Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare svärdottern, en rik florentinska, som unge grefven fått till maka, när en son af huset M. ännu kunde anses för ett godt parti, samt deras fem barn.
Det var hufvudsakligen på räntorna af den unga fruns hemgift, som hela familjen lefde; men hon hade intet att säga i huset.
Det kan nu icke nekas, att hon var mycket obetydlig — men både pengarne och barnen voro dock hennes, och jag ville se den svenska, som under sådana omständigheter vore nöjd med att låta svärmor styra huset, svägerskan och tjänstfolket uppfostra barnen!
Man kan tillägga, att sådana band helt säkert skulle kännas mera tryckande bland stela, metodiska nordbor, än i ett sådant här stort, hjärtevarmt, toskanskt landthushåll, där man ické gör sig lifvet surt genom att hålla på sådana saker, som värdighet, disciplin eller öfverdrifven ordning.
Rum saknas ej i den långsträckta gamla villan, och barnen ha stora, väl-inredda barnkammare.
Men småbarnen vistades än i unga fruns julkorts-dekorerade » salottino », än i det stora, djupa köket, allt som småbarnsjungfrun kände sig hågad för att prata med herrskapet och bläddra i planschverken eller att skämta med kocken.
Samma vana att, allt som det föll sig, vistas ibland i rummen, ibland i köket eller förstugan, plägades med stor fördel af alla; herrskap, gäster, barn, hundar, angorakatt och — kycklingar, hvilka hade sin officiella bostad i vagnboden bredvid förstugan.
Vid niotiden improviserades alltid i köket en liten munter frukost, bestående af spickeskinka, bröd och vin, mellan det svarta kaffet på morgonen och middagen kl. * / 2 1.
Måltiderna i gamla grefvinnans lilla ordentliga sal voro glada, rikliga och noggrannt serverade på mjukt, hvitt, omangladt linne.
De äldsta barnen voro med vid bordet, de andra är jag rädd oftast åto på stå-270
ende fot i koket — och ändå voro de fulländade små aristokrater, blonda och finprofilerade, ideella barnahufvuden.
Ofvanstående är blott ett exempel bland många, som jag sett eller hört talas om.
Karakteristiskt för Toscana är det; men det kanske icke är öfverflödigt att varna mot att tro, att jag velat framställa det som typiskt — eller att jag velat säga, att alla italienska adelsfamiljer äro fattiga, alla villor belägna bland leråsarne.
att hönsen öfverallt spatsera i förstugan eller att alla svärdöttrar nöja sig med att föda barn, brodera tofflor och skämma bort den yngste!
I Italien räknades det denna svärdotter som en förtjänst, att hon icke bråkade, då det * nu måste så vara för ekonomiens skull, och de andra dessutom voro klokare än hon.
Så fort talet kom på, huru » de unga hade det », hörde jag alltid gärna på, för att få en föreställning om huru de själfva bedömde sakerna.
Mycket nöje har jag också haft af diskussioner med begåfvade italienskor, hvilka af naturen vanligen ha snabb, säker människokännedom.
De upplysta fördöma systemet med gemensamma hushåll och medge, att just detta gör frestelserna dubbelt farliga för de unga hustrurna.
När mannen börjar försumma henne — för sitt arbete eller för sina nöjen — och hon icke har ett eget hem, som sysselsätter tankarne och ger känsla af ansvar, hvad skall då rädda henne, om en annan kommer och börjar hviska om kärlekens suveräna rätt?
Ja, barnen göra det nog ibland, t. o. 111. ofta; de flesta italienskor ha ju en lidelsefull kärlek till sina barn.
Men själfva sysslan med barnen tar för det mesta svärmor ifrån henne-,; då det heter, att de unga skola roa sig, de gamla befatta sig med huset och barnen.
Allt detta medgifva de själfva — men utan att därföre kunna förmå sig till att i praktiken utdöma systemet.
Det har både sina faror och sina obehag, men ......
det är häfdvunnet, och om de gamle Önska det, bör man rätta sig därefter.
Andra tro ej så mycket på farorna — de blifva ändå alltid mannens ensak — men medge obehagen för den unga frun af detta lif under svärmors absoluta välde.
Men hvilken lefnadsställning har icke sina obehag, som man måste finna sig i?
Resignation är lifvets största dygd, och den kärlekslösa egoism hvarom den nordiska uppfattningen talar, är hvarken vacker eller efter-följansvärd.
Andra åter teckna de ljusaste bilder af förhållanden af idel kärlek mellan unga och gamla.
Jag såg själf exempel härpå, däribland ett riktigt vackert.
Det var ett ungt par, han professor vid en teknisk skola, hon en språklärarinna, som fortsatte att undervisa.
De voro förälskade, lyckliga ännu efter271 italienskt familjelif.
flera års äktenskap, föräldrar till två förtjusande barn; det hela var en riktig liten idyll, som tre gamla, hans faster, hennes morfar och en gammal tjänarinna, solade sig med att sitta och iakttaga.
I ett annat hus, där frun var änka, var den gamla icke ens hennes egen, utan hennes aflidne mans (första) svärmor.
Han hade nämligen varit gift två gånger, första gången, då han själf ännu var skrifvare på en advokat-byrå, med en ganska enkel flicka.
Den gamla var en anspråkslös liten gumma, som förr lagat maten, nu egentligen gick i vägen, ty hon såg illa och var darrhändt.
Hon sof i samma rum som husjungfrun, då där ej fanns annan plats, men behandlades med ali aktning
och kallades af barnen (i andra giftet) för » nonna ».
Huru ingås då giftermål i Italien?
Där som här finnas olika vägar.till målet.
En väg är kärlekens.
Två giftasvuxna, hvilka träffas på balerna under karnavalen eller under villeggiaturan i Oktober, eller hvilka kanske rentaf tillhöra samma kvällskrets, fatta tycke för hvarandra — och säga det kanske eller kanske icke i ord.
Frieriet blir en annan fråga.
Han anförtror sig åt far eller mor och får deras samtycke genast, om hon och hennes hemgift äro kända och gillade.
En af dem går raka vägen till flickans far eller mor, och saken är klar utan alla dessa vidlyftiga underhandlingar, som förr ansågos oundgängliga äfven mellan bekanta familjer.
Det var ju icke heller två individer som gifte sig, utan två hus som slöto förbund.
Den är likväl icke alltid så jämn och solig, som jag här ofvan beskrifvit den.
Tvärtom är det just den, som ger upphof till tragedierna, om de ungas val icke godkännes af föräldrarna, eller om de respektive fäderna omöjligt kunna komma öfverens i någon viktig punkt, och saken » går upp i rök » utan miskund för de känslor, som man tillåtit att knoppas.
En annan, mycket vanlig väg är snarlik den mest bekanta franska, d. v. s. det är föräldrarna, hans eller hennes, som taga initiativet och börja se sig om efter ett lämpligt parti för honom eller henne, när de tycka tiden är inne.
De unga tillspörjas dock mera, än vid strängt korrekta franska äktenskapsfördrag.
Och om allt går väl, föregås giftermålet af en officiel förlofning, då de kalla hvarandra för du, få brefväxla och råkas något.
Alla underhandlingar ledas och afslutas genom tredje eller fjärde man — och kunna äfven afbrytas, om något kommer i vägen.
Ett intressant fall var följande:
En änkefru ville ha en hustru åt sin ende son och utsåg Adele C., en rik föräldralös flicka.
Adele var trettio år, uppfostrad af utländska guvernanter och van att sköta sig själf; men frun gick likväl ej till henne själf, utan272
skickade en af sina vänner till en hennes vän.
Terrängen rekognoscerades, Adele var hågad, och underhandlingar öppnades mellan de respektive utskickade, som skulle fastställa villkoren.
Allt tycktes gå sin gilla gång, och frun bjöd Adele och hennes förtrogna hem på middag.
Den unge mannen var artig och frun idel vänlighet, men saken omnämndes ej förrän de sade godnatt, då frun kysste Adele moderligt och sade, att hon gissat meningen med bjudningen, och att hon, frun, Önskade att » saken skulle blifva af ».
Det stannade vid denna fromma Önskan.
Något hinder kom emellan (troligen att hennes gode man ville allt för väl låsa fast hennes pengar), och den unge mannen lät genom sin fullmäktige på det artigaste underrätta, att han drog sig tillbaka.
Äfven brukas att ge i uppdrag och att » föreslå ».
En ung man, som icke har föräldrar i lifvet, ger i uppdrag åt någon kvinnlig vän att se ut en passande hustru.
Eller kanske är det hon, hvilken tycker, att den unge mannen borde gifta sig, och föreslår en flicka, som hon tagit reda på eller som blifvit henne föreslagen.
Hans uppmärksamhet blir väckt på saken, han börjar fundera på den och se på flickan; behagar hon honom, ger han ofta sin väninna rätt och ber henne fullfölja sitt värf genom att arrangera giftermål.
Alla dessa sätt äro ännu beståndande i Toscana, och jag tror Öfverallt i Italien — t. o. m. i Italien, framåtskridandets härd.
I detta fall representera de nya principerna obetingadt ett framåtskridande.
Det gamla har nog, utom sitt kulturhistoriska intresse, många vackra och tilltalande drag.
Verklig familjelycka, varmare känd och framförallt mera vårdad, än i regeln hos oss, kan man få se i många af dessa gamla hem, där sonen med lugn lemnat valet af sin brud åt föräldrarnas kärlek och erfarenhet.
Men oftare ser man tyvärr motsatsen.
— Familjens formella betydelse blir blott en form, som icke får något lif af kärlek eller förtroende eller gemensamt arbete mellan dessa båda, som icke valt hvarandra och icke lia det starka bandet af ett eget hem.
Personlighetens kraf väger i det italienska äktenskapet så litet gentemot familjens rätt, att det hos flertalet icke finns ord nog starka för att klandra den unga hustru, som ställer till uppträden eller begär skilsmässa, om någon otrohet från mannens sida kommer i dagen.
Hvad har hon för rätt att bringa oordning i familjeförhållandena, endast för att hon finner sig sårad i sina personliga känslor?
Det finnes icke många » Öfverklass » - äktenskap, där sådan otrohet icke.förr eller senare kommer i dagen.
Kvinnorna ha naturligen mera som skyddar eller återhåller dem.
Men i allmänhet kan man säga, att begreppet om äktenskapets helgd är svagt utveckladt i Italien — inom de Öfre samfundslagren.
Här som annars ha de arbetande klasserna annat att tänka på, än fantasi-273 italienskt familjelif.
lockande förbindelser.
Men den unga öfverklasshustrun har ofta intet annat att tänka på, där hon går sysslolös och främmande samt försummad af mannen i svärföräldrahemmet.
Ganska ofta är då » den andre » den, som hon vëlat ha, men icke fått.
Mannens rätt trampas då under fötterna med samma glädje, som hvarje annan inkräktares.
Men man går dock helst försiktigt till väga — för familjens skull.
Hon är den älskades tillhörighet inför kärlekens tribunal, men barnens mor och husets representant, och den ena plikten förhindrar icke den andra .........
Allt detta är upprörande sorgligt att se och höra talas om — icke blott läsa om i romaner.
Men för min egen del kan jag icke inse något skäl, hvarföre icke de italienska äktenskapen skulle kunna blifva lika lyckliga, som trots några andra, om blott de rätte finge hvarandra och ett eget hem, utan att drifvas till att bedraga en tredje.
De ha en cynisk moral, det är sannt, men denna är vida mera en ärfd surdeg än ett insmygande gift.
Det nya, som de gamle strida mot som » opassande » och samhällsupplösande, går just ut på ' eget val och eget hem.
Många af dem ha nog äfven lättantända, varmblodiga temperament, af hvilka det kanske vore hardtnär omöjligt att begära o brottslig äktenskaplig trohet.
Men det är icke sannt, att de icke ha sinne för hemlif.
Många af dem ha det i hög grad, och männens bästa eller åtminstone mest älskvärda egenskaper äro sådana som i ett hem komma till sin fulla rätt.
De äro trohjärtade, expansiva, hjälpsamma, anspråkslösa och stora i förmågan att genom liflig uppfattning, vaken esprit och glädje åt litet färga hvardagslifvet rikt och gladt.
Jag känner personligen ganska många sådane män i Toscana.
Här hemma kan man särskildt i de Amicis ' böcker göra bekantskap med ett sådant temperament.
En icke ringa del af de Amicis ' litterära storhet ligger i den spontanitet, hvarmed hans rika personlighet reflekteras i hans stil.
I lefvande lifvet träffar man ofta på skaplynnen, som likna hans, naiva, naturliga, lifligt mottagliga människor.
Men när dessa skola sätta sig ned och skrifva t. ex. ett bref, intages högsätet i hjärnan af den italienska formaliteten, som trifves sida om sida med deras varma liflighet, och deras bref blifva små mästerstycken af stilistisk svarfvarkonst, där meningarne ligga inom hvarandra, ■som elfenbenskulorna i en kinesisk leksak.
När de Amicis sätter sig att skrifva, » öppnar han slussportarne, och ordflödet kommer störtande, omedelbart som - vore det muntligt, blott mera vårdadt och siktadt.
Denna naturlighet är just lians konst.
Därföre kan man ock hänvisa till de Amicis ' böcker som en spegelbild af en sida i det italienska lynnet.
Läs dem och säg sedan, om icke sådana enkla, älskliga, hjärtliga, rikt och lifligt begåfvade individer ha alla
18274
ITALIENSKT FAMILJELIF.
förutsättningar för att bli goda och lyckliga äkta män — om de blott finge hustrur, som passade dem.
Kvinnorna åter äro anspråkslösa, äfven de — bredvid eller nedom en viss fåfänga, oftast af ganska oskyldig art.
De ha ej våra komplicerade behof, taga detta enkla lif gladt, icke surt, och äro vana vid att själfva hjälpa till i huset.
Konstmässiga handarbeten äro icke deras sak, men i skötseln af sitt hus ha de ofta en driftighet och en snabb, praktisk blick, som man allt för ofta ' saknar hos » husliga » nordiska matmödrar.
Familjemedlemmarnes » komfort » vårdas därvid nog icke så ängsligt som hos oss, det husliga maskineriet är hvarken så fulländadt eller så tyst.
Men för de snälle italienarne är detta icke ett skär, som lyckan skulle stranda på — medan kvinnornas lifliga begåfning för öfrigt, medfödda människokännedom, sinne för litteratur och gåfva att uttrycka sig alltid skulle göra deras sällskap behagligt för mannen, om de blott hade detta egna hem, där man kan få lof att vara förtrolig, och om de unge männen kunde sätta sig öfver eller Öfvervinna den ännu rådande fördomen, att det ligger något löjligt i en fortsatt äktenskaplig idyll.
De italienska äktenskap, vid hvilka mannens kärlek lyckligen gått genom skärselden af kaffe-vännernas spefulla anmärkningar, bruka också vara ovanligt lyckliga.
Cecilia Wærn.Romerska dagar på 1840-talet.
Anteckningar 2).
» In Rom » — sade Winckelmann — » glaube ich, ist die hohe Schule für alle Welt. »
Rom — hade Sergel yttrat — är » konstens enda och verkliga tillhåll », den plats, » där en konstnär bör både födas, lefva och dö ».
Då man frågade Thorvaldsen, när han var född, svarade han med att omtala, att han kommit till Rom 1797.
» Rom » — sade Hippolyte Flandrin — » innesluter allt som behöfs for att göra en konstnär lycklig: vacker himmel, vackra landskap, ett vackert folk, storartade minnesmärken och de mest beundransvärda målningar och skulpturer. »
Till Rom stod de unga artisternas håg.
Till Rom ville de, om de ock skulle krypa dit på sina knän.
Den som ej blef konstnär där — i » själens stad » — han skulle aldrig blifva det.
Och dit strömmade pilgrimerna med palett och ritbok i renseln för att dyrka de gamla gudarna.
Många stannade där hela lifvet, andra tillbragte där sin mannaålders bästa år för att sedan, hemma i kalla, grå länder, lefva på sina minnen från den eviga staden, där det var poesi i luften och där marken, man trampade, var en helig mark.
» Man lefver här skild, så till sägandes, från allt världsligt », yttrar Stäck i ett bref till hemmet, » i ro och endrägt, alla här äro lika, alla hitkomna för att suga must ur vishetens oändliga källa, för samma ändamål, och alla trifvas, arbeta och lefva tillsammans. »
För den unge mannen, som kom snart sagdt direkte från Stockholm, från små och trånga förhållanden, från en stael, där det fanns så föga konstlif och konstsinne, måste omplanteringen i Romarjorden verka öfverväldigande, väc-
Ur en snart utkommande skildring af svensk konst och svenska konstnärer i I9: de århundradet.2 82
ROMERSKA DAGAR PÅ 1 S 4 O-TALET.
kände, utbildande.
Redan i Tyskland fann han konsten frodas lifligare än hemma, de gamla städerna voro på ett helt annat sätt rika på stil och stämning och på konstminnen än hvad han sett i hemlandet.
Man stannade i det prosaiska Berlin, där man fann människorna » sturska och tråkiga », i det gemytliga München, där infödingarne stängde in sig på kaffehus och ölkällare klockan fyra hvar dag och där hvarje hvilostund tillbragtes i ' sällskap med bier-kruset och tobakspipan.
Någon gång — dock mera sällan — tog man vägen öfver Paris.
Men där var konstlifvet allt för nervöst, där lopp man fara att tappa bort sig i virr-varret af olika riktningar, där följdes man af en besvärande känsla af att man ingenting kunde.
Man blef ej rätt hemma där, och så for man till Rom, det tysta, stillsamma Rom.
Man kom till Venedig, sagolandets nyckel.
Där vaknade svärmeriet och ungdomslyriken.
Den drömmande staden berättade sagor- om en förgången tid, » lyckligare än vår » —, menade de unga utflugne, där de svärmade i denna fantastiska värld, förtjusta öfver friluftslifvet, öfver de vimlande folkskarorna på gatorna, öfver kanalernas mystiska mörker och Markusplatsens feeri nattetid, öfver gondolierernas sång och dansen vid tamburiner ute på Lido.
En och annan svensk familjepojke hejdade sin hänförelse i brefven hem med några lugnande ord: » Dock har natuÆgtvis vårt husliga lif företräde framför detta ».
Men förtjusta voro de alla.
Så följde långa resor i diligens, dag efter dag — öfver norra Italiens slätter med pilrader och fruktträn i åkrarna, ned för Apenninerna, in i Toscana, genom dalar, omslutna af snötäckta bergskedjor.
Utefter Trasimenersjön, grön i soldis med blå berg långt i fjärran bakom de blå stränderna.
Nattläger i måleriska herbergen, frukost i ett smutsigt näste i sällskap med svartmuskiga infödingar i röfvarhatt, med bössan laddad på ryggen och dolken färdig i bältet.
Vidare fram på dammiga vägar genom en vårlik natur.
Förbi herdar och munkar, förbi brokigt klädda bönder, som rida på åsnor, och kvinnor på väg till brunnen med kopparkärlet på hufvudet.
^En leende och storartad natur.
Färg och sol öfver det hela.
Nya intryck för hvarje steg, en helt ny värld.
Skönhetslandet, landet dit främlingens ungdomslängtan gått.
Här, det kände nykomlingen, här väntade honom detta nya, det som han sträfvat till, konsten väntade på en djärf och hängifven tillbedjare, och lifvet i sol och sång väntade, lifvet som varit så trångt och fattigt där uppe i den karga norden långt, långt härifrån.
Hvad han kunde bli, det skulle han bli här, under denna sol skulle alla slumrande möjligheter växa fram och slå ut iROMERSKA DAGAR PÅ 1 840-TALET.
blom.
Allt han såg omkring sig af natur, af lif och konst flöt samman till en stor känsla af frihet, af lycka, ungdom, konstnärsglädje.
Och det var med pilgrimens otåliga längtan, han såg framför sig mot resans mål.
Redan är han inne i Tiberdalen.
Måleriska - små städer hänga som kråk-bon litet hvarstädes på höjderna, växa ut ur bergens spetsar, gråa som klippan.
Tibern bubblar sig gulgrumlig i krokar fram genom fältet, cypresserna i villornas trädgårdar stå svarta mot den dallrande, genomskinliga luften, och Apenninerna följa hela tiden den resande — 1 stora, rena, plastiska linier utefter venstra horisonten.
Till dess postiljonen klatschar med piskan och ropar sitt:
' Ecco I Signori, cupola di San Pietro!
Där, dä * höjer den sig mellan bergen, San Pietros jättekupol, luftigt genomskinlig i solen.
Tröttheten efter den långa resan är glömd.
Hästarna trafva på i lustig fart.
Timmarna äro långa.
Ändtligen skramlar man i lustig fart utför backen till Ponte Mölle —, och där vänta landsmännen.
» En solstråle från Rom » har Egron Lundgren satt som öfverskrift Öfver ett på gamla dagar nedskrifvet minne af en utfärd från Rom för att hälsa nya kamrater välkomna
Han skildrar nöjet på sitt älskvärda, målande sätt:
» Ack glada tid, när vi brukade gå at till Ponte Mölle för att där möta och ledsaga andra skönhetens pilgrimer till den evigt unga staden.
I den gamla osterian vid vägen hvilade vi på de nötta träbänkarna omkring bordet, på hvilket det fans mången långhalsad foglietta med velletrivin eller guldgult Nostrale, den spruckna gitarren lyftes nu från väggen och glada visorna nästan öfverröstade trumningar på dörrarne, skrattet och de många öppenhjärtiga förtroendena.
Ingen ansträngde sig att förstå hvad som sjöngs — det var nog, att det var poesi — det var nog att meningen var god.
Tyskarne skrålade deras vackra kör: ' Noch ist die Flasche nicht leer ', under det Bianchin] drillade någonting om
Una rosa
Preziosa
La pui bella nel giardiu ...
Men så fick man se i backen den väntade vetturan, förspänd med fyra.
uttröttade löddriga hästar och packad med full last.
Långsamt hade det gått, det syntes, Minst ett århundrade tycktes hon hafva varit på vägen; allt
Ur hans outgifna anteckningar.2 82
rococo, de resande alla pudrade, till och med ögonbrynen.
Vår närsynte och lärde professor från Jena, som först hjälptes ner, håller på att stupa i diket, glasögonen liksom tillmurade med dam, och vår vän skulptören från Wolfen-büttel kan icke räta ut benen på en lång stund, så trångt hade det varit inne i vagnen, där en milanesisk modehandlerska nödvändigt skulle ha rum för sin knähund och en stor bur med en caccadora.
Resan hade ändå varit » wunder-schön » och alla äro förtjusta att känna sig så nära Rom, alma mäter! » —
För den nykomna är allting nytt utom kamraternas glada ansikten, deras röster, deras muntra skratt.
Hur vinet smakar i osterians berså med halmtaket öfver och orangeblommornas mandeldoft i den starka vårluften!
Och utsikten!
Rom ligger där i dalen med de snötäckta höjderna rundt omkring.
Tibern blänker fram mellan träden.
Solen gassar från den mjölk-hvita himlen, målar skimrande silfverdagrar på de hundra kyrkokupolerna och glödgar Albanerbergen och Sabinerbergen, där småstäderna blixtra och lysa som hvita diamanter pä de brunröda sluttningarna.
En skål för hemmet och en skål för Rom, för kamratskapet från flydda dagar och för den tid som väntar!
Arm i arm framåt, in genom den gamla, klumpiga porten, Öfver Tiberbron med dess vittrade Johannes Döparen och dess af väder och vind illa medfarne Kristusbild — och vägen fram, förbi landthus och trädgårdar, förbi åsnor, smedjor, verkstäder, fattigmanshus med högar af små barn, hundar, kattor, tuppar och hönor, förbi Villa Borghese och in genom Porta del Popolo.
» Det ligger » — fortsätter Egron Lundgren — » som ett solsken öfver många erinringar från sådana inträden i Rom; det var där man kände sig kommen till det gemensamma fäderneslandet, blifva omfamnad af sin närmaste släkt och bjuden liksom på storkalas i en lustgård, som icke har sin like.
leke underligt om sådant kunde lifva inbillningskraften till och med hos de sömnigaste nordbor. »
Vid hotel Cesari mellan doganan och Corso återsåg man diligensen, som rullat före vandrarne in till staden.
Man blef visiterad » och skinnad » i tullkammaren.
Man är framme vid sin resas mål, i » världens och de sköna konsternas hufvudstad, det eviga Roma », som man skrifver i almanackan, då man kommer i ro och ritar ett kors för den märkliga dagen.
Och det händer, att man i dagboken tillägger ett ord om att resans andra mål — det att blifva en stor konstnär — ej synes så visst numera, som då man satt hemma och drömde och byggde luftslott vid skymningsbrasan, medan vintersnön hvirflade utanför.ROMERSKA DAGAR PÅ 1840-TALET.
Nykomlingen etablerar sig i en liten studio vid Via Babuino eller Via Felice1).
Han gör besök hos Thorvaldsen, Roms främste konstnär, i hans atelier vid piazza Barberini 2), och hos professor.
Fogelberg, som här nere är ett slags ombud för svenska konstakademien, går resepensionärerna tillhanda med råd och dåd och sänder hem rapporter öfver deras verksamhet.
Han skyndar till Forum och till Capitolinska museet, till Vaticanen och San Pietro.
En afton i tyskarnes Ponte Molle-orden tillhör ock de första dagarnes orientering i Rom.
Man träffar landsmännen.
När Stäck anländer på hösten 1843, finner han före sig akademikamraterna Palm, ' » en utmärkt bra karl, omtyckt af alla » - — Egron Lundgren, » en ung, utmärkt skicklig målare » — Wahlbom, » treflig, skicklig » — Plagemann, som nästan är att anse som.
italienare.
Qvarnström - — något äldre — är också där.
Mandelgren går på apostlahästarne från land till land, från Rom till Napoli och sedan norrut till Firenze och kanske ännu längre.
Snart tillkomma äfven Scholander, Viktor Enblom, Albert Törnqvist — arkitekten — och gamle öfverstelöjtnant Södermark med sina båda » gossar », sonen Per och löjtnant Troili.
Man gör bekantskap med de danske bröderna — ty här utgöra skandinaverna ett folk.