Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r bestämt den bristsumma, som genom allmänna bevilln:n bör fyllas, så skulle man svårligen kunna förneka, det R.
St:r vore alldeles oefterrättliga och att deras tillgörandeu innebure den största motsägelse mot hvarandra.
Jag vill snarare härleda de stadganden, som nu linnes i Bevilln:s-Förordn:n, ifrån en tid, då desammas bokstafliga tillämpning var af. behofvet påkallad, i anseende till de betydliga 400 Den 27 Maj e. m. bevilln:s-belopp, sorn då erfordrades för Statsbristeus betäckande, ty vi veta allt för väl, att just den Statsbristsumma, som skalle betäckas, på den tid då nu gällande bevilln:s-grunden först började tillämpas, var flerdubbelt större än nu, likasom att fastighetsvärdena dä voro vida lägre, hvaraf följer, att dessa bevilln:sgrunder voro riktiga, ehuru de nu, till följd af inträffade förändringar, icke ega den tillämplighet, som de hade i begynnelsen.
Jag tillräknar visst icke de sista Riksdagarnes Bevilln.Utsk. såsom något fel, att de vandrat så tillsägandes uppå den gamla stråten och låtit dessa detaljbestämmelser qvarstå, men det hade måhända varit nyttigt och kanske nödigt, att detta Utsk. uti sitt Utlåt, om den allmänna beviiln:n hade fästat R.
St:rs upmärksamlict på de i snart sagdt alla rigtuingar af det industriella lif— vet inträffade ändringar och omhvälfningar, hvarigenom nya grunder för den allmänna bevillnms utgörande varit beliöfliga att utfinnas och stadgas, men när nu så icke skett, utan BevillmsFörordn:n innefattar ännu i det närmaste samma stadganden som Bevilln:s-Förordn:n af 1812 och 1815, så hade Bevilln.Utsk. bordt påyrka att dessa stadganden skulle, så vidt möjligt vore, ordagrant och kraftfullt tillämpas, för att derigenom söka ådagalägga huruvida och i hvad mån förändringar i densamma voro behöfliga.
Jag skulle nemi. tro, att genom en sådan sträng tillämpning af författningen för ett år, t. ex. näst före en Riksdag, så skulle man genom sammandrag af taxeringslängderna hafva kommit till kännedom, om hvilka klasser i samhället, som i sjelfva verket vore efter de stadgade grunderna för hårdt beskattade, och man hade derigenom kunnat bereda en rättelse uti de ojemnlieter och verkliga origtigheter, som förefinnas i Bevilln:s-Förordn:n.
Att nu genom en återremiss vinna kontroll öfver en rigtig tillämpning af Bevilln:s-Stadgan i den del, hvarom här är fråga, anser jag visserligen vara med mångfaldiga svårigheter förenadt, men jag skulle likväl tro, att om man vill saken, så bör det åtminstone icke höra till omöjligheterna, att uti en eller annan § af Bevilln:s-Förordn:n inlägga en sådan ordalydelse, hvarigenom taxeringsmännen icke må anse sig berättigade, att så godtyckligt, som nu skett, förfara, ty, säga hvad man vill, det är och blir en hög grad af godtycke, då man kan tillåta sig, att taxera en näring så lågt att den inkomst, hvarför man påför dess idkare bevilln. icke ens är tillräcklig att underhålla honom och hans familj under två månader, och ännu mindre under alla tolf månaderne af året.
Jag anser således en återremiss af denna fråga verkligen vara af behofvet påkallad och fullföljer min anhållan i delta afseende.
Uti ingen fråga har jag för min del ansett en återremiss vara så ändamålslös som i denna.
Sedan jag yttrade mig hafva tvenne af Utsk:s ledamöter uplyst hvad jag önskade få veta, nemi. att Utsk. har verkligen allvarligt behandlat denna fråga och förgäfves sökt finna sådane kontroller, som motionären åsyftat.
Den 27 Maj e. m. 401 åsyftat.
Jag har förut sagt, att jag instämmer med Utsk. deri, att afslå den enda kontroll, som motionären upgifvit.
När nu Utsk. icke efter alfvarligt arbete i frågan har kunnat finna några sådana kontroller, så hafva väl de ledamöter, som nu yrkat återremiss af Betänk, med föreläggande för Utsk. att ytterligare fundera på saken, bordt framställa några speciella förslag.
Jag har likväl icke hört några sådane af dem, som yrkat återremiss.
Den siste värde talaren har visserligen sagt, att det icke vore omöjligt att i någon § af Bevllln:s-Förordn:n inlägga ett sådant stadgande, som skärpte föreskrifterna i afseende pä TaxeringsKomitéens åliggande.
Det vore väl om man så kunde göra, men jag hade önskat, att den siste värde talaren hade upgifvit ett bestämdt förslag till den åsyftade skärpningen.
När nu icke någon sådan ledning lemnäs för Bevilln.Utsk., och Utsk. har förklarat sig icke kunna utfinna några kontroller, så hemställer jag om man har någon förhoppning att Utsk. skall kunna utfinna några sådane, och på sådan grund kan jag icke biträda det gjorda yrkandet af återremiss.
Efter först till bifall å Utsk:s ifrågavande hemställan och sedermera till återremiss framställde propos:r, som besvarades med blandade Ja och Nej, blef förnyad propos. till bifall framställd och åter besvarad med Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han ansåg
Den, sora bifaller Bevilln.Utsk:s, i sammanhang med framställningen ronde 116:de och 125:te §§:ne af Bevilln:s-Förordn:n gjorda hemställan, att Hr Flachs i ämnet väckta motion må lemnäs utan afseende, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot berörde hemställan gjorde anmärkmr föranleda till återremiss.
Nej — 24. 36:te punkten, an g: de §:n 432.
De många uplysande facta och andra omständigheter, som under discussionen öfver de genomgångne delarne af Bevilln:s-Förordn:n blifvit af åtskilliga bland R. o. Ad:s ledamöter framdragne för att styrka den origtiga taxering, som eger rum, serdeles i fråga om handelsrörelsen, 7 H. 26 402 Den 27 Maj e. m. vittna nogsamt derom, att den i Bevilln:s-Förordn:n stadgade edgång icke är i sjelfva verket af någon betydelse, ty vore den det, och vederbönde taxeringsman alltså fästade tillbörligt afseende på det löfte de genom denna edgång aflägga, så är det utan allt tvifvel, att taxerings-åtgärderna skulle medföra ett helt annat resultat än det, som vi alltför väl känna vara förhållandet.
När nu öfvertygelsen således måste vara stadgad derom, att edgång för taxeringsmännen ingalunda medför den verkan, som lagstiftaren åsyftat, tager jag mig friheten att föreslå, det ifrågavar:de edgång mätte för framtiden helt och hållet uphöra.
Man har åtminstone icke då det skälet alt framdraga, att taxeringsmännen på ed och samvete verkställt sitt npdrag, och tilläfventyrs skulle då oftare än nu någon möjlighet finnas alt åstadkomma rättelse i en taxeringsåtgärd, i st. f. att f. n. man i de flesta fall icke kan vinna någon ändring deruti, emedan del alltid heter, att det är på taxeringsmanna-eden, som beskattningen blifvit verkställd, så att dervid måste bero.
Jag gör della förslag äfven derföre, att jag har någon anledn. att tro, det ett beslut om taxeringsmanna-edens uphörande är af ett annat Stånd fattadt.
Men vinner jag icke något understöd af andra R. o. Adis ledamöter för detta mitt förslag, så vill jag visserligen derifrån afstå, utan att likväl kunna någonsin betrakta denna ed annorlunda än såsom en formalitet, hvilken mängden iakttager, utan att pä vigten och värdet af eden fästa det ringaste afseende.
Gr. af Ugglas: Inom Utsk. har jag förfäktat samma åsigt som Hr Printzensköld nu framställt.
Jag har icke allenast med kännedom om huru det tillgår, utan äfven med min upfatlning af huru snart sagdt meningen är att Bevillnis-Förordmn skall tillämpas, ansett denna edgång vara icke allenast ett oting, utan äfven någonting plågsamt för en hederlig och rättskaffens man att gä.
Detta har också af Bevilln.Utsk. vid denna Riksdag blifvit erkändl.
Utsk. har gjort en liten förändring i eden, hvarigenom man skulle komma alt gå denna ed, utan att vara så noga bunden att följa Bevillms-Förordms föreskrifter.
Der står nemi.:: ”att vid tillämpning af föreskrifterna i Bevilln:s-Förordn:n påföra hvarje förekommande skattskyldig person den beskattning han bör vidkännas.”
Detta kan sålunda lemna en latitud åt hvar och en, att påföra en person den bevilln., som han tycker att denne, enl.
Bevillms-Förordms anda, bör hafva, men i sådant fall hemställer jag hvad vigt edgången då eger och om den icke då skall komma att blifva i oträngdt mål missbrukad.
För en person, som icke kan parlamentera med sin känsla och sin upfattiiing af Bevillms-Förordms stadgande och sättet för dess tillämpning, blifver eden ytterst plågsam, emedan besluten gång på gång äro rakt stridande emot hvad han anser att efter Bevillms-Förordms bokstaf, besluten egentligen borde vara.
Jag förenar mig således med Hr Printzensköld uti hans begäran derom, att denna ed - Den 27 Maj e. m. 403 gång måtte borttagas och har äfven sett att PresteSt. i dag på f. m. genom votering beslutat densammas borttagande.
Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinhold: 1 öfverensstämmelse med den erfarenhet jag inhemtat i de Taxerings-Komitéer, uti hvilka jag deltagit, kan jag icke annat än förena mig med de ledamöter, som yttrat sig ur den åsigten, att taxeringsmannaeden borde borttagas.
Taxeringsman nen tillförbindes der alt pålägga hvarje skattskyldig person den bevilln., som lian bör vidkännas.
Det ordet bör, utan att något vidare derom finnes stadgadt huruvida afgiften skall bestämmas ordagrannt efter den §:s föreskrift, med hvars tillämpning afgiften pålägges, eller om det skall ske efter det minimi-belopp, som för hvarje län är upgifvet, detta ord, säger jag, hvilar tungt på hvarje hederlig mans samvete, som går denna ed, och jag nekar icke att då jag första gången deltog såsom taxeringsman, ansåg jag mig hafva vid det första målet, som förekom, nära nog underhandlat med den gångna eden.
Jag kan således icke annat finna än alt densamma antingen bör helt och hållet borttagas, eller också få en helt annan ordalydelse och form.
Helst anser jag den likväl böra alldeles borttagas och taxeringsmannen icke vara pligtig att gå ed, när lian sätter sig till taxerings-arbetet.
Det är i alla fall hans öfvertygelse, hvars talan lian skall föra, och gör han icke det utan edgång, så lärer icke heller edgången hjelpa.
Jag kan icke dela de åsigter, som här af 3:ne talare blifvit uttryckta.
Edgång brukas hos oss i så många fall, vid utöfning af så mångå befattningar, att jag icke inser hvarföre den skulle vara mindre lämplig för taxeringsman än vid många andra tillfällen.
Vid tillförordnande af hvarje embetsman, vid utöfvande af Riksdagsmanna-befattning, aflägger man ed alt handla efter bästa förstånd och samvete.
Vid utöfning af en befattning af så grannlaga beskaffenhet, som den ifrågavar:de, der man ofta nödgas stöta personer, som man icke skulle vilja stöta, der man ofta kan befinna sig uti en ganska kinkig belägenhet, tycker jag för min del, att den upmaning, den förbindelse, det åliggande, som edgången innefattar för den, som tillträder denna befattning, att upfylla sin pligt, är fullt ut lika mycket på sin plats, som i många andra fall, der en sådan ed pålägges.
Om en sådan edgång hittills varit bruklig, och R.
Sl:r vid denna Riksdag skulle borttaga den, hvad blefve följden deraf? ulan tvifvel den, att taxerings-männen, om de hittills icke i allo upfyllt sina åligganden, skulle anse sig hädanefter vara ändå mycket mindre dertill förbundna.
Man skulle ressonera så, att R.
St:r tilläfventyrs, tänkande på det sätt, som af en talare nyss här blifvit yttradt, och hvilket yttrande jag ansåg mig pligtig alt uptaga, icke ens sjelfve haft för afsigt, att hela den bevilln., som i Bevilln:s-Förordn:n är bestämd, skall utgå, och derföre hafva de, just lill följd af en sådan öfvertygelse, alt bevil!n:n icke bör utgå, borttagit den ed, som taxe 26 * 404 Den 27 M aj e. m. ringsmännen hittills, i öfverensstämmelse med Bevilln:s-Förordn:s föreskrifter, bordt gå.
Det vore möjligt, att sådana tankar gjorde sig gällande hos en eller annan taxeringsman, och vi skulle då hafva att befara, att Taxerings-Komitcerna skulle handla än mindre ändamålsenligt hädanefter än de hittills gjort, samt taxeringen komma att verkställas ännu mycket sämre.
Jag tror mig hafva under discussionen öfver den nyss afhandlade §:n tydligen ådagalagt, alt jag icke anser lämpligt att vidtaga kontroller, som kunde blifva förhatliga, och som tilläfventyrs icke skulle föranleda till något annat, än att röja den redbare mannens ställning, under det att de icke skulle vara tillräckligt verksamma för ändamålet.
Jag har derföre ansett alltsammans beroende af taxeringsmännens skicklighet, nit och omdöme.
Jag lägger dervid vigt på ordet nit, hvilket jag tror vara hufvudsaken, och då jaganser pdgång i detta fall lika som i så många andra, såsom en lämplig erinran derom, en upmaning till taxeringsmännen, att handla med det nit och den grannlagenhet man af dem kan fordra, så anser jag mig härigenom hafva tillräckligt utvecklat de skäl, på hvilka jag tror mig böra bygga mitt tillstyrkande att edgången må bibehållas.
Jag får derföre för min del afstyrka bifall till de sisla värde talarnes yrkanden i denna del.
Den, som med noggrannhet genomläser denna ed och ser deraf, huru en taxeringsman skall förbinda sig att påföra hvarje förekommande skattskyldig person den beskattning han bör vidkännas, och som derjemte har hört de discussioner, hvilka inom detta RiksStånd förekommit om denna författning, samt deraf inhemtat, huru olika man här har tolkat de serskilda stadganderna, den, som derjemte erfarit, hvilka skiljaktigheter, som upstått emellan K.
KammarR:ns egne ledamöter, om hvad som är det rätta, han skall naturligtvis finna, att denna ed år ganska vådlig.
Hvem kan säga ovilkorligen, att han har taxerat rätt och bekräfta det med ed?
det lärer väl ingen kunna göra, om han tänker rätt på saken.
Om man äfven anser, att bevillnm tilläfventyrs, på grund af den ed taxeringsmännen undergått, blefve något högre uttaxerad, så skulle likaväl den vinst man derigenom kunde göra, vara högst obetydlig, i jemförelse med den förebråelse man måste känna, ifall man samvetsöm! betraktar den frågan, huruvida man aflagt eden rätt eller icke, och då det bör antagas, att till taxeringsman väljas de personer, som hafva mesta förtroendet i orten, så bör man väl icke heller anse edgången såsom något behöfligt band för dem, att handla efter sin öfvertygelse.
Det står äfven i Skriften: ”edert tal skall vara ja! ja! nej! nej! hvad derutöfver, det är syndigt.”
Man är icke ännu så alldeles' öfverens om, huru dermed sammanstå de talrika edgångar, som från fordna dagar ännu qvarstå i våra lagar.
För mången har det till och med utgjort ett ämne för begrundande, huruvida man vill inträda i ett embete, der det åligger alt taga så många eder af personer, som kanske derigenom mången gång komma i en oskyldig sam - Den 27 Maj e. m. 405 vetsångest, huruvida de hafva upfyllt dessa eder, som man ålagt dem.
Tortyren har blifvit afskaffad för kroppen; då bör väl äfven själstortyren försvinna, och jag tror, att här en god början gerna kan göras.
På de grander, som jag nu anfört, vågar jag tro, att denna edgång bör afskaffas, och att äfventyret dervid icke skulle blifva så stort, som man måhända föreställer sig.
Jag instämmer således med Frih. af Ugglas och Hr Printzensköld derutinnan, att vi måtte förena oss med det Stånd, som har själavården till sitt åliggande, och att vi i detta afseende måtte fästa någon tanka på hvad de i' detta fall beslutat.
Skulle det vara kändt af Riddarh.-Sekrehn huru detta beslut liar utfallit, sä, ehuru jag icke betviflar den upgift, som bär blifvit meddelad, skulle det likväl vara så mycket intressentare, att genom honom få en officiel bekräftelse derpå.
I anledn. häraftillkännagafHr Gr. o. Landtm., att prot.- utdr., rörrde pröfningen af förevar:de Betänk., endast från BondeSt. kommit R. o. Ad. tillhanda.
Om man anser, alt i allmänhet för mycket edgångar brukas inom vårt land, så må man tänka på att afskaffa dessa edgångar i alla de fall, der de icke äro nödvändiga, men om man bibehåller dem i så många fall, der de ingalunda i min tanka kunna finnas mera nödvändiga än här, der man vill gifva åt taxeringsmännen all möjlig upmaning att handla pligtenligt, hvarföre skulle man då här borttaga edgången, det kan jag icke inse.
Man har sagt, att denna ed skulle vara en själstortyr, och att då den kroppsliga tortyren vore afskaffad, så borde äfven denna tortyr afskaffas.
Ja! för den samvetslöse kan eden vara en tortyr, men för någon annan kan det icke blifva det, då man naturligtvis icke svurit på något annat, än att handla efter sitt förstånd.
Möjligen kan jag komma i tvekan, om hvad som kan vara det rätta att göra, men detta är visserligen icke det enda fall, der jag kan komma i en kinkig belägenhet, der jag behöfver anstränga mitt förstånd, för att göra det rälta.
Har jag gjort denna ansträngning, så har jag gjort så godt jag kunnat och kan då vara tillfredsställd.
Hvarföre behålla Riksdagsmanna- och vittneseden och många andra eder, t. ex. den, som erlägges af embetsmännen vid tillträde af nya embeten, ehuru de förut erlagt en lika dyr ed.
Med ett ord, låtom oss afskaffa öfverflödiga eder i allmänhet, men låtom oss icke börja med alt afskaffa denna ed, som jag anser nödvändig.
Har man någon anmärkn. att göra emot innehållet af denna edgång, då ina man förändra detsamma, men jag har icke hört någon anmärkn. i detta afseende och de talare, som i det fallet hafva anmärkn:r att göra, borde då begära återremiss i sådan syftning.
Jag har sagt och jag uprepar det, att då kontrollör i afseende pä upgifternas riktighet äro högst svåra att åstadkomma, då Utsk:s ledamöter tillkännagifvit, att de mycket noga öfverlagt om sådane kontroller, men förklarat, att de icke kunnat utfinna dem, 406
Den 27 M aj e. ni. då allting således måste bero på taxeringsmannens omdöme och nit, är det icke då skäl att bibehålla en edgång i detta fall, som förpligtar och upmanar dessa taxeringsman att handla efter sitt bästa förstånd.
Jag respekterar den samvetsömhet, som föranledt flere ledamöter att begära afskaffande af eden, men då så många anmärkn:r under discussionen blifvit gjorda emot det sätt, hvarpå taxeringen verkställes nu, då edgång finnes, så hemställer jag till Hrnne hvad resultatet skulle blifva om taxeringsmahna-eden afskaffades.
För min del instämmer jag i det yttrande Gr.
Då vi vid flera tillfällen aflägga eder, till att börja med student-eden och sedan hela lifvet igenom, hvarföre skall man då afskaffa eden vid denna, såsom mig synes mest grannlaga och kanske mest kinkiga befattning uti hela ens verksamhet?
Jag anhåller om bifall till Utsk.-s
Be tänk. och afslag på Hr Printzenskölds förslag.
I allmänhet hyser jag mycken betänklighet att göra förändringar i sädane former, hvilka från äldre tider vunnit häfd hos Rikets befolkning; och tillämpar denna mia åsigt på det speciella fall, sorn nu är i fråga.
Vi veta huru man har hänvisat till taxeringsmannens heder och samvete, såsom det enda rättesnöret.
Tager man nu bort denna ed, hvad skall det bibringa för begrepp hos en allmänhet, som icke af discussionerna inom detta Stånd inhemtar anledmne dertill ?
Med det obesvärade skick, som man i alla samhällsförhållanden numera eftersträfvar, skulle det möjligen kunna leda till en slutsats, ungefärligen af följande andemening: ”Gud vare lof för godt sjelfsvåld; nu behöfva vi icke vidare fråga efter heder och samvete, utan nu taxera vi efter godtfinnande.”
Den, som är i stånd att tacka Gud för sitt sjelfsvåld, han lärer svårligen kunna bindas af en ed, och den, som icke vårdar heder och samvete utan edgång vid en taxerings-förrättning, han gör det väl icke heller med edgång.
De farhågor, som här blifvit yttrade derför, att Statens inkomster möjligen skulle blifva betydligt förminskade derigenom, att taxeringsmanna-eden borttogs, äro icke grundade, och jag föreställer mig, att någon erfarenhet i taxeringsmanna-åtgärden på landsbygden skall visa detta.
Dessutom är hvarje Taxeringskomité försedd med Kronans ombud, och öfver Taxerings-Komitéen finnas Pröfnings-Komitéér samt derefter KammarR:n, till hvilken Kronans ombud kan gå, och derifrån ända upp tili Högsta Domstolen.
Det är således icke att befara några olycksbringande tilldragelser härvid.
Jag vill vara öppen äfven emot mig sjelf, ehuruväl det talar emot mig.
Det finnes en verklig invändning i min tanka emot edgångens borttagande, och det är att denna ed utgör nu ett skydd för taxeringsmannen emot hans vänijer och bekanta, samt hans ovänner.
Alla hans ovänner kunna nu gerna attackera honom för hans taxeringsålgärder, Den 27 Maj e. m. 407 emedan han alltid har att åberopa sin gångna ed, men detta skulle de möjligen kunna göra på ett mera oförsynt sätt, om denna ed icke funnes.
Jag återkommer i alla fall till den slutsatsen, att den, som icke står såsom en man för sitt ord och sitt samvete utan ed i detta afseende, han gör det icke heller med ed, och jag finnér alltså alla skäl tala för edens borttagande.
Jag gör mig verkligen icke sådana begrepp om edens verkningar, som dem jag hört af Hr Gr.
Sparre upgifvas.
Hr Gr:n har nemi. ibland annat framhållit huruledes det kunde hända, att taxeringsman funnos, som möjligen skulle utan edgång låta serskildta förhållanden och konsiderationer verka på deras handlingssätt, och hvilket Hr Gr:n ansett genom edgången vara förekommet.
Beklagligen bestyrker erfarenheten ett alldeles motsatt förhållande.
Har då icke Gr:n hört omtalas, att äfven andra auktoriteler, som jemväl varit bundna af ed, någon gång låtit konsiderationer gälla framför rättvisan?
Vi sakna icke ens exempel derpå ibland Domare, som svurit
Domare-ed och äro bundna af den lika strängt, som någonsin taxeringsman af den ed de aflägga.
När man således ser, att den af taxeringsmänncn gångna eden icke leder till något ändamål, när man till och med har exempel på huruledes personer öppet låta förslå, att dä man icke kan komma åt sin nästa på annat sätt, så skall man göra det vid taxeringen, så bevisar detta temligen klart, huru pass man sätter värde på edgången, och detta just derföre, att densamma alltför ofta begagnas, ty om jag t. ex. är taxeringsman tio år efter hvarandra, sä skall jag ändock tio gånger svärja laxeringsmanna-eden, ehuru, hvad domare-eden beträffar, den aflägges blott en enda gång.
Möjligen misstager jag mig i förra hänseendet, men säkert är åtminstone, att ny ed mäste afläggas, om jag blir taxeringsman på olika orter.
Ar det då icke bättre, att såsom jag nyss nämnde, afskaffa hela edgången?
För öfrigt får jag, lika med Hr Bråkenhjelm, förklara, att, om man icke är bunden af den ed, som ligger i ens eget samvete, som ligger i det upsåt man bör ega att handla efter bästa förstånd och öfvertygelse, icke förmås man dertill, derigenom alt man aflägger en ed efter gifvet formulär.
Jag tror således, att taxeringsmanuaedens bortskaffande skulle snarare gagna än skada, emedan, såsom Hr Bråkenhjelm nämnt, man nu icke kan tillvita en taxeringsman, att han handlat i högsta måtto partiskt och orättvist, äfven om aldrig så giltiga grunder kunde anföras för en sådan tillvitelse, emedan taxeringsmannen alltid har att trygga sig vid den ed han svurit, och rättighet saknas att offentligen yttra tvifvelsmål om befogenheten af hans handlingssätt.
Om deremot edgången icke funnes, så kunde man för honom med mera kraft framhålla hans förfarande och äfven för framtiden erhålla rättelse uti en oriktig taxering.
Således, om man äfven betraktar edgången ur gagnelighetens synpunkt, så, långt ifrån att Gr.
Sparres sats derigenom bekräftas, skulle jag snarare tro, att motsatsen ådagalägges, och äfven ur denna synpunkt kan jag icke undgå 408 Den 27 Maj e. m. att fullfölja min anhållan om taxeringsmauna-edens afskaffande.
En ledamot har visserligen fästat upmärksamheten derpå, att bevillms-taxeringen är en af de vigtigaste förrättningar man har, och att edgången således dervid borde företrädesvis bibehållas, men jag tillåter mig fråga den värde talaren, om icke han skulle anse t.
ex. beskattningen inom kommunerna vara lika ömtålig och grannlaga i afseende på rättvisa emot den, som skall beskattas.
För dylika åtgärder vet jag icke, alt någon edgång är föreskrifven, men icke desto mindre visar det sig, att vid sådane tillfällen utan edgång utöfvas rättvisa så långt öfvertygelsen och omdömet hos de beskattande sig sträcka.
Jag ser således ej hvarföre icke äfven ett dylikt förfarande bör kunna ega rum, då det gäller att bestämma de skatter, som till Staten skola erläggas.
En värd talare har yttrat sin missbelåtenhet deröfver, att edgång göres af taxeringsman vid hvarje gång Komitéen första gången sammanträder, och att denna edgång bör afskaffas.