Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon representation af Svenska kyrkan finnes för närvar:de egentligen icke inom något Stånd, icke ens inom PresteSt., ty dess ledamöter väljas icke blott med afseende på de kyrkliga ärenderna, hvilka till ganska ringa antal, jemförelsevis med de öfriga, vid Riksdagarne förekomma; utan de väljas med afseende på frågor, som till största antalet äro verldsliga föremål för R.
St:s beslut, såsom grundlagsändringar, andra lagförslag, beskattningar, anslag, ekonomiska mål o. s. v. Hvad de öfriga Ståndens ledamöter beträffar, så kan man med allt skäl påstå, alt de, till än mindre grad än PresteStis, väljas med afseende på kyrkans angelägenheter, utan förnämligast mpd afseende på andra ärenden.
Der tänker den ene på att genomdrifva ett anslag till en väganläggning, Den 13 September f. m.
331 den andre till en brobyggnad och den tredje till en hamn, samt större delen af dem på bränvinsbrännfngens skyddande o. s. v., eller, med ett ord, på frågor, sora ingalunda angå religionen.
Derföre hafva också de religiösa frågorna i allmänhet vid våra Riksdagar förstummats eller blifvit åsidosatta, ett förhållande, som ej i längden kan fortfara.
Frågan om representation för kyrkan står derföre nu i samma förhållande, som frågan om representationsrätt för åtskillige ofrälse män, när man först började röra vid den saken.
Vi hafva sett huru det tillgått håde i kyrkan och läroverken, då ingen laglig representation finnes, så nemi. att i stället uppträda Prestsällskaps- och"
Skolelärare-möten i flera delar af riket.
Till och med hos vissa Kyrkoherdar på landet ega sådana sammankomster rum, såsom förhållandet i år varit i Ångermanland.
Månne detta sätt att gå till väga kan vara rätt nyttigt för kyrkan eller staten?
Dessa sammanträden äro, om jag så må säga, egentligen friÄÅare-möten, enär hvem, som behagar, kan begifva sig dit, utan att vara dertill bemyndigad af någon annan än sig sjelf.
Likväl äro dessa sammankomster ej utan inflytande.
De kunna förliknas vid den sista riksförsamlingen i Frankfurt am Mayn, dit också le damöterne sammankommo utan något lagligt bemyndigande, och der de inom
Tyska riket genom sina tal uplöste allt som med ord kunde uplösas, men der å andra sidan ingenting kunde afgöras, ingenting för framtiden stadgas, derföre att medlemmarne saknade fullmagter dertill.
Skola vi blottställa
Svenska kyrkan för dylik oreda?
Under sådana förhållanden och då religionsrörelser visa sig inom alla delar af landet, är det icke då skäl att gifva kyrkan en representation, hvarigenom ål dem, som i kyrkligt hänseende hafva något alt andraga, beredes tillfälle att göra det, samt alt få sina framställningar pröfvade af kunnige, för religion och kyrka nitälskande, män?
Man liar sagt, att mitt förslag till representationen af kyrkan skulle, om det antoges, komma att stå i strid med den representation, som redan finnes för samhället.
Om så är, har jemväl LagUlsk:s pluralitet begått samma fel, när den föreslagit en dylik representation bredvid Statens vanliga.
Men sådant är, enl. mitt förslag, ingalunda förhållandet.
Jag har aldrig tänkt gå längre, ån alt vid Utsk:s förslag om underd.
Utlåttn foga underd. önskningar, som denne kyrkliga representation skulle kunna till Konungen framställa.
Derigenom hade man icke för nära (rädt hvarken Konungens envälde i en del kyrkliga ärenden eller hans delade lagstiftningsrätt i kyrkolagsfrågor eller R.
St:s rätt att i denna lagstiftning deltaga.
Konung och St:r skulle således bibehålla sin makt oförkränkt, men genom den möjlighet, sorn, medelst kyrkomöten, skulle beredas
Svenska kyrkans medlemmar att yttra sig om sina angelägenheter, sattes Konung och St:r i tillfälle att i sådana ärenden fatta sina beslut med mera sakkännedom och med mera stöd af de medborgare, som för kyrkan nitälska.
Det förslag, LagUtsk. bär förelagt R.
St., innefattar, enl. mitt förmenande, icke något enda stadgande, som egentl. kan sägas vara af behofvet påkalladt.
Enl. detsamma 332 Den 13 September f. m. bestämmas nemi. endast de former, under hvilka ett Svenskt kyrkomöte skulle kunna af Konungen sammankallas för att behandla de frågor, Konungen kunde finna för godt att detsamma förelägga.
Nu är det likväl allom bekant att Konungen, om han så för godt finnér, eger fullkomlig frihet att när sorn helst sammankalla ett Svenskt kyrkomöte och att för detta möte bestämma de former, som för der förekommande frågor befinnas mest tjenliga, samt att till detsamma kalla ledamöter efter den valordning, som K.
M:t kan finna tjenligt att fastställa.
Om således någon vinst skulle ligga uti Utskis förslag, så skulle den bestå deruti, att ett sådant mötes sammansättning vore genom en lag bestämd i st. f. alt såsom nu bero allenast af Konungen.
Del vill likväl synas, som skulle det vara ganska lämpligt att Konungen, i händelse ett kyrkomöte skulle befinnas af behofvet påkalladt, vore i tillfälle att lämpa valordningen efter de ärender, för hvilkas behandling mötet är sammankalladt.
Ar det fråga om alt sammankalla en representation med beslutande rätt, så mäste naturligtvis en valordning vara på förhand bestämd, men dessa kyrkomöten kunna naturligen aldrig blifva annat än rådgifvande församlingar, så vida icke hela vår närvar:de kyrkoförfattning skall uphäfvas.
Då således fråga endast är om en rådgifvande församling, så måste det väl vara lämpligt att Konungen eger rätt att bestämma dess sammansättning med afseende på der förekommande frågor, hvilken rätt likväl, enl.
Utskis nu förevaride förslag, skulle uphäfvas.
Då man således redan har möjligheten till allt hvad man åsyftar och då genom förslaget endast en försämring uti närvaride förhållanden skulle åstadkommas, så kan jag icke föreställa mig hvartill dess antagande skulle gagna.
Man säger jtt för närvande hållas icke några kyrkomöten, mpn man önskar att så måtte komma att ske.
Utskis förslag innehåller likväl endast, att kyrkomöten skola sammanträda, då Konungen nödigt pröfvar, men då Konungen redan nu eger rättighet, att, när han så tjenligt finner, sammankalla ett dylikt möte, så skulle efter den nya lagen mötena komma att samlas precis lika ofta, eller snarare lika sällan, som för närvande.
I ett afseende förefinnes dock en skillnad emellan Utskis förslag och det nu bestående.
I förslaget står nemi. att kostnaden för dessa möten skall af allmänna medel bestridas.
Detta låter ganska bra, men har likväl ingen påföljd, ty då några särskilda medel till dessa mötens hållande icke äro anslagne, så slå icke några andra anslag till buds, än dem Konungen i allt fall hade kunnat disponera öfver, och således kunnat använda till ett kyrkomötes hållande, om han skulle funnit för godt att ett sådant sammankalla.
Jag kan således icke finna att genom Utskis förslag någonting vore i saken vunnet.
En värd talare har visserligen sagt, att den lista 5 borde så förändras, att kyrkomötenas sammanträden skulle bestämmas till hvart Gite år, men detta förslag står uti uppenbar strid emot den 4:de §, hvilken innehåller att: ”Allmänt kyrkomöte tillkommer endast att uptaga sådana kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemnar,'"
Jag hemställer nu huruvida Konungen rim - Den 13 September f. m. 333 ligtvis kan tvingas alt hvart 6:te år till mötenas behandling öfverlemna mål, då Han måhända anser att icke några sådana finnas.
Skall ett Kyrkomöte ovilkorligen hvart 6:le år samlas, så måste äfven delta stadgande förändras, och man måste dä jemväl bestämma hvilka mål dessa möten vid sina sammanträden skola ega att sysselsätta sig med, så vida icke, såsom jag nyss sade, antingen Konungen möjligen skall blifva nödsakad att till mötet öfverlemna mål, dem han icke anser finnas, eller ock mötet vara samladt utan ali hafva någonting att göra.
Huru dessa mål skola kunna på ett lämpligt sätt upställas, för att skaffa de på vissa tider återkommande kyrkomötena någon verksamhet, har ännu icke blifvit visadt, och jag befarar äfven, att sådant svårligen skall låta sig göra.
Man har här på ett mindre grannlaga sätt talat om huru ett visst antal RiksStånd sköter de kyrkliga angelägenheterna vid Riksdagarne.
För att gendrifva denna anmäikn. behöfver man endast taga kännedom om det sätt, hvarpå detta Stånd vid innevar:de Riksdag handlagt frågan om den nya handboken.
En hvar, som det gör, lärer finna på hvilket värdigt sätt PresteSt. såsom Clerus comilialis behandlat denna fråga, och jag anser detta kunna vara ett tillräckligt svar på allt rop om behöfligheten af Kyrkomöten.
På grund af hvad jag anfört, kommer jag att yrka afslag på hela lagen, men då nu endast Irsta §:n är föredragen, anhåller jag om Hr Gr. o. Landtnäs propos. på afslag af denna §.
Då här på delta Riddarhus fråga blifvit väckt, huruvida ett kyrkomöte borde hållas eller icke, sä skulle jag anse mig vika ifrån mitt kall och min pligt, om jag icke här uttalade min öfvertygelse.
Jag kan icke tveka att lägga min röst för ett kyrkomötes hållande.
Då lili äldsta tider kyrkomöten höllos, voro vanligen dertill 2:ne orsaker, som gingo i jemnbredd med hvarandra.
Den första orsaken var inom församlingen upkomna heresier och religiösa tvistepunkter, mot hvilka Kyrkan satt en ära uti att bilda en sanningsenlig opposition.
Föregå icke inom den Svenska kyrkan sådana skiljaktigheter i afseende på trossanningarne?
Se vi icke, för alt begagna ett lärdt, kanske här mindre passande uttryck, huru antropologien alltmer af en lättsinnig verld trampas under fotterna, på det att denna så mycket mera obekymrad må kunna kasta sig i armarne på en soterologie, och, blindt förtröstande på nåden, tro sig derutinnan ega tillräckligt för alt vinna salighetens mål, likväl alldeles förgätande att ”tron utan gerningar är död”?
Hvar skola dessa tvister slitas?
Genom hvilka skola de val slitas, om icke genom ett kyrkomöte, eller huru skola vi eljest kunna skapa en allmännelig opinion, genom hvilken sanningen skulle kunna blifva mäktig nog alt intränga, icke allenast hos en eller annan individ, utan hos hela Statskroppen?
Jag har redan en gång förut på detta rum uttalat den tanken, -att religionen är Statens hjerta, och vill man ega en rätt sund Statskropp, så må man ock noga se lill hurudant delta hjerta är.
Jag tror derföre att R. o. 334 Den 13 September f. m.
Ad. redan ur denna synpunkt liorde häfda sin ära frän fordna tider genom att nu tillstyrka sammankallandet af allmänna kyrkomöten.
Den andra orsaken, hvarföre i äldre tider kyrkomöten sammankallades, var uprätlhållandet af en allt mer och mer aflagande kyrkotukt.
Jag frågar Eder, Mine Hrr, hurudan är väl nu kyrkotukten ?
Den har blifvit hos oss allt mer och mer nedbruten, derigenom att lättsinnet har blifvit en last, emedan det kläder lasten i dygdens färg, genom att förklara mången synd tillåtlig och genom att icke tillåta dess bestraffande.
Det går ett annat ondt genom lidehvarfvet, nemi. det, att fclket allt mer och mer börjar betrakta kyrkan såsom endast en Stats-institution, utan högre betydelse.
Kanske hafva vi just i denna upfallning att söka orsaken till allt det förderf, som smyger genom det sedliga lifvet.
Vi måste återuplyfia kyrkan på den klippa, uppå hvilken hon ursprungligen är grundlagd, och på hvilken hon måste hvila, för att kunna blifva hel (vetets portar öfvermäktig, Jag vill icke allt för mycket uptaga R. o. Ad:s tid med detta ämne, inom hvilket jag måhända af min känsla skulle föras längre än jag ville, men jag anhåller dock att få rikta det Höglofl.
Ståndets upmärksamhel äfven på tillståndet i främmande länder.
Vi se då i sjelfva England, hvarest, såsom man vet, det religiösa lifvet slår högst och renast, huru hela landet i denna stund sträfvar alt förskaffa sig ett verkligt Kyrkomöte, genom hvilket det onda, som smyger genom landet, kunde hämmas.
Under en lång följd af år har man ifrigt sökt att få ett kyrkomöte för att hämma Calholicismens och dessa mörka anhangs inträngande derstädes.
Blott ett enda exempel vill jag anföra, nemi. bildandet af den Evangeliska alliansen.
Det är visserligen sanni, alt denna icke burit de frukter, som Engelska Stats-kyrkan dermed åsyftat, men orsaken dertill har varit den, att dess verksamhet genast i början afklipptes genom ett maktspråk.
Gå vi derifrån lill Frankrike, så vete vi att religionen der i detta ögonblick föraktas och att man der icke vill någon tro, utan lefver blott i döda föremål.
En röst har likväl inom detta land vågat höja sig och uttalat ordet kyrkomöte.
Denna röst har väl genom maktspråk blifvit nedtystad, men om vi lefde i några 100 år, så skulle vi få se, att just detta Frankrike skall vara det första att förse sig med kyrkomöten, för att ordna sina kyrkliga angelägenheter.
Vända vi oss derifrån till Tyskland, så finna vi att delta folk icke eller funnit något annat medel än ett Kyrkomöte, och huru otaliga föreningar der hafva bildat sig, för att komma lill ett sådant resultut.
Såsom ett bevis på huru djupa rötter atheismen der har slagit, och huru nödvändigt det är för dem att få kyrkomöten, torde följande, för en del af R. o. Ad:s ledamöter måhända okända exempel förtjena alt anföras.
Det hade bildat sig ett litet filial-möte i Munchen, der en Juris Doktor upträdde och omtalade, att inför hans domstol hade stått 3 bröder, hvilka alla varit anklagade för fader- moderoch brodermord.
Han egnade all sin upmärksamhel åt dessa ynglingar för att söka utforska orsaken till att en hel familj så djupt kunnat nedsjunka, och vidtalade en andlig man alt bispringa dem med religions-undervisning.
Efter det första sjmtalet han med dem Den 13 September f. m. 335 hade, förmådde han dem atl uppenbart bekänna, att genom hela Tyskland och Frankrike vore bildad, så alt säga en Frimurare-kedja, de der förbundo sig alt icke tro på någon Gud och att icke upfostra sina barn till någon religion eller till någon tro på Gud.
Vid fortsatt undervisning kommo de derhän, att de, genom ett i väggen anbragt synglas, förnummo huru bröderna började att sinsemellan fråga: hvad är väl religion? hvad är väl Gud?
För att då söka erhålla något begrepp om Gud, började de att berätta sina lefuadsöden, sammanräknade sedan alla de brott, hvar och en hade begått, och togo slutligen den, som hade begått det minsta antalet brott, och salle honom upp på ett bord, samt tillbädo honom såsom Gud, emedan han af dem var minst brottslig.
1 detta skick befinner sig Tyskland f. u., så djupt är det sjunket; och jag hemställer till R. o. Ad. hvart R. o. Ad. väl tror att vi sjelfve skole komma, om icke det religiösa lifvet upplyftes, och om vi icke göra allt, hvad i vår förmåga står, för atl söka väcka lif och kraft inom sjelfva Kyrkan.
Enligt min öfvertygelse, finnes det i närvarande ögonblick intet annat medel att återupplyfta kyrkan och på nytt framkalla det religiösa lifvet, än sammankallandet af eli Kyrkomöte, genom hvilket en bestämd offentlig opinion för tron på Gud och Hans ord kan göra sig gällande.
Efter denna korta förklaring kan jag icke annat än på det aldra högsta tillstyrka antagandet af delta förslag.
Jag skulle visserligen för min del vara nöjd med ett bifall till det förslag, som Lagötsk. framställt, men, som jag icke vill åstådkomma någon dissensus, förenar jag mig i anhållan om propos. på bifall till det förslag, som Hr von Hartmansdorff framställt.
En talare har sagt, alt vi ej behöfva kyrkomöten, emedan Konungen kan sammankalla sådana, när Honom godt synes.
Men om Han gör det, hvem skall han då kalla, och hvad vigt har väl ett sådant möte, annat än såsom en kommitté af 60 personer?
Huru stort afseende göres väl derpå?
Huru mycket värde sätter raan, i hvilket land som hellst, på en representation, som är utsedd af Regeringen?
Dä folket icke deltagit i representanternas utväljande, saknar ock representationen sin rot i samhället.
Följaktligen fäster man föga vigt vid det, hon säger eller gör.
Hafva deremot Konung och Ständer en gång fastställt huru en sådan representation skall bildas, och väljes hon derefter af folkel, så kan man hoppas att afseende skall göras på hennes ord och beslut, eljest icke.
Man har sagt att denna representation är alt anse blott såsom rådgifvande.
Ja väl, hon är att såsom sådan betrakta.
Men derföre må man icke anse hennes ord vara utan inflytande.
Fastän Konungens rådgifvare äro kallade af Honom allena, så anses deras röst ändock hafva stor vigt, när de äro dess representanter, t. ex. i den parlamentariska styrelsen, hvarest rådgifvarne utses efter folkets förmenta, fastän icke öppet uttalade, mening.
Det brukas eljest i enväldiga Stater, såsom händelsen var i Preussen innan 336 Deri 13 September f. m. man der ännu egde annan representation, än den konsultativa, hvilken fanns redan före 1848, att kalla en sådan församling för rådgifvande.
Sådant har äfven brukats i andra länder, då man velat gifva en upphöjelse åt en representation, som saknat beslutande röst.
Man säger att Konungen icke har några medel alt till dessa kyrkomöten använda, emedan inga sådane blifvit serskildt föreslagna, utan man blott sagt att vederbörande skola aflönas af Statens medel.
Denna fråga hörer till 7:de §:n, hvarom vi få tala när vi komma dit.
Men det är klart, alt har Konungen medel till att underhålla en kommitté af 60 personer, som Lag-Utsk., föreslagit: så har Han ock medel att underhålla en representation af samma antal. Hafva R.
St. på förband förklarat, att medlen skola tagas af Stats-kassan, så är det lätt att få tillgång dertill, ty då reqvireras bristen från Riksg:s-Kontoret intill dess liqvid kan ske vid en blifvande riksdag.
Lagerbjelke har talat om olämpligheten att tvinga Konungen lill Kyrkomötes sammankallande hvart 6:le år, om
Han än icke hade något att säga det.
Det skulle vara ganska lyckligt för Svenska kyrkan om inga brister funnes att afhjelpa; men om än Konungen ingen propos. gjorde, så är del troligt, att flere enskilda motioner skulle framställas.
Också har jag i 2:dra §:n af mitt förslag hemställt att enskild motionsrätt måtte ega rum.
Imedlertid har jag icke tillåtit mig upläsa förslag till ändring af annat än l:sta §:n, emedan R. o.
Ad. i början beslöt att Betänk, skulle punktvis föredragas; eljest skulle jag redan hafva talat både om 4:de och 7:de §§:ne.
Måhända tillåter Hr Gr. o. Landtm, mig att upläsa milt förslag i sin helhet, oaktadt man icke till afgörande företager mera än lista §:n af Utsk:s Betänk.
Enligt mitt förslag skulle 2:dra och 3:dje §§:ne förblifva oförändrade, men den 4:de erhålla följande lydelse: a) Lagtima kyrkomöte tillkommer alt uptaga sådana kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemna:', eller hvarom någon ledamot inom 8 dagar, efter mötets öpnande, fråga väcker. b) Urtima Kyrkomöte sysselsätter sig endast med sådana ärender, hvaröfver Konungen dess utlåhde infordrar. c) Kyrko-Möles befogenhet sträcker sig blott till att öfver Konungens framställningar afgifva underdåniga otlåtm, eller, till följe af enskilda motioner, underdåniga förslag och önskningar.
7:de §:n skulle förblifva oförändrad.
Jag vill icke ingå i någon motivering af dessa förslag, utan blott upläsa dem, på det att R. o. Ad. måtte hafva en öfversigt af förslaget i sin helhet.
Skulle nu förhållandet vara, att icke heller enskilde motionärer hade något att framställa vid ett Kyrkomöte, så vore sådant högst lyckligt för kyrkan.
Men jag tror dock att sådane motioner ej skola uteblifva, serdeles i en så uprörd tid, som den närvar:de.
Om man betraktar listan å de öfverläggningsämnen, som blifvit framställda vid möten och sammankomster, icke allenast i hufvudstaden utan äfven andra orter af riket, så finner man nogsamt huru vigtiga ärenden der förevarit - Den 13 September f. ni. 337 revarit och hvilka man icke ens lill hälften eller fjerdedelen hunnit afhandla under de dagar, sorn varit för mötena bestämda.
Lagerbjelke har till vederläggning uptagil ett förment yttrande, alt PresteSf. skulle illa hafva skölt kyrkans angelägenheter.
Jag har icke hört någon säga sådant; men skulle Grin dermed afse mitt yttrande, att PresteStis ledamöter icke vore förnämligast valde med afseende på kyrkans angelägenheter, utan på många andra, så vill jag fästa upmärksamheten derå, alt det är en stor skillnad mellan alt skola angelägenheter, och alt väljas för deras skötande.
Om valet har jag talat, men icke om sältet, hvarpå representanternas kall skötes.
Jag ber R. o. Ad. besinna, örn det kan lyckas hällre att endast med lagens hammare nedtysta de religiösa rörelserna i landet, eller all med fog och skäl afhöra hvad som åstundas och svara derpå.
Alla tiders erfarenhet, och serdeles den senast förflutnas, har visat huru frugtlöst det är att vilja genom lagbud lysia munnen i politiskt hänseende.
Lika fåfängt är del ock i andligt; ty man måste möta skäl med skäl, — annat hjelper icke.
Derföre är det så otillräckligt att anlita Just.-Kanslers-Embetet då man har
Dissidenter att strida mot.
Jag skulle för min en skildta del visserligen icke vara serdeles obenägen all medgifva antagandet af lista §:n uti nu föredragna förslag, ty jag är fullt öfverlygad derom, att den ädle Konung, som nu slyrer Sverige och som under denna Riksdag föreslagit så kraftiga åtgärder för alt förlossa Sverige från det materiella elände, som under årtionden hvilat öfver detta land, icke eller skall underlåta att fästa sin upmärksamhet på det moraliska elände, hvaruti vi befinna oss, och icke lemna obegagnadt det snart sagt enda medlet att på en fredlig väg söka efterhand utrota det andliga elände, som nu råder inom samhället.
Jag skulle derföre icke draga mycket i betänkande all bifalla denna §, enär jag är öfverlygad ali ett
Kyrkomöte i alla händelser kommer alt sammankallas.
Jag tror dessutom, all, om, i sirid emot min nu yttrade öfvertygelse, sådant icke skulle ega ram, så skulle ropet derom ifrån folkets sida blifva så allmänt, att det icke längre kunde uteblifva.
Men om hvar och en, som icke är besvärad af en allt för oöfvervinnelig likgiltighet, gör sig den mödan att på samhällets botten och äfven pä dess höjder, der lasterna måhända lättare kunna fördöljas, se lill huru det verkligen slår till, så tror jag icke att någon skulle längre fortfara i den liknöjdhet man nu så ofta varsnar.
Det är utan tvifvel atl mången, som här motsätter sig delta och likartade förslag, gör sådant i den öfverlygelsen alt framgången deraf skulle vara för PresteSt. serdeles oangenäm.
Det är förunderligt huru den öfvertygelse kunnat utveckla sig, att församlingens deltagande i kyrkans angelägenheter skulle vara för PresteSt. oangenämt, och för min del hyser jag en aldeles motsatt öfvertygelse, enär jag tror alt hvarje redlig och nitisk religions-lärare redan länge klagat deröfver, alt han icke förmått intressera församlingens niedleromar 11 H. 22 333 Den 13 September, f. m. för kyrkans angelägenheter.
Jag är fullt öfvertygad om att så förhåller sig, ty jag har mångfaldiga gånger af nitiske prestman hört denna klagan.
Det är fullt konstateradt, att presten icke förmår ensam sköta församlingen, icke förmår bola det oerhörda sedeförderf, som derinom nu finnes, och det är ju då en orimlig beskyllning emot presterne att säga, alt de icke vilja det församlingen skall deltaga i de andliga angelägenheterna, ty kunde de ensamme sköta desse, så vore det ju oförsvarligt af dem att icke göra det, men det är just derföre alt de icke kunna det, som del är nödvändigt att hvarje rättsinnig man deruti är dem behjelplig, och söker att i hvad på honom ankommer befordra lärarens åtgöranden i denna rigtning.
Jag är således öfvertygad om att ett Kyrkomöte är af den yttersta vigt,'ty det är i högsta målto nödvändigt, att församlingarnes medlemmar, ju förr deslo heldre, komma i tillfälle att visa deltagande för kyrkans angelägenheter, och det är af detta skäl, som jag, med frångående af ötskis förslag till lista §:n, förenar mig med flr von Hartmansdorff, pä det att icke något upskof mätte komma att ega rum.
Här har talats mycket om nödvändigheten af ett Kyrkomöte, men hvarken jag eller Gr.
Lagerbjelke har beslridt nyttan af ett sådant, utan endast den form för detsamma, som här blifvit föreslagen.
Ulsk. har velat bestämma en viss form för de Kyrkomöten, som för serskildta fall under möjligen inträffande omständigheter kunna komma alt sammankallas, men jag deremot anser det orimligt att en gång för alla bestämma den form, i hvilken Kyrkomöten för serskildta fall och möjligen på långa mellantider skola förekomma.
Jag erinrar mig nu att Hr von Hartmansdorff gjort den invändning, att om ett Kyrkomöte utan någon på förhand bestämd lag skulle sammankallas, så skulle dess ledamöter förmodligen komma att utnämnas af Konungen.
Jag tror deremot att Konungen, i händelse