Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På andra sidan gärdesgården, där granarna togo vid, forslade gårdsdrängen Elias det sista vedlasset ned ur skogarna.
Vattnet stänkte om träskorna, och de båda röda oxarna Silfverhorn och Storbonde hade till skydd mot förhäxning kvistar af flygrönn i oket.
Elias begynte också stämma i:
Och vårens fåglar de sjunga så små,
Kom, getterna, kom!
I kväll spricker blomstret bland tufvornas strå.
Men så tystnade han och lutade sig öfver gärdesgården och sade till Axel Fredrik:
– Illa luktar krutet, när man skjuter, och sotet faller ur skorstenen, så nog kommer tövädret att vara.
Stora husets förstugkvist var öfverbyggd med ett snöigt torftak, på hvilket om sommaren en get brukade beta mellan taklök och tjärblomster.
Nedanför på bänken satt morfar i sin grå lifrock med tennknappar, och Ulrika ledde fram småflickorna, så att de fingo hälsa.
De voro klädda i upptråcklade kjortlar, som blifvit hemmafärgade i lingonsaft, och för hvar gång småflickorna nego, satte de gridelina ringar på det våta trappgolfvet.
Morfar klappade
Ulrika på kinden med yttersidan af handen.
– Du kan nog med tiderna växa upp, liten, och bli Axel Fredrik till hjälp.
– Vore jag bara riktigt säker därpå, morfar!
Här är så stort och så mycket att sköta, som jag inte har vana vid.
– Åja.
Och synd är det om Axel Fredrik, som så bittida miste både far och mor och som inte haft några andra än mostrarna och sin gamla morfar.
Men vi ha ju också på allt sätt pysslat om honom, och du får väl lära dig, liten, att bli i vårt ställe.
Det tyngsta är med hans bräckliga sundhet, den rara pilten.
– Ack, kära barn!
Tackad vare Gud för denna vårdag och för fredens välsignade år!
Morfar kände på det hackade enriset och prisade, att det var fuktigt, så att det skulle taga åt sig det myckna dammet.
Bakom honom i köksfönstret stodo de båda mostrarna och kokade åt en sjuk kviga en sump af bäfvergäll och lagerbär.
Båda två hade släta svarta klädningar och isgrått åtkammadt hår.
– Hvarför är inte Axel Fredrik med? – frågade de Ulrika.
– Kom ihåg, att till kvällsvard skall han ha sin älsklingsspis honungsgröt, doppad i sirupsvatten, och så skall det vara fläsk med Johannislök.
– Ja, ja, – sade morfar, – och låt sedan folket få ledigt för i afton.
Ulrika skyndade sig in i pigkammaren, där tjänstefolket repade blår, men hon hade icke tagit många steg, innan hennes försagda och outvecklade lilla ansikte åter fick ett ängsligt och lyssnande uttryck.
– Men Ulrika då! – ropade morfar.
– Jag förstår inte det här.
Ulrika!
Kom hit, Ulrika!
Hon hängde den nyss fattade nyckelknippan tillbaka på dörrposten i förstugan och gick ut.
– Är det inte en ridande, som kommer där borta? – sporde morfar.
– I tre månader har jag nu varit förskonad från bref.
Jag blir så ångestfull, när jag får ett bref. Si på’n, si på’n!
Han gräfver med labben i väskan.
Ryttaren stannade ett ögonblick vid trappan och aflämnade ett hopviket, försegladt papper.
Mostrarna armbågade sig fram på båda sidor om morfar och räckte honom brillorna, och hans händer darrade, så att han knappast kunde bryta sigillet.
De ville läsa det skrifna alla på en gång, och Ulrika glömde sig ända därhän, att hon böjde sig öfver morfars arm och pekade utefter raderna och stafvade högt för de andra.
Slutligen slog hon händerna samman och stirrade ut i luften, och gråten steg henne i ögonen.
– Axel Fredrik, Axel Fredrik! – ropade hon och sprang öfver gårdssanden mot hagen.
– För Guds skull!
– Hvad håken rider er nu, – svarade Axel Fredrik och kastade undan den skrumpna stensötan, på hvilken han tuggat.
Han hade ett skärt och fjolligt ansikte och en godmodig, liknöjd stämma.
Hon stannade icke förr än hon tagit hans hand.
– Axel Fredrik, du vet inte!
Det är befallning att regementet skall hålla sig i ordning att samlas under fanan.
Det är för de danskes inbrott i Holsten.
Han följde henne tillbaka fram mot stora huset och hon kramade och kramade hans handlofve.
– Kära barn, – stammade morfar.
– Att jag skulle behöfva upplefva en sådan pröfning.
Vi ha kriget öfver oss.
Axel Fredrik stod och grubblade.
Slutligen såg han upp och svarade:
– Jag vill inte vara med.
Morfar trampade kring på trappan, och rundt honom gingo mostrarna fram och åter.
– Du är redan inskriften, kära barn.
Det enda vore, om man kanske kunde lega någon annan.
– Det kan en väl, – svarade Axel Fredrik likgiltigt.
Han gick in i huset, och Ulrika sprang uppför vindstrappan med förklädet för ögonen och kastade sig på sängen.
Om kvällen, när honungsgröten var spisad och alla sutto kring bordet, ville morfar som vanligt binda hundra maskor sköte, men han var för darrhändt.
– Det har gått illa till där uppe i Stockholm, – sade han.
– Baletter, maskerader, mattbelagda gator, komedianter och konstmakare af alla slag – det har varit sökenmat hos vår nya kung Kristina.
Jag har nog hört därom.
När pengarna togo slut, började han bortskänka kronjuvelerna.
Nu får gunstig herren stafva på en annan läxa.
Axel Fredrik sköt tillbaka sin tallrik och satte sig lojt framåtlutad med armbågarna på bordet, medan mostrarna och den förgråtna Ulrika dukade af.
Morfar nickade och hostade och fortsatte att tala.
– I alla dessa fredens år har här endast varit fråga om snikenhet och prejeri, och de sämsta karlarna ha knuffat sig närmast upp till tronen.
Nu lära dessa gödoxar stå sig slätt, menar jag.
Ni skulle bara ha sett fordom, när morfar var ung och kallades under adelsfanan.
Lifstandaret, som stått förvaradt i kungliga klädkammaren, rullades ut, och pukhästen, som varit stallad hos öffersten, munderades i sitt långa schabrak med kronor i hörnen, och så församlades vi i våra snäfva galonerade rockar, medan hornen begynte spela.
Morfar tog garnet och försökte knyta men kastade det igen och steg upp.
– Du skulle bara ha sett, Axel Fredrik!
Ännu i månljuset, när vi stodo uppställda på ismarkerna och sjöngo psalmen före anmarschen, ingenkände jag nerkingarnas röda liveré med hvitt på, som liknade strimmiga tulipaner, och de gula kronobergarna och de grå gossarna från Kalmar och det muntra blå dalregementet och västgötarna, som voro gula och svarta.
Det var en fest att skåda men stilla som i Herrens hus.
– Nå, det har kommit andra män och andra rockar.
Allt skall nu vara så stramt och simpelt.
Det blef en stunds tystnad i rummet.
Därefter sade Axel Fredrik för sig själf:
– Vore mina plagg och don i god ordning, kunde det kanske bli lustiga dagar i ett fältläger.
Morfar skakade på hufvudet.
– Du är klen till sundheten, Axel Fredrik, och det blir svåra marscher hela riket ned igenom ända till dansken.
– Ja, gå vill jag inte, men jag kunde ju få Elias med mig och bruna långvagnen.
– Det skulle du ju förstås alltid få, men du har inte något buldantält med stänger och kroppås och pinnar och hvad det nu allt skall vara.
– Det kunde ju Elias upphandla åt mig på vägen.
Liveréet har jag någorlunda passabelt.
– Låt se nu, låt se nu!
– Morfar blef ifrig och stultade bort öfver golfvet och öppnade klädskåpet.
– Ulrika, kom hit, Ulrika, och läs, hur det står där i kungliga majestäts (han bugade sig) förordningar, som ligga på bordet!
Här ha vi kappan med mässingsknäppen och fodrad med svenskt slätt boj.
Och västen är här också.
Läs nu om rocken!
Ulrika klippte talgljusen och satte sig vid bordet med händerna öfver pannan och läste stafvande och entonigt med hög röst:
– Rocken af blått, osträckt kläde, kragen röd, fodret af krapprödt boj, tolf mässingsknappar framtill, fyra öfver och tre under tasklocket och en knapp i hvar sida, tre små i hvardera ärmen.
– Åtta ... tolf ...
Vi ha nu böxorna.
– Böxor af godt bockskinn eller renshud med tre knappar med sämsk öfverdragna.
– De äro allt gement skafridna.
Det blir snart ögon i gumpen.
Men Elias kunde ju se till att skaffa dig ett par nya på vägen.
Men hatten och handskarna.
Hvar äro hatten och handskarna?
– De ligga i kistan på svalen, – sade Axel Fredrik.
Ulrika läste:
– Handskar med stora kragar af gult sämskadt, fast och starkt oxläder samt handgreppet af bock- eller getskinn.
Skor af godt svenskt vaxläder med helskurna spännremmar.
Botten af en bindsåla och en mellansåla.
Skospännen af mässing.
– Skorna och vaxläderstöflarna stå här och äro passabla.
Du kan få mina sporrar.
Du skall bli en ståtlig svensk knekt, min kära gosse.
– Halsduk, en af svenskt svart yllekrepon, fem kvarter lång samt goda nio tum bred med en half alns långa parduanband i hvardera ändan, samt två hvita.
– Det får Elias köpa åt dig i Örebro.
– Pistoler, två par.
Pistolstrumpor af svart läder med krage af friseradt boj.
– Du får taga mina.
Och min pamp är i hederligt skick med kalfskinnsbalja och värjeband af älgsläder.
Så skall en svensk krigsman se ut!
Vi få nu också tänka på att utstyra Elias och ställa med matsäcken och allt.
Axel Fredrik sträckte på armarna.
– Det är nog bäst att jag går upp och lägger mig och riktigt hvilar ut mig på förhand.
Det blef nu larm och spring i stora huset.
Det spikades och piskades alla dagar och det lågade och puttrade i spisen, och om nätterna brann det ljus.
Den enda kammaren, som låg mörk, var Axel Fredriks.
Sista natten gick ingen annan än Axel Fredrik till hvila, och när det hade blifvit så pass dager, att allt lyse kunde släckas, väckte mostrarna honom och gåfvo honom varmt att dricka på sängen samt starka droppar, ty de hade hört, att han hostat om natten.
Då han kom ned i salen voro de andra redan där församlade, äfven pigorna och drängarna, och för alla var det dukadt gemensamt.
De åto utan att säga ett enda ord, men när måltiden var till ända och de reste sig, frambars bibeln till morfar, och Ulrika läste med kväfd stämma.
När hon tystnade, knäppte morfar händerna och talade med ögonen slutna.
– Liksom mina fäder före mig gjort hafva, så vill också nu jag i afskedets stund lägga mina händer på dig, min dotters son, och välsigna dig, ty många äro mina år och ho vet, när timglaset är utrunnet.
Gud, den högste, anropar jag från mitt låga tjäll, att han måtte leda dig mot heder och att de tunga pröfvelser, som vänta, endast måtte upphöja vårt lilla folk till ett ännu större och härligare.
Vid bordshörnet stod Axel Fredrik och tummade och vickade på tallriken, och utifrån hördes slamret, när bruna långvagnen körde fram.
Alla gingo nu ut, och Axel Fredrik satte sig upp bredvid Elias, inknäppt i morfars vargskinnspäls och mycket upphettad, ty det droppade i vårvädret från tak och träd.
– Här står smörbyttan, – sade mostrarna, – och här brödsäcken.
Elias, hör nu på!
I sitslådan är ostkakan och flaskan med starka dropparna.
Blir nu mödan och vådan för svår, kära Axel Fredrik, så glöm aldrig, att vägen hem är gen.
Men morfar trängde sig emellan dem och stack ned handen bak i vagnen.
– Är kistan riktigt påbunden?
Och låt oss se nu!
Här är ströborsten och viskeduken och skrapan ... och här ha vi foderpåsen och drickesflaskan.
Lodformen och kulesaxen och stöpeslefven ligga i kistan.
Ulrika stod bakom dem, utan att någon gaf akt på henne, och hon sade helt sakta:
– Axel Fredrik, när det blir sommar, skall jag gå ut en afton och binda glädjetråd och sorgetråd på rågen och se hvilket, som växer högst till morgonen ...
– Nu är det i ordning! – afbröt morfadern, som icke hörde henne.
– Och Gud vare med både dig och Elias!
Rundt omkring stodo gårdsfolket och dagsverkarna på sidorna om vägen.
Men just som Elias höjde piskan, lade Axel Fredrik handen öfver tömmarna.
– Denna resan ändar kanske slätt! – sade han.
– Illa skulle det väl ändå se ut, – svarade Elias, – att nu spänna från och sela af.
Axel Fredrik stack handen tillbaka i pälsärmen, och mellan raderna af tysta människor rullade vagnen bort.
Veckorna gingo och träden slogo ut.
Det blef en långsam färd med Nerikes regemente genom Sveriges obygder, och Axel Fredrik satt i sin päls och sof bredvid Elias, het om pannan och med yfviga vantar af getragg.
Ett stycke från Landskrona hade bruna långvagnen blifvit efter regementets tross, och hästen stod i solgasset och betade dikesrenen.
Både herre och dräng somnade in med skuldra mot skuldra.
Hästen slog efter en broms, och vattnet porlade i diket, och ett par vägstrykare kastade sina skällsord efter de sofvande, men de sutto alltjämt i samma bekymmerslösa ro.
Då kom bakom dem i fyrsprång en tarfligt klädd ryttare med stor lingul peruk och tvärstannade sin fux bredvid vagnen.
Elias knuffade Axel Fredrik i sidan och drog till sig tömmarna, men Axel Fredrik ville icke öppna ögonen utan sade bara:
– Ja, kör du, Elias!
Jag behöfver hvila ut mig till strapatserna.
Elias stötte honom åter igen i sidan.
– Opp med sig, opp med sig! hviskade han.
Dåsigt öppnade Axel Fredrik sitt ena öga – men i detsamma blef han blodröd öfver hela ansiktet och reste sig och gjorde ställning midt i vagnen.
Han igenkände genast efter bilder, att det var den adertonårige konungen själf.
Och ändock hvilken förändring!
Var det denne snabbt uppvuxne och majestätiskt behärskade yngling, som ännu för några månader sedan halshögg kalfvar och slog in fönsterrutor?
Han var icke öfver medellängd, och ansiktet var litet, men pannan hög och ädel, och ur de stora djupblå ögonen strålade en tjusande solglans.
– Herren skall kasta undan pälsen, så att jag kan mönstra liveréet, – sade han afmätt.
– Marken är ju länge sedan grön.
Axel Fredrik pustade och arbetade för att få af sig morfars fördömda päls, och konungen synade rocken och knapparna, tummade dem, ryckte i dem och räknade.
– Det är passabelt, – sade han med brådmogen allvarsmin – och nu skola vi alla bli helt nya människor.
Axel Fredrik stod yrvaken och rak och såg stelt på vagnshjulet.
Då tillade konungen långsamt:
– Om några dagar få vi kanske den lyckan att stå inför fienden.
Man har sagt mig, att intet skall i en batalj vara så svårt som törsten.
Om herren någon gång möter mig i stridstumlet, så stig fram och låna mig sin vattenflaska.
Konungen gaf åter sin häst sporrarna, och Axel Fredrik satte sig.
Han hade aldrig älskat eller hatat, aldrig ängslats eller hänryckts och han grubblade på konungens ord.
Pälsen fick ligga mellan honom och Elias, och då långvagnen i skymningen slamrade in till Landskrona, hade regementet redan tältat.
Axel Fredrik såg sig om efter de dukade dryckesbord, om hvilka han hade drömt.
I stället fann han endast fåordiga kamrater, hvilka tryckte hvarandras händer och flockvis skådade bort öfver Sundet, där vågorna stormade under den molniga sommarhimmelen och där flaggor och vimplar vajade på den svenska flottans skog af master.
Nästa morgon satte
Elias in hästen och långvagnen i en lada, ty kronan hade redan tagit alla farkoster, och först ett dygn efter sedan flottan afseglat skulle han på en fiskarbåt få följa efter till Seland.
Han stod kvar på stranden och nästan ute i vattnet, när på gnisslande kättingar de vidunderliga ankarna hissades i höjden, drypande af dy.
På mast efter mast stego pösande segel, och solskenet glittrade i akterhusens lanternor och glasfönster.
Böljorna dansade och sköto på och speglade i dammiga ringlar de högt sväfvande galeonsbilderna, som med lagerkvistar och treuddar pekade bort öfver hafvet mot obevandrade underland, mot äfventyr och bragd.
Molnmassorna hade sjunkit och hvilade långt till hafs på vågorna, och luften var blå som i en saga.
Då glömde sig konungen, och barnet i hans själ segrade, så att han begynte klappa i händerna.
Han stod på ett akterhus, tätt framför lanternan, och de gråhåriga krigsmännen omkring honom från faderns tid smålogo och begynte också klappa.
Piper sprang uppför däckstrappan vigt som en skeppsgosse.
Det fanns icke längre några gubbar och skröplingar och snikna trätohjon; det var en härskara af ynglingar.
Som på ett hemligt tecken började i detsamma spelet och trummorna att ljuda, och värjorna flögo ur skidorna och, öfverröstande amiral Anckarstiernas ord i ropluren, sjöngs psalmen från de nitton krigsskeppen och de hundra smärre farkosterna.
Elias igenkände Axel Fredrik, som satt på morfars päls inklämd mellan medförda skanskorgar och jordsäckar och spanska ryttare.
Men när Elias såg att också han långsamt reste sig och drog pliten som de andra och såg hur flottan småningom försvann på vattnet, då strök han med handen öfver ögonen, skakade på hufvudet.
Han gick tillbaka upp mot ladan och mumlade:
– Hur skall han med sin bräckliga sundhet reda sig till dess jag hinner efter!
Några dagar efteråt kom
Elias på de småländska vägarna ensam med sin långkärra.
Bondhustrurna, som kände igen honom sedan han hade åkt förbi med den sofvande officeren, gläntade på stugdörren och frågade, om det var sant, att svenskarna hade landstigit på Seland och att konungen på knä tackat Gud för segern men af förlägenhet stammat på målet.
Han nickade jakande utan att svara.
Dag efter dag körde han steg för steg mot norr, och hela vägen gick han med tömmarna bredvid vagnen, som var öfverbredd med ett stycke af ett gammalt segel.
Då han slutligen en afton kom i hagen framför stora huset, igenkände genast alla på bullret, att det var bruna långvagnen, och hästen gnäggade.
Häpna gingo de till fönstren, och morfar själf kom ut på trappan och Ulrika stod midt på gårdsplanen.
Elias gick lika långsamt med tömmarna i handen, och vid trappan stannade hästen af sig själf.
Då drog Elias försiktigt seglet från vagnen, och där stod en lång, smal, hopspikad låda med en gulnad boklöfskrans på locket.
– Jag tog honom med hem, – sade Elias.
– Han fick kulan i bröstet, när han sprang fram och räckte kungliga majestät sin drickesflaska.
GUNNEL FATBURSHUSTRU.
I ett hvalf på Riga fästning satt den åttioåriga Gunnel fatburshustru och spann.
De långa armarna voro ådriga och seniga, bröstet var magert och platt som en gubbes.
Några glesa hvita hårtestar hängde ned öfver ögonen, och hon hade klädet knutet om hufvudet som en rund mössa.
Spinnrocken surrade, och en trumpetargosse låg på stengolfvet framför brasan.
– Farmor, – sade han, – kan du inte sjunga något, när du spinner?
Jag har aldrig hört dig annat än kälta och träta.
Hon vände mot honom en kort stund sina trötta och elakt kalla ögon.
– Sjunga?
Kanske om din mor, som blef satt på vagnen och förd till moskoviten?
Kanske om din far, som de hängde i skorstenen på brygghuset?
Förbanna vill jag den natt, då jag föddes, och förbanna mig själf och hvar människa, som jag mött.
Nämn mig en enda, som inte är ännu uslare än sitt rykte!
– Om du sjunger en visa, blir du glad, farmor, och jag ville så gärna få dig glad i afton.
– Den, som du ser leka eller skratta är blott en förställningens mästare.
Elände och skamlighet är allt, och det är för våra synders och vår låghets skull, som de sachsiska nu kommit och belägra staden.
Hör du skjutandet!
Låt dem fyra och smälla!
Hvarför går du inte i afton och gör din tjänst på vallen som annars utan ligger här med din lättja?
– Farmor, kan du inte säga mig ett enda saktmodigt ord, innan jag går?
– Aga dig skulle jag, vore jag inte så skröplig och böjd af mina år, att jag aldrig mer kan lyfta mitt ansikte mot himmelen.
Vill du jag skall spå dig?
Kalla de mig inte Sibyllan?
Skall jag säga dig, att det sneda vecket öfver dina ögonbryn betyder bråd död?
Jag ser år framåt i det kommande, men hur långt jag ser, finner jag bara ondska och låga uppsåt.
Du är sämre än jag och jag är sämre än min mor, och allt det, som föds, är sämre än det, som dör.
Han steg upp från stengolfvet och makade bränderna.
– Jag vill säga dig, farmor, hvarför jag i afton satte mig hos dig och hvarför jag bad dig om ett hjärteord.
Gamle generalguvernören har i dag befallt, att innan nästa natt skola alla kvinnor, unga och ålderstigna, friska och sjuka, draga sina färde för att inte tära på männens bröd.
De, som tredskas, bli straffade till lifvet.
Hur skall du, som i tio år aldrig gått längre än tvärs öfver borggården till fatburen, nu kunna ströfva kring i skog och mark midt i vinterkölden?
Hon skrattade och trampade spinnrocken allt fortare och fortare.
– Haha!
Jag har väntat det, efter jag så troget skött den höga herrens fatbur och vaktat om allt det, som var hans.
Och du, Jan!
Ängslas det dig att inte längre ha någon, som gräddar åt dig i ugnen och bäddar åt dig i fållbänken?
Hvilken annan känsla bor hos barnen?
Lofvad vare Gud, Gud, som ändtligen kastar oss alla under sin vredes gissel!
Jan knäppte händerna om sitt krusiga bruna hår.
– Farmor, farmor!
– Gack, säger jag dig, och låt mig i fred få sitta och spinna mina blår till dess jag själf öppnar dörren och går där ut för att bli detta jordelif kvitt!
Han tog några steg framåt mot spinnrocken, men så vände han sig om och gick ur hvalfvet.
Spinnrocken surrade och surrade ända till dess elden brann ut.
Nästa morgon, när Jan trumpetare kom tillbaka stod hvalfvet tomt.
Belägringen vardt långsam och svår.
Efter hållen gudstjänst utvandrade ur staden alla kvinnorna i de snöiga februaridagarna, och de orkeslösa eller sjuka sattes på bårar och vagnar.
Hela Riga blef ett kloster för män, som ingenting hade att gifva åt de flockar af tiggande kvinnor, hvilka stundom smögo sig fram utanför vallen.
Männen hade knappast bröd till egen nödtorft, och i stallen söndersleto de uthungrade hästarna hvarandra eller uppåto krubban och gnagde stora hål i timmerväggen.
Röken hängde öfver de brända förstäderna, och om nätterna väcktes ofta soldaterna af varnande klämtslag och ryckte huggvärjan ur taket.
När Jan trumpetare om aftnarna kom hem till hvalfvet, som han och farmodern haft till kammare, fann han dock nästan alltid fållbänken bäddad och en skål med möglad mat bredvid på stolen.
Han blygdes att berätta något därom till de andra, men han förfärades.
Han trodde, att farmodern omkommit i snödrifvorna och att hon, ångerfull öfver sin forna hårdhet, nu gick igen utan ro.
I skrämseln skakades han af frossa, och mången natt sof han hellre hungrig i snön på vallen.
Sedan han styrkt sig med bön, blef han dock lugnare, och slutligen kände han sig mer häpen och ängslad, när han ibland fann fållbänken ostörd och stolen tom.
Då kunde han sätta sig vid spinnrocken och trampa den helt sakta och lyssna till det välbekanta surrandet, som han hört dag efter dag från sin födelse.
Nu hände det en morgon att generalguvernören, den frejdade, sjuttiofemårige Erik Dahlberg hörde ett häftigt skjutande.
Han reste sig otåligt och vredgadt från sina ritningar och sina byggnadsmodeller af vax.
Som minnen från hans ungdoms ljusa ströftåg i skönhetens stater hängde på väggarna präktiga kopparstick öfver Roms ruiner, men hans fordom så milda ansikte hade redan skrynklats af svårmod, och det stelnade ett drag af hårdhet kring de smala, sammanbitna nästan hvita läpparna.
Han jämkade på sin stora allongeperuk och strök darrhändt med nageln öfver den tunna mustaschen, och när han gick utför trappan stötte han hårdt med käppen i stenarna och suckade:
– Ack, vi svenske, vi blodsförvanter till Vasakungarna, som på sin ålderdom endast kunde anklaga och banna och till sist sutto mörkrädda i sina egna rum ... vi äga i vår själ ett svart frö, ur hvilket med åren reser sig ett grenigt träd, fullt af bittraste galläpplen!
Han blef allt bittrare och hårdare till sinnes ju längre han gick, och när han slutligen stod vid vallen tilltalade han ingen.
Några bataljoner hade ställt upp sig med fanor och spel, men skjutandet hade redan tystnat af, och genom porten återkommo spridda flockar af trötta och blödande, som nyss slagit fiendens anfall tillbaka.
Efterst af dem alla gick en smal och orkeslös gubbe, som själf hade ett rödt sabelhugg öfver bröstet, men som i sina armar mödosamt släpade framför sig en skjuten gosse.
Dahlberg höjde handen öfver ögonbrynen för att se.
Var den fallne icke Jan trumpetare, gossen uppe från fästningen?
Han igenkände honom på hans krusiga bruna hår.
I porthvalfvet segnade den utmattade bäraren ned på stenstolpen och blef där sittande med sitt sår och med den döda gossen i knät.
Några soldater böjde sig ned för att granska såret och sleto upp den blodiga skjortan öfver bröstet.
– Hvad! – utropade de och stego tillbaka.
– Det är en kvinna!
Undrande böjde de sig ännu djupare för att betrakta hennes ansikte.
Hufvudet hade sjunkit åt sidan mot muren, och skinnmössan gled undan, så att de hvita hårtestarna föllo fram.
– Det är Gunnel fatburshustru, Sibyllan!
Hon andades tungt och öppnade de slocknande ögonen.
– Jag ville inte lämna pilten ensam i denna ondskans värld, men efter som jag pådrog karlakläder och natt och dag tjänade bland de andra på vallen, trodde jag, att jag utan orätt åt männens bröd.
Soldaterna och officerarna sågo villrådigt mot Erik Dahlberg, hvilkens befallningar hon öfverträdt.