Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ovanlig höflighet bugade sig baronen för häradshöfdingen i det han gick, men denne vårdade sig ej att ge honom en enda blick, utan annoterade noggrannt i protokollet tillägget i Stina Persdotters bekännelse.
Fjorton dagar derefter kom skrifvelse från Kongl. Hofrätten, att häradshöfdingen vore entledigad från sitt förordnande och att en annan var tillförordnad i hans ställe.
Unga Stjernfeldts och Jernkronas hade påföljande vintern företagit en utrikes resa och uppehöllo sig för närvarande i Dresden, med undantag af Jernkrona, som qvarstannat i Berlin för att njuta läkarevård.
Hans sjukdom antog med hvarje dag en allt betänkligare karakter, och Berlins läkare fruktade den redan vara så inrotad att den numera vore omöjlig att häfva.
De hade väl tillstyrkt att äfven hans fru skulle stanna qvar, på det att hennes redan betydligt undergräfda helsa skulle återställas; men hon fann sig alldeles icke hågad dertill, utan ville ut i verlden för att njuta lifvet så länge hon kunde.
Men efter en månads vistande i Dresden blef det henne nödvändigt att åter rådfråga läkare, och denne föreställde henne, att om hon ej snart sökte grundlig hjelp, skulle inom kort hennes utseende bli vanstäldt.
Det verkade, och det beslöts att hon skulle resa tillbaka till Berlin.
Som det ej gick an att hon reste ensam, så gjorde hennes bror henne sällskap.
Celestine hade på Nannas enträgna bön fått följa med ut, och hon och Nanna voro således nu på tu man hand i Dresden.
Lifvet var för dem der visserligen något enformigt, men de trifdes dock temmeligen godt i sin enslighet, och roade sig om förmiddagarna med att promenera, och om aftnarna försummade de ej spektakler och konserter.
Violinspelaren Ernst var kommen till Dresden och skulle om aftonen ge konsert.
Nanna hade skickat efter två biljetter och en affisch, och under det nu damerna väntade på vagnen, sysselsatte de sig med att studera programmet.
Bland andra numror förekom en ny konsert af Mendelsohn, som komponisten, hvilken för tillfället var i staden, sjelf lofvat exeqvera.
Månget beväpnadt och obeväpnadt öga var rigtadt på de begge vackra Svenskorna, som sutto i en fondloge, och konversationen var i full gång, då hastigt ett «sch» hördes i salongen.
Det var blott regissören som trädde fram och gaf tillkänna för publiken, att herr
Mendelsohn genom en påkommen opasslighet blifvit hindrad att utföra den af honom lofvade nummern, men att en resande konstnär som helt nyss inträffat lofvat exeqvera den i hans ställe.
«Åh det var skada!» hviskades här och der af dem som gerna hade velat höra Mendelsohn sjelf; men i allmänhet gjorde underrättelsen en pikant effekt, och då Mendelsohnska konserten var första nummern i andra afdelningen, så voro allas blickar nyfiket spända åt det håll hvarifrån konstnären skulle inträda.
Fonddörren slogs upp.
Hvem vänta vi, om icke Alexis, och det var ganska rigtigt han.
Nanna gaf till ett lätt anskri, ty hon kände genast igen honom, oaktadt hans utseende var något förändradt och i synnerhet hyn genom söderns sol blifvit mörkare.
Alexis helsade publiken ledigt och utan affektation, satte sig till flygeln och gaf orkestern en vink att börja.
Ännu under Tutti hade mången den oartigheten mot komponisten, sina grannar och sig sjelf, att hviska och tala; men föremålet derför var nästan uteslutande konstnärens person, som ingen kunde erinra sig förut hafva sett, och äfven hans namn, på hvilket ett par personer fått reda och som nu transporterades från man till man, var af alla okändt.
Man väntade sig således föga.
Stormen i tutti hade lagt sig.
Det hvilade en tung åskluft öfver tonerna, hvilka i ett långsamt decrescendo småningom drogo sig undan och stannade skälfvande i ett pianissimo.
På en gång ljungade konstnärens händer öfver klaviaturen, och tonerna frustade eld och lågor.
Första satsen var ej väl slutad, förr än ett allmänt bravo strömmade till honom från alla håll.
Vid slutet af första allegrot kufvade han med väldig arm de mest hårdnackade svårigheter, och när fienden låg slagen och tutti jublade en segersång, instämde hela huset i ett hurrarop, som om det varit från en person.
Under adagiot, en enkel amoroso som blott hviskade om kärlek och frid, syntes mången tår i åhörarnes ögon, och när det var slut höjde sig ingen hand till applådissemang, men just i den allmänna stillheten som rådde låg konstnärens yppersta belöning.
En yr final kom nu dansande med lätta språng, elektriskt gnistrade qvickheter kring konstnärns fingrar, och i det mest sjelfsvåldiga, glada öfverdåd lekte tonerna med hvarandra.
Publiken måste göra våld på sig för att ej med bifallsyttringar falla in midt under de glänsande passagerna, men när stycket var slut, bröt den tillbakahållna stormen så mycket vildare lös, och under ett länge uthållande dån af hurrarop och handklappningar drog sig Alexis tillbaka.
Hvem kan sätta sig in i hvad Alexis nu kände?
Länge stod han som en drömmande och märkte knappast artisterna, som trängdes omkring honom och lyckönskande tryckte hans händer, och kunde med svårighet fatta hvad en vaktmästare menade, som fått befallning att helsa honom från en Svensk dam i logen N:o 11, som önskade tala med honom.
Mekaniskt följde Alexis vaktmästarens anvisning, och då nu logedörren öppnades, Nanna slog upp sina vackra, af glädjetårar fyllda ögon, och räckte honom sin varma hand, så – – behagar herrskapet kanske se på sångerskan der nere, som framträder ledd vid handen af konsertgifvaren.
Se huru graciöst hon ur hans hand emottar sångpartiet och niger för publiken, och hör dessa rulader uppför och utför, och denna drill, jag tror den räcker en hel qvart – hon måste vara en stor artist.
Alexis följde damerna hem och bjöds naturligtvis att stanna qvar till supéen.
Det var den aldra lilla trefligaste måltid man kunde tänka sig.
Alexis talade om alla sina öden, Nanna så litet som möjligt om sina, och Celestine hade knappast några att tala om.
Det blefve för vidlyftigt att citera allt hvad Alexis berättade hade händt honom på de aderton månader, som förflutit sedan han lemnade fäderneslandet, och vi inskränka oss således att i största korthet förtälja, att han lemnat Paris för två månader sedan för att företaga en konstresa i Tyskland, men hvart han kommit hade man afrådt honom att ge konsert, dels emedan hans namn vore alldeles okändt, och dels emedan på de flesta ställen antingen nyss varit ryktbara konstnärer eller sådana snart väntades.
Emedlertid hade hans kassa, som från början ej var rätt betydlig, sammansmält och bestod i närvarande ögonblick af några små silfvermynt.
I den betryckta belägenhet hvaruti han var hade det nu yppade tillfället att låta höra sig kommit förträffligt till pass; men det var icke heller här utan möda som han lyckades att få uppträda.
Oaktadt han medförde betyg om sin talang från ett par af de största musici i Paris, så hyste man dock misstroende dertill, och det var blott den lyckliga händelsen att konsertgifvaren sjelf en gång i ett privatsällskap i Paris hade hört Alexis, dock i en mer obetydlig nummer, som gjorde att han erhöll tillstånd att öfvertaga Mendelsohns parti.
Nu hoppades han emedlertid hafva dokumenterat sig så, att han kunde räkna på att få ge en fördelaktig konsert och sedermera fortfara att få bygga på den grundsten, som redan var lagd till hans rykte.
Celestine frågade naturligtvis efter Albert.
Alexis hade ej haft bref från honom sedan han lemnade Paris.
Då var Albert i Rom, och skref att om han lyckades att till det pris han önskade få sälja en tafla, som han hade under händer, så ämnade han att påföljande vår som hastigast göra ett besök i fäderneslandet, der ändå som han hoppades den rikaste belöning för hans konstnärsarbeten väntade honom.
«Ack den som ändå hade honom här i qväll!» suckade Celestine, och den som påstår att ingen lycka är fullkomlig här på jorden, den vill jag ge svart på hvitt på att han misstar sig, ty se bara åt dörren som öppnas derborta; hvem är det som kommer om inte Albert?
Högt skrek
Celestine till af glädje och låg i Alberts armar, och i glädjen omfamnade äfven Alexis och Nanna hvarandra utan att tänka derpå.
«Hur i Herrans namn har du kommit hit?» var det första Alexis frågade, sedan han kunde förmoda att Albert åter kommit till så pass sans, att han kunde ge ett förnuftigt svar.
«Alldeles som du,» svarade Albert.
«Jag har hela långa vägen sett ditt namn för mig på poststationerna, och då jag nu kom hit och tog in på detta hotel och såg efter på taflan hvilka resande som här logerade, så – du får ursäkta mig det min bror – men sannerligen glömde jag ej i hastigheten dig för de kära namn jag der läste.
Men jag visste också ganska väl att jag skulle träffa dig här, ty just som jag steg ur diligensen gingo ett par herrar förbi, som, efter hvad jag kunde sluta, kommo från konserten, ty de sade att det var fråga om hvem som för aftonen vunnit största triumfen, konsertgifvaren sjelf eller den der Svensken Alexis.
Du kan veta huru gladt mitt hjerta klappade vid dessa ord, ty nu hoppades jag skulle du ej vidare få orsak att komma med sådana jeremiader, som dem du sände mig hit från Frankfurt.»
«Åtminstone skall du slippa få höra jeremiader i afton,» svarade Alexis, och något för jeremiader mindre böjdt sällskap har väl knappast någonsin varit tillsammans.
Den länge saknade rodnaden på Nannas kinder var återkommen i hela sin friskhet, hennes ögon strålade af fröjd, och hon var glad och yr som den gången då hon på Sätraholm lemnade Alexis blåsippan som hon plockat i skogen.
Alexis påminte henne nu om detta tillfälle och letade fram ur sin portfölj blomman, som han alltsedan omsorgsfullt bevarat.
Till belöning – – men jag fruktar att vi numera här äro öfverflödiga personer och draga oss derföre undan.
Påföljande dag inflyttade Alexis i samma hotel, och sedan han gjort en förmiddagsvisit hos damerna, gick han till kapellmästaren för att anmäla sig till konsert.
Den mötte nu icke ringaste svårighet, utan tvertom utbad sig kapellmästaren att sjelf få anföra konserten, och en fördelaktig dag blef vald.
Alexis hade lofvat att komma tillbaka till
Nanna till middagen, men det hade så när ej blifvit utaf, ty på gatan måste han samtala och promenera med än den ena och än den andra, som helsade på honom och frågade om de voro igenkända, och oupphörligt måste han säga: «ja bevars, mycket väl», ehuru han kanske ej kände igen en enda.
Och hvar träffar man ej sådana der månmenniskor?
Verlden är ju af dem full.
Men med månmenniskor menar jag icke sådana, som man enligt en tidnings uppgift kan i månen upptäcka med hydrooxygenmikroskop, utan sådana som man på sjelfva jorden behöfde använda hydrooxygenmikroskop för att upptäcka, såvida de ej genom en plågsam efterhängsenhet gåfve sin tillvaro tillkänna – sådana som genom egen obetydlighet hafva behof af att, likt månen, låna ljus af en sjelflysande kropp.
De igenkännas derpå, att de gerna passa på tillfälle att på allmänna promenaderna gå, så vida det ej låter sig göra arm i arm, åminstone vid sidan af utmärkta personer, för att sedan kunna säga för sina bekanta, ehuru blott så der en passant:
«den och den träffade mig på gatan och föreslog att vi skulle göra en promenad tillsammans; han talade om för mig det och det, och det, och det, och ni kan inte tro hvad det är för en ämabel menniska och hvad det är för en lysande talang,» o. s. v.
Men ehuru besvärliga dessa än äro för konstnären, äro de dock för honom af stor nytta, ty igenom deras pladder bearbetas till stor del massan, som är den af hvilken konstnären väntar sin materiella belöning.
Men för konsten äro de skadliga, ty de haka sig fast vid alla personer som vunnit ett rykte, utan att fråga efter eller göra sig reda för huruvida ryktbarheten är väl förtjent eller ej, och tjena sålunda lika ofta charlatanen som den sanna konstnären.
Ändtligen hade Alexis lyckats skilja sig vid alla dessa artistbromsar och retirerade hungrig och uttröttad in i hotelet.
Herrligt smakade middagen tillsammans med de tre vännerna; vinflaskorna skonades ej heller, och glädjen stod högt i taket, då dörren öppnades och Stellan inträdde.
Stellan blef blossande röd af harm, icke allenast öfver att finna de oväntade gästerna der utan äfven emedan Nanna helt och hållet glömde att stiga upp och vederbörligen uppvakta honom med ett famntag, ty han medförde en rik Engelsk lord, med hvilken han gjort bekantskap i Berlin och sedermera rest tillsammans, och hvad skulle hans herrlighet få för opinion om Stellans friherrinna, då han nu fick se henne tillika med sin syster sitta till bords med ett par ungkarlar och på ett, som det förekom honom, verkligen bacchanaliskt sätt njuta lifvet.
Stellan fann dock nödvändigheten att hålla god min, och han blidkades något när han fick veta hvilket uppseende Alexis gjort på konserten, ty han var dock derigenom numera ej en så obskur person att hans herrlighet skulle finna sig generad af att vara med honom i sällskap.
Stellan hade för öfrigt vissa anledningar att taga skeden i vackra hand, ty hans kassa hade i Berlin tagit en svår törn på rouge et noir, och han hade ej ens kunnat komma derifrån, om han ej pantsatt några sin hustru tillhöriga juveler, hvilka han för säker.hetensskullmedtagit
Emedlertid blefvo Nanna och Celestine rätt öfverraskade af Stellans ankomst, ty de hade ej väntat honom förr än aldraförst om åtta dagar.
Hvad som utom den uppståndna penningbristen så plötsligt hade påskyndat resan hör till den hemliga historien, åtminstone tills vidare.
Men måhända kan hans herrlighet lorden upplysa något derom, i händelse herrskapet täckes fråga honom.
På eftermiddagen aflägsnade sig Albert och Alexis så fort de kunde, och äfven Stellan drog sig undan, lemnande hans herrlighet med damerna.
Väl är det ej just så vanligt att hos Engelsmännen träffa mycken belefvenhet, men de hafva dock i allmänhet en viss savoir faire som utgör ett slags surrogat för den finare turnyren.
Men hos denna saknades både det ena och andra, och hade ej hans herrlighet genom de röda polissongerna och de röda stora näfvarna, som hängde nedanför de korta frackärmarna, dokumenterat sig, så hade man haft svårt att säga om det var en Engelsman eller en Kamtschadal man hade för sig.
Nanna var på dubbelt sätt generad af att hålla den storbritanniska besten sällskap, ty först och främst var hon ej så hemmastadd med det Engelska språket att hon ledigt kunde tala det, och för det andra tycktes herrligheten ha temmeligen ondt om ämnen.
Stellan hade gått in i sitt rum för att bryta de bref, som under hans bortovaro hade ankommit.
Det var ej mera än två, och poststämplarne utvisade, att det ena var från Berlin, det andra från Sverige.
På det som var från Berlin syntes utanskriften vara skrifven af en fruntimmershand, och som det föll först i Stellans händer så bröt han det först.
«Min herre!
Jag skrifver detta bref i det ögonblick jag fått underrättelse om er afresa.
Det vanhederliga sätt på hvilket ni behandlat mig kommer att föranleda mig att emot er gå fullkomligt skoningslöst tillväga, derest ni ej hastigt rättar ert fel och med omgående sänder den oss emellan öfverenskomna summan.
Ingen har till den grad som ni missbrukat mina behag, men jag skulle hafva åtnöjt mig att blott med förakt vedergälla den brist på heder ni visat genom att så skamlöst missbruka mitt förtroende, blott det stannat dervid, att jag ej blifvit kontant ersatt för all den tid jag för er skull uppoffrat och all den omsorg jag gjort mig att för er göra mina favörer så intressanta som möjligt; men när ni dertill haft den framfusigheten att låna min verkligen dyrbara collier och att resa bort utan att igenlösa den, så finner ni att jag har full anledning att anlita de lagliga auktoriternas mellankomst, och om ni i mig funnit den som villigt fogat sig i edra mest barocka kapriser, så ber jag er göra er beredd att numera från mig uthärda den bittraste förföljelse, derest ni ej skyndsamligen godtgör er förbrytelse.
Ni känner min liäsong med ministern von L. och att det således kostar mig endast en vink att få min hotelse verkställd.
Sophie N.»
Det andra brefvet var från Stellans far och lydde:
«Min kära Stellan!
Jag får härmed underrätta dig, att jag genom förbannade omständigheter, som kommit emellan, ser mig urståndsatt att nu skicka dig de af dig reqvirerade 6000 rdr., och som jag ej heller ser någon dager att så snart göra det, så finner jag ingen annan utväg, än att du tills vidare gör upp med Jernkrona att få tillgång till hans kassa.
Saken är den att den satans ryttmästar P. å nyo uppväckt processen med mig om ej mer eller mindre än hela Tunanäs.
Man har gjort upp att jag skulle ha åtkommit egendomen genom tvänne falska vittnen, som nu afgifvit en formlig bekännelse, och derigenom har målet fått ett ganska betänkligt skick.
Jag har emedlertid satt alla fjädrar i rörelse för att genom mina liäsonger i Stockholm få en lycklig utgång af saken, och jag vill inte tro annat än att affären på det sättet skall kunna arrangeras, men i alla fall så har min kredit för ögonblicket lidit ett sådant af bräck, att jag med svår nöd är i stånd att för egen räkning få låna 100 rdr.
Jag reste sjelf till dina svärföräldrar och bad att de ytterligare skulle förskjuta den reqvirerade summan; men du vet sjelf huru våra affärer der stå och huru envis käringen är då hon föresatt sig något.
Kära du, om du spelar derute så var försigtig, ty det behöfs både näbbar och klor om man skall stå sig emot så skickliga spelare som man träffar vid faraoborden i en del af de Tyska städerna.
Äfvenledes får jag göra dig uppmärksam på angelägenheten att vara försigtig i umgänget med din hustru, ty en ruptur vore i detta ögonblick det fatalaste som kunde hända, och en sådan kunde under närvarande omständigheter inträffa, derest din hustru skulle skrifva ännu ett pjunkigt bref till sin mor.
Faderligen
Arvid Christian Stjernfeldt.»
«Djefveln annamma!» mumlade Stellan skärande tänderna, ref sönder brefvet i tusen bitar och kastade dem på golfvet.
På hvad sätt skulle han komma från den exigeanta Sofi, hvarmed skulle han nu godtgöra räkningen på värdshuset, der han med familj uppehållit sig en månad, och huru skulle han nu kunna återställa lorden de 100 thaler denne i Berlin förskjutit honom?
Då Stellan åter kom in till damerna, kunde ingen märka i hvilken sinnesoro han var, ty tvertom syntes han högst munter och upprymd, och gaf sin hustru åtskilliga små prof på uppmärksamhet, hvilket från hans sida, i synnerhet på sednare tider, var någonting högst ovanligt.
Hans herrlighet lorden kom äfven genom ett par glas whisky snart i ett särdeles godt lynne och började att skämta med damerna på ett sätt att de gerna aflägsnat sig, om icke Stellan gifvit dem den bestämdaste vink att de borde stanna qvar.
Isynnerhet
Nanna var föremål för lordens oartiga artigheter, och då lorden på henne fäste blickar, som tillkännagåfvo att han icke var känslolös för hennes behag, så uppgick hastigt ett ljus i Stellans själ, och inom få ögonblick hade han uppgjort en plan att draga sig ur sitt bryderi.
Under en promenad till häst, som Stellan och lorden följande dagen gjorde, var Nanna hufvudsakligen föremålet för deras samtal.
Stellan försummade ej att för lorden framställa Nannas egenskaper i en dager, som han kunde förutsätta att hans herrlighet helst önskade se dem uti, och vid skildringen af hennes behag iakttog han ej särdeles grannlagenhet.
Han lyckades också verkligen att få fötter under hans herrlighets eljest tröga fantasi, och när han förmärkt sig hafva vunnit detta första ändamål, började han ställa sig som vore han svartsjuk på hans herrlighet, lät såsom af distraktion då och då undfalla sig några anmärkningar öfver huru litet man har skäl att egna qvinnan sin kärlek, då sjelfva hans hustru, som eljest alltid varit ett mönster af trohet, kunde fatta tillgifvenhet för någon annan än honom sjelf.
Hemkomna från ridten började hans herrlighet att ge Nanna mer eftertryckliga bevis på sin ömma låga, och då Nanna förskräckt drog sig tillbaka för hans ömhetsprof, lät Stellan honom förstå att sådant kom af förställning och att hon blott begagnade detta som ett medel att starkare fängsla honom.
Stellan upphörde ej att grondera öfver sin hustru och gick till och med så långt, att han framkastade vinkar om att det för hans lugn torde blifva nödvändigt att skilja sig från hans herrlighet, hvilket dock skulle bli påkostande, i anseende till den vänskap han fattat för herrlighetens person.
Emedlertid förmanade Stellan Nanna att visa lorden all möjlig uppmärksamhet, emedan hans bevågenhet i närvarande ögonblick vore för dem af yttersta vigt.
Alexis hade annonserat sin konsert, och inom två dagar hade han huset utsåldt.
Stellan sökte nu att komma med honom på en lite familjärare fot, och Alexis blef ej litet förundrad då han en dag fann sig vara bjuden till middag af Stellan.
Men middagen höll så när på att inte bli af, ty värden på stället, som redan för ett par dagar tillbaka presenterat räkning och fått löfte om liqvid men blifvit mankerad, lät på det allvarligaste vis Stellan förstå, att han ej kunde lemna mer innan det gamla var betaldt.
Stellan gjorde en visit hos Alexis, åberopade sin gamla bekantskap med honom, och efter en introduktion, hvaruti han demonstrerade huru vanligt det var att man på utrikes ort kunde råka i en ögonblicklig förlägenhet för penningar och huru dyrbar pligt det vore för landsmän att då sådant inträffade räcka hvarandra en hjelpsam hand, framkom han med hvad Alexis redan länge väntat, nämligen en diskontering på ett par dagar af några hundra riksdaler.
Alexis lemnade honom summan med största beredvillighet, ehuru derigenom gick bort en stor del af den behållning han af konserten påräknat; räkningen blef betald, ehuru blott till hälften, emedan Stellan anordnat den andra hälften till ett högre ändamål på aftonen, och middagen blef serverad.
Rouletten tog på aftonen de penningar med hvilka värdshusvärdens saldo kunde hafva blifvit betaldt, och med morgondagen vaknade nya bekymmer.
Nu var intet annat råd än att på allvar uppgöra affären med lorden.
Vid ett glas grogg afgjordes, att mot en summa af 500 pund skulle Stellan påföljande natten hålla sig borta.
Nanna vore ej ovan dervid, ty nästan hvarje natt uppehöll han sig på spelhus.
Lorden skulle emedlertid smyga sig in i Nannas sängkammare, o. s. v.
För den möjliga händelsen, att Nanna skulle skrika eller göra allarm, hade man äfven tagit sina försigtighetsmått, och allt var arrangeradt på bästa vis.
Stunden nalkades då hans herrlighet skulle vinna lönen för sin kärlek.
Supéen, vid hvilken lorden äfven var närvarande, var redan förbi.
Nanna gjorde sig beredd att gå till sängs och Stellan till spelhuset, då i detsamma trenne starka slag dånade på porten.
En poliskommissarie och fyra gens d’armer kommo uppför trappan.
De sednare stannade vid dörren, men kommissarien steg fram och frågade: «Är det baron Stjernfeldt från Sverige?»
– «Ja,» svarade Stellan blek som ett lärft.
– «Och det är Thomas Smith, också kallande sig Lord Salbury.»
Hans herrlighet svarade intet, men hans tystnad togs för ett jakande svar.
«Från Polisdirektionen i Berlin,» fortfor kommissarien, «har ankommit skrifvelse, att
Smith derstädes blifvit angifven såsom misstänkt att hafva mördat sin herre och husbonde lord Eduard Salbury och medtagit alla hans penningar och effekter, å hvilka förteckning finnes bifogad.
Smith skall flera gånger förut vara straffad för nesligt brott, och bland andra signalementer uppgifves äfven ett brännmärke på venstra axeln, hvilket jag anhåller att få se.
Gens d’armerna framträdde.
Hans herrlighet afkläddes så mycket som behöfdes för att få axeln blottad, och brännmärket fanns der ganska rigtigt.
Struensee.
Stadsläkaren i Altona. (1898.)
– II.
På höjderna.
(1899.)
KORSETS VÄG.
(Kjöbenhavn 17 jan. 1772.)
Festens sista ljus ha brunnit ut.
Det lider mot morgon; men ännu rufvar mörker öfver landet.
En ensam yrvaken fiskmåse kretsar som en hvit vålnad med ljudlösa vingslag i dunklet öfver Kalleboe-kanal.
Slottet reser sig som ett jättekummel och stirrar med sina tusen slocknade ögon gåtfullt mot staden, hvars sammangyttrade små hus frammana föreställningen om en bidande skock af dvärgar, bundna till jordens mörker.
Endast kyrkornas torn lyfta sig därur och peka med spetsiga spiror uppåt mot den frostblå himmeln, där tallösa, tindrande stjärnor vittna om världsalltets lif ofvan gränsen för allt mänskligt förnimmande.
Skiltvakterna, som försiktigt trampa af och an öfver de isbelupna stenarna utanför slottets portar, stanna alltsomoftast och lyssna.