens allmännare förädling befrämjas mera genom att upphöja och upplifva, än genom att förringa och straffa.
Fruktansvärdt är, att han, som fann sitt tidehvarf alltför lättlynt, skulle tycka sig hos vårt tunglyntare upptäcka en ännu långt vildare yrsel af cotteri-anda och partisinne, en ännu vida hemskare brist på tyglad sjelfviskhet, på kärlek, på pietet eller aktning och erkänsla, på ädelmod, på hedersamhet, – kort sagdt, just på ”liberalitet” (i det ordets äktaste mening).
Föröfrigt skulle han, och det hos både granskare och läsare, – hvilka ju sjelfve äro granskare så till vida, som dem åligger att läsa med förstånd, – äfven träffa ett annat hufvudhinder för allmännare tillvaro af sundt omdöme: det omätligt stegrade Mångläseri, hvaraf nu nästan alla menniskor – bättre och sämre – upptagas och förbryllas.
Ty detta medbringar en själens bedöfning, en känslans förnötning, en smaksinnets förslappning och förskefning, som från sin sida mäktigt befordrar samhällslifvets öfverallt synbara lutande åt ett förnyadt tillstånd af fulhet och vildhet.
Den mer än någonsin utbredda gluphungern efter läsbibliotheker, dagblad och flygskrifter, är visserligen den sämsta skepnaden af detta frosseri; men äfven de lärdare företeelserna deraf äro, för sann bildning, föga mindre skadliga.
Jemväl här inträffar nämligen, dels att det drager med sig en spridning af uppmärksamheten, en splittring af allvaret åt för många håll, i ett lösligt brådskande från det ena föremålet till det andra, hvarigenom allt djupt och starkt interesse göres omöjligt; dels att smaken invänjes, om icke genast vid Dåligheten, dock snart nog vid
Medelmåttan eller vid den förnöjelse, som ock från henne desto ymnigare flödar, ju mera det tillförne ovanliga, att medelmåttan sjelf kan vara förenad med talang, nu har blifvit en alldaglighet.
Sålunda urståndsättes alldeles det omsider liksom förlamade sinnet, att rigtigt älska och förstå det Upphöjda, det Ädla, det Stora, det sannt Snillrika, det äkta Sköna.
Häraf kan ock förklaras det förbund, som nu hos så mången träffas knutet mellan fördragsamhet mot det Medelmåttiga, ja ändtligen sjelfva det Usla, och ofördragsamhet (eller åtminstone likgiltighet) mot allt hvad som lyfter sig öfver denna jemnlikhetsrymd.
Orsaken bör icke alltid sökas i hjertlöshet eller slökänslighet, i halfbildning, i omdömets råhet, i tadelsjuka, i afund: utan ofta helt enkelt deri, att den läsning, hvarvid man blifvit van att trifvas, är – ett beqvämt tidsfördrif.
Man läser icke de stora författarne med detta slags maklighet; man försättes, hos dem, i ett annat umgänge, än med sig sjelf och sina likar; man måste der låta sig af högre väsenden bortföras, till själens innersta trakter; och finner man denna färd alltför ansträngande, så – somnar man, eller blir vresig och slår boken i väggen.
Säkert är, att äfven bättre läsare och läsarinnor kunna fortare, än de förmoda, genom idelig mångläsning komma derhän, att goda och stora författares verk förefalla dem – om de än tiga dermed – såsom någonting besvärligt, kärft eller tråkigt, hvilket man derför antingen blott bläddrar i, eller läser med ett intryck som liknar det genom sand förrinnande vattnets, och i båda fallen sorgfälligt aktar sig att återse.
Ingen förmåga börjar bli så sällsynt, som den, att hålla sig uppe öfver den allt högre och högre ansvällande syndafloden af skrifverier, att sammandraga och sammantränga sin läsning från allt, hvad blott är nyhet, till endast det vigtiga, lärorika, sköna, bildande, eller till endast sådant, som gläder, som upplifvar för både tid och evighet; – hvarvid bör märkas, att till sådan glädje må gerna räknas äfven det blott småvackra, eller täcka och sällskapsroliga, såframt det är, hvad det är, med sanning och oskuld.
Huru ofta finnas ej nu, just i följd af brist på denna förmåga, till och med de bästa läsa det Skönaste med en blott matt och dufven förtjusning, hvars flygtiga ljumhet lika litet värmer som kyler!
Lefde Thorild ännu, så skulle han derföre, ofelbart, till sina öfriga lagar tillägga tvenne.
En för Läsare, af följande lydelse: ”läs så litet som möjligt, men detta lilla med besked”!
En annan för Recensenter, ungefär affattad så:
”recensera hvarken som ett legohjon, eller som en snille-sprätt!
Bägge äro rafsare, fastän af olika afsigter; men du, – var sann, var rättvis, var tacksam”!
Mellertid utesluter dock denna skuggsida icke tillvaron af en ljussida, hvars morgonstrimmor jemväl han skulle helsa med förhoppning.
En sådan strimma är t. ex. den hänryckning, hvarmed det herrliga skaldeverket ”Fänrik Ståls Sägner” blifvit mottaget; och öfverhufvud den känsla för Runebergs lika enkla som höga värde, hvilken, såsom det synes, mer och mer allmänt rotfäster sig.
En annan är den uppmuntran, som har mött Hagbergs ypperliga tolkning af Shakspeare; en tredje det ånyo mäktigt framstigande fosterlands-historiska nitet.
Äfven i dagens lifliga politiska skriftställeri skulle han urskilja, så från det ena som det andra af de stridande tänkesätten, åtskilligt af vigt och talang.
Sannolikt skulle han dervid instämma i dessa sin minnestecknares ord:
Det gifs en Frihet, som ej kring sin panna
Har ormar, ej ett mordbloss i sin hand;
Född att välsigna, icke att förbanna,
Hon varnar med en röst från Faderns land.
”Framåt”! den lösen äfvenväl är hennes;
Men hennes ”fram”, det leder uppåt blott;
Och hennes väg, som på sin klarhet kännes,
Evärdligt går, från Sannt, till Skönt och Godt.
Ehvar hon nalkas, skönja Höga, Låga,
Med brödrakärleks nit, hvarandras brist:
Hvad rätt jag gör? blir hvarjes första fråga;
Hvad rätt jag har? derpå han tänker sist.
Ännu ett par ord af vigt.
Thorild är en gestalt, som i sitt tidehvarf står med hjessan lyftad högt öfver det och med blicken rigtad åt ett anadt, ja, i ej ringa mån upplåtet fjerran.
Likväl står han, äfven i sin svenska omgifning, ingalunda fullkomligt enstaka.
Tvärtom bör nu det innerliga förhållande vara ögonskenligt, hvari Thorilds åsigter af Natur, Skönhet och Konst befinna sig till både Swedenborgs och Ehrensvärds; ett förhållande af så mycken frändskap, att de egentligen sammanhänga genom ett band af fortsatt evolution.
Denna har allsicke framgått ur någon ditåt syftande afsigt hos någondera; men ur saken sjelf; oaktadt den stora personliga olikheten mellan de trenne författarne, och den stora formala olikheten mellan deras läror.
Att så förhåller sig, är hos Thorild allramest märkbart: ty han står, å ena sidan, i lika nära relation till Ehrensvärd, som, å andra sidan, till Swedenborg; och de beröringspunkter med denne, som hos honom finnas långt flera än hos Ehrensvärd, äro hos honom ej heller så omedvetna, som de tilläfventyrs voro hos den sistnämnde.
Han till och med åberopar Swedenborg, på icke få ställen.
I sin verlds-åskådning var Swedenborg rentaf Theosoph, Ehrensvärd rentaf Artist, och Thorild rentaf Naturalist.
Väl är äfven den Ehrensvärdska åsigten, ehuru i sin art mera idealistisk, så till vida ett slags Naturalism, som den är en ästhetiskt återupplefvande Hellenism; men just derföre har den ock nästan uteslutande i sigte den ur Naturens Idee framfödda Konsten: då deremot den Thorildska har det afgjordt realistiska lynne, hvari Naturen sjelf nästan uteslutande vördas och bestämmer hvarje synpunkt.
Men det hade alla tre gemensamt, att de voro, hvad de voro, på ett både speculatift och poetiskt vis.
I en särdeles hög grad var Thorilds Naturalism både det ena och det andra; derför kunde hos honom de två elementer, af hvilka det ena hade yttrat sig hos Swedenborg såsom speculatif Mystik, och det andra hos Ehrensvärd såsom speculatift Konstnärskap, i viss – om än ganska ofulländad – mån synthetiskt sammansmälta.
Men att så är, tillhör det myckna, som hittills i Svenska Litteratur-historien varit obekant.
Tilläggom en nu sig erbjudande slutföljd.
Inser man, huru Swedenborgs, Ehrensvärds, Thorilds meddelanden om Lifvet, Kärleken, Skönheten, Poesien utgöra, oaktadt all skiljaktighet i afsigter och former, ett fortgående sammanhang; fäster man dervid äfven ett rättmätigt afseende på de utvecklingar, till hvilka den nu alldeles för litet ihågkomne
Höijer har fört en åsigt, hvilken i grunden är densamma som Ehrensvärds: då står blott åter, att rätt begagna dessa stora snillens förarbeten, eller att vidare fortsätta deras verk.
I sanning: det bör numera vara möjligt, att medelst ett slikt fortsättande omsider uppställa en fullständig Ästhetik, en lära om Skönhet, Kärlek, Konst och Vitterhet, som är i hvarje sin hufvudtanke uppvuxen på svensk botten, och som desto lättare kan, såsom en i god bemärkelse populär, för alla bildade Svenskar och Svenskor göras tillgänglig.
Sjelfbestående på sin egen grund och sjelf i sin form ästhetiskt njutbar, bör en sådan ock kunna bli – åtminstone i någon mån – sjelf productif; till och med i sin kritik, eller sina granskande tillämpningar.
Thorilds sista dagar.
I sin fullständighet, och med inbegrepp af hans skaplynne såsom skald, är nu det samband tecknadt, hvari Thorilds ästhetiska åsigter förena sig med hans philosophiska och politiska till ett gemensamt helt.
Ingen torde väl hädanefter underskrifva Leopolds – i stridshettan fällda och derigenom ursäktliga – slutdom: att man ”under hela hans skryt af hög sinneskraft, djup vishet, sublimt värde, icke ser annat än tomhet på tankar, oreda, vanmakt, och den häftiga skakningen af en hjerna, som vill remna alla ögonblick för att föda något ofantligt, och som ändtligen, med ett fasligt brak, föder – ett långt väder”274.
Att neka eller förringa Thorilds fel, vore ett fåfängt bemödande; men ock alldeles obehöfligt för hans minne.
Bland hans skrifter träffas icke mången, der vi ej möta (ömsom flera, ömsom färre) besynnerligheter i formen, jemte bisarra hugskott och förslager, vittnande än om någonting fantastiskt i hans väsende, än om någonting bristande i hans religiösa, vetenskapliga, vittra utbildning.
Dertill kom den honom egna ogemena upprigtighet, hvarmed han vid alla tillfällen yttrade en måttlös sjelfkänsla af det stora i sina gåfvor, sina syftningar, sin personliga kallelse.
Det var egentligen härifrån, som hans motparter, hvilkas fåfänga var af mera vanlig art och derför slugare, hämtade sina farligaste vapen.
I sjelfva verket ansåg han sig, rentaf, för ”den störste af dödlige som varit”; men utan att ändock tycka sig ”hafva en gnista af högmod”.
Så väl det ena, som det andra, har han berättat och förklarat i en bland hans papper funnen och ej längesedan utgifven sjelfkarakteristik275.
Granskar man denna förklaring närmare, så skönjes, att han likväl trodde sig vara, mindre det största snille som funnits, än en incarnation af sanningsnit och kärlek, med hvilken enhvar annan mensklig personlighet kunde lika litet jemnföras i oegennytta och rättrådigt omdöme, som i alltvågande sinnesmod.
Hvad evärdligen förblifver afgjordt, är, att han för hvarje opartisk framstår såsom en stor divinatorisk genius: i åtskilligt, en svärmare af högsta – men också ädlaste – ordningen; i det mesta, ett snille som onekligen, ehvad än dervid eljest må saknas, förtjenar vittsordet om den egenskap, hvarpå han sjelf satte högsta värdet: ”sublimt”.
Man torde bland hans skrifter näppligen kunna framsöka någon, der vi ej upptäcka en den djupaste känslohalt, och der ej denna är förenad, än med de sinnrikaste tankblixtar, än med verkligt utförda tankar, digra på innehåll, jemnlikt utmärkta genom åsigtens sjelfständighet och det så rent egendomliga i framställningens prägel.
Samstämmigt intyg af alla, som kännt honom personligt, förtäljer, att han talade ännu långt förträffligare, än han skref.
Få äro dock de författare af sådant slag, som täfla med honom i förmågan att öfversätta sitt tal till skrift.
Hans skrifsätt har ett behag, som aldrig förvissnar, i den ohärmliga omedelbarhet, den halft medvetna, halft omedvetna trohet, hvarmed det uttrycker, från de största skiftningar till de minsta, allt det individuella i både hans storhet och hans sällsamheter.
Mellertid hafva vi ännu, i vår öfversigt af hans personliga lefnads-öden, ej hunnit följa honom till deras jordiska gräns.
Tyvärr! den infann sig – menskligt att tala – alldeles för tidigt.
Vi sågo honom bosätta sig i Greifswald, och der fördjupa sig i arbeten af (till större delen) rent philosophisk beskaffenhet.
I knappa ekonomiska omständigheter, men utan att lida nöd, tillbragte han der ett i det hela behagligt tiotal af år; vid sidan af en huld Maka, och hugnad af tvenne älskliga barn: dottren Hilda och sonen Ivar Thord, bägge födda i Lübeck276.
Förhållandet till hans Colleger var – så långt vi känna det – ett vänligt, eller åtminstone ett icke ovänligt.
Den underrättelse om hans bortgång, som från en af dem blef insänd till Hamburger- Correspondenten277, berättar att det universitet, hvarvid han varit anställd, värderade i honom en ”in literarischer und politischer
Hinsicht merkwürdigen Mann, von seltenen Geistes-Talenten, der mit dem grössten Tiefsinn und den ausgebreitetsten Kenntnissen den feinsten Witz und die lebhafteste Einbildungskraft verband – ein Nordischer Jean Paul – der aber die ernsthaften Studien der Philosophie und Politik zu seinem Hauptgeschäfte wählte”278.
Märkas bör, att han, ej mindre angenäm i sitt umgänge än hedervärd i allt sitt enskilda lefverne, under dessa sista år väl stundom tillbakastötte dem, som ej nära kände honom, genom stolthet, men aldrig genom öfvermod; och att äfven den förra nu ej framträdde oftare, än någonting bragte hans sedliga ovilja i harnesk.
Alltid öppen och för alla tillgänglig, såg han sig gerna besökas af vetgiriga Studerande.
Vid den oförbehållsamhet, hvarmed han åt dem meddelade sig, åsidosatte han dock aldrig, att med lärarens vänlighet förena lärarens värdighet.
De beskrifva hans conversation såsom hög, rik, qvick, ständigt sig lik och ständigt vexlande; ofta ännu jemväl uddhvass, någongång krossande, om anledningar framkallade åskstrålen.
Det vanligaste samtals-ämnet var Litteratur och Philosophi.
På Kant, Fichte, Schelling och deras anhängare var han icke god.
Deremot hördes han ofta berömma Jacobi och Herder, yttra en djup vördnad för Swedenborg och Böhme, samt önska, att verlden vore full af sådana Christna, som Lavater.
Bland yngre tyska skalder satte han ett synnerligt värde på Hölderlin, och talade om honom gerna.
Af ynglingar, som interesserade honom, tillät han gerna sig motsägas; för och emot kunde i dessa slags disputations-akter afhandlas med mycken värma, utan att han befanns retad, eller någonsin ville segra genom annat än skäl.
Thorilds utseende och hållning bar en stämpel af ädelhet, själfullhet, lättrörlighet och smärthet, som – enligt hans mågs berättelse – ägde någonting hind-artadt.
Han var blond, med skär hy och klara, blå ögon; längden något öfver medelmåttig; växten smal och fin, utan att synas mager; ställningen alltid rak, med blickarna oftast rigtade uppåt; gången bestämd, fast, men ledig och skyndsam.
Alla kroppens ledamöter bildade tillsammans ett harmoniskt helt.
Lätt kom han i eld; förtjusning, hänförelse, – men icke halmlågans, – var hans lifselement.
Under lugna samtal visade hans ögon alltid den lifligaste uppmärksamhet, och kring de fina, genialiska minerna sväfvade ett eget behagligt småleende.
Men om något, som förekom honom ovärdigt, lågt, nedrigt, bragte honom i harm – (och detta hände blixtsnabbt): då förvandlade sig blick och ord till ljungeld och thordön.
Förmågan dertill hade han ock sjelf, i sitt omkring 1785 antagna namn (”Thors eld”, eller ”eld af Thor”), velat beteckna.
Den gentleman äfven i klädsel, som han varit redan under sin fattigaste tid279, fortfor han ständigt att vara.
Vi veta, att han i Upsala hade gjort sig ej mindre bemärkt genom moderniteten och finheten af sin mörkblå slängkappa, äfvensom prydligheten af sin hatt, än genom sitt stolta anlets-uttryck och sin på firmamentet fästade uppblick.
I allt sådant förblef han jemväl såsom Professor densamme.
Hans röst var välljudande; och han förstod att begagna den.
Svenska språkets skönheter framstodo, genom hans tal, hans föredrag, hans läsning, i den möjligast lifliga verkan.
Af honom hade Häffner lärt Svenskans rätta musikaliska deklamation; och berömde sig deraf icke litet280.
Ej heller kunde han upphöra, att vara Svensk.
Intill sin yttersta stund, omfattade han sitt fädernesland med oförminskadt brinnande kärlek.
Att dväljas bland minnen af svensk storhet och ära, var hans tankars vällust.
Ja: han – så tvifvelsam i mycket annat! – var i sin uppfattning af vår Nords fornhäfder till och med Rudbeckian; hvarför ock Herders nit för Skandinaviska
Mythologien281 gjorde honom denne vördade man dubbelt kärare.
Af samma orsak steg ock, med hvarje år, Gustaf III högre i hans hågkomst och gunst: så att han slutligen blott med stor otålighet hörde något anföras till hans klander.
– Också afslutade han just sin allrasista akademiska föreläsning med följande ord: ”Jag har nu uppräknat och karakteriserat några af Sveriges märkvärdigaste vetenskapsmän, och nämnt några bland de vigtigaste af Nationens storverk282.
Kosciusko, under sitt vistande i Stockholm, skref i sin Dagbok:
Dieu bénisse cette bonne et brave Nation!
Med denna önskan slutar jag, för det nu förflutna halfåret, mina föreläsningar”.
Och med denna önskan slöt han dem – för alltid!
Tiden af Gustaf Adolfs långvariga vistelse i Greifswald var honom angenäm; den utgjorde ock, såsom det synes, hans sista ostördt glada dagar.
Med nöje fann han då sitt umgänge sökas af landsmän, som täflade att betyga honom sin aktning: i spetsen gingo dervid de utmärktaste af Konungens omgifning; och en Wetterstedt, en De la Gardie, en Brinkman sågos i hans hus såsom dagliga gäster.
Tyvärr! den olycklige
Monarken bragte äfven till Pommern med sig det öde, hvaråt först Pommern, sedan Finnland, och snart hela Sverige gafs till sköflings.
Innan kort (1807) fick jemväl Pommern röna tyngden af den napoleoniska militär-despotism, som hade blifvit sjelfnödvändig frukt af en revolution, hvilken (enligt hans egen utlåtelse till Brinkman 1806) ”omogna naturalister283 predikat, adeligt oförstånd börjat, ofrälse oförstånd fortsatt, bofvar fullbordat” (här borde tillagts: hjellar försvarat), ”och sist en snillrik soldat tyglat för helt andra ändamål, än upphofsmännens”.
Land och stad öfversvämmades af fransyska troppar.
De inqvarterade sig i alla hus; och med dem nedslagenheten, harmen, betrycket, bekymret.
Äfven Thorild, som bebodde en hyrd våning, måste, så trångbodd han var, hos sig inrymma några af de ovälkomna gäster, som längesedan förgätit sitt vive la République för vive l’Empereur.
Från denna tidpunkt blef han icke mer densamme, som förut.
Man märkte, att hans känslighet var sårad, hans litterära verksamhet störd, hans lynne fördystradt.
Äger den berättelse grund, att han, under de sista åren, måst för sömnlöshet esomoftast nyttja opium284: så är klart, att sådant både tillkännagaf en redan försvagad helsa och påskyndade hennes undergräfning.
Så framskred tiden, under utsigter lika litet ljusnande för honom som för Europa och Sverige, till hösten 1808.
Aftonen före det slutliga insjuknandet begaf han sig ut på en lustvandring utom staden, ensam med en ung svensk vän, nuvarande Professorn i Greifswald Florello; då Student, och elfva år derefter hans måg.
Det var en den skönaste September-afton.
Solen närmade sig nedgången mellan präktigt färgskiftande moln.
Dylika aftnar, som påminna om sommarens försvinnande, förebåda tillika, i dubbel mening, en nykommande vår.
Thorilds ögon fästades oafvändt vid det aningsrika natur-skådespelet.
Ändtligen, när solen vidrörde horisontens bryn, sände han henne ett par slängkyssar, med utrop: ”farväl, vackra sol! farväl”!
Det blef, till denna sol, ett farväl för evigt.
Nästa dag låg han redan på sotsängen.
En genom förkylning ådragen feber med rysningar, urartade hastigt till nerf-feber.
Läkarekonsten mäktade ej hindra, att den medförde döden; som efter fjorton dagar, natten till den 1 October 1808, kort efter midnattsstunden, bortryckte honom vid en ålder af blott fyrtionio och ett halft lefnadsår.
De sista fyra dagarne hade han tillbragt i ett mestadels besinningslöst tillstånd; men återfick, kort före sitt slocknande, sansen fullkomligt; fattade då sin makas, sin fjortonåriga dotters och tolfårige sons händer, den enas efter den andras, och slutligen äfven den nyssnämnde unge vännens, med den till enhvar särskildt och två gånger uttalade afskedshelsningen: ”Gud välsigne dig!
Gud välsigne dig”!
De båda barnen följde honom snart nog:
Dottren, en älsklig och englagod varelse, ej långt efter sitt giftermål med Prof. Florello; Sonen, icke månget år sednare.
Efter denne, som lyktade sin korta bana såsom Conrector vid det såkallade Tyska National-Lyceum i Stockholm, qvarbor ännu i Sveriges hufvudstad en Enka med två söner; men i ett armod, för hvilket – åtminstone der – Thorilds afkomma ej borde vara blottställd.
Utom dem efterlemnade han ock en dotter, Clara Eugenia, som var hans äldsta barn och erhöll i Tyskland, hos Farmodren, sin uppfostran: en underbar flicka, ovanlig redan i utvärtes måtto, kallad i Greifswald den ”nordiska skönheten”, till själ som till kropp sin Farfaders bild i qvinlig förmildring; af alla, som kände henne, älskad, ja beundrad.
I henne uppflammade ännu en gång, med skärad strålglans, den Thorildska själslågan; men blott, för att lik ett stjernskott blänka och försvinna.
Redan 1843, sedan jag från henne nyss förut bekommit
Farfaderns skaldestycken prydligt renskrifna af hennes hand, slutades – i Greifswald – hennes tjuguåriga lefnad.
Äfven denna förlust, af sitt lifs sista glädje, har Thorilds egen vördnadsvärda Enka nödgats öfverlefva.
Boende hos sin Måg, delande hans trånga, men af kärlek och tålamod förljufvade villkor, afbidar hon med honom det annalkande återseendet af alla de älsklingar, som – enligt ett herrligt uttryck af våra skandinaviska fornfäder – ”farit förut till det andra Ljuset”.
Och under väntan derpå, besöker hon så ofta hon förmår den inbjudande plats, der stoftet af Maken, Dottren och Sondottren hvilar.
Denna plats, dit de närmaste vännerne och ett tåg af den studerande ungdomen beledsagade en stor andes öfvergifna kroppsgestalt, bör vara Svenskar helig.
Den är belägen i grannskapet af Greifswald, vid den lilla landskyrkan Neuenkirchen.