Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Johan hyssade upp Stina i åkdonet, och kände en stor förnöjelse inom sig att hon fick åka, »så godt och bra på fjäderkärra.»
Ankomna till kyrkan, gick hvar åt sitt håll.
Ack det är något grymt, något munkaktigt och otäckt i den seden att icke goda, älskande makar kunna få höra ord från Gud vid hvarandras sida, utan då, just, skola se en hel mängd likgiltiga menniskor emellan sig och föremålet för deras högsta jordiska kärlek.
Aldrig hade Stina haft en sådan andakt som nu, aldrig så lyssnat till den gode Herdens kraftiga ord.
Den tankan att hon kanske icke på så länge skulle få höra honom, tankan på den förestående vigtiga tilldragelsen, och alla de böner hon i följd deraf höjde till Allfader för sin Johan, för sig och för deras lilla barn, gjorde hennes sinne vekt och hennes hjerta öppet för hvarje heligt ord.
Hon grät, men ack hvad de voro ljufva och milda dessa tårar.
Utkommen på kyrkbacken väntade henne Johan derstädes.
Stinas uppmärksamhet nästan oafbrutet varit fästad vid Gudstjensten, hade hon dock emellanåt hunnit uppgöra en annan plan för hemfärden.
Hon tyckte sig nemligen vara så rask och uthvilad, att hon ämnade föreslå Johan om han ej ville låta henne gå med honom hem.
Hon tyckte det skulle blifva så tomt att komma hem så långt före honom.
Man må nu dömma om hennes bestörtning när Johan kom till henne med en betänklig och svårmodig uppsyn, samt i korta, bestämda ordalag underrättade henne att han fått order att inställa sig hos compagni-chefen på eftermiddagen; och som kyrkan alldeles låg i hans väg dit, ifrån hans hem, ämnade han försaka middagen och genast begifva sig till kaptenen, för att kunna komma hem sedan, så mycket dess tidigare på aftonen.
Huru misslynt och nedslagen Stina blef, kan man lätt föreställa sig, men i hennes klass är det en stor förtjenst att dölja sina känslor, vare de af sorg eller glädje, för allmänheten.
Hon låtsade således om ingenting, men kramade kraftigt sin Johans hand, då denna ånyo hjelpte henne upp i den höga kärran.
»Ja, Gud vare med dig så länge, kära Stina,» sade den unga soldaten.
»Kom snart hem,» genmälte Stina, och detta var de enda ord de vexlade, men, O Gud, hvad det låg mycken ren kärlek i dessa två enkla meningar!
Stina gjorde sitt bästa att vara munter på hemvägen, och derigenom visa sin tacksamhet på det enda sätt hon kunde, för den erhållna kyrkoskjutsen.
»Nå hur länge går J uppe än, kära Stina,» frågade fryntligt Larsa-mor-Kajsa, gemenligen af Stina kallad Kajsa-moster.
»Ja,» svarade Sina, och nappade på det stärkta hucklet, »det vet Gud och intet jag, men en fyra veckor till, tänkte jag väl vara säker ännu.»
»J har väl talat med Annika-moster?»
»Ja bevars!
Hon kom till vårt en gång när hon gick om der, re’n i midsommars, och då talte båd’ jag och Johan vid henne.»
»Har Bold fått in sin hafre än?»
»Nej, intet all, men i eftermiddag om denna goda väderleken står vid sig, så tänkte vi bära in alltihop, ty det är inte mycket qvar.
Bara nu Johan kommer så tidigt,» tillade Stina med en gömd suck.
»J ska’ inte förstreta er, Stina,» sade mor Kajsa med en connaisseurs-ton, »för det är intet bra, lika litet som att ligga på latbänken; men se det behöfver man intet frukta hvad er angår.»
»Åh nej, Gudi tack», svarade Stina, glad öfver komplimangen af den kärfva rothållar-gumman, »det har jag väl aldrig hittills haft namn för.»
»Nå fick J sälja galant eran lärftsbite,» frågade mor Kajsa.
»Ja vasserra!
Ullgrenskan tog en med sig in till markna’n och jag fick bra betaldt.»
»Hvad, då?»
»Tre daler och åtta.»
»Det var minsan bra betaldt, för det var intet så bredt heller, tyckte jag när det stod uppe i väf.»
»Nej, och intet så fint heller,» sade Stina skrattande, »ty det var bara små-blångarn till inslag, men se det var så mycket dess hvitare, och hårdare mangladt,» fortfor hon, allt under ett godt och hjertligt skratt, »och se det sätta herrskaperna ett förfasligt värde på.
Jag har mången gång på markna’n sett hur de ha betalt mer för en hvit och hårdmanglad bit, än för en annan, som varit båd finare och bredare, fast den skollat litet oblektare.»
»Ja det vet jag visst!» svarade mor Kajsa med stort förakt öfver herrskapernas enfaldighet, »liksom intet det linnet blef hvitt nog när de drog till och bruka’t, och byka’t och pynta’t, och skubba’t med sin tyska såpa!»
»Ja, ibland ä’ herrskaperna så konstiga,» genmälte Stina, »att man inte kan förstå sig på dem.
Jag vet mången gång när grefvinnan, som annars är så god och resonerlig, låt oss pigor tvätta om ett plagg, sedan det var mangladt, eller stärkt och struket, bara för den allra minsta lilla fläck, om den nu än satt så, att den aldrig i verlden kunde synas; och tänk, den vanen hänger riktigt i mig än.
Jag bykade i förra veckan, och Bergens Lena gick just om vårt då, och riktigt kontant skrattade åt mig för att jag så skubbade Johans skjortor, som alltid bli’ svarta som Guds heliga jord, af de eländiga svarta halsdukarne.»
»Ja, skubba J lagom, kära Stina, det rå’r jag er,» sade mor Kajsa med en viss grötmyndig rothållare-öfverlägsenhet.
»Det förstås att plagget skall vara rent och hyfseligt när det kommer ur byken, men det är bara tokeri och barnslighet att skubba sönder sitt linna.
Herrskaperna ha många dårskaper som det inte är värdt att apa efter, hvarken för dem som ganska väl kunde mäkta’t, (här stack den rika bondhustrun bjert fram), sedan då för fattigt folk.»
Stina fann nu för godt att vända samtalet åt annat håll, ty framslängda moraler tycker ingen om, ej en gång den muntra, lefvnadsglada Stina.
Hon berättade i det stället huru hon varit fram på herregåln, just för att få mangla sin omtalade väfbit på stenmangeln, huru hon då fått kaffe, skorpor och äpplen af grefvinnan och öfverklappat småfröknarne, samt huru der var ett främmande herrskap på herregåln, som icke alls talade som annat folk, utan gick på med en så besynnerlig rotvälska, att ingen menniska kunde begripa’t.»
»Ja, de herrskaperna!
De hafva så mycket konster för sig att man kan nu aldrig blifva slug på dem!» yttrade mor Kajsa förtrytsamt och snusförnuftigt.
»Hvad ska’ nu det vara, att inte kunna tala som annat hederligt folk!
När vår Herre gaf oss tunga för att göra oss begripliga med, så var det slätt inte hans mening att man skulle bruka henne till allahanda maskopi och narrverk.
Jag har väl mycket hört talas om tocket tuska och frantuska och hvad det allt kan heta, men aldrig hörde jag’et, och aldrig får jag höra’t, för aldrig tjente jag på någon herregål i min ungdom, och aldrig tror jag det kunde så illa bära till, att jag det fick på min ålderdom.»
Stina hade svårt att hålla sig för skratt, eller hvad som hon på sitt språk skulle hafva kallat grin, åt att alla de ämnen hon afhandlade slogo så illa ut hos mor Kajsa.
Hon bet sig i läppen och valde ånyo något annat som hon visste skulle behaga.
»Nå det må jag säga,» började hon, när hon fick se mor Kajsas gåsflock som gick på det inbärgade gärdet, »det må jag säga, att i hela trakten såg jag intet så många och så granna gässlingar som Kajsa-mosters!
En, två, tre, fyra» – – och nu räknade Stina ända till femton.
Mor Kajsa njöt tyst af Stinas beundran, och triumferade allt mer och mer för hvar nummer hon räknade, men när Stina slutade med femton, och talet sexton uteblef, gjorde mor Kajsa ett stort och väldigt hyssande i fjäderkärran, så att den tycktes skakas ända till sina grundvalar, vände sig åt gåsflocken, och utropade i en viss koncentrerad förtviflan:
»Femton bara, säger J Stina! nej sexton skall det vara, annars är en borta.
Misskundelig Gud hvad det vore för en olycka!
Håll, håll stilla!
Pro brunte! stå stilla då! pro, tag tömmarne Stina!» Och nu hoppade mor Kajsa personligen ur equipaget så att detta tog en förfärlig törn, och så att mor Kajsa sjelf med en blytyngd stannade på sina väldiga hälar.
Och nu blef en stor gåsmönstring och nu begaf det sig sannerligen, att den stora, fruktade olyckan verkligen var skedd: gässlingen var och förblef borta!
Under det tumult som nu blef hos »Larses» och hans grannar i byen, drog Stina sig sakta åt sitt lilla hem, sedan hon likväl tackat »många tackar» för den »präktifika skjutsen,» och sedan hon, oaktadt gässling-katastrofen, blifvit bjuden en kyrke-sup, för hvilken hon dock betackade sig, och endast smakade det »fina bröd» som dertill bjöds, och som hade många förtjenster, fast icke den att vara ungt, ty det daterade sig sedan midsommarstiden eller första slottern, fast det varit oändeligen väl konserveradt.
Stina hann snart sin lilla ensliga boning, tog hänglåsnyckeln ur barmen, öppnade dörren, då katten genast kom rusande emot henne, hvilken hon till sin ängslan fann varit instängd under hela tiden.
»Stackars misse,» sade hon, »så du suttit i arrest!
Du har väl intet gjort något ondt, eller någon skada för mig, för se då bli vi inga go’a vänner.»
Stina såg sig om i stugan, men Misse tycktes på allt sätt uppfört sig artigt och belefvadt, och Stina började genast plocka utaf sig kyrkskruden och påtaga en »half-paryr», hvilken äfven klädde henne mycket väl, något för hvilket
Stina var litet svag, särdeles när hon tänkte på sin Johan, eller rättare sagdt, numera endast för hans skuld.
När Stina var omklädd, tittade hon efter vanligheten till sin ko, sina får, och sina små grågula grisar, pysslade derefter litet i spisen, men hade just ingen särdeles aptit, så der, ensam.
»Ack min Gud,» suckade hon, hvad det var för ena usla oder, som Johan skulle få just nu!
Jag hade en så god kål och annat med åt honom!»
Hon vankade nedslagen omkring i stugan, gick slutligen bort till det omtalade lilla skrinet, letade upp från botten några stenhårda päron, som hon fått i början af veckan, men som hon gömt för att dermed surprenera Johan på söndagen.
Dem lade hon upp i en liten vide-korg, satte gröna blad rundt omkring, så som hon sett det göras på »herregåln», och ställde den midt på bordet.
Detta sysselsatte henne ifrigt en lång stund, men när det var färdigt, besinnade hon först hur många timmar det ännu var qvar, innan hon kunde göra sig hopp om att vänta Johan hem, och då hade hon så när lagt ned sina päron, för att hafva det nöjet att ännu en gång upptaga och ordna dem.
Hon vankade ånyo omkring i den trånga boningen, men beslöt sedan att sy något åt den minsta af de två väntade.
Hon knäföll åter en gång för sitt skrin, letade upp en nätteldukslapp, som hon fått af småfröknarne, och klippte med temligen konstfärdig hand till en liten mössa, med en ullsax!
Hon sydde ifrigt nog derpå en stund, men ensamheten, tystnaden och tröttheten efter kyrkofärden, samt det rogifvande som en helgdagseftermiddag ofta förer med sig, öfverväldigade snart Stina, hufvudet föll ned mot bröstet och den stackars Stina slumrade bort några ledsamma väntans och längtans stunder, ty dessa äro långa och ängsliga, och kunna svårligen bättre användas.
Vår unga soldathustru var dock icke af dessa tungsinta varelser som sofva i evighet för det de somnat, utan hon kunde både somna och vakna, särdeles vid minsta knäpp, och nu hände att misse jamade förfärligt vid den stängda stugudörren, och att Stina sprang upp och ropade, halft i sömn, halft vaken: »Johan! min snälle Johan!»
Men ingen Johan hördes utaf; katten släpptes in och misslynt satte Stina sig åter till sitt lilla arbete, sedan hon noga sett på solen hvad dagen kunde lida.
Först kommo liknöjda tankar och svängde förbi hennes själ, sedan några sorgliga och missmodiga; ett par tårar runno utför kinden, men slutligen sprang
Stina upp och sade för sig sjelf:
»Tvi, inte ska’ jag vara så barnslig och gråta för så litet!
Nej! jag skall tacka Gud i höjden, som bevarat mig för så stor olycka som att nu i år vara utaf med Johan.
Det gick ändå an i fjol!
Ack det var helt annat.
Jag kände’n inte så väl, och inte höll jag så mycket utaf’en heller, och inte satt jag ensam heller, och inte va’ vi man och hustru heller, och mycket annat, som då inte var.
Tack min gode Gud, som så väl skötte för dina barn, att Johan blef kommenderad i fjol och inte i år, för det hade varit min död, det känner jag på mig.»
Efter denna enkla tacksägelse till höjden, som troligen hittade lika så väl den rätta vägen till Allfaders öra, som den, af granna, klingande och välljudande ord, sammansatta, befann sig Stina lugn och glad, och hon fortsatte nu sin söm under en jemn sång, med en klar och ren röst, hvaraf konsten kunde hafva gjort mycket till andras förnöjelse, men hvaraf naturen gjort en stor tröstekälla för Stina sjelf; ty var Stina ledsen så sjöng hon en bit af en psalm, var hon glad så sjöng hon muntra visor, och var hon trött eller annars nedslagen, så sjöng hon litet af hvarje, och dessutom några släpiga sånger, der en viss tung moral-poesi råder, men som allmogen sätter stort värde på, ehuru de hvarken roas eller lifvas deraf.
En af dem börjar ungefär så här:
Statt stilla du yngling och se dig väl före,
Hur fasansfullt i verlden att lefva det är, etc.
Men Stina brydde sig icke med denna eller dylika sånger i dag, utan gick nu på med:
Hopp lilla Maja!
Hvad ska’ jag med dig?
Slår jag dig så dör du!
Klappar jag dig, så blifver du ond,
Kysser jag dig, så vill du ha’ mig
Bäst är att jag låter bli dig.
Men som hon nu endast kunde första versen af denna visa, tog hon snart vid en annan, och hoppas vi att oss förlåtes, om vi anföra den i sin helhet
Hör du Sigrid doter mi
Pär i Lia friar till dig
Honom vill jag du ska’ taga.
Han har båd’ gods och gård
Han har båd’ oxar och får
Och dertill så har han penga.
Han har båd’ åker och äng
Han håller båd’ piga och dräng,
Och mycke har han med i skåpa.
Gubben han är en gammal man
Som inte länge lefva kan
Se’n Sigrid får du välja.
»Nej, förr än jag tar ett gubba-fä
»Så tar jag mig ett spinta vedträ.
»Lägger det vid mi sia.»
Sigrid du har så litet vét
Du talar ännu som e get
Packa dig ut på dörra.
När Stina slutat denna uppbyggeliga sång, under hvilken hon dock minst tjuge gånger lyssnat om ej någon hördes komma, då var den lilla mössan färdig och solen nedgången.
Ko, får och grisar fingo nu åter sin ans, och när detta var färdigt, var mörkret äfven inne.
Stina kastade litet ris på spiseln, blåste upp eld och lyssnade.
»Herre Gud, hvad han nu dröjer!» sade hon, och en hemsk ängslig aning, en sådan förelöpare som sorgen ofta sänder, genomilade den stackars unga qvinnan.
Åter bröto tårar fram, åter torkades de bort, åter försökte Stina att sjunga, men tonerne fastnade i halsen.
En oändelig mängd hemska föreställningar började dansa förbi hennes fantasi; hon jagade bort dem åt en sida, men de kommo igen från en annan.
»Jag ville ge till båd’ shal och shallett som Johan hade hem med sig i fjol höstas, om han bara vore hemma,» suckade hon och en viss ovillkorlig darrning hade bemäktigat sig henne.
Hon kunde ej mera vara inne i stugan, hon gick ut i dörren.
Natten hade bredt sitt svarta bårtäcke öfver jorden, tallskogen hven så doft, och när Stina anade det allra minst, ljöd ej långt ifrån henne ugglans otäcka och i gemene mans tro, alltid olycksbådande: »klä hvitt! klä hvitt!» Stina ryste häftigt till, men kunde icke förmå sig att gå in.
Hon skälfde af köld, af fruktan, oro och ängslan.
Hon började bittert gråta, men derigenom försvann hennes förmåga att höra så skarpt, och när hon ett ögonblick hejdade sin gråt för att åter lyssna, hörde hon tydligt de välkända jemna, snabba, något tunga stegen af sin återkommande make.
»Johan! är det du som kommer?» ropade Stina, darrande och i gräslig fruktan att ej få svar.
»Ja visst! ja visst!» ropade Johan, och påskyndade sin gång till något som gick lika fort, men som dock ingalunda var språng.
»Ack Gud vare tack och pris,» suckade Stina, och sjönk halft vanmäktig i den älskades famn.
Han nästan bar in henne och nedsatte henne på en bänk vid spiseln.
Hon repade sig likväl genast, och vände sig med hela glädjens förtjusning till den efterlängtade maken.
»Min Gud hvad du dröjt, och hvad jag väntat och längtat!» sade hon.
Men misskundelige Gud! så svett du är?
Du har gått orimligt!
Och blek är du som ett lik!
Du har bara fått det usla brännvinet men ingen mat, det känner jag så grannt.
Ack, Johan, bli’ aldrig så länge borta mer!»
»Huru skulle det då gå med dig, om jag blef borta med ens?» frågade soldaten med en röst, deruti man tydligt hörde att många känslor blandade sig.
Stina såg hastigt och forskande upp på Johan, men som hon aldrig anade någon sådan möjlighet, svarade hon utan omsvep:
»Jag skulle dö!»
»Ack du får väl lefva, du stackars kräk!» utropade Johan med en röst i hvilken qval och smärta ugglelikt ljödo.
»Himmelske Gud hvad står på färde!» utropade Stina, slog sina händer tillsammans och ville digna ned mot jorden. – »Krig?» sade hon halft hörbart, men med hela sorgens och den förtviflade kärlekens energi.
»Åh nej! kära barn!» tröstade Johan, och tryckte henne hårdt till sitt manliga men beklämda bröst, »intet krig, men se! det kan väl finnas d...skap i fred äfven.
Gif dig nu till freds, Stina lilla, och gif mig en bit att äta, så skall jag sedan säga dig hur det hänger tillhopa, och hur jag varit ända som tvungen att göra som de ville, ty Gud i himlen skall veta hur’ det bar mig emot.»
Tyst, men darrande i hvarje led, fullgjorde Stina mannens begäran, och då han, hastigt nog, släckt sin hunger, stod hon, utan att alls kunna andas af oro och gräslig fruktan, vid hans sida, afvaktande sin hårda dom.
Så snart hennes make lade bort skeden, men icke förr, sade hon med qväfd förtviflan:
»Johan! för barmhertighet, säg mig nu hvad det är, hvart du nu skall hä’n igen, ty borrt ska’ du, det ser jag, det begriper jag nog.»
Johan tog sin maka på sina knän, tryckte henne till sitt bröst, och, kyssande de nu så bleka, annars så rosenröda kinderne, sade han:
»Jo, qvinna lilla, nu ska du riktigt få veta hur det är:
Af vårt regemente ska’ hundra man gå till Carlstens fästning; tolf man af hvart kompani, tre officerare, två underofficerare och ett par trumslagare.
Af detta kompani’et voro Mod, Kanon, Lustig, Svärd och Borg, och några som jag inte tror du känner till, kommenderade, men så befanns det att Mod och Borg ligga i frossen, en annan som heter Fred hade vrickat foten så han ligger, och hur f.. det var, så var det fel med alla dem de ville ha i stället.
Då skickade kapten efter mig och sade: »Bold, det är »visst inte din tur, det vet jag nog, men jag vill »gerna att du ska’ gå med kommenderingen.»
Då sa’ jag kapten ärligt att det står aldrig till, men han skrattade bara och slog mig på axeln och sade:
»Fy! ska’ du vara en sådan stuge-gris »för att du nu är gift!
Nu känner jag alls inte »igen dig!
Hvad går för nöd på friska, raska »hustrun din, om du är borta par tre månader »bara.
Henne skola vi nog se till på bästa vis.
»Jag vill gerna att du skall följa med.
Du är »bland dem jag riktigt litar på, och, tro mig!
»man har inte sin kaptens förtroende och lit för »intet.
Gör dig nu färdig i rappet, och trösta »gumman så godt du kan.
Jordegumma kunde »du ändå inte varit sjelf, och när du nu kommer »hem från kommenderingen, så kommer hustrun»din emot dig med en rasker pilt på armen, lik »båd’ far och mor, och som sen kan bli »volontär vid mitt kompani, om sexton år härefter.» – Hvad hundra d....... vill du en ska svara på sådant och det af sin kapten till, han som alltid är beskedlig och bra?
»Ack!» tänkte Stina inom sig, tusen svar utom »ja,» men hon teg och sade blott med en nästan ohörbar stämma:
»När ska’ du gå?»
Hon upprepade sin fråga ändå saktare.
»Om torsdag,» svarade soldaten, och all den smärta som fanns i hans hjerta låg i detta ord.
Nu brast Stinas länge hämmade tårar ut, men intet utrop, inga extaser, inga förbannelser öfver öde och menniskor, inga hotelser till upphofvet af denna oändeliga sorg, intet knotande mot nödvändigheten, utan endast heta, oåterhållna tårar, och då och då ett kärlekens och smärtans ord till sin Johan.
Han åter sade intet.
Hans bröst var sammanklämdt af sorg.
Han lindrades sjelf af ingen tår, och fann inga ord, endast hjertliga smekningar till den armas tröst.
Så insomnade de först emot morgonen af denna, till smärtfull kärlek helgade natt.
»Min Gud, min Gud, var barmhertig mot mig!» var Stinas första utrop när hon vaknade sedan dagen redan bjert nog inträngde i stugan.
Hennes grufliga sorg hade vikit för sömnen, men vaknade på samma gång som hon.
Johan var redan uppstigen och utgången.
En alldeles infernalisk aning att han ej velat säga henne rätta förhållandet, utan redan var afmarscherad, bemäktigade sig den arma.
I en sekund hade hon kläder på sig, och blef, så att säga, genomglad
då hon fick se Johan gå och syssla med diverse ute på deras små egor.
»Åh Gud ske lof! du är här ännu.
Jag trodde du var redan borta!» utropade hon.
Johan drog sorgligt på munnen, lemnade det arbete med en grind som han förehade, och gick fram emot sin maka.
»Nej, hvarföre skulle jag narra dig till, du stackars barn!» sade han.
»Det är värre än allt annat, det är just satans illfundiga konster att locka folk till att narra dem man har kär.
Nej, sanningen skall du hafva utaf mig, om du än aldrig får något mer, det kan du lita på, Stina lilla.»
O hvad de voro ljufva dessa ord för Stinas hjerta!
När en redlig man lofvar sanning åt en älskad qvinna, och i hans öga står att läsa bekräftelsen, då jubilera visst englarne i himmelen, ty då är fröjd, ren salig fröjd i det arma, varma qvinnohjertat, som kan lida allt utom att bedragas af den hon älskar.
Men när hon ser honom för hvilken hon ville gå genom eld och lågor, öfver skummande haf och bråddjupa svalg, när hon ser honom stå framför sig och ljuga, och vilja draga henne bakom ljuset!
Ack! förskona oss från att säga hvilka afgrundskänslor som då ormlikt vrida sig om hennes hjerta, och stinga det lika som dessa, och spruta etter, gift i såret, lika som dessa.
Ve! ve! öfver allt det som icke är sanning!
Med stilla, inneboende sorg trädde det unga paret hand i hand in i sin anspråkslösa, men hittills så trefnadsfulla boning.
De talade nu vemodigt om en mängd små angelägenheter, som de förut språkat om under skämt och glam.
Ack! nu var det annorlunda!
Skiljsmessans förestående smärta bredde ett grått töcken öfver hvart enda föremål.
Hvad som förut utgjorde ett ämne för deras oskyldiga glädje, gaf nu anledning till suckar och qval.
En mängd små göromål och nödvändiga tillrustningar var det enda som något litet förmådde skingra de mörka moln, som så hastigt uppgått på detta lyckliga parets ljusa himmel.
Arbete och flit är det enda yttre, som man kan sätta emot öfverhängande sorg och stora bekymmer.
Deruti ligger väl ingen egentlig tröst, men en lindring, en tidens påkörare åtminstone.
»att tiden icke ville gå för fort,» se det var hvad Stina nu allra högst önskade.
»Kära sol,» sade hon fram mot eftermiddagen, när Johan gått bort »ett springande», »kära sol! gå icke ned så snart.
Då blir det natt, och sedan äro blott två dagar qvar.
Två dagar!» och här utbrast hon, för hundrade gången på denna dag, i bittra, heta tårar.
Men när hennes Johan återkom, aftorkade hon dem hastigt, och visade honom hur flitigt hon »sytt och lagat åt honom,» medan han varit borta.
Om aftonen, sedan de ätit sin enkla aftonmåltid, lyckades det Johan att något litet muntra sin stackars bedröfvade unga maka.
»Nu Stina,» sade han så glädtigt han förmådde, »nu kan du åtminstone icke behöfva att ligga och göra dig sådana der onödiga skrupler, som när jag var på Drottningholm i fjol, för ser du, der på Carlsten finns intet, slätt intet annat än lifstidsfångar och hvittling.
Der finns minsan inga liderliga qvinfolk som drifva omkring.
Nej minsan fins der ej.
Det har jag hört af flera som legat kommenderade der de andra åren.»
Stina smög sitt hufvud till hans bröst och kände sig på en gång glad och högst förlägen öfver denna underrättelse.
Hon ville till och med gerna afbryta samtalet eller gifva det en annan vändning, och sade derföre:
»Men den der fasligt goe Prinsen som du talar så ofta om, och berömmer så innerligen, och de der små Prinsarne som voro så snälla och roliga, de ä’ väl der, kan jag tro?»
»Jo pytt sa’ Pelle!» svarade Johan litet indignerad öfver Stinas dumhet och enfald.
»Jo visst!» fortfor han.
»Nej minsann, det vankas inte på hvar kommendering!
Sådan herrlighet finns ja gu icke på Carlsten, och Gud vet om jag nånsin mer får se den rare Prinsen,» tillade han och strök sig med fingret i ögat.
Så här småsnackade de båda unga makarne en liten stund, och gingo sedan till hvila i en viss lugn, men sorglig sinnesstämning.
Stinas två dagar gingo som två flygande minuter.