Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var derför han, också under dessa år, kunnat skapa dikter så genomandade af känsla, som näktergalens locksång i sommarnattens skymning.
Så länge man kan älska, så länge kan man dikta — och hans dikter visade, att hjertat i denna brutna kropp ännu kunde längta och lida.
Hon hade från början icke tänkt på detta, och när det så småningom gick upp för henne, greps hon af beklämning.
Den hemlighetsfulla korrespondensen mellan hennes nerver och hans var så stark, att hon kände hvarje skiftning i hans sinnesstämning som en glädje eller som en smärta i sitt eget bröst.
Då hon satt vid hans sjukbädd och han låg der, blek och tyst som alltid, när han hade att genomgå någon kris af fysiska plågor, då kände hon det som om smärtans hand slitit i hennes egna nerver.
Och när plågorna lemnade honom i ro, medan anden reste sig i trots eller vred sig i förtviflan öfver att icke kunna meddela minsta gnista af sin eld åt den vissnade kroppen — hon såg de vilda reflexerna af detta trots i den blick, han vände upp emot henne — då greps hon af en dunkel, formlös ångest, som hon oftast icke kunde beherska, och hon måste vända sig bort, att icke en min i hennes ansigte skulle förråda den.
Så hade detta: att sitta vid hans sjukbädd, egna honom sina omsorger och lyssna till hans tankar, efter hand blifvit henne både till en njutning och ett lidande.
Och njutningen och lidandet växte i samma proportion; och lidandet skrämde henne lika mycket, som njutningen lockade.
Hon kände under en stigande ångest hur tusen silkesfina trådar spunnos mellan henne och denne döende man, och hon anade hvad hon skulle komma att lida den dag, de alla med ens klipptes af.
Då reste sig sjelfbevarelseinstinkten inom henne och bjöd henne att icke glida för djupt in i detta förhållande, hvars snara, smärtsamma upplösning hennes tanke förutsåg.
Men hon kunde icke göra sig lös.
Också här lurade smärtan och lidandet, en smärta och ett lidande som skulle komma att kännas så mycket bittrare, som det innebar en förnimmelse af skuld — derför att hon hjertlöst och egoistiskt dragit sig tillbaka utan att tänka på honom, öfver hvars sista lefnadstimmar hennes närvaro spridde ett blekt skimmer af solnedgångens färgglöd, en sista helsning från ungdomen och lifvet, en doft af lindblommor och violer.
Hennes helsotillstånd försämrades.
Dessa dagligen återkommande slitningar hade förstört hennes nervsystem, som alltid varit ömtåligt.
När hon om aftnarne kom hem efter att ha tillbringat hela eftermiddagen vid hans sjukbädd, kände hon sig tillintetgjord af trötthet.
Som en brännande udd satt nervvärken på en enda punkt inne i hjernan och hon vred sig sömnlös på sin bädd, i förtviflan öfver, att denna smärta, som sved der inne mellan ögonen, var så oåtkomlig, öfver att det icke fans något medel deremot.
Och tankarne kommo dragande som tjutande dervischer: onda tankar, fula, egoistiska, kärlekslösa tankar, sådana smärtan alstrar, men inför hvilka själen blyges.
Hon hade icke kraft, icke mod, icke uthållighet nog att bära minsta uns af en annans lidande.
Hon måste göra sig lös!
Lifvet hade varit för hårdt emot henne!
Det hade lagt på hennes skuldror alltför mycken smärta och gett henne alltför litet glädje i utbyte.
Hennes själ törstade efter en smula glädje, men aldrig, aldrig hade hon fått smaka en droppe deraf, som hon icke fått betala med mångdubbelt lidande!
Hon längtade efter den ljusa, lugna lyckan, som är en hvila och en smekning på samma gång.
Hon såg så många andra menniskor ligga och gassa sig i den varma sanden, glada och nöjda, fria från smärtor och fria för längtan.
Hvarför skulle just hon vara född som ett lifvets styfbarn, för kylan och det piskande slagregnet!
Då tyckte hon sig plötsligt se bilden af den sjuke skalden, som nu i sju år kämpat sin hopplösa kamp mot döden.
Öfver hans bleka ansigte låg ett uttryck af smärtans resignation — Och hon blygdes öfver sig sjelf, sin egoism, sin hjertlöshet, sin brist på motståndskraft emot fysiskt lidande.
Men åter och åter döko de onda tankarne upp.
Han hade dock lefvat, han!
Och hans lif stod för hennes inbillning i ljuset från de af hans dikter, hon älskade mest.
Der fans nog vemod och längtan och brustna illusioner, men också kärlekslycka: gifna och tagna kyssar under blommande lindar i drömmande sommarnätter; der fans nog suckar och tårar, men också löjen och lek, det var som en verld för sig, der det glada trotset gick omkring med högburet hufvud och hvisslade, och der känslan låg och drömde mellan doftande rosor under en vårblå himmel — —
Mot denna verld höjde sig hennes längtan gång på gång, lik en fågel fängslad med en jernlänk vid jorden.
Lifvet, som kunde vara så rikt, flöt fram i ett evigt enahanda.
Hon ville icke taga emot smulorna, som det bjöd!
Hon ville lefva helt, fullt, rikt, medan ännu blodet sjöng sina bedårande melodier i hennes ådror, medan hela hennes kapital af ungdom och friskhet och skönhet ännu — trots allt — var rikt och oförbrukadt.
Men dessa ständiga slitningar, dessa smärtans och glädjens eviga små nålstyng, kunde hon icke uthärda!
Läkaren hade tillrådt henne, att åtminstone för någon tid under sommaren lemna Paris och vid någon badort söka bot för sitt nervlidande.
Hennes mor bestormade henne med böner att resa.
Men hon hade i det längsta uppskjutit att fatta något beslut.
— Nu var det emellertid bestämdt.
Nervsmärtorna under den sista veckans sömnlösa nätter hade varit alltför olidliga.
Hon måste bort.
Till Heine hade hon ingenting nämt.
Hon hade gjort sina förberedelser i tysthet, liksom till en hemlig flykt; och hon bäfvade för den stunden, då hon skulle nödgas tala med honom derom.
Hon visste, att hon genom sin afresa skulle förorsaka honom en smärta, och hon tyckte sig redan bunden till händer och fötter af den hänsyn, hon var honom skyldig.
Hvad hjelpte det, att förnuftet uppreste sig i trots och ville slita dessa band!
De hade spunnit sig så fast kring hennes hjerta, att hon icke kunde afslita dem utan att det blödde.
Men nu var det beslutadt.
I dag skulle hon göra honom sitt sista besök.
Hon stannade framför kofferten, som stod packad i ett hörn af rummet — — ja, allt var i ordning, men det svåraste återstod ändå.
Hon sökte föreställa sig uttrycket i hans ansigte, när hon sade honom det, och hon kände en darrning genom hela sin kropp, från hjessan till fotabjället.
Hon satte sig åter ner vid skrifbordet, och för att stilla sin nervositet genomögnade hon ännu en gång dikten, som låg der.
Det knöt sig med ens en smula hopp till denna dikt.
Hon tänkte på, att hon kunde fortsätta, öfverflytta hela diktcykeln Ny vår till Frankrikes språk.
Hon visste, att alla dessa dikter voro under öfversättning af en annan hand för att intagas i Revue des deux Mondes.
Men detta arbete ville hon utföra!
Så skulle bandet emellan dem icke vara afslitet i och med det, hon for bort.
Hon skulle ha rätt att skrifva till honom, hon skulle kanske också, någon gång, få ett par rader till svar.
Men skulle han taga emot hennes arbete?
Det fans någonting innerst inne i hennes hjerta, som svarade ja.
Han skulle känna, att det var för honom hon arbetat, icke för egen fördels eller vinnings skull.
Och skulle hennes krafter räcka till?
Hon hoppades det.
Hon var öfvertygad om att hon förstod honom bättre än andra — ty hon älskade honom mer.
Margot satt hela eftermiddagen hos den sjuke.
Hon skref efter hans diktamen ett bref till modern, den gamla frun vid Damthorstrasse i Hamburg, ett muntert och lustigt bref, fullt af de ömmaste lögner angående sonens helsotillstånd och öfriga lefnadsförhållanden — ett bref som just derför gjorde ett oemotståndligt gripande intryck på henne, som skref det.
Hon satt vid hans skrifbord, med ryggen mot bädden; då och då vände hon sig om och såg på det dödsbleka, lidande ansigtet, från hvars mun de kärleksfullt bedrägliga orden strömmade fram.
Han diktade.
»Aldrig förr har jag behöft min fantasi bättre än nu», sade han med ett stänk af bittert vemod.
»Den kära gamla!
Om hon visste, hur eländig jag är, skulle hon dö af sorg.»
»Men hur är det möjligt, att hon ingenting vet?»
»Du glömmer, att vi i Tyskland ega en välsignelsebringande inrättning, som kallas censur», smålog han.
»Vi ha användt systemet på privatlifvets område.
Den gamla är öfver 80 år och går aldrig ut.
Min syster Charlotta bor strax i närheten.
Hon konfiskerar alla tidningar, som innehålla något meddelande om mitt helsotillstånd.
Och ingen får besöka den gamla utan att först ha mottagit förhållningsorder af min syster.»
»Men dina böcker?»
»Det tryckes en särskild upplaga för min mors räkning, en liten upplaga, bestående af ett enda exemplar, deri alla häntydningar till min dåliga helsa äro omsorgsfullt borteskamoterade.»
Han fortsatte att diktera sitt glädtiga bref.
Men medan hennes hand mekaniskt fäste hans ord på papperet, sysslade hennes tankar oupphörligt med detta underliga förhållande mellan en mor och en son.
I sju år hade han nu hvarje månad diktat ett liknande bref.
Hvilken rörande sonlig ömhet låg det icke bakom de bedrägliga orden.
Hvilken uppmärksamhet, hvilken andens friskhet hade icke fordrats för att så på alla punkter kunna vilseleda en mors fina öra!
Och hvilken karaktärsstyrka hos honom, som aldrig låtit minsta klagan, minsta suck af otålighet undfalla sig!» —
Brefvet var färdigt.
»Läs nu upp det för mig», bad han.
Det var ett belåtet leende, som lekte kring hans läppar, när hon slutat.
»Låna mig pennan, så skall jag skrifva mitt namn under.»
Han reste sig mödosamt upp i sängen, och hon höll honom kring axlarne, medan han sakta skref sitt namn med stora, ansträngdt säkra bokstäfver.
Det var sista akten af det fromma bedrägeriet.
»Jag har skrifvit till henne, att mina ögon äro svaga, och att det är derför, jag använder sekreterare.»
Han lutade sig tillbaka mot hufvudkudden och blef länge liggande så, tyst och orörlig.
Margots hjerta började slå med oroliga, häftiga slag.
Nu var stunden kommen; nu måste det ske.
Hela eftermiddagen hade hon haft bekännelsen på tungan, men hon hade icke kunnat få fram orden.
Nu kom det, plötsligt, oförmedladt, liksom framtvingadt af en krampaktig viljeyttring:
»Jag ämnar resa!»
Det gick en häftig ryckning genom hela hans kropp, som om ett slag träffat honom på någon ömtålig kroppsdel.
Hon fruktade ett ögonblick, att han skulle få ett af sina vanliga krampanfall, men det gick öfver.
»Resa?» upprepade han, som om om han icke kunnat fatta ordets betydelse.
— Det kom sakta, som om hon blygdes för att tillstå det.
»Du har ingenting sagt?
— Förebråelsen träffade henne djupt.
»Jag kunde inte», sade hon med skälfvande stämma, medan de stora blå ögonen fyldes af tårar, som stego öfver bräddarne och hotade att rinna ned på kinderna.
»Jag tycker, att jag inte har rätt till det — att tänka på min helsa — — när du — — — »
Det var som om han icke hört det sista.
»Du kommer i morgon?»
Han talade kort, ansträngdt och frågan lät som en befallning.
Om det gält hennes lif, skulle hon icke kunnat svara, att hon ämnat resa just den dagen.
»Ja», svarade hon. »Jag kommer i morgon.
Och om du vill att jag skall stanna — — »
Det stack till i hennes bröst, och det var som om hjertat stannat en sekund.
Hon såg två stora, klara tårar rinna fram under de lama ögonlocken och bana sig väg öfver det marmorbleka ansigtet, hvars uttryck var så stelt och orörligt, som om det icke funnits en gnista lif der bakom.
Det var som att se en död gråta.
Hon kastade sig på knä vid bädden, böjde sig ner öfver honom och smekte hans hufvud mellan sina händer.
»Förlåt mig!» snyftade hon.
»Jag är så egoistisk och dålig.
Men jag skall stanna om du vill det!»
Han lyfte upp sitt ögonlock med pekfingret och hans klara blåa öga såg rakt in i hennes med ett varmt uttryck af kärlek och godhet.
»Barn!» sade han blott.
Dagen efter kom hon åter för att säga farväl.
Det var en kväfvande hetta.
Dörren till balkongen stod öppen, men luften, som strömmade in hade hvarken svalka eller friskhet.
Han låg på sin sjukbädd i samma ställning, som hon sett honom så ofta förr — men nu med ens föll medvetandet om hans lifs enformighet öfver henne som en förkrossande tyngd.
Hon tyckte sig aldrig förr ha känt så starkt som nu, att hon var den enda glädjen i detta fattiga lif.
Hans sätt föreföll afmätt.
Det var icke samma spontana hjertlighet som förr.
Och med en tryckande ångest förnam hon plötsligt afståndet mellan dem.
Detta afstånd skulle växa och växa; snart skulle hon kanske icke vara mera för honom än alla de andra kvinnorna, som kommit till hans sjukbädd, stannat der ett ögonblick och försvunnit.
»Jag har läst din öfversättning», sade han i en affärsmessig ton.
»Om du vill försöka dig också på de andra dikterna i Ny vår och sända mig dem, skall jag jemföra dina öfversättningar med de andra och sedan fatta mitt beslut.
— I alla händelser tackar jag dig för alla bevis på din tillgifvenhet, som du redan gett mig.»
Han talade så afmätt för att göra afskedet kort.
Han fruktade att smärtan eljes skulle slita alltför hårdt i hans sjuka nerver.
Det var något i denna ton som kom hennes hjerta att krympa samman.
Hon trodde, att han ville straffa henne dermed.
»Mitt arbete duger väl inte stort.
Men det blir i alla fall en sysselsättning för mig under den tid, jag är borta, och — —»
Hon vågade icke fortsätta.
Hon var rädd att det skulle komma för mycken värme i ord och tonfall.
Och hon hade icke längre någon rättighet till det.
Hon hade vändt bort sina ögon.
— Skulle det sluta så!
Allt det, som spirat upp under dessa veckor af förtroligt samlif, skulle således vara afklippt från denna stund, uppryckt med rötterna.
När hon kom igen skulle hon icke vara mer för honom än en af de andra — en af de många.
Smärtan ref inom henne med näbbar och klor.
Det var som om hon först i detta ögonblick vetat, hvad hon skulle förlora.
Hon satt och stirrade på en fin strimma sol, som föll in i rummet genom en springa i markisen utanför fönstret.
Damkornen dansade som lefvande miasmer upp och ned i denna fina solstrimma.
De skimrade för hennes ögon i alla regnbågens färger.
»Hur ensam jag kommer att bli sedan du rest», sade han sakta.
Men då han hörde, att hon kämpade med gråten, slog han strax öfver i samma afmätta, nästan kärfva ton som förut:
»Du har varit mig till mycken glädje.
Skulle vi icke träffas mer, så tag nu mitt tack för allt.
Det är ett varmt tack, fastän det får en knapphändig form.»
Hon bet sina tänder samman för att kväfva snyftningen, som ville tränga sig fram.
»Gå nu», sade han och räckte henne sin hand. »Farväl!»
Men då han kände hennes hand i sin, kunde han icke beherska sig längre.
Och då han såg hennes af smärtan sammandragna ansigte, strök han lugnande deröfver med sin hand.
»Så — så — så» — den tillkämpadt knappa tonen hade fått gifva vika för den ton af blid ironi, hvarmed han i allmänhet sökte bemästra sina och andras själsrörelser.
»Min lilla Mouche», sade han.
»Vi ses nog igen.
Men tack för allt!
Du har varit den sista vingade insekten i min indiansommar.
Jag kommer att sakna ditt surrande i luften omkring mig.
Och jag kommer att längta efter att återse dig.»
Men för första gången sökte hennes skälfvande läppar hans.
Så reste hon sig upp med en plötslig kraftansträngning och gick mot dörren.
Der vände hon sig om och kastade en sista blick öfver rummet.
»Au revoir», hviskade hon.
Utanför fönstret strömmade regnet ned med ett oafbrutet, enformigt ljud af millioner fallande vattendroppar.
Den stora stadens bullrande lif tycktes dödt, dränkt af en ny syndaflod.
Upp till sjukrummet i femte våningen vid Avenue Matignon trängde blott ett dämpadt brusande, som från ett stort haf, när det är lugnt; ett hemlighetsfullt susande som från en stor skog, när ingen vind spelar genom trädens kronor ... en mollsymfoni utan klang, en tonmålning i gråaste grått ...
Några enstaka stora vattendroppar sipprade då och då genom tälttaket utanför fönstret och krossades mot altanens bleckgolf; det var som om en flock genomvåta, hemlösa dufvor pickat med sina näbbar på rutorna för att komma in.
I sin stora stol borta vid det ena fönstret satt Heinrich Heine med den tjocka mjuka nattrocken svept kring sin lilla hopsjunkna kropp.
Blyertspennan hade stannat i hans hand, och hufvudet hade sjunkit ned mot bordet, just der den brinnande lampan kastade sin hvita cirkel af ljus.
Den sjuke hade skrifvit ett par timmars tid; nu voro krafterna slut.
Hjernan kändes tom, der fans icke en tanke mer att mynta ut i guld och trött så att den icke längre kunde sammanhålla de tankefragment, viljan redan pressat som blodsdroppar derur.
Det var som om alla yttre sinnesförnimmelser stannat af; som om det icke funnits mer än en enda kanal — hörselns — mellan den yttre verlden och detta trötta Kristus-hufvud, omgifvet som med en gloria af det hvita lampskenet, lyssnande till det fallande regnets entoniga, klanglösa symfoni.
Men innanför den bleka pannan lefde fantasien sitt eget lif.
Öfver tankarnes ödemark hvälfde sig en himmel, liflöst blå, utan sol och upp mot denna himmel blickade en vattenspegel, aflångt rundad och genomskinligt klar som en menniskas öga.
Detta öga såg en underlig vintergata draga sig öfver den skumma himmelen, från horisont till horisont.
Den började som en blek strimma i öster, bredde sig ut, efter hand som den kom närmare, till en ström af hvirflande, böljande dimma; och hvarje hvirfvel, hvarje bölja, hvarje nyans af den hvita dimman var ett ansigte, ett minne, en längtan från hans förflutna lif.
Oaflåtligt strök denna karavan öfver den liflöst blåa himmelen.
Borta i vester samlade sig dimman, tätnade till mörka moln och föll som regn till jorden.
Hvarje droppe, som föll, var en brusten illusion, en förtätad längtan, ett afkyldt minne.
Och dropparne föllo i tusental och blänkte i sitt fall som silfversträngar på en osynlig harpa; och på den harpan spelades af osynliga händer en enformig, tonlös symfoni.
Oaflåtligt gled det ljusa tåget fram öfver den liflöst blåa himmelen; dimgestalterna speglade sig alla en sekund i det blanka vattnet; så drogo de förbi ...
Och det stora vemodsfulla ögat såg mot dem alla med samma döda svårmod som mot den tomma himmelen.
Då kom det plötsligt en starkare böljgång i dimgestalternas tåg; det var som om någonting velat kämpa sig fram derur; häftigare och häftigare hvirflade det rundt, och till sist steg en kvinnogestalt fram, sträckte sig mödosamt ner mot det blanka vattnet —- såg honom in i själen med två själfulla blåa ögon.
Genom hela sitt nervsystem förnam han en dallring som af ett underskönt ackord.
Det var som om regnsymfonien plötsligt tystnat; som om den liflöst blåa himmelen plötsligt fått klarhet och glans af gyllene solreflexer.
Ödemarken blef till ett grönskande land med tusentals daggstänkta blommor, glindrande i tusentals färger; fågelsång klang i luften och öfver ängen strök en vind, len och ljum, doftande af konvaljer och violer.
Det var som om alla döda sinnen plötsligt vaknat till lif för en sekund.
Och der stod hon, bedjande och skön.
Den hvita sidendrägten böljade under bröstets häftiga andetag och föll vidare i rytmiska linjer ned öfver hennes spensliga gestalt.
Hon sträckte sina armar ut emot honom, och under det blonda håret, som hängde likt ett vårmoln öfver hennes panna, tindrade ögonen fram — två blåa stjernor, ur hvilka hängifvenheten lyste i fuktig glans.
Nu hörde han hennes röst, melodiskt skön som lidelsen tolkad af mästarehand på en gammal altviol från Cremona: »Jag älskar dig!
Jag är din.
Håll mig fast ... låt mig icke glida bort som de andre!
Jag älskar dig!»
Han kände hur det i smärtande styrka återklingade djupt ur hans eget bröst: »Jag älskar dig».
Han ville sträcka ut armarne och draga henne till sig, han ville störta fram ... men viljeyttringen dog bort i tomma luften.
Af hela hans väsen fans ingenting annat än det stora, vemodiga ögat, i hvilket hon speglat sin skönhet en sekund.
Och nu vissnade allting rundomkring; fågelsången tystnade; blomdoften svann; himmelen miste sina solreflexer — — — Den hvita kvinnoskepnaden drogs in i dimhvirflarne, former och konturer försvunno ... till sist såg han endast de stora bedjande ögonen blicka fram ur dimman — — och tåget gled vidare — — —
Han lyfte sitt tunga hufvud från bordskanten, och reflexionen, som varit domnad ett ögonblick, började nu åter sitt rastlösa arbete i hans hjerna.
Fängslad vid sjukbädden under många år, lam och till hälften blind, hade han så få beröringspunkter med den yttre verlden, och all den lifsintensitet, som ännu fans kvar inom hans brutna kropp, hade koncentrerat sig i själsverksamheten och fantasien.
Liksom en arm eller ett ben förtvinar då de icke längre brukas, medan tvillinglemmen deremot får dubbel styrka, så hade hans kropp vissnat hän under de sju år, han legat utsträckt på sin madrass, medan fantasilifvet deremot antagit gigantiska former.
Dessa former skrämde honom.
Han tänkte på, att den stund kunde komma, då förståndet icke längre skulle vara starkt nog att tygla denna ständigt växande fantasi, och då ...
Redan nu kunde det hända ibland, att gränsen mellan fantasi och verklighet utplånades, att hans inbillnings foster trädde fram med en skarphet och en klarhet som var lifvets egen.
Men de framträdde alltid i öfvernaturlig storlek och med starkare färger än lifvets bilder; derpå kände han dem som foster af sin inbillning.
Han satt och lyssnade till det fallande regnets entoniga susande utanför fönstren och han njöt af tystnaden och stillheten här inne.
Mathilde var hos en väninna i sällskap med Pauline, och Cocotte sof på sin pinne i buren.
I hela våningen hördes icke det ringaste ljud, och denna ovanliga ro låg öfver hans sjuka nerver, vederkvickande som ett lufttätt förband ofvanpå ett värkande sår.
Det kom öfver honom en känsla af innerligt välbefinnande.
Det var helgdag i dag, en efterlängtad hvilodag mellan smärtans hvardagar.
Han hade icke en tanke för, att det i morgon skulle vara slut med hvilan, så helt gick han upp i ögonblickets njutning: att vara fri från plågorna.
Han lutade sig tillbaka mot stolens ryggstöd och lät nacken hvila mot dess kant.
Han tänkte på henne, som han nyss sett kämpa sig fram liksom till ett personligt lif och sträcka sig emot honom som ett lefvande, varmblodigt väsende bland alla de uttryckslösa bilderna i hans minnens kaos.
— Och han smålog.
Hon var ju ingenting annat än det återuppståndna idealet, en förkroppsligad erinring om den kvinna, som han egnat sin första ungdoms starkaste, innerligaste känsla.
Det fans just icke någon bestämd, påtaglig likhet mellan Margot och Amalie Heine, eller om den fans, skulle han i alla händelser icke kunnat säga, hvari den bestod, ty dragen af hans ungdoms käresta hade under årens lopp blifvit mycket sväfvande.
Han hade återsett sitt gosseideal som en fetlagd matrona, men då hennes plumpa bild ville tränga sig emellan och skymma bort den späda flickgestalten, hade han med fantasiens hela makt sträfvat att hålla det tidigare, vackrare minnet kvar, och så hade Amalie förblifvit hvad hon var: englahufvudet på rhenvins-guldgrund, den bleka, stillsamma, sorgsna flickan vid fönstret djupt nere i ett af den drunknade sjöstadens menniskotomma hus.
Dess mer fans det i Margots väsen, som påminte om denna drömbild af dikt och verklighet; och hans inbillning hade fäst sig vid likheterna och glidit öfver olikheterna utan att se dem.
Det var framför allt hennes röst.
Han hade alltid haft det skarpaste öra för menniskoröstens klangfärg och uttryck — många af de starka sympatier och antipatier, han icke kunde förklara, stammade nog från örat och nerverna mer än från ögat och hjertat — men under dessa sista år, då han varit till hälften blind, hade hörselsinnet skärpts till en otrolig grad af känslighet.
Han kunde njuta af en vacker menniskoröst som af den härligaste musik — och han tyckte sig aldrig ha hört en menniskostämma klinga så skön, som hennes; så dämpadt lidelsefull och så smekande mjuk på en gång.
Nu steg den upp emot honom ur tystnaden, som en aflägsen melodi, och han kände en domning taga hela sin varelse i besittning.
Han tyckte, att han för första gången i sitt lif förnam den heliga lycka, han drömt om i ungdomens år, den att älska och veta sig älskad tillbaka.
Men knappt hade denna förnimmelse nått det medvetnas tröskel förr än det fina, spotska smilet — tviflets Mefistofelesleende — spelade kring munvinklarne i det drömmande Kristusansigtct.
För första gången!
Ja, så hette det ju alltid, när man älskade eller trodde sig älska.
Alltid var det för första eller sista gång.
Det, som låg bakom, kom att stå i ett annat ljus, stämplades med ett annat namn.