Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då denna lära haft så stor framgång i utlandet, och då vid flera universiteter derstädes den offentligen föreläses, tror jag det icke är för tidigt att den äfven här i Sverige erhåller burskap, och icke för mycket, om under några år 10,000 rdr användes för att vinna en säker öfvertygelse om lärans nytta och duglighet, då, i fall denna bekräftar sig, den kan komma att medföra de största fördelar.
I sitt yttrande under förra Riksdagen gjorde
Hr Frih:n mycket narr af de oändligt små doserna i homöopathien, tillbjudande sig, att af de små grynen förtära, jag tror, en hel kopp full, utan det minsta mehn för sig.
Jag känner icke huru många konster Hr Frilnn kan, men jag vågar betvifla, att han skulle befinna sig 170 Den 3 December f. m. väl af denna.
Visserligen förefaller det besynnerligt, då raan sett ■de vanliga allopathiska stora doserne, att de små homöopathiska kunna åstadkomma lika göd eller bättre effekt, och jag för min ”del vill ingalunda försöka att förklara detta phenomen, utan, såsom Tegnér säger i sitt poem om solen: »Fåfängt forskarn vill ditt väsen fråga; Han förklarar ej din Gudalåga, Men lian värmes af den.» — så nöjer jag mig ock med att blifva hjelpt och botad deraf.
Lika oförklarlig som den helande kraften hos dessa läkemedel, hvilka undergått så många förtunningar, äro många andra saker i naturen.
Eller huru vill man förklara deri omständigheten, att om en muskusråtta springer öfver ett fat vin, hvarje droppa i hela fatet är förderfvad?
Eller huru kommer det till, att, såsom vi nyligen i en fransysk lärd journal sett omnämndt, ett blötdjur finnes i de kinesiska farvattnen, hvilket, om man afskär en del och preparerar genom kokning och cn annan behandling, samt sedan lägger på ett kärl, fyldt med vatten, allt detta vattnet inom få dagar är förvandladt till förträfflig ättika, och denna kan sedan tjena som moderättika i flera år till mångfaldigt större qvantiteter ättika.
Jag tror derföre det vara skäl, att man noga betänker sig och undersöker frågan, innan man deröfver fäller en förkastelsedom; och jag hoppas, att nu, såsom förra gången, StatsUtskit skall tillstyrka min motion i samma syfte.
Jag ber om ur säkt att jag, då tiden är så långt framskriden, vågar ytterligare taga It. o.
Adis upmärksatnhet i anspråk, meri jag kan ej underlåta det i denna fråga, då motionären klagat öfver de manga hinder, man söker lägga mot homöopathien, och öfver det sätt, hvarpå ■den blifvit bemött.
Hvad mig särskildt beträffar, får jag erinra, att jag gjort ganska många konsessioner åt homöopathien.
Jag har medgifvit, att uti sjelfva principen möjligen kan ligga något sken af sanning.
Afven de små doserna och deras underbara verkan, kunna åtminstone med inbillningskrafteu upfattas; ty det är nogsamt bekant, att man ordinerar brunnsdrickning af vatten, som t. ex. innehåller jod, men i så små qvantiteter, att man efter en månads brunnsdrickning icke förtärt mera jod, än sorn kanske under en enda dag blifvit begagnadt vid en vanlig allopathisk behandling.
Det är således ej mot sjelfva principen jag opponerat mig, utan mot det sätt hvarpå man söker komma till kunskap.
— Att jag skulle yttrat något för Gr. von Rosen sårande, är mig ganska smärtsamt och påkostande att höra, ty jag delar med alla andra den erkänsla och tacksamhet, vi äro Hr Grin skyldige för de tjenster, lian gjort vårt land, som han i många at's:n gagnat med de kunskaper lian i främmande länder förvärfvat; och jag tror att vid frågan om våra jernvägar är Gr. von Rosens namn oskiljaktigt fästadt.
Det har också derföre på mig gjort ett smärtsamt intryck, att lian befattat sig med ämneD, som ligga så långt från Den 3 December f. m. hans egentliga verkningskrets, och som måste förminska den gloria, hvilken åtminstone för mig omgifver hans namn.
Motionären har låtit påskina, att hos de vanlige läkarena skulle förefinnas afvoghet mot bomöopatherne.
Denna afvoghet skulle då hafva sin grund, antingen i okunnighet eller egennytta och afundsjuka.
Okunnigheten tror jag ej behöfver mycket ordas om, ty våra medicinska läroanstalter äro sådana, att deras alumner torde kunna mäta sig med hvilket annat land som helst.
Egennytta är det icke heller; ty — ehuru det för mig som läkare är obehagligt, att nödgas sjelf rosa mina embetsbroder — kan jag tryggt stiga, tilt man skall få svårt att upvisa något land, der läkarena äro så oegennyttiga som här i Sverige; och jag känner åtminstone ingen af mina kamrater, som gör skilnad mellan rika och fattiga, eller om han blir föga eller icke ersatt för sin möda.
Föröfrigt lära
Hrr homöopather icke heller utöfva sin konst för intet., hvarföre det icke kan fin nas något skäl för handen att af egennytta motsätta sig densamma.
— Afundsjuka kan heller icke förefinnas, ty våra läkare hafva ingenting att dölja; de tillegna sig gerna alla nya uptäckter, som öfverensstämma med deras öfvertygelse.
Det kan då blott finnas ett skäl, hvarföre de icke omhulda homöopathien, och det är, att de icke anse den som en vetenskap, utan som ett qvacksalveri.
— Föröfrigt är det ett egendomligt förhållande med läkare-vetenskapen.
Då man nemi. vill framlägga ett förslag i ett ämne, sorn man ej rigtigt förstår eller åt hvilket man ej helt och hållet egnat sig, så brukar man rådföra sig med sakkunniga personer, Om man t. ex. vill föreslå anläggandet af en jernväg, så gör man icke detta förr än undersökning blifvit verkstäld, huruvida en dylik anläggning är möjlig eller icke.
Vill jag framkomma med ett finanslörslag, och sjelf icke är tillräckligt hemma i dylika ämnen, så rådgör jag först med personer, till hvilkas omdöme jag i dessa frågor har förtroende o. s. v. Men i fråga om läkekonsten tror enhvar, som fått något nys om en method och för sin del funnit den bra, sig kompetent att framlägga stora förslager till förändringar, utan att behöfva rådgöra sig med eller lyssna till de personer, som deruti böra ega någon insigt..
Så t. ex. motionerade Frih.
Creutz härom dagen inrättande af en hydropathisk anstalt, vid hvilket tillfälle han upläste några blad af en af D:r Lagberg utgifven skrift, som gick ut på att visa, det vaccinationen vore i hög grad skadlig.
Jag yttrade då, att detta vedelades genom de ypperliga statistiska upgifterna, som man i detta hänseende egde just från Sverige.
Icke desto mindre anser Hr Frilen sig några dagar derefter böra framkomma tued en ny motion om vaccinationens uphörande.
Om man ej vill fästa något afs. å enskilda yttranden, så tycker jag dock att landets hela läkarekorps kunde hafva något att betyda, och då denna, med ett enda undantag, är emot homöopathien, borde sådant, tillika med tvenne Riksdagars afslag å motionen, hafva varit ett tillräckligt skäl för att icke ånyo framkomma med densamma.
Jag anhåller derföre, icke i mitt eget eller i läkarekorpsens intresse, utan i ve - 172 I)en 3 December f. m. tenskapens och den fria forskningens namn att fä nedlägga min protest emot denna motion, samt att mina anmärkningar måtte få åtfölja remissen till Utsk:t.
Utan att ingå i någon slags bevisning hvarken för eller emot homöopathien, ber jag blott att få fästa upmärksamheten derpå, att denna fråga är af praktisk natur.
Man vet, att den homöopathiska läran i andra länder vunnit en ganska vidsträckt tillämpning.
Så t. ex. tinnes i Wien offentliga hospitaler, på hvilka sjukbehandlingen är uteslutande homöopatliisk.
Äfven i England är homöopathien utbredd.
Om det också kunde antagas, såsom en talare här velat göra troligt, att alla de läkare, som praktisera efter denna method, vore bedragare, så är det dock icke möjligt, att alla de sjuke, som af dem behandlas, äfven äro det eller endast inbilla sig att de bli friska.
Så långt torde ens icke de största Sceptici kunna gå i sina förutsättningar.
Då det här i Sverige icke finnes någon lärostol för meddelande af undervisning i denna gren af den medicinska vetenskapen, vore det kanske skäl att inrätta en sådan praktisk anstalt, som Gr. von Rosen föreslagit, på det utrönas måtte, om den homöopathiska methoden verkligen är af något värde eller ej.
— Huru stor aktning, jag än hyser för den Svenska läkarekorpsen, tror jag dock icke att det är denna, som bör hafva den afgörande rösten vid behandlingen af denna fråga.
Man vet ganska väl, att inom vetenskapen finnas många olika läror, som bekämpa hvarandra, och att det gifves ett »odium medicum» likaväl som ett »odium theologicum», ehuru, just på det att forskningen må vara fri, på det att vetenskapen må sannt befrämjas, det, enl. mitt förmenande, borde ligga i de allopathiska läkarenas eget välförstådda intresse, att en sådan anstalt, som den föreslagna inrättades, emedan det då kunde praktiskt utrönas huruvida homöopathien verkligen duger till något eller ej.
Jag förenar mig således i allo med Gr. von Rosen, och hoppas att hans motion måtte vinna R.
Cederstr öm, Rudolf:
Då denna fråga för några dagar sedan på min begäran bordlädes, var min afsigt dermed, att, efter närmare tagen kännedom af motionen, vinna tillfälle, att få saken något mera utredd och mångsidigare belyst.
Tvenne läkare hafva också redan yttrat sig på ett utförligt och utredande sätt deröfver; men då på andra sidan det framkastats, att den, som upträder emot motionen, skulle vara ledd af något odium medicum, torde det vara skäl, att en person, som icke är läkare, äfven säger några ord derom.
Det är likväl icke utan en känsla af obehag jag går att yttra mig, i anseende till den tillgifvenhet och högaktning jag alltid hyst för den värde motionären, hvilken utan tvifvel är en man, som gjort sig högt förtjent af fäderneslandet, dock på ett helt annat fält än det medicinska; men detta enskilda obehag skall dock icke afhålla mig, ty känslor af aktning och tillgifvenhet i alla grader hyser jag för Eder alla, mine Hrr! så långt nemi., som jag haft den lyckan att lära känna och värdera Den 3 December f. m. 173 enhvar af Eder.
Och likväl kunna vi ej i allting tänka lika, göra ej heller anspråk på annan eftergifvenhet för ömsesidigt skiljaktiga meningar, än vår tillgifvenhet för det samhällsnyttiga och rätta medgifver.
Likasom emellertid läkekonsten är en sak och jernvägen en annan, så är det också en stor skillnad mellan att öfva fördragsamhet och att gifva statsanslag.
Man har här yrkat, att det borde lemnäs homöopathien tillfälle, att visa hvad den duger till, och att man för detta ändamål borde bifalla inrättandet af den föreslagna kliniska anstalten.
Det är ungefär som att säga, det man bör bvgga kyrkor åt shakers och baptister, ja hvarför icke åt mormoner äfven, för att lära känna deras åsigter, ty äfven i dem kunde ju, ehuru vi ej inse det, finnas någon sanning?
Motionären har erkänt, att homöopathien mistat här i landet den ena efter den andra af sina försvarare, men begär ändå samma summa, som vid förra Riksdagen.
Detta påminner mig om förhållandet med de Sibyltinska böckerna.
För hvarje bok, som brändes upp, växte de återståendes värde, så att den sista måste betalas lika dyrt, som alla de föregående skulle hafva kostat tillammantagna.
— Hvad innehöll den till slut för visdom?
Vidare har motionären upgifvit, att homöopathien skulle befinna sig i ganska stort flor i NordAmerika.
Om så är, hvarföre har mandå icke, hellre än att vilja inrätta en dylik anstalt här i Sverige, hvarest knappt finnas personer, invigde i homöopathien, för att densamma vårda, begärt att någon skicklig person måtte utsändas, för att taga reda på förhållandet och derom afgifva berättelse?
Motionären har äfven som stöd åberopat, att homöopathien är särdeles väl gouterad i Holland vid hofvet och inom aristokratien.
Men det är i Holland förmodligen samma förhållande, som i Sverige, der vår allernådigste nu regerande Konung, hvars dagar Gud törlänge, är lyckligtvis så ungdomligt frisk och stark, att det kan vara likgiltigt, hvad idéer hans läkare hyllar, ty den som är frisk, påkallar icke läkarehjelp.
Motionärens
Holländska aristokrati är kanske lika litet i behof deraf.
Motionären åberopar, att Spanska drottningens lif-medikus är homöopath.
Enl. de underrättelser, man här i höga norden eljest kunnat inhemta i detta grannlaga ämne, befinner sig den höga och mäktiga monarkinnan öfver Spanien i ett fullkomligt tillfredsställande helsotillstånd, som nästan aldrig afbrytes af annat än de naturliga opasslighets-förhållanden, som vid vissa kritiska tillfällen föranledas af Hennes M:ts egenskap att vara gift. maka.
Vid sådana särskilda tillfällen är det förmodligen icke till någon homöopath, Hennes
M:t tager sin tillflykt, utan det är väl då snarare, ifall manligt biträde erfordras, någon artis obstetriciae professor eller doktor, sora blir Hennes M:ts rådgifvare.
Den der lif-medicus, hvarom motionären talar, är väl någon hygglig karl, som Drottnm tyckt böra taga sig väl ut i hof-uuiform, och som han i egenskap af homöopath ansetts kunna räknas bland läkare, har den förenämnde titeln val ansetts såsom ett passande vedermäle af den Kongl, nåden. 174 Oen 3 December I. ru.
Den enda npgift i motionen, sorn svnes mig kunna anses lemna ett verkligt bevis på homöopathiens förträfflighet och nytta, inom en viss begränsning, är den, eler det talas om dess verksamhet vid kreaturs-sjukdoraar.
I detta afs. har man, enl. motionens upp gift, verkl. förvånande och brillanta resultater.
Af 60 svin, som vid ^Väderbrunn blifvit behandlade efter homöopathisk method, dog nemi. blott ett enda, och detta, såsom i motionen upgifves, emedan det afvek från homöopathiens föreskrifter.
Det var i sanning ett ganska egensinnigt och trilsket svinkreatur, och efter motionärens tanka borde det väl ligga ogildt efter sin död?
Jag påminner mig nied ani. häraf ordspråket; »experimentum flat in anima vili», och undrar, om man icke också kunde säga: »in corpore vili», samt hemställer om det icke vore skid, innan man kastar sig in på denna bana och anslår så stort belopp sorn 40,000 rdr, (hvilket med afs. å tillgångar och nödig sparsamhet svnes vara väl mycket), att tillsvidare anslå ett eller par tusen rdr åt våra skickliga Veterinär-läkare, för att vinna större erfarenhet om den nya lärans inflytande vid dess tillämpning på kreatur.
Gr. von Itosen säger i sin motion, att han skulle vilja glömma, om han kunde, det sätt hvarpå hans motion vid förra Riksdagen behandlades.
Hvad då här inora Riddarhuset yttrades, föreföll emellertid oss, hvilka åhörde dessa föredrag, såsom uttryck af snillets lifligaste udd, sammanparad med kunskapernas och den på erfarenhet stödda insigtens grundliga bevisning, som då också blef grunden för R. o. A:ns beslut, hvilket innefattade afslag å StatsUtsk:s med ganska ringa röstpluralitet gjorda tillstyrkande af — jag tror — 8,000 rdr för en anstalt af enahanda art med den nu ånyo i större skala föreslagna.
Om Statsverket kunde umbära de 40,000 rdr, som Gr. von Rosen begärt för sin homöopathiska anstalt, vore det då icke mera skäl, ått, såsom jag förut nämnt, gifva 2,000 rdr deraf till Veterinär-inrättningarne för utrönande af denna methods lämplighet i kreaturssjukdomar, och lemna de återstående till Serafimer-lazarettet, hvars redan kända och för stad och land så välgörande verksamhet aldrig kan tillräckligt understödjas och utvidgas?
Men enär motionstiden är utgången, vågar jag kanske ej hoppas att få framställa detta sistnämnde förslag såsom amendement?
Jag afstyrker ödmjuk!, allt annat afs. å motionen, än det här ofvan vördsamt hemställda, och anhåller att mina nu algifna välmenta anmärkningar måtte få åtfölja remissen till StatsUtsk.
Jag är Prof. Cederschiöld tacksam, såväl för de förbindliga ord, han yttrat om mig och mina sträfvanden, som ock för de koncessioner, han gjort homöopathien.
Att jag skulle på något sätt hafva skadat mitt anseende genom den motion, som nu är i fråga, befarar jag dock på intet vis; och af Hr Prof:ns anförande synes, som åtminstone en af mina motståndare anser, att homöopathien verkligen kan erkännas under vissa förhållanden.
Jag tackar således
Hr Prof:n för de välvilliga uttryck, han fällt om mig, och jag får återgälda dem.
Han har alltid haft min fullkomliga högaktning och delar den med hela Svenska Den 3 December f. ». 173 läkare-korpsen, hvilken jag alltid sett med ömhet och nit sköta sitt ansvarsfulla och mödosamma kall, samt hvarken sky mödor eller försakelser.
Jag har icke heller påbördat denna att vara ledd hvarken af egennytta eller af afundsjuka; men just derför, att den känner sig vara en utmärkt korps, ligger det i sakens natur, att den mäste hafva, en bestämd tanka om sin egen läras fullkomlighet, och i följd deraf ieke vilja tillåt» någon forskning derutom.
Hvad mig sjelf rörer, så är det icke här i landet jag först kom i beröring med homöopathien, utan i utlandet, hvarest jag vistades consecutivt i 11 år.
Det var derstädes jag genom egen. erfarenhet biet' öfvertygad om förträffligheten af denna läkemethod; hvad jag deraf i utlandet förnam, ingaf mig den värma derföre, att jag icke kunde undgå att göra den framställning, hvarmed jag nu vid trenne Riksdagar uptriidt.
Om det tillåtes mig att åberopa min egen, ehuru obetydliga erfarenhet, så får jag nämna, att jag på ett ställe varit roed der en epidemisk sjukdom rasade med sådan fart, att jag såg en bataljon, som på sjunde dagen efter farsotens utbrott fördes till paraden af en fanjunkare, sedan allt. öfverbefäl sju knat.
Det slutade dermed, att nästan alla de, sorn tillfrisknade, hade derför att tacka en Fransysk homöopathisk läkare, hvilken fiek behandla dem vid ett sjukhus, sorn han förestod.
Jag^ har således verkligen haft tillfälle se något i större skala i den vägen, och man må derför icke förtänka mig, om jag fått intresse för denna läkemethod.
Cederström har begått ett säkerligen ofrivilligt misstag, då han, i sin ifver att få min motion afslagen, sade, att jag begärt 40,000 rdr.
Förhållandet är, att jag föreslagit alternativt för ett sjukhus 30,000 rdr eller för en poly klinik 10,000 rdr, hvaremot Hr Frib:n behagat slå ihop båda summorna.
Frih. von Duben:
Med anledning af Hr von Qvanten» yttrade önskan om det ifrågasatta anslagets beviljande för att få utrönt, huru med homöopathien hänger tillsammans, om hon är sann eller osann, anhåller jag blott att få tillägga, det jag är honom tacksam för det han gifvit mig tillfälle uplysa, att detta experiment redan för länge sedan är gjordt i andra länder, hvarföre Svenska Staten icke torde behöfva ytterligare spilla penningar derpå.
Jag hade visserligen ämnat nå got yttra mig med anledn. af Hr Cederschiölds yttrande om min motion ang:de vaccinationens uphörande; men då tiden redan är så långt framskriden, vill jag endast nämna, att jag i motsats mot den siste värde talaren icke kan underlåta att på det högsta tillstyrka Gr. von Rosens motion, emedan jag sett homöopathiens fördelaktiga verkningar, särskildt vid ett tillfälle då en qvinna låg för döden och sköttes af 4 läkare utan att någon förbättring syntes.
Då kom raan på den idéen att efterskicka den ende homöopathiske läkare, som finnes här i staden, och genom hans skickliga behandling återvanns qvinnan till lifvet.
Jag är icke läkare och kan således ej 173 Den 3 December e m. bedöma de olika skolorna, men på grund af hvad jag känner och erfarit af homöopathien, anhåller jag att få instämma med Gr. von Rosen.
Ofverhiggningen förklarades fulländad och motionen jemte yttranderne remitterades till StatsUtsk:t. R. o. Ad. åtskiljdes kl. V* till i e. m.
Justerade* 3 prot.utdrag för förmiddagens plenum samt prot. för d. 19 Nov. e. m.
Föredrogs och remitterades till LagUtskit
Hr Dalmans, Wilhelm Fredrik, d. 30 sistl.
Nov. på bordet lagde motion, att egare af skogsmark, hvarå annat byalag har rättighet till mulbete, må kunna emot lösen erhålla fri dispo«ition öfver den för mulbetet obehöfliga jordrymd.
Hr Ros’s, Anders Emannel, d. 30 sistl.
Nov. på bordet lagde motion om erläggande af bevillning för hundar.
Den nya beskattningsgrund, som motionären åsyftar att införa, hoppas jag ej måtte vinna mera afs:de vid denna än vid föregide Riksdag.
Örn den värde motionären hade föreslagit, ätt skatt skulle erläggas för ett visst slag af dessa djur, såsom knähundar, men derifrån fritagit alla dem, som för landtraannen äro ej allenast nyttiga, utan rent af nödvändiga, såsom vallhundar, gårdvarar och räfhundar m. fl., så hade det varit något sorts skäl att bifalla motionen.
Men då nu i stället ett generelt yrkande är gjordt, att skatt måtte läggas på alla slag af sådana djur, kan jag ej annat än på det högsta motsätta mig förslaget.
Vidare förekommer mig särdeles märklig den omständighet, att den af motionären föreslagna skatt borde användas till prseraier för rofdjurs utrotande.
Det ligger nemi. i detta förslag en viss motsägelse deruti att den del af dessa nyttiga djur, i> e n 3 December e m. 17f djur, hvarigenom rofdjur kunna utrotas, äfven äro föreslagne att beskattas, ehuru de, för den tjenst de göra, otvifvelaktigt förtjena att vara derifrån fria.
Jag hoppas, att Högloft.
Sevillu.Utsk:t ej fäster det afseende vid detta förslag, sorn motionären ås vita r. Frih.
Alströmer, Carl Jonas Oskar: 1 motsats med den siste värde talaren, kan jag ej annat än på det högsta understödja den af Hr Ros väckta motion.
För tvenne Riksdagar sedan var jag sjelf motionär i detta ämne och vid sista Riksdagen utgjorde denna fråga jemväl föremål för Högloft.
Bevi!ln.Utsk:ts behandling.
Jag hoppas att den nu måtte vinna framgång.
Betrakta vi förhållandet i andra länder, så finna vi att beskattning på hundar nästan öfverallt eger rum.
En sådan beskattning är nödvändig för att i någon mån inskränka det stora antalet hundar i städerna.
Undantag kan visserligen göras för vissa slags hundar, såsom jagthundar, vallhundar m. fl.-, men då GeueralDirekt.
Ros i sin motion föreslår en så lindrig beskattning, som 1 rdr rmt på hvarje hund, och att de deraf inflytande medlen skulle, till stor förmån för landt mannen, användas till premier för att upmuutra utdödandet af rofdjur, så tror jag, att det af motionären föreslagna sätt att bereda en sådan inkomst, hvilken, med beräkning af det stora antalet hundar, skulle blifva rätt ansenlig, är ganska ändamålsenligt.
I England betalas för hvarje hund, utom vallhundar, en årlig skatt af IU sh. sterb, eller lö rdr 80 öre, och denna skatt inbringade år 1-858 197,004 pund st. eller 3T/2 milhr rdr rmt.
Jag vill icke förneka riktigheten af hvad den siste värde talaren aldort, utan t. o. tu. instämma deri, att en del hundar böra beläggas med skatt, och jag medger äfven, att det ändamål, motionären med densamma åsyftar, är ganska nyttigt, och att den föreslagna skatten ej eller ar för högt tilltagen.
Mert jag är öfvertygad, att, om man vid denna Riksdag besluter en sådan skatt, man vid nästa eller någon derpå följande anser af bebofvet påkalladt, att åter förhöja densamma, och att till slut en ansenlig skatt blilver egaren af ett sådant djur pålagd.
Jag förnyar min anhållan, det Bevil 1 n.Utsk:t vid denna Riksdag ej måtte fästa något alside vid motionärens förslag.
Det finnes ingen sak här i verlde-n, som ej från två sidor kan betraktas.
Den ena försvaras af en person, den andra af en annan.
Frågan blir således, hvilken sida här är den riktiga.
I det fallet bekänner jag mig höra till den sidan, som vill motsätta sig beskattning af hundar.
Jag för står ej hvarför man önskar beskattning på detta slags husdjur, som i de flesta läll äro ganska nyttiga och dessutom hatva den sällsynta egenskapen att utgöra ett verkligt sällskap för menniskau, ja, mången gång hennes ende vän.
Ar det väl billigt, är det väl H. II. 12 178 Dan 3 December e. m. rättvist, att en person skall betala skatt för denna sin trogne följeslagare?
Man kan ju lika gerna lägga skatt på kattor, de äro också ett slags nyttiga husdjur, ehuru understundom mindre behagliga att hafva i sina rum.
Oell linnes något skäl till en sådan beskattning, som den ifrågavide, så gäller det för det ena slaget af husdjur lika väl som för det andra.
Det behöfves väl ej mycket omdöme för att finna, att i synnerhet under nuvide penningeförliigenhet, med dess för hvarje enskild högst bekymmersamma följder, lämpligaste sättet att icke blott stäfja det allt mer och mer öfverhandtagande njutningsbegäret här i landet, utan äfven på samma gång befrämja hvad motionären åsyftat, vöre det att med konsumtions-skatt belägga den mängd lyxartiklar, hvaraf vi äro öfversvämmade och dero jag skulle önska så långt bort härifrån som dit, hvarest pepparn vexer.