Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Virgilii så oväntade visit väckte upp en hop ynglingsminnen; och när jag fann honom så artig, så meddelsam, beslöt jag nyttja tillfället, att fråga honom om saker, hvarom ingen kunde bättre gifva besked.
Han har ock lofvat mig att komma tillbaka, icke långt till....
Men, låt oss nu tala om annat!
Det är så länge, sedan jag råkat någon från Sverige; och en ung Academiens dertill!
Kom hit in, och sätt er hos mig!
Men gör mig först reda för hvarjehanda der hemma, gammalt och nytt.
– Och derefter, – så fortfor detta uppträdes vittne och sagesman för en sin förtrogne Vän, från hvars läppar vi mottagit berättelsen, – derefter förnam jag, under hela tiden af min samvaro med den besynnerlige gubben, hvilken jag sedan besökte flera gånger, icke det minsta förvånande; utom hans oerhörda lärdom, i alla grenar af mensklig kunskap och forskning.
Han vidrörde sedermera aldrig någonting Öfvernaturligt eller Visionärt.
Så förryckt han än syntes mig i begynnelsen, skildes jag dock ifrån honom med största tacksamhet, så för hans alltid i högsta grad lärorika samtal, som för hans alltid, i råd och dåd, lika osparda välvilja – och öfverhufvud med största beundran; fastän blandad med beklagande, att, i en viss punkt, en skruf hos den vördnadsvärde mannen var så rentaf lossnad eller bortfallen,
Denna anekdot är jemväl derföre märkvärdig, att den framställer Swedenborg i en belägenhet, der han just midt under ett ande-besök erhöll ett besök af vanlig art.
En omständighet, som förklarar, hvarföre han, som eljest i sitt umgänge ingalunda var utlåtig om sådant, här, öfverraskad, och med intrycket af Virgilii älsklighet ännu helt varmt, rentaf glömde bort, huru vidunderligt alltsammans skulle förefalla den unge främlingen.
Annars var hans sed, att om sina andesyner bibehålla sträng tystnad; och allramest i umgänge med dem, som han fann profana till sinnesart och enfaldiga till omdöme.
Gjörwells anteckning om sitt samtal med Swedenborg är derpå ett intyg.
Dylika, i fall de försökte att med honom anställa förhör, hänviste han med få ord till sina skrifter; försäkrande, att ”allt, hvad der står att läsa, är bokstaflig sanning.”
Invände man, att man omöjligen kunde tro det, svarade han:
”derpå undrar jag icke”; och ledde samtalet på andra ämnen.
Också visar det nyss anförda, att han snart, eller sedan de första ögonblicken förbigått, åter iakttog sin sedvanliga tystlåtenhet om alla sin innersta verlds företeelser.
Men, såsom sagdt: det är hans lära, som vi här behjerta; och äfven af den egentligen blott en viss sida.
Å denna sida betraktad, skall hon slutligen allmänt befinnas, i den mån hon blir sannfärdigt känd, värderik för vetenskapen, skönhetsrik för skaldekonsten, och ärorik för siarens fädernesland.
Den, som förmår granska denna lära i dess helhet, är ännu icke kommen; men troligen skall också hans omdöme bli, att Swedenborg, stor i allt, är hög och rörande äfven i sina förirringar.
Deri liknar han Karl XII, hvars gunstling han i sin ungdom var, och om hvars snillegåfvor, kärlek till vetenskaperna och afsigter för svensk nationalbildning han afgaf, tjugu år efter
Hjeltens död, det till hans häfdatecknare 7 ställda vittsord, som så skarpt afsticker mot den gängse föreställningen om nämnde Konung såsom en rå krigare.
Besinningsvärd är ock samtidigheten af dessa tvenne, i olika rigtningar, lika höga och ensamma naturer: bägge, sinnebilder af det innerligaste och förträffligaste, som ur den Skandinaviska Nordens sköte kan framgå; men ock af all nordisk storhets böjelse, att inom sig sjelf sammanstörta genom sitt öfvermått.
Sådana personligheter likna dessa Medeltidens ofullbordade domkyrkor, hvilkas enda grundfel är en syftning, som var för omätlig att verkställas af menniskokraft, och som derföre gifver den både vördnad och häpnad väckande anblicken af ett Stort, hvars plötsliga afbrott gör det än mera outgrundligt.
Så djupa toner, som Swedenborgs, hafva sedan Eddans tid ej varit hörda i Svithiod; – åtminstone med undantag af den Heliga Birgittas Själsbekännelser, vid hvilka ej heller någon tillbörlig uppmärksamhet blifvit fästad; – och sägas kan äfven om honom, såsom det heter i Sämunds Sol-sång, att ”underlig visdom vardt honom i drömmen sungen”, hvarunder han, ganska ofta, ”såg det Sanna.”
Det följande torde lämpligast kunna indelas i ungefär dessa fyra hufvudstycken:
Philosophemer; ur Swedenborgs äldre skrifter, eller från hans ännu icke visionära tid.
Stycken ur hans Theosophi. 1.
Lifvet och Gud. 2, Kärleken och Äktenskapet. 3.
Oskulden och Skönheten.
Meningen med den första uppsatsens benämning är, att man der icke bör vänta sig någon fullständig öfversigt af Swedenborgs Philosophi, utan blott en öfverblick; helst af sådana hufvuddrag, i hvilka de theosophiska åsigterna redan ögonskenligen förebådas.
Också må här anmärkas: att hvarken utrymmet, eller vårt ändamål, har medgifvit annat, än ett enkelt framställande af sjelfva satsernas innehåll.
Den, som vill göra sig bekant med hans skarpsinniga och lärda bemödanden att stadfästa dem genom en vetenskaplig bevisning, hvartill han låtit
alla kunskapsarter sammanverka och skatta, har ur.skrifternaatttillgå
Philosophemer.
Hvarje väldanad menniskosjäls innersta åstundan är den efter Vishet.
Sträfvandet derefter, är både den ädlaste böjelse och den heligaste pligt: ty, ju visare menniskan är, desto hjertligare dyrkar hon Gud, och desto älskligare blir hon inför hans kärlek.
Men den ursprungliga och fulla Visheten (Sophia) kan icke af menniskor ägas.
Genom sin varelses mått, och än mera genom ett vidlådande Ondt, är menniskan dertill förmycket inskränkt.
Hennes är blott Kärleken till Vishet (Philosophia); hvadan henne framför annat åligger, att denna kärlek må vara sann, och att beflita sig om den kunskap, som blifver frukten af en sann vishetskärleks blomning.
Sådan kunskaps närmaste föremål och innehåll är det Natursystem, som vi kalla vår Verld; med sina trenne riken: det minerala, vegetabila och animala; samt med menniskan, såsom sin medelpunkt.
Men verklig kunskap derom är omöjlig utan vetenskapliga medel.
Dessa medel, som i sin verksamhet böra förenas, äro: Erfarenhet, Mathematik och Ratiocination (eller den rena förnuft-betraktelsens slutledningskonst).
Att rätt förena dem, är att rätt philosophera.
Erfarenhetens betraktelsesätt yttrar sig i den analytiska methoden, som från det yttre söker väg till det inre , eller från verkningar, dem sinnenas vittnesbörd intyga, till orsakerna och till de ändamål, som äro sjelfva orsakernas principer.
Förnuft-skådningens betraktelsesätt yttrar sig i den synthetiska methoden, som börjar från tingens inre och går till deras yttre, eller från deras principer till de sinnliga verkningarnas orsaker, och ändtligen till dessa verkningar.
Denna method går således samma gång, som hvarje andesjäls verkliga lif; som hvarje bildnings eller skapelses tillvägabringande (t. ex. plantans inifrån sitt frö, eller kroppens inifrån själen); ja, som verlds-skapelsen sjelf.
Den synthetiska methoden är fördenskull, i all philosophisk forskning, den förnämsta; utan hvilken den andra betyder intet.
Genom de nämnda kunskapsmedlens förening komma vi till den insigt, att Verlden har ett Upphof, som är Enkelt, Oändligt eller Obegränsadt, och Alltbegränsande; hvars innersta och ursprungligaste väsende innefattar ett evigt Ändamål, som derföre gör sig till en evig Orsak för en ändlös Verkan, med den afsigt, att deraf må uppkomma ett mot
Ändamålet svarande och till Ändamålet ledande praktiskt uttryck (Usus: Gagn, eller Nytta, i sin högsta bemärkelse).
Men i detta Verlds-upphof är en tvåfald: der visar sig nämligen dels Ändamålets Princip, uppenbarad såsom den rena Orsaklighetens; dels blotta Verkningens Princip, såsom lifvad af den förra och utgörande dess kropp, samt fördenskull den förra underordnad och tjenande.
Vid något eftersinnande finnes, att den förra är den enda egentligt eviga; emedan den rentaf består och lefver af sig sjelf.
Såsom sådan är den en evig – Själ, samt (såsom evig) sjelfmedveten och sjelfviljande; således till hela sin beskaffenhet Andlig, eller Ande.
Den sednare, beroende af den förra, är derföre evig blott så långt, som den kan göras delaktig af den förras evighet; hvars krafter den inkläder i ett kroppsligt omhölje.
Såsom sådan är den till sin beskaffenhet
Naturlig, eller frambringande allt hvad vi kalla Natur.
Äfven i denna uppenbarar sig alltså Verldslifvets innersta Enhet: men från den Centralkraft, hvilken, såsom all Andlighets Ur-Ande, är Lifvets källa, eller Gud sjelf såsom Ur-Ljus, utgår uppenbarelsen då endast medelbart; och deremot omedelbart från den Centralkraft, som inom hvarje ändlig verldskrets, såsom dess Sol, afbildar den gudomliga Ur-Solen.
På motsatt vis förhåller sig, inom denna naturliga verld, all uppenbarelse, som sker i och igenom det Andliga: den utgår endast medelbart från denna sistnämnda kraft, och deremot omedelbart ifrån den förra.
Hvar och en särskild verlds-sol – och således vår jordiska – föreställer, såsom ett särskildt Lifs- Centrum, den Innersta eller Gudomliga: men ingen af dem är den Sol, som hon föreställer.
Deraf kommer, att allt det Naturliga, då det betraktas såsom blott sådant eller endast i och för sig sjelft, är (liksom ock dess sol) någonting dödt; men också, att det (och just förmedelst den naturliga solen) oupphörligt mottager inverkningar från det Andliga, samt genom dessa inverkningar oupphörligt försättes i lif och alstringsmakt.
Natur-principen, således lefvande och lifvad i den mån, som han af Ande-principen inspireras, frambringar, såsom sin verksamhets första yttring, det första Begränsade; ett väsende, som är det första Natur-väsendet, eller Naturens lifs-punkt.
Medelst denna punkt utströmma nämligen från Centralkraften, i oafbruten spiral-rörelse, de verkningar, beskaffenheter och nya förorsakanden, hvilka, såsom elementariska och formativa, göra Naturens verklighet, i hela dess mångfald, tillvarande och synlig.
Detta åter, hvarigenom den verkande Urkraften ständigt fortsätter sig från det, som af all tillvarelse är det Första, Innersta och Högsta, ända ned till det, som af all tillvarelse är det Sista, Yttersta och Lägsta, kan ej annorlunda ske, än i oupphörlig följd af Ordningar (ordines, series) och Grader.
Emedan det Oändliga Upphofvet är Ande, Förstånd, Vishet; och emedan ingen Natur förmår på en gång, eller i en enda verksamhets-yttring, afbilda hela dess innehåll.
Ordningarna äro sammanfattningar, graderna äro mått af Natur-tillvarandets fortgående specificering till särskilda Varelser; hvarje ordning omsluter ett oberäkneligt antal af grader, i hvilka dess egendomliga skaplynne framträder såsom lyftande sig steg-vis från mindre till större fullkomlighet.
Vore ej ordningarna, och likaså graderna, sinsemellan olika: då skulle ingen dylik specificering kunna uppkomma.
Men olikheten hindrar dem ej, att vara sins emellan likartade, eller analoga.
Tvärtom: denna deras egenskap är lika ursprunglig, som den förutnämnda; och just från deras likartighet erhåller hela specificationen, på hvarje sin punkt, den betydelse, som utgör dess verkliga lif.
Ty, såsom likartade, sammanhänga de alla genom en vexelverkan, som öfverallt yttrar sig i ömsesidig Motsvarighet; enligt den för samtliga Verldslifvet gällande grundlagen: constabilierad Harmoni.
Följden och uttrycket af denna lag är, att
Tillvarandets alla företeelser stå till hvarandra i ett gemensamt förhållande af sådan Motsvarighet, eller af hvad vi kalla Correspondens: så att dels inom hvardera ordningen allting inbördes motsvarar hvartannat, – med den skillnad blott, som beror af gradens fullkomlighet, – dels öfverhufvud de föremål och varelser, som befinnas i en högre ordning och grad, motsvaras af dem, som befinnas i en lägre.
Häraf sker ock, ehvart vi vända vår betraktelse, att hvart och ett Lägre häntyder på ett sig motsvarigt Högre, af hvars betydelse dess egen förklaras.
Och synbart är således, att endast uppdagandet af detta förhållande, hvarigenom de egentligen bägge samverka till hvarandras förklaring, gifver nyckeln till en sannt philosophisk kunskap.
Det tillvarande Hela, såsom sammansatt af allmänligheter och synnerligheter, kan ock just derföre begripas: ty de förra spegla sig i de sednare, och de sednare afspegla de förra.
Frågas nu: hvadan kommer Analogien, och alltså dess uttryck i den allmänna Correspondensen eller Motsvarigheten?
så är derpå, i sjelfva verket, redan svaradt.
Fullständigare, lyder svaret så: att
Tillvarandet är, i alla sina serier och grader, en i oändlighet individuerad fortverkning af den ur Natur-principen framgående första substansen: hvilken, såsom sådan, har omedelbart emottagit en form, der Ande-principen för alltid intryckt sin prägel; och, i följd deraf, aldrig kan förvandla sig till någon skepnad, der ej grunddragen af denna första form – i ett eller annat skick – igenkännas.
Med detsamma, som den i nyssnämnda substans gifna lifspunkten fortsätter sitt innehålls utvecklingar och särskillnader, ända till den yttersta möjliga kretsen af tillvarelse, fortplantar han äfven, från sitt första till sitt sista, denna sin från sig oskiljaktiga urform.
Deraf sker, att serier och grader finnas, eller att de äro hvad de äro: nämligen bestämda ordningar och mått, utan hvilka slätt ingen individuering vore möjlig.
Deraf sker vidare, att den fortsättning af särskilda verksamheter, i hvilken det första natur-väsendets allmänna verksamhet yttrar sin fortsättning, utsträcker sig till en oafbruten kedja af idel Ändamål, Orsaker, Verkningar och Nyttor, saint genom slik kedja ledes till fullbordadt befrämjande af den afsigt, hvaraf och hvarför denna kedja i sin omfattning, eller det Verlds-Hela, är till.
Deraf sker ännu vidare, att jemväl det
Minsta innebär och gifver, på sin grad och varelsepunkt, en föreställning (representation) af det Största; och då egenskapen af slik föreställning äfven är alla Mellanlänkarnes grundegenskap, måste de förhållanden, i hvilka de stå till hvarandra, sjelfnödvändigt blifva analogiska.
Slutligen sker ock af samma skäl, att i bemälta naturlifs-kedja visar sig en tvåfald af rigtningar: nämligen, å ena sidan, ett ständigt nedstigande från det eviga Upphofvet; å andra sidan åter, ett ständigt uppstigande dertill.
Sanningen är, att endast i uppstigandet röjer sig hvarje lifs ursprungliga böjelse och betydelse; så att det endast derigenom (hvart och ett enligt sin ordning och grad) hembär till sitt Upphof ett tacksamt uttryck af dess afsigt.
Men sanningen är ock, att uppstigandet befordras just genom sjelfva nedstigandet, och förutsätter det: ty fåfängt skall man söka något Lägre eller Ofullkomligare, som icke är till för ett
Högre eller Fullkomligare, hvartill det förhåller sig såsom möjlighetsvillkor och verklighetsgrund.
I sjelfva nedstigandet är derföre, alltigenom, uppstigandet inneburet; eller det gifves å sjelfva den nedstigande sidan ingen varelse, som icke, betraktad ur behörig synpunkt, är i någon rigtning och mån en uppstigande.
– Detta är hemligheten af Naturens väsende, äfvensom af dess sammanhang med Menniskan, och genom henne med allt Det, som är högre än hon.
Naturens Princip, så långt som den åt alla sina daningar meddelar det lif den sjelf undfår, förhåller sig till dem, i sin medelpunktliga företeelse skådad, såsom synlig källa för Ljus och Värma, d. ä. såsom sol.
Sjelf försatt i verksamhet af den Andliga Princip, som är den enda egentliga Verlds-Solen, traktar den ständigt att bilda sig till en liknelse af denna, eller att sammanfatta sina krafter till frambringande af en motsvarig afbild.
Men skall en oandlig enhet kunna repräsenteras genom någon ändlig, så kan det endast ske genom ett oändligt antal af ändliga enheter, eller afbilder; i hvilka samtligen den nyssnämnda concentriska verksamheten meddelar Naturens första (eller ursprungligaste) substanser och krafter.
Alla dessa enhets-bilder blifva då, enhvar för sig, medelpunkter åt verldar, dem de ur sig framföda, och dem de alltsedan, lysande och värmande, omhulda med föräldra-vård, under det att dessa i barnslig lydnad kretsa omkring dem, än i närmare, än i fjermare banor.
Genom sina sphärers beröringar, sammanflätningar och samverkningar bilda dessa verlds-medelpunkter och verlds-kretsar, såsom solar och stjern-systemer, ett helt, som är den fullkomligaste af Naturlighetens former, den himmelska; hvilken, i sin åskådlighet, är hvad vi kalla Firmament.
Ett namn, som har sin orsak, dels i formens orubbliga varaktighet eller oföränderligt stadgade skick, hvaraf allt annat lif grundlägges, ordnas, uppbäres; dels deri, att alla dess beståndsdelar ömsesidigt befästa (firmera) och stadfästa (constabiliera) hvarandra i en harmonisk samvaro, der allas njutning består i att vara till för hvarandra och för det hela.
Ingen har der, eller tillegnar sig, något såsom sitt eget, annorlunda, än att den ur ett Gemensamt mottager någonting såsom sitt, för att återbära det till detta Gemensamma; väl såsom någonting på eget vis användt, men användt till det Gemensammas tjenst.
Enhvar sträfvar, efter sin bästa förmåga, att tillbakalemna, eller vidare fortleda, hvad den mottagit, till alla de öfriga, till samtliga Universum; hvarföre de aldrig stänga sina bloss inom sina egna sphärer, utan kringsprida deras ljus det längsta de förmå, – ända till de aflägsnaste och minst genomträngliga kroppar.
– Det är framförallt härigenom, som den himmelska formen är alla andra formers urbild och förebild.
Föröfrigt kan på strängaste sätt bevisas, att denna form är den af alla naturformer fullkomligaste.
De allmänna naturformerna äro deri hvarandra lika, att de befinna sig, enligt en viss ordning, i ett stigande uppåt, hvars orsak och beskaffenhet är, att hvardera formen, i och med detsamma den utvecklas till sin högsta fullkomlighet, öfvergår eller förvandlar sig till en följande.
Angifna i ordningen af detta uppåt-stigande, äro de allmänna naturformerna dessa: den angulära formen (den egentligen telluriska och geometriska), som, utvecklad till sin högsta fullkomlighet, blifver sphärisk; den sphäriska, som, likaledes utvecklad, blifver spiral; den spirala, som, i liknande utveckling, blifver vertical; slutligen denna verticala, som, då den till sin högsta fullkomlighet utvecklas, blifver just den omtalta cælesta eller himmelska.
Hvar och en i ordningen följande utgör den föregåendes mätare, och upptager inom sig ett mer af oändlighet eller evärdlighet, hvarvid den ock. bibehåller ett mindre, än den föregående, af ändlighet och ofullkomlighet.
Den himmelska formen är derföre alla de andra öfverlägsen, emedan den innefattar det största antalet af oändligheter och det minsta af ändligheter.
Noga taget, måste man tillägga, att de rentaf naturliga allmänformerna lykta sig redan med den verticala.
Ty redan i denna form, som ock kunde kallas den nästintill-himmelska (infra-caelestis), begynner – så till vida, som den är den himmelskas närmaste förberedelse och inledning – öfvergången till ordningar, som äro högre än samtliga Naturlighetens; och den himmelska formens väsende är, att helt och hållet vara denna öfvergång.
Den sistnämnda formen är alltså den ständiga förmedlings-länk, hvaraf det Ändligas former sammanbindas med den, som omedelbart är det Oändligas egen, – den öfver-himmelska (supra-caelestis) eller andliga formen; som härflyter, icke (liksom de naturliga) ur det lifvade Lifvets ljuskälla, utan från den sol, som är det lifvande (eller i och af sig sjelft lefvande) Lifvets.
Genom den himmelska formen går hvarje meddelande af krafter och inverkningar från denna sol och dess verld; på sådant vis, att en samvaro af alla dessa former, och just i här angifna upp- och nedstigande följd, är, liksom i det hela af vårt Universum, så jemväl i den minsta del eller det minsta sammandrag deraf.
Innehållet af dessa former antager föröfrigt, – emedan det är ett lefvande, – en oräknelighet af forändringar i företeelser och inbördes förhållanden.
Människosjälens ideer äro dock de andliga uttrycken för allt det, som i dessa förändringar är väsendtligt och beståndande; så långt, som ideerna äro klara och sanna.
Forntidens Vise hafva ej utan skäl antagit, att tingens skapelse börjades med ett Verlds-ägg, som äfven blifvit kalladt Chaos, och innehöll alla de elementer till vår verld, hvilka småningom bragtes till den skönaste ordning.
Sådan är verkligen verldens och vår jords upprinnelse.
Planeterna äro, i bokstaflig mening, barn af sina Solar; och den, hvilken vi bebo, blef, liksom dess syskon, framfödd af vår sol, såsom ur ett ägg eller en lifmoder.
I och med tidens begynnelse, var solen: till en början, ensam; men länge dröjde icke, förr än hon omgaf sig med ättlingar.
Ty de utstrålningar, utandningar och utdunstningar, som från henne genast började utströmma, måste, så länge ännu i den närmaste rymden utom henne ingenting fanns hvaråt de kunde rigta sig, oupphörligt till henne återvända; och deraf uppkom en sammanpackning omkring henne, ett dimmigt omhölje, som blef en mer och mer förtätad hvitaktig massa.
Då utstrålningens och utandningens verksamhet härigenom innestängdes, men icke dess mindre fortfor, följde deraf en tilltagande stockning rundtom hela kretsgränsen, eller att massan hårdnade till en skorpa, ett skal, hvaraf nämnda verksamhets alla gäsande och alstringslystna krafter omslötos, äfvensom utkastet till deras åsyftade alstring.
Men det ögonblick kom, då krafterna uppnått sin högsta spänning och utkastet sin fullmognad: då brast skalet eller skorpan; och de lefvande verldskroppar, af hvilka vår jord är en, framstörtade i rymden, såsom egna verldar, ehuru beroende af sin moder; som derföre alltid, förblifvande deras banors medelpunkt, äfven förblifver deras lefnadsskiftens ordnerska och herrskarinna.
Och, emedan i allting det Minsta formas och rättar sig efter det Största, så gäller för alla verldens och jordens varelser den grundlag, att endast ur lifmoder, ägg, frö (hurudan än föröfrigt dessas art och skepnad må vara) kunna framgå till lif: blott med den skillnad i förhållande, att vid solens hafvande tillstånd och barnsbörd verkade den alstrande värman inifrån utåt och först sedermera utifrån inåt; hvaremot den verkar omvändt vid de vegetabila och animala varelsernas, för hvilka solen är det gemensamma yttre lifs-villkoret.
Det tillhör en åt Naturen egnad philosophisk betraktelse, att uppdaga, genom rigtig sammanbindning af erfarenhetens åskådningar med mathematiskt-physikaliska insigter och förnuftig slutledningskonst, huru den jordiska verldsutvecklingen, från dessa första begynnelser, vidare fortgått, ända till sitt nuvarande utbildnings-tillstånd.
Följande antydningar derom torde, för det syfte som föranledt dessa blad, göra tillfyllest.
De nyfödda verldarne kunde först småningom lemna sin moders närmaste grannskap; de behöfde, länge nog, hennes spenar.
Men utandningen af hennes eldiga krafter var numera frigjord, eller till egentlig och fullständig utstrålning förvandlad: derigenom fylldes de hittills tomma afstånden omkring henne med lifsflägtar (Auræ) och dessa sålunda fyllda afstånd blefvo rymder, i hvilka de lifvande flägtarne jemnt fördelade sig såsom Lifsluft (Aether).
I denna, som sammanband dem alla i gemensam Atmosphär, befunno sig de späda verldskropparne omhöljda liksom med lindor.
Men mera och mera för sig komna, gjorde de sig lediga till rörelser på egen hand, och stadgade småningom dessa rörelser till bestämda, samt tillika från solen aflägsnare, banor; så att i samma mån, som rymder uppkommo och ordnades, uppkommo och ordnades äfven tider.
De förhållanden, som härigenom uppstodo, blefvo gällande, liksom för dem sjelfva, så äfven för det sällskap, hvaraf några ibland dem åtföljdes hemifrån, såsom af svenner eller tärnor.
En sådan betjenar vår Jord: det är hon, som – enkannerligen nattetid – håller det moderliga ljusets bild i en spegel för Jordens ansigte.
Så blef omloppet kring solen ordentlig vandring; sedan de först hade, liksom andra barn, omkring henne krälat, lärt gå, samt länge, i hastiga omsvängningar, dansat och hoppat.
Ännu simmiga, veka, och nästan tyngdlösa (emedan de voro mera punkter än omfång), kunde de ej annat, än både till sin och sina rörelsers skepnad antaga kretsform; dertill bragte dem så väl deras egna unga krafters centripetenta bemödanden, som följden af deras ställning till solen och hennes moderliga dragning.