Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En följd deråt liar varit, alt Staten, under erkännande af sin moraliska skyldighet dertill, sig och de nödställda till obehöfliga uppoffringar nödgats mellankomma, der nöden stått för dörren, och sålunda oberedd sett sig tvungen undsätta de nödställda med säd , til! de högsta priser — en följd af missvexten, i förening med de dryga transport- och prsemie- kostnaderna, under de äfventyrliga och stormiga höstinånaderne — hvaraf följden åter varit, alt de sålunda undsatte, antingen icke förmått återgälda sin skuld till Staten, eller ock derigenom irdedts i större fattigdom, och Staten i obehöfliga förluster.
I fråga om nyttan af enskildta magaziners bildande, torde de vara lika litet pålitliga i behofvets stund, som den enskilde speculanten varit det.
Hvad åter district-magaziner angå, toide desamma illa uppfylla något ändamål, så vida icke deras ändamål blir alt fyllas med säd, endast upphandlad under de mest gynnande år, i de mest seminanta och sädesbiliiga provinser af landet, då jag har anledn. misstänka, att spanmålsskördcn i norra provinserna, der dessa magaziner egentligen skulle vara af nytta, per medium under 5 års tid icke motsvarat hvarje års behof.
Hvad åter angår beredandet af enskildta större spanmålsupplag, genom fixerad införseltull, anser jag denna utväg, i mån den anlitas, verka menligt för Staten och för jordbrukaren; för Staten, i det denna utväg troligen icke tillgripes under andra, { än då svårare missvextår hemsökt vårt eget land; således då priserne oftast äro äfven utrikes högt uppdrifne.
Det må tillåtas mig att här tala med exempel för att göra den af inig framhållna menliga följden mer åskådlig.
Under t. ex. 3:ne på hvarandra följande sädesgynnande år, utskeppar våra spanmålshandlande, antagom 100,000 tunnor om året, gör 3oo,ooo tunnor mot vanligt medelpris under gynnande år af 6 r:dr b:co per tunna, gör 1,800,000 r:dr, som sålunda derföre inflyta ; det 4:de derpå följande år inträffar allmän missvext inom landet; vi anses behöfva införskrifva t. ex. 200,000 tunnor, hvilka — en följd af missvexten — kosta åtminstone ^ mer än säden under de goda åren, eller g r.'dr per lunna; de nu åter införskrifna 200,000 tunnor kosta således summa 1,800,000 r:dr, som ingått för de förut utskeppade 3oo,ooo tunnorna.
Huru har Staten då laborerat?
Jo! den har ingenting mer eller mindre än skänkt utlänningen under loppet af 4 års tid 100,000 tunnor på svensk jord och med svensk arbetskraft alstrad säd.
Måhända att genom en noggrann undersökning i tull-journalerne, jemförd med ömsesidiga priser, denna tafla erhölle mörkare färger. 3 Ii. 1 io Den 4 Mars f. m.
Enär Staten icke förnekat sin undsättningsskyldighet under hårda år, och Staten, genom anlitande af creditiver, är i tillfälle att förskjuta medel till (leii spanmålshandel,- som afser undsättning, och hvarigenom skulle uppstå vidare fördelar, såsom 1:0 ökad sannolikhet för Staten att af de undsatte blifva återgäldad , enär desamma undsättas med säd, kostande nära hälften af hvad den enskilde speculanten under nödåret kan och vill lemna sin säd för; 2:0 de fattigas mindre utarmande; och 3:o fördelen af större afsättning för producenten, då han hotas af öfverproductionens följder: så har jag svårt att inse något skäl, hvarföre .Staten icke begagnar denna utväg, hvilken jag således vördsamt får föreslå, med förbiseende af de utvägar den nåd. proposm föreslår, hvilka då vore öfverflödiga eller stå i strid härmed.
Till följe af nu anförda skäl får jag således vördsamt föreslå, att en magazins-inrättning af R.
.St. måtte förordnas, med anvisning af nödigt crediliv till belopp, utgörande inköpssuminan för 2:ne års ungefarliga undsättningsbehof af säd, samt att medel anslås lill byggande af magaziner och torkningsinrättningar i de norra provinserna jemte till lönevillkor för vid inättningen erforderlige tjenstemän; att derjemte utfinna föreskrifter, som trygga inrättningens och creditivets sjelfbestånd, hvarvid måhända efterföljande villkor torde till en icke ringa del bereda detta ändamål , såsom 1:0 föreskriften att inrättningen endast äger rättighet upphandla säd till ett bestämdt pris, och detta under de mera sädesgynnande år, lämpadt efter ungefärliga productionspriset under goda år, såsom emellan 5å6 r:dr för råg och emellan 4^5 r:dr för korn; ett sådant stadgande skulle lill en del blifva correctiv mot inrättningens bankruterande, enär, då sädén gäller derutöfver, upphöra inrättningens åtgärder, och den enskilde speculantens vidtaga ; 2:0 att förvaltningskostnaden, genom införande — utom de nödiga tjenstemännen, såsom en chef, desss secreterare, magazinsförvaltare och vaktmästare — af s. k. å hvarje ort, under Landshöfdingens ordförandeskap , inrättad styrelse med valda hedersledamöter, de der agde göromål i och för liqvider, revisioner, controller, contracters uppgörande och godkännande för upphandlad säd, dess interimsmagazinerande och transporterande under de mera gynnande sommarmånaderna till sina hviloställen i de norra provinserne, m. fl. behöfiiga åtgärder.
En på föreslagna grunder byggd inrättning ägde blott namnet af den förenämnda utdömda magazinsinrattningen.
Då jag äger den öfvertygelse!] , att saken är görbar oeh ländande till samhällets och mensklighetens gagn — utan att såra något intresse, ej ens den njuggaste statshushållningsprincipen — och väl bedrifven, torde, genom sin egen vinst komma att ej allenast ersätta de för byggnaderne halda kostnader, utan äfven blifva i tillfälle att sjelf underhålla för - Deö 4 Mars f. no. valtningskostnaderna, anser jag inga skäl tala emot delta mitt förslag.
Att dessa mina anmärkningar måtte få åtfölja den K. propostn till vederb. Ulsk., får jag vördsamt anhålla.
Utan att inlåta mig i någon vederläggning af [Jr Knorrings förslag, beder jag likväl att få fästa det UtsLts uppmärksamhet, sorn kommer att behandla detta ärende, på del förhållande, som inträffat i Norrland, sedan K.
M. öfverlemnat underslödsomsorgen åt den enskilda omtankan.
Jag har nyligen varit i dessa orter, och har varit i tillfälle att der samtala med en hel allmoge, hvilken anser sig i högsta grad förbunden Styrelsen, just derföre alt Styrelsen öfverlemnat understödet ät enskilda personer.
Följden deraf har varit den, att en ort, som förut blott lefde af de södra orternas allmosor, numera — om någon afskrifning blefve möjlig för hvad den mottagit såsom understöd af Staten — ej skulle vara i behof af något ytterligare understöd.
Jag erhöll uppdrag af allmogen der att till deras riksdagsman öfverlemna en skrifvelse, som innehåller bland annat en tacksamhets-adress, ej blott till de enskilde, som så verksamt understödt dem, utan äfven till Styrelsen, som åt enskilde öfverlemnat undsältningsomsorgen.
Jag ber att SlatsUtsk. mätte förskaffa sig del, så väl deraf, som om förhållandet i de norra orterna, sedan understödet der blef öfverlemnadt till enskilde personer, och tror att detta blefve den bästa vederläggning på hvad Hr Knorring i denna del anfört.
Hvad Spannmålsdirectionerne beträffar, tror jag dessa vara så tillräckligt kända, att det icke är fara för, att man åter kommer in på den vägen; de skulle arbeta för både producenter och consumenter, och följden deraf blef att båda (ingo betala misshushållningen.
Jag skulle åtminstone tro, att 0111 en Spanmåls-direction på förnuftiga grunder vore möjlig, så borde deruti ej inblandas Statens embetsmän, utan den borde stå under en municipaistyrelse; och anhåller jag att härpå jemväl få fästa Utsk:s uppmärksamhet.
Ehuru jag för en liten stund sedan, med alltför liten framgång, tog mig friheten fasta Husets uppmärksamhet på nödvändigheten af att söka, så mycket som möjligt, bibehålla den återstående tiden för motioner; så hoppas jag likväl, att Huset ursäktar en förnyad erinran derom, att de motioner, som nu göras, komma att bordläggas, och att således rätta tiden för deras behandling, genom biträdande eller underkännande, i min tanka inträffar vid beslutet om deras remitterande; men att det nu skulle upptaga en längre tid, om vi, vid första föredragningen, genast skulle upptaga dem till behandling eller vederläggning
Det är blott häruppå, som jag velat fästa Ståndets uppmärksamhet, utan att 12 Den 4 Mars f, ni. på minsta siitt vidröra den nu under diskussion varande propostn.
Hr Sandelhjelm, Paul: Så vida Hr Knorrings anförande anses såsom en särskild motion, afstår jag för närvar, från alt vidare yttra mig uti delta ämne.
Jag känner icke praxis, huru sådana ärender hittills varit behandlade; men jag hemställer, huruvida, enligt 44 §:n Riksd.Ordn., en K. propos. kan tvänne gånger blifva bordlagd.
I denna § står:
"Konungens propos:r, äfvensom allmänna frågor, hvarmed förstås sådana, som kunna eller böra komma under samtliga ”Riks-St:ns öfverläggning och pröfning, må ej i R.
St:s-ple”na till ornedelbarligt afgörande upptagas, utan skola öfver”lemnas till utredande af behöriga Utsk., hvilkas yttranden, "hvaraf alltid ett exemplar må hvarje Stånd tilldelas, böra, ”enligt hvad här ofvanföre samt vidare i Reg.F:s 56 § stad”gas, föregå R.
Uti den 49 §:n af samma grundlag står föreskrifvet: ”Hvar och en allmän fråga, sorn ”första gången i något
Stånd förekommer, skall, så vida ej "Ståndet enhälligt genast densamma till vederb.
Utsk. för”viser, ligga på bordet till nästa plenum, då remiss bör ”ske”; och i atdra mom. står: ”Då saken från Utsk. åter"kommit, blifve den efter första uppläsandet liggande på ”bordet.
Den kan vid nästa föredragning, ehvad öfverläggning ägt rum eller ej, på flera ledamöters förenade begä”ran, åter hvila.”
Det ar blott när saken återkommer från Utsk., som den kan hvila två gånger.
Så har jag fattat grundlagens föreskrift, men det är möjligt, att jag misstager mig.
Remitterades till Stots-Utsk.
Å nyo föredrogs K. M:s d. 29 sisth Febr. på bordet lagda nåd. skrifvelse, ang:de grunderna för bränvinsbränningens utöfning, med hänsigt till förekommande af bränvinets oinåttliga bruk.
Med anledn. så väl af K.
M:s nåd. propos:n om förändringar i nu gällande författn. rör:de bränvinstillverkningen, sorn af en förut inom detta Stånd gjord motion i samma ämne, får jag vördsamligen anföra följande:
I den åberopade motionen är omnämnt fri bränvinstillverkning.
1 den stora och vigtiga frågan om allmän näringsfrihet, är bränvinstillverkningen ovillkorligen i samma förhållande, som alla andra näringsgrenar.
Jag vill derföre som grundsats tillstyrka denna fria tillverkning, i den mån deri är möjlig alt tillvägabringa.
Den är som grundsats riktig, den skulle blifva i tillämpningen nyttig; ty just igenom denna fria tillverkning återgick den inom behöriga Den 4 Mais f. m. grnnsnr, öfvermåltet skulle upphöra, och flere af husbehofsbränningens oredor och olägenheter försvinna.
Men oaktadt denna min orubbliga öfvertygelse, och ehuru jag anser husbehofsbränningen vara den största olycka, sorn i ekonomiskt afseende ännu träffat vårt jordbruk, oberäknadt allt det förderf det i moraliskt afseende åstadkommer, befarar jag, att vi befinna oss olyckligtvis på den punkt, att en radikal öfvergång lill fri tillverkningsrätt ännu är en af de fromma önskningar, som af så mäktiga intressen tillbakavisas, att vi ännu endast kunna hoppas på framtiden.
Vi måste derföre inskränka oss dertill, för att åtminstone vinna något, fästa oss vid att mildra det onda så mycket möjligt är.
Skälet är att husbehofsbränningen redan har alltför djupt inträngt i landthushållningen, och att alltför stora och betydliga capitaler instuckits i denna rörelse, för att utan en alltför stor brytning på en gång kunna tagas derifrån.
Det synes mig derföre vara en nära nog olycklig omöjlighet att genast förändra systemet, innan dessa capitaler småningom ledas ifrån denna näring för att användas i andra riktningar.
Härtill fordras tid.
Jag hoppas ock att den tid ej heller skall vara långt aflägsen, då öfvertygelsen stadgar sig mera allmänt att husbehofsbränningen ej endast är ett stort ekonomiskt misstag, utan äfven i moraliskt afseende ett lika stort ondt, som hvarje år öppnar nya kräftsår och lägger oöfvervinnerliga hinder i vägen så väl för den allmänna bildningen, sedligheten och ordningen, som den förhindrar åkerbrukets förbättrande.
Man åberopar häremot, att bränvinstillverkningen bör vara en för åkerbruket uteslutande näringsgren och derföre bör vara förenad med äganderätten till jord.
Som skäl härtill säges att bränvinstillverkningen är nödvändig för ladugården.
Motsatsen bevises bäst deraf att, i de orter der bränvinstillverkningen är högst, är ladugårdsskötseln lägst.
Sådant är åtminstone förhållandet i Skåne, der endast en svag och nära nog näringslös drank återfaller till ladugården för att, som talsättet är, narra boskapen förtära dåligt foder.
Godt foder försvinner härigenom ur rörelsen, säd är inom dessa potatis- och bränvinsgårdar en bisak , och foder en obekant qvantitet.
Också inträffar det, inom det län jag närmast känner, att, oaktadt dess naturliga bördighet, säd understundom mäste från andra örter införskrifvas, och att, omkring- den allmoge som på mindre hemmansdelar, genom husbehofsbränningens begagnande, af egen sädesproduetion ej äger bröd, sväller en uppsjö af millioner kannor bränvin.
Följden är också den, att detta bördiga och af naturen så rikt begåfvade
Skåne ej af ladugården producerar sitt eget behof, då denna provins ovillkorligen borde, i fall landthushållningen tog en annan riktning, än den bränvinsindustrien bjuder, kunna både kläda och föda «n folkmängd nära lika stor med hela det öfriga Sveriges. •4 Den 4 Mars f. m.
Vårt grannrike i vester äger en provins, Holstein, som hvarken till bördighet är bättre eller lill vidden större än Skåne, och inom hvilken husbehofsbränning är okänd; den har ej endast sina egna behof uppfyllda, utan exporterar dessutom ladugårdsproducter lill nära nog lika stort varuvärde, som hela Sveriges jernexport.
Vid granskningen af dessa båda länders tullspecialier synes detta förhållande och bevittnar följderna af vår husbehofsbränning.
Skånes största agronomer och ekonomer, af hvilka jag må nämna en Ruuth, Macklean, Nolcken och Dycker m. fl. vinlade sig aldrig om bränvinslillverkning, ansågo den som en missräkning; men förbättrade sina egendomar, och endel af dessa samlade betydande förmögenhet åt deras efterkommande.
Det är med glädje jag kan säga, att samma anda lifvar ännu en del större egendomsägare och äfven en del kloka och förstån diga böildur; men jag skulle vara nöjdare, om jag kunde säga, att de voro flere, som följde dessas exempel.
Vore deremot tillverkningen fri, och hvar och en berättigad att fabriksmessig! anlägga bränneriet-, så att denna rättighet ej mera utgjorde ett monopolium endast för jordbruket, i förhållande till egendomarnes taxeringsvärde, skulle tillverkningen alltid rätta sig efter råämnenas värde och tillgång derpå.
Då skulle den blifva en säker regulator, som inotvägde i år med rikare skördar, att landtmannens varor ej föllo i vanpris.
Under mindre gifvande år kunde fabrikanten ej forcera rörelsen, i följd af råämnenas högre pris.
Med husbehofsbränningen in trä lfa r ej detta förhållande.
Den enda regulator vi äga, är en åt Regeringen upplåten makt att, när det tarfvas, inskränka tillverkningstiden.
Dylika partiella indragningar afstyrker jag.
De göra sältan den åsyftade verkan.
De äro för öfrigt ej i öfverensstämmelse med det rätta förhållande, som jordbrukaren äger rätt att påräkna, och väcka en oro som stundom stiger till den grad, att man är berättigad tro att, om valet stod fritt, önskades snarare missvext än en dylik indragning.
Skälet härtill är snart funnet, ty sällan kan denna indragning bestämmas, förrän landtmannen redan gjort sina förberedande anstalter till en påräknad bränvinstillverkning och calculerat derpå, så väl för sina inkomster sorn hushållningens gång.
Han påräknar varan, för hvilken han säkert beräknar penningar.
De kunna ej, under detta förhållande, på annat sätt bekommas.
En sådan riktning har industrien, vår handel, våra behof och våra vanor tagit, till föga båtnad så väl för producenter som för consumenter.
Genom de förra förstöres jordbruket, de sednare förstöra sig sjelfve.
Men allt nog, capitalerna gå nu denna väg; denna väg låter ej stänga sig, förrän en annan öppnas.
Det är af detta skäl jag antager, att husbehofsbränningen måste qvarstå; men för att hämma dess öfverdrift, utan att minska producenternas penningetillgångar, tillstyrker jag Den 4 Mars f. m. i5 en in skränlila re tid för bränvinslill verkningen.
Men härtill fordras, att tiden inskränkes så betydligen, alt afsigten dermed vinnes, d. v. s. att man kan påräkna varans dyrhet i samma mån sorn qvantiteten minskas, oell att landtmannen ej behöfver befara någon vidare inskränkning i lid.
Den bör då ej få äga rum.
Genom en sådan inskränkning besparas råämnen.
Öfverskotlet, eller hvad som ej medhinner afverkas, kan då användas till annat, som en ren behållning, oell slutligen ölvertygas producenten, att han, med lika om ej större fördel, åt andra vinstgifvande företag kan använda de i husbehofsbrännerii i na instuckna capitaler, bränsle, arbetskrafter och råämnen.
JNär denna väg är öppnad, då först är tiden inne att påräkna husbehofsbränningens totala upphörande.
Men för att säkert vinna detta ändamål, är ej nog inskränka tiden; ty i samma mån varan derigenom fördyras, måste äfven productionskostnaden fördyras, eljest stämmes lusten för tillverkningen endast några toner högre.
Härtill måste skatten tagas till hjelp, lämpas härefter, och höjas allt hvad den kan Höjas.
Producenten gör härvid endast ett förskott, som consumenten sedermera får återbetala.
Om supen härigenom blifver något dyrare, kan denna förlust ersättas genom inskränkning i antalet.
Detta bålar både den enskilde och det allmänna.
Jag anser högst nödigt, alt skatten för bränvinstillverkningen ej endast bestämmes efter pannerymden, utan äfven efter det tillverkningsbelopp, som, i följd af apparaternas construction och inrättningens öfriga skick, kan påräknas.
Nu förefinnes den. oformlighet i författningen, att jordegendomens taxeringsvärde ligger till grund för pannerymden, utan att något afseende får fästas på pannans construction.
Nu kan en egendom få begagna en 4° kannors panna, men ej en på 41 kannors rymd.
Deremot kan den förra pannan få så construeras, att den afverkar 6 å 8 gånger mer än en vanlig go kannors panna.
Den nu bestämda skatten för olika bränvinsapparater jemnar ej detta förhållande.
Jag hänvisar denna omständighet till Bevilln.Ulskrs synnerliga uppmärksamhet, med'önskan att det må finna utväg, så länge husbehofsbränningen är baserad på jordegendomarnes taxeringsvärden , äfven lämpa pannans afverkningsbelopp till rättighet att den begagna.
Om med husbehof bör menas hvad hushållet behöfver, torde ej meningarne vara delade, att de vigtigaste behofven böra först tillfredsställas.
Härtill må med skäl först räknas närande föda.
Af detta skäl ansåg lagstiftaren vid sisth riksmöte, att det hemman, som i taxeringsvärde understeg 3oo r:dr, ej ansågs berättigadt tillverka bränvin.
Afsigten var god, men hjelpen ej tillräcklig; ty det tror jag mig bestämdt kunna yttra, alt med detta värde finnes i Skåne ej något hemman, som äger af egna producter något öfver - i6
Den 4 Mars f. m. skott, sedan hushållet år framfödt, att kasta i bränvinspannan.
Deremot kan jag tryggt förklara, att flere hushall på större hemmansdelar nu finnas, sorn, i följd af nu gällande bränvinsförfattning, 3 h 4 månader efter skörden ej äga det ringaste qvar till bröd, just derföre att produeterne till stor del blifvit förvandlade till bränvin.
Detta förhållande bör ej förtigas, ty det är på så sätt fattigdomen och eländet på mångå ställen uppkommer.
Det är skäl, att Bevilln.Utsk. derpå! fäster afseende, och pröfvar, huruvida ej behofvet påkallar, att endast ett vida högre taxeringsvärde borde berättiga till tillverkningsrätt.
Rättigheten för särskilda mindre hemmansdelar att slå sig tillsamman om en panna, afstyiker jag.
Nyssnämnde skiil grundar detta mitt afstyrkande.
Härtill må afven läggas ett annat, nemi. det: alt, i samma mån sorn bränvinsrättighelen lemnäs åt små jordlotter, i samma mån uppmuntras hemmansklyfningen, som, i den utsträckning hvarmed den fortgår i Skåne, snart tillskapar en tiggande allmoge i stället för en sjelfständig och besuten.
Då vi redan hunnit till och ända till ^i5:dels mantal på flera ställen, torde man lätt kunna göra sig begrepp om, huru långt denna klyfning gått.
Det är bränvinspannorna vi till stor del kunna tacka för dessa klyfningar och styckningar, som förstöra den class, som genom och endast genom ekonomiskt oberoende kan finna trefnad och belåtenhet.
Jag tror, att stadgar, i den mening jag nu föreslagit, ofelbart skulle återförena de alltför mycket styckade hemmanen till större och sjelfständigare jordbruk.
Om jag varit vidlyftigare än jag önskat, må det mig ursägtas, då jag, med varm känsla för mitt fosterland, ej med liknöjdhet kan omfatta ett ämne, af hvilket det beror, ehvad vi betrakta det utur en rent ekonomisk eller en moralisk synpunkt, om vi längre skola vara hvad våra förfäder voro, eller om vi snart skola blifva ett eländigt slägte.
Jag anhåller vördsamligen, att detta mitt anförande må få till vederb.
Utsk. åtfölja den nåd. propostn.
Hr Hammarberg, Carl, anförde skriftligen:
Denna fråga, hvarom blifvit så mycket tänkt och taladt, delar sig i tvänne hufvudpunkter, den ena om bränvinsbränningen bör frigifvas, den andra om den bör och skall åtfölja jorden.
I båda dessa fall skulle man kunna anföra ganska mycket med och mot, men hvarmed jag icke nu vill upptaga II. o. Ad:s lid.
Den nåd. propos:n härom synes dock efter min öfvertygelse ganska rikligt antyda, att tiden ännu ej vore inne för total öfvergång från den ena ytterligheten till den andra, och, utgående från denna synpunkt, anhåller jag få fästa Ulsk:s uppmärksamhet på de nödiga detaljfrågor, som böra afses, i sammanhang med den motion jag i ämnet afgifvit, Den 4 Mars f. m. >7
Den nåd. propos:n framställer den önskan, att man, vid uppgörande af en ändamålsenligare författning för bränvinsbränningen, som skulle åsyfta mindre men dyrare bränvin, äfvensom minskadt fylleri, boide dock afse möjligen uppkommande kostbara förändringar med redskapen.
Jag skulle likväl tro, att bränvinsredskapen bör göras efter författningen, men ej tvertom, författningen skrifvas efter uppfunnen nu befintlig redskap, lielst jag föreställer mig, att den, som en gång funnit sin uträkning uti dylikas anskaffande, måtte tagit i beräkning det möjliga förbud, som vid en blifvande riksdag kunde ske, för dess vidare begagnande.
Vill man vinna målet, måste man ej alltför mycket afse individuella omständigheter.
Mea först och sist tager jag mig friheten fästa Utskts uppmärksamhet derpå, att derest man genom en ändamålsenligare författning vill förekomma så val bränvinets öfvert lagade mängd, sorn det deraf sig härledande fylleriet, tillvägabringes detta icke ensamt genom lidens inskränkande och skattens förhöjande i allmänhet, utan i ovillkorligt samband med en rättvisare beskattningsgrund bränvinsredskapen emellan; hvarigenom så väl de nuvar. minsta pannor, som egentligen orsaka fylleriet oell sedeförderfvet, skulle försvinna, som ock det ej må förblifva en hvar tillerkändt, att, sorn fallet nu är, utan afseende på hemmansvärde få gagna redskapen i högre classer.
Att förhöja afgiften för bränvinsminutering i allmänhet, tjenar föga till att förekomma fylleriet, så länge den mindre husbehofsbränningen existerar, enär fylleriet i stugan, bredvid pannan, skadar vida mera, samt bedrifves i större scala än å de privilegierade näringsställena, hvilka i någon mån controllera sig sjelfva, då deremot smygkrogarne äro nära nog omöjliga att åtkomma.
Den som bor på landet, bar mycket folk och beröring med flera, får af denna sanning en daglig bedröflig erfarenhet.
Ehuru jag inser, att tiden är dyrbar, anser jag mig dock böra redogöra för mina åsigter uti denna måhända den vigtigaste delen af vår ekonomiska lagstiftning, då den ingriper djupt uti våra både ekonomiska och moraliska förhållanden.
I många delar är jag förekommen af Hr von Rosen uti dess verkligen vackra och sakrika anförande; men äfven der torde vara något att anmärka, och jag får nu fästa Ståndets uppmärksamhet derpå.
Hr von Knorring uppläste derefter följande:
Då jag under förb Onsdags f. m:s plenum anmälte mig, var det i afsigt att väcka en ny motion om förändrade stadganden för bränvinsbränningen.
Kort efter denna min anmälan ankom K.