Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag såg då, hur fångarne blinkade åt hvarandra, och när den gamle lufvern berättade för ers majestät om sin dotters bortförande, var hans blick så skenhelig och hans rörelser så tvungna, att jag inte kan annat än varna ers majestät."
"Säger du det, Anders", inföll Kung Karl tankfull.
"Ja, ers majestät."
"Vi ska' ändock se, hur det kommer att gå."
"Men nu -- -- --"
"Hvad menar du, Anders?"
"Om ers majestät skulle löpa någon fara."
"Var lugn!
Allt skall gå bra."
En half timme derefter var ryttartruppen på väg till Joseph Tibetskis slott.
Om den gamle polacken ljugit eller sagt sant, det visste naturligtvis hvarken kung Karl eller Anders Trygg.
Den senare höll emellertid sina ögon oaflåtligt fästa på vägvisaren.
Vid passerandet af en hålväg snafvade Anders och föll raklång öfver en trädstubbe.
Detta fall gjorde ett litet uppehåll i marschen.
"Slog du dig?" sporde kungen, som gick framför Anders.
"Nej, men den förbannade vägvisaren, hvart tog han vägen?"
Alla tittade efter den gamle polacken, men ingenstädes syntes ett spår af honom.
"Ja, hvad sade jag", inföll Anders, i det han reste sig upp.
"Hela hans berättelse var ju ingenting annat än en dikt."
"Du har rätt", svarade kungen eftertänksamt.
"Vi måste taga oss i akt."
Han hade knappt fått sista ordet öfver läpparne, då en våldsam rörelse förmärktes i skogen rundt omkring den lilla svenska truppen.
Det brakade i träden och buskarne, och innan svenskarne riktigt hunno sansa sig, voro de omgifna af en öfverlägsen polsk trupp.
"Sådan karnalje", ropade kung Karl. "Han har grundligt lurat oss."
"Men nog skola vi reda oss", inföll Anders Trygg med varm tillförsigt.
Och den fåtaliga svenska truppen redde sig godt en lång stund.
Slutet blef dock, att den blef ännu fastare innesluten.
Karl XII var i en svår klämma.
Natten var halfmörk och rundt omkring ljödo polackernas stridsrop.
Den lilla svenska truppen hade trängt sig tillsammans och stod som en enda man manligt emot de allt mera påträngande fienderna.
Bredvid konungen stod Anders Trygg, och de slag han utdelade voro de kraftigaste.
Massor af polacker stupade för hans och kung Karls svärd.
"Se der, se der", ropade plötsligt Anders.
"Hvad ser du?"
"Den förrädiske polacken, som lurat oss i bakhållet."
"Hvar?"
I stället tog han ett språng och kastade sig handlöst öfver en i en fotsid kappa insvept person och tryckte honom oemotståndligt till marken.
"Släpp mig", hväste polacken och arbetade af alla krafter för att komma lös.
"Nej, din karnalje", ropade Anders.
"Du har lurat oss i detta bakhåll, och derför skall du få lönen."
Med dessa ord lyfte han armen, för att gifva polacken dödshugget, men kung Karl förekom honom.
"Vi ska' föra honom med oss", sade han.
"Döda ej värnlös man."
Då svenskarne efteråt voro ännu värst i klämman, hördes på afstånd en liflig gevärssalva.
Vid åhörandet häraf studsade polackerna tillbaka.
Det var en hjelpsändning, som de ej hade väntat sig.
Efter en half timmes väntan kom en polsk skara i vild flykt och kastade sig in på sina landsmän.
Desse råkade i följd deraf i oordning, och då den innestängda svenska styrkan i detsamma gick bröstgänges till väga, flydde sarmaterna åt alla håll.
Då Karl XII återkom till svenska lägret, möttes han af Lewenhaupt och Rehnsköld.
De hade under ett par timmars tid sökt konungen i lägret, men när de icke funno honom, anade de, att han var ute på äfventyr.
De utsände för den skull en stark trupp ryttare, och det var denna förstärkning, som gjort polackernas försåt om intet.
"Ers majestät är bra oförsigtig", sade Rehnsköld varnande.
"Vi kunde nu ha varit utan konung."
"Och hur skulle det då ha gått med oss och Sverige", inföll Lewenhaupt.
"Ah, så farligt kunde det väl ej bli", inföll kung Karl mildt.
"Se så, mine herrar, sluta nu med förebråelserna."
Derefter vände han sig till Anders Trygg och sade:
"Hvar är förrädaren?"
"Här, ers majestät."
Den gamle polacken leddes fram.
Han var dödsblek och darrade som ett asplöf.
"Nåd", ljöd det från hans skälfvande läppar.
Karl XII betraktade honom några ögonblick, och derpå sade han:
"Du gamle gråhårige syndare, du förtjenar ej nåd, då du så skamligt bedragit mig.
Du får ej heller nåd!"
"O, låt mig få tala med kungen."
"Det är jag, det."
Polacken tog ett steg tillbaka och att döma af hans blickar tänkte han synbarligen:
"Att jag ej visste det förut.
Jag skulle nog då ha tagit bättre mått och steg!"
"Bort med honom", befalde konungen strängt.
"Nåd, nåd!
För den heliga jungfruns skull, skänk mig lifvet!"
"Eländige pultron", utbrast Karl XII harmsen, "du är ej värd att lefva!"
"På hvad sätt skall han dö?" sporde Anders Trygg.
"Häng honom."
En kort stund derefter dinglade den gamle förrädiske polacken i ett af de högsta träden.
Anders Trygg följde derefter Karl XII i alla hans fälttåg.
Han var med vid Bender, vid kalabaliken derstädes, och vid Fredrikshald, der han befann sig i en af löpgrafvarna då den ödesdigra kulan ändade hjeltekonungens lif.
Sorgen blef stor hos honom så väl som hos andra svenskar, ty de insågo nog, att det derefter skulle bli en helt annan tid för landet, såsom det också blef.
Han gömde dock sin sorg inom sig sjelf, och längtade i tysthet efter den dag, då freden skulle bli sluten, och han kunde få återvända till sin hembygd och till Elsa.
Det var en mild och vacker majdag år 1719.
Naturen hade nyligen iklädt sig sin hänförande ljusa, gröna vårdrägt; de frigjorda åarne, bäckarne och floderna dansade i slingrande bugter fram öfver de gröna ängarne, och i den nylöfvade skogen sjöngo foglarne sina tjusande hymner af glädje öfver att vårens sköna dagar ändtligen kommit.
På trappan till sin välbyggda gård stod Lars Ersson bredbent och med båda händerna i fickorna.
Gubben såg innerligt förnöjd ut, och då han med synbart välbehag strök sig om hakan, mumlade han för sig sjelf:
"I dag har det uppgjorts mellan Peter och mig, att han skall gifta sig med Elsa.
Den tokan har ändock gifvit med sig, men först sedan hon väntat i sex år på att Anders skulle komma hem.
Ha, ha, ha! det var bra, att jag slapp den fattiglappen.
Det hade annars ej blifvit annat än elände af alltsammans."
I dessa ögonblick utkom Elsa.
Då hon varseblef den hårde fadern, ville hon draga sig tillbaka, men Lars Ersson höll henne fast, under det han sade:
"Är du rädd för far din, flicka?"
"Nej, men -- -- men -- --"
"Hvad för men?
Du går väl inte ännu och grubblar på Anders?"
"Jo, visst gör jag det, far.
Honom kan jag aldrig glömma."
"Du är tokig, Elsa.
Anders är antagligen redan död."
"Det tror inte jag, far."
"Men hvarför har han då inte låtit höra af sig.
Det är besynnerligt, tycker jag."
"Ack, far", svarade Elsa vemodigt, "i krig händer så mycket, att det inte är godt för någon att skrifva hem.
Och om Anders skickat bud, så är det inte sagdt, att det har hittat till oss."
"Ja, hur du än pratar, så är det ändock bäst, att du gifter dig med Peter", svarade Lars Ersson strängt.
"Peter är näst mig den rikaste mannen i hela häradet, och jag vill, att du tager honom till äkta."
"Far, far, hvarför inte vänta!"
"Vänta!
Jag vill inte höra talas derom.
Och om Anders äfven kommer hem, så är han nog lika fattig som när han gick ut."
"Det vet ni inte, far.
Det är ju många, som gått ut fattigare än Anders, och som kommit hem mycket rikare än vi."
"Ja, det kan du gå och vänta på", svarade Lars Ersson hånfullt.
Kampen om kärlek
GAMLA BREF
O, Alvor!
– Og aldrig kan det leges om!
O, Angst!
– Her var mitt Kejserdom!
Henrik Ibsens ”Per Gynt”.
Att vara allena är godt för människan.
Det är jordens högsta goda, och ingenting annat är godt.
Jag har läst igen min gamla våning, dragit ned gardinerna och stoppat nyckeln i min låda.
Ingen får komma dit in mera, icke ens jag själf skall gå dit in, förrän den dag kommer, då allt skall föras bort, och ända till sista resten af hvad som en gång varit, plånas ut ur tillvaron och ur mitt minne.
Numera har jag blott kvar mina två rum, som jag hade dem förr, medan jag ännu var ensam och lycklig.
Jag har ett litet sofrum, och här ute sluter sig kring mig en stor, rymlig sal, full med böcker.
Böckerna se ned på mig från sina hyllor, de påminna mig om, att de varit mina gamla, trofasta vänner, de enda jag någonsin haft, och jag tycker, att från deras leder ljuda röster, hvilka mana mig till sig, röster, som hviska, att mellan dem och mig är icke allt förbi.
En dag skall vår vänskap och vårt umgänge börja å nyo, och jag skall åter i fullt mått kunna smaka ensamhetens stora, obeskrifliga fröjd.
Men innan dess vill jag samla spillrorna af mitt splittrade lif, samla dem noga, sätta dem samman bit intill bit, på det att bilden af det lif som varit måtte bli så klar och så sann, att jag kan förstå mig själf, förstå de makter, hvilka slogo detta lif i stycken, förstå dem så helt, att jag aldrig åter råkar i deras våld.
Från mitt fönster här ser jag ut öfver den vida slätten, bakom hvilken höjer sig Lidingöskogens mörka rand.
I det sista huset på Valhallavägen har jag min boning och här är tyst och stilla, som bodde jag på landet och den stora staden vore långt borta.
Denna utsikt är vacker och vid.
Den borde komma mina tankar att flyga och mina pulsar att slå.
Belyst som den ligger af aftonsolen, den härliga majs första sol, har jag sett den i tvenne år af mitt lif och den borde tala till mig, som ingen människa på jorden kan tala till en annan.
Men den gör det icke.
När jag ser ut öfver denna underliga slätt, denna torra hed, flyttad midt in i Stockholms skärgårdsnatur, har jag en hemsk känsla af, att den ligger där och tiger emot mig, sluter till sin mun som en människa i vrede eller sorg.
Jag har kanske sett denna slätt med dess mörka skogsrand för ofta.
Jag har sett den under det år som gått, under det år, hvilket gömt mitt öde i sitt sköte och fullbordat dess utveckling.
Den minner mig om allt, som jag stängt ute, när jag drog ned gardinerna i min våning och stoppade nyckeln i min låda.
Jag vill ej se på den mera.
Ty den är hemsk när den tiger, men själfva tystnaden gör på mig ett spöklikt intryck, som om den kunde börja tala.
Därför böjer jag mig ned öfver mitt papper, böjer mig ned för att bättre kunna se in i mig själf.
När det blir mörkt, blir jag lugnare.
Då tänder jag lampan och fäller gardinen i mitt rum.
Som en vägg stänger denna gardin utsikten mot det förflutna, och med skärpta tankar ser jag endast på, hvad som är.
Framför mig och bakom är skymning, och nära mitt öga lyser blott min lampas ensamma sol.
Hvad är det då, som är?
Hvad är det, som jag behöfver reda ut för mig själf?
Det är ju ingenting annat, än att jag, som varit gift i fyra år, blifvit änkling.
Det är ju ingenting annat än hvad som händer alla dagar, och det enda, som för mig har intresse, är, att det händt mig.
Det är ingenting oerhördt uti, att man sörjer en hustru.
Jag skall dö, hon skall dö, alla skola vi dö.
Det är lifvets gång.
Ensam som jag sitter här, fri från alla de deltagande blickar, hvilka jag måste besvara, alla de beklagande handtryckningar, som jag med sänkt hufvud måste mottaga, sitter jag här och vet, att jag sörjer henne ej.
Hundra gånger har den tanken gått igenom min hjärna: om hon nu skulle dö!
Hundra gånger har jag tänkt denna tanke till slut, föreställt mig, hur det skulle kännas, om jag åter visste mig vara fri, och alltid har jag känt det som en lättnad.
Alltid har jag trott, att den dagen skulle bryta den gåta, som fanns mellan oss båda, denna underliga gåta, hvilken låg uti att jag visste mig bunden vid en människa, hvars öde i grund och botten var mig likgiltigt.
Men jag känner ingen lättnad.
Som en förfärlig tyngd hvilar hennes död öfver mitt samvete.
Det förefaller mig, som om jag framkallat den, därför att jag önskat den så lifligt eller kanske just därigenom.
Jag har så ofta tänkt mig denna lösning på vårt öde, att mina tankar måhända nått hennes, borrat sig in i hennes själ med den makt, som tankarna äga öfver en annans lif, och förlamat hennes motståndskraft, när den första, svaga fläkten af dödens kyliga andedräkt rörde vid hennes varma kind.
Det kan vara en villa, och naturligtvis är det en villa.
Ingen, som har sitt sunda förstånd i behåll, kan göra sig själf en dylik förebråelse på allvar.
Det är ett drömspel, framkalladt af en sjuklig inbillning, en gyckelbild, född af oro och öfverretning.
Tusen gånger har jag sagt mig själf detta, men aldrig har det lyckats mig att ens för ett ögonblick försvaga dess demoniska makt öfver min själ.
Denna tanke förföljer mig städse, den har hindrat mig att sofva under de sista nätterna.
Den har till och med kommit mig att se syner.
Jag ser visserligen icke henne, som nu är död.
Men när jag någon gång slumrar till, faller jag i ett slags besynnerlig dvala, under hvilken jag tycker mig veta, att jag sofver.
Så fort denna dvala kommer öfver mig, märker jag, att jag icke är ensam.
Ett mörkt, underligt djur, hvilket förefaller mig likna en hund, men hvars konturer jag icke kan urskilja, följer mig, hvart jag går.
Jag tycker nämligen i denna slags dvala, att jag är uppe och går.
Jag går genom en våning, där intet ljus är tändt, och där det finns många dörrar.
Jag vill icke gå fort.
Ty då tror jag, att min förföljare skall märka min afsikt att fly undan.
Ehuru jag icke kan se hans ögon, vet jag dock hela tiden, att denna vålnad af ett djur följer mig med sin uppmärksamhet.
Jag går därför framåt, som om jag ginge i tankar, närmar mig en af de stängda dörrarna och öppnar den långsamt liksom i distraktion.
Utan att göra mig brådtom, utan att förhasta mig, går jag ut genom den öppnade dörren och stänger den ljudlöst efter mig.
Jag har stängt den.
Jag vet, att jag har stängt den.
Men innan jag hinner taga mina fingrar från låset, känner jag, hur dörren glider upp, fastän min hand ännu håller i låsets handtag.
Jag har icke ens vilja att hålla igen, vet blott, att den kraft, som tvingar mig att öppna, paralyserar min egen.
Jag på en gång ser och känner, hur en svart, lurfvig kropp passerar förbi min egen, och jag vet, att jag icke kan undfly honom.
Men jag går ur rum i rum, går oupphörligt, följd af denna vålnad, som hvarken betraktar mig eller låter ett ljud undslippa sig, och när jag vaknar, tycker jag mig se honom försvinna genom den stängda dörr, hvars nyckel ligger i min låda.
Med en besynnerlig känsla af trots ligger jag vaken och tänker på drömmen.
Och jag försöker öfvertyga mig själf, att ingen kan svara för sina onda tankar.
Jag rår icke för, att min hustru dött.
Jag rår icke för, att min kärlek till henne slocknat.
Den försvann en dag, när jag minst tänkte därpå, och när känslan för henne själf förbytts inom mig, då såg jag också henne och allt, hvad hennes var, med andra och främmande ögon.
Så tänker jag och försöker att sluta mina ögon till sömn.
Men åter kommer samma dröm och bemäktigar sig mina sinnen, framträdande liksom ur den dvala, under hvilken jag tror mig veta, att jag sofver.
Åter går jag från rum till rum, följd af min hemlighetsfulle ledsagare.
Och jag ser till sist, att de rum, i hvilka han följer mig, från matsalen in i förmaket, från förmaket in i sängkammaren, från sängkammaren till den långa, tomma korridoren, där skåp och dörrar äro stängda, är min egen våning, densamma, hvilken en gång var vår, min hustrus och min.
Där har också allt det händt, som nu beröfvar mig sömnen och gör mitt hjärta kallt.
Det säges, att det är tungt att sörja sin hustru.
Jag vet blott, att det är tyngre att icke sörja henne.
Dagen efter begrafningen gick jag tidigt på morgonen till skolan, och som om ingenting händt, ämnade jag träda in i klassrummet, där mina elever väntade mig.
Då mötte jag i korridoren rektorn, hvilken gaf mig handen och med ett, som det föreföll mig, besynnerligt uttryck både i min och röst frågade mig:
»Kommer verkligen lektorn i dag?»
»Naturligtvis kommer jag.»
Han tryckte min hand och sade mig ett par ord, hvarmed han ville betyga mig sin synnerliga högaktning.
Jag fick ögonblickligen det intrycket, att han talade ironiskt, och med en känsla af förstämning inträdde jag i klassen.
Hvad menade han?
Syns det verkligen på mig, att jag icke sörjer?
Ville han säga, att det varit mera passande, om jag stannat hemma ett par dagar, eller ville han verkligen endast säga, hvad hans ord inneburo, nämligen att det är storartadt, när man lägger band på sina känslor för att endast kunna göra sin plikt?
I detsamma kom jag att kasta mina blickar på lärjungarna, hvilka vid mitt inträde hade rest sig upp och stående hälsade mig, medan jag gick fram mot katedern.
Det var ett påtaget allvar öfver allas ansikten, något af en högt uppskrufvad stämning, som fyllde hela rummet och nästan tycktes förena sig till en luftström af beklagande, hvilken gick direkt till mig, omhvärfde mig och ville aftvinga mig ett tack för denna medkänsla, hvilken hos dessa femtonåringar säkert hade en helt och hållet romantisk natur.
Jag måste vända mig bort för att dölja det skarpa leende, som var nära att röja mig, och när jag kände mig i stånd att tillräckligt behärska mitt anlete, uppfordrade jag ynglingarna med en nick att sätta sig ned och började lektionen som vanligt, utan att låtsa om deras deltagande.
Jag märkte, att det föll något som af besviken väntan öfver denna samling af gossar, och det var med möda, jag kunde hålla mig uppe, till dess att lektionen var slut.
Jag gick hastigt ut, smög mig en bakväg undan mina kamrater och tillbragte rasten på en del af gården, där ingen plägade uppehålla sig.
Genom fönstren såg jag dock, hur man inifrån den stora byggnaden följde mig med medlidsamma blickar, hvilka jag ej kunde möta, och ju mera jag bemödade mig att icke se åt detta håll, desto tydligare kände jag, hur allas ögon sökte mig.
De tio minuter som rasten räckte, föreföllo mig så onaturligt långa, att jag två gånger måste se på mitt ur, för att öfvertyga mig om, att icke tiden stod stilla, och när jag ändtligen hörde skolklockan ringa, kallade den mig in för att i ett nytt klassrum möta samma beklagande miner, samma deltagande, stumma hälsning.
Fyra gånger genomgick jag under förmiddagens lopp denna tortyr, och när ändtligen befrielsens timme slog, uppehölls jag i korridoren af en kamrat, hvilken med ett tungsint uttryck i ögon och röst beklagade sorgen.
Jag tyckte, att jag kunde ha slagit honom i ansiktet.
Jag ilade hem som förföljd af onda andar, jag gick bakgator för att icke möta någon bekant, och jag andades icke ut, förrän jag åter stod i mitt rum, vetande, att dörren var stängd bakom mig, och att ingen mot min vilja kunde störa min ensamhets rätt.
Jag har försökt att taga ned mina böcker på nytt, börja mina studier å nyo på den punkt, där jag för öfver fyra år sedan släppte dem.
Denna förfärliga klara dager, hvilken under vårens långa eftermiddag fyller mitt rum, är fasansfullt omöjlig för allt samladt arbete.
Jag går fram och åter och ser på den, känner liksom genom alla porer, hur vårsolen silar sig in i hela mitt väsen och bringar mina tankar i oordning.
Med förbittring tänker jag på, att vintern varit så lång, så mörk och så trist, att ovanan vid ljuset gör mig orolig, som om ljuset vore en plåga och mörkret en välsignelse.
Längtande efter den stund, då skymningen skall komma och lampans matta ljus bringa mina tankar i ordning, går jag fram och åter, och hela tiden grubblar jag öfver, att jag ej kan pressa minnet af de år, som varit, ut ur mitt lif.
Det är underligt, att man ej kan binda sitt eget öde vid en annans, utan att detta skall förvirra hela ens lif, bringa det i oordning.
Ännu underligare är det, att när anledningen till denna oordning bortfallit, harmonien mellan mig och min värld ändå icke vill återkomma.
Och medan jag tänker på detta, slår det mig, att anledningen till, att min hustru och jag skildes åt – eller att jag skildes från min hustru – det var, att jag redan från början kände, att mitt lif med henne ej kunde blifva hvad det först var.
Det var hon, som rubbade ordningen i mitt lif, och jag tror, att jag redan tidigt under mitt äktenskap hade förnimmelsen af, att hon var mig till hinders.
Hvarför skulle hon göra detta?
Hvad var det i hennes natur eller i min, som gjorde, att jag redan tidigt, medan ännu min känsla för henne var så brännande stark, att jag förebrådde mig det som en låghet, dock städse gick och bar på den känslan: »Hon står mig i vägen.
Den bana, som skulle bära mig fram, är stängd genom henne»?
Jag har grubblat och grubblat öfver, hvaruti detta låg, och jag har aldrig kunnat finna det.
Jag vet blott, att jag ständigt kände det, som om hon höll mig tillbaka, liksom fjättrade mig vid sig, band mig vid den värld af drömmar och ro, som var hennes, och utanför hvilken hon aldrig kom.
Jag märkte detta tydligast, när vi flyttade till Stockholm.
Hon hyste en besynnerlig fruktan för den stora staden, en barnslig, naiv, nästan trolldomsbunden motvilja mot allt, hvad som här mötte henne.
Hon fruktade gatorna med deras folkvimmel och buller, i synnerhet promenaderna, där stadens bekanta personligheter möta hvarandra.
Hon fruktade de höga husen, med deras många våningar, mängden af familjer, hvilka trängdes under samma tak.
Teatrarna, kaféerna, de öfverfyllda matsalarna, slamret af tallrikar, sorlet af röster och skratt, virrvarret af detta utelif, som tränges i det elektriska ljuset, spårvagnarnas klockor, telefonernas ringande, skämtet hos den värld, hvars lifskänsla yttrar sig som ironi och en smula lättfärdigt skämt – allt detta fruktade hon, fruktade det, som om det innebure en fara för henne själf.
Och förde jag henne ut bland människor, så följde hon mig.
Men midt bland lifligt skämt eller intressanta debatter satt hon tyst och sluten, svarade på hvarje tilltal med trötta leenden och frånvarande svar.
Midt i ett samkväm kunde jag ertappa mig själf med, att jag satt och betraktade henne, och när jag då mötte hennes blick, hvilken syntes bedja mig om att föra henne hem, kände jag, hur energien frös bort i mitt väsen, orden stelnade på min tunga, och jag förstod blott, att den värld, som måste vara min, kunde aldrig blifva hennes.
Hon gick utanför den, om hon ock kväll efter kväll följt mig i samkväm med de människor, hvilka jag ej kunde umbära, om jag ej ville begrafva mig själf.
Hvad hjälpte det mig, om hon, när vi blefvo ensamma, med ett uttryck af lycka, som ibland gjorde mig helt varm om hjärtat, smög sig tätt intill mig och sade:
»Nu är jag ensam med dig.
Nu få vi gå hem!»
Hvad hjälpte det mig, om jag kände, hur hennes känslor lefde kvar med samma intensitet som förr, att hon älskade mig högre än allt annat på jorden?
Hon älskade mig, så som hon kunde älska.
Men hon älskade mig ej så högt, att hon för min skull kunde bryta igenom skalet af sin egen natur och tillsammans med mig tvinga oss båda fram genom lifvet.
När vi skulle flytta till Stockholm, bad hon mig, att jag skulle skaffa oss en våning, hvilken låg långt borta från de stora stråkvägarna, och där vi kunde se en flik af landet.
Jag gjorde så, och vid ett fönster, som finnes i den våning, hvilken nu är stängd, plägade hon sitta med sin bok eller med sitt arbete.
När jag hämtade henne för en promenad, ville hon alltid gå utåt slätten eller inåt skogen.
Hon sade det med en blick, hvilken jag icke kunde motstå.
Och jag följde henne, fylld af en besynnerlig känsla af vemod och motvilja.
Det var, som om hon arbetat på att draga mig bort från lifvet och till sig, eller rättare – tillsammans med sig själf utanför hela det lif, som jag måste lefva.
Och när umgängeslifvet gjorde sina kraf gällande, voro hennes ord alltid: »Kan du icke gå ensam?
Du tycker det är roligt, men jag trifs bäst, när jag sitter hemma och väntar på dig.»
Det lönade sig aldrig att tala vid henne om sådant, visa henne, hvad hon egentligen begärde af mig, visa henne, att sådan som världen nu en gång var, sträfvade hon egentligen hvarken till mer eller mindre än att hålla mig kvar på min plats som en stackars lektor hvilkens enda möjlighet till ökade inkomster låg i att öka antalet af privata lektioner.
När jag talade därom och sökte visa henne, hur dåraktigt hon handlade, lyssnade hon alltid uppmärksamt till mina ord, och jag trodde gång på gång, att hon gifvit mig rätt.
Hon motsade mig aldrig, och hon betraktade mig städse med en min, som om hon tänkt detsamma själf och endast saknat energi att utföra sina tankar.
Men jag märkte snart, att så icke var fallet.
Mina ord hade i stället susat henne förbi, utan att ens stanna i hennes minne.
Och som en lycklig sömngångare gick hon sin väg för sig, obekant med den värld, hvari hon lefde.
När jag talade till henne om detta, väckte jag henne ej ur hennes villa.