Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mr och mrs Carlyle – för hvilken senare Elisabeth Barrett Browning hade stor sympati – Landor, Kingsley, Ruskin, Mazzini, Tennyson och andra hörde till deras umgänge.
Och det var i denna krets som Tennyson – under ett annat besök af »the Brownings» i England – höll den ofta omtalade uppläsningen af sin Maud, vid hvilket tillfälle Rossetti ritade sitt berömda porträtt af Browning.17
Vintern tillbragte de hos Brownings far, hvilken fått pension från Englands bank och slagit sig ned i Paris, där Elisabeth Barrett Browning nu fann »att man lefver som ingenstädes i världen, medan man i Florens drömmer som ingenstädes».
De eftersträfvade icke mycket umgänge i de litterära kretsarna; endast hos George Sand aflade Elisabeth Barrett Browning ett besök »emedan hon måste kyssa den hand, hvars verk hon så djupt älskade».
Framför allt njöto båda af teatrarna och Elisabeth Barrett Browning grät öfver
Kameliadamen så att hon var sjuk i två dagar! »Jag fann den i hög grad mänsklig och moralisk», skrifver hon, »men mina engelska vänner anse den i lika hög grad osedlig och förvånas att
Robert tillät mig se den – som om det någonsin fallit honom in att säga ett ord mot hvad jag ville!»
På våren 1852 återvände de till Florens, men följande vinter tillbragte de i Rom.
Han arbetade på Men and Women och hon på Aurora Leigh. När Browning hade sitt – i min mening yppersta – verk18 färdigt, gaf han det åt sin hustru med den tillägnan – ’ One word more – hvilken är en af de skönaste i denna samling af underbart sköna dikter.
Det var ej hans sed att skrifva vers till sin hustru; han ville att poesien skulle näras af kärleken, ej denna förtunnas till »endast poesi».
Båda läto blott sällan något af sin känslas guld formas af konsten i stället för af lifvet.
Men sker detta, då bildas det till några af deras diktnings härligaste smycken.
I denna tillägnan talar Browning om huru hvarje människa, då hon älskar, önskar sig ett alldeles nytt uttrycksmedel för sin kärlek och att denna önskan enligt sägnen förmådde Rafaël att en gång dikta och Dante att en gång rita en ängel.
Ett sådant särskildt uttrycksmedel skulle äfven han vilja äga.
Men det oaktadt utbrister han:
God be thanked, the meanest of his creatures
Boast two soul-sides, one to face the world with,
One to show a woman when he loves her!
This I say of me, but think of you, love!
This to you – yourself my moon of poets!
Ah, but that’s the world’s side, there’s the wonder,
Thus they see you, praise you, think they know you!
There, in turn I stand with them and praise you.
Out of my own self, I dare to phrase it.
But the best is when I glide from out them,
Cross a step or two of dubious twilight,
Come out on the other side, the novel
Silent silver lights and darks undreamed of,
Where I hush and bless myself with silence.
O, their Rafael of the dear madonnas
O, their Dante of the dread Inferno
Sang one song – and in my heart
I sing it
Drew one angel, born, see, on my bosom!
Det finnes i denna samling ännu ett par för Brownings känslodjup betecknande dikter.
Den ena – Two in the Campagna – skulle för en ytlig läsare kunna tydas som ett vittnesbörd om en ofullkomlig lycka, medan den tvärtom är ett uttryck för den sorg, som endast den mest fullkomliga kärleken känner, sorgen, att personlighetens begränsning hindrar den älskande att helt stilla sin längtan efter själarnas absoluta enhet; sorgen att endast kunna vidröra, aldrig oupplösligt blifva ett med den älskades själ och att således äfven i den högsta hänryckningens ögonblick dock fortfarande känna
Infinite passion and the pain
Of finite hearts that yearn.
Den andra dikten är By the Fireside, där han sammanfattar sin kärlek och sin lifsåskådning i strofer som dessa:
Worth how well, those dark gray eyes,
That hair so dark and dear, how worth
That a man should strive and agonise
And taste a veriest hell on earth
For the hope of such a prize!
A moment after, and hands unseen
Were hanging the night around us fast;
But we knew that a bar was broken between
Life and life:
we were mixed at last
In spite of the mortal screen.
How the world is made for each of us!
How all we perceive and know in it
Tends to some moment’s product thus,
When a soul declares itself – to wit,
By its fruit, the thing it does!
I am named and known by that moment’s feat;
There took my station and degree;
So grew my own small life complete,
As nature obtained her best of me –
One born to love you, sweet!
And to watch you sink by the fire-side now
Back again, as you mutely sit
Musing by fire-light, that great brow
And the spirit-small hand propping it
Yonder, my heart knews how!
Bredvid denna hembild, som kärleken och konsten gjort oförgänglig, finnas andra från samma tid, tecknade af deras vänner.
Dessa voro ofta amerikanare, ur den andligt aristokratiska krets, som Amerika då ägde och inom hvilken makarna Brownings diktning erhållit en entusiastisk uppskattning, hvilken vida öfverträffade den, som mötte dem i England.
Brownings hade hvarken lust eller råd att deltaga i det engelska sällskapslifvet i Florens.
Och det var icke så ofta deras egna landsmän uppsökte dem på grund af beundran för deras poesi!
Bland deras således mindre engelska än amerikanska umgänge voro författarna Hillard, Nathanaël Hawthorne – och dennes hustru – samt bildhuggaren Story och det är hufvudsakligen ur deras skildringar från Casa Guidi jag sammanställt följande bild af lifvet där.
Alla mötas i det intrycket att de aldrig sett ett fullkomligare äktenskap, ej heller två människor hvilka med hvarandra så harmoniskt sammansmält sina, hvar för sig sällsynta, egenskaper och därigenom ömsesidigt stegrat dem. »Browning gaf ett lika starkt intryck af manlighet och kraft som hans hustru af förfinad och djupt känslig kvinnlighet.
Hennes lärdom och snille trädde i skuggan bredvid hennes lynnes älskvärdhet, hennes hjärtegodhet och själsrenhet, hennes flicklika enkelhet och lättrördhet.
Ingen kunde vara mer sann, mer ädelt fri från lusten att göra effekt; ingen mer intensiv och orubblig i sin egen öfvertygelse, ingen mildare mot andras.
Hon hade det snabbt uppfattande och uppskattande intresse, hvilket uppmuntrar samtal och vid dessa gjorde sig hennes egen, aldrig ordrika, originalitet väl gällande.
Hennes geni kunde stiga som en stråle från en springbrunn, men hennes tal flöt lika naturligt som klart, i solskenet gnistrande vatten och hennes ansiktsuttryck var då ej blott geniets utan lyste äfven af en utsökt spirituell kvinnas vakna, glädtiga liffullhet» . . . »Det mest förvånande var att en så sjuklig, så sällsynt och så skarpsinnig varelse framför allt gaf ett intryck af välvilja, då en million möjligheter funnits att hon kunde blifvit bitter och retlig», säger Hawthorne.
Den besökande mötte först hos henne en granskande och genomträngande blick, sedan ett förvånande fast handtag från den tunna, lilla handen och en rättfram vänlighet, som snart gjorde gästen hemmastadd vid hennes tebord.
På den ene gjorde hon intryck af »ett väsen, hvilket nöjt sig med det minsta möjliga mått af jordisk substans, af hvilken dessutom hvar partikel var genomträngd af själ och hjärta»; en »eldsjäl i ett pärllikt hölje, det mest genomskinliga, som någonsin omslutit en stor ande».
I hennes tärda anlete lyste den flicklikt jämna pannan af ärlighet och geni och hennes »vibrerande, spröda stämma skälfde öfver hennes ord som en döende flamma öfver en veke».
Story, en förtrogen hvardagsvän, säger:
»En hvar, som känner henne, måste älska henne, ty hennes karakter är nästan fullkomlig.
Hon talar aldrig om sin sjuklighet annat än då andra vidröra ämnet och då utan någon klagan.
Hon dömer aldrig annat än i stora principfrågor, men för dem kunde hon offra sig själf på rättfärdighetens altare!
Hennes sympati är alltid vaken och med verkligt intresse tar hon del i äfven obetydliga människors angelägenheter.
Full af omtanka för andra in i de minsta småting, tänker hon mycket litet på sig själf och tror så fast på allas godhet, att hon aldrig känner något småsinnadt misstroende.
Hennes samtalsgåfva kommer till sin fulla rätt endast mellan fyra ögon; hon äger ingen förmåga af lysande kvickhet eller snabba svar, men hon har en lugn, behagfull, för sig egendomlig, humor och hennes anmärkningar äro originella och slående.
Hon yttrar aldrig obetydligheter: hvad hon säger är alltid värdt att höras och hon är den bästa lyssnare: med hela sin själ, sitt hjärta och sin underbara, magnetiserande blick, hvilken talar sitt eget liffulla språk, medan hennes ord komma långsamt, alltid på sak och i hög grad koncist.
Detta, jämte hennes ojämförliga intensitet och allvar, är det mest betydande draget i hennes konversation liksom i hennes karakter.
Då man ej afhandlar en offentlig person eller då det ej är fråga om att berömma en vän – hvilket Elisabeth Barrett Browning gärna åtar sig – talar hon aldrig om personer och ingen drömmer om att i hennes närhet komma fram med struntsaker eller skvaller.
Böcker, mänsklighetens stora frågor, framför allt de politiska, stora handlingar – detta är främst i hennes tankar och därför äfven på hennes läppar.
För henne är allt religion.
Kristendom betyder ej för henne någon kyrkas lära utan civilisation.
Man blir bättre af att vara tillsammans med Brownings om än aldrig så kort.
Mellan de båda makarna tyckes gå en oaflåtlig magnetisk ström af poesi och kärlek.
Hvarderas hängifvenhet för den andra ger dem ännu en tjusning mer och olikheten i deras naturer gör deras förening än rikare» . . .
Browning skildras som en sällsynt hänförande sällskapsmänniska: redan hans handtag var så varmt att det tycktes ge lifvet ett nytt värde, och det röjde en genomärlig natur.
Hans samtal voro sällsynt liffulla, snabbtänkta, klara och sakliga äfven i hvardagsämnen; men glänsande genom humor, lärdom, energisk öfvertygelse, skarpsinniga tankar och inträngande sympati när de rörde högre frågor.
Ett af de ämnen, hvilket särskildt med deras amerikanska vänner ofta kom på tal, voro de då mycket gängse spiritistiska experimenten.
Svedenborgs skrifter hade afgjort Elisabeth Barrett Brownings tro på andeuppenbarelser, ehuru hon för egen del afvisade tanken »att låta sig ledas af andras andar, vare sig dödas eller lefvandes».
Browning åter var ihärdigt misstrogen.
Men »att han spelade
Mefistofeles» kunde ej rubba hennes öfvertygelse, hvilken dessutom gick djupare än de spiritistiska fenomenen, genom vissheten »att mänskligheten nalkades ett skede af en ny och stor utveckling för den andliga naturen».
Hennes djupa känsla af det tragiska i själarnas isolering från hvarandra kom henne att se ålderdomen som en ökad isolering, emedan den gjorde masken, hvilken alltid döljer själarna för hvarandra, än tätare.
Hon ansåg därför som en kvinnas plikt mot sig själf och andra att vårda och i dräkt som väsen bevara sin ungdomlighet, och hon ville med full rätt att människors ålder ej skulle räknas efter åren men efter själens och hjärtats ungdom.
Denna starka förnimmelse af personlighetens oberoende af yttre omständigheter, var ett moment i hennes liksom i hennes mans genomfördt spiritualistiska världsåskådning, enligt hvilken döden endast var en tillfällighet, ett kanske ej ens märkbart afbrott i själens tillvaro, eller endast jämförlig med den inre revolution, en ny kunskap t. ex. åstadkommer.
Hennes fasta tro var att äfven vetenskapen slutligen skulle bevisa, att »döden endast är ett ombyte af dräkt och lifvet endast ett segment, en klyfta, hvilken förutsätter den fullrundade frukten».
Hon trodde ej på någon hvila i grafven utan på ett oafbrutet fortgående lif.
Och just denna åskådning gaf för dem båda en omätlig betydelse åt den jordiska tillvaron, hvilken de ville se fylld af ett allt rikare lif, medan de ansågo indifferentismen gent emot lifvet som en sjukdom.
Hvarje steg, hvarje penndrag i denna tillvaro står i verklig förbindelse med ett resultat i ett lif efter detta.
Lifvet är icke en dröm; allt godt är värdt att göras – icke för straff eller lön i den andra världen men därför, att allt i denna tillvaro står, som Svedenborg kallar det, i korrespondens med den andra världen.
Sådana voro de tankar, Elisabeth Barrett Browning utvecklade under samtal i dessa ämnen.
Och att de ofta kommo på tal syntes naturligt inför en så andelik varelse som hon, hvilken när som helst tycktes färdig att försvinna, ja, om hvilken man alls icke kunde förstå huru hon öfver hufvud utstått tillvaron!
En kvinna fällde om henne det fina yttrandet, att det endast var hennes mäktiga, stora kärlek, som till en tid kvarhållit henne på jorden.
De besökande i Casa Guidi funno där först ett stort rum med piano, där gossen brukade leka och spela; en mindre matsal med gobeliner och medaljonger af Carlyle och Tennyson; ett långt rum med gipsafgjutningar och studier och slutligen ett idealrum, hvilket var en förening af förmak och arbetsrum.
Där kunde man om vinteraftnarna bredvid brasan se en liten svartklädd gestalt uppkrupen på soffan med barnet bredvid sig, medan mannen gick fram och åter och alltid med gosselik ifver iakttog hustrun eller närmade sig henne.
Bredvid sin länstol – »djup och mjuk som ett moln» – hade hon ett litet bord, fullt af böcker och tidningar, samt några ytterst små och anspråkslösa skrifdon.
Hon svärmade för diminutiva ting till dagligt bruk och hade bland annat en miniatyrupplaga af klassikerna i hvilken hon – som i alla sina böcker – med en tillägnan inskrifva mannens namn öfver sitt eget.
Rummet hade dörrar till terrassen med dess plantor och utsikt, men inom detsamma voro skuggorna mörka och ljuset dämpadt.
Gobeliner på väggarna, gamla helgontaflor i antika, svarta, florentinska träramar, stora snidade bokhyllor, fyllda med lärda folianter, gåfvo rummet dess karakter.
Lättare tillgängliga, rundt om på borden, lågo dedikationsexemplar från samtida diktare.
Från väggarna nedblickade Dantes och Keats’ anleten och Penninos små tafvelskizzer.
Dessutom funnos länstolar, soffor och en spegel, nästan allt gammaldags; en mängd artistiska småsaker och blommor öfverallt fulländade rummets hemlika prägel.
Båda makarna ägde en hellenisk känslighet för de dem omgifvande tingens »själslif», och de ordnade böcker, husgeråd och taflor, framför allt blommor, med hänsyn till dessa tings känslor af välbefinnande i sin omgifning!
Browning trodde t. ex. att en renässanstafla led djupt om den måste sitta bredvid en Ostade!
Och det var denna, till den högsta potens utvecklade »altruism» – hvilken också kan kallas smak – som åt deras omgifning förlänade dess originella och behagfulla karakter.
Den, som under djupa samtal tillbragt en afton i detta rum – där man kände blommornas doft från terrassen, hörde musiken från San Felice och såg stjärnorna tändas på himlen, medan den själfulle Pennino, elflik som modern, hvilken han äfven i öfrigt liknade, gled omkring likt en Ariel, lyssnande eller bjudande förfriskningar – denna gäst kände sig hafva upplefvat ett af de sällsynta, fullkomliga ögonblick, hvilka äro det stora människolifvets andaktsstunder.
1856 slutade Elisabeth Barrett Browning sin Aurora Leigh under ett sommarbesök på landet i England hos Kenyon, hvilken hon tillägnade sin dikt.
Några månader senare dog denne – efter att hafva tryggat sina båda diktarvänners framtid genom ett testamente på 10,000 £.
Kenyon hade till någon del hunnit bevittna den stora seger, Aurora Leigh blef och om hvilken han varit fullt viss.
Från de mest betydande domare hördes den mest odelade beundran.
Sålunda skref Landor flere hänryckta sidor öfver att »här hafva funnit en Shakespearisk fantasi» och fortsatte:
Jag hade ingen aning om att någon i vår tid var mäktig af en sådan poesi, jag är halft rusig af den!
Att försöka ge en aning om de skönheter hvilka öfverfylla Aurora Leigh från första till sista sidan vore meningslöst, eftersom en hvar själf lätt kan upptäcka dem.19
Och äfven svagheterna – ifall man är i lynne till detta, sedan man låtit skönheterna genomströmma sin själ!
Jag vill här endast framhålla tankarna i boken, emedan jag sedan ungdomen i den grad lefvat i densamma, att jag är ur stånd till ett objektivt omdöme om dess litterära värde.
Elisabeth Barrett Browning säger själf att hon i Aurora Leigh gifvit sina högsta åsikter om lifvet och konsten.
I detta afseende har hon först och främst förverkligat den tanken: att konsten helst bör spegla samtidslifvet.
Redan under den tidigare brefväxlingen med Browning talar hon om att hon planlagt en dikt, hvars fabel hon emellertid först måste uppfinna: en dikt i hvilken hon ämnade röra sig bland konventionerna i samtidens lif, för att om dem säga sanningen, och där hon ansikte mot ansikte ville möta århundradets mänsklighet.
Hon ansåg att skaldejämmern öfver den opoetiska nutiden endast visar skaldernas vanmakt.
Ty den äkta skalden bryter sig genom tidsförhållanden och konventioner fram till det rena och oförgängliga i människonaturen, han finner nya former i de föråldrade konstidealens ställe för att på nytt uppenbara detta oförgängliga.
I denna sin tro på lifvet själf, på dess makt att i nya gestalter uttrycka sitt eviga innehåll, blef Elisabeth Barrett Browning nästan blind för det sakförhållandet att nutiden, genom den materiella maktutvidgningen, i högre grad än någonsin beröfvat människorna ro och tid och rum för skönheten.
Eller rättare sagdt: hon såg än längre bort, långt öfver det närvarandes osköna äflan.
Finnas då, frågar hon, inga andra verkligheter, med djupare rötter än de materiella?
Hafva vi förlorat hemkärleken, fosterlandskärleken, frihetskärleken, sanningskärleken?
Men om vi ännu älska, bedja, lida och offra, står då nutiden lösryckt från det förflutnas och från framtidens poesi?
Har icke vår tid, som hvarje annan, »ett dubbelt anlete blickande tillbaka och framåt», mot heliga minnen och mot en ljusare framtid; är icke all vår oroliga äflan ett förklädt hopp om denna framtid?
Är det yttre arbetet ensamt handling och det andligas uttryck, poesien, dådlöshet?
Kan då mänskligheten ens för detta yttre arbetes utförande umbära idealens bärkraft, och är det icke denna, som lyfter tidehvarf öfver tidehvarf?
Hvad betyda de former, dessa tidsförhållanden ikläda sig, när de dock danas af samma lidelser, förhoppningar och krafter, som evigt förblifva poesiens ingifvelser?
Har icke poesien alltid haft till uppgift att genomtränga ytan, för att finna enheten i mångfalden?
Och är verkligen vår tid mer orolig, mer sammansatt än någon annan, så innebär detta blott högre uppgifter för skalden, som skall kunna ana hvart de eviga makterna i människan drifva henne genom nutidens oro.
Tiden är icke kall:
»inom ett aftonsamkväms tidsmått förbrukas ofta af oss mer sann lidelse än af Roland och alla hans kämpar».
Tiden är icke endast nyttans träl; den som påstår detta, saknar själf skaldens syn för den närliggande verkligheten och för dennas sanna mått, sedt på afstånd, En sådan skald »skulle funnit själfva kung Arthurs borg ledsam, såsom dennes hofskalder otvifvelaktigt gjorde»!
Elisabeth Barrett Browning erkänner att skalden, som går före sin tid, ofta måste känna sig ensam i denna.
Men denna ensamhet är hans storhet och hans kallelse: han skall stå högre än sin samtid för att kunna lyfta den upp till sig, han skall gå några steg före sitt folk för att gå framtiden till mötes.
När han fått »sina ögon klargjorda af en rättfärdig harms tårar, skall han kunna profetera fram sanningen ur en synd».
Elisabeth Barrett Brownings poetik är, som man finner, den byronska: poetry is but passion och med skäl har en granskare sammanställt henne just med Byron som typisk för det ideala skaldetemperamentet: den skälfvande känsligheten och det starka, personliga själslifvet.
Detta är för henne, som för hela den byronska diktargruppen, diktens enda verkliga ingifvelse.
»Det fordras lidelse för att varda en människa och för att en bok skall varda – hvilken också är en människa, men en människa af högre växt, . . . i hvarje profetisk bok måste strömma mänskligt blod» – endast sålunda, menar hon, kan man om skalderna med rätt säga att de äro
– – – the only truthtellers left to God
The only speakers of essential truth
Opposed to relative, comparative,
And temporal truths – – –
Denna åsikt kom henne att varna skalden för konventionella konstteorier och mana honom att lita på sin ingifvelse, hvilken säkrast skapar formen – men på samma gång, som hon uttalar dessa romantikens åsikter, fastställer hon den realistiska grundsatsen: att den mot sinnligheten mest trogna form också fullast skall uppenbara anden.
Det är i kraft af denna tro, Elisabeth Barrett Browning i nämnda dikt gjorde hvad St.
Beuve anmärkt som så ytterst sällsynt hos kvinnliga skalder: ett försök att skapa sig en egen diktart.
Genom denna ville hon göra en insaga mot poesiens ställning till romandiktningen.
Kommer realismen till sin rätt i den bundna dikten, då behöfver heller icke, menade Elisabeth Barrett Browning, poesien öfvergifva den bundna formen för den obundna, såsom den enda i hvilken vår sammansatta tids mångfald kan rymmas.
Då det närvarande dock i så väsentlig grad är stoffet till skaldens ingifvelser, att icke ens de största skapande diktare kunnat hindra sin egen tid att tala genom forntidsmänniskorna, hvarför, säger Elisabeth Barrett Browning, icke taga steget ut och låta versen lika väl som romanen gifva nutidsidéerna ordet genom nutidsmänniskor?
Det är feg eftergift af sin rätt, som kommit dikten att smyga sig fram som prosa, i stället för att fortfarande tala sitt modersmål och taga sin lott af verkligheten, lika väl som romanen.
»Äfven vår tid kräfver ett epos,» säger hon, och hon har sökt förverkliga denna tanke i Aurora Leigh.
Den berättande dikten, menar hon, behöfver icke afstå från namnet hjältedikt, därför att striderna flyttas till själens område och gälla tidsandens frågor, deras segrar och nederlag inom en tanke och i ett lifs händelser, eller rättare i ett tankelifs, ty nu om någonsin äro tankar händelser.
Icke kring nya fabler skall det nya epos danas, utan kring nya idéer; icke fängsla genom det underbara i uppfinningen utan genom den allt rikare uppenbarelsen af allt det evigt underbara i människonaturen.
Men Aurora Leigh, denna unga dotter af det gamla epos, innebär egentligen ingen ny grundidé, utan densamma som forntidens främsta hjälteepos och nutidens främsta familjeepos, den idé Geijer på tal om Iliaden och Herrman und Dorothea kallar »häfdandet af familjen som den moraliska världens grund».
Men denna tanke är sedd genom ett nytt temperament och har ingifvit en ny poesi, så mäktig, att man i trots af diktens brister ryckes med från dess första rad till den sista, in i den rikaste verklighet, med det mest mångskiftande lif, nämligen den andes, med hvilken man strider, lider och jublar.
Det är sant att i denna händelsedikt man ser få händelser hända; men man har sett nog då man har sett en hel människa; det är sant att det icke är en romanintrigs trådar intresset spännes af, men det hänger andlöst vid en själs utveckling.
Den yngre engelska litteraturkritiken har äfven i Aurora Leigh sett ett förebud till en ny konstriktning, hvilken redan med denna dikt var så utpräglad att Aurora Leigh kan anses som ett af samtidens mest originella och representativa verk, en dikt hvilken blifvit äkta poesi, just genom den lidelsefulla känslan för det nutida lifvets verkligheter.
Därför brände den ej blott in sig i sin samtids fantasi utan bevarar åt framtiden en bild af denna tid.
Mycket af hvad Elisabeth Barrett Brownings samtida ansågo som poetiska fel i Aurora Leigh har den yngre granskningen redan erkänt som ypperliga medel att återge tidens lif med dess skarpa motsatser, dess bländande dagrar och djupa skuggor, dess lidelsefulla oro, dess rastlöst arbetande och sökande ande.
Alla de drufvor, diktarinnan under sitt diktarlif skördat i lifvets, i tankens, i vetandets, i skönhetens vingårdar, har hon med ifriga händer pressat till en ädel och eldig dryck, full af sötma och styrka – kanske styrka mer än sötma – och iskänker den åt sin samtid med Aurora Leigh.
Drycken har en egendomlig, berusande doft.
Denna doft är stilen, en af de rikaste poesien äger, en stil af idel bild.