Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det hon vred sig med outsägligt qval för att befria sig, märkte hon att det var Harald, som så fängslade henne och han såg så kall, så sträng ut, och Susanna kände på en gång kärlek och hat för honom!
Åter ropade ångestfullt den späda barnrösten, och Susanna såg nu den lilla systern sjunka ned på stenarne vid stranden och de hvita vågorna slå öfver henne.
– Med en känsla af vild förtviflan vaknade nu Susanna ur sömnen och sprang upp.
Kallsvett stod på hennes panna, och hon såg sig förvirrad omkring.
Dyster hvälfde sig grottan öfver henne, och elden derutanför kastade röda, irrande sken på dess fantastiskt prydda väggar.
Susanna gick sakta ur grottan: hon ville se himmelen, stjernorna; hon behöfde andas den fria, friska luften för att befria sig från drömmens qvalm.
Men inga stjernor sågo strålande ned på henne, ty himlen var skymd af ett grått skytak, och det bleka månskenet, som trängde genom detta, kastade en sorglig dager öfver den döda nejden med sina dystra och fula gestalter.
Elden hade brunnit ned och blossade liksom sömnigt, då och då upp, med röda flammor.
Bönderna sofvo tungt, lägrade omkring den.
Susanna såg icke Harald här, och det var henne kärt i denna stund.
I behof att förströ de plågsamma intryck hon erfarit, tog Susanna ett vattenkrus och gick ned mot elfven dermed, för att hemta vatten till morgondagens frukost.
Under vägen dit fick hon se Harald, som med sin bössa på ryggen gick fram och åter ett stycke från grottan.
Obemärkt af honom kom hon likväl ned till elfven och fyllde der sitt krus med snöblandadt vatten.
Den lilla kroppsliga mödan gjorde henne godt, men den ensliga vandringen var för öfrigt föga egnad att lätta sinnet.
Scenen var obeskrifligt dyster, och till snöbäckarnes enahanda surrande sällade sig då och då vindstötar, som lika gigantiska suckar genomforo öknen, ängsligt hvinande.
Ett ögonblick satte hon sig ned vid foten af en klippa.
Det var midnatt och djup stillhet herrskade öfver nejden.
Klipporna omkring henne voro betäckta med sorgelaf, och den bleka snölafven vexte i bergsrefvorna; här och der, ur den svarta jordskorpan stack kärrstafven upp, en liten blekgul, svafvelfärgad blomma, hvilken Lapparne sägas bruka till trollkonster, och som gjorde här intrycket af ett hemskt leende öfver dessa dödens fält.
Susanna kunde ej befria sig från minnet af sin dröm, och hvart hon vände sin blick, tyckte hon sig se den lilla döende systerns bild.
Kanske hade hon i denna dröm fått en varning, kanske en spådom; kanske skulle hon aldrig komma från denna ödemark; kanske skulle hon dö här och då – hvad skulle lilla Hulda bli af?
Skulle icke vanskötsel och nöd låta henne sjunka ned på lifvets hårda stenar, och eländets vågor gå öfver henne?!
Midt under dessa mörka tankar öfverraskades Susanna af Harald.
Han såg att hon gråtit och frågade med en röst så innerlig, att den gick till Susannas hjerta:
«Hvarföre så ängslig?
Är ni orolig eller missnöjd?
Ack, säg mig det öppet som till en vän!
Jag kan icke bära att se er så!»
«Jag har drömt illa!» sade Susanna i det hon aftorkade sina tårar och steg upp.
«Allt är så hemskt, så ohyggligt här omkring oss.
Det gör att man tänker på allt mörkt och ängsligt i verlden!
Men det är ej värdt att bry sig derom», fortfor hon muntrare, «det blir nog bättre när dagen kommer.
Detta är mörkrets stund, stunden då de underjordiska herrska!» Och Susanna försökte att le.
«Men hvad är detta?» fortfor hon, och leendet förbyttes hastigt till ett uttryck af rädsla, i det hon ofrivilligt närmade sig Harald.
Det hördes i luften ett sakta knattrande och hvinande, och i detsamma syntes en massa liknande en grå sky ila fram öfver snöslätten i norr och närma sig stället der de stodo.
I det svaga månskenet tyckte Susanna sig se ohyggliga skepnader med horn och klor röra sig i massan, och ordet:
«de underjordiske!» var nära att undfara hennes läppar.
«Det är en flock renar!» sade leende Harald, som tycktes gissa hennes känslor, och gick några steg fram mot synen, i det han mekaniskt fattade sin bössa.
Men i samma stund tog troppen en annan riktning och jagade med vild hastighet mot öster.
Vinden höjde sig och ett ängsligt dån gick igenom isöknen.
«Detta är allt bra hemskt!» sade Susanna och ryste.
«Men i morgon afton», sade uppmuntrande Harald, «komma vi till Storlie-Sätern, som ligger nedanför snöregionen, och der skola vi finna björkskogen helt grön ännu, och der träffa vi vänliga menniskor och kunna få ett riktigt trefligt herrberge.
Dagen derefter, ha vi ännu ett besvärligt stycke väg, men vi få derunder se scener så storartade, att ni säkert skall anse mödan ringa mot det nöje ni derunder kan njuta; ty det sköna öfvergår här vida det förskräckliga.
Det ställe emellan Storlie-Sätern och Tverlie, der den vilda Leiraelfven liksom i raseri störtar sig utför Högfjellet och med blixtens fart och åskans dån, rusar fram mellan och öfver söndersplittrade klippmassor, dels nakna dels skogbevexta, för att tumla om med sin rival, den häftiga Björöja, – detta ställe öfvergår i vild storhet allt hvad man kan tänka sig.»
Så talade Harald för att skingra Susannas nedslagenhet; men hon lyssnade till honom halft drömmande och sade liksom för sig sjelf: «Den som vore väl der och der förbi och framme och sedan» .....
«Och sedan?» upptog Harald den afbrutna meningen, – «hvad sedan!»
«Hemma hos min Hulda igen!» sade Susanna, djupt suckande.
«Hvad Susanna?
Vill ni då lemna oss?
Hatar ni verkligen Norge?»
«Nej, nej!....
Långt derifrån!....
Men man kan icke tjena två herrar; det känner jag nu.
Hulda ropar mig.
Jag har ingen ro förrän jag återkommer till henne, och aldrig skall jag skiljas från henne mer.
Jag har drömt om henne i natt, och hon var så blek, så blek ... ack!
Men äfven ni är blek, förskräckligt blek!» fortfor Susanna i det hon med bestörtning betraktade Harald, «ni är säkert sjuk!»
«Det är väl det ljufva månskenet och denna hulda natur, som färga mig så askgrå!» sade skämtande Harald, som ville dölja rätta orsaken till sin blekhet, hvilken var att hans axel begynnt grufligt värka under natten.
Och han sökte vända Susannas uppmärksamhet på andra föremål.
De samtalande hade imedlertid återkommit till grottan.
Harald uppfriskade den slocknande elden med nytt bränsle, och Susanna smög sakta in i grottan och återtog sin förra plats vid sin matmoders fötter.
Men först sent fattades hon af en orolig sömn.
Hon vaknade vid ljudet af ett starkt dån och brusande.
En blek dager föll in i grottan, och hon hörde Haralds röst utanför säga högt: «Det är tid att vi rusta oss till resan, för att hinna så tidigt som möjligt i qvarter.
Vi få en arbetsam dag!»
Susanna såg sig om efter sin fru.
Hon stod redan färdig nära Susanna, som hon betraktade med en mild, uppmärksam blick.
Susanna sprang upp, förskräckt öfver att vara så senfärdig, och desto flinkare gick hon nu till väga med anstalterna för frukosten.
Buljongen anlitades åter, och bönderna bespisades med lefse, fläsk och myseost upplöst i snövatten.
En storm hade blåst upp efter midnatten, som lofvade våra resande ingenting mindre än en angenäm resdag.
Elfven och bäckarne brusade starkt, och det bullrade och dundrade rundtomkring bland fjellen.
Längre fram på morgonen saktade sig likväl vinden, men Harald kastade en och annan betänksam blick på det gråa molntak, som allt mer begynte tjockna öfver deras hufvuden.
Susanna såg honom en gång fästa en rågande blick på vägvisaren och denne skaka sitt gråa hufvud.
Imedlertid voro alla männerna muntra, och Harald tycktes med sin liflighet vilja förtaga intrycket af sin fortfarande, ovanliga blekhet.
Hela förmiddagen fortfor man att stiga uppåt i vinterregionen, och snöslätterna blefvo allt vidsträcktare.
Intet lefvande syntes till i denna öken, men man såg ofta spår efter renar, och här och der lågo några flugor på snön i djup vinterdvala.
Vinden lade sig, till all lycka, mer och mer, och lät blott i korta pustar känna sin isande andedrägt.
Men tid efter annan hördes knallar och dån, såsom af stark åska.
Det var såkallade «Fjell-skred», eller ras af stora klippblock och stenar, hvilka skilja sig från bergen och nedstörta, och som i dessa fjelltrakter äro vanliga under och efter stormar.
Bönderna berättade flera händelser om gårdar och menniskor, som blifvit krossade under sådana.
Vägen blef allt mer och mer besvärlig.
Man måste ofta vada genom strömmande elfvar och färdas öfver snöbroar, under hvilka strömmarne skurit sig fram.
Harald, lika djerf som klok och rådig, afböjde, ofta med egen fara, all våda för fru Astrid och Susanna.
Icke heller var han blek längre.
Ansträngningen och en feber, som ännu ingen anade, lät den grannaste purpur flamma på hans kinder.
På eftermiddagen nådde man högsta punkten af fjellet.
Här voro två stora stenvårdar uppresta, i närheten af en liten sjö, Skiftesjön kallad och som var betäckt med en, äfven under den varmaste sommar aldrig smältande is.
Här begynte bäckarne att löpa mot vester och vägen att gå utföre.
Vasfjerns och Ishaugens jetteskepnader, samt flera andra höga snöfjell visade sig i perspektif.
Vinden var nu nästan stilla, men det begynte snöga starkt och molnhimmeln sänkte sig mörk och blytung öfver de resandes hufvuden.
«Vi måste skynda, skynda!» sade den gamla Hallingdölen, i det han med en betydelsefull blick såg sig om på tåget han anförde, «eljest torde vi bli insnögade på fjellet, som det höll på att ske med salig drottning
Magareta när»......
Han fullbordade ej, ty hans häst snafvade plötsligen på en brant sluttning och störtade omkull.
Den gamle mannens hufvud slog häftigt mot en sten och han blef liggande sanslös.
Det varade en god stund innan man lyckades att åter bringa honom till lif.
Men stöten befanns så svår och den gamle mannen var så yr i hufvudet af fallet, att han ej mer kunde tjena till vägvisare.
Man måste sätta honom upp på samma häst, som hans sonson red och den unga, raska gossen vårdade sig om honom med stor ömhet.
Harald red nu i spetsen för tåget, med hvart ögonblick blef hans uppdrag af större svårighet, ty snön nedstörtade med en förskräckande hastighet och luftens tjockhet hindrade honom att med säkerhet urskilja de «tröstande vägledarne», som voro de resandes enda frälsning.
Man måste ofta göra krokar och omvägar för att åter komma på rätta spåret.
Likväl anlände man lyckligt till Björöi-Sätern, en obebodd säterhydda vid stranden af den breda och strida Björöia.
Här stannade man för att rådslå.
Björöia var nu så uppsvälld, och strömmade så häftigt, att man snart insåg den fullkomliga omöjligheten att här sätta öfver den.
Den gamla Hallingbonden rådde till att taga en omväg, då man på ett annat ställe kunde med säkerhet komma öfver elfven, helt nära Storlie-Sätern och nära den stora forsen af samma namn, hvars dån man plägade höra på en half mils afstånd derifrån.
Väl var denna omväg af något mer än en mils längd, men hvad skulle man göra?
Stor var faran att fortsätta resan i detta oväder, men större ännu att stanna qvar i denna ödemark, der snön ej sällan faller till en höjd af flera alnar.
Den gamle Hallingarn valde likväl det sednare, ty han kände sig ur stånd att sitta på hästen, och bad att bli lemnad qvar i hyddan, med matförråd för några dagar, efter hvilka han hoppades att snövädret skulle upphöra och tö inträffa.
Han ville icke att sonsonen skulle stadna qvar hos honom, men denne var bestämd uti att icke lemna den gamle farfadren, och de andra funno detta lika rätt som nödvändigt, och man utstyrde i hast de tvenne med hvad de kunde behöfva i deras vinterliga enslighet.
Deras hästar försågos med foder och fördes äfven in i stugan.
Susanna förband den gamles hufvud med dotterlig omsorg.
Det var henne oändligen tungt, att den gamle skulle bli lemnad här.
«Och om tövädret ej kommer?« sade hon; «om snön och vintern nu bli qvar med ett, och du snögar in och fryser ihjel här?
«Sådant har händt mången bättre karl än jag!« svarade den gamle lugnt.
«Man kan ändå ej mer än en gång dö, och Gud är hemma äfven i ödemarken!
– Och den, som rätt beder sitt »Fader vår«, behöfver heller ej frukta för de underjordiska.
Med mig gamle må det gå hur som helst.
Min bästa tid är i alla fall förbi; – jag sörjer blott för den unge!
Tänk på honom, när du kommer till menniskor!«
Susanna var rörd.
Hon tryckte en kyss på den gamles panna, och en varm tår trillade från hennes kind ned på hans.
Gubben såg upp på henne med en hjertlig, klart glimmande blick. «Guds engel ledsage dig!« ropade han efter henne, då hon lemnade hyddan för att följa de andra.
Åter satte sig det lilla tåget i rörelse, och skred öfver snöfält, barfjell och halft-upptinade moras.
Snön gick hästarne högt upp på benen, och de gingo blott trögt och nästan motvilligt fram.
Det blef allt skummare och skummare.
Så tågade man fram under en timmas tid.
Med stor oro hade Susanna, sedan en stund, tyckt sig märka, att Harald vacklade i sadeln; men hon sökte öfvertala sig sjelf, att det var en synvilla, förorsakad af hästens ojemna gång och af det djupa snötöcken, genom hvilket hon såg honom.
Allt omkring henne hade ju ett förvillande utseende och syntes sväfvande och spöklikt.
Ett dåft rop ifrån fru Astrid afbröt den hemska tystnaden, och – var detta äfven en synvilla?
– Haralds häst stod stilla och utan sin ryttare.
Ty värr, var detta alltför verkligt!
Harald hade, fattad af svindel, sjunkit ned bredvid sin häst.
Länge hade han i tysthet burit de stigande smärtorna i axel och bröst, och sökt dölja för sig sjelf, som för de andra, känslan af feberyrsel, som angrep hans hufvud.
Äfven nu, sedan den blifvit öfverväldigande, ville han icke anse den vara af vigt.
Med drängens tillhjelp, gjorde han flera försök att åter sätta sig på hästen, men fåfängt!
Han kunde icke mera bära sitt febervilda hufvud.
På knä i snön och med stum förbittring, lutade han mot ett klippstycke sin brännande panna.
«Således här – – här skola vi dö!« sade fru Astrid halfhögt för sig, med dyster ton – «och dessa unga menniskor skola offras för min skull!
Mitt öde är sig likt!«
Det var ett ögonblick af fruktansvärd stillhet.
Menniskor och djur stodo orörliga och liksom förstenade, under det snön föll öfver dem och tycktes hota att här begrafva dem.
Men nu höjde sig en klar och liflig stämma, som sade:
«Jag ser en berghäll der borta, som skall ge skydd mot snön!
Vi måste föra honom dit!« Och Susanna uppreste Harald och fattade hans arm, under det hon lät drängen gå förut och bana väg genom snön.
Omkring fyratio steg från stället, der de stannat, sköt verkligen en hvälfd bergshäll ut öfver marken, under hvilken man kunde bli skyddad för snön, som reste sig i vallar omkring den öppna sidan.
«Stöd er på mig! bättre, bättre! frukta ej; jag är stark!« sade Susanna, i det hon med mjuk men kraftig arm omfattade Harald.
Han lät sig föras, som ett barn; han visste icke rätt till sig, men kände ett visst nöje att lemna sig åt den unga flickans ledning, som talade till honom med så mild och så modig röst.
Så beqvämt som möjligt lades Harald ned under den skyddande stenhälln, och Susanna ref af sig shawlen, som hon bar under sin pels och gjorde af den en mjuk hufvudkudde åt Harald.
«Ack, det var godt!« sade han sakta och tryckte Susannas hand, i det han kände sig lisad af denna ställning.
Susanna återvände nu till sin matmoder.
«Susanna!« sade denna, «jag ville också gerna komma dit bort, – der ser lugnt ut att hvila!« – – men jag är så stel, att jag knappt förmår röra mig.«
Susanna lyfte sin fru af hästen, och ledd och stödd af henne, nådde fru Astrid det skyddande hvalfvet.
Här var, i förhållande till den öppna slätten, en nästan ljum temperatur, ty fjellväggen och snövallarne hindrade den kalla vinden att intränga.
Här satte Susanna sakta ned sin af köld och trötthet nästan stelnade fru.
Susanna var frusen och trött äfven hon, men o! hvilket södern af lif och värma förmår ej kärleken och den starka viljan att framkalla hos ett menskoväsen.
Det var dessa krafter, som nu drefvo den unga flickans pulsar, och läto bloden rulla varm ur hjertats kamrar och ända ut i hennes fingerspetsar.
Hon gned sin matmoders stelnade lemmar, hon värmde dem med kyssar och tårar, hon värmde dem vid sitt klappande bröst.
Hon förmådde henne att dricka af en flaska vin, och beredde äfven för Haralds torra och törstande läppar, af blandadt vin och vatten, en välgörande läskedryck.
Sin näsduk, fuktad af snö, lade hon kring hans värkande panna.
Kring båda bäddade hon med kappor och kläden, så att de kunde vara bevarade mot kölden.
Sedan stod hon en stund tyst, med skarp och allvarlig blick.
Hon tänkte på hvad som vidare var att göra, för att rädda dessa två.
Harald hade rest sig upp på den friska armen och såg tyst ned framför sig, med den smärta, som en manlig natur känner, när den tvingas att försaka en af dess ädlaste böjelser, – stödjandet och hjelpandet af de svaga, de i dess vård förtrodda.
En tår – den första Susanna sett honom gråta, – rann ned för hans kind.
Fru Astrid såg med en dyster blick upp mot det graflika hvalfvet.
Men Susannas ögon tindrade allt högre och klarare.
«Hör! hör!« sade hon och lyssnade.
Fru Astrid och Harald fäste på henne frågande blickar.
«Jag hör ett dån«, återtog Susanna, «ett dån som af ett stort vattenfall.«
«Det är Storlie-forsens dån!« utbrast Harald, ett ögonblick lifvad, – «men hvad hjelper det oss?« fortfor han och sjönk modlös ned, «vi äro en half mil derifrån, – – och kunna ej komma dit!«
«Jo, vi kunna, vi skola det!« sade Susanna, med fast öfvertygelse.
«Mod, mod, min älskade fru! var trygg, herr Bergman!
Vi skola komma dit, vi skola frälsas!«
«Och huru?« sade Harald; «drängen är en dum stackare; han hittar aldrig dit!
....«
«Men jag skall hitta dit, var viss derpå!« utropade Susanna, «och återkomma hit med folk och hjelp.
Säg mig blott de kännemärken ni vet på rätta vägen.
Dessa, och Storlie-forsens dån skola leda mig.«
«Det är fåfängt!
Ni skulle förgås, ensam i kölden och snöyran!«
«Jag skall ej förgås!
Jag är stark!
Ingen skall hindra mig.
Och vill ni ej säga mig vägen, skall jag söka den ändå.«
När Harald såg hennes beslut så fast, och då hennes inspirerade och vissa ton ingaf honom en slags förtröstan, sökte han för henne beteckna de föremål, efter hvilka hon hade att rätta sig och som bestodo i fjell och klippor, hvilka likväl den snötjocka natten troligen skulle hindra henne att urskilja.
Med djup uppmärksamhet lyssnade Susanna och sade sedan lifligt:
«Nu har jag det!
Jag skall finna vägen!
Gud bevare er!
Snart skall jag vara här åter med hjelp!«
När hon kom ut i det fria, fann hon drängen sökande sin tröst i ett bränvinskrus och hästarne försjunkna i modlös dvala.
Hon förmanade den förre att sörja för de sednare, och uppmanade honom kraftigt, under både hotelser och löften om belöning, att tänka på sitt husbondfolk och vaka för deras säkerhet.
Sjelf gaf hon sin häst foder och vatten, klappade den derunder och tilltalte den i vänliga, uppmuntrande ord.
Derefter satte hon sig upp för att begynna sin ensliga, farliga färd.
Men blott med stor svårighet fick hon hästen att skiljas från sina kamrater, och när den gått en tjugu steg framåt, stannade den och ville vända om till sällskapet.
Denne manöver förnyades flera gånger; slutligen verkade hvarken slag eller uppmaningar, den ville ej mer lyda.
Susanna steg då af och lät hästen gå.
Ett par tårar trängde sig fram i hennes ögon, när hon såg denne öfvergifva henne, och hon upplyfte bedjande händer till den, som allena här såg den ensamma, värnlösa flickan.
Derefter fortsatte hon vägen till fots.
Så lång var visst icke denna väg, och längden var icke svårigheten; men den som hade sett Susanna arbetande sig fram genom den djupa snön, än klättrande uppför klippor, än vandrande öfver moras, i hvilka hon vid hvart steg fruktade att sjunka – den hade förvånat sig öfver hennes mod och hennes styrka.
Men «Guds engel«, som gubben kallat att ledsaga henne, tycktes vara med henne på vägen, ty snöfallet aftog och tid efter annan sköt en månstråle fram och visade henne något af de föremål, som Harald beskrifvit såsom vägledande.
Dessutom ljöd Storlie-forsens tilltagande dån som uppståndelsens basuner i hennes öron.
– En stark vilja att försöka det yttersta, en hemlig glädje att få bevisa sin kärlek, om äfven med förlusten af sitt lif, bevingade hennes fjät och hindrade modet att en enda minut sjunka.
Så förflöto tvänne timmar.
Nu hörde
Susanna vattnen brusa nedanför sina fötter.
Hon tyckte sig nära att nedstörta i en afgrund; rundtomkring var mörker och snö.
Hon stod stilla.
Det var ett ögonblick af förskräcklig villrådighet.
Då skiljde sig skyarne och läto halfmånen i full glans framstråla, just som den var nära att gå ned bakom ett fjell.
Susanna såg nu afgrunden, vid hvars brädd hon stod; hon såg Storlie-forsens breda vattenmassor blänka i månskenet, såg
Säterhyddorna der nedanför!....
– – – – – – – – – –
Under stenhvalfvet, der fru Astrid och Harald befunno sig, rådde en stund efter Susannas aflägsnande en djup och hemsk tystnad.
Ändtligen bröts den af öfverstinnan, som sade i en högtidlig ton:
«Jag har en bön till er, Harald!«
«Befall öfver mig!« svarade han.
«Måtte jag kunna uppfylla er önskan!«
«Vi tyckas båda,« återtog fru Astrid, «nu stå nära grafven, men ni är yngre och starkare än jag, ni skall, hoppas jag, räddas.
Jag måste anförtro er ett vigtigt uppdrag, Harald, och jag förlitar mig på den heder och det hjertelag jag lärt känna hos er, att ni samvetsgrant skall utföra det, i fall jag sjelf blir ur stånd dertill, och ni, som jag vill tro, öfverlefver mig!«
Öfverstinnan hade uttalat detta med fast röst, men under följande berättelse var den ofta skakad af vexlande sinnesrörelser.
Hon talade hastigt och i korta, afbrutna meningar, sålunda:
«Jag har haft en syster.
Hur jag älskade henne, kan jag ej säga.
Så allvarsam till sinnet jag var, så glad och mild var hon.
När jag gifte mig, kom hon i mitt hus.
Men der var ingen lycka.
– – Den förmögenhet min syster egde, satte henne i stånd att följa sitt hjertas böjelse, och hon gaf sin hand åt en obemedlad, men älskvärd ung man, en löjtnant Wolf, och lefde med honom några månader af högsta jordiska sällhet.
Men kort skulle denna sällhet vara.
Wolf förgicks under en sjö-expedition, och hans olyckliga hustru dukade under för denna sorg.
Hon dog få timmar sedan hon födt en son till verlden, och sedan hon lagt sitt späda barn i mina armar och högtidligt kallat mig att vara dess moder.
«Och jag blef en moder åt detta barn.
En egen son hade ej kunnat vara mig kärare än denne.
Jag var stolt öfver det vackra, lifliga barnet.
Jag såg en skönare framtid i honom.
– Han skulle förverkliga min ungdoms idealer, han skulle .... o! under mitt eget fattiga och ödsliga lif, var jag ännu rik i den gossen.
Men den man, som hade fått min hand, tålde ej att se mitt hjerta så tillhöra detta barn.
Han fattade hat till den stackars gossen, och mitt lif blef mer än förr bittert.
– En gång skulle jag resa bort till en sjuk anhörig.
Jag ville taga den sjuåriga gossen med mig, ty aldrig ännu hade han varit skiljd från mig.
Men min man ville behålla honom qvar och begagnade ömhetens toner för att öfvertala mig.
Dessa kunde jag ej motstå, och oaktadt gossens böner och en ängslan som syntes mig aningsfull – lemnade jag mitt stackars barn.
Jag trodde mig handla starkt, och jag var blott svag.
Jag hade lofvat barnets moder att skydda det, – jag visste att jag lemnade det i hårda, fiendtliga händer, och ändå!.....
När jag efter en vecka återkom från min resa, var gossen – försvunnen.
Han hade gått ut en dag, berättades det, och icke sedan återkommit.
Man hade låtit söka honom öfverallt, och hade slutligen funnit hans lilla hatt på en klippa vid sjökanten; – man ansåg sannolikt att han störtat der utför.
– – Jag fann min man sysselsatt att bemägtiga sig min systers arf, som enligt hennes testamente, i fall af gossens död, skulle tillfalla oss.
Ifrån denna stund intogs min själ af en ryslig misstanke ....!
Gud vare lofvad, att den var falsk! – Gud förlåte mig att jag någonsin hyst den!
– I tjugu år har den tärt mitt sinne; i tjugu år har den bundit blyvigt vid uppfyllandet af mina pligter.
Alla mina efterforskningar i saken blefvo förgäfves; ingen kunde misstänkas, ingen syntes hafva handlat här, utom ett grymt öde.
Det blef dervid: gossen hade fått tillstånd att gå ut och leka, hade ensam lemnat huset och ingen hade sett honom sedan.
«Tjugu år – långa, mörka år hade förflutit sen denna stund, och hoppet hade småningom dött i mitt hjerta, det svaga hopp som ibland lefde opp der, att jag ännu skulle återfinna mitt älskade barn.