Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del tror jag också, oaktadt hvad här är yttradt, skäl vara till ett sådant bifall.
Man har sagt, att det åtgår 2:ne år, innan den, som får lön för sig beviljad, verkligen åtnjuter densamma.
Så är visserligen förhållandet, då lönen hemtas af boställen, som tillträdas d. 14 Mars det ena året, och hvaraf inkomsten vanligen icke uppbäres förr än den 14 Mars det påföljande året.
Men icke kan den som redan tillträdt ett boställe, anses lönlös.
Han får ju för hela året lön, fast han icke får uppbära den förr än vid årets slut.
Jag kan således ej intaga detta år i räkningen.
Här är också blott fråga om de 10 må nadernas löneinnehållning, och deraf nu först om de 4 månaderna, ty de andra 6 för begrafningshjelpen komma vi sedermera till, och jag kan icke frångå min åsigt, att om Staten afstår från den förmån, som den förbehållit sig, att innehålla lönen för dessa månader, detta innebär en förbättring i löntagarens vilkor, motsvarande en löneförhöjning.
Det vill med andra ord säga, att om tjenstemannen i st. f. den iöneförminskning, som han hittills varit underkastad, får uppbära sin lön oafkortad, får han i verkligheten en tillökning i sina fördelar, och nu frågar jag likväl, om denna tidpunkt är den rätta för att bevilja en sådan ökad förmån?
Det är just i detta afseende, som jag är af olika öfvertygelse med Hrr:ne.
Jag vill således icke förneka, att det ju ligger mycken billighet till grund för yrkandet om dessa löneinnehållningars afskaffande, men anser tidpunkten derföre nu ingalunda vara den rälta.
Hr Printzensköld har yrkat bifall lill K. M:s nåd. propos. på de skäl, som Hr von Hartmansdorff anfört, utan att närmare vidröra dem.
Jag hörde egentligen icke någon annan bestämd grund af Hr von Hartmansdorff uppgifvas, ån att StatsUtsk. skulle hafva tillgångar, så framt Utsk. vill.
Det måtte vara denna öfvertro på förborgade tillgångar, som varit skälet, hvarföre Hr von Hartmamsdorff tillstyrkt alla möjliga anslag, utom de 2 millionerna, men i afseende på dem stannade Hr von Hartmansdorff
Den 17 Maj. 13 i så liten minoritet, att jag tror icke det vara värdi att han oroar sig öfver detta anslag.
En talare har nämnt, att denna fråga varit under Öfverläggning vid flera föreg:de riksdagar, och att det anmärkta förhållandet länge ägt rum, utan ali han visste, det några stora olyckor deraf uppkommit.
Jag kan visserligen icke heller åberopa några stora olyckor, men hvar och en, som följer med enskilte tjenstemäns och deras familjers öden, lärer vara i tillfälle alt bevittna de ekonomiska bekymmer, som så ofta visat sig vara en följd af tjenstcmännens knapt tilltagna och förvända allöningssätt.
Ej sällan, särdeles då, efter en lång lönlös tjenstgöring, den omsider erhållna lilla lönen skall fördelas till underhåll af en stor familj, ser han sina affärer så förstörda, alt han i förtid nödgas lemna tjensten; men äfven under motsatta förhållanden, lemnar han vanligen endast efter sig skuld och fattigdom.
En ledamot af StatsUtsk. har sagt, att då denna fråga vid 2:ne föreg:de riksdagar blifvit afslagen, oaktadt tillgångar då funnits, borde man ej finna underligt om den nu blifvit det, dä tillgångar saknas.
Jag ber att i anledn. häraf få fästa uppmärksamheten på frågans olika ställning nu, och dä den vid förra riksdagar gjordes till föremål för StalsUtsk:s behandling.
Den väcktes då genom enskilte motioner, och dessa gåfvo deråt ej den utredning, att StatsUtsk. kunde bedöma huru stor statsutgift, som för åstadkommande af en förändring fordrades, hvarföre ock detta förhållande lärer böra antagas såsom rätta skälet dertill, att förslaget då icke kunde bifallas.
Nu har åter nämnde hinder upphört, sedan K. M. i ämnet afgifvit en propos. och fullständigt utredt frågan, och liden synes således vara inne att rätta den allmänt erkända orättvisa, som under så långliga tider ägt rum.
Den siste värde talaren har fortfarit med sitt påstående att det i sjelfva verket är en löneförhöjning för tjenstemännen, som nu är i fråga.
Embelsmännen äro Statens tjenare, de äro således, hvad aflöningen beträffar, i alldeles samma förhållande till Staten, som den enskiltes tjenare till sin husbonde, och jag frågar den värde talaren, om det skulle kunna anses för rättvist, om det ens skulle kunna utföras, att behandla sina tjenare så, alt de en lid måst tjena för intet; och hvad svar man skulle erhålla, om man, efter antagandet af en tjenare, underrättade honom att den lön han fått löfte på, skulle under första halfåret innehållas, för att omsider efter hans död, och äfven då, endast i visst fall, utbetalas lill hans arfvingar ? och om ett frångående af en dylik plan, under någon synpunkt, kunde benämnas en lönetillökning?
Jag ämnar endast besvara ett af Frih. Raab, såsom det syntes, emot mig rigtadt uttryck.
Jag skulle nemi. hafva sagt, att den militäre tjenstemännen, då han först ingår på stat, blifver beröfvad sin lön för 2 år.
Detta har jag hvarken menat, eller, såsom jag tror, någonsin sagt, utan jag har sagt, att det åtgår 2 år innan han får uppbära sin lön, och un - 14 Den 17 Maj. der dessa 2 år har lian icke ens samma fördel, som surnumerären, hvilken emellan mötena äger frihet att vistas hvar helst han behagar, om han blott uppgifver sin adressort; så snart han ingått på stat, så är han deremot förbunden att göra tjenst, utan att derföre få påräkna en enda sk. förr än de 2 åren äro förllulna.
Jag frågar Piili.
Haab om della kan kallas rättvisa.
Frilen sjelf har tjenat vid ett indeldt reg:te och således måste kunna vitsorda att hvad jag nu säger är öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
För den, som under 8 år redan har, såvidt han icke är förmögen, eller har förmögna föräldrar, måst sätta sig i skuld för att kunna bibehålla (jonsten, är det kännbart, alt, sedan han fått fullmakten, ytterligare under 2:ne år tjenstgöra innan han får uppbära denna lön.
Jag yrkar fortfarande alt betänk, mätte återremitteras.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle förevar, punkt af Utsk:s utlåt., ropades starka nej, blandade med några ja; i anledn. hvaraf Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot denna punkt gjorde anmärkmr föranleda lill densammas återremitterande, samt då härvid ropades starka ja, jemte åtskilliga nej, förklarade, det han funnit denna sednare propos. besvarad med öfvervägande ja.
Vidare upplästes: 2:dra punkten, ang:de, nådars- och bcgrafningshjelps-bcsparingarne.
Under öfverläggning om den förra punkten har man äfven anfört de skäl, som tala för ålerrcmiss af den sednare.
Dertill kommer ännu något, som jag icke har hört här anmärkas, nemi. att för Statens högsta embetsman, äfvensom för Statens ringaste tjenare ingen begrafningshjelp äger rum.
Stats-rådets ledamöter äro derifrån befriade och likså vaktbetjente.
När man finner denna inrättning oriktig för Statens högste och lägste tjenare, hvarföre är den då riktig för dem, som befinna sig midtemellan dessa?
Månne icke en livar af dom kan med skäl säga: jag vet icke hvarföre jag skall behandlas hårdare än vaktbetjeningen; jag vet icke hvarföre
Konungens rådgifvare skola behandlas bättre än jag, när hvar och en af oss gör skäl för sin lön.
Ad. måtte återremittera denna punkt likasåväl som den föreg:de, ty det är säkert att de Hesta icke dö i tjensten och att de således förlora den begrafningshjelp, som de hafva aftjonat, hvaremot Staten på detta sätt skaffar sig en inkomst på de tjenandes bekostnad.
På det sätt, som de medel förvaltas, hvilka under namn af begrafningshjelp af tjenstemän aftjenas i 6 månaders tid innan de få tillträda sin lön, så har jag för min del ingenting emot denna afgifts afskaffande; men jag anser det missbruk, som inrotat sig vid begrafnittgshjelpens förvaltning och redovisning icke böra komma i fråga vid besluts fattande om af - Den 17 Maj. 15 skaffande af en sak, som, rätteligen förstådd, rätteligen handterad, kunde vara af stor nytta för embelsmanna-corpsen i riket; och jag vet icke hvarföre jag skulle hemta skäl ifrån det förhållande, alt statsråds-ledamöler och vaktbetjening fått befrielse från begrafningshjelpens aftjenande, till att på grund deraf afskaffa begrafningshjelpens aftjenande i allmänhet af embets- och tjenstemän, ty om dessa medel blefvo förvaltade redbart och omtänksamt, som jag med några ord skall ådagalägga, så tror jag för min del, att det icke vore. skäl för någon tjensteman, hvarken för den ringaste eller för den högsta, att derifrån afstå.
Sålunda aftjenadc medel, äro verkligen de enskilte tjenstcmännens enskilda tillhörighet, hvilken hvarken af statsverket eller pensionskassan må rättsenligt kunna tillgripas, för det att den person, som dem aftjena!, lager afsked och går ur tjenst innan han med döden afgår.
Det borde följa af sig sjelf, att medel, dem man nedsatt i publik vård, äro ett depositum, som hvar och en bör återfå då han afgår ifrån tjensten, och länsinnehafvare, då afgång genom dödsfall inträffad!, på ett eller annat sätt, så framt han icke blir lagligen dömd ifrån tjensten.
Om motionstiden vore öppen, skulle jag framställa motion derom, att StatsUlsk. malte upptaga frågan på det sättet, att bifall till den K. propos:n afstyrktes med begäran, att K.
M. täcktes förständiga vederbör, myndigheter, statskont. och pensionskassorna, att förvalta den till dem ingående begrafningshjelpen på det säll, alt den förräntade räntan årligen lades till kapitalet och att hvad som i ränta erhölles öfver 4 procent finge användas till förvaltningskostnad, men alt 4 procent årligen tillägges kapitalet, och att vid befordran den ånyo aftjenade begrafningshjelpen lägges till den förut varande, då således ett slags sparbanks-inrättning för samhällets embetsmanna-corpser och en ganska nyttig inrättning uppkom.
Nu förenar jag mig i begäran om återremiss, och så framt någon förändring i den syftning, som jag angifvit, icke är möjlig att åstadkomma, må den K. proposm jemväl i denna del bifallas, men eljest afslås.
Afven jag önskar på det högsta, alt en anstalt, sådan, som den Frih.
Cederström nu föreslagit, måtte blifva vidtagen till fördel för tjenstemännen, och jag har till Frih.
Cederströms urskiljning i dessa frågor ett sådant förtroende, att jag ingalunda betviflar det en sådan tontin-inrättning för tjenstemännen helt visst skulle blifva dem af mycken nytta.
Men detta är ju en sak helt annan, än afskaffande af hjelp till begrafning, som nu erlägges vid tillträdet af tjensten för att förloras, om jag afgår lefvande, eller för att räntelös öfverlemnas lill mina efterkommande, om jag dör i tjensten.
K. M. kan gifva oss en propos. om den föreslagne tontin-inrättningen och den i sin princip orättvisa, och i sin verkan skadeliga begrafningshjelpen ändå böra afskaffas.
Jag anhåller om återremiss jemväl på den sednare punkten, rör:dc begrafningshjelpen.
Oss spås att StalsUtsk. förblifver vid sin mening.
Men dervid förblifver Ståndet öppet, att votera bifall af den K. propos:n, och att så sker, är det vi hoppas; vi, som för denna talat. le Den 17 Maj.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot ifrågavar. sednare punkt af Utsk:s utlåt, gjorde anmårkn:r föranleda till återremis.
Denna propos. besvarades med starka ja, jemte ett eller annat nej, hvarpå Hr Landtm, tillkännagaf, det han funnit ja hafva varit öfvervägande.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Utskis d. 13 och 15 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 80, i anledn. af väckt motion om ändring i K. förordningen d. 27 April 1840, ang:de kolhandeln.
Den vid detta betänk, af Frih. Cederström, Claes Rnd., fogade reservation upplästes på begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug.: sora derefter yttrade:
Jag vill icke tillåta mig något yttrande om detaljerne i denna sak, emedan jag dertill saknar erforderlig sakkännedom.
Men jag fruktar för hvarje frihet inom bergslag, hvarigenom tillgången å skog förminskas och möjligheten att sedermera bedrifva tackjernsblåsningen skulle försvåras eller upphöra.
Jag har sett i Norrige huruledes
Rörås koppargrufva endast med stor svårighet kunnat bearbetas derföre att skogen i den närmaste omgifningen blifvit så uthuggen att han icke vidare återvexer på de kalla för vinden blottställda höjderna, att malmen följaktligen måste föras långt ifrån grufvan för att kunna smältas och att, om han icke vore så gifvande, som han är, så skulle grufvedriften icke längre kunna fortsättas.
Jag har åter hört det skälet här åberopas, att i samma mån, som man lemnar skogsägarne tillåtelse att fritt och obehindradt använda skogen, så får han ett värde hvarföre han aktas.
Detta skäl låter mycket väl, men i tillämpningen har jag funnit motsatsen inträffa.
Jag har sett på Oland huruledes man tillåtit skogarne utskiftas.
Derefter höggs skogen ut, hvitsand kom i dagen, de nya hemmansägarne blefvo fattighjon.
I Westergöthland har man sålt bort de små skogar, som Kronan der förut ägde; de äro uthuggna och försvunna.
Det händer allestädes, hvarest dispositionsrätten öfver skogen blir fullkomligt fri uti den fattiges, giriges elier obetänksammes hand.
Det är på dessa skäl, som jag icke vill bifalla betänk., särdeles då den författning, hvars upphäfvande man yrkat, är så ny, att hon knappast uppnått 2 års ålder.
Men så går det när man en gång kommit in på den liberala banan, så kan man icke längre hålla sig tillbaka, utan det skenar fram så fort och illa det kan.
Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. ville antaga mitt förslag, eller ock återremittera frågan lill närmare utredning inom Utsk.
Mattin:
Då jag har varit med om afgörande af denna fråga inom Utsk., och för alt kunna komma till någon öfvertygelse, har nödsakats inhemta kännedom om de nuvar. författningarne och följderna af dessas upp häf - Den 17 Maj. 17 häfvande, och dä jag dessutom har talat vid en stor del af de vid riksd. närvar, bruksägare, hvilka till större delen förklarat att författningen i dess nuvar. form är olämplig, sä anhåller jag att med några ord få motivera delta.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att det vore ett sätt att spara skogen alt bibehålla den nuvar. författningen.
Utsk:s pluralitet har icke kunnat anse, att följden skulle blifva sådan.
Det är icke, enligt nuvar. författning, förbjudet alt kola huru mycket som helst, utan endast holarne ålagdt att hembjuda kolen till hyttorne.
Om hyttorne icke deraf hafva behof, så kunna kolen försäljas på annat båll.
Således kunna skogarne icke på något sätt genom bibehållande af nuvar. författning sparas.
Dessutom kan författningen mycket lätt eluderas.
Kolningen verkställes under sommaren, och kolen kunna hembjudas äfven under denna årstid ål byttorna, alt da af dem afhemtas, hvilket för dem år omöjligt.
Det är blott de ärliga holarne, som begagna sig af det i författningen uppgifna sätt alt hembjuda kolen, sä att hyttorna deraf kunna hafva fördel.
Dessutom är hufvudorsaken till det resultat, hvartill Ulsk. kommit, egentligen afsigten att kunna spara för hyttägarne den stora kostnad, som uppkommer derigenom att en intressent måste lemna öfverloppskolen af den lill hyttan anslagna skogen just till den hyttan, äfven om vägen dit vore svår och således transporten förenad med stor kostnad.
Detta är ett allmänt erkändt faktum, all jernbruken icke gerna kunna konkurrera med tackjernshytlorna, emedan inom jernbergslagerne kolen äro mycket dyrare, än alt dermed skulle kunna smidas jern.
Cederström har i sin reservation upptagit några skäl för bibehållande af den nuvar. författningen, hvilkas riktighet jag icke kan inse.
Cederström säger, ”alt intressentskap i bytta utgör ett bolag, med lagligen kontraherade rättsförhållanden, samt från början frivilligt åtagne skyldigheter, hvarpå hela bolagets framtida bestånd hvilar”.
Att ett intressentskap i bytta är ett bolag, har aldrig någonsin hvarken af ledamöter inom Disk. eller af någon annan, som jag hört, blifvit bestridt; men nu är icke fråga om annat, ån hvilka åligganden som intressenterna i bolaget äro förpligtade lill, och dessa åligganden utgöras af byggnads- och värmningsskyldigheten inom hyttelaget.
Det tyckes vara högst olämpligt att hyttelaget skulle utsträcka sina rättigheter derutöfver.
Vidare säger Frih.
Cederström, ”jag kan icke medgifva all skyldighet i detta hänseende vara fullgjord, genom delägarnes för hvarje tillfälle skeende utgörande af byggnads- och värmningsskyldighet till hyltan; den sträcker sig, efter min tanke, derutöfver till omsorgen, att åt hyttans verksamhet bereda fortfarande nödig koltillgång”.
Jag tror mig hafva visat att en sådan omsorg ligger belt och hållet utom intressenternas pligt.
Jag tror mig hafva visat, att äfven om så skulle vara, så kunde en sådan skyldighet icke dem åläggas, då de äga rättighet att kola huru mycket som helst.
Blott hembjudningsskyldigheten är dem ålagd.
Cederström: ”om annorlunda sker, och bola 5 H. 2 18 Den 17
Maj. get framdeles måste upplösas af brist på skog till fullgörande af bergsmansrörelsen, så befarar jag deraf bergslagernas största skada, bergsmansfrihetens framtida försvinnande och det nu sjelfständiga bergsmansståndels förvandlande till kolare under mäktiga bruk.
Ett icke afundsvärdt utbyte, och för det allmänna bestämdt af skadliga följder både ur ekonomisk oell politisk synpunkt”.
Jag erkänner att jag icke heller kan fatta vådan af ett sådant förhållande.
Jag kan icke tänka mig, alt jernbruken, som äro konkurrenter med tackjernsblåsarne, skulle kunna smida stångjern om det icke funnes tackjern; således torde kunna visas, att tackjern i första rummet måste finnas innan man kan bereda stångjern.
Hvad för öfrigt beträffar farhågan för bergsmansfrihetens framtida försvinnande och det sjelfständiga bergsmansståndels förvandlande till kolare, så kan jag icke heller dela den fruktan, och om jag delade den, så fruktar jag, att nu tillstyrka åtgärder, sorn skulle bidraga lill att bibehålla förmögenheten inom en viss klass.
Sedan jag nu trott mig hafva bemött de emot betänk, gjorda inkast, vågar jag vördsamt anhålla om bifall lill betänk, i sin helhet.
Till de i min upplästa reservation anförda omständigheter, anhåller jag endast få tillägga följande:
Anledn:n till motionen förmärkes tydligen hafva varit tvåfaldig.
Den är först och främst att söka i det sätt, på hvilket hembudspriset för närvar, bestämmes.
Det synes i min reservation, och torde jemväl kunna af Utsk:s härstädes närvar, ledamöter vitsordas, alt det icke inom Disk. felades förslag till de dermed förknippade olägenheternes afhjelpande, men man ville icke lyssna dertill, emedan det vida starkare verkande och egentliga skälet till motionen var, hvad jag nu kommer att anföra, nemi. det, att då man, genom den K. förordn. af d. 27 April 1846, fått sig en alldeles ny rättighet anslagen, likväl med en enda restriktion, så var man blott för denna ringa inskränkningens skull helt oförnöjd med den betydande frihet man vunnit.
Således besannades den satsen, att den, som får något, vill hafva mera, den som får mera, vill hafva allt."
Sådant är icke uppmuntrande för några medgifvandens beviljande i allmänhet.
Man måste ju blifva dubbelt varsam, obenägen och tveksam, när hvarje eftergift straxt framkallar nya och vidsträcktare anspråk.
Få detta sätt skadar man alltså sjelfva det egna intresset ur framåtskridandets synpunkt.
Knappt har 1846 års författning hunnit träda i verksamhet, förrän kolförsäljarne vilja erhålla ytterligare utvidgning af den deruti medgifna rätt lill afsalu utom hyttelagel.
Man förebär svårigheten att, i anseende till hembudet, kunna njuta den i all handel vigliga fördelen af alt få begagna en hastigt uppkommande gynsam konjunktur.
Det förstår sig af sig sjelft, att en stor lättnad i detta fall uppstode genom hembudets försvinnande ; men en så långt drifven lättnad har tydligen synts obehörig, varande det icke heller K.
M:s mening, då författningen sednast
Den 17 Maj. 19 utfärdades, att omförmälde frihet skulle i så oinskränkt måtto få åtnjutas, som nu pretenderas; och vid granskning af ordalagen uti R.
Sus år 1841 till K.
M. afgifna und. skrifvelse i ämnet, torde ovedersägligen befinnas att R.
St. ingalunda åsyftat något sådant, åtminstone icke för det närvar.
Men då merberörde författning dessutom först d. 1 Nov. 1846 (rädt i verksamhet, så synes mig att det ringa tidsförlopp, som sedermera intill nu förflutit, icke kan vara tillräckligt, ens såsom öfvergångsperiod.
Det har blifvit sagt af Hr von Engeström, och jemväl inom Utsk. förklarats, alt stångjernsbruken icke lära hafva något intresse att draga till sig de för tackjernstillverkning anslagne kol.
Man bör likväl, innan man antager en dylik förutsättning, erinra sig att, uti de före år 1846 under långvariga tider gällande författningar, var förbudet mot berörde kols användande för stångjernstillverkning så strängt, att för de 2:ne första gångerna sådant åtalades, voro stadgade ganska boga böter, och för den 3:dje gången hotades stångjernverksägaren med privilegiernas förlust.
Det är häraf klart, alt faran var ganska väl insedd, eljest hade icke så allvarsamma föreskrifter varit af nöden.
Till stöd förden förklaring
Utsk. afgifvit derom, att skogstillgången icke skulle lida af hembudsskyldighelens upphörande, har anförts, huruledes del hittills följda systemet, enl. föregifvet vittnesbörd af erfarenheten, skulle hafva föranledt till liknöjdhet för all bättre hushållning i afseende å denna för landet vigliga näring, i thy att skogarne icke skulle hafva vunnit på det antagna förfaringssättet.
Pä denna lösliga grund bygger Utsk. sin sanguiniska förmodan ali hembudspligten utan fara för skogarnes bestånd kan afskaffas.
Detta Utsk:s förklarande synes mig slå i strid med hvad något hvar vet, som närmare känner förhållandet.
Man torde nemi. kunna antaga, att skogen inom bergslag vanligen är bättre vårdad och i bättre stånd än utom bergslag.
Hvaraf härleder sig delta, om ej till en stor del just från den förståndiga lagstiftning, som lagt hinder för sköfling deraf.
Utsk:s kardinalskäl synes mig icke mindre underhaltigt.
Det vill upphäfva ifrågavar. ”band på den enskildes fria dispositionsrätt öfver sin egendom”, likasom låge i detta band någon orättvisa.
Man glömmer då totalt de icke obetydliga förmåner, hvaraf, bergsmanshemmanen äro i åtnjutande.
Må icke staten, lill ersättning härföre, med allt skäl kunna ålägga nämnde hemman vissa skyldigheter, dem de af ålder varit underkastade, och hvaruti de sednast rönt en ansenlig eftergift?
Må icke Staten sorgfälligt egna sin vård åt skogarnes bestånd?
När man tager i betraktande huru föga den närvar, generationen bekymrar sig om de påföljande och, så vidt någonsin görligt är, söker af sin närvar, ställning skörda alla fördelar, dem vinningslystnaden kan upptänka, ulan afseende å följderna för efterkommande; så bör man väl, derest man ej vill med flit tillsluta ögonen för denna i många hänseenden bedröfliga sanning, också med någon kraft tillbakavisa oförnöjsamhetens anspråk; aldrahelst dådet är fråga om sko 2* - 20 Den 17 Maj. gen, hvars återvext i vårt klimat är så sen och så långsam.
Ett obetänksamt förfarande vore dervid dubbelt vådligt.
Motionären, hvilken, sjelf hörande till bergsmans-ståndet, visserligen är en ganska aktningsvärd och redbar man, har fattat den förutsättning, det icke för skogarne någon fara skulle uppkomma af, den föreslagna förändringen, just derföre att han af sin egen försigliga hushållning helt visst lärer draga slutsatser i afseende på hvad andra skulle i samma ställning göra; men jag vågar icke vara sä förhoppningsfull i mina beräkningar.
Och det måtte väl vara alldeles tydligt att derest icke meningen vore, att genom skogseffekternes vidsträcktare afsalu bereda sig större inkomster, så skulle hembudet icke lända till mycken förtret.
Orsakades den genom sättet för prisbestämningen, hvarföre begäres då icke ett bättre och beqvämare sätt dertill?
Jag har hela tiden påyrkat denna utväg; och jag skulle ännu i denna stund helst se ett dylikt beslut vidtagas.
Dr denna synpunkt torde det synas, som borde en återremiss af detta ärende bäst lämpa sig för ändamålet; och jag skulle visserligen också vara bäst belåten med nämnde åtgärd, om jag endast ägde någon den ringaste förhoppning, att Utsk. ville göra afseende på någoldera af de framställda förslagen till rättelse uti det enda som med något fog blifvit öfverklagadt, nemi. det prisbestämningssätt, som i författningens 4 § förekommer, eller ock ali Utsk. behagade sjelft utfinna något bättre sätt i della hänseende.