Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anckarsvärd har redan så fullständigt upptagit och vida bättre, än sorn för mig hade varit möjligt, besvarat åtskilliga anmärkmr, sora jag hade ämnat bemöta, alt jag nu kan vara ganska kort.
Jag vill förnämligast besvara ett inkast, som man gjort emot Utsk:s förslag ur den synpunkten, att det vore orätt att, genom upphäfvande af delta kungliga prerogativ, betaga Konungen tillfälle att kunna förbinda sig och göra åtskilliga förtjenta personer nöjda genom titlars utdelande.
Jag tager mig i anledn. deraf friheten erinra om hvad säkert hvar och en känner, att det ganska ofta händer, när sådana titlar utdelas, alt om en derigenom blir förnöjd, så blifva deremot många andra missnöjda.
Det händer nemi. någon gäng, all tlere söka en sådan utnämning, men icke alla erhålla den.
De som då icke få den, kunna lika lätt blifva missnöjda, som den lycklige blifvit förnöjd.
Det verkar också ofta lika mycken afund emot den person, hvilken fått titeln, som det väcker förnöjelse hos den, som blifvit betitlad, och afunden är ju alltid ett ondl.
Under sådana förhållanden hemställer jag, huruvida det prerogativ, som man här velat försvara, kan vara af något verkligt och stort värde.
Jag ber att få tillägga ännu en annan omständighet till della argument.
Jag skulle nemi. tro, att dä det är bekant, att 3 HiksSt. redan bifallit Const.Utsk:s förslag, så skulle, i händelse Konungen önskade bibehålla detta prerogativ, säkerligen någon af Konungens rådgifvare här uppstått och talat derför. R. o. Ad. känner nemi., huru det allmänna tänkesättet uttalat sig i denna fråga, och det skulle således blifva obehagligt för Konungen att här begagna sitt veto, om alla 4 Stånden hade bifallit förslaget.
Häraf drager jag den slutsats, att, om Konungens önskan icke vore att släppa pre - Den 5 September. 215 rogativet, så skulle någon af hans rådgifvare här yttrat sina tankar emot förslaget; men då nu ingen af dem här uppträdt, så drager jag deraf den slutsatsen, att Konungen icke önskar att behålla det.
En värd talare har framdragit ett argument, som Gr.
Anckarsvärd till en del redan besvarat, ang:de det ömmande för en landssecrelerare eller landskamererare att släpa i alla sina dagar, utan att kunna få en högre titel.
Mine Hrr! om en sådan gammal tjensteman redan i mänga år redligt tjenstgjort, så är det min öfvertygelse, att han redan derigenom är så aktad i sin krets, att man anser honom fullt ut lika god, antingen han har kammarråds titel eller icke; och om man icke det gör, sä hemställer jag, om icke ett sådant moraliskt tillstånd, till följe hvaraf man anser en sådan förtjent man i behof af hvad man kallar kapprock, redan utvisar en sjukdom i samhällskroppen, som behöfver botas genom att borttaga sjelfva sjukdomens anledn. och tillfället att underhålla den.
Man har sagt, att det vore nödigt att skilja emellan bruket och missbruket; men jag hemställer vördsamt, om icke bruket redan till en viss grad är missbruk, der sjelfva saken innebär en osanning.
En värd talare har sökt, genom en långväga deduction, komma till det resultatet, att i händelse titlarne borttoges, så skulle möjligen en anklagelse efter 107 § Reg.F. kunna riktas emot Konungens rådgifvare, för det de tillstyrkt utnämningar til hofembeten.
Härtill kan man likväl i min tanka svara, att man för det första icke har att befara något sådant, och för det andra, att hofembetenas tillsättande icke hör till någon ibland
Departements-chefernas föredragning, utan till Konungens enskilda hushållning, om hvilken grundlagen särskildt stadgar, att dermed skall förfaras på sätt K.
M. sjelf för godt finner.
Man har citerat det uti mern. näst härefter förekommande mom. af 28 § i Reg.F., för att visa, huru svårt det skulle blifva att tillämpa detsamma, i händelse den nu föredragna punkten i förslaget antoges.
Ifrägavar. moment lyder sålunda: ”Uti öfriga militära embeten vare det Konungen likväl obetaget, att nyttja utländske män af sällsynt skicklighet, äfven om de icke förvärfvat Svensk medborgarerätt, på sätt nyss säges”.
Jag hemställer, mine Hrr, huruvida, isynnerhet i militära yrken, man ofta träffar utländske män af sällsynt skicklighet, som icke redan något så när äro beklädda med den grad, att K.
M. på något sätt kan använda dem till det militära embete, som han önskar, och om icke mångfaldiga utvägar dertill finnas, utan att förut begåfva dem med en titel ?
Anckarsvärd har i detta afseende lemnat en upplysning, som de flesta af R. o. Ad:s ledamöter i öfrigt bättre än jag äro i tillfälle att controllera.
En talare här midt emot bar, till motiv för sin önskan att få den föreslagna förändringen afslagen, framdragit förhållandet med landssecrelerarne.
Hans yttrande derom har blifvit i så måtto tillräckligt besvaradt af de 216 Den 5 September. talare, som haft ordet före mig, att jag finner mig endast böra tillägga, att, såvida mig är tillförlitligen bekant, flere landssecreterare hafva undanbedt sig någon högre rang, än de nu hafva, och deruti hafva de haft ganska rätt, emedan de hafva varit dugliga embetsmän, och dugligheten behöfver ingen förgyllning.
En annan värd talare har förmenat, att ett sådant stadgande, som det nu föreslagna, skulle bättre passa för en republikansk
Stat, än för en monarkisk.
Underligt nog, att man icke vill taga det lilla steget till republik, när man så nyss har velat taga steget ut.
Man har sagt, att om titlar afskaffas, så bör äfven rangordningen afskaffas.
Dessa tvenne saker hafva med hvarandra ingen gemenskap.
Man kan vara utan en förhöjd titel, och ändå få lof att stå efter, den, som skall stå framför en.
Här har äfven blifvit sagdt, alt man betager Konungen all möjlighet att belöna förtjensten, om man bifaller den förändring, som här blifvit föreslagen.
Månne icke ifrån en Konung ett öppet bref, med tillkännagifvande af hans välbehag, är större belöning än någon titel, som en Konung skulle utdela?
I min tanka vore det en vida större belöning och har äfven i Sverige varit det.
Hvad hoftjensterria angå, så äro de här alldeles icke i fråga.
Inför Sveriges Rikes Höglofl.
Adel måste man använda förnäma liknelser.
Före slaget vid pyramiderne sade Napoleon till sina stridskamrater: ”Fyratio sekler betrakta eder i dag”.
Tillåt mig att säga: tre Stånd betrakta eder i dag.
Såsom jag förmodade och fruktade, all jag skulle råka i minoriteten inom detta Stånd, hvilken fruktan jag hoppas dock måtte få vara förgäfves, så har jag på papperet nedlagt grunderna för min önskan, att se detta förslag af R. o. Ad. gilladt.
Svenska nationalkarakteren undergräfves af tvenne uselheter.- fylleriet och Jliirdcn.
Nu är här endast den sednare inför rätta.
Om redbarhetens tid skall i Sverige återkomma, böra lagstiftarena undanrödja allt som ger näring åt det barnsliga sinnet för skenbarhetens ytlighet.
Den som önskar att se rätt bör undvika synvilla, och nationerna böra, likasom de enskilda, frukta för att fläckas af löjlighetens stämpel.
Hvad kan vara löjligare än titelraseriet.
När man i Sverige frågar efter kronolänsmannen, får man till svar: der finnér ni Hr commissarien.
Man söker
Hr kronobefallningsmannen:
Hr assessorn sitter å kronofogde-contoret.
Häradsskrifvaren blir stött, om man ej gifvet' honom sin köpta titel af hofkamererare, och landshöfdingen heter president, låter kalla sig just.canceller, o. s. v. Vi begabba kejsaren i China för att han tagit titel af solens son och månans cusin, under det att vi ibland oss haft dem, hvilka emot fienden ej ens anfört 50 man, och dock heta generaler.
Detta är ju nästan så löjligt, som att gifva åt en luren dre - Den 5 S e p t e ni b e r. 217 drejare titeln af commercerud; och dock har detta ej varit utan exempel.
Ibland all den skada litelsjnkan vallar, är ej den, sorn vårt sköna språk lider, den obetydligaste.
Apor af utländningens åsigtcr, former, drägtcr och seder, betager oss litelsjnkan den förmånen att också tillegna oss den i andra länder redan sekelgamla lättheten i uttryck, samtalsvis, och delta, ehuru de derstädes använda pronomina, Engelsmannens you, Tyskens sio, Fransosens vous och Italienarens lei, ingalunda äro mera välljudande än det svenska ni.
Qvinnan, sorn ej endast har hjerta, men äfven öra för det behagliga, begagnar ofta detta välljudande ord och tillåter gerna att det mot benne användes; då deremot emellan männer det anses såsom half skymf.
Hvilken karl skulle här våga att kalla sin like Herre? och dock är ”Herr Willielm” fullkomligen så välklingande som ”Sir William”.
Hvem minnes ej
Sten borgs svar: ”Jag är ej herre: jag är hofsecrcterare”.
Till all denna oegentlighet, inbilskhet och synvilla är titelraseriet skuld.
Hvarföre räcker icke Norrskhetsifveru till, i äfven della fall, för att återskaffa oss det sinne för det redbara, som dessa kloka bröder förstått att bevara i den lyckliga vrå af Europa, de bebo.
Då Sveriges Konung hyllar sanningen, tillhör det Hans folk att sky lögnen.
Och hvad är väl en tom titel annat än en af fördomen privilegierad lögn?
Må II. o. Ad., detta af titlar och stjernor öfvcrlastade Stånd, gc föredömet af JVärd frihet, och vi skola derigenom räcka en hjelpsam hand ät den vår tids danare, som vi nu gå alt kröna, och som tycks sinnad att återkalla allvarets tidehvarf.
Jag tillstyrker bifall till den föreslagna förändring, hvars liggetid nu lilländalupit.
Starka bravorop hördes efter detta anförande.
Titelsjukans allmännelighet och fåfängans löjlighet hafva blifvit så väl utredda, både på den medicinska och den civila sidan, att i det fallet ingenting lärer återstå att säga, sedan del blifvit ådagalagdt, att äfven andra än läkare och civila embetsman äro med denna sjukdom svårligen bekajade.
Men jag ämnar icke längre roa eller uppehålla eder med titlars missbruk, eller med missbrukets skadlighet; utan jag anhåller alt få fästa eder uppmärksamhet på titlars rätta bruk och nyttan deraf, ja, jag vågar på förhand säga, ehuru hardt det torde låta, på nödvändigheten deraf i vårt land.
Den första fråga, som torde böra afgöras, innan man talar om sjelfva saken, lärer vara den, huruvida K. M. i detta fall äger någon rättighet.
Om han icke ägde den, så förmodar jag, att 1840 och 1841 årens Const.Utsk., hvilket icke brukade tillägga Konungen mera makt, än han verkligen ägde, skulle hafva ansett onödigt alt göra ifrågavar. förslag.
Men alldenstund förslaget verkligen gjordes, så lärer bemälde Ulsk. verkligen hafva haft den öfvertygelsen, alt Konungen innehade en sådan rättighet. 2 H. 28 218 Den 5 September.
Denna Ulsk:s tanka bestyrkes lill yttermera visso deraf, att, ibland de 72 anmärkmr och 31 anklagelser, sorn bemäkle Utsk. mot Konungens rådgifvare gjorde, fans, så vidt jag kan erinra mig, ingen mot titlars utdelande.
Jag erkänner naturligtvis, såsom en hvar lärer göra, att ingen rätteligen borde erhålla annan titel, än den hans embete medför.
Men om man vill göra denna regel lill ofrånvikelig, så fordras tillvaron af åtskilliga andra förhållanden, hvilka i vårt samhälle icke äro för banden, och främst tillgång för Konungen att för hvarje ny förtjenst skapa ny lön, när ledigt embete saknas.
Har Han det i Sverige?
Jag anhåller således att få betrakta saken både ur den militära, den civila och den ecclesiastika synpunkten, för all söka för eder, mine Hrr, ådagalägga hurndant förhållandet är.
Hvad militären angår, yttrade jag vid sista riksdagen, då denna fråga här förevar, följande, hvilket jag anser nu vara lika tillämpligt.
”Första fråganär: hvad menas med embete eller tjenst?
Om t. ex. en officer utnämnes lill underlieulenant, utan alt någon undcrlieulenantsbefattning är ledig vid del reg:le eller den corps, hvartill han hörer; skulle sådant vara olagligt eller stridande emot den ifrågavar. föreskriften?
Skall det icke vara tillåtet att utnämna en öfvertalig underlieulenant, utan får denna utnämning först ske i det ögonblick en sådan beställning med lön varder ledig; så blir följden, alf vid intet Reg:te komma flera officerare än löner alt linnas.
Då mäste antingen vissa reservlöner anslås, eller ock skola officerare saknas, när någon af dem är sjuk eller af annat laga förfall hindras att sin tjenst förrätta.
När i delta land löner icke äro anslagne för stabsofficerare, huru skulle sådane erhållas, örn icke öfvcrtalige officerare funnes inom regrtena, för att göra de frånvarandes tjenst?
Huru skulle det blifva möjligt för officerare att fä åtnjuta den högst gagneliga undervisningen vid Marieberg?
Och huru skulle det slutligen tillgå i krig?
Någre officerare mäste alltid lemnäs hemma, för att emottaga rekryter och ombesörja förekommande militära angelägenheter.
Om icke öfverlaliga funnes, så skulle deras antal, hvilka ginge i fält, blifva för ringa.
Dessutom, om uti en träffning en lieutenant förer sin afdelning så väl, att befälhafvaren finnér honom vara skicklig alt föra ett compagni, och följaktligen böra för mandom och skicklighet lill capitaine befordras, men något compagni icke råkar vava ledigt, emedan ingen capitaine blifvit ilijelskjuten, skulle då K.
M. icke fä till capitaine utnämna den förtjente, derföre att den olyckan icke träffat någon capitaine ?
I de länder, der man äger särskilda löner för staber, der Regeringen äger medel att gifva löner, som motsvara värdigheten, kan stadgandet vara lämpligt; men icke hos oss.”
— Man han här åberopat förhållandet i brödrariket.
Jag vill ogerna ingå i några yttranden derom, för att icke anställa jemförelse!', som möjligen icke toges väl.
Men efter man anfört detta exempel på den ena sidan, så måste ock på andra Den 5 September. 219 sidan yttras, hvad sägas bör.
I Norriges grundlag 23 § finnes visserligen den föreskriften, alt ingen ma hafva annan rang och titel än, den hvarje embete medförer.
Men läsa vi lili calendcrn t. ex. förteckningen pä riddare af svärdsorden, sä förekommer der en Norrsk surnumerär capitaine, sorn dock är öfverste.
Gä vi vidare igenom calendcrn, så torde i Norrige finnas många generaler, hvilka visserligen icke hafva deremot svarande löner, o. s. v.
Det ser således ut, som hade Norrska grundlagens föreskrift icke kunnat vidmakthållas inom militären, ehuru kort lid, som förflutit sedan samma grundlag stiftades, och änskönt under denna lid intet krig ägt rum.
Ville man försöka införandet af en sådan föreskrift i vår grundlag, så är jag öfvertygad, alt det skulle gä pä samma sätt.
Det är dä bättre alt icke gifva grundlagsföreskrifler, som icke kunna iakttagas.
Huru förhåller det sig uti civilen?
Der förefalla inga blodiga krig; det är således vida lättare, att der införa ett sådant stadgande, som man nu föreslagit.
Men om befordringar endast kunde göras i de händelser, då löner vore lediga, så skulle förtjänsten utan tvifvel komma alt lida, och oftare få slå tillbaka, än om titlar sparsamt och med urskiljning utdelades.
Hade Konungen icke denna rättighet, så skulle han nödgas att vid befordringar, mycket mera än som nu sker, hålla sig vid tjensleäldern, och mindre vid förtjensten.
Fråga någon chef för ett verk eller en embetsmannacorps, hvad det vill säga att draga, fram dugligheten.
Alla de, som äro äldre än den befordrade, uppresa sig deremot, och begagna alla medel, för alt nedsätta och försvaga en sädan chef.
Regeringen sjelf skulle komma i samma svårighet, om hon icke ägde den förmedlande utvägen alt på förhand utmärka den duglige genom en titel.
Ulan denna utväg, har man mycket svårare än eljest, att i ett collegium fä en skicklig tjensteman till adjungerad ledamot.
Om lian är en ibland de yngre, så kommer genast den anmärkm:
Huru kan den tagas, och sältas vid collcgiibordet, när så mänga finnas, hvilka äro äldre än han?
Ilar han lyckligtvis titel af landskamererare, eller något dylikt, sä går det lättare än eljest.
Min öfvertygelse är således den, att dugligheten kommer snarare än eljest att stå tillbaka genom detta tvång.
Huru förhåller det sig på den ccclesiastika embelsmannabanan?
Ungefär pä samma vis.
Mången duglig universitetslärare har endast derigenom kunnat qvarhållas vid universitetet, att Konungen gifvit honom professors titel.
Jag vet ett stort exempel derpå, som blifvit mig berätladt af personen sjelf.
Ilan fick medel till att blifva qvar vid universitetet, derföre alt
Konungen gaf honom professorstitel och en hans slägting följaktligen ansåg det då löna mödan alt underhålla honom.
Vill en velenskapscllcr vitterhetsidkare resa utrikes och blott heter Hr Magister, en litel, som i andra länder hvarken är bruklig eller känd; sä har lian ej den tillgång lill lärde män och vetenskapliga inrättningar, som när han kommer med titel af professor; ty det innebär en* 220 Den 5 September, recommendalion, utfärdad af Konungen sjelf i det land, den resande tillhörer, Wan säger att titlar äro en dårskap.
Det må vara; men man mäste stifta lagar efter det skick, hvaruti verlden befinner sig, och icke efter det skick, hvari man önskar att hon måtte befinna sig.
Sedan jag sålunda yttrat mig i hufvudsaken, återstå dock några här gjorda anmärkmr, som jag anser mig böra upplaga.
Mun har omtalat huruledes fåfängan väsendtligen vidmakthålles genom lilclväscudcl.
Min lanke är den, alt fåfängan håller sig icke allenast vid titlar, ulan omfattar hvarje sätt, hvarigenom hon kan tillfredsställas.
Har hon ieke tillarne alt fästa sig vid, så håller hon sig til! yppighet eller något annat.
Om fåfängan linner sin tillfredsställelse i pragt och gästabud, förtäring af dyrbara viner, m. m. sådant; manne det icke skadar landet lika mycket och ännu mer, än om en eller annan erhåller en oskyldig litel.
Efter man nu talat äfven om realisationen; sä tror jag, att det pröfvar henne mera, om man lefver yppigt och fördenskuld nödgas utföra silfver, än om man fägnar sig åt en litel.
Jag anser ganska viktigt, all, såsom här yttrats, man icke säger osanning genom fullmakter pä titlar; men om ingen annan får en (itel, än den, som är honom värd, så innebär titeln intet annat än en förklaring, att innehafvaren vore värdig den sysslan, men alt Regeringen, emedan någon sådan icke vore ledig, gifvit honom titeln emedlertid, litt sådant förhållande anser jag icke innebära någon osanning, och del verkar icke menligt på samhället, såsom de osanningar, hvilka förtyda grundlagen och förklara, alt Konungens rådgifvare äro Hans medregeuler, ehuru grundlagen säger tvertom o. s. v. Man har sagt, alt tre
Ständ betrakta oss, och att vi derföre böra instämma i samma beslut, som de fattat.
Just derföre alt tre Ständ betrakta oss, och att äfven andra länkande menniskor här i landet tillse huru vi förhålla oss; så böre vi göra det på ett sätt, som anslår sakkunnige män.
Hvem vet och bör bättre vela hvad som i detta fall är lämpligt, än just vi, som dagligen dragas med de svårigheter, hvilka vidlåda Statens tjenst, och som således väl känna hvad som göres behof?
Må man säga, att vi domina i vår egen sak.
Vi skola dock komma ihåg, alt ofrälse embets- och tjenstemän arn uti åtskilliga corpser vida talrikare än vi, och att vi böra bevaka äfven deras förhållanden.
Man har sagt, att efter som
Konungens rådgifvare icke yttrat sig för förslaget, så mätte det vara Hans mening, att förslaget skall bifallas.
Jag beklagar, all man vid denna riksdag, oftare än någonsin tillförene, får höra dens namn framdragas, hvilken aldrig borde i en lagstiftande församling åberopas.
Konungens rådgifvare kunna vi åberopa, men ingen högre.
Då Konungens rådgifvare infinna sig här, så komma de likväl hit, icke såsom sådana, utan i egenskap af adelsmän.
Om Konungens rådgifvare såsom sådane hade stämma här, eller i något annat Stånd, så skulle äfven de rådgifvare, som äro af ofrälse
Ständ äga samma tillträde, men det hafva de icke.
Fordom, när Konungens rådgifvare yttrade sig på delta rum, bland hvilka jag åberopar II.
Ex. Gr. Den 5 September. ?21 Wellerstedt, sä började de ofta med en inledning af detta innehall: ”Den mening jag här yttrar, är den sora tillhör mig personligen, och icke den jag yttrar såsom Konungens rådgifvare.”
Det är på ett annat rum, som Konungen genom
Sina rådgifvare meddelar representationen
Sina tankar; det är på Rikssalen, men icke på detta rum eller hos de andra Stånden.
Jag vill icke uppehålla eder, mine FIrr, med flere anmärkmr emot hvad som blifvit här yttrat.
Jag förmodar, att de flesta af eder väl känna, att rikets väl fordrar afslag å denna punkt i Consl.Ulsk:s mern.
Månne det icke år det riktigaste sältet, när man vill argumentera för och emot en sak, alt först och främst taga den sakens hegge sidor i öfvervägande; tänka sig, å ena sidan, alla de fördelar, som dermed vunnes, och, å den andra sidan, de olägenheter, som deraf kunde uppkomma.
Allt hvad som vore en fördel, blir då ett argument för, och allt hvad som skulle medföra en olägenhet, blir ett argument emot saken; hvaraf följer, att allt hvad som på delta sätt hvarken blir fördel eller olägenhet, icke kan vara något argument, hvarken för eller emot.
A ena sidan har här nästan allmänt blifvit åberopadt såsom ett argument mot förslaget, att ett kungligt prerogativ derigenom horttoges; men i denna omständighet, blott och hart tagen, ligger, såsom jag förut sökt visa, ingen argumentation, utan först mäste undersökas, huruvida detta prerogativ är nyttigt eller skadligt till sina följder.
Om detta kungliga prerogativ är nyttigt för landet, så är det rätt och tillbörligt att det finnes, och hvar och en bör i sin mån söka att försvara det; men om det kan visas, alt detsamma motverkar det ändamål, för hvilket alla prerogativer gifvits och finnas, nemi. det allmänna hästa, så blir det icke något skydd för denna rättighet, att den utgör ett kungligt prerogativ.
Frågans lösning kommer således derpå an, alt visa nyttan eller skadan af sjelfva saken, och icke alt med ett stort ord söka afskära discussionen derom, och afleda uppmärksamheten ifrån sjelfva ämnet.
De argumenter, som man här anfört, hafva, så vidt jag kunnat uppfatta dem, reducerat sig till följande.
Man har-sagt, att befordringssystemet skulle vinna genom titlarnes bibehållande, att genom deras borttagande skulle uppkomma den olägenheten, alt man förlorade ett medel att belöna förtjensten, och att det förekom vissa tillfällen, då man behöfde kunna genom en titel höja personers anseende.
Jag skall be att få upptaga dessa argumenter, och all först få betrakta den nytta, som titlarne kunna medföra, i afseende på befordringssystemet.
Det är nyttigt, säger man, att på det viset kunna befordra en förtjent person, på en genväg, och man har gått så långt, att man sagt det vara omöjligt att, utan en sådan rättighet till titlars utdelande, kunna tillbörligt bestrida tjenstgöringens gång inom alla tre de väsendtliga delarne af administrationen.
Jag skall blott betrakta frågan i afseende på en af dessa afdelningar, eller den militära, öfverlemnande ål andra, Den 5 September. att i afseende på de öfriga upptäcka och ådagalägga samma skefhet uti argumentationen, som jag tror mig kunna bevisa hafva ägt runi i afseende på militären.
Man har t. ex. hemställt, huru tjensten skulle förrättas, när en militärperson sjuknar.
Jag svarar: på samma sätt som den hittills blifvit förrättad, nemi. så, att när sä erfordras, bltfver någon af närmaste lägre grad dertill commenderad, utan att någon högre titel förlänas.
Så går det till, och icke så, att strax en ny utnämning sker till den grad, inom hvilken sjukdomsfallet inträffat.
Man har frågat, huru den nyttiga inrättningen Marieberg skulle kunna begagnas, örn den föreslagna förändriugen antogs.
Pä samma sätt, som jag och mänga andra den nu begagnat.
Det är ett stort misstag om någon tror, att för detta ändamål några tomma titulaturer behöfvas.
Ett visst antal frän hvarje reg:te får tillstånd att begagna läroverket; dessa blifva ditcommenderade, och de öfriga vid stationerna bestrida tjensten derstädes.
Detta är hela proceduren, och hvad har delta att göra med litel väsendet?
Vidare har det blifvit sagdt, alt om i fält en duglig person särdeles utmärker sig, så alt han t. ex. hurde vinna befordran till capilainsgrad, så skulle detta, enligt det nya stadgandet, ej kunna ske utan alt en annan blefve ihjelskjuten.
Menas härmed befordran till ett verkligt befäl, så förulsäller detta visserligen äfven en vacance, och om ingen afgång sker på samma gång, så får han vänta tills ledighet inträffar; men är dermed någon skada skedd?
Hans förtjenst må vara i minne, och belönas vid första tillfälle.
Föröfrigt får jag' fästa uppmärksamheten derpå, att här aldrig varit fråga om att borttaga K.
M:s rättighet att nämna surnumerärer, hvilka gä in nti den activa tjenstgöringen.