Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– beckplåster – en blandning av vax, terpentin och beck som ströks på svullnader för att få dem att gå ner.
– Rosmer – se not 89.
– Janne
Den 25 nov. hade två recensioner av fru Agrells skådespel Frelst (Räddad) stått att läsa i Politiken, båda kritiska.
Brandes kallar pjäsen en melodram och skriver bl.a.: ”Vi er langt borte fra en Forklaring af de Menneskers sjælelige Liv, som Forfatterinden fremfører for os.
Det er Dukker i hendes Haand, og de bevæger sig, som hun vil.”
VB gjorde fröken Ahlbergs bekantskap på en s.k. ”svältring” hos Langes den 28 nov.
(alm.)
Pauline Ahlberg (1851–1896) var författare till det stora verket Victor Hugo och det nyare Frankrike I–III, 1879–80.
Senare gifte hon sig med målaren Julius Kronberg.
VB har övertagit GBs syn på J. Reinhard.
Fru Schou
I inledningsföreläsningen den 10 nov. behandlade GB Hegel och Heiberg.
– Tysken Friedrich Hegels (1778–1831) filosofi ville med hjälp av det dialektiska förfaringssättet med de tre graderna tes, antites, syntes övervinna ensidiga ståndpunkter och försona alla motsättningar i tänkandet.
Från H. hämtade GB tron på ”frihetsideernas eviga framsteg”, och B.
Nolin skriver i Den gode europén: ”Tydligt är att Hegels historieuppfattning och hans dialektiska metod spelat en stor roll vid konceptionen av Hovedstrømninger.” (s. 138)
– Förf. och teaterdirektören Johan Ludvig Heiberg (1791–1860) introducerade Hegels filosofi i Danmark.
Han utövade stort inflytande på den unge GB, som år 1869 skrev en essä om Heibergs ”Pottemager Walter”.
År 1889 tog han på nytt upp Heiberg i Essays.
Danske Personligheder.
– E.T.A. Hoffmann (1776–1822), Adalbert von Chamisso (1781–1838), Achim von Arnim (1781–1831) och Clemens Brentano (1778–1842) är alla tyska romantiska författare.
Nysgjærrig, da.
– triviell – ovanl. sidoform av ”trivial”.
Om familjen Hierta-Retzius se not II 273.
Detta stycke är förstruket i kanten.
Amalie Skrams novell ”Knut Tandberg” stod i nov. – dec.-numret av Tilskueren.
– Om Edvard Brandes blivande hustru Ingeborg Thaulow se ovan, not 86.
Föreläsningen om B.S. Ingemann (1789–1862) och Salomos Höga Visa hölls den 3 dec.
Ingemann är mest känd som psalmförfattare.
Hans främsta psalmer utkom 1837–39.
Den danske kungen Frederik VII (1808–1863) var känd för sina erotiska eskapader.
– Utyske, da.
– frugtsommelig
– Magdalena Thoresens son med islänningen Grimur Thomsen hette Peter Axel Jensen.
– Björnson, se not II, 258.
– styvdottern Susannah blev Henrik Ibsens hustru, se SB II, s. 359 och not 384.
Med den björnsonska kvinnoligan i Sthlm menas säkert kretsen kring tidskriften Dagny med Sophie Adlersparre och Fredrika Limnell i spetsen.
Den polska flickan hette Jozefa Szebeko, f. 1861.
Böök ger en utförlig bild av hennes och GBs förhållande.
Det resulterade bl.a. i hundratals brev, bevarade i Brandesarkivet.
Se t.ex. Böök 1949, s. 69 ff.
– År 1884, till tvåhundraårsminnet av Holbergs födelse, utkom GBs festskrift om honom.
Mathilda Andersson var en av VBs äldsta vänner, en av systrarna Andersson i Malmö, vilkas hem VB besökte på alla sina Malmöresor.
Se not I, 86.
I Levned I uppger GB att han i Paris umgicks mycket med Constanza Testa som var gift med greve Oreste Blanchetti (s. 193).
– Den flicka han blir kär i omnämns i Levned I som Matilde M., ”en ung spansk Brasilianerinde, høj af Vækst, en stolt og blændende Raceskønhed”.
GB uppger att hennes familj stammade från Cervantes! (Levned I, s. 197 ff.).
Hon hette enl.
Brevveksling
Mathilde Margariños.
Tanner-kuren – olika preparat innehållande tannin användes mot diarré.
I Lukas 16 framställer Jesus den svårtolkade liknelsen om den otrogne förvaltaren och liknelsen om den rike mannen och Lasarus. (VB menar väl att hon liksom förvaltaren skaffar sig andra vänner för att slippa gå ut och tigga om hon avskedas av sin herre.)
I Shakespearetragedin säger Macbeth:
”Methought I heard a voice cry’ Sleep no more!
Macbeth does murder sleep’ ”
Fru Schram
– Om ”Tvist”, VBs novell, se not 72.
Brav, da.
Skabning
Inte förrän 1918 utkom GBs monografi Cajus Julius Cæsar, enl.
Rubow ”det mest glimrende skrevne og komponerede af B.s Alderdomsværker, men Mangelen paa historisk Kritik og den gennemgaaende
Afhængighed af hævdvundne klassisk-filologiske Synsmaader gør Bogen til væsentlig Underholdningslitteratur; den er Forbillede for de i vore Dage grasserende internationale Kæmpebiografier i Masseoplag.” (Dansk Biografisk Leksikon)
Sannolikt en teckning av Birgitte Naumann, enl. Dansk Biografisk Leksikon utförd ca 1850.
Kanske kan man med ledning av uppgiften i SB datera den till 1849.
Tysken Heinrich Heine (1797–1856) var GBs förste favoritförfattare.
I Jule-Kalender 1887 publicerade GB uppsatsen ”Rembrandt og Heine”.
Han betonar det visionära draget hos diktaren, som han menar är besläktat med den holländske målarens ljusdunkel.
(Nolin, s. 118 f.).
Styret, dial.
– dum som en torsk – jmf. ovan s. 126.
GEORG BRANDES
Förteckning å böcker som Ernst Ahlgren bör läsa.
Emile Augier:
Les Effrontés
Le fils de Giboyer Un beau mariage Les lionnes pauvres La contagion Le Postscriptum
Le mariage d’Olympe
Dumas fils:
L’ami des femmes
La question d’argent Les idées de Mme Aubray Diane de Lys Une visite de noce
Heine:
Deutschland, ein Wintermährchen
Atta Troll
Goethe:
P. Merimée: se 5te Bind af Hovedstrømninger
Beyle:
Rouge et noir
Zola:
L’Assommoir
Kleist:
Die Verlobung von St.
Domingo Die Marquise von O. Käthchen von Heilbronn Der Prinz von Homburg.
J. L.
Heiberg:
En Sjæl efter Döden
(Cronholms)
(Egede Schack):
Fantasterne
Michelet:
Histoire de France
(det Bind som handier om Jeanne d’Arc)
Carlyle:
History of Frederic the Great
(ogsaa paa Tysk) De to første Bind, som handier om Frederik den Stores Fader, uforlignelige.
Homer:
Iliaden, 9de Sang
Odysséen, 6te Sang
Cajus Julius Cæsar:
Om den galliske Krig (paa Tysk eller Fransk)
Gaston Boissier:
Cicéron et ses amis.
Voltaire: Candide
Rousseau:
Les confessions
Aristophanes übersetzt von Droysen
(Veil & Comp. Leipzig).
George Sand:
Pascal: Les Pensées.
I Gœthes Værker:
Søg hans Oversættelse af Diderot’s Mesterverk:
Rameau’s
Neffe.
I Gœhes Værker: læs hans Oversættelse af Benvenuto Cellini’s Selvbiografi.
I ovanstående boklista har VB med överstrykningar markerat, att hon läst
Le fils de Giboyer (i mars 1887), L’ami des femmes och Fantasterne (25 juni 1887).
Ordet ”(Cronholms)” – en boklåda i Malmö – har VB själv skrivit till på listan.
Han bet icke för hvad han sade
– Gjennembrudets Mænd, dvs. tidens litterära vänster, kretsen kring bröderna Brandes.
Den kallades så efter GBs bok Det moderne Gennembruds Mænd (1883).
– Holger Drachmanns andra fru Emmy D., f.
Culmsee (1854–1928) är mest bekant för sina Erindringer, Barndom og Ungdom indtil 1883.
Brandes Kritiker og Portraiter utkom 1870.
Amerikanaren
Se not I, 3.
– jag bet för det
Meijer – se not II, 185.
– ”tout à fait exasperé de passion”, fr.
Bacchantinde
– Skikkelse, da.
– blöd
Uppsatsen om A. Munchs Lord William Russell och Shakespeares Henrik IV står i Kritiker og
Portraiter och demonstrerar den nya metod GB för fram i detta verk
– visar hans strävan att fånga författarpersonligheten.
– Om Arthur Fitger (1840–1909), tysk författare och målare, har GB skrivit en studie, som står i SS II.
Artikeln trycktes först i Morgenbladet 18.4.1882.
I brev till brodern Edvard kallar GB Fitger ”et
Menneske af den ægteste, fineste, stilfærdigste Beskedenhed og et sandt Geni”.
Överskriften inom parentes tillskriven med rött bläck.
– några pappersremsor – längre fram i SB uppges att VB på GBs uppmaning brände upp dem.
– konvojera, av franskans convoyer
År 1866 utkom GBs bok Dualismen i vor nyeste Philosophie – ett inlägg i en pågående debatt om tro och vetande.
Det porträtt GB skänkt VB stod alltid på hennes arbetsbord, berättar Lundegård i DoB II, s. 444.
VB skaffade själv en ram till det och det förvaras numera i Ernst Ahlgrenarkivet på LUB.
Se s. 129.
Troligen någon till tyska översatt bok, kanske den 1885 utgivna Berlin som tysk Rigshovedstad.
– Emilie Brandes, f. Bendix (1818–1898), GBs mor, sedan 1841 gift med Herman Brandes.
Uppsatsen om Giftas II stod i Politiken den 25.12.1886.
– Den norske målaren och författaren Christian Krogh skrev 1886 romanen Albertine, en naken skildring ur de prostituerades liv, som gjorde stor skandal.
Boken beslagtogs och K. fick böta.
Latterlig, da.
– nydelig
– halvdannet
– undselig
– om brasilianskan och den polska flickan se noterna 107 och 105.
Hanna Adler eller Bertha Knudtzon.
(Böök 1949 anger förnamnet till Emma Adler, men i VBs almanacka för 1886 står adressen till Frk Hanna Adler)
Hans Forsell (1843–1901), historiker, politiker, ämbetsman.
Endast 32 år gammal kallades han 1875 till finansminister i De Geers andra ministär.
Vid De Geers avgång 1880 inträdde han i Posses ministär men avgick redan samma år på grund av meningsskiljaktigheter i tullfrågan.
Som politisk talare och publicist utvecklade F. en sällsynt talang, kärnfull och drabbande i sak och överlägset genomskinlig och klar till formen.
(Svenska män och kvinnor)
132)
Fru Drachmann, se not 117.
Fröken Thoresen var Magdalene Thoresens dotter Ida Cecilie (1858–1911).
Hon var kvinnosakskvinna och Norges första kvinnliga student.
År 1886–87 läste hon kemi i Köpenhamn.
Georg Brandes författarskap betydde mycket för hennes utveckling.
Hon gifte sig 1887 med advokat Fredrik Krog (1844–1923) och blev mor till författaren Helge Krog.
Lutter Aand, da.
Höga visan har aktualiserats för VB genom den av Brandes föreläsningar som behandlade Ingemann och Salomos Höga visa.
Se not 102.
Hans Magnus Melins bibelöversättning utkom 1858–65.
Citatet ur Höga visan.
GBs äldsta politiska skrift ”Ferdinand Lassalle” (1874–75) utkom omarbetad till bok 1881.
Bertil Nolins avh. om Brandes, Den gode europén, översattes dock inte Lassalle-boken till ryska förrän 1909.
Det bör alltså ha varit den tyska översättningen från 1877 som var känd i Ryssland.
Stora Boken II
Den del av Victoria Benedictssons dagböcker som nu lämnas till offentligheten, omfattar tiden från mars 1884 till september 1886.
Det är på flera sätt en jämförelsevis lycklig och verksam tid för Victoria Benedictsson.
Huvudskälet till den arbetsglädje och tillfredsställelse som lyser fram ur många av anteckningarna från denna period är vänskapen med Axel Lundegård, som nu växer fram och fördjupas.
Det var den 4 maj 1884 som Victoria Benedictsson tog initiativet till närmare bekantskap och avsände ett brev där hon erbjöd den unge litteratören sitt stöd och sin hjälp.
Under sommaren 1884 vistades Axel Lundegård i föräldrahemmet i Hörby och de båda skriftställarna träffades så gott som dagligen.
Samtal och upplevelser skildras med skärpa och detaljrikedom i dagboken.
När Lundegård på hösten återvänder till Stockholm, tar man upp en korrespondens som raskt blir mycket omfattande.
Lösenordet är ”full uppriktighet” och skribenterna kan nu låta sista resterna av blyghet och konventionalism falla: breven utmärks snart av total uppriktighet och, som Victoria Benedictsson skriver, ”lyckan att vara utan mask”.
Många av hennes brev till Lundegård finns redan utgivna i Dagboksblad och brev (1928), medan hans brev till henne fortfarande är otryckta.
När Victoria Benedictsson under vintern 1884–85 får utlopp för berättar- och analyslust i de långa och utförliga breven till sin kamrat i Stockholm – ofta var de på 10–15 sidor – så minskar naturligt nog dagboken i betydelse.
Under perioder då korrespondensen med Lundegård av olika skäl är mindre tät, ökar dagboksanteckningarna åter i längd och utförlighet.
Typisk är anteckningen från den 28 april 1885, när Axel Lundegård återvänt till Hörby:
Kära gamla bok!
Seså, nu lär du komma riktigt till heders igen och det mera än förr, ty endast så småningom lär man sig konsten att göra anteckningar, att skrifva till sig sjelf.
Och så – – – – ja så har jag mistat ”Axel” och fått herr Lundegård igen, följaktligen fins det ett tomrum, och det får du fylla.
Kamratskapet innebar också gemensamt arbete:
Lundegård läste och kritiserade manuskriptet till Pengar allteftersom det växte fram, Victoria Benedictsson nagelfor hans novell ”Årstider” – som flera år senare arbetas om till romanen Röde prinsen.
Under sommaren 1885 påbörjar de samarbetet med teaterpjäsen Final, en salongskomedi där de inom ramen för en etablerad genre för fram sina teorier kring äktenskap och kärlek.
Som underrubrik på den här föreliggande delen av Stora boken skulle man kunna sätta ”Kamratskapet med Axel Lundegård”.
För Victoria Benedictsson var detta det viktigaste som hände henne under åren 1884–85 och våren 1886.
Av detta skäl har jag valt att föra denna del fram till sept. 1886, för att den tematiska enheten skall bli tydlig.
En dryg månad senare reser Victoria Benedictsson till Köpenhamn.
Strax efter sin ankomst dit träffar hon Georg Brandes och den tredje och avslutande dagboksdelen skulle alltså kunna bära hans namn som underrubrik.
Vänskapen till Lundegård finns dock hela tiden med, men förlorar i betydelse sedan Brandes kommit in i hennes liv.
I den tredje och avslutande delen av dagboken skildras den ödesdigra kärlekshistoria som ledde fram till hennes självmord i juli 1888.
Den del av Stora boken, som nu utkommer, innehåller en hel del tidigare opublicerat material.
Av utgåvans tre planerade delar är det denna som innehåller mest för en större läsekrets helt nya ting.
Litteraturforskare har ju redan tidigare kunnat utnyttja dagboken i sin helhet.
I denna del finns några partier som nästan utgör avgränsade noveller eller romaner i helheten, såsom den gripande skildringen av Karl af Geijerstams och Matti Benedictssons förlovning.
Ett annat stort avsnitt, kallat ”Detektivens rapport”, ägnar Victoria Benedictsson åt interiörer från en klockarfamilj i Hörby.
Här kan man som sentida läsare ibland tycka att Victoria Benedictsson i sin iver att avslöja och skriva ner varje detalj verkar kall och hänsynslös, författare mer än medmänniska.
Sedan [...] kom Anna och bjöd punsch.
Hon [den bedragna hustrun] drack den – med tydligt välbehag.
Jag skålade med henne, ty jag ville ha fler detaljer.
Och jag fick dem [...]
Man påminner sig hennes yttrande: ”Jag är människoätare ..”.
Men det är uppenbart att Victoria Benedictsson, som Fredrik Böök påpekat, i sällsynt grad drog till sig människors förtroende.
Genom sitt allvar och sin slutenhet, sannolikt också sin värme och förmåga till intensivt lyssnande, var hon en person som människor visade stor öppenhet rörande sina innersta känslor och tankar.
Inte bara dagböckerna utan också den stora korrespondensen bär många vittnesbörd om detta.
Det verkar inte vara ofta som hon behöver taga till så utstuderade metoder som i fallet ovan.
En annan gripande berättelse i berättelsen är den om Anna Nordquist, apotekaredottern från Malmö, som drabbas av lungsot men som trots detta förlovar sig med en jämnårig ingenjör.
Det har ofta sagts om Victoria Benedictsson, och hon sade det ibland själv, att hon inte kunde tåla kvinnor.
Anna Nordquist hör emellertid till de inte alls så få kvinnor, som hon kände både sympati och intresse för.
När Victoria Benedictsson i juli 1885 besökt den av lungsoten avtärda Anna, skriver hon:
Jag var så bittert och djupt bedröfvad utan att klart ha reda på orsaken.
Jag började granska.
Innerst var det en känsla af att vi två skulle haft så stort utbyte af att vara tillhopa och att nu var det för sent.
Att hon skulle varit en af de våra, att denna oförlikneliga energi skulle varit till gagn och att den nu skulle förtäras till ingen nytta [...]
Här var en qvinna med vilja, – just hvad de andra sakna, och så ingenting mer.
– Dö – ingenting annat än det.
Också familjen Lundegård ägnas stort utrymme i del II.
Axel Lundegårds mor Ida berättar öppenhjärtigt om familjens liv och Victoria kompletterar med täta besök i prästgården.
Även genom Axel når henne en mängd upplysningar – som alla präntas ner i Stora boken.
När det rör konflikterna inom familjen bör man dock minnas att det hela tiden är den ena sidan som kommer till tals, att allt – på något undantag när – är sett ur hustruns synvinkel.
Och Victoria Benedictsson tar på ett tidigt stadium starkt och känslomässigt parti för sin väninna.
Förutom dessa längre avsnitt om enskilda människoöden, som utan Victoria Benedictssons vaksamma öga nu för alltid skulle varit borta och bortom vår begrundan och vår medkänsla, vimlar det av fängslande skildringar, korta notiser och pregnanta iakttagelser av kända och okända människor från 1880-talet.
Hösten och vintern 1885–86 vistades Victoria Benedictsson i både Köpenhamn och Stockholm och alla de unga författare hon då lär känna ägnas inträngande porträtt i dagboken.
Det är intressant att bekantskapen med de unga storstadsesteterna samtidigt som den får henne att känna sig lantlig, klumpig och underlägsen också stärker hennes självkänsla.
Till sin man Christian Benedictsson skriver hon någon månad före återresan till Hörby:
Jag har haft stort, stort gagn af min Stockholmsvistelse.
Min blick är klarare, mera trygg.
Jag har kommit på det rena med min egen författarindividualitet.
Jag är lugnare, ty jag ser bättre den väg jag har att gå.
Jag är författare, jag duger icke till annat, och jag är det ända ner i min varelses rötter.
Hur högt i rang jag kan komma, bekymrar mig föga.
Det redliga sträfvandet i mitt yrke, eller rättare i min konst, är allt.
Vid en djupdykning i den guldgruva av mänskliga och kulturella erfarenheter som Stora boken utgör, inställer sig snart ett stort antal frågor:
– När fick Victoria Benedictsson uppslaget att fylla dessa voluminösa böcker med anteckningar vid sidan av sitt egentliga författarskap och varifrån kom idén?
– Varför har hon givit sina anteckningar just denna form eller snarare dessa former?
– Vem skriver hon för och vilka motiv driver henne?
Frågorna kan mångfaldigas.
Mot bakgrund av den forskning som på kontinenten och i engelskspråkiga länder är på stark frammarsch när det gäller dagböcker, memoarer och biografier, vill jag försöka besvara dessa frågor.
Man kan i Stora bokens heterogena innehåll urskilja tre huvudgrupper:
En stor del av dagböckerna fylls av anteckningar som tillkommit efter ett minutiöst studium av människor och händelser i Victoria Benedictssons omedelbara närhet.
Antingen är det hennes egna iakttagelser som ligger till grund eller berättelser från vänner och bekanta.
Dessa partier äger en visuell tydlighet, de agerandes utseende, miner och repliker är skarpa som på film eller teater.
Ibland har man intrycket att läsa ett färdigt filmmanus.
Den andra stora gruppen utgörs av dagboksanteckningar i mera traditionell mening, dvs det egna jaget och dess tankar, känslor och upplevelser står i centrum.
En dagbok som fylls med anteckningar av detta slag, kallas med en fransk term ”journal intime”.
Båda dessa former av dagboksanteckningar har som syfte att vidga och fördjupa den skrivandes kunskaper om omvärlden eller det egna jaget och innebär samtidigt en erövring av den yttre och inre verkligheten.
Till en tredje grupp kan man föra allt som inte passar in i huvudgrupperna ovan, såsom brevavskrifter, anekdoter, folksagor, litterära utkast, således mycket av det stoff som fyllde del I av Stora boken.
Material av denna karaktär finns med hela tiden men minskar efter hand i betydelse, allteftersom de båda andra grupperna sväller ut.
När man studerar framväxten av
Stora boken är det de två första grupperna av anteckningar som har störst intresse – i dessa är Victoria Benedictsson inte i första hand referent utan medskapande, utforskande, diktande.
Från tidig ungdom var Victoria Benedictsson en skrivande person.
Under 1870-talet använder hon vanliga små almanackor för notiser kring familjeliv och arbete, vilka mot decenniets slut blir allt innehållsrikare.
När Quillfeldt kommer in i hennes liv hotar innehållet snart att spränga det begränsade utrymmets ramar: upplevelser och känslor – från 1878 ofta med chiffer – pressas in på de 4–5 rader som varje dag erbjuder.
Se t. ex.:
1.9 1880:
Skref engelska.
Anna Sylvan här en stund.
Bill [Quillfeldt] kom hit just i skymningen, fick packa ihop bokpaket och dylikt.
Prat och skratt om allt möjligt skräp.
I am happy as a fool!
Bref från Hildur.
6.9 1880:
Flickorna Hagelbäck här på visite.
Symaskinssöm kl. tre.
B. C. [Quillfeldt] read Lara to me:
”Gå och bada för det är så nyttigt,” men satt ändå.
Sydow och herr
Qvillfeldt här till qvällen.
En handtryckning och en blick till afsked!!!
What a yoy!
Mot slutet av 70-talet skriver hon samtidigt i en rad studieböcker av dikter, noveller, recensioner och artiklar som väckt hennes intresse och som gör det möjligt att följa hennes litterära utveckling.
Att föra sådana anteckningar över ”livres lus” – lästa böcker – var under 1800-talet vanligt bland intellektuella.
Dessa studieböcker har givetvis utnyttjats av Benedictssonforskningen, Sten Linder, Fredrik Böök och Karl Erik Rosengren har t. ex. använt dem.
Men – och här är den springande punkten – vid en viss tidpunkt har dessa båda former av dagböcker, almanackans korthuggna notiser och studieböckernas avskrifter ur lästa verk, känts för trånga och blivit otillfredsställande.
På det första bladet i den första foliovolymen av Stora boken har Victoria Benedictsson skrivit ner några rader: ”Dessa samtal och lösryckta scener äro ingenting annat än studier i framställningskonsten, samt försök att fasthålla och på papperet fästa stundens vexlande stämningar.”
Anteckningen är daterad sept. 1880.
(SB I, s. 17)
På följande sida sammanfattar hon bokens innehåll: ”Original.
Verklighet.”
Enligt dessa notiser skall Stora boken således inte i första hand bli någon ”Journal intime” utan användas som magasin och övningsbok för författarens idéer och utkast.
– Efter detta har några blad skurits ut och den därpå följande notisen är daterad först 25.3 1882.
Det har alltså dröjt halvannat år innan planerna börjat verkställas.
Våren 1882 ligger Victoria Benedictsson till sängs, konvalescent efter en svår sjukdom, orörlig, hänvisad till sig själv.
Nu först börjar hon fylla Stora bokens sidor enligt sin ursprungliga plan.
Varifrån kom då idén till detta komplement till hennes andra anteckningsböcker?
Man kan faktiskt peka på en trolig källa.
I Studiebok 2 har Victoria Benedictsson på hösten 1880 skrivit av en artikel med titeln: ”Story-telling”.
Artikeln är på engelska, tagen ur Hallberger’s Illustrated Magazine.
”Nineteenth Century”, och dess författare är den då välbekante engelske romanförfattaren James Payn (1830–1898).
Fyra av hans romaner hade under åren 1880–83 översatts till svenska.
Det allra viktigaste för en författare är att verkligen ha en historia att berätta, säger Payn.
Om du använder personer från din omgivning som modeller – förändra dem, så att de inte känns igen, råder han även och tillägger: det verkliga namnet på den som skall skildras bör skrivas bredvid det namn han skall ha i dramat.
Och Payn tillfogar, ganska vis av erfarenheten:
”I would strongly recommend the builder to write his real names in cipher.” – Chiffer, ja, det använde Victoria Benedictsson redan i sina almanackor, synpunkten bör ha fått hennes gillande.
Payn fortsätter:
When you have got the outline of your plot, and the characters that seem appropriate to play in it, you turn to that so called common-place book, in which, if you know your trade, you will have set down anything noteworthy and illustrative of human nature that has come under your notice, and single out such instances that are most fitting; and finally you will select your scene (or the opening one) in which your drama is to be played.
Payns formulering:
”den så kallade citat-bok i vilken du, om du kan ditt hantverk, har skrivit ner allt anmärkningsvärt och belysande rörande den mänskliga naturen som du blivit vittne till,” skulle kunna vara en direkt beskrivning av de delar av Stora boken som ovan hänfördes till den första huvudgruppen.
Det är med tanke på de till denna grupp hörande anteckningarna som Böök jämfört Stora boken med bröderna Goncourts Journal.
Mémoires de la vie littéraire.
Precis som de parisiska litteraturbröderna – som hon emellertid inte läst, den första delen av Goncourts dagböcker kom ut 1887 – vill Victoria Benedictsson i porträtten av svenska och danska intellektuella fånga personligheten, rörelserna, replikerna, nyanserna.
Att det sedan slumpar sig så att första hälften av Stora bokens del