Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har dock upfattat min pligt som representant vara, att anse såsom det heligaste af allt, att Grundlagarna hållas vid makt, och då jag finner Konungens Rådgifvare hafva åsidosatt detta, anser jag mig äfven skyldig att fästa upmärksamheten derpå.
Man synes göra en ganska egen åtskillnad emellan brott emot Grundlagarna och andra brott.
Då de sednare förnyas, anses brottsligheten större för hvarje itenation, men i fråga om brott emot Grundlagarna, är förhållandet omvändt, och man åberopar då t. o. m., såsom stöd för öfverträdelsen, att de många gånger förut blifvit öfverträdda.
Jag lemnar derhän, huruvida en sådan tankegång kan vara riktig eller icke.
Det må vara en sanning, att man tillförene öfverträdt Grundlagarna på samma sätt, men detta oaktadt ligger det Konungens Rådgifvare till last, att sådant nu ånyo fått ske, och jag lägger icke blott LagUtsk.
, utan äfven mig sjelf för den tid jag var ledamot af detta Utsk., till last, att upmärksamheten icke blifvit fästad härå; men till min ursäkt åberopar jag, att jag nemi, icke kunde föreställa mig, att en Kongl. Propos. skulle åtföljas af ett Högsta Domstolens prot., som alhandlade ett annat förslag, än det, som i den Kongl. Proposm framställdes.
Samme talare bar äfven sagt, att affall från vår Statskyrka härleda sig från förbudet deremot.
Jag tror, att så icke är förhållandet.
Detta innebär dessutom en förolämpning emot dem, som göra dessa affall, ty en stor mängd af dem har förklarat, att deras samveten tvingat dem till utträdandet ur Statskyrkan.
Skulle likväl affallen ske derföre, att de äro belagda med straff, så inser jag intet skäl att uphäfva lagen och låta trotset deremot ohejdadt fortfara.
Den värde ledamoten har äfven förklarat, att de, som yrkat återremiss, önska endast att sönderbryta frågan.
Jag tillåter mig icke att bedöma andras motiver, och jag betviflar, att den värde talaren har förmåga att intränga i andras samveten och förklara, att det eller det är deras afsigt.
Rör min del får jag heligt försäkra, att min önskan icke är, det frågan skall förfalla, eller att jag derföre yrkat återremiss.
Samme ledamot har äfven talat om hyckleri, och sagt, att man tror på en annan lära, än den man offentligen bekänner, och går fri från ansvar derför.
Detta må så vara; men det ligger i sakens natur, att ingen kan veta hvad den andra tänker, med mindre han uppenbarar det, och derifrån härleder sig strafflösheten; men jag hemställer till dem, som ifra för antagandet af det Kongl.
Eörslaget, om de kunna fritaga sig från hyckleri, och om de, med handen på hjerlat, kunna försäkra, att deras önskan icke är, att en oinskränkt religionsfrihet skall i landet införas.
Men jag frågar ännu en gång: viljen J icke hafva denna oinskränkta Den 81 Oktober e. m. 315 religionsfrihet?
Och om J det viljen, hvarföre uttalen J icke ordet?
Då försätten
J frågan på sin rätta ståndpunkt.
Skall deremot en sådan oinskränkt frihet icke införas, så måste ju någon påföljd finnas för affall, och hvilken nr viii den påföljd, som J ansen lämpligare, än att man ur Riket utvisar den, som ej längre anser sig kunna tillhöra någon af de religioner, hvilka äro eller blifva tillåtna?
Den talare, som yttrat sig sist i f. m:s plenum, ansåg, att vi nu innehade samma ståndpunkt, som då 1781 års Förordn. utkom, och förklarade, att, enl. densamma, alla religioner voro tillåtna i Riket.
Så har åtminstone icke jag upfattat denna stadga, och till stöd för denna min upfattning åberopar jag
Hr Just.StatsMinisterns yttrande till StatsRådsprot:t, nemi : uti 1 §, hvilken lemnar tillåtelse åt en hvar, som sådant önskar, att utträda ur Statskyrkan, för att öfvergå till annan trosbekännelse, har den närmare bestämmelse blifvit tillagd, att öfvergången skall ske till ett i Riket redan befintligt och der tillåtet kristet religions-samfund.»
Här är således uttryckt den mening, att man får öfvergå till kristliga religionssamfund i Riket, som äro der tillåtna, hvaraf måste följa, att icke alla religions-samfund äro i Riket tillåtna.
Så har jag också trott hittills varit förhållandet.
Men jag måste härvid anmärka, att ordet tillålna icke influtit i det till R.
St:r öfverlemnade förslag till lag.
Samme talare uptog visserligen på f. m. en del af de gjorda anmärkmna till besvarande, men han förbigick en, som likväl är förtjent af upmärksamhet, den nemi., att ingen må öfvergå till annat religions-samfund förr än han upnått myndig ålder, emedan derförinnan ingen får inlåta sig i andra afhandlingar.
Detta är väl så mycket riktigare, som öfvergång till annat religions-samfund är den vigtigaste afhandling, hvari en menniska kan inlåta sig; och denna åsigt har varit delad af Högsta Domstolens ledamöter, t. o. m. af de liberalaste.
Afven har jag anmärkt, att genom tillägg af några ord i 2 § den der utstakade ansvarspåföljd blir utan praktisk tillämpning.
Dessa ord äro: till de enfaldiges förledande utspridas.
Vid de gemensamma mötena har jag visat olämpligheten af dessa ord, hvilka alltså böra utgå.
Emot 3 § har jag anmärkt, att landsförvisnings-straffet icke blifvit infördt i denna §, hvilket är så mycket oriktigare, som proselytmakeriet kan utöfvas af utlänningar, och vilja de icke uphöra dermed, böra de förvisas Riket.
Vid i § har jag erinrat, att enligt första förslaget skulle, otn den ena makan öfvergick till en annan religion, barnen upfostras i den rena Evangeliska läran; men efter sednare förslaget är medgifvet, att de må upfostras i en annan.
Den värde talaren' har jemväl anmärkt, att, i afs:de på Regeringens underlåtenhet att höra Högsta Domstolen i lagfrågor, jag skall hafva sagt, att äfven jag, såsom ledamot i LagUtsk.
, deltagit i behandlingen af lagfrågor, hvari Högsta
Domstolen icke varit hörd innan de blifvit till R.
St:r öfverlemnade.
Jag sade endast, att dä man påstått, att det varit en lång praxis att så förfara, är det möjligt att så tillgått under den tid jag var ledamot i LagUtsk., och då är detta ett förbiseende af mig.
Samme talare har, såsom vederläggning af mitt påstående, 316 Den -il Oktober e. m. att lagförslaget undergått betydlig förändring, sagt, att det icke vore någon skillnad emellan att uphäfva och förändra en lagparagraf.
Jag får likväl erinra, att då i förra förslaget snges 1 kap. 4 § MissgerningsBalken vara uphäfd, men i det sednare endast att den är förändrad, så förefinnes emellan dessa uttryck den väsendtliga skillnad, att om denna g uphäfves försvinner den, men ändras den så qvarstår den.
Om således man säger att nämnde § är uphäfd, och någon gör sig skyldig till brott emot 3 § 2 mom.
TryckfrihetsFörordmn, hvari 1 kap. 4 § MissgerningsBalken åberopas, huru skall då domaren, i händelse juryn uttalat sitt skyldig, kunna tillämpa en §, som icke mera finnes tilip
För att visa att jag skall hafva begått ett misstag då jag vid allmänna öfverläggningarna påstått, att 16 g lleg:sF:n icke tillåter affall ifrån den rena Evangeliska läran, och upgifvit, att denna min åsigt blifvit uttalad jemväl af Högsta Domstolens samtliga ledamöter, har den siste talaren upläst en del af Högsta
Domstolens ledamöters yttrande under förklarande, att det vore en lättsinnighet af mig, att hafva yttrat mig i ämnet innan jag tagit kännedom om innehållet af Högsta Domstolens prot.
Jag har likväl icke gjort mig skyldig till denna tillvitelse, utan har jag verkligen genomläst detta prot., och, såsom det nu vill synas, jemväl åt innehållet deraf egnat större upmärksamhet, än den värde talaren, som, derest han fortsatt läsningen blott en enda rad, säkerligen sjelf skulle hafva funnit att min upgift varit med sanningen fullkomligt öfverensstämmande.
Minoritetens i Högsta
Domstolen yttrande, hvaraf den värde talaren upläst några rader, börjar nemi. sålunda: »utan att ingå i undersökning, huruvida icke stadgandet i 16 § lteg:sF:n, efter hvad förhandlingarna vid Grundlagarnas stiftande synas i viss mån föranleda, måhända egt utsträcktare syftning än stadgandets ordalydelse utmärker och lagskipningen sedermera deråt liäfdat» etc.
Härigenom är ju tydligen uttryckt, att den mindre utsträckta syftning, som lagskipningen liäfdat åt denna grundlags-paragraf, utmärkes genom stadgandets ordalydelse.
Det är om ordalydelsen jag talat, och jag har sagt, att den är tydlig deruti att den icke tillåter Svenska medborgare att öfvergå till främmande lära, samt att ledamöterna af Högsta Domstolen äfven medgifvit förhållandet vara sådant.
Jag slutar med hvad jag förut yttrat, att jag önskar, det vi icke måtte qvarstå på samma ståndpunkt, utan medgifva öfvergång till alla i Riket tillåtna religions-samfund, samt uphäfva konventikelplakatet och tillåta lutherska lärans bekännare att sammankomma till hus-andakt, då oordningar derigenom icke åstadkommas.
Men om detta tillåtes, bör det deremot förbjudas missionärer att upträda, än i den ena och än i den andra församlingen; såsom endast åstadkommande oredor, och derföre böra lekmän icke tillåtas att upträda, med mindre än att pastor i församlingen sådant medgifver.
Mitt förslag skulle då blifva: att det må vara den till myndig ålder komna, som sådant allvarligen önskar, tillåtet, att öfvergå till annat religions-samfund, som här i Riket tillåtet är, sedan sig Den 31 Oktober e. m. 317 visat, att han efter viss betänketid, ej velat derifrån afstå; att landsförvisnings-påföljden bibehålies, aj för den, som öfvergår till sådant religions-samfund, hvilket här i Riket ej tillåtet är; oell b) för den, som på ett eller annat siitt söker förmå annor till affall från den rena Evangeliska läran; att konventikelplakntet i så måtto ändras, att det väl må vara Svenska Kyrkans medlemmar tillåtet att, på sätt K. M. föreslagit, sammankomma till gemensamma amiakts-öfningar, men att det likväl ej skall vara någon lekman tillåtet, att, utan vederbörande pastors medgifvande, dervid hålla föredrag utom den församling han tillhör.
Den fullständighet, hvarmed denna fråga blifvit behandlad under de gemensamma öfverläggningarna, gifver mig anledn. till den slutsatsen, att intet egentligt nytt kan i ämnet anföras, och minst lär detta kunna ske af mig.
Jag är dock upkallad af den siste talarens framställning och det intryck den haft på R. o. Ad., dels under de gemensamma öfverläggningarna och dels i afton, mera i följd af hans ovanliga talang, än af riktigheten i hans satser.
Denne talare följer och uttalar alltid sin öfvertygelse; men det händer stundom personer äfven med utmärkt skicklighet detsamma, som utmärkte en viss skola af tänkare i Grekland, hvilken man kallat sofister.
De hade genom öfning vunnit en sfor talang i att kunna försvara hvilken sats som helst, genom skicklighet i ordvändningar, och kunde' icke motstå frestelsen att begagna denna förmåga.
Så tror jag äfven förhållandet är med den värde talaren.
Han liar vädjat till R. o. Ad., huruvida de kunna draga i tvifvelsmål hans öfvertygelse, renheten i hans afsigt.
Det är en ganska skicklig taktisk manöver, men den hade här varit öfverflödig.
Han har likväl begagnat sig af en annan, icke mindre skicklig, då han sagt, J, mine Hrr! som ifren för den Kongl.
Proposm, hvad viljen J annat än hafva en oinskränkt religionsfrihet införd i landet.
Jag påstår, att de, som försvara den Kongl.
Proposm, hafva full rättighet att uttrycka sill mening; men deremot eger den värde talaren icke rättighet att påbörda oss andra afsigter, än dem vi uttala, och jag tillämpar på honom den satsen: qui prouve trop ne prouve rien.
Samme talare har sagt, att han önskar en förändring, som öfverensstämmer med Grundlagen.
Det är att intaga en fördelaktig position.
Jag tillåter mig dock den frågan, om icke hvarje ledamot af R, o. Ad., som talat i denna fråga, har anspråk på att få intaga samma position, eller att anses icke vilja annat, än som öfverensstämmer med Grundlagen?
Jag stannar här i mina anmärkn:r om den värde talarens taktiska sätt att tillvägagå.
Jag vill blott erinra, att han i f. m:s plenum erkände, det han möjligen gjort sig skyldig till samma förebråelse, som han nu velat påbörda Koungens 318 Den 31 Oktober e. m.
Rådgifvare, nemi. att såsom ledamot af LagUtsk. hafva glömt att anmärka, det Högsta
Domstolen icke blifvit hörd öfver de lagförslag K. M. till R.
St:r vid den Riksdagen aflåtit; men nu i afton har han återtagit detta erkännande och sagt, att det icke låg honom till last ett sådant förbiseende.
Vidare har samme talare sagt, att i anledn. deraf, att Högsta
Domstolen icke blifvit hörd öfver den förändring K.
M:s Propos., innan densamma till R.
St:r afleranades, undergått, man skulle kunna draga den slutsats, att K. M. till R.
St:r skulle kunna aflåta Proposm, utan att Rådet derförinnan blifvit i ämnet bordt.
Jag hemställer, huruvida ett sådant påstående förtjenar något svar, enär vi nogsamt känna, att icke någon K. M:S Propos., äfven om den vore kontrasignerad, emottages af R.
St:r med mindre den åtföljes af StatsRådsprot.
Den värde talaren måste således, i likhet med ett uttryck som någon gång synts i de allmänna tidningarna, säga: »då min upgift i sak blifvit vederlagd, förfalla äfven mina reflexioner.»
Samme talare har fästat sig dervid, huruvida 16 § Reg:sF:n skall hafva åsyftat en mera utvidgad religionsfrihet, hvilket han likväl förnekade, oell erinrade om en föreg:de talares yttrande, att under de gemensamma öfverläggningarna en person tagit munnen något full och sagt, att om han skulle haft updrag att examinera den ledamot, som yttrat sig för det Kongl.
Förslaget, så hade han nödgats gifva denne ledamot improbatur.
Jag beder om ursäkt, ifall jag misstagit mig om ordalagen; men i anledn. af detta yttrande, som jag icke vill säga innefattar något maktspråk, anhåller jag att få erinra om ett anförande af PresteSt:s nuv:de talman Hr Erkebiskopen Reuterdahl, hvilket anförande är snörrätt stridande emot Hr Cedersehiölds yttrande om 1781 års Författning.
Detta anförande har under det gemensamma sammanträdet blifvit åberopadt af Hr Rådman Henschen, inett arbete af Hr Erkebiskopen, in förd t i Theologisk Qvartal-skrift, och hvilket tydligt ådagalägger motsatsen af hvad Hr Cederschiöld påstått.
Af detta anförande måste således följa, antingen att man måste frånkänna Erkebiskopetis mening allt vitsord, eller också antaga, att Erkebiskopen, sedan han blifvit en hög kyrklig man, blifvit en renegat, hvilket man ingalunda bör eller kan antaga, eller också, att Hr Cederschiöld, om han anmodades att examinera Hr Erkebiskopen, skulle tilldela honom improbatur.
Jag har ansett mig böra framhålla, såsom af mycken vigt, detta faktum, att Svenska Kyrkans nuv:de primus, såvida han icke frångått sina åsigter, står, i fråga om 1781 års Förordn. och 16 § Reg:sF:n, uti fullkomligstrid med det yttrande som Hr Cederschiöld med så mycken säkerhet afgifvit, att han vill improbera hvar och en, som är af annan tanke med honom.
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad:s tid.
Jag gillar fullkomligt den otålighet, som ledamöter bakom mig yttrat, och jag är öfvertygad att en hvar redan befästat sitt omdöme tillräckligt för att vid den blifvande voteringen icke låta sig ledas af förut här afgifna yttranden.
Jag anhåller likväl att få tillägga några få ord, och fästa upmärksamheten på hvad en af våra capitulares vid de allmänna sammanträdena yttrade derom, att ett bifall till K. M:s
Den 31 Oktober e. in. 319 Förslag skulle medföra religionslösliet.
Detta är likväl något, som just hotar att inträffa under nuv:de oefterrättlighets-förhållande, och Tyskland har exempel att framvisa, hurusom, då man sökt att sammanbinda Kyrkan och Staten till en s. k. kristlig Polisstat, man i samma mån gjort den erfarenhet, att ungdomen, som man vill i skolorna dressera med förökad religions-undervisning o. s. v., och ouphörliga uprepanden af böneformulärer, blir, sedan den lemnat skolan, nästan religionslös, för att begagna den värde talarens yttrande. och att Kyrkan hotas med uplösning, hotas just derföre, att den vill hålla på tvångsmakten af sina dogmer.
Af denna anledn. synes det mig vara stort skäl att bifalla K. M:s Förslag, ehuru, på sätt jag förut tillkännagifva, jag ingalunda finner detsamma vara utan fel.
Men jag tror likväl det vara bättre, att antaga det sådant det är, än att återremittera detsamma, emedan vid en kommande Riksdag nödiga förbättringar kunna tillvägabringas.
Slutligen kan jag icke underlåta att besvara Hr Cederschiölds yttrande, att hos Svenska Folket skall hafva upstått den tanken, att Konungens sjukdom vore att härleda från det grubblande eller de ansträngningar, som denna fråga förorsakat K. M.
Detta yttrande anser jag icke vara fullkomligt ädelt.
St:r måste betrakta sig som en konstitutionel församling, och hafva således att hålla sig till Konungens Rådgifvare, och om den sorgliga händelse inträffat, att K.
M. blifvit genom sjukdom urståndsatt att sjelf föra Riksstyrelsen, så är detta redan en så sorglig händelse, att den icke bör inblandas i sådana dagens frågor, uti hvilka åsigterna äro så starkt spända emot hvarandra, som i denna.
Ropen på propos förnyades.
Jag vill endast tillkännagif va, att sedan Hr Frih. o. Ordhden försäkrat mig, att det af mig framställda förslag kommer att innefattas i den blifvande propos:n, afstår jag från min anhållan om särskild propos. på mitt förslag.
Hr Hjerta har begått ett misstag, då han förebrått mig, att jag på e. m. förnekat hvad jag på f. m. erkänt, och jag åberopar i det afs:det R. o. Ad:s prot.
Jag sade nemi., att om det varit en praxis, att, såsom nu, icke höra Högsta
Domstolens ledamöter öfver lagförslag, och om så tillgått äfven under den tid, då jag var ledamot af LagUtsk., erkände jag att jag förbisett detta; men till min ursäkt åberopade jag, att jag ingalunda kunde föreställa mig, att man kunde handla så i strid med Grundlagen.
Hr Hjerta har äfven sagt, att det icke är samma förhållande med Högsta Domstolens ledamöter som med StatsRådets. 87 § Reg:sF:n och 27 § Riksd:sOrdn:n ställa dem dock i samma kathegori, hvaraf följer, att om Högsta
Domstolens ledamöter icke behöfva höras öfver lagförslag, är äfven StatRådets ledamöters yttrande öfverflödigt, endast K.
M. kan erhålla en kon - 320 Den 31 Oktober e. m. trasignant.
Men hvarthän leder väl detta?
Jag anhåller, att hvar och en, sora intresserar sig för Grunglagens efterlefnad, ville genomläsa dessa §§, och jag frågar, om de kunna annorlunda tolkas?
Man har äfven sagt, att Konungens Rådgifvare böra stiillas under åtal, om de öfverträdt Grundlagen.
Den, som så önskar, må göra det; men om så sker, kan jag likväl icke se, att lt.
St:r derigenom få erfara ledaraöternes i Högsta Domstolen tankar om det i den Kongl. Propos-.n framställda förslaget.
Såsom auktoritet i grundlagsfrågor har Hr Hjerta åberopat
Hr Erkebiskopen Reuterdahl.
Jag vet ej om det smickrar Hr Erkebiskopen att af Hr Hjerta vid detta tillfälle åberopas såsom auktoritet; icke heller känner jag i hvad mån Hr Erkebiskopen sjelf eger anspråk på att vara en auktoritet i fråga om Grundlagarnas tolkning, och jag får tillika i förbigående nämna, att jag icke hörde allt hvad Hr Hjerta derom yttrade eller upläste; men om jag ock icke kan instämma uti det adprobatur, som af Hr Hjerta nu tilldelats Hr Erkebiskopen såsom auktoritet i afs:de på Grundlagarnas tolkning, så kan Hr Erkebiskopen deremot vara viss om att af mig erhålla adprobatur uti många frågor, hvari Hr Hjerta sannolikt gifver honom improbatur.
— En annan talare har uttryckt sin tacksamhet för det K. M. afgifvit sin Propos. före sitt insjuknande.
Med anledn. af ett lika beskaffadt yttrande förklarade jag vid de allmänna sammankomsterna, att jag deremot skulle hafva uttryckt min tacksamhet för Konungens Rådgifvare, om de tillstyrkt, att detta förslag fått blifva hvilande till nästa Riksdag, dels emedan detsamma då måhända kunnat framkomma i det skick, att det hade kunnat vinna Ständernas bifall; dels ock emedan jag såsom möjligt antoge, att Konungen då ej skulle hafva råkat i det beklagansvärda sjukdomstillstånd, hvaruti han sig befunne.
Detta mitt sednare antagande grundade jag på de afgifna läkare-betygen, hvilka innehöllo, att Konungens sjukdomstillstånd vore framkalladt af öfveransträngningar under utöfning af regeringsbestyren; och då det torde vara obestridligt, att bland alla regerings-ärenden icke något lärer finnas, som i högre, grad än detta kan hafva tagit Konungens ansträngningar i anspråk; så ville det synas mig, som borden J, mine Hrr, alla, lika med mig, hafva haft större anledning till tacksamhet och glädje, om denna fråga agiterats mindre, och om
Konungen åtminstone ännu under någon tid hade befriats från de ansträngningar, som af detta ytterst grannlaga och vidtomfattande ämne framkallats.
— Jag frågar derföre de bland eder, som uttryckt förtjusning deröfver, att detta förslag före Konungens iråkade sjukdom blifvit framstäldt; om J dervid tagit i beräkning det måhända höga pris, hvarför denna eder förtjusning blifvit köpt?
Uplästes ett af Hr Liljenstolpe, Axel Eredr., inlemnadt så lydande anförande:
Af tjenste- och andra åligganden förhindrad att under hela tiden öfvervara dagens plenum, anhåller jag vördsamt att på detta sätt få uti prot. nedlägga mitt votum uti religionsfrihets-frågan.
En varm religionens vän och följaktligen med hängifvenhet omfat - De n 31 Ok tob er e. m. 321 fattande den tro, uti hvilken en mild Försyn låtit mig, tillhörande en gammal prostslägt, upfödas, och för hvilken samma tro mina fransyska förfäder dels upoflrat lif och egendom, dels underkastat sig landsflykt hit upp till det ifrån den sköna fädernejorden långt aflägsna Sverige, samt en tryckande fattigdom uti det fremmande landet — mana mig såväl min egen känsla som dyrbara minnen, att, efter min ringa förmåga, strida för och söka bevara åt det kära fäderneslandet, den tro, hvars tillkämpande kostat så många och dyrbara dess söners blod.
Med dessa tänkesätt, och efter min upfattning af frågans ställning för det nnrv:de, kan jag ej ansluta mig till det i Nåder R.
St:r förelagda Förslaget, djupt beklagande, att jag således icke kan, uti denna den mest vigtiga och derjemte så ömtåliga fråga, dervid man mer än någonsin bör högre lyda Gud än raenniskor, följa den milde Konungens anrop: ett, om jag vågar så uttrycka mig, gif akt på. om och ål tiden.
Uti ett skriftligt anförande, hvilket alltid med mera otålighet afhöres, än ett muridtligt föredrag, vågar jag icke ingå uti en utförligare deduktion af mina skäl och antaganden; så n^cket anser jag mig dock böra förklara, att jag tror det Nåd.
Förslaget hufvudsakligen vara tillkommet till följd af påtryckning utifrån, och att Styrelsen, lyssnande till detta verkliga eller skenbara tidens rop på frihet åt en hvar, att få tillhöra hvad slags religions-samfund som helst, framlagt förslaget såsom ett vädjande till Svenska Folket, hvilket skulle ega afgörande-rösten uti denna för detsamma, så uti individuelt som socialt hänseende, mest maktpåliggande fråga.
Med sådana garantier, som af Hr Biskopen m. m.
Björk under de gemensamma öfverliiggningarna på detta rum, föreslogos, skulle religionsfrihet, efter min förmening, möjligen äfven för det närv:de kunna medgifvas, eller sådana garantier, hvarigenom öfvergången ifrån en troslära till en annan blefve en följd af mogen öfverläggning och af innerlig öfvertygelse om den nya lärans företräde och mera öfverensstämmelse med Guds heliga Ord, än den, uti hvilken man blifvit upfödd och vid mogen ålder redan omfattar, och öfvergången således ej komme att ske af hugskott och lättsinne, något slags öfvertalande, passionens upskakning eller dylika bevekelsegrunder.
Sådana finnas dock icke uti det nu framlagda förslaget.
Af alla dessa farhågor, och ehuru jag är mot olika tänkande särdeles tolerant, kan jag ej vedervåga den lära jag är fullt öfvertygad, att hvarje verkligen sann Lutherskt-Evangeliskt kristen med hela sitt hjertås innerlighet omfattar och måste inse vara med Guds uppenbarade
Ord mest öfverensstämmande.
— Jag nödgas således lägga mitt votum emot det Nåd.
Förslaget, sådant detsamma f. n. finnes upstäldt, förvissad likväl derom, att då principen i sig sjelf är riktig, en gång, när Gud ser dertill, religionsfrihet skall kunna uti alla länder medgifvas folken, af Guds anda sannt genomträngda.
Öfverläggningen förklarades härmed fulländad; hvarefter FIr Frih. o. Ordfiden framställde, att i afs:de på den nu förev:de inIX H. 21 322 Den 31 Oktober e. m. gressen till Utsk:s förslag till beslut blifvit yrkadt dels bifall, dels afslag derå, och bifall till K.
M:s ifrågav:de Nåd.