Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och Karl hade på det lifligaste tagit hans försvar och sagt att han inte alls fört något utsväfvande lif, att han tvärtom varit bättre än de flesta.
Jag frågade henne när hon fått veta om hans sjukdom.
Han hade skrifvit derom, sade hon, strax han kom till Stockholm den första gången.
Jag fann det otroligt att hon icke vetat det förr.
Men hon påstod det.
Erbjöd mig att läsa brefvet.
Hon har det i afskrift.
Det hade varit adresseradt till henne, men kyrkoherden skulle läsa det också, hade Axel skrifvit.
Men när grobianen fått brefvet, vägrade han att lemna det tillbaka.
Så en gång han var borta, hade hon gått ned på expeditionen för att söka.
I en gammal plånbok hade hon hittat brefvet, tillsammans med två porträtt af Sanna Ågren.
Hon hade då tagit brefvet och skrifvit af det.
Sedan letade hon fram afskriften och läste upp den för mig.
Det var ett alldeles mönstergildt och väl skrifvet bref, redigt, bestämdt i uttrycken, personligt, samt med en finhet och värme i känslan, som jag gerna anar hos min kamrat, men som jag ofta är rädd att han alldeles skall förqväfva, derför att han tycks vilja det och derför att det inte fins någon som han håller riktigt gladt och naturligt och oförbehållsamt af.
Han skrifver att han i könssaker ständigt varit mera återhållsam än de flesta, men att han aldrig varit mer återhållsam än just under den sista termin han var i Lund, då olyckan var framme.
Aldrig heller hade han arbetat flitigare än den terminen.
Han säger – med en viss förebråelse åt fadern – att det var träget stillasittande vid boken jemte den sedan tillkomna själsoron och dysterheten, som ”utmärglat” honom, alldeles icke utsväfningar, som fadern menade.
Det är en brist hos Ida att hon icke har sjelfkritik nog att i sällskap dölja den naivetet, som på tu man hand kan medföra en viss hvila för sinnet, men som, då den exponeras för främmande, lätt föder en ringaktning för detta gråhåriga barn.
Denna brist på sjelfkritik visar sig i tusen små obetydligheter, som det icke fins något ondt i, men som göra henne obehaglig.
Så t.ex. när hon skall se på ett fotografialbum så handskas hon hårdhändt med det som ett illa uppfostradt barn, och då hon skall betrakta porträtterna, gnider hon dem ogeneradt rundt i synen med sin stora mjuka pekfinger, alldeles som barn göra när de skola se på något.
Och ändå har hon ganska skarp blick för allt hvad bakvändt andra kunna taga sig till.
Äfven i detta lik ett barn.
Ett präktigt och karakteristiskt drag hos Hilda är att hon skall gömma allting i sina fickor och alltid har hål på dem.
Ljungbergska anhanget i Helsingborg anslår min Stockholms-vistelse till 3000 kr., och naturligtvis skall det heta att penningarne utgått från mitt hem här.292
”Jag tycker mamma har riktigt tagit sig på denhär månaden,” sade Knut, som just kommit hem ifrån Helsingborg.
”Det tror jag!” utbrast pater familias med vresig förtrytsamhet, ”när hon tagit en sådan här burk maltextrakt hvarenda vecka!”
Skarstedt sade att just derför att Axel är så ovan vid att vara artig slår han öfver när han någon gång vill vara det och blir krypande i sitt sätt.
Som exempel anförde han det besök de tillsamman gjort hos Esman.
Denne är ju ung som Axel sjelf och har ju aldrig ådagalagt sitt snille genom annat än att skrifva två omsorgsfulla noveller, men Axel var så krypande ödmjuk i sitt sätt emot honom, att Skarstedt tyckte det var alldeles äckligt att se på.293
Logik.
När Gästis’ hund hade bitit Krookens pojke, ropade Svenssons fruntimmer:
”om hunden blir galen, så blir pojken galen också, derför måste hunden skjutas strax.” – ”Hvad vore vunnet med det.” – ”Då kan han ju inte bli galen.” (!)
Vid ett glas toddy tillsamman med Knut hade Ernst Nissen talat om hur allt gick till när han bröt sin förlofning med Alma Hult.
Han var stolt särskildt öfver att han hela tiden behållit hatten på hufvudet inne i rummet.
”Jag kom in,” sade han, ”god dag sade jag och nickade.
Hon såg genast förskrämd ut öfver min min.
Jag lade käppen på bordet.
Jag satt med hatten på.
Alma, sade jag, det skall vara slut emellan oss.
Ack käre, käre Ernst, sade hon, hvad har jag gjort?
Jo, det skall vara slut, sade jag.
Då gaf hon sig till att gråta.
Jag satt alltjemt med hatten på hufvudet.
Tag hit mina bref, sade jag.
Ack käre, välsignade Ernst, det vill du väl aldrig göra?
Jo, sade jag, tag hit mina bref.
Hon föll mig om halsen, grät och bad mig.
Gör som jag sagt, det skall vara slut, sade jag.
Så gick hon och tog fram brefven; en hel lunta var det.
Hon grät som om hon skulle gråta ögonen ur sig, men det brydde jag mig inte om.
Jag hade hatten på hufvudet och såg ut som om det inte rörde mig.
Det brann i kakelugnen.
Jag gick dit och brände upp alla brefven.
När det sista var uppbrändt var det rakt som om det var förbi med henne.
Då såg hon att allt var slut emellan oss.
Adjö, sade jag, och så gick jag.”294
Löfberg berättade att när han slagit upp med sin fästmö och fick förlofningsringen tillbaka, gick han genast och sålde den till en guldsmed, ”och så gick jag med en kamrat och festade upp pengarne.”
Det var han stolt öfver.
Ernst Nissen hade före sin afresa till Skotland talat om att det var så obehagligt med de engelska lagarne, ty om en man förlofvat sig med en flicka och så bröt med henne, så kunde hon stämma honom, och om äktenskapslöftet vore bevisligt, hade hon rätt att taga halfva hans arfslott.
Jag tror inte jag berättat att Ernst Nissen under tiden han var ute och exercerade brukade skrifva till Knut.
Hans stil är hjelplig, han stafvar dåligt och konceptet hänger aldrig ihop. ”Jag hafver” brukar han alltid säga i stället för jag har, hans satser äro sådana som elfva års barn bruka skrifva.
Han skryter alltid af hur mycken cognak som dracks, att alla voro fulla eller, som han uttrycker sig ”på kneken” eller ”på stöflarna”.
Med stor fördel brukade han säga att han satt och skref i dimman, derför fick brefvet bli derefter.
En gång satt
Knut och läste ett bref här uppe, han läste upp profbitar, resten visade han för Heimer, som rodnade och såg generad ut.
Knut sjelf skrattade så att han kunnat gå åt.
Följande dag passade flickorna på ett gynnsamt tillfälle att stjäla brefvet och läsa det.
Det präktiga stället lydde såhär:
”nu har jag varit här i åtta dar och trifs utmärkt.
Jag har varit hos flickorna två gånger och skall snart gå dit igen.
Allting gick bra.”
Det sista är så naivt komiskt att skrifva i bref, att mitt inre vill störtvända sig af löje bara jag tänker derpå.
Hörby d. 7 April 1886.
Jag är ursinnig, sehär hvarför.
I går för åtta dagar sedan fick jag det oafslutade brefvet från Axel om hans föreläsning på W 6.295
Han talade om att lemna Stockholm men nämnde icke ett ord om dagen.
Jag gissade dock att han skulle resa omkring den förste.
Icke heller hade han nämnt ett ord om hvart han skulle resa.
Jag tänkte derför att han ämnade sig hit ned till Skåne.
Gick och undrade öfver om jag skulle svara på hans bref eller ej.
När det dröjde så länge utan att han hördes af, tänkte jag det var bäst jag skref.
Möjligheten att han och mitt bref kunde mötas på vägen hade jag tänkt mig, men att han skulle låta mig skrifva rakt ut i luften, utan att ha den minsta aning om hans verkliga vistelseort, det hade jag sannerligen icke drömt om.
När han varit så hygglig att skrifva samma dag som föreläsningen, tyckte jag det var skamligt af mig att inte besvara brefvet.
Jag gjorde derför i går ett slut på betänketiden och skref.
Mitt fä! jag var sannerligen riktigt orolig, så mycket jag än tutade mig sjelf i öronen, att det inte rör mig för fyra styfver, hur han gör för att reda sig.
Jag var rädd att han väntade på pengar deruppe, och jag tänkte att vigilansen kanske kunde klicka i dessa bistra tider.
Och det plågade mig till den grad.
Jesus – om jag blir så dum en gång till, så skall jag piska mig sjelf!
Jag skäms bara vid att tänka på hur jag – fattiglapp – räknade öfver min kassa – – – Och så, sedan jag i min fånighet gått och skickat af ett bref, som jag visserligen försökte hålla bekymmerslöst, men som väl ändå har en liten andfådd oro i tonen, så får jag i går qväll genom mina flickor veta att han helt trankil och välmående sitter i Göteborg, dit han ankom omkring den 2e och der han härom dagen hållit en föreläsning.
Anna Olsson Palm hade skrifvit det hem.
Och han kunde icke skrifvit på ett brefkort: ”jag reser till Göteborg,” bara för att låta mig veta att jag inte behöfde skrifva!
Utan låta mig skicka bref efter honom till ett ställe der han inte fins!
Men det är min egen skull.
”Passe sig selv, det er det man skal.”296 Jag hade lagt mig i går och just somnat då flickorna kommo.
Jag var uttröttad och förbi af den fruktlösa kampen med Fru Marianne.
Och så väckte de mig med detta!
Jag blef så ursinnig att det brann och bultade i hela kroppen, jag blef som om jag fått ett käpprapp och som om min näfve knutits för att slå igen.
Ja, slå igen, det var det jag ville.
Och med sammanbitna tänder återtog jag i hufvudet arbetet med Fru Marianne.
Harmen väckte min energi,jag tänkte jag skall lyckas!
Jag skall lyckas för att inte låta förödmjuka mig!
Och jag höll på med arbetet till tolf.
Jag skall skrifva om begynnelsekapitlet, jag skall ha bättre modeller, jag skall lyckas!
Klockan half sex var jag redan i rörelse och klockan sju satt jag vid mitt skrifbord.
Ännu känner jag samma dofva raseri.
Samma begär att vid ett lägligt tillfälle svara med ett slag.
Man glömmer inte, när man är sådan som jag.
Jag kan bli god igen, det vet jag, men det skall bli af någonting som kommer utifrån, inifrån blir jag det icke.
Att komma med förebråelser har jag ingen rätt till, det skulle heller aldrig falla mig in.
Mellan oss fins det inga andra förpligtelser än friheten för hvilken af oss som helst att vända den andre ryggen, när helst han för godt finner.
Nej, jag har ingen rättighet att bli ond.
Men visa honom samma – – ge lika för lika, det skall jag.
Kanske inte strax, ty det lär inte erbjuda sig något tillfälle, men om det än kunde komma samma intresse mellan oss, som det varit förr, så skulle jag ändå visa honom en motsvarande vårdslöshet.
Jag skall göra det för min egen skull, för att visa mig sjelf att jag icke är en sådan stackare, att jag har lust att följa en menniska hur länge som helst bara för ett godt ord.
Han säger i sitt sista bref: ”då slänger jag min öfvertygelse öfver bord och tager sold hos de herskande tankarne – mot riktigt god betalning, ty jag gör ingenting till hälften.
Hel ger jag min hin i våld, alla mina krafter och min förmåga ställer jag till maktens förfogande – – men då vill jag också lefva godt, resa utrikes och pyssla om min helsa, sola mig i hatet hos alla dem som icke lyckats komma sig upp, hvilkas nackar varit mina trappsteg, och som förakta mig så djupt för det de äro fattige och ha råd att hålla sig med öfvertygelse.”
Det är ord, det der!
Det kokar i mig bara jag ser dem.
De gjorde mig rasande strax jag läste dem, men tanken på att han kanske var i betryck kom emellan och gjorde mig vek.
Jag sade mig sjelf, ”det der är tomma öfverspända fraser blott, det är Mefistofelesmasken.”
Jag vet ännu att så är, d.v.s. min menniskokännedom och mitt förnuft säga mig att så är.
Men min känsla har ingenting att göra med det; må de orden vara sanna eller ej, de ha lemnat en brodd af misstro qvar i mitt sinne.
Jag känner det nästan som om han redan vore en af mina fiender, en af dessa, som jag skall gripa i strupen en gång, och som skall känna mitt tag äfven om jag sjelf måste uppgifva andan.
Mina käkar bita sig tillhopa medan jag skrifver, krampaktigt och mot min vilja.
– ”sola mig i hatet hos alla dem som icke lyckats komma sig upp” – Tack min herre!
Om jag en gång blir en fullmyndig medlem i samhället, så kan du också gerna få hata mig, om du har lust, jag skall nog ge så godt igen.
Men först skola vi slås om den tumsbredd mark vi stå på.
Nu känner jag mig ärelysten, nu måste jag fram, ty nu är jag ensam!
Nu ligger det skadeglädje i att lyckas.
Jag behöfver icke trampa på några nackar, du!
Det bränner hett i mina ögon, som det gör när tårar torka innan de fått tränga upp.
Och hjertat slår, icke fortare än vanligt, men med underliga intermittenta slag, liksom om det då och då gick en skälfning igenom det.
Tant de bruit pour une omelett!
Jag har velat analysera stämningen, derför att det så ytterst sällan kommer på, att en vrede så der sjuder upp i mig.
I förrgår hade jag en skarp dust med pater familias.
Han affordrade mig quitto för penningar som han vill bära upp i mitt namn.
Jag vet nog att han har lagen på sin sida.
Han är min målsman!
Men när man står utom lagens skydd, då måste man sätta sin djerfhet och sin illslughet upp emot lagen.
Jag spände ögonen i honom och sade långsamt – ”ja, jag skall lemna qvittot, men med vilkor att” – – – – Ha, ha, ha!
Som om jag hade laglig rätt att tala om vilkor!
Men jag såg så säker ut; jag såg ut som om jag vågade göra hvad som helst – och jag darrade invärtes.
Men spelet var vunnet, och i vittnens närvaro.
När han gått gick jag fram till spegeln.
Jag var blek, alldeles blek.
Det var ett hårdt kallt ansigte, nästan elakt.
Hvem kunde tro att egaren till det ansigtet använde hela dagen till att kufva och tysta medlidandet, som vred sig och gnydde, derför att gubben såg hopfallen och gråtögd ut.
Och ändå visste jag, att om jag icke hade förmåga att hundsvottera297 honom, så skulle han trampa på mig!
Nej, hvem rör det om man är dödstrött; det anar ingen, om armen bara har makt att ge ett godt slag.
Då är man räddad.
Då våga de hundarne icke nafsa till.
Anna Palm var förtjust i föredraget.
Axel hade uppträdt lugnt och okonstladt, ingenting affekteradt och ingenting rått.
Olof Morin hade också tyckt om det.
”Det var ärliga värdt sin krona”, sade han.298
Hörby d. 8 Apr.
Mitt bref har kommit på retur.
Jag var glad att få det.
Det osar ännu från kakelugnen af brändt papper.
Jag ögnade igenom det innan jag tände eld.
Ja, det låg oro under den glada tonen.
Tänk så dumt.
Och det verkade som nattstått öl att läsa det nu.
Jag känner en obestämd inre förebråelse, liksom om det varit jag som begått en ovänlighet.
Jag känner icke den minsta glädje öfver att Axel skall komma.
Det förefaller mig som skulle vi bara bli ovänliga emot hvarandra.
Han har nu koketterat så länge med sin oppositionslust (omskrifning af despotlynne), sin egoism och sin hänsynslöshet, att han lyckats rubba min tro på det som i hans sinne skulle motväga dessa drag.
Jag känner hur man blir sämre och mera tom af all jargong, det må nu vara att skryta med att man är dålig som att skryta med att man är god.
Man blir sämre af att aldrig visa sig som en menniska.
Fåfänglighet!
Om han icke gör något alls för att hålla mig qvar, så vänder jag honom ryggen nu, lugnt och utan att nämna något om det; småningom, för att ej framkalla ovänskap.
Men säkert, – derför att jag icke vill vara den som skjutes undan och lemnas qvar.
Det skall göra ondt den första tiden, men det skall gå öfver, och det skall sporra mig till arbete, ty jag vill visa att jag var en kamrat som icke var en trasa blott.
Det kan förefalla öfverspändt detta, och det skulle så vara, om det endast framkallats af att han låtit mig skrifva ett bref förgäfves.
Nej det är något annat, jag har suttit en lång stund och granskat och grundat.
Jag tror att orsaken går tillbaka till Stockholmstiden.
Jag blef liksom uppmjukad, mensklig och varm när jag var tillsamman med Gustaf och hans bror, derför att vänliga ord kunde komma och gå lika ogeneradt som skrattet, derför att det låg något sant i förhållandet mellan dessa två bröder, och derför att jag drogs in som förtrogen i detta förhållande.
Men när jag så träffade Axel, krymptes jag tillhopa, jag kände mig liten och eländig i denna hångrinets atmosfer, ty jag kände att jag icke ett ögonblick var mig sjelf.
Det har hängt efter.
Och så de vidriga, osanna orden i sista brefvet!
Skall bli roligt att se hur det spelar af.
I alla händelser skall det gå utan brytningar och dylikt.
Skulle jag vara så lumpen, att jag ej skall kunna skiljas från en f.d. vän utan ett agg?
Och om du blir utan en kamrat, så vet jag ändå att du skall hålla dig tapper, gamla Ernst!
D. 8de.
Det låg sårad fåfänga under.
Det harmar mig att postmenniskorna alla skulle se mig vara så angelägen, att jag skref bref som behöfde returneras.
Det är det jag känner skyldighet att ge mig sjelf upprättelse för.
– Och jag skall ha den.
Jag är fattig.
Jag går i gamla trasiga kläder.
Derför är jag ömtålig och högfärdig.
Derför spårar jag en förödmjukelse i allting.
Derför kan jag icke längre uthärda att sitta till bords i prestgården.
Derför skulle deras matbitar fastna mig i halsen.
Derför är jag skygg och misstänksam.
– Det är känslan af att om jag icke kan stånga mig fram ur detta, så skola småhundar slita mig sönder.
Jag är alldeles vild.
Den dagliga spänningen gör att jag invärtes känner mig som ett hetsadt djur.
Fram, fram!!!
Gamla bok, är det inte som om du hade en vänlig hand; lägg den på min heta, trötta panna.
För någon annan än dig vill jag icke visa mig svag.
Hörby d. 11 Apr. 86
Jag har legat vaken och längtat efter morgonen, hört tuppens galande och sett dagen börja gry.
Jag är lika ursinnig som den dagen jag stod med brefvet i min hand, påtecknadt med den blå blyertsens grofva ”retur”.
Jag kan icke uthärda att maskera min harm.
Skola vi drifva åtskils nu, så är det så godt att kapa tåget med ens.
Jag skrifver således och låter gumman lemna honom brefvet:
Kamrat.
Mitt bref har jag fått tillbaka för flera dagar sedan, returneradt till mig från Stockholm, der du icke längre fans när jag skref.
Tack för detta grannlaga sätt att afsluta vår korrespondens!
Ett brefkort med orden ”jag reser till Göteborg; du behöfver ej skrifva” kunde haft samma nytta.
Men det hade varit för artigt, och så fruktade du kanske att jag ändå skulle skrifva.(!)
Det låg en så alldeles särskildt snobbig ringaktning i det sätt du använde, jag måste erkänna det och bugar mig derför.
Men det kunde också gått för mindre.
Tack för din alltid duktiga atelierkritik.
Jag vet hur nyttig den varit mig, och att det ej är lönt söka ersätta den med annat än sjelfkritik.
Och så ingenting mer.
Jo, du skall ej ta för afgjordt att det nu är tid att triumfera öfver mig, fast mina kläder äro utslitna.
Jag vet också att hvad jag sagt blir föremål för ett tillgjordt hångrin å din sida.
Jag vill bara säga, att det icke rör mig längre.
Det var ganska stämningsrikt, det Ida berättade härom qvällen.
Sehär fakta:
Jag klädde mig och gick till prestgården härom dagen med min virkning.
Jag hade med berådt mod tagit mig en fridag för att hvila mig, och jag kände mig egentligen som en lössläppt skolpojke.
Det var dagen efter det jag afsändt mitt bref till Axel, och föregående afton fick jag veta att han rest till Göteborg, kunde således begripa att han icke befann sig i penningknipa.
Men jag var ändå nyfiken att få veta om kyrkoherden så der utan vidare kunnat inlösa vexeln.
Jag gick derför om trädgården, så att han skulle se att jag kom, i fall han ville tala vid mig.
Det slog till.
Han mötte mig i förstugan och bjöd mig att gå in till sig.
Skollärare
Ekstrand var der, men han fockades in på expeditionen.299
Så slog jag mig ned och så fick jag veta hvad jag ville.
Den vexel som tillbakavisats i Skånebanken gick i Riksbanken.
De etthundra kronor Babbe fått med till minskning af vexeln betalade han protestkostnaden af, resten behöll han, ty han sade att Axel hade en del småskulder till honom och så der vidare.
Jag undrar om det verkligen var orsaken, eller om Skarstedt sände resten till Axel, för det han skulle ha något att hjelpa sig med.
Om han verkligen är så mycket vän af Axel, som jag tror, så kan det hända.
I så fall var det ganska rådigt gjordt, och slugt, som om det kunde varit jag.300
Nåja, så gick jag upp till Ida, som satt och lappade en sängmadrass och var bedröfvad.
Jag var uppsluppen och glad, pratade och skrattade.
Jag sade henne att jag är arg på Axel, men det kunde hon icke tro var mitt allvar, efter jag inte kunde låta bli att skratta och göra narr åt det sjelf.
Och så till sist hittade hon på att jag blifvit svartsjuk på Alma Åkermark.
Jo det kan hon tro – när jag aldrig var svartsjuk på Julia Laird! som ändå skref så trefliga bref, att jag aldrig ens tillnärmelsevis kan komma dit.301 Åhnej.
Sofi var der också, och slutligen fick jag humöret upp i dem.
Så drucko vi kaffe, men endast vi tre, herrskapet sjelft (han och Ågren) syntes icke till, kaffet serverades på en smutsig servet och med sju skorpor.
Nåja, det var ingenting att säga något om, ty de sista gångerna har jag alltid gått min väg när vi blifvit budade.
Men jag beslöt att det trots Idas envishet skulle bli osanning att jag skulle stanna till qväll och sitta och våndas vid deras tråkiga matbord, så att efter vår promenad på kyrkogården gick jag bara in efter mitt arbete och lade så i väg på slaget sju och utan att säga farväl till kyrkoherden.
Jag var rädd att han skulle tro jag sade adjö bara för att bli bjuden till qväll.
Ida visste att jag kunnat stanna om jag velat, hon kallade på Sofi, ty hon trodde att denna skulle ha utverkat af Ågren att jag kunde bli bjuden qvar, men Sofi kom ej upp mer; och så bleknade gummans sista hopp att få något sällskap för sin räkning.
När vi gingo ned i tamburen hörde vi flera muntra röster med skratt och glam från kyrkoherdens rum, jag såg hur den utestängda och förskjutna hustrun ömmade för detta ljud, som man ömmar för vidrörandet af ett sår.
Jag såg hur det kom en känsla af öfvergifvenhet öfver henne.
Innan jag trampade ned från trappan såg jag ännu hennes sorgsna ansigte genom glasrutan, jag såg hur hon stred emot tårar.
Det var något så hjertrörande i denna blick, – något af en hunds blick när man går ifrån honom.
När jag gått kunde hon icke uthärda tanken på att gå upp igen och så komma ensam till bordet, mötande blicken från sin medtäflarinna, som hånande skulle sitta der omgifven af sin uppvaktning, kyrkoherden, Sofi och lärarinnan.
Derför kastade hon ytterplaggen på sig och smög ut strax efter mig, för det man skulle tro henne ha gått med mig.
Hon vandrade och vandrade, ut åt den ena vägen och sedan åt de andra, bara för att föra sina husbönder bakom ljuset.
Utan qvällsmat gick hon, bara gick och gick medan skymningen föll på och det blef mörkt.
Först då hon icke orkade mer och det var långt efter qvällsmatsdags gick hon in till Palmens för att hvila, föregifvande sig ha tagit en promenad efter supén. – ”O, jag kände mig så hemlös och olycklig, der jag vankade ensam omkring i mörkret utan att veta hvart jag ville gå!”
– Det frös mig genom märg och ben när hon sade de orden.
Hon sade dem lågt, resigneradt, men med en den kufvades och förskrämdes skälfning.
Hon tycktes mig lik ett förskrämdt och misshandladt barn, som ryser för mörkret men måste fördraga det.
Och detta ger lagen namn af äktenskap!
Hörby d. 13 Apr. 86.
Hvilken dag det var i går!
Det glänste och glittrade kring stubbar och strån, och luften var så klingande klar att man kände sig som i en ny verld.
Jag kände mig så frisk och glad, att jag velat ta hela verlden i famn.
Jag kunde gerna, som förr ibland, ha antecknat i min almanacka: ”en fullkomligt lycklig dag”.
Jag var så glad åt det närvarande, så bekymmerslös om det tillkommande; jag kunde icke arbeta.
Jag skulle velat skrifva här, i min kära gamla bok, men icke ens det kunde jag.
Ty jag kände ett sådant behof att skratta och skämta, och gamla boken är som en melankoliker, hon skrattar aldrig – stackare.
Och så fann jag det dumt med mitt bref till Axel.
Hvad är det att göra så stor affär af om han vill hålla vår korrespondens vid like eller ej?302 Att låta honom få brefvet vore ju bara att säga honom hur djupt det gått mig till sinnes.
Och om vi än inte bry oss så särdeles mycket om hvarandra, är det ändå bra om vi inte äro ovänner.
Hvem skulle ersätta hans atelierkritik?
Ingen vet så som han hvad jag kan och hvad jag icke kan.
Ingen annans kritik skulle jag kunna taga emot så utan blygsel.
Nej, låt händelserna utveckla sig sjelfva!
Jag tog mitt bref tillbaka.
I dag är det en grå, vemodigt drömmande vårdag, med mjuk, ljum luft.
Liksom i går meddelar vädret sin stämning åt lynnet.
Jag är lugn, nöjd, lycklig.
Jag är fri, jag kan arbeta; hvad gör det att jag är fattig?
Mig fattas ju intet för ögonblicket.
Och hvilken dårskap att grufva sig för en dag som man ej sett!
Jag fick ett af Gustafs korta, friska bref i går.
Ett varmblodigt, hurtigt bref med hans egna raska hvardagsuttryck.