Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då baronen återsåg Arabella, var hon visserligen ännu ganska matt, men krisen var nu öfver, och man hade allt skäl att hoppas hennes tillfrisknande.
Symptomerna voro goda, isynnerhet som den starka själsspänningen upphört.
Ett behagligt lugn låg utbredt öfver hela hennes väsen, och liksom vid minnet af en angenäm dröm, smålog hon stilla som ett barn i sömnen, och med slutna ögon återkallade hon de orediga bilderna från den förflutna dagen.
Baronen hade all möda i verlden, att underhålla sin passiva rol, den läkaren med vederbörlig myndighet ålagt honom.
Han debuterade ganska oskickligt, och Feodora måste oupphörligt soufflera, på det han icke alldeles skulle komma af sig; det oaktadt höll han dock ut till middagen, då han, på några repliker ur Arabellas svarta ögon, helt och hållet afbröt sin dialog med Feodora, sedan han länge afundsamt åskådat huru hon, sittande på sängkanten, redde och flätade de långa silkeslena hårflätorna.
»Mins du, när jag första gången såg dessa?» hviskade baronen och vidrörde lätt de svallande praktfulla lockarne, i det han lutade sig ned så nära, att han och Arabella sågo bilden i hvarandras ögon.
«Jag minns det godt, Edvard!» hviskade Arabella tillbaka:
«du nändes ej rida öfver mina blommor.
O, hur skulle jag hafva glömt det!»
«Ni var besynnerlig, kära, goda barn!» sade Feodora med en slug blick; «ni förbjöd mig att räfsa parterren efter den dagen och – – »
«Vi hade annat att göra då, kära Feodora: men, se bara hur du flätar; är det väl gjordt, det?»
«Skall göra om det straxt, bara baronen vill gå litet ur vägen.»
«Nej, tack min gumma!» menade baronen, som nu återtagit sin plats vid hufvudgärden, och höll Arabellas ena hand i sin.
Nu var ögonspråket kommet i gång, och förgäfves bemödade sig den gamla, välmenta trotjenarinnan, att göra några helsosamma afbrott i den stumma, alltför vältaliga dialogen.
De älskade betraktade länge tigande hvarandra.
«Hvad de tänkte vet Freja, och skalden det vet,
J som älsken, J veten det J»
Slutligen klädde sig känslan i ord, och de meddelade hvarandra hviskande sina tankar.
«Du skall få veta det, Edvard, var säker på det!» sade Arabella liksom till svar på något baronens yttrande; «du skall veta det:
Feodora skall berätta dig allt.
Den dystra taflan af mitt förflutna lif skulle, framställd för min inbildning, åter förjaga den glädje, som nu uppfyller min själ.
Feodora har varit en trogen kamrat i mitt lifs alla skiften: hon skall bättre än jag kunna ordna de sednare tilldragelserna; de äro inte riktigt klara för mig: jag känner att jag icke kan förklara dig allt; Feodora skall göra det!»
Feodora, som hittills stillatigande och träget fortsatt sitt vackra arbete, i det hon i baronens hand lagt en efter annan af de mörka flätorne, så snart de blefvo färdiga, lade nu äfven dit den sista, under det hon sade med botfärdig uppsyn: «Ja, det vill jag göra, kära herre! ganska utförligt och ärligt: jag har en skuld till er, alltsedan den der aftonen, – – – då vi talades vid på den mörka gården.
Jag tänkte då – – nå, lika godt hvad jag tänkte; men jag hade orätt, och mina misstankar hafva kostat det här goda barnet många tårar.
Nå, ja, det kan inte hjelpas.
Gud ske lof! att det är åter godt.
När jag nu ser den der persiko-rodnaden på hennes kind, så frisk, så klar som korallerne kring hennes hals, då är jag åter glad.
Gud förlåte mig, gamla pratmakerska, som inte kunde tiga med mina dåraktiga grubblerier om er och edra besök; ty ser ni att Arabella nu är sjuk!» –
«Så, så, Feodora! hvart vill du nu taga vägen?
Du får icke inblanda några egna reflexioner uti berättelsen!» afbröt Arabella, «ty då berättar jag min historia sjelf – – du skall rätt och slätt börja så här:
«det var en gång m. m. och sedan inga episoder eller broderier, hör du det!»
«Jag tillstår uppriktigt,» invände baronen, «att jag hör helst Feodora göra kommentarier öfver dig, på sitt eget vis, ty dels är hon vidlyftig – det älskar jag i ämnen som intressera mig – dels ock skall hon kanske meddela tilldragelser från en sednare tid, dem du möjligtvis skulle hoppa öfver, t. ex. bekantskapen med Edvard Sonnenstern, och hvad du tänkte om honom, stackars gosse!»
Nu var Feodora åter färdig med en jemförelse med korallen; men Arabella afvärjde den: och det blef öfverenskommet, att till morgondagen uppskjuta den berättelse, som redan sväfvade på den gamlas läppar.
Baronen ålade sin älskvärda patient, att iakttaga tystnad och hvila under den återstående delen af dagen.
Sjelf omgaf han henne under tiden med den fina uppmärksamhet, som en stark och öm känsla alstrar.
Äfven i ett manligt hjerta kunna dessa fina blomster trifvas; men det fordras en starkare grad af värma, att framkalla dem, och de vissna äfven snart, om de ej hafva tillräcklig näring.
De äro tropiska växter och icke skapade för de tempererade zonerna; men i baronens hjerta var solen i sin middagshöjd; allt lefde och fröjdades derinne!
Tänk dig en skön sommarmorgon, i detsamma natten drar sin mörka slöja från naturens ansigte!
Träden äro helt våta af nattdaggen, och tunga droppar böja gräsen; blommorna stå ännu slutna och drömma: allt är tyst och sångarne slumra, skylande sina näf: vattnets spegel återger blott otydliga bilder, och himlen är dunkel och färglös; förgäfves lyssnar du efter en bekant ton, ett ljud, och forskar fåfängt efter en mening i den vida tysta skapelsen; du ser dig undrande omkring som Aladdin; din känsla är blott aning.
Nu går solen upp; naturen vaknar, rör sig och andas breda ljusmassor falla här och der öfver fälten och dalarne; löf och gräs gnistra, fullsatta af perlor; blomman öppnar sin kalk; luften klarnar, och morgonrodnaden strör sitt guld i skyn, vattenytan återspeglar de skogbekransade stränderna, och himlens blåa öga ler på djupet; de bevingade sångarne uppstämma sina körer.
Så är menniskohjertat, innan det älskar, en morgonstund full af slummer och aning; men då kärlekens sol gått upp, få föremålen sin färg, lifvet förklarar sig, och en fläkt från evigheten far jublande derin.
Så kände äfven baronen och Arabella.
En ny verld uppgick för dem.
Det närvarandes sällhet bortträngde skuggorna af det förflutna
, och öfver det tillkommande log hoppets stjerna.
Så vardt det morgon och afton af den dagen.
«Aber, Lafontaine! du machst doch
diese nicht unglücklich?»
«Nun, Ficken, wir wollen sehen!»
Lyst af lampans dunkla sken var det lilla sällskapet följande dagen församladt i Arabellas sjukrum.
På en soffa midt emot Arabellas hvilsäng låg baronen med benen kastade öfver hvarandra och hufvudet upplyftadt mot ena handen, i en uppmärksamt lyssnande ställning.
Framför honom på en pall satt historiografen Feodora.
Den lilla flickan hade inslumrat på ett par stolar i ett hörn med ena handens tvenne fingrar instuckna i baronens ring och den andra full af Feodoras mest sinrika klippningar.
Hon tycktes hafva inslumrat midt under lek med dessa.
Feodora stödde armbogarne mot knäet, och i hennes händer hvilade de mörka kinderna.
Hon tillslöt ögonen en stund, liksom för att återkalla det förflutna.
Slutligen, och då detta lyckats henne, drog hon ett
djupt andetag eller suck, och började sålunda sin älsklings
ARABELLAS HISTORIA.
«Then, by my word, the Saxon said,
«The riddle is already read.»
Uti en enslig dal, ej långt från det sköna, behagliga C–s, låg för några år tillbaka en liten, mörk, ödslig boning, omhvälfd af höga, smala, pyramidalpopplar, gamla bokar samt här och der några ensliga, raka granar som grånade soldater i ledet.
Hyddan var dock ingalunda hvarken så romantisk, eller så lugn, som belägenheten tycktes lofva; den var tvårom ganska otreflig och dyster, och jemförd med det höga slott, hvars torn och pelarrader skimrade mellan de höga välbildade träden på en närbelägen höjd, liknade den en myrstack.
Omedvetne af sin ringhet och nöjde med sin mörka hydda, men ännu mera med den grönskande ängen, den susande skogen och de höga klipporna, betäckta af blommor och bär, lekte i gröngräset tvänne små barn: en gosse och en flicka.
De voro vaktade eller åtföljde af en ledsagerska, hvars mörka hy, knotiga utstående kindben, och breda mun röjde hennes österländska härkomst på samma gång, som de gåfvo ämne till månget speord, månget hjertlöst skämt från läppar, som voro bättre formade och buro högre färg.
Barnen lekte dock gerna med den gamla och smekte stundom dess bruna kinder och lade sina späda, snöhvita liljearmar omkring hennes fula, skrynkliga hals; ty denna qvinna, om hvilken jag talar, hade aldrig varit ung: hon hade, hvilket låter nästan otroligt, till och med som barn varit ful, och och från sin spädaste ålder vand att se sig ett föremål för afsky och skräck; dock hade det lyckats henne, att göra sig tåld, ja, till och med älskad af sina små lekkamrater Arabella och Antonio.
Liksom dunkelt medvetande af hennes ensliga, frånstötta ställning i verlden, närmade de sig henne och upptinade med sina små, varma händer gummans stelnade hjerta.
Med sina smekningar och ömhetsbevis tycktes de vilja betala en del af ödets skuld, och med sin kärlek ersätta naturens njugghet och stjufmoderlighet; derföre älskade den gamla de små, som voro henne kärare än lifvet; och mången storm afböjde den härdade, gamla, trofasta eken, som böjde sig skylande öfver de unga telningarne, hvilka växte trygga i dess skugga.
Barnens moder var en främling i det landet.
Hon härstammade, sade man, långt bort från det öknens folk, som tillbeder Gud och profeten, och hafva en bibel, som de kalla koran; detta folk, hvars fruntimmer dölja sina ansigten för hvarje manligt öga, och hvars männer älska tapperhet och sköna konster.
De voro en gång ett mäktigt folk, som med sina vapen framträngt till hjertat af Europa, och under sitt välde hållit Spaniens bördiga fält.
De läsa stjernornas skrift och hafva uträknat jordens rörelse.
De känna örters kraft och läkedom.
De hafva inträngt i naturens hemligheter och hört jordens hjerta slå.
Känner ni delta folk, herre?» afbröt sig plötsligen Feodora, och i hennes öga låg en underlig flamma.
«Samma folk, som en gång hade ett dyrbart fyrverkeri i Alexandria, och hvars profet lät månen gå genom sin rockärm!» sade baronen småleende.
«Ett folk, herre! är icke ansvarigt för sina kalifers handlingar, ej eller böra de svida för deras beherrskares fantasier.
Lika godt!
Man säger, att detta folk en gång hade en martyr, hvars rykte utbredt sig i all land; – en martyrinna af deras åldriga stam känner jag, och denna vårdade barnen vid C–s, emedan deras moder, som var röfvad från sitt land och sina fäder, dött af saknad och sorg; och den som bortförde henne lefde som borgare i C–s, och lemnade sina barn, att blomstra som vildrosor i skogen.
Ofta fann den uppgående solen barnen klättrande i de höga bergen eller lekande i den vackra dalen nedanför.
På den högsta klippan låg den stolta borgen E–stein.
Till detta romantiska slott, som mäktigt talade om forntida kraft och storhet, svingade sig de unga ofta och nådde utan någon fara kanten af klippan.
Der stodo de stundom, skyggande ögonen med de små händerna och spejade bäfvande omkring sig i den vida rymd, som omgaf dem, och då och då kastande nyfikna blickar på staden, nedanföre.
Ofta då aftonen sänkte sina mörka skyar öfver jorden, klättrade de ännu bland de förfallna murarna, tills de ropades af den välbekanta rösten, och förmanades att återvända hem och gå till hvila; och då de hemkommo, emottogos de kärleksfullt af den gamla, för hvilken de med barnsligt nöje berättade sina små äfventyr och lekar.
I hennes sköte inslumrade de, och då de uppvaknade, satt hon vid deras sida, vakande öfver dem.
«Barnen växte till, och flickan blef skön, skönare än mossrosen; omgifven af de gröna blad, trifdes hon och fröjdades bland skogens träd i den ensliga dalen, – vig som antilopen och snabb som tankan.
Den som ägde att befalla såg flickan, och beslöt att barnen skulle öfvergifva deras ensliga boning, och de nödgades följa honom till en annan provins, der han ville okänd sätta sig ned; ty de som kände honom älskade honom icke.»
«Sofver ni, Arabella?» afbröt sig Feodora, och då denna icke svarade fortfor hon:
«På denna nya vistelseort hade främlingen mycken framgång.
Han hopade guld och egodelar tillsammans; hans viner voro de bästa; hans butik blef besökt och omtyckt.»
«Aha!»
«Dock det med orätt fås, med sorg förgås.
Främlingen ville tvinga Antilopen, att likt rådjuret i sagan locka de oerfarne i snaran; men djuret var för ädelt; det lät icke förmå sig dertill.
Hellre smög sig den «snabbfotade» antilopen i tigerns spår, som schakalen i lejonets; men icke för att dela dess rof, utan att bistå den förföljde och rädda offret, stundom med fara för eget lif.
Förskona mig att omtala alla de konstgrepp, de giller och snaror, som begagnades i det ohyggliga nästet med det klingande namnet –, hvarest i nattens timmar korpars hesa läten var den enda fågels sång som hördes.
Sjelfva luftens menlösa invånare skydde dess dystra område, der mången oerfaren beskattades, och en och annan, som jag fruktar, sänktes i natten.»
Feodora tystnade och såg sig hemsk omkring.
Efter några minuter började hon åter:
«Bland de många, som varnades der, var en ung ädling, som icke af begär efter nöjen, utan dragen af en annan, en bättre känsla, var nära att fastna i nätet, som försåtet spunnit.
Den gamla tyckte om denna man, ty han smekte hennes antilop och mente väl med henne; derföre räddades han, då han, vanmäktig af giftiga dunster, var nära att bli ett offer för ränkor, dem han ej anade; han räddades på berget vid bråddjupet, vid kanalen.»
«Vid denna tid fick främlingen besök af en bekant, en stallbroder och förtrogen, en anförvandt.»
«Hvad! voro de slägt?»
«Alldeles! de voro förenade genom blodsband!
– Denne stallbroder yrkade liqvid af en gammal skuld, som nu tycktes vara förfallen; och gjorde sina anspråk gällande med så mycket eftertryck, och visste att understödja dem med så mycken kraft, att främlingen darrande för hans vältalighet, biföll hans fordran – – blodspenningen skulle utbetalas – –
«Sofver Arabella, min stjerna?» afbröt sig återigen berätterskan med låg ton.
«Hon sofver – antilopen var priset.
– Hon ryste; men ägde intet val: antingen skulle fadren bli korparnes rof, eller ock måste hon offra sig som lösen.
Offret framleddes och skonslöst sänktes knifven i det liljehvita bröstet.
Ensam stod hon utan tröst och råd.
Brodren var borta i ett aflägset land, ett land fullt af berg och djupa dalar, hängbjörk och darrande aspar, höga tallar och raka furar; dess folk var fordom armt men tappert och redligt, härdadt och trofast och har modigt stridt för sin frihet och sjelfständighet; de dyrka en treenig Gud, som skapat himmel och jord, och som skall döma en gång all jordens slägt.
Känner ni detta folk, herre?»
«De hafva haft en konung, som blödde och dog för folkens höga tro.»
«Jag vill minnas,» sade Feodora hånfullt,» att hans dotter afsvor samma tro.»
Romanhjeltinnan
”Min salig farmor, som sett verlden, brukade säga:
’efter sju bedröfvelser inträffar alltid någon solskensdag’, och det ligger stor vishet i de orden.”
”Vishet” – upprepade en ungdomlig röst, i hvilken röjdes en lätt otålighet – ”jag tröstas icke mycket af den visheten, jag, ty detsamma kan jag säga efter tjugusju bedröfvelser, om ej solen dessförinnan blänkt upp.”
”O, tid, o snöda tid, då ungdomen tviflar på de gamles ord och klandrar deras tänkespråk!”
”Jag klandrar ingenting: jag gråter.”
”Och jag gör bättre än så: jag handlar och verkar.”
”Handlar och verkar” – i den unga rösten återtonade nu en djup förvåning – ”hvad skulle vi verka här?
Ack, den som vore så lycklig att hitta något!”
”Den som söker han finner, sade salig farmor . . .
Men kom ned nu, så får du höra om ej ordspråket besannas.” . . . . . . . . . . . . .
Ofvanstående lilla samtal hölls emellan enkan och dottern efter i tiden välborne fänriken vid kongl.
Vestgötadals regemente herr Sven v.
Kühlen, under det den förra stod i trappan, som ledde upp till vinden, och den sednare vid sjelfva vindsgluggen, från hvilken man hade en temligen vidsträckt utsigt bortöfver den smala häradsvägen.
På denna väg syntes just nu, aflägsnande sig från fänriksbostället, fyra personer bärande en bår, öfverhöljd med mörkt tyg, och i vårskymningen kunde det föremål, som täckelset dolde, gerna ha tagits för en oformligt stor likkista.
Det var likväl icke så.
Båren innehöll endast ett gammalt klavér.
Men i ordet endast ligger stundom en hel volym, en hel roman, full af rörande episoder.
Klaveret var aldra sista husgerådsartikeln som bortfördes från auktionen efter den aflidne fänriken.
Men om utvandringen af sängar, stolar och bord m. m. redan kostat qväfda suckar, så voro likväl dessa suckar lätta som sandkorn i jemförelse med dem, hvilka egnades klaveret, ty vid detta fästade den lilla familjen lika många heliga som stolta minnen: det innefattade en ordentlig slägtkrönika.
Enkefru Margareta Emerentia von Kühlens farmor – hon, som sett verlden och derför alltid utgjort familjens orakel – hade i sin ungdoms mest lysande dagar erhållit meranämde instrument såsom fästmöpresent.
Men då denna dam ej af himlen begåfvades med någon dotter, testamenterade hon klaveret åt sin sonhustru, genom hvilken händelse det från maskulina sidan kom till sista egarinnan inom slägten, den sextonåriga fröken Blenda, som likväl ej längre än under ett enda fattigt år egde lyckan att kalla det sitt.
Detta år hade dock varit fullt tillräckligt att inviga Blenda i alla klaverets hemligheter, hvilka troget gått från mor till dotter.
Ofta hade fru Emerentia sagt till den då varande presumtiva arftagerskan: ”Just der du nu sitter, Blenda, satt jag och slog an det vackra ackompanjemanget till riddar Kuno, då Sven Göran hviskade mig sitt frieri i örat; och på samma plats gaf min mor, som uppfostrades i min farmors hus, tre gånger korgen åt en stenrik baron samt slutligen ja-ordet åt min salig far.”
Och vid alla dessa intressanta förtroenden klappade lifligt den unga Blendas hjerta.
Hon kunde ej låta bli att drömma om huru troligtvis en gång, då hon sjöng sin älsklingsvisa om ”riddar Egbert Montabor”, någon skön yngling skulle sätta henne i samma bryderi som det hvari hennes mor och mormor förut varit, och hon fann ganska angenämt att i inbillningen söka gissa de svar, som hon då skulle gifva.
Men hur vackert Blenda än sjöng, hur noggrant hon än spelade efter sin mors och organistens förenade metoder, hur mycken känsla hon än lade i sin röst, ville likväl ingen ungersven komma genom lunden.
I stället kommo sjukdomen och döden – fattigdomen var en gammal förtrogen – och nu tystnade sången, och förhoppningarne förbyttes i tvifvel, ty mer än sju bedröfvelser hade följt på den dag, när hennes far lades ner för att aldrig mera uppstå, och intill den närvarande, då sorgen fullrågades genom familjklenodens bortförande.
För att ännu en gång sända ett farväl åt det gamla klaveret, hvilket utgjort bästa delen af såväl hennes nöjen som hennes uppfostran, hade Blenda ställt sig i vindsgluggen, och just medan hon ännu talade med modern, försvann sista skymten deraf undan hennes blickar: bärarne veko in på skogsvägen.
”Jag klandrar ingenting: jag gråter!” hade den unga flickan svarat sin mor.
Och detta var sant, ty om Blenda än kunde röja en gnista otålighet vid afhörandet af de tröstegrunder, hon förut så många gånger hört, hade dock hennes milda och tillitsfulla själ aldrig klandrat det öde, som så tungt drabbat hennes ungdom.
Men gråta var ju dock tillåtet vid den bittra tanken att hon aldrig mer skulle få höra de ljufva toner, utom hvilka sången om riddar Egbert Montabor gaf henne endast ett halft nöje.
Några minuter sednare befunno sig de båda ensamma fruntimren i den lilla kammare, som de gemensamt bebodde och till hvars tarfliga anordning de sammanskrapat allt hvad de kunnat ihopsöka efter förödelsen jemte de få möbler, som fru Emerentia inropat vid auktionen.
”Nå, hvar är nu solen, goda mamma?” frågade Blenda med ett leende, som genombröt tårarna.
”Om du också icke får se fulla solen på en gång, skall jag åtminstone visa dig en stor stråle, och den är mer än tillräcklig, tycker jag, att lifva ett sjunket mod.”
”Jag tror så med, ty jag är redan lifvad genom nyfikenheten.”
”Vackert, vackert, du lilla – man bör njuta långsamt!”
”Långsamt?” suckade Blenda.
”Just så, och medan du stillar din rörelse, så svara mig på den frågan, om du någonsin sett mig fälla modet mer än en enda gång i mitt lif, jag menar vid salig pappas dödsbädd?”
”Ack, nej . . men mamma hör till undantagsmenniskorna, och jag mins ock hvad pappa så ofta sade.”
”Hvad då?” frågade den goda frun med en min nog förnöjd att låta ana det hon på förhand kände hvad hon skulle få höra – men det finnes ord, hvilkas smekande ljud alltid behaga örat.
”Mångfaldiga gånger sade pappa:
’Om du ej hade dina vackra förhoppningar och präktiga drömmar, kära hustru, så skulle vi aldrig kunna vara så rika och glada i vår fattigdom’.”
Fru Emerentia förde afvigsidan af handen till sina ögon.
”Den goda själen”, yttrade hon sakta:
”intill sin sista stund trodde han på mig och mina profetior.”
”Men drömmarna och förhoppningarna gingo ju aldrig i fullbordan!” dristade Blenda, efter en stunds tystnad, att invända.
”Nå, betydde det så mycket – vi voro ändå lyckliga, så länge vi hade dem, och någon gång slogo de ju också in.”
Blenda förde ömt moderns hand till sina läppar.
Nu var det hon som visste hvad komma skulle.
”I tio år”, återtog fru Emerentia, ”ja, i fulla tio år efter mitt och salig fars giftermål drömde jag beständigt att den gode guden hörde vår bön och välsignade oss med en god och skön dotter.
Nå, slog drömmen felt?
I elfte året såg du ljuset, och från den stunden blefvo vi, trots fattigdomen – och mot något skall man väl strida här i verlden – allt lyckligare, ty nu hade vi dig att bygga luftslott för.”
Blenda smålog, och man kunde ej se något vackrare än detta småleende: det var en engels själ, sväfvande öfver randen af en daggig rosenkalk.
I detta ögonblick tycktes solen – just då den var färdig att sjunka ned bakom de blomsterklädda kullarna – liksom samla tillsammans allt sitt guld för att kasta det genom det öppna fönstret in i kammaren, der den unga flickan satt lutad mot karmen.
Blendas blonda lockar erhöllo en praktfull glans, under det ett helt diadem af gnistrande strålar lekte kring hennes hvita panna.
Men solens makt tvingade henne att ihopsluta de djupblå ögonen, och medan det fina ögonlocket skyddande drog sig öfver dessa hennes själs trogna speglar, medan den mörka ögonfransen, i hvilken en tår ännu glittrade, tecknade sig mot kindens sammetslena hy, betraktade modern på afstånd med ett slags afgudisk dyrkan det sköna, jungfruliga barnet – ty ännu var Blenda knappt en fullvuxen flicka.
Solen drog bort, och vår hjeltinna slog åter upp sina vackra ögon.
”Kors, hvad ser mamma på?”
”Åh, just ingenting . . . men få se, få se, om icke min lilla Blenda en gång får åka i en rik, grann vagn med präktigt vapen – jag har sett den synen, alltsedan du föddes.”
Nu måste Blenda hjertligt skratta.
”Helt visst”, sade hon, ”kommer någon stor och mäktig herre hit ned i den här kroken och söker upp mig!”
”Jag påstod icke att någon kommer hit . . men hvarför skulle vi stanna här nu, då vi icke ha annat att fröjda oss åt än minnet – det kunna vi taga med oss öfverallt.”
”Hvart skulle vi då flytta?” frågade
Blenda med bestörtning . . ”Aha, den der strålen, som mamma lofvade, får jag nu ändtligen se den?”
”Ja, mitt barn . . . och den är förvarad i detta bref.”
Fru Emerentia drog upp sin skatt, den Blenda med spänd blick och darrande hjerta följde.
Det var helt naturligt att Blendas hjerta skulle darra: kanske låg hela hennes framtid med alla dess öden – och Blenda var förhoppningsrik nog att tro på många öden – innesluten i detta bref.
”Ett par förklarande ord äro nödvändiga, min dotter, om du skall förstå denna skrifvelse . . .
Hör mig!”
”Åh, mamma, jag är bara öra!”
”Då du blef oss född, kära barn, fingo din far och jag ett stort bryderi, ty vi trodde begge på betydelsen af ett lyckligt valdt namn.
Jag ville nödvändigt att du skulle heta Konkordia efter min salig farmor, som sett verlden och alltid varit ett lyckligt och förnämt fruntimmer; men den enda gången – det var minsann den första och sista under hela vårt äktenskap – hade Sven Göran fått den fixa idéen att ha sin egen vilja, och utan prut skulle du döpas till Blenda.”
”Är då ej Blenda ett bra namn, mamma?”