Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var i sanning vacker: hyn frisk och hvit, på de sammetslena kinderna en skär rodnad, pannans bländande renhet förhöjdes af svartglänsande lockar, och mot den hvita nacken gjorde de slingrande hårflätorna en utmärkt effekt.
Skönheten ensam skulle dock icke betydt så mycket, om icke därjämte hela hennes väsen varit fullt af ett fint, hänförande behag, hvarje rörelse mjuk och graciös, växten vacker, gången smidig och lätt.
Snart skulle jag fått nog af dem, om hon till sitt inre varit ihålig och tom, såsom skönheter vanligtvis sägas vara.
Men äfven i andligt afseende stod Agnes högre än vi andra.
Hon var både klartänkt och skarpsinnig samt begåfvad med en ren, fläckfri karaktär och en brinnande sträfvan efter kunskaper och alt upphöjdt i allmänhet.
Blotta tanken att
Agnes kunde misstaga sig eller göra någonting klandervärdt föreföll mig alldeles omöjlig.
Om jag någonsin tvekade eller icke kunde klargöra för mig hvad som var rätt och hvad orätt, frågade jag mig endast: huru skulle Agnes i detta fall handla?
Agnes' tysta klander värkade på mig mycket djupare än det straff jag erhöll af läraren.
Klockan var half nio och lektionen började först klockan nio.
-- Vi ska' gå att spatsera, Lisi, föreslog Fanny; hennes håg stod alltid till upptåg och själfsvåld.
Jag var genast färdig, och vi lyckades öfvertala Anna att komma med.
Vi gingo ganska långt, ett stycke utom tullporten, skrattande och pratande.
Visserligen hade vi ingenting särskildt att skratta åt, men den inre belåtenheten och lifsglädjen måste på något sätt ge sig uttryck.
Ett vedlass kom körande emot oss.
-- Snälla husbond, tag oss med på lasset, vi äro så trötta, bad Fanny med klagande röst.
-- Ja, tag oss upp på lasset, inte väga vi mycket!
-- Månntro ni skulle hållas där uppe?
-- Det göra vi nog.
-- Nå stig opp då och försök.
Vi klängde upp ett, tu, tre, och sutto sedan uppspetade i höjden, ofvanpå vedträna, nöjda och belåtna.
Himmel, hvad det var roligt!
-- Skola vi åka så här genom staden?
-- Ja, låt oss göra det!
-- Nej, men tror ni vi våga? frågade Anna.
-- Hvarför skulle vi inte våga?
Fanny kastade trotsigt hufvudet bakåt.
-- Naturligtvis våga vi, försäkrade jag.
Hästen gick i skridt längs stadens gator, människorna tittade på oss som på undervärk, men vi behöllo vår upphöjda plats och bevärdigade dem blott med stolta blickar.
-- Hvart skola vi köra? frågade karlen.
-- Till fruntimmersskolan.
-- Hvar fins den?
-- Den där gula gården vid torghörnet.
-- Hvad skola flickorna säga, då de se oss komma åkande till skolan på ett vedlass?
De skola då ändtligen bli förvånade!
Vi hade svårt att hålla oss för skratt, men försökte dock se allvarsamma ut, låtsande som om vi inte alls vetat att en slik färd var någonting ovanligt.
Slutligen voro vi utanför fönstren.
O himmel -- timmen hade redan börjat!
-- Hvad skola vi göra?
Huru skola vi våga gå in?
Och hvad skola vi säga?
Hvem går först?
Högst modstulna klefvo vi ned, utan att ens komma ihåg att tacka vår vänliga körsven.
-- Hvem går först in i klassen?
Fanny kastade åter hufvudet bakåt, slog upp dörren och steg in -- -- Jag följde, fastän icke fullt så modigt.
Den allmänna uppmärksamheten vände sig mot oss och, följda af allas blickar, sökte vi att undfallande smyga oss fram till våra platser.
En timmes arrest?
Pyh -- det gjorde ingenting, det kunde man gärna stå ut med efter ett sådant trefligt äfventyr.
Flickorna samlades omkring oss.
-- Huru långt åkte ni på vedlasset?
-- Ända ifrån Kotkankallio.
-- Du milde!
Och igenom hela staden?
-- Naturligtvis!
-- Herrejess!
Mötte ni inte någon?
-- Jo visst, många.
Till exempel biskopen.
-- Gud!
Och han såg er?
-- Naturligtvis såg han oss.
-- Nej, men tänk!
-- Ja, tänk!
De sågo med stora ögon på hvarandra och på oss.
Vi beundrades.
Och vi voro något belåtna.
Vi täflade om att skryta med vår djärfhet.
Människorna hade skyndat till fönstren för att betrakta oss, de mötande hade stannat på gatorna, men vi hade icke brytt oss om någonting! -- Ett sådant äfventyr hade ännu ingen upplefvat, och vi skulle häller aldrig i världen glömma det.
Makalöst roligt hade vi haft, lasset var ännu därtill så förskräckligt högt -- säkert var där minst en famn ved på det!
Och inte skulle hvar och en vågat göra det, knappast någon enda flicka i hela skolan utom vi tre.
Hon vände långsamt bort hufvudet, men jag uppfångade dock en skymt af hennes blick.
Jag fick liksom en kall dusch öfver mig.
Jag hvarken skröt eller skrattade mera.
Jag drog mig skamflat ifrån de andra och satte mig på min plats.
Agnes ogillade vår handling --!
Och nu förstod också jag plötsligt huru förfärligt dumt vi burit oss åt.
Alldeles som själfsvåldiga pojkslynglar.
Hade man någonsin sett eller hört talas om att flickor åkte på vedlass?
Agnes skulle på inga vilkor gjort någonting sådant.
Huru kunde vi vara så tokiga, hvar hade vi haft våra tankar!
Där höll
Fanny alt fortfarande på att skräfla, medan flickorna himlade sig.
Huru djupt hade vi icke sjunkit i hennes ögon!
Jag var nästan gråtfärdig.
Skulle hon någonsin glömma denna händelse?
Eller skulle hon hela sitt lif igenom hysa en dålig tanke om mig?
Ännu långa tider efteråt låg denna farhåga öfver mig som en tung börda.
Jag vågade icke närmare utforska hennes sinnesstämning, ty jag var alltid mycket blyg gentemot Agnes; aldrig kunde jag tala med henne fritt och öppet som med de andra kamraterna, utan höll mig hälst litet afsides eller tystnade, om jag kom tillsammans med henne.
Ingen af oss kunde för öfrigt berömma sig af att vara hennes speciella vän, åt hvilken hon skulle anförtrott sina hjärtehemligheter.
Någon sådan hade hon för öfrigt knappast.
Enhvar af oss hade sin flamma, några hade redan haft flere, men Agnes talade aldrig om slikt.
Mången lyceist höll på att förgås af kärlek till henne, det viste vi nog, men ingen af dem hugnades med det minsta ynnestbevis.
De vågade för öfrigt icke närma sig henne, de beundrade henne blott på afstånd, och Agnes fäste väl knappast någon uppmärksamhet vid deras känslor.
-- Skall Agnes någonsin bli kär? undrade vi ofta.
Och i hvem?
Fins det väl någon enda man som vore henne värdig?
Vi för vår del betviflade detta högeligen.
Ty i hela världen fans ej hennes like, kunde icke finnas, -- hvarken man eller kvinna.
Den bild, som jag från denna tid bevarar af Agnes, framstår såsom någonting fullkomligt, någonting absolut harmoniskt och felfritt.
Ofta säger jag till mig själf: det är blott därför att jag betraktade henne med femtonåringens kritiklösa ögon.
Om jag nu skulle se henne framför mig alldeles likadan, så skulle jag kanske uppfatta henne på ett alldeles annat sätt.
Men då minnes jag åter att icke endast vi unga så obegränsadt beundrade henne; lärarena och lärarinnorna gjorde det helt visst i lika hög grad.
Visserligen sade de ingenting därom åt oss, men vi uppfattade det af deras blickar och hela deras sätt, då de talade med henne, ja, nära nog af tonfallet, med hvilket de uttalade hennes namn, då de under timmen gjorde henne en fråga.
Ett par år tidigare än vi skilde hon sig från skolan för att fortsätta sina studier i Helsingfors.
Under det första året skref hon ibland till oss, under det andra året icke en enda gång.
Det förundrade oss ej.
Huru skulle hon komma i håg oss, obetydliga flicksnärtor, eller vår lilla oansenliga skola!
I Helsingfors hade hon kommit in i större förhållanden och intelligentare kretsar, hvilka bättre anstodo henne.
Hon trifdes bra där, hade hon skrifvit till oss.
I själfva värket var det ju alldeles naturligt.
Inte saknade hon oss och inte kunde vi vara misslynta däröfver....
Blott några få hade stannat kvar i den forna skolstaden.
Ännu en gång samlades dock en hel mängd af oss.
Fanny hade kommit från Helsingfors, där hon för tillfället vistades.
-- Har ni hört någonting högst märkvärdigt om Agnes? frågade hon plötsligt, då vi talade om våra forna skolförhållanden.
-- Hvad, säg, hvad?
-- Hon har farit till Petersburg såsom sällskapsdam åt en ofantligt rik furstinna.
-- Agnes!
Agnes till Petersburg, såsom sällskapsdam?
Såsom sällskapsdam?
-- Ja, men tänk er, åt en furstinna; det är ju någonting helt annat än en vanlig sällskapsdam.
-- Än sen!
-- Hvad ni äro enfaldiga och småaktiga, förebrådde oss Fanny.
-- Jo berätta, berätta!
-- Så hör på då.
Furstinnan har infört henne i Petersburgs förnämaste och högsta kretsar, hon har till och med varit på hofvet.
Agnes har skrifvit att hon lefver i en hvirfvel af nöjen och ej hinner hämta sig från den ena festen, förrän hon ilar till den andra.
Nu förstummades vi.
-- Ni kunna naturligtvis inte ens föreställa er ett sådant lif i stora världen.
-- Baler, så storartade att ni inte ens i drömmen sett någonting liknande, operor, baletter, teatrar, konserter, lysande toaletter, det finaste salongslif och så vidare.
Vi hörde på, fulla af undran.
-- Men månne detta i längden skall tillfredsställa Agnes? frågade jag slutligen tviflande.
-- Om det tillfredsställer henne?
Hvad skulle då tillfredsställa henne, om ej sådant?
Naturligtvis tillfredsställer det henne.
Tror ni inte?
Och vi voro öfvertygade om att alla höga herrar, baroner, grefvar, furstar och andra dylika skulle komma att vansinnigt förälska sig i henne.
Men hon, Agnes själf?
Hvem skulle hon komma att älska?
Ja, hvem skulle Agnes komma att älska, och hvem skulle hon tillhöra?
Se där en fråga, på hvilken vi ej fingo något svar.
Jag hade tre små barn, hvilkas vård tog all min tid i anspråk, så att jag var tämligen okunnig om världens gång.
Ofta mindes jag dem och tänkte att jag dock bort skrifva till Fanny; -- af henne hade jag kanske fått veta någonting äfven om de andra.
Men det stannade vid blotta tanken, och jag kom mig aldrig för att skrifva.
I skolorna hade läseåret slutat och ferierna begynt.
I staden firades en storartad musikfest, till hvilken sång- och musiksällskap från när och fjärran infunnit sig, äfvensom massor af andra människor från alla landsändar.
Jag försökte äfven deltaga i festen så mycket jag hann och turade om med min tjänarinna, ty åtminstone den ena af oss måste alltid vara hemma med barnen.
Ibland voro vi dock tvungna att stanna hemma båda två.
Första dagen kom jag något sent ut till festplanen, där musikprogrammet redan begynt.
Fladdrande fanor, gröna girlander och brokiga blommor, med hvilka till och med husen voro utstyrda, förjagade redan på vägen hvardagsstämning och hvardagsbekymmer.
Och ju mera jag nalkades musikplanen, desto lifligare blef intrycket af fest.
Mäktiga toner ljödo på långt håll emot mig.
Vädret var det härligaste, solen sken klart, sjön blänkte, träden voro fullöfvade, och den molnfria himmeln hvälfde sig hög och mörkblå öfver oss.
Festklädda människor skyndade förbi mig; de hade försenat sig likasom jag.
Då jag anlände, afsjöngs som bäst med hornackompanjemang »Vår Gud är oss en väldig borg.»
En rymlig musikestrad på andra sidan om festplanen var till sista platsen upptagen af de olika sång- och musikföreningarnas medlemmar, hvilka alla stämt in i den allmänna stora kören.
En mäktig ström af toner böljade ut öfver den oöfverskådliga människomassan.
Mitt hjärta flödade öfver af andäktiga festkänslor, och liksom alla andra kände jag mig fattad af en varm, patriotisk hänförelse.
Sångarena och musikanterna stego ner från estraden, och bland allmänheten uppstod någon rörelse.
Jag såg mig omkring, men upptäkte icke en enda bekant.
Idel främmande anleten öfveralt.
Mina ögon gledo från en läktare till en annan, men fästades slutligen vid en dam, som stod på ena sidan något längre borta, omgifven af ett par tre herrar, synbarligen hennes beundrare.
Hon skilde sig obetingadt från alla andra, såväl till utseende och sätt som till sin dräkt.
En snöhvit beduinkappa hängde från axlarna ända ned till fållarna och föll i lediga, vackra veck kring lifvet, icke döljande, utan fastmer höjande linjernas skönhet.
Den lätta, eleganta hatten med sina långa, bakåthängande plymer satt ledigt på hufvudet, och därunder smögo sig liksom af en händelse några mörka lockar fram.
Hon var stilfull från hufvud till fot, där hon stod, rak och värdig.
Men på samma gång röjde sig i hela hennes väsen, i det sätt på hvilket hon lutade hufvudet bakåt och höjde på axlarna, en hög grad af stolthet och själfmedvetet öfvermod.
Jag kunde icke låta bli att med förvåning betrakta och beundra henne.
Äfven andra fruntimmer hade ju denna dag klädt sig i sina bästa kläder, men på dem såg man blott altför tydligt att de icke buro dem ofta och att de kände sig litet främmande uti dem.
Hon däremot bar sin distingerade, eleganta toalett med sådan vana och på ett så obesväradt sätt att man genast såg huru hemmastadd hon kände sig i den.
Hvem kan denna kvinna vara?
Är hon finska? frågade jag mig själf.
Jag kom till den slutsatsen att om hon var finska, så var hon i alla fall icke någon af de våra, någon af medelklassens kvinnor, utan tillhörde antagligen högre kretsar, och att hon dessutom synbarligen vistats mycket i de stora världsstäderna.
Men huru hade hon förvillat sig hit?
Huru och hvarför har då hon nedlåtit sig därtill?
Eller hade hon på något underbart sätt blifvit annorlunda sinnad än hennes gelikar?
Jag sökte läsa svaret på mina frågor i hennes ansikte, men kunde ej komma till någon klarhet.
Hon skrattade och pratade och tyktes icke stort bry sig om sången, hvilken åter hade börjat.
Jag kom plötsligt underfund med att min uppmärksamhet till den grad var riktad på henne, att jag blott flyktigt följde med programmet.
Det var vackert, fosterländskt och entusiasmerande.
När talet slutade, instämde jag af alla krafter i ett allmänt, ljudligt lefverop för fosterlandet.
Helt säkert såg jag litet komisk ut, där jag viftade med armarna och skrek så mycket jag orkade, utan att komma ihåg att det hvarken var kvinligt eller estetiskt.
Jag var röd ända till hårfästet, och min röst hade blifvit alldeles hes, då det nionde och sista lefveropet förklingat.
I detsamma hörde jag att någon bakom mig nämde mitt namn.
Jag vände mig om och höll på att falla omkull af förvåning.
-- Känner du igen mig, Lisi?
-- Aldrig i lifvet, tänkte jag i mitt sinne.
Men i detsamma gick det upp för mig:
Hon sträkte ut sin hand, och jag fattade den med hjärtlig glädje, fastän blygheten strax därpå började ansätta mig.
I bredd med henne såg jag ut som en landtlolla.
Ännu aldrig hade min egen obetydlighet varit så i ögonen fallande och så förarglig som i detta ögonblick.
Jag försökte repa mod.
-- Det var utmärkt roligt.....
Jag höll på att inte känna igen.....
När har du kommit hit?
Hvad hon måtte anse mig dum och tåpig, tänkte jag på samma gång för mig själf.
-- Du kände säkert genast igen mig? fortsatte jag.
-- Genast, sade hon, -- så fort jag såg dig.
Hvarför i världen smålog hon så där?
Eller var det hennes sätt?
-- Du viste kanske att jag bor här.
-- Jag skulle känt igen dig hvar som hälst, isynnerhet om jag sett dig så där entusiasmerad som nyss.
-- Ja .... jaså....
Jag var ytterst förlägen, emedan jag nu begrep hvarför hon skrattade.
-- Du är samma, precis samma
Lisi som förr.
-- Ja -- naturligtvis -- hvarför skulle jag förändrat mig? stammade jag liksom för att urskulda mig.
-- Redan i skolan råkade ingen vid festliga tillfällen i extas såsom du.
Jag såg på henne, och min röst var litet säkrare än förut, då jag frågade:
-- Blef du då, Agnes, inte alls entusiasmerad nyss?
-- Entusiasmerad?
Af hvad?
-- Af kärlek till fosterlandet.
-- Som det där talet skulle uppväkt?
Hon fortfor skrattande:
-- Nej, det entusiasmerade mig då värkligen inte det ringaste.
-- Men visst var det ju ett utomordentligt vackert tal.
-- Barnsligt......
-- Kanske du inte lätt entusiasmeras af någonting?
-- Nej, jag tycker alt sådant där är idel naivitet.
Jag förstummades.
Mina bästa, heligaste känslor idel naivitet, som mera utvecklade människor gjorde narr af!
Instinktlikt hade jag velat motsäga henne, men det var kanske blott till följd af sårad egenkärlek.
Nog viste jag ju redan från skoltiden att Agnes var mig öfverlägsen.
Huru mycket mera skulle hon icke vara det nu, då hon rest och vistats flere år i stora världen.
Hon hade fått förkofra sig fritt och vidga sin synkrets, medan jag lefvat i småstadens förkväfvande luft och blifvit ohjälpligen efter.
Agnes afbröt mina funderingar.
-- Du lär vara gift? sade hon.
-- Hvilket är ditt nuvarande namn, Lisi --?
-- Reijola.
-- Alldeles riktigt.
Lisi Reijola.
Din man är --?
-- Advokat.
-- Alldeles riktigt, -- jag har ju hört det.
Jag för min del har ej bytt om namn, utan är alt fortfarande Agnes Verther.
Huru många?
-- Tre.
-- Såå!
Gossar eller flickor?
-- Två flickor och en gosse.
Antti är den älsta, han har redan fylt fyra år.
Han pratar och frågar om alt möjligt, så att man inte hinner göra annat än förklara.
-- Heter han Antti?
Hvarför just Antti?
-- Det är ett så genuint finskt namn.
-- Jaså -- jag förstår, namnet bör framför alt vara finskt.
Nå och flickorna?
Antagligen heter den ena Kaisu och den andra Liisu?
-- Nu gissade du inte rätt, skrattade jag, fastän jag nog märkte ironin i hennes ord.
Hon är blott sju månader, men kan redan säga »pappa» och »mamma», -- inte alldeles tydligt ännu men åtminstone någonting ditåt; -- »bulla» säger hon dock redan alldeles obehindradt.
-- Du kommer naturligtvis och hälsar på mig? frågade jag.
-- Det var roligt.
När passar det för dig?
-- När som hälst.
Till exempel i kväll.
-- Välkommen!
En fruntimmerskör uppträdde på estraden, och jag vände mig om för att höra på den.
Jag tykte de sjöngo alldeles utomordentligt och applåderade ifrigt, såsom alla andra.
-- Sjöngo de inte utmärkt? frågade jag Agnes, i det jag närmade mig henne, ty utan att märka det hade jag åter tagit några steg mot estraden.
-- Sjöngo de inte utmärkt?
-- Utmärkt?
Hon rykte på axlarna, gjorde en litet missnöjd min och skakade på hufvudet.
-- Månne du någonsin hört ens medelmåttig sång, då du anser det där utmärkt?
-- Ja, men -- i min förvirring viste jag inte hvad jag skulle säga -- nog tykte jag de sjöngo både rent och med schwung.
-- Jag för min del kan inte njuta af annat än fin, musikalisk sång.
Sådana där sträfva, oöfvade röster skära formligen i mina öron.
Hvad kunde jag svara därtill?
Visserligen kände jag mig sårad af hennes kalla likgiltighet och det ringaktande sätt på hvilket hon kritiserade alt, men å andra sidan tänkte jag att det skedde af helt naturliga orsaker.
Hon var van att se och höra så mycket bättre saker att ingenting här uthärdade en jämförelse därmed.
Nog kunde hon ju det oaktadt älska sitt fädernesland och sina landsmän -- hvarför skulle hon eljes kommit hit?
Herrarna, med hvilka jag först sett Agnes samtala, hade stannat på något afstånd, antagligen för att vi skulle få prata ostördt.
Men jag förstod att de med saknad väntade på att åter få rå om henne.
Jag tog därför farväl, synnerligast som det äfven eljes var tid för mig att gå hem, beskref hvar jag bodde och påminte henne ännu till sist att inte glömma sitt löfte.
När jag kom hem, var min tjänarinna redan i full färd med att tillaga middagen.
Jag tog skyndsamt af mig festdräkten och klädde mig i hvardagskläder, innan jag tog vård om barnen.
Jag hinner nog ännu byta om till kvällen, tänkte jag, ty i denna litet urblekta, gamla bomullstygsklädning skulle jag dock ej velat visa mig för Agnes.
Men det tog tid innan hon dukat af bordet, diskat kärlen, sopat köket och klädt sig.
Jag såg alt emellanåt på klockan och började redan bli ängslig, ty jag misstänkte att hon på detta sätt skulle komma att blifva borta hela kvällen, och huru skulle jag då reda mig?
Agnes skulle naturligtvis blifva alldeles förfärad, om hon fann mig sålunda bunden.
Slutligen gick dock Mari, och jag blef ensam hemma med barnen.
Jag fick sköta dem alla tre på en gång, men det hade jag gjort många gånger förut och var således icke synnerligen bekymrad däröfver, fastän Lyyli med sin kinkighet på alt sätt pröfvade mitt tålamod.
Jag förstod ej hvad som gick åt barnet.
Leksakerna försmådde hon, såg ej åt bilderböckerna, ville ej ha mat och brydde sig om ingenting.
Jag bar henne omkring från rum till rum, förde henne till fönstret, visade henne hästarna på gatan och försökte lugna henne på alla upptänkliga sätt.
Till råga på alt grälade de båda andra med hvarandra och voro snart midt uppe i ett lifligt handgemäng.
Antti hade röfvat en liten bjällra af Aino och ville på inga vilkor ge den tillbaka.
Jag tog den ur hans händer, med den påföljd att han gaf sig till att gråta, så att Lyyli af förskräckelse började skrika dubbelt värre.
Och fastän han skrek och sparkade på dörren af ondska, låtsade jag ingenting höra.
Förmanande Aino att icke ringa med sin bjällra, gick jag att se efter hvad
Antti tagit sig för i köket; där hade nämligen plötsligt inträdt en misstänklig tystnad.
Gissade jag inte det?
Han höll som bäst på att klottra i vattensån, dit han burit aska från spiseln, och han hade vätt och smutsat ner både kläder, händer och ansikte och såg alldeles faslig ut.
Jag blef förtviflad och på samma gång ledsen.
Antti var ju redan stora gossen, hela fyra år gammal; det här var ingenting annat än elakhet och själfsvåld.
Jag luggade pojken, men han gaf till ett sådant tjut att mina öron voro nära att gå i lås.
Och i samma vefva hörde jag äfven Lyylis röst från rummet bredvid.
Jag skyndade dit och såg Aino stå vid vaggan och klämma sitt finger i Lyylis kind.
-- Har Aino väkt Lyyli? frågade jag.
-- Jo, Aino väkte, lydde det jollrande svaret.
-- Fy, hvad Aino var dum.
-- Ja, hvarför väkte Aino Lyyli?
Ääää -- Ääää --
Där fick jag för det!
Nu skreko de alla tre, så mycket de orkade.
-- Tyst, var tyst!
Aino får inte skrika, -- Antti, mamma ger dig ris, om du inte slutar upp att gråta.
Ser ni, Lyyli stackare blir riktigt skrämd af ert förfärliga oväsen.
Men så sluta då upp, kära barn --!
Jag brast själf ut i gråt och hörde icke att det gick i tamburdörren och icke häller att någon rörde sig i salen.
Först när det stod ett elegant, ståtligt fruntimmer på tröskeln till barnkammaren, spratt jag till.
-- God afton!
Jag torkade mina tårar och bjöd till att beherska mig.
-- Förlåt, snälla Agnes.
Men min tjänsteflicka kommer om en liten stund; var god och stig in i salen på ett ögonblick.
-- Ja -- låt för ingen del störa dig.
Barnen hade fallit i förvåning öfver den oväntade uppenbarelsen och glömt att skrika.
Jag såg mig omkring och blef förskräkt.
Där stod Antti svart af aska och genomvåt, Ainos leksaker voro spridda omkring i rummet och Lyylis orena blöjor lågo framme, då jag nyss ej hunnit lägga undan dem.
Till råga på alt hade barnen dragit stolarna fram midt på golfvet för att leka häst.
Med ett ord, rummet befann sig i en sorglig oordning, och barnen sågo skrämmande ut!
Under dagens lopp hade äfven Aino och Lyyli smutsat ned sina kläder, om de också icke befunno sig i samma skick som stackars Antti.
Än jag själf då?
Jag såg skön ut!
Ögonen svullna, pannan svettig, håret burrigt och klädningen --!
Agnes hade väl aldrig någonsin haft på sig en bomullstygsklädning, för att icke tala om en sådan här gammal och urtvättad!
Hvad tänkte hon om mig?
Och om hela mitt hem?
Tid hade hon ju nog, där hon satt i salen, att se sig omkring och förundra sig.
Naturligtvis stöttes hennes ögon af möblernas och hela bostadens enkelhet, hon som var van att se den fina världens rikedom och lysande öfverflöd.
Jag viste ej hvad jag skulle göra.
Min tjänarinna hade icke varit ute stort mer än en timme och skulle icke ännu på en stund återvända.
Lyyli måste jag hålla i famnen, ty så snart jag försökte lägga henne ifrån mig, började hon skrika.
Hviskande försökte jag lugna dem.
-- Kära barn, gråt inte, den främmande tanten hör er.
Min man hade visserligen på det strängaste förbjudit mig att ge dem socker, men det hann jag ej i brådskan tänka på.
De hade just fått hvar sin bit, då han steg in köksvägen.
-- Ger du åter socker åt dem? sade han genast i förebrående ton.
-- Jaa -- när de gråta -- stammade jag till försvar.
-- Gråta?
Kan man inte förhindra det på något annat sätt?
Han tog sockerbitarna ur deras händer, men o ve, hvilket oväsen där uppstod!
Ett trestämmigt skrik, så man minst skulle trott att det var fara för lifvet.
-- Tyst, tyst, kära barn!
Antti, slutar du inte, stora gossen, -- se så Aino, mamma ger er ris, om ni inte äro snälla.
Lyyli, gråt inte, liten -- gå nu in, Antti, jag är alldeles uppgifven. -- Så talade jag full af förtviflan och idkeligen vyssjande Lyyli på mina armar.
Antti stod ännu där, han uppfattade icke rätt hvad det gälde.
-- Har Agnes -- har fröken Verther redan kommit?
-- Ja, ja, -- gå fort.
Mari är också ute.
-- Och barnen se så här ut?