Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Abra’m!
Mamma!
Eli’!
Hvar ä’ falle? – ropade han ideligen, men ingen svarade, ty ingen visste rätt hvarföre Gunnar stannat efter dem vid kyrkan, blott sägande att han skulle tala vid någon.
Mor Ingrid gick genast in i stugan, och Abraham sysslade med frånspänningen, men Lena och Elin stannade ett ögonblick qvar med det andra kyrkfolket, eller snarare – framskredo sakta med dem.
– Nå kors för den skråen Olle!
Ja, han va’ då sin död värd! – sade Lena till en af de hemåtvandrande kyrkogångarena, som på hemvägen berättat henne, att nu hade Olle ändteligen «fått sitt sista besked», för nu var Kongens dom fallen, och han var dömd till döden emedan man nu haft ögonvittnen; ty både Bankesan, Smed- Lars och till och med Lotta hade varit inkallade och slutligen bekänt både sitt eget dåd och afgifvit sitt vittnesmål, hvilket denna gång just derföre togs i beräkning, att det var så ofrivilligt, hade så alldeles icke att göra med deras egen sak, fastän detta vittnesmål var gifvet af illa kända personer, hvaraf Bankesan till och med lidit straff för stöld.
Och dessutom hade Olles eget förfarande, under denna sednare tid, skärpt hans dom, ty han hade nu åter börjat oupphörligt ändra uppgifter, stundom till och med bekänt sig brottslig, men, som han sedan sade, detta blott för att få nåd, samt derefter tagit igen sina ord, svurit de rysligaste eder på att han vore oskyldig, skyllt brottet ifrån sig på åtskilliga andra, samt äfven derpå aflagt hjertskakande eder, helst hvar och en tydligt visste, att de voro alldeles i grund falska.
Han hade, med ett ord, krånglat, och så mångfaldiga gånger blifvit beslagen med tvätalan och klart i dagen liggande lögner och osannfärdiga berättelser, som sjelfva Breitfeldt, och hade äfven lika få som ömade för hans hårda öde, som denna stackars usla varelse.
– Ja minsann, bör icke han dö, och det på det skamligaste vis – fortfor Lena – för det va’ i alla tider den uschlaste skråe jag vet, ilaker och illistiger på alla sätt.
Jag glömmer aldrig när han ville skylla stora herregålsstölda på Gunnar och mig, den galgfogeln!
Nej, han bör ha ’et, allt hva’ han får.
– Hu! att du kan tala så! – sade Elin i mild, men ändå förebrående ton.
– Att du kan tänka och tala så, och det i dag till!
Ack! lärde vi icke af Honom försoning och öfverseende?
Och böra vi ej vakta oss att så hårdt fördöma?
«Dömer icke, så varen j icke dömda», säger ju skriften, och om jag tordes förklara de orden efter mitt begrepp, så ligger deruti ett förbud för oss menniskor att döma öfver våra likar, åtminstone allt för hårdt och strängt.
Ja, för min del säger jag uppriktigt, att jag icke tycker vi hafva rätt att lifdöma en menniska, ett Guds beläte.
Huru veta väl vi – svaga, kortsynta dödlige – om hon ej behöfver ett längre lif här i tiden, för att försona sina brott eller – – – bevisa sin oskuld; ty der menniskor skola döma, der är säkert orättvisa och väld mången gång med i domen.
Tänk bara dig sjelf, käraste Lena: du fördömer den stackars olycklige Olle, till stor del af hämnd för att han velat påbörda dig en stor synd; men det är ändå intet rätt, ty hvar sak bör väl vara för sig, om rättvisa på jorden skall kunna finnas, eller huru, Lena lilla?
– Asch! – svarade Lena.
– De’ vet väl jag, det!
Och jag för min del, jag förlåter aldrig Olle, så gammal jag blir.
Elin suckade och gick in i stugan, utanför hvilken detta samtal slutat; grannqvinnorna nickade farväl åt Lena, begåfvo sig vidare på hemvägen och hviskade sinsimellan:
«Nu har ho’ börjat predika igen, fast kyrkherrn va’ så åt ’na för ’et vid husförhöret i fjol höstas.» – «Ja varsch!» svarade en annan, «nu predikar ho’ änna käckt och med go’a gåfver, mö’et bättre än ho predikare-Annika frå’ Götheborg, som stal ullshawlen frå’ Kajsa.»
– Gud vet hvad Gunnar fick för förhinder – sade Lena, sedan hon slagit upp kål och delat «eftermaten» till alla sina middagsätare – vet j det, svärmora? eller du, Abraham?
– Dela intet något fläsk till mig, kära Lena – svarade mor Ingrid – jag orkar ej eftermat i dag, utan lägg det till Gunnars del, för han kommer väl fram på sta’n.22
Han sade att han hade angeläget, som icke tålde uppskof, att tala om med någon, men han hann ej säga med hvem, när han hjelpte mig opp i kärran, för Bläsa’ ville intet stå stilla.
Men han kommer nog snart – tillade hon vidare, men satt sedan försänkt i djupa tankar, endast läppjande på ett par skedar kål, och derefter bortsättande fatet.
– Va’ grönkål’n intet bra, svärmora, efter j intet äter’n? – frågade
Lena med ovanlig mildhet.
– Jo bevars! mycket rar och galant – svarade mor Ingrid – men jag orkar hvarken grönkål eller hvad det vore i dag.
– Jag ska’ koka er en tår kaffe i eftermiddag – hviskade Lena, men mor Ingrid bara nickade till tack och svar, och förfogade sig bort till sin säng.
Eftermiddagen var mer än vanligt tyst.
Den gamla kände sig så matt och illamående, att hon lade sig, drog igen sänggardinerne, och alla trodde att hon sof, utom hon sjelf, ty hon visste det.
Lena satte sig med en psalmbok i handen, nickade och läste deruti, men sedan den åtskilliga gånger fallit ur handen ned på golfvet och åter blifvit upptagen, satt den nu upp och ned i läsarinnans hand, och i den ställningen betraktade psalmboken den bakåt-lutade, half-gapande och helt-sofvande Lena.
Abraham begaf sig ut åt ladan och mediterade icke heller så länge öfver denna verldens fåfänglighet, utan tog sig en liten ljuflig söndags-tupplur, på sjelfva botten i ladan, ty allt foder var mest slut.
Lotta hade bedt sig lof att gå bort till en af sina läskamrater, ty om vi hafva förgätit att säga det förut, si göra vi det nu, och förkunna således, att Lotta fick i år gå med de andra läsbarnen och läsa för kyrkoherden, alla måndagar och torsdagar, och att hon gjorde detta med temligt beröm, hvaraf dock största delen borde tillfallit Elin, och gjorde det äfven inom den klarsynte läraren.
Elin hade lofvat lille Gustaf att roa honom och tog honom derföre med sig ned till sjöstranden, gick på en gång tankfull och oupphörligt jollrande med gossen ner till den der stenen, som vi känna af gammalt, der hon och Gunnar suttit ett par gånger under den förflutna sommaren, som för Elin tycktes så alldeles olik denna, fast allt yttre såg ut på samma sätt.
– Söta, go’a Eli! kasta pannkaka! – bad Gustaf, och Elin samlade i sitt förkläde en hel mängd små platta stenar och kastade dem utåt sjön, just icke med särdeles konstfärdighet eller styrka, ty de flesta «föll’ i hafvet som en sten» utan att, som Gustaf ville, hoppa ett enda skutt, men någon gång gjorde stenen ett litet hopp innan den plumsade ned, och då jublade lille Gustaf och klappade händer.
– Eli’ kan dålit.
Falle kan bätter – sade Gustaf, sedan Elin en lång stund förgäfves försökt att få stenen till att hoppa på vattenytan.
– Ja, hvad kan intet falle göra bättre än alla andra! – svarade Elin, och förnekade härvid icke det inslinktlika behof man har att berömma och upphöja den man älskar, så ofta äfven det ringaste tillfälle dertill bjudes.
Gustaf försökte sjelf att kasta «pannkaka», men de små stenarne kommo ej en aln ifrån honom, och alltid åt ett annat håll än han ämnat.
Elin smålog deråt och plockade under tiden några stora förgät-mig-ej, som stodo alldeles i vattenbrynet.
Hon betraktade dem länge tankfull och tyst, medan Gustaf lekte med stenarne.
Slutligen kommo stora tårar i hennes ögon, utan att hon rätt visste hvarföre.
Himlen, sjön, luften, tystnaden, den lilla blå blomman, hela naturen var så skön, så rik på behag, att det likasom blef för mycket.
Anden ville svinga sig upp i högre rymder, sväfva från det ena älskeliga föremålet till det andra, och då den kände sin oförmåga, tårades ögat, och något smärtfullt pressade bröstet och bevisade, att menniskan behöfver mera än bara njutning för alla yttre sinnen.
Men detta mera, huru olika ser det icke ut för hvar och en!
För Elin tog det dock ingen annan form än – – – Gunnar.
Det var han som felades henne, det var han som allena varit mer än allt det sköna och herrliga som låg utbredt för Elins blickar, det var han för hvilken hon velat gifva hela den öfriga verlden, om val hade stått henne fritt.
– Se der är han! – utropade lille Gustaf, just när Elin som allra lifligast i sina tankar qvarhöll bilden af Gunnar, hvilken hon funnit alldeles omöjlig att derifrån bannlysa.
Hon rodnade och reste sig hastigt upp.
– Falle! falle! – ropade gossen, ty Gunnar kom verkligen strandvägen från kyrkan, och hörsammande lille Gustafs kallelse, kom han äfven ned till sjöstranden.
– Falle lille! kasta pannkaka!
Käre falle, slå en pannkaka åt mig! – ropade Gustaf i ett, i ett.
Men Gunnar tycktes icke höra detta.
Han stod upprät, med hufvudet högt och blicken stadig fästad på Elin, som stod gent emot honom.
Hans kind var blek som dödsengelns, och allt lif tycktes koncentrerat sig i ögat.
– Huru mår du, Gunnar? – frågade slutligen Elin, som ej stod ut med hans skarpa, oafvända blick, och som bemärkte hans rysliga blekhet.
– Jag mår bra – svarade Gunnar långsamt – och jag har något att bedja dig om, kära Elin.
– Falle lille, slå en pannkaka, slå en pannkaka! – ropade alltjemt lille Gustaf.
Machinmessigt tog Gunnar en af de platta stenarne, som Elin samlat ihopa, och kastade den med vand och konstfärdig arm ut åt sjön, så att den studsade tillbaka hela sex till åtta gångerne.
Gustaf klappade händer och skrek af glädje, men Gunnar sade:
– En pannkaka till skall jag kasta, om Gustaf se’n vill vara snäll och gå och plocka alla de der gula blomstren, som stå der borta vid alebusken, och så alla de der hvitsippera, som stå litet längre bort, åt falle.
Gunnar slog ännu en «pannkaka», och när Gustaf jublat deröfver, sprang han villigt bort och började sin blomsterplockning.
Imellertid sade Gunnar till Elin i dyster, allvarlig ton:
– Det var bra att jag träffade dig här, Elin!
Jag ville just bedja dig om något, som du ej får neka mig, ty kanske ber jag dig intet så ofta om något mera: jag vill nemligen tala vid dig, men tala alldeles ostörd vid dig, och det i denna samma qväll, och här nere vid sjöbrädden.
Jag skall fara bort i natt i – – – ett angeläget ärende, och nu har jag hela da’n åtskilligt att bestyra om, och i qväll när de andra gå och lägga sig, då – – – tar jag farväl af alla, och – – går mina färde, för – – jag får åka med någon.
Men se då! – – innan dess vill jag tala med dig, en gång för alla, – – – säga dig – – – Ja, ja, jag vet nog hvad jag vill tala med dig om, och derför Elin, derför skall du i afton intet gå in i din lille kammare och lägga dig, utan du ska’ gå ned hit till sjöstranden, och vänta på mig här, här på denne samme stenen! för jag kommer säkert, bara jag tagit farväl af – – – mor och de andra.
Hör du detta, Elin!
Detta får du intet neka mig, det säger jag dig.
– Jo, käre Gunnar – stammade Elin, som för väl kom ihåg några andra tillfällen, då Gunnar ej varit så blek, eller sett så lugn ut som nu – jo, se det måste jag neka dig, för –
Elin! – sade Gunnar högtidligt.
– Tror du att jag i dag kunde be dig om något slikt, hade jag onda tankar mot dig i sinnet?
Nej, ser du! det är just för att jag vet att jag aldrig kan begå något orätt i qväll, som jag ber dig att få tala med dig, få tala med dig en enda gång till, innan jag – – – reser bort, ty till dig, men dig allena kan jag säga det, att – – – kanske kommer jag intet igen – – – så snart åtminstone.
Elin såg på honom helt noga, och såg – – hvad qvinnan så väl kan se och urskilja, såg – – att Gunnars själ och icke den unga mannens sinnen voro i stark svallning, och att nu vore för henne ingen fara vid Gunnars sida.
Hon hade dessutom denna skyhöga tanka om sin Gunnar, som hvarje qvinna har om den man hon verkligen älskar, antingen han förtjenar det eller icke, och hon satte ett oinskränkt förtroende till hans ord och fullt lit till hans löften, helst han aldrig slösat med dylika, utan tvärtom, ofta sagt till Elin:
«Gå du Elin!
Du som har makt dertill!
Jag ansvarar intet för oss – – – för mig – – längre!»
– Elin visste derföre att hon kunde förlita sig på hans blotta ord, och tryggad för all fara för sig, men intagen af en dödlig oro för denna Gunnars besynnerliga bortresa, sade hon med stadig ton, fast att hjertat slog våldsamt:
– Nå ja, Gunnar!
Jag kommer, jag väntar dig här, men – – – ve öfver den osaliga stund du sveke, hvad du nu lofvat mig!
Nu kom lille Gustaf med alla blommorne, och Gunnar tog gossen, lyftade honom högt upp, tryckte honom hårdt intill sig och kysste honom med liflig värma, sedan sägande till Elin:
– O Elin! honom skall du hylla och mana till allt godt!
Men när Gustaf började jollra och småprata, släppte han ned honom och sade vänligt till honom:
– Spring nu före upp till mamma, och bed henne värma kål åt falle.
Gossen lydde genast och Gunnar vände sig nu åter till Elin:
– Farväl nu, käraste Elin – sade han och räckte henne handen.
– Låt se att du ej sviker ditt löfte i qväll.
Gör du det – – – så tro mig att du ångrar dig.
Ja Elin! du får aldrig mer någon ro, om du ej vill höra hvad jag har att säga dig i qväll.
Under tiden hade de tillsammans vandrat backen uppföre, men nu tog Gunnar längre steg och Elin saktade sina, samt vände dem snart ut åt udden, emedan hon ej ville komma in till de andra och se gråtögd ut.
Med mycken beredvillighet och omsorg framsatte Lena middagsmåltid till Gunnar och frågade honom under tiden hvad som så länge uppehållit honom vid kyrkan.
– Jo – svarade Gunnar – jag kommer att – – – resa bort i ett angeläget ärende i natt.
Jag får åka med någon, och – – – allt det der gjorde vi opp vid kyrkan.
Lena visste att det ej var värdt fråga vidare, ty bland de husbonderättigheter, som Gunnar från början tagit sig och sedan oförminskade bibehållit, var att aldrig för Lena redogöra mer än han fann nödigt, och Lena, nyfiken samt pockande på alla andras förtroende, vågade det dock icke med Gunnar.
En qvinna, som älskar en man och af honom icke är älskad tillbaka, blir ändå alltid i det hela hans slaf och viker för hans minsta vilja, äfven om hon mot hela den öfriga verlden skulle vara aldrig så trotsig och oböjlig.
Gunnar gaf Lena allahanda nödvändiga föreskrifter, om huru med det eller det skulle förfaras under hans bortovaro, «ifall» – sade han – «denna kunde blifva längre än – – – ämnadt.»
Lena hörde uppmärksamt på och frågade noga om somligt, men märkte icke att Gunnar hvarken åt kål eller fläsk, utan behändigt lade det sednare på ett fat i skåpet, der Lena förvarade mera dylikt, och slog kålen tillbaka i grytan, när Lena gick ut och in i köket.
Men den gamla modern, der borta i sängen, och som alla trodde sofva, hon – – – märkte allt och såg äfven hur likblek och sig alldeles olik Gunnar var; ty annars hade han ett af dessa lifliga, rörliga anleten, som så fullkomligt återspegla alla själens och hjertats intryck, att den, som kände honom, kunde i hans drag läsa, alldeles som uti en bok.
nu var denna bok alldeles tillsluten och förstenad.
Man kunde se intet af allt det som föregick inom Gunnar, ty hans uttrycksfulla, starkt utmärkta drag voro alla som marmor, och nu först låg det fullkomligt i dagen, huru sköna och ädla dessa drag verkligen voro, huru litet behof de hade af anletets vanliga färgspel, för att ändå kunna tjena till modell för en Hektor eller Ney, om inbillningen allena skulle forma en bild af dessa tvänne – forntids- och nutids-heroer.
Gunnar gick sedan ut, och gaf allahanda föreskrifter och förhållningsordres till den tröge och söndags-sömnige Abraham, som inom sig tyckte, att «husbond’ kunde gerna skjutit upp sin resa litet grand längre, så att han (Abraham) kunde fått sofvit litet grand mera».
– Hör du hvad jag säger, och kommer du ihåg det? – frågade Gunnar slutligen, när Abraham hvarken svarade ja eller nej, eller ens såg opp.
– Ja varsch! – svarade Abraham – och dessutom så kommer husbond’ fälle hem, långt innan de sakera ska’ göras.
– Åh, det kan vara osäkert – genmälte Gunnar och föreskref vidare.
Fram mot aftonen plockade han ut litet kläder åt sig, men ville hvarken hafva «vägamat» eller några kontanta penningar med sig, utan gaf Lena allt det lilla han deraf egde.
När han slutat alla förberedelserna till sin resa, gick han med en viss oro och häftighet rundtomkring i stugan, fästade ögonen än på ett, än på ett annat föremål, men oftast på de hopdragna gardinerna framför moderns säng.
En gång höllo hans ögon på att blifva honom öfvermäktiga, och för att ingen skulle märka det, emedan alla voro samlade i stugan, till den sparsamma aftonmåltiden, frågade han: «Hvar är Lotta?» ty han hade icke saknat henne förut, – – hon, som, sig ovetande, dock så våldsamt ingripit i hans lefnads väf; – men då Lena svarade: «Jag lofvade henne att gå bort och stanna borta tills underst bitida i måra, efter hon sett snällt efter lille Gustaf och allt annat, medan vi va’ i kyrka’» – så tänkte Gunnar:
«det var förträffligt!» ty han kunde ändå aldrig lära sig att tåla Lotta, visst icke för hennes vittnesmål, eller de vittnen som detta framkallat, utan just för att hon tålde honom så allt för mycket.
(Sådana äro männerne!)
Dessutom hade han flera gånger på dagen tänkt sig Lotta såsom en stötesten, ett hinder för att få sin önskan uppfylld att om aftonen få tala med Elin.
Nu var just detta hinder borta, och i ett så mörkt sinne, som Gunnars närvarande, är hvarje, aldrig så svag, ljusstråle välkommen.
Gunnar åt icke ens i afton, ej heller Elin, och minst mor Ingrid, men hon satte sig upp, drog bort gardinerne och mättade än en gång sin blick med denna åsyn af Gunnar, som på hela vida jorden var det enda och sista föremål, som hade värde för henne.
Allt som hon betraktade honom, föllo sakta tårar nedför de fårade kinderne, men ingen såg dem, icke ens han, för hvilken de runno.
De delade de mesta qvinnotårars öde, de voro osynliga, på samma gång som – oräkneliga.
– Skall du intet lägga dig att sofva en stund först, innan du går? – frågade Lena, när det började draga ut på aftonen, utan att Gunnar hvarken tycktes vilja lägga sig eller begifva sig bort.
– Nej – sade han hastigt, och bortjagade den här af djupa tankar, i hvilka han satt försjunken.
– Nej, tvärtom!
Jag skall väl taga farväl af eder alla, och sedan – – gå mina färde.
Men han rörde sig dock icke från stället.
– God natt! – sade Elin och skyndade ut i sin kammare.
Hon tyckte att Gunnar såg så hemsk ut.
Hon stod ej ut med denna anblick.
Hon kände på sig att mycket ondt var i luften som skulle ned, ned och krossa dem alla; men hon kunde omöjligen reda, huru detta onda egentligen såg ut.
När Elin var gången, uppstod ändteligen Gunnar och gick bort till moderns säng, slog alldeles undan gardinen, satte sig på sängkanten, och tog den gamlas utmärglade hand uti sina.
– Farväl, mor! – sade han, och ögonen blefvo dock våta, fast han alldeles icke förändrade röst.
– Farväl!
– – Jag reser nu bort.
Gud vet när jag kommer åter.
J som ä’ gammal kan båd’ dö och lefva på den tiden, och Gud vare alltid med er, både i lif och död!
Farväl, käraste mor!
Vi råkas – – – säkert snart, det känner jag alldeles på mig.
Farväl, Gud vare hos eder!
Och härmed tryckte han de knotiga händerne till sitt ansigte och sina bleka läppar.
Modren gjorde intet, svarade intet, tryckte blott sonens färglösa kinder med sina magra händer, och sedan hans händer till sina gråtande ögon, men intet hörbart ord gick öfver hennes läppar.
När sonen gick, vände sig modern åt väggen, och Gunnar drog åter för gardinerne.
– Farväl, Lena! – sade Gunnar.
– Tack ska’ du ha’ – tillade han, men orden ville ej ut, det stod för bjert för honom i denna stund, att han egentligen icke kunde tacka Lena, att all hans olycka ändå ursprungligen kom från henne.
Men han kände nu dock intet agg till henne, ville icke hafva något sådant, räckte henne äfven vänligt handen, och sade än en gång:
– Farväl, kära Lena!
Lofva mig, ack! lofva mig att – vara god mot mor – – nu och i allan tid.
– Ja ja men! jag har väl intet annat var’t – menade Lena.
Gunnar gick nu bort till lille Gustafs vagga.
Han slumrade redan godt, och den leende munnen utvisade, att han drömde om något gladt och förnöjsamt.
– God natt med dig, du lille stackare! – sade Gunnar och lutade sig ned mot barnet.
– Sof godt, och måtte Guds englar ledsaga dig – – efter jag
– – Dig tror jag intet jag kunde hata, tog du än lifvet utaf mig – fortfor han, alldeles för sig sjelf, medan han betraktade det så sött och lugnt slumrande barnet.
– Farväl, käre Abraham! – slutade han.
– Gör allt som jag sagt ’et, och var flitig och snäll, så går dig allt väl.
Åh nej, blif du stilla och lägg dig att sofva, du behöfver alls intet följa med mig; – jag går fort – tillade Gunnar och kastade ännu en lång blick rundtomkring stugan, ännu en våt blick åt den slutna sängen, och försvann sedan genom stugans låga dörr, och – – skyndade ned till sjöstranden.
Under hela vägen dit ned sade han hvarannan gång till sig sjelf: «Hon är der!
Hon är der icke!» Och vi! vi göra alldeles så med, ty vi veta det icke sjelfva, förr än vi tittat in i Elins kammare och utspanat det.
När Elin sjelf kommit in i den om aftonen, efter sitt korta «godnatt», var hon i en gruflig tvekan och strid med sig sjelf, om hon skulle hörsamma Gunnars enträgna begäran eller icke; gå eller stanna qvar.
Hon visste ej, om hon skulle anse Lottas tillfälliga bortovaro såsom ett tecken att Gud befallde henne gå, efter han röjde undan hindren, eller såsom en frestelse af satan att göra det illa var.
Hon stridde med sig sjelf om dessa båda meningar, och hade icke hunnit besluta sig till hvarken det ena eller andra, då hon hör, huru Gunnar störtar ur stugan, och ser, huru han med snabba, ilande steg tager vägen ned åt sjöstranden.
Bilder från Italien
Skrifna i brefform, utan egentligt sammanhang med hvarandra är jag fullt medveten om, att dessa ”Bilder” hvarken ega det värde eller den afrundning som höfves för att försvara deras utgifvande i bokform.
Men tanken på, att äfven de svagaste solglimtar från Södern bör kunna verka upplifvande i vår kulna Nord, har likväl gifvit mig mod att våga försöket.
Döm icke strängt läsare, hoppas icke på lärdom och konsthistoria, och kanske skall du då icke allt för mycket ångra, att du tagit min bok i handen.
Förf:n.
Från Sicilien.
Palermo 1
Palermo:
En morgonpromenad.
— Capella Palatina 7
» Ett besök i capucinerklostret.
— Museum.
— Monreale 15
Girgenti:
Fata morgana.
— En parasollhistoria.
— Grekiska templen.
— Farväl 24
Syrakusa:
Ankomst.
— Svikna förhoppningar.
— En vandring 33
En riktig »röfvarehistoria» 43
På vägen:
En blick på Catania.
— Underbara Taormina 51
I Taormina: Etna.
— Spridda minnen.
— Söndagsstämning.
— Endast natur 60
I Taormina:
Honung och marmor.
— En garibaldist.
— Litet om seder och bruk.
— Vid sjön 69
En teterrepresentation i Taormina.
Afsked från Sicilien 79
Italienska causerier.
En Karnavalsdag i Neapel 89
En tarantella 95
Capri 102
Sagan om Anacapri 109
Klosterlif 118
S:ta Rosalies kapell:
Ett julminne från Palermo 127
En påskdag i Rom 134
Huru vi besågo Herculanum 140
FRÅN SICILIEN.
Resan från Marseille blef mycket svår.
Fartyget krängde förfärligt, vågorna slogo oupphörligt öfver däcket och synranden utgjordes af blott en enda kokande, rytande vattenmassa.
Kaptenen påstod visserligen, att det var »une belle mer», men i sådant fall har jag det djupaste medlidande med hans erfarenhet.
Emellertid voro vi nu framme.
Solbelyst och lockande låg Palermo, Siciliens hufvudstad, »La Felice», som den så betecknande kallas, der på stranden med sin halfkrans af violettröda härligt skiftande berg bakom sig; sakta sänktes ankaret; en hel flottilj af brokigt målade båtar ilade oss till mötes, framdrifna af smärta, mörkhyade roddare; himmeln hvälfde sig klar och blå, ack så blå! öfver våra hufvuden — glömda voro nu sjösjuka och alla obehag.
Allt hade lemnat rum för denna känsla af häpnadsfull undran, fattigdomens undran öfver rikedomens öfverflöd, som väl fattar en hvar, hvilken för första gången sätter sin fot på Italiens jord.
Första veckan försvann som i en dröm.
Jag kände mig lika famlande och osäker som en fånge, hvilken med ens från sitt skumma, dystra fängelse blifvit förflyttad till glänsande prakt och ljus.
Jag tordes knapt röra mig af fruktan att vakna, och blott så småningom vänjde sig blicken vid de färgkraftiga, praktfulla taflorna.
Palermos belägenhet är i sanning beundransvärd.
Det är som om hela staden låg och gungade på de glänsande, solbelysta vågorna, fasthållen endast af den mjukt bugtande bergskedjan der bakom, hvars stundligen vexlande färgspel man aldrig tröttnar att beundra.