Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu heter det: ”Det synes vara ”billigt, örn Svenska Folkets Representanter en ”gång med allvar börja höja sin röst, för att ”för samhället fordra åtnjutandet af ett lyckli”gare tillstånd, långt före detta genom ett ba”ilndr ansvar dt tålamod förtjent.”
Sist heter det: ”Det förhatliga af en förfluten olyckstid ”förglömmes snart, om den ej efterträdes af en ”bättre, och den Styrelse, sorn ifrån Folket ”icke undanrödjer lidandet, förblandas snart ”med dem som skapat det.”
Jag vill ej framtränga i hela djupet af tankans möjlighet.
Det ryser inom mig, om jag bär skulle uttrycka den.
Men lika bestämdt, lika uppriktigt yttrar jag, att, om genom advokatorisk spitsfundighet dessa uttryck kunna tydas som likgiltiga, skall raan dock, med en enkel slutkonst, i dem finna en 48 Deri 1 Martii, saminanförning af 1809 års orsaker och gilladé händelser, med ett annat oss närmare tidehvarf; hvilken är grufligare, än att jag skulle kunna säga mera.
_ Vidare heter det: ”Men Sverige ”hemsöktes genast i början af denna nya tide”räkning af den svåraste af alla landsplågor, ”nemligen af en osammanhängande, och derigenom svag minister, sorn under en 10-årig fortsatt overksamhet, ej lemnar andra spår än lan”dets aftagande i krafter och deraf härflytandé ”missnöje och olust.” ^ Jag ber denna aktningsvärda församling om förlåtelse, om jag efter 10 års tystnad här framstår till sjelfförsvar.
Också jag njöt den äran att deltaga i Svenska ininisteren under den 15-åriga overksamhet, som här blifvit omtalad,.
Jag hoppas att, utan personlighet i afseende på mig, och med köld kunna granska och omtala de händelser, som under denna tid inträffade.
Under denna overksamma tid inföll först thronföljden och Carl Augusts val, som afgjordes här i Stockholm.
Jag tror, att hvar Svensk hade skäl att vara nöjd dermed,- om den var frukten af overksamhet, så skulle jag önskat mången verksamhet under den tiden vara borta, som varit mindre nyttig.
Dernäst kom Norrbottens expedition; utgången må då hafva varit hvilken som helst, jag vill ej här återkalla sorgliga minnen; men i den del som berodde på ministéreu, kan ingert beskylla den hvarken för misstag i beräkningen eller långsamhet i utförningen.
Resultatet kunde ,och borde hafva blifvit annat än hvad det nu blef genom en olycklig händelse, hvilken det Den I Martil. 4 9 det ej låg i ministerens makt att afhjelpa.
Tvertom skulle man kunna hänföra det till orsaker hvilka, ehuru ganska ledsamma, dock skulle vara befriande för ministéren.
Men det är nit förbi, det är bäst att glömma dessa händelser.
Så kom freden; den var ej lysande, i sanning; men jag hörde då mången yttra, att man var för envis i att bibehålla krigstillståndet, för att få den bättre.
Jag hemställer hurudant Ministerens förhållande då var, då Sverige ensamt med sina krafter kämpade mot Rysslands hela makt, och var öfvergifvit af hela Europa.
Hos den då så mäktige Napoleon gjordes försök att öppna underhandlingar; men man fick det tröstlösa svar, att han ej i sådane ville ingå, förr än kriget med Ryssland var slutadt.
Samma svar om nödvändigheten af freden gaf afven den Engelska Regeringen.
Då såg man aldrig Ministeren förtvilla, och freden hafva vi att tacka för det riket nu är sjelfständigt.
De händelser, som sedan inträffat, förbereddes ej af Ministeren, men måhända förutsågos de.
Efter freden kom Beväringssfrågan, som äfven af Ministéren fördes vid Riksdagen; och slutet blef sådant, att Cari.
Johan med ära fört Svenska vapnen dit, der de förr lyst under den Store Gustaf Adolf, och att minnet af detta fälttåg skall öfverföras till efterverlden.
Efter beväringsfrågan vill jag blott nämna de andra i förbigående.
Jag är möjligen för vidlyftig, och hvar och en har dessa händelser nogsamt i minnet.
Knappt var Riksmötet till anda, förr Ridd.
Prot, II, B. 4. 5o
Den i Marlii. än en ny olycka inträffade, nemligen Carl Augusts död.
Får jag fråga Eder, mine Herrar, om någon då såg Ministéren svigta, eller vara förlägen vid ett så ry^sligt tillfälle, under en ålderstegen Konung?
Jag vill förbigå andra sorgliga händelser.
Örn ej alla stått att afböja, kan man åtminstone ej säga, att icke Ministeren gjort, hvad den kunnat, för detta ändamål.
I Örebro kallades Ständerna tili nytt T-hronföljare-val.
Få visste då, huru man skulle afböja farorna; jag hörde knappt någon då kunna eller vilja gifva råd i en så svår belägenhet;' och likväl var Riksdagen knappt börjad, förrän Ministéren i samma stund var i tillfälle, att för Riksens Ständer föreslå värdiga föremål för deras omtanka, till fyllande af Sveriges thron; och jag hemställer till denna upplysta samling, om det var, genom ett ungefär, eller Ministörens omtanka, rådslagen leddes, när den store Carj, Johan ställdes vid Svea thron, för att komma att regera öfver Svea Folk?
Men en ny period inträdde, jorden skakades! _ hotande nalkades farorna våra landamären! ett beslut måste fattas emellan tvenne halfvor af verlden, som stodo emot hvarandra! __ som hotade att krossa hvarandra! och för hvilka de små staterne skulle blifva ett offer!!
Här kunde ej mera frågan vara, att genom en vacklande politik afböja farorna, så från den ena som från den andra sidan.
Ett beslut måste fattas; man måste förklara sig, man mäste välja imellan den ovissa utgången och den vissa förödmjukelsen.
Under Kronprinsens ledning, omgifyen af Ministären, beslöts att gå faran till Den i Murtu, mötes: afven möjligen med äfventyr af undergång , men då med ära!
Jag hemställer , om detta vittnar ona overksamhet, om bristande kraft; jag hemställer om, bedömande efter utgången , anan ej äger skäl att vara nöjd ?
Derefter , och såsom en följd häraf, skedde Norri— ges förening med Sverige.
Jag bekänner, att, om någonsin en lycklig händelse inträliät för oss, så var det denna.
Må hända äro många, som ej finna denna förening så fullkomlig , så förmånlig, som de hade önskat.
Men tvenne Folk, med samma tungomål, samma religion, samma seder och saipma ursprung, äro åtminstone så mycket förenade, som det är möjligt att förena dem, sool i fem sekler varit skiljda genom sina politiska institutioner, och derför© ej kunna smältas tillsammans som en blyklump i en degel.
Hade man försökt detta, hade säkerligen mera skäl varit till klagan.
Man må tro mig eller icke; men ont man erinrar sig Skottlands förening med England, om man påminner sig Skånes-, Hallands och Blekinges förening med Sverige, skall man finna, att man lätt kan förhasta sig uti sammansmältningen af nationer; finna, att Carl Johan var. vida större i föreningens uppgörande, än sorn ledare af kriget.
Man kail påminna sig, att, om föreningen af Skåne, Halland och Blekinge vållade de inre oroligheter, som plågade Sverige under Carl XI;s och Carl XII:s tid, genom Snapphane-fejden , med flera olyckor j så Voro dessa oroligheter en följd af förhastandet vid föreningens uppgörande.
Om riu detta handt »ti så släta bygder, hvad hade val kunnat sk» 52 Den i« Martil. genom en annan tvungen förening med Norrige, der fjällar, berg och sjöar gifva helt andra medel för den upproriske Partigängaren?
Jag får nu hemställa, om allt detta vittnar, att Riksens Ständer blifvit handlöst lemnade af Ministéren?
Men ännu en gång får jag anhålla om förlåtelse, att jag vidare fäster denna adla samlings nppmärksamhet vid ett och annat uttryck.
På ett annat ställe är det sagdt: ”Att ”det osammanhängande i åtgärderne varit, är ”och blilver en följd af Ministérens mera eller ”mindre nit, skicklighet och drift.” Hvad är meningen med denna teckning, efter en så afgjord beskyllning för 15-årig overksamhet för det allmänna?
Jag vill ej uttala en ledsam tydning; jag kan ej gifva någon bättre!
Ett osammanhang i sjelfva början af den nya ordningen är mig bekant, kanske äfven den skicklighet och drift , som vållade den; men ännu en gång: jag skyr i det yttersta personligheter, Ett annat osammanhang, men endast i öfvertygelse, är mig bekant, och för denna öfvertygelse gaf genast, och i känsla af constitutionell pligt, det personliga vika.
Jag är lyckligt förbi min tid; jag hoppas hafva förtjent den dom, att jag åtminstone tält med lugn, och jag känner en lättnad.
Jag förklarar uppriktigt för den tid som är, att kanske äfven jag ej gillar allt som skedt och sker; men jag'glömmer ej, att vi menniskor ej se, ej kunna se lika; att driffjädern, ej utgången, måste bestämma vårt omdöme; att stundom samma gerning, under olika förhållanden, blir helt olika.
Efter sådana grunder ser jag ej ännu skäl att instäm - Den i Martu.
55 ina i den förändring af Minister, jag så ofta hör yrkas, och om, i det ärofulla men tunga kall mig blifvit ålagdt, jag skulle blifva af annan tanka, blir min oro ej minskad af någon visshet, att de, sorn klandra, skulle göra bättre på detta upphöjda ställe.
Jag skulle glömma mitt kall, om i denna väg jag yttrade mig mera.
När den stunden kommer, är jag viss på, att utan personligt inflytande yttra mitt omdöme, äfvensom jag anser att detta mitt omdöme skulle kunna blifva vidrigt för föremålen af min aktning och vänskap , utan att detta individuella förhållande förändras.
Jag har ej mer att lägga till; kanske skall jag en dag stå till svars för hvad jag sagt; men jag gör det med nöje.
Den som vill förstå mig, han förstår mig; — för den, som det ej vill, har jag ej något att tillägga, ej något att upplysa.
Vidare säges: ”Riksens
Ständer äga:'nu mera ”ingen annan utväg öfrig än den. att, genom ”föreslagne och tillvägabragte indragningar, och ”genom ett ihärdigt och fortsatt nekande till ”alla nya anslag, visa, att Riksens Ständer gjort ”hvad de kunnat.” Skälen till vårt möte äro att bota och hjelpa, ej att söndra.
Första Ståndet bör stå fram, med sanning och rätt för fosterlandets väl, utan afseende på det enskildta.
Är det nu tid att, då vi önska consolidera hvad hittills är gjordt, — att hjelpa den förlägenhet hvilken egentligen hvilar på orsaker, som ej herot af oss; _ att då måla medfärgor, sorn förmörka allt, och dymedelst sprida en skadlig tanka hos in-, och utlänningen?
att då hos en väntande allmänhet, som alltid utmålar taf - r— 5* Dm t Murtu. # •L Jan/gora en skildring af vår stallning, som ej Jean annat än åstadkomma ledsnad oell missnöjen?
Yi hafva i går hört en utmärkt talar© liår framställa, huru nödvändigt det år, att småningom återbringa de båttre klasserna till närande yrken.
Jag tror ingen finnes inom detta Hus ? som ej gillat hans yttrande.
Men huru, bringa delta till något sammanhang, då man, målar den arbetande klassens belägenhet så o, lycklig?
Jag har nåmnt utlänningen.
Hvem känner ej våra förhållanden emot honom?
Ingenstädes åro de bättre kände ån hos Ridderskapet och Adeln.
Vi framställa för utlänningen en af de få modeller på constitutionella stater» som från urminnes tider hafva bibehållit sin frihet.
Vi kunna vara stolte, att, ehuru. » en liten Nation , dock tjena till efterdöme för EurO^as folkslag.
Vi ställe oss vid sidan af de stebe Rritterne, och de anse oss som sina constitutionella bröcier.
Men om detta är sant, böra vi äfven visa, att vi med en sann känsla, att vi med lugn kunna betrakta våra allmänna och enskifta förhållanden , och att vi med lugn besluta, sedan vi med Ingn granskat, huru de må kunna förbättras, Jag hemställer huru denna grund är följd i den teckning Friherre Anckarsvärd framlagt , och hvaraf jag bär lemnat utdrag?
Jag hemställer, huruvida det år rätt, att, i en tidpunkt då Europa fäster vakande afundsfull ögon på Sverige, framställa en tafla, der vi visa den stora, massan lidande, och der vi, såsom grund för vårt handlingssätt, yrka ett nekande till allt hvad som hegåres?
Jag skyr ej att erkänna, att kanske finnes det Den 1 Martil, 55 ett slatssamband i Europa, som ej bättre begär, ån att se oenighet och skakningar uppkomma bland Svenska Folket; men jag har förstärk och säker öfvertygelse om Svenska Folkets känsla för sitt fosterland, att jag skulle frukta något sådant.
Jag erkänner, att jag år upprörd i min själ, och begår ursäkt för mitt osammanhang; mitt hjerta är för fullt, mitt sinne är hvirflande!!
Det år i Fåderneslsndets namn, vid allt hvad heligt år, soni jag besvär Friherre Anckarsvärd att taga tillbaka sin skrift.
Jag anhåller derom vid den aktning för hvarandra, som inom detta Stånd år vår första känsla, samt begår att Ridderskapet och Adeln med mig instämmer.
Ridderskapet och Adeln yttrade i flera omgångar härtill ett allmänt och högljudt bifall.
Flera Ledamöter ropade:
Vi besvärja alla Friherre Anckarsvärd, att återtaga sitt ifråga-, varande anförande.
c Friherre Anckarsvärd, Carl Hindric:
En verklig villrådighet bör naturligtvis uppstå hos mig till ordnande af mina tankar, då jag går "att möta den värde talaren som framställt sina anmärkningar till ogillande af mitt anförande.
Denna villrådighet ökas naturligtvis, då jag erinrar mig de stora talare-egenskaper, som genom deras behag och den tjusningskraft de äga på sinnet, verkat det så högljudda bifallet, Denna villrådighet ökas naturligtvis äfven derigenom, att det klander jag framfört emot 56 Den i Martti, Ministéren, fått en försvarare uti den man, som äger det utmärkta förtroendet, att som Ordförande uti Constitutions-Utskottet vara en utsedd granskare af dess handlingssätt.
Den värde Talaren har i afseende på denna omständighet, på ett så skickligt sätt leninat anledning att förmoda dess förestående handlingssätt, att jag ej vill ingå uti någon ytterligare tankeledning i anseende dertill, men söka att med aktning bjuda till att förstå hans yttrande.
Jag är villrådig om jag skall börja med vederläggningen af de anföranden min värde motståndare emot mig yttrat, eller med framställningen af de grundsatser, hvaraf jag varit ledd.
Jag är förundrad att den värde Talaren så uteslutande fästat sig vid de politiska förhållanden, hvilka jag ej vidrört, och hvilka det bör synas att jag icke åsyftat.
Det år landets ställning, det år jordbrukarens tillstånd som år oföråndradt ofördelaktigt sedan långliga tider; det år deruti jag ej finner de förbättringar jag hade önskat, och jag utsträcker denna tanke äfven till Statsborgaren i allmänhet.
Det år blott derpå som mina yttranden vant riktade.
I detta afseende skall jag försöka att framställa en vederläggning, som hår påkallas.
Jag skall ej möta Talarens yttrande med någon spetsfundig advocatur, såsom enda undflykten.
Den har aldrig, vid intet tillfälle af lifvet varit mitt försvar.
Jag har yttrat mig såsom min känsla dicterade.
En Ministéres egenskap af sammanhängande eller osammanhängande kan betraktas från tvånne synpunkter.
Den ena från Stats - Den l Martti, 57 författningens egenskap att göra den sammanhängande; den andra ifrån Ministéren sjelf.
Jag trodde oss vara komne på den punkt af constitutionell bildning, att vid frågan om Ministérens ansvarighet all individualitet hade försvunnit, och att
Ministéren aldrig annorlunda kunde ses än i sin collectiva beskaffenhet, såsom en corps, hvars tankar och verkningar voro allas.
Personlighet har ej hår kunnat vara min afsigt.
Hade jag trott en sådan tanka kunna uppstå, hade jag kanske qvåft min känsla, hellre ån att blottställa mig för en sådan misstänka.
Jag torde böra återkalla i minnet hvad som år ändamålet med en Ministére.
Man skall finna att menniskans ingående uti samhälle var en afsägelse af hennes naturliga frihet; men då rättigheten att begagna de fördelar som naturtillståndet och den naturliga friheten erbjuda, förmenniskan upphörde, inträdde i dess ställe ägande rätten och rättigheten att förvärfva.
Men ledningen af allas bemödande till gemensamt vål påkallade en styrelse, och så uppkomma Ministérer.
Deras förpligtelser blefvo att genom goda lagar styra allt till befrämjande af allmänt vål och till möjligaste lycksalighet.
Grefve von Platen har förebrått mig att jag framställt skattebondens förlägenhet emot förhållandet, och han har framställt frålsebonden såsom ett motstycke, då han yttrat hans tillstånd vara sämre ån skattebondens.
Jag tror att han häruti misstagit sig, ty man bör besinna, att skattebonden som år sjelf ågare till sin jord har större fordringar.
Han har anspråk att ej blifva körd derifrån för sina bidrag till Staten.
Den an - 58 Den i Martti, dra deremot har ingått ett frivilligt contracf, och det år en husbondes skyldighet, påkallad af hans eget interesse, att så ställa för Bonden, att han kan bibehålla sitt contract.
Jag har sagt att Ministéren varit overksam.
Grefve von Platen har mött mig med en uppställning af jhronföljder, krig och politiska företag.
Jag får blott fråga om detta år svar på min framställning.
Jag får blott hemställa huru det varit löjligt, att Ministéren då hadelemnat folket handlöst, huru de hade kunnat undgå att gifva dessa råd, hvilka man säger hafva verkat dessa stora re-r sultat, för hvilka, jag kan icke dölja mig det, vi likväl torde mera hafva att tacka lyckan, ån jnenskliga beräkningar.
Men om det är det allmännas fordran att förås till sitt högsta mål of lycka genom goda lagar, om detta år hån-r delsen redan i samhällets första station, så år det ån angelägnare i den nion samhälls-bildnin-r gen stigar.
Redan 1809 års
Ständer insägo nödvändigheten af ett nytt förbåttradt Lagverk.
Vi hafva sett 15 år förflyta sedan LagComitén nedsattes, och ännu ej erfarit några tillfredsställande resultater deraf.
Detta har varit anförtrodt åt Ministérens ledning, det kunde ej anförtros åt någon annan; man har ej kommit längre ån att några balkar blifvit utarbetade, men hvad har man vål sedan gjordt.
Huru har den befallning blifvit uppfylld, som ålade Domare alt inkomma med sina yttranden och råt.' feiser i anledning af de nya lagförslagen?
Hvad anledning har man vål att hoppas, att vid en kommande Riksdag kunna antaga förslaget, när långsamheten har varit sådan vid beredandet deraf och månne det ei år troligt, att en ny Den I Martil. 59 Comité behöfver lika lång tid till döss granskning.
Kan man kalla inrättningen af en ny JiolRätt för en sammanhängande åtgärd innan principerne för Lagskipningen äro afgjorde, och innan man vet, om dessa inrättningar komma att ingå ibland dess beståndsdelar.
Förändring i de administrativa StyrelseVerkens organisation har i 12 år och vid trenne Riksdagar varit önj skad.
Har nu det i sådant afseende gjorde arbete ej blifvit gill ad t af Ministeren, borde ett nytt hafva blifvit utarhetadt.
Penningar anslogos redan 1815 till tryckningen af detta arbete, men ännu år det ej tryckt.
Jag har egentligen aldrig sträckt mitt yttrande längre, ån att
Sverige i oeconomisk väg år långt efter hvad det barde kunna vara.
Vi öfversvämmas af författningar, hvilkas antal dageligen ökas.
Tull-organisation nen år långe önskad, men ännu ej verkstålldi Jag hemställer, om det ej år osammanhängande att hvad Stånderne önska, de ej få verkstålldtj att då tusendetals Riksdaler bortkastas på Gm. hermän i Tullverket, och då stora arfvoden lemnäs åt de öfrige Embetsmånnen i detta Verk, hvilka förut innehafva löner på Stat, de tjenande bröderne måste svälta och hindras i sin tjensteutöfning genom bekymmer för sitt lifs uppe. hålle.
Det år för öfrigt snart sagdt icke möjligt att härvid till mitt rättfärdigande upptaga aila omständigheter; tiden år dessutom så långt fram. liden på aftonen, tålamodet redan må hån-^ da för långe pröfvadt, och det bilall Ridderskapet och.
Adeln lemnat åt Grefve von Pla„ ten var sä allmänt, att det borde decouragera mig att ingå uti en, närmare bevisa I 6o Den I Martil.* ning af grunderne för mitt yttrande.
Jag får då blott sluta r*ed det tillägg, att om jag yttrat mig illa, om i mitt yttrande finnas uttryck (hvilket jag likväl ej kan medgifva) som åro olämplige, så blir det för min räkning, så blir det en skam för mig.
I en constitutionel
Stat år talfriheten första grundsatsen; om någon inskränkning hår funnes för talet, äfven om man talade orätt, vore det ute med friheten.
Jag tror ej att det finnes båttre sätt att vederlägga mig, om jag talat illa, ån att Grefve von Palten talat bättre.
Jag tror att jag hade kunnat rättfärdiga mig, om ej ett så allmänt bifall af Ridderskapet och Adeln, grundadt på Grefve von Plåtens talent och dess yttrande, som det ej varit mig möjligt att följa, nästan satt mig utur fattningen dertill.
Då vi höra hvad som inom andra länders representationer såges, tror jag den fruktan vara grundlös, att jag ej hår kunnat säga hvad jag sagt.
Engelska Tidningarne vittna, att inom Parlamentet ofta starkare saker sågas, ån dem jag yttrat.
Jag kan således ej instämma deruti, att Grefve von Platen ägt skål att besvärja mig att återtaga mitt yttrande.
Han kan ej hindra mig att tänka hvad jag tänkt; då vore det grymt att neka mig yttra, hvad jag tänker och känner.
Det kan ej falla mig in, att mäta mig i förtjenster med Grefve von Platen, men i känsla och nit för Fosterlandet mäter jag mig med hvem som helst.
Hvad jag har yttrat om Svenska Allmogen, år grundadt på min öfvertygelse att intet blifvit gjordt till förbättrande af^dess tillstånd.
Grefve von Platen har nämnt Conscriptionen, Jag tror att den står som ett Den X Martti, (h enstaka försvarsmedel, då man så litet begagnat den, för att utbilda nationalandan, och för att åt den gifva en militairisk riktning.
Jag tror att Sverige allt för långe befattat sig med inblandning uti andra Nationers tvistigheter.
Detta har varit vår olycka i alla tider, och så länge vi ej dermed upphöra, hafva vi ej att vånta något välstånd.
I vårt frånskiljda låge kan jag ej se att Sverige har något att frukta, och minst af den sammansättning, med hvars tillvaro i Europa man så ofta hotar, och af hvars afundsfull ögon man tyckes så omsorgsfullt vilja ingifva oss anledningar till en fruktan, som jag erkänner mig icke kunna dela.
Jag kan ej såsom Grefve von Platen inse något frö till split och oenighet vara utsådt genom mine yttrade tankar om landets ställning, eller genom ett åda. galagdt missförhållande emellan Statsbidragen och förmågan att dem utgöra, som år större hår ån annorstädes.
Jag tror att ett land, der folket ej har mera ån 4 å 5 månader om året, på hvilka det skall för den öfriga tiden samla sina förnödenheter, ej kan jernföras med andra lander med båttre klimat.
Jag finner då ej, hvad ondt det kan vara i att framställa nödvåndigheheten af uppmärksamhet å detta folks belägenhet och tvetydiga oeconomiska ställning; jag tror tvärtom, att det år nyttigt, och jag kan ej ingå deruti, att mitt yttrande år af den vådliga natur man velat gifva det, hvadan jag också icke eller kan medgifva, att med mitt bifall biträda Herr Grefve von Flåtens önskan, att få det utur Protocollet uteslutet.
Deii i Måftii, '&
■ Åtskilige yttrade härtill deras b;fall.
Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaust Ridderskapet oeh Adeln täcktes tillåta att jag återför discussionen på sjelfva ämnet, på den motion som Herr Friherre Anckarsvärd framställt.
Jag har ej kunnat fatta Herr Friherre Anc^ Jcarsvårds mening hafva varit den, att Rikets Ständer, genom en framställd underdånig önskan, skulle syfta uppå att inskränka Kong!.
Maj:t i valet af de persöner, hvilka vid Utländska
Hof komma att representera Kongl.
Maj.t, eller Dess godtfinnande, i afseende på de nyttjade diplomatiska Agenternes rang.
Herr Friherre Anckarsvärd har hämtat anledning till en yttrad önskan, deraf, att de 90,000 R:dr Hamburger
Banco som blifvit anslagne till bestridande af utgifterna till underhåll af Utrikes MinisterStaten, befunnits otillräcklige, samt att Kongl.
Maj:t uti sin till StatsUtskottet afgifne Nådiga: proposition, äskat ett ytterligare anslag af 5o,ooo R;dr Hamburger
Banco för detta behof.
Denna förhöjning i Statsutgifterne, under en period, då så många andra Statsanslag anmälas vara otillräckliga för behofven, då näringsidkare allmänt klaga öfver förlägenhet, då förlågenhehetens tillvarelse vitsordas af flere Konungens Embetsmän, förde Friherre Anckarsvärd helt naturligt på den af honom yltrade tankan, att genom anställande af diplomatiska Agenter med mindre hög rang, en besparing på denna utgiftstitel skulle kunna beredas.
Den i Martil. 63 Jag kan ej annat än instämma i dén af r, Friherre Ackarsvård yttrade tanka, att på den-; na utgiftstitel besparingar kunna göras.
Mina skål åro dessa.