Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Johnston var lika häpen som förbittrad. -- -- Han hade på förhand försäkrat de andra ledarne att hvar man på C. B. & Q. var säker -- -- så stort inflytande hade han nog där.
Och nu vågade han icke ens säga ut hvad han tänkte -- -- därtill hade han eldaren, som kommit
Isak för nära, i alltför färskt minne.
Följande morgon var strejken i full gång.
Och innan dagen gått förbi hade de olika järnvägsbolagen slutit sig tillsamman samt enats om att på inga vilkor gifva vika, utan föra striden till slut med samfälda krafter.
De af manskapet, som stannat kvar i arbete, erhöllo ånyo kvarter och förplägning på stationerna, hvilka ställdes under bevakning af enkom förhyrdt, väl beväpnadt manskap.
Med hvart tåg följde likaledes vakter, försedda med revolvrar och repetergevär, såväl på lokomotivet som i konduktörsvagnen.
Arbete fans fullt upp och förtjänsten var större än någonsin.
Men det var i alla fall en ohygglig tid.
Peltonen tänkte visst mycket sällan därpå att han nära nog vågade lifvet hvar gång han förde sitt lokomotiv ut från stationen eller hämtade det tillbaka.
Men så mycket oftare tänkte han på tågets och passagerarnes öde, ifall de strejkande utförde sitt ofta uttalade hot att gripa till våld.
Själfva stationsområdet var nog något så när väl bevakadt, men mera kunde bolaget icke göra, utan måste i öfrigt lita hufvudsakligen på förarnes påpasslighet.
Och förarne åter måste lita minst lika mycket på sina egna ögon som på signalerna -- hvilka ju kunde vara falska.
Till och med Isaks kallblodiga lugn begynte småningom hota att gifva vika.
De föregående månadernas förtvifladt ansträngande arbete hade varit den sämsta möjliga förberedelse för den tid, som nu följde och som kräfde allt hvad de spänstigaste nerver kunde gifva.
Hvad nerver voro för något visste Isak väl icke, men hvad han visste var att han började känna sig rädd hvar gång han steg upp på sitt lokomotiv.
Och under sina lediga timmar var han likaledes nedstämd och orolig, oaktadt de fortsättningsvis snabbt ökade besparingarna.
Icke ens Anni kunde starkare längta efter den dag, då de skulle vända Chicago och Amerika ryggen. -- -- För sin del skulle han hälst gjort det genast, om det ej bjudit emot att just nu lämna tjänsten -- -- som om han varit rädd för Johnston och de andra!
Anni hade han för öfrigt icke sett mera än en gång sedan strejken började, en afton då han trots kamraternas varningar lämnat det bevakade området och begifvit sig ut på västsidan.
Honom hade ingenting vederfarits, men då
Anni nästa morgon sanningsenligt besvarade frågan hvem det var, som besökt henne, undanbad Johnston sig sådana visiter för framtiden.
Hon fick låta bli att taga emot scabs, så länge hon var i hans hus!
Isak bara smålog då han läste Annis bref om saken.
I det hela gjorde det ju inte stor skilnad -- -- hon kunde väl lämna den tjänsten, om så skulle vara.
Men just nu var det inte lätt att ens skaffa henne ett hyggligt kvarter -- -- det gamla boardinghuset var fullt af strejkande -- -- --
Nå, länge kunde det här eländet väl inte mera räcka -- -- och hon hade det tills vidare bra nog där hon var -- -- --
Deltagarnes i strejken förbittring stegrades dagligen, i mån som å ena sidan hoppet om eftergift från bolagens sida syntes mera aflägset och å den andra svårigheterna att fortsätta striden ökades.
Sedan flertalet inom de första veckorna gjort slut på sina besparingar från de goda månaderna, begynte frågan om dagligt bröd allt enträgnare pocka på svar -- och oförmågan att besvara den dref allt flera öfver till dem, som yrkade på våldsåtgärder.
De drefvo slutligen sin vilja igenom.
Ledarne beslöto att med våld söka tvinga en af hufvudlinjerna att inställa också post- och passageraretågen, de enda, som ännu voro i gång.
Lyckades det, så måste vederbörande falla till föga.
Men Johnston uppträdde som medlare.
Innan de skredo till åtgärder, hvilka skulle gifva förtryckarne rätt att erhålla militärskydd för sin egendom, ville han föreslå att de skulle försöka skrämma scabmanskapet på en eller annan linje att lämna arbetet.
Gick det inte, så återstodo alltid kraftåtgärderna.
Och i den vägen ville han föreslå C. B. & Q.
Där fans en ärkescab, som de andra följde -- en usel invandrare, som kommit till landet för mindre än två år sedan utan en cent i fickan -- och som nu var deras främsta man.
Kunde de drifva honom i väg, så åtog Johnston sig att svara för de öfriga.
Ledarne samtyckte.
Det kunde i ingen händelse skada att först vända sig mot en enstaka individ -- -- därmed var det ej så noga.
Tidigare på hösten hade expressen kommit in kort före solnedgången, vid full dager, så att man ännu kunde urskilja allting på banan och i dess närhet.
Men ju längre årstiden skred framåt, desto mera skumt blef det vid tiden för expresstågets ankomst, tills det slutligen i december dånade in på stationen i fullt mörker.
Där fans en punkt, en half mil eller så innan banan nådde de yttersta husen i förstaden, hvilken förarne alltid egnade särskildt spänd uppmärksamhet, en växel där C. B. & Q. löpte ihop med tre andra banor, som begagnade samma spår in till stationen.
Förrän strejken bröt ut visades där alltid först grönt ljus, hvilket förbyttes till hvitt endast i sista minuten -- eller till rödt om någonting oförmodadt kom emellan.
Men sedan trafiken på de andra linjerna aftagit så mycket har signalen för expressen vanligen varit endast hvit, så att den kunnat köra igenom växeln utan minskning af farten.
Isak Peltonen är på väg hemåt med expresståget, det enda, som numera går fullt regelbundet på banan.
I sina annonser gör järnvägsbolaget vissa förbehåll beträffande afgångs- och ankomsttider för alla andra tåg, men expressen har hittills icke klickat en enda gång.
Det är bländande klart månsken och därför spänner
Isak blicken skarpare än vanligt ut i rymden, längs banan och den öppna terrängen näst intill, bort åt det håll där signalen vid den stora växeln snart bör komma i sikte.
Då han slutligen får syn på den, drar han ofrivilligt ett djupt andetag af lättnad.
Det är hvitt ljus.
Allt klart! säger vakten med repetergeväret, som följer med på lokomotivet.
Han känner också redan linjen så pass väl, att han vet huru ringa svårighet det skulle erbjuda de strejkande att ställa till något bråk just där i närheten.
Några ögonblick till fortsätter tåget såsom förut, medan Isak håller ögonen stadigt fästade på det hvita ljuset, som kommer allt närmare.
Så försvinner det med ens -- och ett blodrödt sken strömmar nästa sekund emot honom, ut öfver banan.
-- Rödt! någonting är på färde! ropar vakten.
Och Isak griper mekaniskt efter nödbromsen med högra handen, medan den vänstra gör det nödvändiga greppet för att stoppa farten.
Men inom mindre än en sekund släpper han på full ånga igen och låter handtaget till nödbromsen gå.
Det skarpa månskenet har visat honom skuggan af en oredig massa, som är gömd bakom växelkarlens koja.
-- Stoppa! -- stoppa tåget, karl! -- -- hvad satan tänker ni på?
Vakten söker skjuta honom åt sidan för att själf stanna lokomotivet.
Men Isak griper honom utan ett ord med ena handen om strupen, medan den andra fortsätter att släppa på ånga, så att tåget i ursinnig hast rusar förbi den farliga punkten och vidare åt stationen till.
Där ljuder ett flerstämmigt "danm the scab!" och ett par revolverskott smälla bakom dem utan att göra någon skada.
Men först när den sista vagnen hunnit genom växeln, släpper Isak vakten, som vid det laget är halft kväfd.
-- Jag såg skuggan af flera karlar på banan och tänkte att signalen var falsk, men hade inte tid att förklara, sade han likasom ursäktande.
Och kort därpå körde expressen in på stationen utan att dess passagerare hade minsta aning om att någonting ovanligt varit på färde.
Men så fort Isak Peltonen kunde lämna sitt lokomotiv, begaf han sig ut till växeln och där fann han ganska riktigt banvakten bunden samt försedd med en boll smutsigt bomullstrassel i munnen.
Fyra karlar med masker för ansiktet hade öfverfallit honom, berättade mannen, så snart han spottat ut den värsta smaken, och det så oförmodadt, att han knappast hunnit tänka innan han fann sig instängd.
Men han kunde nästan svära på att han känt igen Johnstons röst.
Isak gick tillbaka till stationen och aflade rapport på kontoret.
-- Ändtligen! sade chefen.
-- Om de blott ville göra litet mera, så skulle vi alldeles säkert få militär -- men anhålla därom kunna vi också redan på grund af det här.
Därom hade Isak ingen åsikt att uttrycka.
Men han förklarade att han icke vidare ville föra passageraretåg.
Det var för stort ansvar. -- Godståg nog, tillade han.
-- Ni behöfver inte bry er om hvad slags tåg ni för, invände chefen. -- Om det är lefvande eller död frakt är ju er fara alldeles lika.
-- Det är inte för mig själf jag är rädd, sade Isak.
-- Men då jag tänker på de många människorna i vagnarna, så har jag lust att stanna för hvar stubbe, som kastar skugga öfver skenorna.
Och efter det här vet man inte hvad de ställa till.
Chefen insåg att Isak i det närmaste nått den punkt, där en lokomotivförare upphör att vara fullt säker -- han hade sett sådana fall förut.
De voro få, som skulle hållit ut så länge.
-- All right! sade han efter ett par ögonblick -- ni skall slippa föra tåg, tills ni hvilat er litet.
Tag en vecka för att gå omkring här med Jackson, biträdande banmästaren, och lära hvad ni behöfver för att sedan kunna tura med honom.
Det blir halfva veckan på linjen och den andra hälften här.
Men i morgon måste ni ännu taga expressturen, så jag slipper bråka om annan förare så här sent på aftonen.
Det gick Isak gärna in på.
-- En hel vecka så godt som ledig! -- -- och sedan bara halfva veckan på linjen! -- Nu var det på tiden att Anni sade upp sin tjänst.
Jacksons hustru, som hade deras kosthållning, talade ju jämt om att hon behöfde hjälp.
Det kunde
Anni åtaga sig, så fick hon bo på stationen -- kanske med lön ännu till!
Mrs Jackson var förtjust öfver förslaget, men måste tala med chefskapet, innan hon kunde säga något bestämdt om lönen.
Isak gick omedelbart till värket med författande af ett bref till Anni.
Hon skulle genast säga upp tjänsten.
Hans tåg kom in lördag afton och söndag morgon skulle de låta viga sig.
Arbetet skulle bli mycket lättare härefter, och så länge strejken räckte fingo de bo på stationen.
Hon skulle bara komma dit lördag afton och hämta sin kista med sig.
-- På morgonen stack han själf brefvet i postlådan, innan han ångade bort med expressen.
Anni upplefde en stund af blandad fröjd då brefvet lördag morgon tillställdes henne.
Utan att töfva gick hon in till sitt husbondfolk och meddelade så godt hon kunde att hon ville säga upp sin plats.
-- Hvarför just nu?
Ja, det var vida svårare att förklara med den engelska Anni hade till sitt förfogande.
Men efter ett otal frågor blef det dock klart för dem, att Isak nu kunde gifta sig samt att han var på sin sista tur med expressen.
Och då svor Johnston med hopbitna tänder -- -- så vidt det berodde på honom skulle det värkligen bli den förb--de scab'ens sista färd!
Anni var så ifrigt sysselsatt hela dagen med att ställa allting i ordning, att hon först fram emot aftonen kunde begifva sig på väg.
Men på stationen träffade hon genast en af Isaks vänner, som förde henne och hennes kista till Mrs Jacksons kvarter.
Ute på prärin, omkring ett halft dussin mil från Chicago, där C. B. & Q. linjen på en kulvert går öfver en liten bäck, var en man ifrigt sysselsatt på banan kort efter mörkrets inbrott.
Bredvid sig hade han en öppen påse med några värktyg, af hvilka han försökte ett efter annat för att lossa de spilar, som fasthöllo en skena nära intill kulverten.
Han var tydligen van att handskas med värktyg, men det dröjde dock en tämlig stund innan skenan lossnade.
Slutligen lyckades det.
Mannen kastade den sista spiken ned i bäcken och stack värktygen tillbaka i påsen, den han hängde öfver axeln.
Så rörde han litet på skenan för att försäkra sig om att den var lös, men flyttade den icke, utan steg ned i diket vid banan.
Därifrån tog han upp en stång och sköt med en kvick stöt den lösa skenan inåt banan.
Det gick ypperligt.
Han lade skenan tillbaka på dess plats och återtog sin plats i diket, hukande sig ned vid en liten videbuske.
En påpasslig förare med goda ögon skulle nästan säkert kunnat se att en skena var borta, i så god tid att tåget hunnit stannas.
Men om skenan sköts undan först då lokomotivet var för nära att mera kunna stoppas, så måste det spåra ur.
I den första villervallan var det knappt tänkbart att någon skulle se sig om efter upphofsmannen -- som för öfrigt inom mindre än en minut kunde försvinna i mörkret.
En god halftimme väntade mannen i diket, innan expressen kom i sikte -- hväsande och dånande och med den väldiga reflektorlampan lysande upp banan ett bra stycke i förväg.
Isak Peltonen står på sin post, med ögonen ständigt öfverfarande de två skensträngarna framför lokomotivet.
Allt närmare den lilla videbusken kommer han, utan minsta tanke på fara där ute på den släta prärin.
Nu ser han kulverten -- så långt hans blick når ligga skenorna jämna, med sina slitna ytor glänsande som silfver i det gulaktiga lampljuset -- -- om en kvart är han framme -- -- -- och i morgon -- i afton -- är han fri -- -- och An -- -- --
Då ser han någonting mörkt -- en man -- resa sig ur diket -- han skjuter en stång fram mot skenorna -- en af dem rullar åt sidan -- -- --
Förarens hand griper blixtsnabbt nödbromsen -- -- den mörka gestalten tar ett steg som till flykt -- -- och med ett väldigt språng flyger Isak rätt på honom, i samma ögonblick som de främsta lokomotivhjulen braka mot en sleeper.
Lokomotivet rifver upp banan
Öfver kulverten och rullar ned från banken, dragande tendern ned i bäcken.
Bagagevagnen kastas i samma nu också på sida ned på marken, men den första af passagerarevagnarna blir stående på sina hjul, med ena ändan i diket.
Och de öfriga stanna tack vare nödbromsen på banan, ehuru de stöta ihop med ett ljud som om deras sista timme slagit.
Konduktören och ett par bromsare komma springande med lyktor från andra ändan af tåget.
Vakten ligger på marken ett stycke från lokomotivet, med repetergeväret i handen.
-- Tror inte han är död, säger eldaren, som räddat sig med ett språng från tendern -- han bara hoppade ett ögonblick för sent. -- -- -- Men föraren ser jag inte till -- fast han hoppade först. -- --
De funno honom vid bagagevagnen, som fallit öfver nedra delen af hans kropp.
Under honom låg en annan kropp, med hufvudet tryckt mot marken och med Isaks båda händer kring strupen -- -- --
Konduktören skickade ögonblickligt en man till närmaste station för lokaltrafiken, en half mil därifrån, för att telegrafera.
Isaks vän sökte underhålla Anni så godt han kunde, medan hon väntade på perrongen, men han blef allt mera tankspridd i mån som minuterna skredo framåt, utan att expressen hördes af. -- -- Det kunde aldrig hänga rätt ihop. -- -- -- Och där kom chefen själf rusande ut ur kontoret!
-- Tag N:o 708 med reparationsvagnen och tre passagerarevagnar utåt linjen, befallde han.
-- Expressen har spårat ur sex mil härifrån -- -- och säg till åt banläkaren att följa med -- fort!
-- Kom med! sade Annis sällskap.
Då de kommo fram, med reparationsvagnen skjuten framför lokomotivet, var allt i samma skick som förut, utom att flera passagerare samlats omkring bagagevagnen.
Konduktören rapporterade till doktorn att ingen af passagerarne var illa skadad.
-- Men jag tror föraren och en till fått sin sista knäck, tillade han, med en rörelse af hufvudet mot bagagevagnen.
Doktorn stack handen under Isaks bröst.
-- Inte ännu, sade han -- ehuru han föga kan ha långt kvar.
De använde först domkrafterna på bagagevagnen och skrufvade den inom några minuter så högt upp, att de båda kropparna kunde dragas fram.
Det ryckte i Isak, då de tvingade in litet whisky i hans mun.
Men först när de med våld lösgjorde hans händer från den andre vaknade han upp.
Den andre var Johnston och han var död -- med strupen hopklämd som af ett skrufstäd.
Isaks första rediga blick föll på Annis ansikte, som med stel skräck i dragen var lutadt öfver honom.
Så riktades den på doktorn, som höll på att göra ett hastigt öfverslag af hans utsikter.
Doktorn reste sig och skakade på hufvudet.
-- Må där -- -- finnas någon -- präst på tåget? hviskade Isak, då konduktören bjöd honom mera whisky.
-- Ah, inte behöfva vi ännu tänka på präst -- -- doktorn kan väl -- -- --
-- Inte för mig, afbröt Isak otydligt -- -- för att viga -- -- --
Konduktören trodde att han yrade och befallde en negeruppassare från expressen hämta en madrass att bära honom på.
-- Nej -- -- jag har pengar, förklarade Isak ansträngdt. -- -- Hon får dem -- -- om hon är enka -- -- fråga om någon är präst -- --
Han blickade mot passagerarne, som stodo omkring.
Och konduktören, som ändtligen begrep, förklarade för dem hvad mannen ville; frågade om någon af dem var präst och kunde viga honom och flickan där bredvid.
En äldre man tog ett steg framåt ur hopen.
-- Präst är jag inte, men distriktsdomare och berättigad att viga -- om det är allt han vill.
Isak nickade tyst bifall, men Anni brast i gråt, då hon uppfattade hvarom det var fråga.
Och under de få minuter den korta ceremonin varade snyftade hon så, att hennes svar knappast hördes, ehuru de många människorna förhöllo sig ljudlöst stilla.
-- -- -- och i kraft af mitt ämbete förklarar jag därför i dessa vittnens närvaro, eder, Eisäk Peltonen och Anni Heikkilä, för man och hustru, slutade domaren högtidligt.
Isak var nästan medvetslös på nytt då det var öfver.
Men sedan de försiktigt flyttat honom på en madrass, buro de honom in i den närmaste af vagnarna och kryade upp honom med en ytterligare dosis whisky.
Det gjorde alls ingen skilnad huru mycket de gåfvo honom, sade doktorn.
Anni satt invid honom på golfvet.
-- Nu -- -- får du -- -- köpa hemmanet, yttrade han sakta -- -- sedan -- -- välja bland -- bästa i Alastaro -- -- -- inte ännu ens tjugufem -- -- --
-- Ah, Herre Jesus! snyftade
Anni -- -- -- det hinner jag väl tänka på sedan -- -- -- Kanske du inte häller dör ännu -- --
Isak frambragte någonting liknande ett smålöje såsom enda svar.
Och då tåget omedelbart därpå satte sig i rörelse, föreföll det som om han värkligen börjat yra.
Han mumlade orediga ord, om sitt vackra lokomotiv, om signaler, om Johnston -- --
-- Stoppa! -- stoppa!
Det lyser rödt! ropade han en gång, men sjönk genast därpå igen i half dvala och låg med slutna ögon.
Först när de buro honom ut ur vagnen och lade honom på sjukbåren, som stod i beredskap, öppnade han dem igen och såg sig omkring, ehuru synbarligen utan att känna igen någon.
Men då de lyftade upp båren och satte sig i rörelse, träffade skenet af den stora, elektriska perronglampan hans ögon och då klarnade de för ett par sekunder.
-- Hvitt ljus! sade han tydligt -- allt klart -- nu kunna vi fara på!
Handen gjorde en famlande rörelse -- så föllo ögonlocken ihop.
Hans sista färd var börjad.
Och antagligt är väl att signalerna voro hvita hela vägen utför till ändstationen.
FRÅN URSKOGEN.
Bland den samling hufvudsakligast utskottsmänsklighet vi hade i vår camp nere i urskogarna var Pietari Taivalmaa ingalunda det minst originella exemplaret.
Han var ordningsman i lägret och däraf framgår utan vidare för enhvar, som har hälst något begrepp om lifvet i ett läger af järnvägsarbetare, att han var en mera än vanligt duktig karl.
Det är icke så alldeles lätt som det möjligen kan förefalla den oinvigde att hålla styr på ett eller annat hundratal män, representerande ett rundt tiotal olika nationaliteter, af hvilka enhvar för någon orsaks skull anser sig bättre än alla de öfriga.
Gemensamt arbete, gemensamma måltider och icke minst den gemensamma sofbaracken orsaka så många sammanstötningar af intressen, att anledningar till gräl ständigt yppas.
Och grälen utmynna så godt som utan undantag alltid i slagsmål, såvida de icke afklippas i tid.
Vidare är hygienin i en sådan urskogscamp af rätt stor vikt.
Hvarhälst den otroligt feta och djupa matjorden gräfves upp under arbetet stiga dunster upp, som påminna långt mera om förmultnade djur- än om växtlämningar.
Hvarje ny skärning sänder alltid åtskilliga af de nyare arbetarne, de, som ännu icke vant sig vid klimat- och andra förhållanden, till hospitalet med sumpfeber.
Men därför är det också af så mycket större vikt att snyggheten i lägret och dess närmaste närhet är möjligast klanderfri, så att dess innevånare åtminstone nattetid kunna fylla sina lungor med ren luft.
Det är en annan anledning till ständiga kollisioner med ordningsmakten, hvars utöfvare endast genom oaflåtlig påpasslighet och omutlig stränghet kan förhindra att campen, trots asgamarnas renhållningsarbete, förvandlas till -- -- -- ja, det är lättare att föreställa sig än att beskrifva hvad den skulle bli.
Och så finnas likvid-dagarna, då en stor del af besättningen omsätter sina anletens svett i spritvaror.
Isynnerhet i läger, som hafva en kommissariatsbutik, äro sådana dagar bullersamma, ty till dem infinna sig alltid arbetare från grannlägren, och då går det sällan af för mindre än generalbataljer, så storartade att icke ens ordningsmannen kan afstyra dem.
Det mesta han kan göra -- och det endast om han är rätter man för sin post -- är att så leda drabbningen att främlingarna drifvas ut, ty ehuru ofta öfverlägsna till antal sakna dessa vanligen nödig sammanhållning och disciplin för att kunna framgångsrikt motstå en samlad attack.
Häraf framgår emellertid att ordningsmannen, som bär all denna mångskiftande ämbetsmannaansvarighet på sina skuldror, måste vara en karl af det rätta slaget -- det slag, som i allmänhet är så sällsynt öfverallt i världen.
Och här är det måhända på sin plats att anmärka att i alla läger, där öfverhufvudtaget finska arbetare funnos, en af den var ordningsman, camp-chefen, "kaptenen", som tillsatte dem, må sedan ha varit af hvad nationalitet som hälst.
Vår ordningsman var som sagdt Pietari Taivalmaa, och han svängde sin spira med allt utom lätt hand, ehuru på det hela till allmän belåtenhet.
Med några andra än sina landsmän, hvilka uppgingo till inemot ett femtiotal, eller ungefär tredjedelen af vår besättning, kunde han visst icke utbyta ett enda ord.
Han hade kommit så godt som direkt från Härmä öfver New-York ned till tropikerna, och där var språkförbistringen sådan, att han alls icke kunde tänka på att bemästra den.
Men han hade ett oemotståndligt lättfattligt sätt att understryka sina på finska utlagda förhållningsregler medels sin ordningsmanna-spira eller staf, till hvilken inom parentes sagdt en väldig tjur lämnat materialet.
Den bar han alltid i handen, och då orden tröto, förfullständigade han sin mening medels några så vältaliga åtbörder, att de sällan förfelade att skänka hans muntliga ordres all nödig tydlighet.
Längre gick han icke ofta, men om det undantagsvis blef nödvändigt, förstod Pietari Taivalmaa ypperligt att använda sin staf med ett eftertryck, som icke lämnade rum för minsta tvifvel om hans värkliga mening.
De äldre arbetarne hade småningom lärt att foga sig i de ordningsregler han upprätthöll med så mycken energi.
Gentemot dem behöfde det alls icke komma i fråga att använda några kraftåtgärder.
Men med nykomlingarna var det värre, och då en mängd arbetare alltid drefvo från läger till läger, funnos ständigt nya föremål för ordningsmannens tjänstenit.
Och därför fans likaså ständigt ett oppositionsparti, som gjorde lifvet bittert för honom, ehuru det aldrig blef talrikt nog att ens kunna tänka på öppen revolutionär uppstudsighet.
Men just därför var det troligen oppositionsandan en vacker dag gaf sig luft såsom anarkism.
Den tyske kommissariatföreståndaren och jag sutto den dagen, likasom alla andra dagar sedan göromålen voro afslutade, och rökte i kommissariatbutiken, det vanliga sällskapsrummet i lägret.
Rökte och tego, ty alla tänkbara samtalsämnen hade vi uttömt sedan veckor och månader tillbaka.
Det var redan tämligen långt lidet på aftonen, intet ljud hördes mera i närheten, men ingendera af oss tänkte på att gå till hvila, då hettan kändes till och med betydligt mera kväfvande än vanligt.
Där var tydligen ett större åskväder i annalkande och moskiter samt annan flygfänad därför så efterhängsna att vi ställt lampan längst bort i rummet, för att narra dem ditåt.
Men rökandet var icke desto mindre oundgängligt nödvändigt för att i någon mån freda åtminstone ansiktet.