Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Staten gifver millioner, för att bereda den utbildade brottslingen ett beqvämt lif, då han blifver farlig för samhället, mea för alt förekomma brottet gifves intet.
Al den alltför otillräckliga enskilda välgörenheten öfverläter man att, genom vården af ett och annat utur lastens hålor framdraget barn, frälsa några få af desse uslingar frän behofvet af att välja mellan ligga eller stjäla.
Samhället bar rättmätiga fordringar pä hvarje dess medlem, att han bidrager till det helas förkofran, men det är äfven skyldigt se lill, alt det för hvar och en göres möjligt alt fullgöra sin pligt, och enda utvägen härtill -är, att Slaten vakar öfver det nya slägtets uppfostran, och blifver fader för dem, som ej äga annan ledning, icke andra föredömen, än dem en redan fallen menniskorace kan gifva; och som Stockholm framför andra orter har behof af Statens mellankomst i denna del, sä får jag vördsamligen föreslå, alt It. tSt. malte ställa under K.
Ales disposition en tillräcklig summa, flir att dermed., endera hilda en ny räddningsanstalt för vanvårdade harn i hufvudstadens eller för uti utvidga de för sådant ändamål redan befintliga.
N Oin remiss lill StatsUlsk. auhålles vördsammast.
Hr af Donner, Gust. Wilh., hade inlemnat ett så lydande mern.:
Vid innevar. riksmöte, då, i anseende till så många andra oundgängligen nödvändiga utgifter, en af rättvisa påkallad, utaf mig och troligen många andra önskad, förhöjning uti en del embels- och tjenstemäns lönevillkor svårligen lärer kunna tillväga bringas, synes mig likväl sä mycket böra åstadkommas, att Statens tjenare befrias från erläggande af bevillning ä deras löner.
Att embetsmannen fortfarande bör vidkännas personlig skyddsafgift, bevillning för den fasta egendom han kan äga, mantalspenningar o. s. v. bestrider jag naturligtvis icke; men alt Slaten ä hans, för arbetet i det allmännas tjenst tillförsäkrade lön afdrager en del, och denna ej sä obetydlig, saknar i min tanka all billighetsgrund och lärer numera brukas uti ganska få länder.
Embetsmannen har ju, för att kunna tjena Staten, mäst förskaffa sig elt föreskrifvet mått kunskaper, hvilket ej sker utan ansträngning och kostnader; han har ju genomvandrat en lång period af sitt lif såsom extraordinarius och lönlös; bör således icke, när Staten ändtligen gäldar hans möda, belöningen utgå oafkortad?
Pä papperet figurerar visserligen i 220 Den 14 Augusti e. ra. aflöningsstaten en summa, som i ett fattigt land tyckes, åtminstone för vissa embeten, vara försvarlig nog; men då man besinnar den lid, som förflutit utan vedergällning, de afdrag, hvilka qvartaliter ske till pensionscassor oell dylikt, aftjenande af nådars besparing, fullmaktslösen o. s. v. blir det verkliga resultatet föga tillfredsställande för tjensteinnehafvaren, som slutligen för det bela påföres bevillning efter den stadgade tariffen.
Mången liten stad i vårt land betalar ej så mycket i skatt, som en enda af vissa embetsmän.
Det är denna hårda beskattnings upphäfvande, jag vördsamt påyrkar.
Mycket mera vore i ämnet att säga, men jag vill ej i en solklar sak för en upplyst församling belasta prot. med långa anföranden.
— Om remiss till behörigt Utsk. anhålles.
Hr Klingstedt, Gustaf Fredr., hade inlemnat följande.
Då H. M. Konungen, uti den i afskrift härhos bifogade nåd. resol. uppå förra Kamereraren vid Tullverket Kammarrättsrådet Winrotbs lind. nådeansökning, i afseende pä honom ådömdt ansvar i Finérska tullbalancemälet, behagat i nåder förklara bans anhållan om eftergift af honom ådömd ersättning icke föranleda till någon af K.
M. beroende åtgärd, samt sålunda boredt honom utvägen att hos R.
St. få denna vigtiga fråga framställd, begagnar jag min riksdagsmannarätt att vördsamt framlägga de skäl, som efter min åsigt tala för, att den sökte eftergiften medgifves.
Dessa skäl äro: l:o att Kammarrättsrådet Winroth, enligt hvad handlingarne i balancemälet utvisa, ej varit brottslig, eller lill balancens fördöljande behjelplig, utan endast varit felaktig genom sitt för långt utsträckta förtroende lill den allmänt aktade och om oredlighet af ingen inom verket misstänkte uppbördsmannen Finer, samt blifvit missledd af de från inkommande sjötullskammarens föreståndare sedermera falska befunne uppgifter. 2:o.
Att Winroth aldrig stått och ej eller vid Finers död fans std till honom i någon förbindelse, eller af ballanccns fördöljande kunnat äga eller ägt den ringaste förmån. 3:o. Winrotbs uraktlåtenhet att ej skriftligen anmäla sin oförmåga att, genom ofta förnyade påminnelser, kunna förmå Stockholms inkommande sjötullskammare och casseurseontoret att afgifva sina räkenskaper, var visst ett tjenstefel; men dä han, efter hvad ransakningen utvisar, styrkt sig hafva detta förhållande hos Cameral-Deparlemcntschefen muntligen lillkännagifvit, var det mera dennes, än Winrotbs fel, såsom dess närmaste förman, sorn det ålegat, alt Winroth om ett sådant skriftligt anmälande förständiga; men Ilr
Departementschefen delade Wiuroths och hela verkets blinda förtroende för Finer, som hade de svåra följder, hvilka sedermera inträffat, och hvartill äfven bidrog den, på grund af gammal häfd och långlig vana, allmänt antagna öfvertygelse, att berörde räkenskaper, i anseende lill Den 14 Augusti e. m. 221 tullafgiftens indrifvandc och dessa departementer åliggande många göromål, ej kunde på derföre bestämd tid ingifvas.
Att Kammarrättsrådet Winroth för detta sitt fel, och sin på ålderdomen saknade kraft att strängt efter bokstafven uppfylla alla i och för utöfningen af den svåra och ansvarsfulla kamererarebefattningen meddelade controllföreskrifter, redan lidit mera än mycket, ej allenast genom att blifva tilltalad och dömd för uraktlåten tjenstepligt, som han under 53 ars tjenstetid i öfrigt så väl uppfyllt, och derunder redovist för många millioners uppbörd, som från Götheborg och öfrige sjötullskammare i riket gått genom hans händer, samt städse af alla de styrelser han haft, åtnjutit ett odeladt vitsord om nit, skicklighet och redbarhet, samt före
Finérska baiancen aldrig varit tilltalad för något tjenstefel, utan deremot alltid skördat förmäns förtroende och underordnades tillgifvenhet och aktning; befinnande sig nu vid 79 års ålder dömd från dess tjenst och frånkänd allt underhåll från Staten, om återfåendet hvaraf Konungen i dess nåd. resol. vill framdeles dess nåd. beslut meddela, och således hufvudsakligt beroende på den eftergift för Winroth, hvarom jag nu vågat vördsammast anhålla; ägande han och dess åldriga maka nu ej annan^tväg till bergning än att ligga sina barn till last.
Alt det ersättningsbelopp, som skulle kunna Staten tillgodokomma genom leverering å baiancen af hans innehållne halfva lön, och behållna auctionssumman af hans försålde lösa egendom, uppgående endast till ett belopp af circa 4000 r:dr l>:eo, som för honom skulle utgöra en stor hjelp alt betala de skulder till dess harn, hvaruti dess nödträngda belägenhet försatt honom, för
Statens ersättning utgör ett högst obetydligt belopp; och då tullintraderna så väl för de är baiancen förklarats uppkommit, som äfven derpå följande uppgått till vida högre belopp, än af It.
St. varit påräknadt, torde äfven den omständigheten få blifva ett talande skäl lill Winroths befrielse från honom ädömd ersättning.
Den kännedom jag äger om denna förtjenta embetsmans och familjs iråkade olyckliga belägenhet, samt om den noggrannhet, arbetsamhet, och nit, hvarmed han i dess ålders afton ännu sin tjenst fullgjorde, hvilket jag under de år jag förvaltade chefsembetet för norra tu I ID ist rict ct kom i tillfälle erfara, har påkallat min pligt att taga till ordet för räddning af en man, som uppoffrat hela sitt verksamma lif i Statens tjenst, och som belöning derföre nu, sedan krafterna och förmågan äro borta, blifvit bragt lill liggarestafven.
Om detta mitt memorials remitterande till II.
St:s SlatsUtsk., anhåller jag ödmjukligen, för att, i sammanhang med den från K.
M. ankommande nåd. propos. af f. d. Deparlementschefernes vid tullstyrelsen Presidenten Billberghs och Cancellirådet WalIcrii und. ansökning om eftergift af deni ädömd ersättning i samma balaucc, till pröfning upptagas.
222 Den 14 Augusti e. m. Bilaga.
Maj:t, som vid pröfning af Dess oell rikets Kammarrätts d. 19 April 1841 meddelta utslag, i anledning af derstädes anstäldt åtal emot förre Kamererare» vid K.
GeneralTullstyrelsens kammarcontor, Kammarrättsrådet Jacob Winroth jemte flere GeneralTulIstyrelsens embets- och tjenstemän, såsom vållande, genom uraktlåtna embets- och tjenstepligter, lill den af Tullförvaltaren vid Tullstyrelsens uppbörds-och casseurscontor, M. Fr.
Finer åsamkade och efter hans den 20 Mars 1837 inträffade död, yppade brist i de till uppbörds- och casseurscassorne hörande medel, genom nåd. utslag d. 6
Maj sistl. år, dömt ofvanbemälde Winroth att varda för alltid förlustig sin vid tullverkets kammarcontor innehafvande kamereraresyssla, samt hålla K. M. och Kronan skadeslöse i andra rummet, eller näst efter förre Controlleuren P. V. Middendorff, för 1836 och 1837 årens uppbördsbrist, och i förslå rummet för 1836 och 1837 årens brist å cassamedleu; bar i nåder låtit sig föredragas en af Kammarrättsrådet Winroth ingifven böneskrift, innefattande und. anhållan, det K. M., med afseende å anförda omständigheter, mätte af gunst och nåd dels tillåta, att utkräfvandet af den Winroth ådömda ersättning finge tills vidare anstå, dels till R.
St. aflåta nåd. framställning om ersättningsbeloppets afskrifvande, dels ock frikalla Winroth från ansvaret af tjenstens förlust och tillerkänna honom den pension å tullverkets stat, som vid afskedstagande frän hans innehafvande kamererarebefaltning skolat Winroth tillkomma; öfver hvilken und. ansökning K.
GeneralTullstyrcIsen blifvit börd och Kammarrättens AdvocatFiscalsembete i und. sig förklarat; — och har K. M., som redan uppå föredragning af K. M:s Just.
Departement ansett anledn. icke förekomma, att sökanden från ansvaret af tjenstens förlust af gunst och nåd frikalla, vid nu företagen pröfning af hvad förenämnde böneskrift i öfrige delar innehåller, funnit Kammarrättsrådet Winroths und. anhållan om eftergift af ådöindt ersättningsansvar i Tullförvaltaren Finérs balancemål, äfvensom om uppskof med ersättningens utkräfvande, icke föranleda till någon af K.
M. beroende åtgärd; hvarjemte beträffande särskildt Winroths und. anhållan om återställande af hans pensionsräLt inom tullverket, K.
M. förklarat sig vilja i denna fråga framdeles meddela nåd. beslut; hvilket vederb. till und. efterrättelse länder.
Stockholms Slolt d. 13 Mars 1844.
OSCAR. S. A. M u n t h e.
Resolution uppå Kammarrättsrådet Winroths ansökning i afseende på honom ådömdt ansvar i FineVska Tulibalancemålet.
Lika lydande med höga originalet intyga: N. W. Lidmark. G. S. Stenman. t. f. Kammarförvant vid e. o. Kammarskrifvare K. Postverket. i Postverket.
Den 14 Augusti e. m. 223 Upplästes följande af Frih. Hamilton, Hugo, inlemnade anförande: Sedan R.
Sl:s revisorer för är 1843 hesett Stockholms stads och hins curhus och tagit fullständig kännedom om det skick, hvaruti denna för samhället vigtiga inrättning sig befinner, ansägo de sig höra fästa R.
St:s uppmärksamhet pä nödvändigheten och nyttan af ett statsanslag å Carolinska institutets stat till en mindre professorslön åt äfverläkaren vid delta curhus.
M:s nåd. propos. om statsverkets tillgångar och behof ibland de såsom nödvändiga ansedde anslagen ej upptager detta, men väl en större dylik lön åt läkaren vid Stockholms barnhus, visserligen af behofvet också högeligen påkallad, och en följd deraf skulle kunna blifva, att StatsUlsk. och R.
St. äfven måhända fästa en mindre uppmärksamhet ä detta ämne, anhåller jag, såsom medlem af ofvannämnde revision, att i motionsväg fä förelä detta anslags beviljande.
Curhuset bar ej förr varit i det skick att undervisningen derstädes kunnat med fördel meddelas, men har nu genom en nitisk directions och en utmärkt öfverläkares ansträngningar förbättrats, sä alt det för detta ändamål är fullt tjenligt.
Vigten af praktisk undervisning i de s. k. syphilitiska sjukdomarne är särdeles stor, då man besinnar, hvilka Följder dessa sjukdomar lemna efter sig, dä de ej som sig bör riktigt behandlas.
Den studerande kan ej genom läsning ur handböcker få full kännedom om denna behandling, ej ens de olika formernes igenkännande kan på denna väg utredas, utan detta måste nödvändigt genom direct åskådning vid sjuksängen inhemtas.
Då nu vid alla läns curhus och vid alla militärsjukhus en mängd af dessa sjukdomar förekomma, är det af största ej allenast vigt utan äfven nödvändighet, alt de unga läkarne, då de vanligen på denna väg först inträda i utöfningen af deras vetenskap, redan förut under sin studietid erhållit tillräcklig erfarenhet och säkerhet vid sjukdomens igenkännande och behandling, pä det erfarenheten ej må köpas på bekostnad af ett större eller mindre antal begångna misstag, de der på en hel landsorts helsotillstånd kunna menligt inverka.
Seraphimerlazarettet kan undervisning i dessa sjukdomar ej meddelas, emedan så beskaffade sjuka derstädes enligt nu gällande föreskrifter ej få till vård emottagas.
Garnisons-sjukhuset vårdas väl ett inskränkt antal dylika sjukdomsformer, men som endast männer till vård emottagas, kan fullständig undervisning ej eller dcrslädas bringas till ständ.
Återstår således endast Stockholms stads och läns curhus, der alla materiella behof för meddelande af fullständig undervisning finnas att tillgå, och der således, genom inrättandet af en klinisk läroanstalt, en lucka i fäderlandcts medicinska undervisningsväsende kan och bör fyllas.
224 Den 14 Augusti e. m.
Af öfverliikaren vid detta sjukhus, som nu, i och för den dagliga vården och tillsynen af omkring 200 sjuka, endast åtnjuter af Stockholms stad och län en årlig lön af 1000 r:dr, hvarjemte han på ett högst förtjenstfull! sätt hittills utan särskild vedergällning tillhandagått yngre läkare med såväl theoretiska föreläsningar som klinisk undervisning, kan dock billigtvis ej fordras, att han fortfarande skall utan någon särskild ersättning egna sig åt denna undervisnings meddelande; och då dylik undervisning inverkar på hela rikets läkarepersonal och en särdeles vigtig gren af den allmänna helsovården, synes det som
Staten ej kan undgå att i siu mån bidraga dertill genom anordnande af ett passande löneanslag.
Det föreslås derföre, att öfverläkaren vid Stockholms stads och läns curhus må å stat uppföras till en professorslön vid Carolinska institutet af 1000 r:dr b:co årligen, med skyldighet att meddela såväl klinisk undervisning i de syphilitiska sjukdomarnes igenkännande och behandling, såsom ock att derjemte öfver desamma hålla offentliga föreläsningar.
Det reglementariska i och för en dylik kliniks inrättande öfverlcmnas åt K. M. att, efter hörande af K.
Carolinska institutet och Stockholms stads och läns curhusdirection, närmare bestämma.
Om remiss härå till H.
StatsUtsk. anhålles vördsamt.
Jag har visserligen icke tänkt eller bort under denna riksdag understödja en motion om anslag, som icke är utgången ifrån Regeringen; men särskilda om ständigheter göra, att jag mäste, och det på goda skäl, i hänseende till denna, ändra min föresats.
Det är sant hvad som uppgifves, att ifrågavar. curhus skötes utmärkt väl och kan till större delen uppfylla den bestämmelse, som motionären åsyftar.
På denna grund vill jag understödja förslaget.
Hamiltons nu uppläste motion jemte Gr.
Horns i aulcdn. deraf afgifne yttrande remitterades till StatsUtsk.
Upplästes och bifölls BevilIn.Utsk:s meni.
N:o 1, om antagande af en cancellist utöfver den i Riksd.Ordu:s 24 § bestämde personal.
II. R. o. Ad. åtskildes kl. f lill 11 e. m.
Iii fidem protocolli, Albert Munck.
Lör - Den 17 Augusti f • fn Lördalen den 17 Augusti 1844.
Plenum kl 10 f- m.
Justerades 5 prot.utdr. för d. 14 dennes e. m.
Upplästes till justering och godkändes pleniprot. för d. 10 dennes.
H. Ex. II r Gr. Löfvenhjelm, Gustaf: Jag föreslår, att pä de af våra fästningar, der fångar förvaras, äfven malte tillsättas civila Fängelsedirecteurcr, och eommendanternes befattning med fängelsernes inre förhållanden alldeles upphöra.
Det närvar, skicket innebär främst en grof principvidrighet, nemi. militärers makt öfver icke militära personer.
Item äro icke fästningsfångar att hänföra till categorien af pioniercorpser och arbetscompagnier, hvilka äro militäriskt organiserade och ställda under krigslagarne.
Detta skick innebär en annan principvidrighet, nemi. militärers subordinerande under civila myndigheter; ty ett är, att militärstyrka temporärt ställes till civil einbetsmans disposition, och ett linnut, alt officerare, qunsi sådana, stå under permanent civilt föriiiansskap.
Detta skick vidlåder dernäst ändamålsvidrighet.
Andamålet måste ju vara fängelsets och fängarues behörigaste handhafvande.
Men den flinkaste officeraren kan vara den odugligaste fångvaktmästare.
Afven härvid är den aforism användbar, hvilken jag ofta på detta rum låtit förljuda.
”Man förstår icke ”det som man icke lärt, och man må icke äga befattning med ”det som man icke förslår.”
Sä har jag sagt i fråga om nämndemän, som icke tagit juridisk examen och ändå dömma domare; om domslols-ledamöter, som aldrig varit lill sjös och ändå dömma vära sjöofficerare när de förlorat skepp; och om våra nu lyckligen afskaffade fora privilegiuta, i hvilka statscalendern insatte anonyma capitaincr och kammarherrar.
Item hafva våra officerare, när de nämnas till commendanter, i all sin lifstid icke egnat en tanka, än mindre något studium åt den behandling af fångar, hvilken, i män af stigande upplysning och humanitet, blifvit ett sä grannlaga ämne.
Delta skick innebär derföre en skriande orättvisa.
Sa kallar jag det öde, som öfvergar en uti militäriskt hänseende oförvitelig officer, hvars bana och framtid lider mehn lill följd af något, i egenskap af fängelsedirecteur, begånget misstag.
Ett sådant öde har, till min djupa smärta, nyligen öfvergått en förträfflig officer, som, jemte öfriga meriter, inlagt den af sann militäriskt praktiska, och derföre ypperliga förslag till förbättringar i vära landtruppers armatur och öfriga utrustning; — förslag, hvilka, i fall af den hierarkiska enhet i försvarsverkens 1 H. 2!) 226 Ben 17 Augusti f. m. förvaltning, hvilken jag redan vid 1812 Ars riksdag yrkade, skulle hafva alstrat väsendlligare nytta.
Jag antager fullkomligt, att han blifvit rätteligen dömd, och äfven vid tvifvel derom, vore jag aldrig den.^som här anställde domqval.
Men factum står qvar:
Major Åkerstein lider som militär, utan all hafva militäriskt felat.
Det af mig klandrade skicket finnes icke uti någon annan constitutionel Stat, (och oss angar icke huru enväldet förfarer).
Allestädes har hvart fängelse sin civila styresman, som sorterar under inrikes minister».
Commendanter på fästningar, der fångar förvaras, ansvara för fängelsets yttre bevakning, och lemna den handräckning, som den civila fängelsedireeleurcn, till den inre ordningens vidmakthållande, stundom behöfver requirera.
Men vidare hafva de alls icke med fängelset, och än mindre med fängarne att skada.
Jag föreslår und. anhållan om enahanda inrättning på de Svenska fästningar, der fångar förvaras.
Att denna inuebäres af det Li 1 larn uade fängelsesystemet, är mig icke obekant; men mig är icke kunnigt, huru länge deltas införande kan dröja.
Elier ock måtte armeens och (lottans t jenstgöringsreglemcnlen och läroböcker förstärkas med ett capitcl om fångvaktmästares pligter.
Det är ju allt för hardt att lida för sin okunnighet uti det som man aldrig fått lära.
Jag anhåller vördsamt om remiss till Ekon.- och StatsUtsk:n. Frih.
Jag är utaf innehållet af 5)0 § Reg.F. förhindrad att upptaga den del af (lön siste talarens yttrande, som angår händelser, inträffade inom Sverige ronde en person, som jag väl icke hört namngifvas, men som likväl tydligen igenkännes af de förhållanden lian framställt.
I afseende på saken deremot, anhåller jag att fä giira några anmärkn:r.
Fångar, dömde till fästning, mäste ovillkorligen vara under commendantens, och aldrig under en civil myndighets befäl; tv om commendanteu skall ansvara K.
M. för fästningen, sä mäste lian ock hafva disposition öfver fängarne, och om han behandlar dem olagligt, så dömmes han efter lagens stadgande!).
Uti de fästningar, som innesluta städer, må commcndanlen icke befatta sig med de civila fångar, hvilka derstädes förvaras, nian dc böra stå under civil myndighets vård och inseende; men deremot böra militärfångar icke stå under någon annans disposition än eommendanlens.
Jag har föreställt mig, att en person af mililärstånd, som kan erhålla förtroendet ali vara commendant pä en fästning, mäste också hafva den bildning, att han vet hvad som fordras för fångvården, och anser således icke af behofvet pn ka lia d t att tillstyrka någon tillökning i examina för officerare rörande fångvårdsdirecteurcrs åligganden, ty de blifva aldrig några fängvårdsdireclenrer såsom commendanter.
Jag afstyrker således den åtgärd, som af den siste värde Den 17 Augusti f. m. 227 la lii ren i delta afseende blifvit föreslagen, och anhåller, atl delta yttrande får åtfölja motionen.
Jag skall icke inlåta mig i någon discussion öfver det ämne, hvarom Gr. Löwenhjelm väckt motion, sa mycket mindre som jag förmodar, att motionen kommer att hvila på bordet.
Men jag kan icke underlåta att fästa uppmärksamheten på en föregående talares yttrande, som lemnar bevis derpå, att vissa fenomener tyckas vid hvarje riksdag återkomma, som nog mycket påmminna om det constitutionella lifvets första menlösa dagar.
Till dessa fenomener hörer utan tvifvel, alt eu så gammal riksdagsman, som den siste värde talaren, ännu kan uppträda och förklara det vara stridande emot 1)0 § Reg.F. att ens, såsom vehikel för en moralisk eller philosophisk undersökning, här nämna och anställa betraktelser öfver tilldragelser, som hafva passerat i landet, sedan sista riksdagen. 90 § Reg.F. kan icke afse något annat, än att R.
St., såsom en lagstiftande corps, icke får iublanda sig i den verkställande maktens befattning.
Jag har redan vid föreg:de riksdagar llerc gånger gjort anmärka, vid försök alt tolka 90 § annorlunda och kan icke underlåta att vid hvarje tillfälle då sådana försök ånyo inträ lfa anmäla min reservation emot utläggningar, som hafva för afsigt att, medelst åberopande af denna §, inskränka yttranderätten.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig ieke hafva funnit anledn. att afbryta H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelms anförande, då han omnämnt ett mål, som varit föremål för domaremaktens beslut, utan att framställa något klander af detta beslut och endast för att visa behöfligheten af sitt förslag; hvarjemte H.
Ex. fästade uppmärksamheten derpå, att disscussionen, derest den endast vände sig kring den härvid af Frih.
Cederström gjorde erinran, aflägsnade sig från den fråga, som utgjorde föremålet för den förevar, motionen.
I anledn. af den siste värde talarens till mig ställde yttrande, anhåller jag att få, för dem som vilja, i öfverensstämmelse med 83 § Reg.F., förstå och tillämpa grundlagarne, uppläsa 90 § Reg.F., som lyder sålunda: ”Under ”R.
St:s eller deras Utsk:s öfverlägguingar och pröfning må icke ”uti något annat fall eller pä något annat sätt, äu denna grundla" bokstafligen föreskrifver, komma frågor om embets- och ”tjenstemäns till- och afsättande; Regerings- och domaremak”ternas beslut, resolutioner och utslag; enskilda medborgares ”och corporationers förhållanden, eller verkställigheten af någon ”lag, författning eller inrättning.”
Den nu väckta motionen, tillika med hvad i anledn. deraf blifvit anfördt, remitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. Hr Lefre'n, Johan Pehr, anförde skriftligen t
Under tiden sedan sista riksdag har, i anledn. af den iifc - 258 Den 17 Augusti f. m träffade starka silfverulförscln, mycken oro i landet försports öfver bankens ställning och fortfarande förmåga alt emot silfvermynt infria sina utelöpande sedlar.
Jag lior icke lill dens som betvifla dess förmåga i detta hänseende, ulan hyser fast mera den öfvertygelse, att. denna landets vigligaste ekonomiska angelägenhet skall kunna med lätthet vårdas, allenast nu församlade Ständer pligtenlig! undanröja vissa i nu gällande bancorcglem. befintlige stadgauden, som befinna sig i uppenbar strid emot första villkoret för all länebankrörelse, och derigenom hindra bancoslyrelsen att fullgöra bankens främsta aliggande: upprätthållandet af myntvärdets orubblig/let.