Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men i harmen tillbringade jag hela aftonen på tu man hand med honom.
Jag skulle visa Axel att jag icke behöfde vara ensam, om jag prompt ville ha sällskap.411
Den qvällen satt skeptikern412 och skref ett sentimentalt bref hem till sin mor.
Det är något så eget med högtidsaftnarne, sade han, man kan icke hindra sig från att känna tomhet.
En högtidsafton är icke lik en annan qväll.
”Det sjunger i moll och klingar i dur, och allt koncentrerar sig i saknad efter hemmet.”
Hvad det slog an på gumman – detta – ”det sjunger i moll och klingar i dur.”
Det var poetiskt så det tog.
Han är mig en underlig fagott ibland.
Kors, att han aldrig kan bli nykter, han, som skryter så mycket med det!
Sist han var hemma (efter brytningen) voro vi ett litet ögonblick ensamma.
Han satt i min store stol, jag vid skrifbordet.
Vi talade om odödlighetshoppet.
Jag sade att jag aldrig känner någon fattigdom eller tomhet vid att sakna ett sådant hopp.
Tillvaron är så stor och rik, jag sjelf en sådan obetydlig liten myra.
Jag känner öfver hufvud taget ingen tomhet alls – icke öfver något annat heller.
(Der ljög jag nu kanske en smula: jag känner nog tomhet öfver att aldrig ha stått i ett personligt förhållande till någon, – att aldrig ha träffat en som jag ville träffa, en som jag kunde varit något för, något varaktigt och genomgripande.)
”Jo, jag känner tomhet ibland,” sade han sakta, med denna röst som är hans egen och icke så afskyvärdt affekterad.
”Hvad då efter?” (Jag kunde verkligen icke gissa det, ty för honom ligger ju hela lifvet så öppet och rikt om han bara samlar sig så mycket, att han får kraft att gripa till.)
”Efter mina illusioner,” svarade han långsamt, alltjemt med samma röst och med tårar i dessa intelligenta grå ögon, som jag tycker så mycket om.
Stackars gosse!
Det gjorde mig så hjertskärande ondt.
Jag har så svårt att fatta hvad det är att gå med ramlade illusioner.
För mig har verkligheten alltid hållit mer, mycket mer, än alla drömmar kunnat lofva eller fått lofva; ty jag har hållit så strama tyglar på dem och endast väntat mig den krassaste fattigdom.
Allt det der andra var icke för mig: jag var ju dum och ful. – O Gud, om jag blott några år tidigare fått ögonen upp för att jag på den tiden icke var det, utan att jag endast klädde mig illa!
– – – Bah, hvad hade det varit vunnet med det?
– Ett par förälskade fä – hvad hade jag haft för nöje af det?
Nej, det var bäst för mig som det var.
– Ha gudar!
Hvad var det inte att få ögonen upp!
– – – – Ja.
Det der har du nytta af som författare, men som menniska?
Det var för ihåligt.
Hellen Lindgren sade om sin mor den der dagen då vi hade det långa förtroliga samtalet uppe hos mig:
”hon blir så lätt entusiasmerad, och då utfärdar hon vexlar, som hon aldrig i lifvet skall vara i stånd att inlösa.
– Jag har också ärft lite af det der.”
Jag gick just och rufvade öfver Amandas brist på vederhäftighet, jag hade af allt fått detta intryck, derför blef jag förundrad öfver att sonen genom detta sitt yttrande blåste under min dåliga tanke.413
Flickorna Andersson talade om Giftas samt en ”ung man”, hvilken naturligtvis icke var någon annan än Karl Sandegård.414
Han hade fått tag i boken och slukat den, strax den var utkommen.
Han var då alldeles nyss kommen ur öfvergångsåldern.
Med sin vanliga häftighet och sitt förtroende för dem kom han rusande in, alldeles upplöst, utom sig.
Det var ”Dygdens lön”.
”Det är som om han skulle ha tecknat mig sjelf – – – alldeles – – – till punkt och till pricka.”
De samlades naturligtvis omkring honom för att trösta och ”råda”.
– Stackars gamla fröknar!
Han grät, han talade, han var alldeles förtviflad.
”Det är jag, det är jag!
Det är alldeles som om han tagit mig sjelf!”
Och så kom det som en störtsjö.
Läkaren hade rådt honom till det, kamraterna lefde så sjelfva och sade att han var tokig som inte lefde så med; och ändå kunde han inte.
Det var honom så vidrigt, och han tappade smaken.
Och Lars
Peter tyckte också att det var vidrigt.
Herre Gud, hvad skulle han göra!
Han blef ju alldeles förstörd på detta sätt.
De sutto i det lilla genomgångsrummet och ideligen kom det någon, så pojkar och så pigor, och han var alldeles svullen och förgråten och fröknarna skulle hjelpa honom att dölja hur det stod till.
Han var ju stora karlen nu.
Sist rusade han upp och stampade i golfvet.
”Hvad ska’ ni här?
Det är då säkert, att här är som en landsväg!”
Det måtte varit pengar värdt att se Knut på bröllopet i Tågarp.415 Jo han kan göra skäl för sig på ett bondbröllop!
Midt under bröllopsmiddagen kom någon och ropade att elden var lös.
I qvarnen fans en lur att använda vid sådana tillfällen, ty qvarnen ligger på en höjd, som dominerar hela den kringliggande slätten och följaktligen bör en eldsvåda lättast varsnas derifrån.
Knut, med servietten om halsen och följd af en skara bröllopsgäster rusade upp i qvarnen, fick fatt i luren och började tuta ut om en af gluggarne allt hvad tygena höllo, alltjemt med servietten hängande på bröstet och knuten i nacken.
Man ropade att det endast var ett par halmstackar, som man satt eld på med vilje.
Men Knut hade börjat tuta, och Knut höll i att tuta, det var ett alldeles opåräknadt nöje.
Han tutade så att han kunnat väcka upp en hel här, han tutade som skulle han rädda hundra medmenniskors lif, han tutade så att folket skyndade ut ur husen och stirrade som fånar än uppåt qvarnen än utåt slätten, utan att kunna upptäcka denna förfärligt signalerade eldsvåda.
Man ropade Knut i öronen, man drog honom i rocken, men Knut tutade ännu, glömsk af allt annat än det härliga oljud han stälde till och all denna vimlande oreda dernere i byen.
Plötsligt rann det honom i sinnet att såsen stelnade, han slängde luren, rusade ned om trapporna och in till bordet.
Alltjemt med serveten om halsen.
Tågarpstjufven, som Elin tog, var heller inte oäfven.
Snålheten tog så öfverhand, när hon fick se karlen stå och plocka ut hennes tillhörigheter ur chiffonieren i det andra rummet, att hon bums rusade upp och gaf sig i strid med honom.
Hon var så ursinnig att det knifsår hon erhöll icke gjorde henne det minsta, faran för henne sjelf var rakt ingenting, jemfördt med den som hotade hennes guldnipper.
Men det bästa kommer.
Sedan folk kallats till hjelp, bud skickats till länsmannen och karlen afväpnad stängts in i ett rum, sattes den sömnige Petter eller hvad han heter för något (hennes bror) till att passa honom.
När länsmannen kom sof icke allenast tjufven utan också hans vaktare.
Det kan man kalla en äkta slättbonatur!
När man sade åt honom hur han kunde bära sig åt på det sättet och att karlen ju kunnat springa sin väg, anmärkte han blott att – ”ja-he! – – – ja’ kom te’ å dolma te’.”
Det fann han alldeles ingenting underligt uti.
När Ellen Key talade om Hjördis kom jag att tänka på Palmeska yttrandet.
När hon kom hem från Nya Idun hade han frågat hur jag såg ut.
”Som en dronning”, svarade hon.
”En drottning – på kryckor?
Nej, det går inte.”
Jag mins mycket väl att hon på ”Hur man gör godt”-föreställningen presenterade sin man för mig.
Det var samma gång
Meijer blef presenterad och samma gång gubben Bonnier presenterade sig.416
Hon hade efteråt sagt endast: ”Nå?”
”Jo, det kan gå för sig – fast man går på kryckor.”
Kryckorna ge då jag gör mig mån om att gå väl någonting karaktäristiskt.
Den lilla finska doktorn nämnde också något om det.
Det der beundrande: ”Ni går så vackert på kryckor.”
Jag har tänkt på allt detta i sammanhang med vissa toilettsorger.
Hur skall man kunna vara enkelt, asketiskt klädd, och ändå undgå att vara tarfligt kälkborgerlig? – ”Svarta, medeltidsaktiga drägter för min spöklika figur.”
Jag har svårt att se klädd ut.
Men en och annan gång kan jag lyckas.
Det fordrar mycket arbete, men lönar sig.
Lundegård sade: ”du, som alltid utbreder dig öfver din enkelhet kommer hit upp och uppträder med en sådan elegans.”
En annan gång sade han, kanske mest i förargelse och yrkesvrånghet: ”Du har slagit dig igenom här mera genom din person än genom ditt arbete.”
Då förargade det mig, men den komplimangen var kanske icke att förakta, ty den hade något att lära mig kanske.
Tänk bara på Dagens Nyheter och G. af G.s yllekragar!
– Det är inte alls betydelselöst.
I ”israeliternas” läger ligger det mera vigt vid en distinguerad toilett än vid allt hvad arbete man gjort.
På det der fåniga ”nordiska” porträttet var fru Edgren Hjördis.
Det måtte vara de der damernas älsklingstyp.
Då vill jag inte ha den.417
Men lägg till alla de andra yttrandena en skugga från Katarina af Medicis, och du har stilen.
Gammal nog, det är en hufvudsak för mig, och så allt det andra – som gäller för dem.
Här går det icke an att jag sparar.
Och håll stilen ren.
Inte skulle jag tro att jag är något af detta romantiska, som de vilja ha det till!
Puh, jag är ingen narr.
– Nej, men det visar mig åt hvilket håll jag kan få deras illusioner att gå.
En ”ånds-aristokrat”, en gammal hersklysten, hård, slipad qvinna, se der hvad jag kan ge med min drägt och hvad jag bör ge.
Gammal framför allt.418 Annars blir allt det andra verkningslöst.
Svart plysh vid ljus, svart atlas vid dager; jet vid dagsljus och svarta perlor vid lampor; på hufvudet svart sammet eller svart glitter.419
Tungt, dyrbart, liknöjdt.
Det går pengar åt men det skall löna sig.
Dröj hellre än att slå af på detta.
Solfjädern af svarta plymer.
Helst icke glitter.
Endast den djupa sammetsfärgen och så ett enda svart smycke.
Allt detta naturligtvis inomhus.
En promenaddrägt får aldrig vara i ögonen fallande.
En vanlig gammal fru ur medelklassen, voilà tout!
Ja, nu tror jag att jag är rustad.
Nu har jag icke en rad mer som ligger och väntar på att föras in i stora boken.
Nu fins det ingenting emellan mig och mitt arbete.
I dag ha vi den 5 September 1886.
Det är sent, det är natt.
Men nu har jag skrifvit allt som jag hade på hjertat.
Det har ändrats till stor, t. ex.
Pengar, Informatorn.
Personindex skall avsluta del III.
SB I
Samlade och utgifne af Axel Lundegård.
Noter till Stora boken II
Hänvisningar till Stora boken I ges antingen som ”se SBI, s. 33, eller jmf not I, 210.”
Victoria Benedictsson (VB) är på besök hos kyrkoherde Lundegårds.
Tillsammans med fru Ida Lundegård och sonen Axel läser hon sin novell ”En kris”, som stått i Fyris den 3 och 5.9 1883.
Den skall ingå i Från Skåne, som nu är under tryckning.
”Juvelen”
Jmf not I, 210.
Lundegård bestod av följande medlemmar:
Evald Lundegård (1827–1915) kyrkoherde
Ida Lundegård, f.
Hallberg (1830–1898) hans hustru.
Deras barn:
1. Justus (1860–1924) blivande konstnär
2. Axel (1861–1930) litteratör, blivande författare
3. Karl (1864–1947) studerande, blivande tidningsman
Sofie (1869–1900)
Kyrkvaktmästare Sven Dalsjö, f. 1836, var också snickare.
– 1882–85 byggdes en svensk kyrka i Gammalsvenskby i Ukraina för medel som samlats in i Sverige.
Märkligt är att namnet Nysvenskby används här, då en by med detta namn grundades först 1922 ute på stäppen.
Fru L
Greve Carl Fredrik Dücker (1800–1889) på Ellinge utanför Eslöv och hans hustru Mariana, född von Rosen (1817–1897), kände familjen Lundegård sedan den tid, då Evald Lundegård var vicepastor i V. Sallerup, dit Ellinge hör.
Det var åren 1856–66.
Justus Lundegård, Axels äldste bror, utbildades 1880–85 vid Konstakademien.
Sannolikt pjäsen Molok.
Jmf nedan not 88.
Marie Lundegård, Axels faster, hette eg.
Lundgård och var bosatt i Hörby.
Jmf not I, 223.
Ernst Ahlgrens recension av Dostojevskis Raskolnikow stod i Fyris den 30.4 och 2.5.
”Sanning och arbete” hade VB låtit gravera in i sin konfirmationsring.
Långt senare skriver hon i Stora boken: ”Sanning och arbete”, att jag vid femton år kunde välja ett så godt valspråk, det var ändå märkvärdigt.
Henrik Pontoppidans Landsbybilleder kom ut i Köpenhamn 1883.
Karl Lundegård, Axels yngre bror.
– Hösten 1883 hade apotekare Nordqvist med familj flyttat från Hörby till Malmö.
Jmf not I, 182.
– Fru Katarina Krook, f. 1847, gift m. kronolänsman Bengt Krook.
– ”ligan”
Kyrkoherde Lundegårds bror Erik Strickert A.
Åkeson-Lundegård, f. 1842, var exam. director musices och cantor scholæ.
– Sofie var kyrkoherdeparets yngsta barn.
Axel Robert Olsson (1842–1894) hade privatskola i Göteborg.
Gift i Hörby den 6.1 1884 med Anna Palm, f. 1858, dotter till fanjunkare Nils Palm.
Oliva Larsdotter, f. 1866, och Ingrid Olsdotter, f. 1860, pigor hos kyrkoherden.
– Falskablackan
Elise Nordqvist, hustru till apotekare P.M. Nordqvist.
Se ovan not 12.
Nathalia Morin, f. 1867, dotter till pastor N.E. Morin.
– Familjen Benedictsson bestod av följande medlemmar:
Christian (1822–1899), postmästare, sedan 1871 gift med Victoria (1850–1888), hans andra hustru.
Uno f. 1857, e.o. postexpeditör
Hilda, f. 1861
Knut, f. 1864
Mathilda, f. 1865
Hilma, f. 1873, VBs dotter.
Äldsta dottern Anne-Charlotte, f. 1859, var gift Ljungberg och bosatt utanför Helsingborg.
Alma Hult, f. 1865, dotter till änkefru Jeanette Hult.
– Maria Samsiœ, f. 1860, dotter till häradshövding A.F. Samsiœ.
1889 gifte hon sig med VBs äldste styvson, Uno.
Fanjunkare Nils Palms son Isidor, f. 1856, var förlovad med Marie-Louise Ljungberg.
Isidors båda systrar hette Anna, f. 1858, och Ida, f. 1861.
Jmf not 14.
Nils Olof A.
Morin (1863–1895), bror till Nathalia Morin.
(Se not I, 226 och not 17 ovan)
Klockare Johan Hagelbeck, f. 1840.
Maria M.
Hagelbeck, f.
Liedberg (1824–1898).
Den 2.5 har VB noterat i almanackan:
Fru Hagelbäcks födelsedag.
Vi voro der.
Ungdomarne utklädda.
/.../ Värdfolket temligen buffelaktigt.
VB hade själv tagit initiativet till brevväxlingen.
Den 4 maj skrev hon till Axel Lundegård ett brev som började:
Oss emellan är den benämningen kanske den rättaste, först derför att det är gemensamma literära intressen, som egentligen väckt mitt intresse för Er /.../.
Brevet kan läsas i DoB I, s. 201 ff.
Korrespondensen mellan VB och AL på LUB.
”Ole Krum”
Senare känd landskapsmålare.
Hans syster Ida Krumlinde, f. 1865, senare gift Lovén, var det som stod modell för Justus Lundegårds tavla.
Olof och Ida
Krumlinde var kusiner på mödernet med ungdomarna Lundegård.
(Axel Lundegårds brev till modern bevarat i LUB)
Ända fram mot slutet av 1800-talet var det vanligt på landet att strö hackat enris eller granris på golven inför helgen.
Enekvinnan tjänade tydligen en slant på att regelbundet lämna ene i byn.
Anna Nilsdotter, trotjänarinna hos Benedictssons.
Jmf not I, 192.
Kyrkoherde August Th.
Tretows (1840–1924) hustru Ellen M.
Westdahl, f. 1852, var syster till teologiprofessor Wilhelm Skarstedts andra hustru Ida Westdahl, f. 1843.
– Waldemar Skarstedt (1861–1931), Axel Lundegårds gode vän, var född i Skarstedts första äktenskap.
Anna Nordqvist (1863–1887) apotekarens dotter.
Jmf not I, 157 och I, 182.
Hon utbildar sig till konstnär i Stockholm.
Prästarrendator Åke Bengtssons hustru Elna Nilsdotter, f. 1854.
Arrendator Jöns Perssons hustru Anna, f. 1848.
– Mathilda
(Om familjen Benedictsson, se ovan, not 17)
– Gick så ovanligt bra
– På grund av en knäsjukdom går VB med kryckor.
– Ernst
Axel Olsson, se ovan not 14.
– Om Quillfeldt och hans betydelse för VB se SB I, s. 14 och 152 ff samt noterna I, 3 och 108.
Elisabeth Schröder, f. 1849, hustru till provinsialläkare Sven Schröder.
Se ovan not 5.
Enl. uppteckningar på folklivsarkivet i Lund hade tjänstefolk i regel årslön, där en del var i kontanter, en annan i naturaförmåner.
Lönen utbetalades ofta i samband med den årliga friveckan 24 okt. – 1 nov.
Sannolikt Uno Benedictsson, VBs äldste styvson.
Paul Heurgren (1864–1928) var yngste son till prosten Paul Jacob Heurgren (1809–1868) och Aurora Ulrika Trägårdh (1823–1903).
Hans systrar Sofia och Carin var födda 1861 resp. 1856.
Paul Heurgren blev sedermera länsveterinär i Örebro län samt utgivare av folkloristiska samlingar om skrock och vidskepelse rörande djur.
Med. dr.
Gustaf Sven Trägårdh (1832–1886), professor i Lund, var barnen Heurgrens morbror.
Ida Caroline Trägårdh, f. 1855, kusin till Paul Heurgren, se not 37.
Håkan Olsson, f. 1821, dräng hos kyrkoherden.
”Efter torgdagen” stod i Fyris den 7.5, osignerad.
Tryckt i Berättelser och utkast, 1888.
Hilda och Mathilda, VBs styvdöttrar, 23 och 19 år gamla.
Knut, deras bror, var 20 liksom Karl Lundegård.
Carl M.
Nordqvist, son till apotekare Nordqvist, f. 1864.
Anna Ljungberg (Anne-Charlotte) är VBs äldsta styvdotter, f. 1859, gift med lantbrukare Gustaf Ljungberg.
Den 28 maj har VB antecknat i sin almanacka:
Gustaf och Anna kommo.
Christian o. jag mötte dem i Fulltofta.
Jmf not 43.
Den episod som Fia, VBs äldre syster Sophia Bruzelius, f. 1836, berättar, måste ha utspelats mer än 25 år före nedskrivandet i dagboken.
Axel Emanuel
Holmberg levde nämligen 1817–1861 och det är inte i prästmatriklarna man finner hans spår utan inom fornforskningen.
Han prästvigdes visserligen i Lund 1840 men fick under lundaåren avgörande impulser från professor Sven Nilsson (1787–1883), vid denna tid en förgrundsgestalt inom den nordiska fornforskningen.
Som präst i Bohuslän studerade Holmberg landskapets fornminnen och historia och utgav 1842–45 Bohusläns historia och beskrifning.
Hans mest betydande vetenskapliga verk blev emellertid Skandinaviens hällristningar, arkeologisk avh. 1848.
– Sven Nilsson blev professor i naturalhistoria i Lund 1832.
Hans viktigaste zoologiska arbete, Skandinavisk fauna, i fyra band, kom ut 1820–55.
Ingen bok har sedan
Linnés dagar betytt så mycket för den svenska faunans utforskande.
Nilssons arkeologiska intressen visade sig i att han samlade fornsaker, framför allt jakt- och fiskredskap. 1838–43 gav han ut Skandinaviska Nordens ur-invånare.
Hörbyflickan Anna Olsson f.
Palm är hustru till Axel Olsson.
Jmf ovan not 14.
Om Palms och Ljungbergs se ovan s. 24 och not 19.
Det är i artikeln ”Literaturprat” i Fyris som Ernst Ahlgren, den 16.5, kritiserar Herman Bang: Hans råhet [dvs Zolas] har ännu något kraftfullt och sundt, men tänk då på Herman Bangs halft beslöjade och vämjeliga miniatyrmålning ”Elsket og savnet”.
Oscar Levertin (1862–1906), författare och senare inflytelserik kritiker.
– Gustaf af Geijerstams (1858–1909) novellsamling
Fattigt folk var nyss utkommen, recenserad i Fyris den 9.6.
(Mer om G. af G. i I, s. 145 och not I, 101.)
I artiklarna ”Literaturprat” i Fyris den 12.5 och 16.5 gav VB sin syn på Zola.
Från början av april har hon medarbetat i Fyris med två noveller och fyra långa litteraturartiklar.
Från Skåne, Studier af Ernst Ahlgren, har äntligen kommit ut på C.E. Fritze’s K.
Hofbokhandels förlag.
Fil. kand.
Frans von Schéele (1853–1931), litteraturredaktör på Fyris.
– Rörande brevväxlingen mellan Schéele och VB se not I, 159.
– VBs långa brev till Axel Lundegård var daterat den 17.5 1884.
”Kamratskap” ingår senare i Lundegårds debutsamling
I Gryningen, 1885.
Skisserna bytte ofta namn under arbetet.
Det är möjligt att även de två övriga, med andra rubriker, återfinns i denna samling.
Bobbe Stenson är huvudperson i novellen ”Bubblor”, som inleder I Gryningen.
”En realist”, inledningsnovellen i Från Skåne.
– Karl Warburg skrev recensionen i GHT, som stod att läsa den 10.7 1884.
Jmf ovan s. 23.
”Informatorn” var en skiss VB hade under arbete.
Otto Benzons skådespel En skandale kom ut i Khvn 1884.
I april 1885 är VB och Mathilda på Köpenhamnsbesök och den 22.4 noteras i almanackan:
Vi sågo ”En Skandale”.
Förtjusande!
Manuskriptet till ”Informatorn” finns ej bevarat och ingen novell med detta namn finns tryckt.
AL förstörde VB det.
VBs berättelse ”På Munkeby” gick som följetong i Svensk folktidning i jan. 1883.
Novell.
Den 3.8. 84 meddelar almanackan:
Jag fick brev från S-e [Schéele] med ”Akrobaten” och ”Moln”.
Brev från VB till AL meddelar under hösten 1884 att ”Akrobaten” tryckts i Eslövs Tidning.
VB måste förväxla novell eller tidning.
I Eslövs Tidning trycktes den 18.10.84 ”Torparen och prästen”, samma folkmålshistoria som står i SB I, s. 62 ff.
Se SB I, s. 110 f, 114 ff, 129 f med noter.
Jmf även s. 139 f ovan och noterna 161, 162 nedan.
Kanske finns här i de sista raderna en antydan om klyvnaden fru Benedictsson – Ernst Ahlgren, där den förra står för ”den skugga af mitt forna jag, som bär mitt namn” och Ernst för författaren med sin växande självkänsla, litteraturbrodern.
– I ett av förlovningsbreven till Christian Benedictsson berättar Victoria Bruzelius om den händelse som gjorde året 1870 till en vattendelare i hennes liv:
VB hade arbetat och lagt undan pengar för att kunna resa till Stockholm och studera till konstnär.
När allt verkar klart kommer fadern med sitt förbud.
”Pappa lovade att giva mig 100 riksdaler om året så länge jag lät bli att resa till Stockholm, jag visste att han ej skulle hålla sitt löfte efter jag ej fått skriftlig försäkran, men Prostens hälsning gjorde mera verkan, jag ville ej göra mina gamla föräldrar sorg och jag samtyckte i att stanna hemma i Skåne, sålde min framtid för 100 riksdaler – ha! ha! ha!!! – en utmärkt affär, icke sant?
– Jag såg lugn ut, men en strid på liv och död rasade i mitt hjärta, Pappa reste och med honom sista stråle av hopp, jag var bunden av mitt eget löfte, jag hade mig själv att skylla.
Vad allt såg ovanligt ut, allt var så mörkt och kallt, mitt hjärta var tomt, även där var kallt.
O, käre Christian! jag hade ingenting att leva för och var tvungen att göra det ändå, ’det är förbi! förbi!’ tyckte jag mig ständigt höra en röst i mitt inre som ropade /.../”
Brevet är tryckt i DoB I, s. 56 ff. Originalet i LUB.
– I ms är stycket från:
”Om jag icke lyckas” till slutet av passagen förstruket med ett tjockt rött streck i marginalen, sannolikt av VBs hand.
Hon har på flera ställen gjort tillägg och understrykningar med rött bläck i ms.
”Cedergren gör sexa i kväll”, novell av VB.
Tryckt i 41:a årgången av Svea.
Folkkalender för 1885.
Senare i Berättelser och utkast 1888.
Brevet från Waldemar Skarstedt till Axel Lundegård är daterat Wisseltofta den 21 Juni 1884 och finns i LUB.
Skarstedts vän var ”den nyutnämde seminarieadjunkten” Nils Torpson, f. 1855, fil. kand.
1878 och sedermera folkskoleinspektör.
Apotekare Thedenius, se not I, 198.
Anna Elisabeth Rasmusson, f. 1859, var lärarinna i Hörby.
Den danske förf. Erik Skram (1847–1923) var vid denna tid mest känd för romanen Gertrude Coldbjørnsen från 1879.
Tolva, gammalt spel med 24 kort ur en vanlig kortlek och 2–4 spelare.
Vissa kort är poängsatta, och den som först får tolv poäng vinner.
”Fosterbror”
Jmf ovan not 32.
Både AL och VB skall ut och resa, AL till Lund och VB till släktingarna i Helsingborgstrakten.
Mest troligt är att AL yttrar första och sista replikerna.
Mamsell Hilma Rosalie Hagelbäck, f. 1850, – god vän till VB – hade 1879 flyttat till Landskrona, där hon var privatlärarinna.
Hälsar på i Hörby ibland.
Ett brev från VB till Hilma Hagelbäck står i DoB I, s. 332 ff.
Selma Thedenius, f. 1848, var hustru till apotekare C. G.
Thedenius.
Carl von Bergen (1838–1897), skriftställare och föreläsare.
Gift 1876 med Sofia Lamberg.
– ”I krig med samhället” är en novell av A.
Edgren.
Carolina Maria Wihlborg, f.
Gyllensvärd 1825, gift med f. d. godsägaren Fredric Wihlborg.
Deras båda söner omtalas också vid denna tid i SB.
Se not 96 och 100.
Ida Lundegårds bror kronolänsman Johan Emil Hallberg i Björnekulla, f. 1826, var gift med Mathilda Thulin, f. 1838.
I almanackan står den 30.6: A.L. sin vanliga tur här.
Samtalet gick trögt.
Jag läste ”Moln”, d.v.s. ”ärthistorien”.
– Den 3.7 skickade VB skissen till Schéele och rekommenderade den med några ord.
Jmf s. 69 och 112.
Den 3.8 returnerades den tillsammans med VBs skiss ”Akrobaten”.
– Komma enda ärende, av skånsk dial.uttryck: komma ena ärende
I Fyris den 20.6 skriver sign.
Sigurd om den nya litteraturen:
Publiken undrar, hvad det där är för smörja och böckerna utgå i små upplagor, som röna klen afgång, men hr Nordensvan säger om hr Ahlgren, att han är en ”duktig” pojk, och hr Strindberg säger om hr Nordensvan att han inte är alldeles så dum, som man kan tycka, och Carl Larsson ritar af dem allihop i Svea /.../
– Sigurd var pseudonym för A. Hedenstierna.
VB hade ju arbetat som guvernant hos familjen Trägårdh (se not 158) och AL hade varit informator i Västergötland efter studentexamen.
Schéeles recension av Från Skåne i Fyris den 13.6.84 var ganska reserverad.
Berättelserna karaktäriseras som ”outförda skizzer /.../
Det är goda ansatser, fina, friska iakttagelser och en viss talang och färgläggning.”
Dock sägs samlingen lova gott inför framtiden.
– Geijerstams ”Ensam i Stockholm” är en av de fyra berättelserna i Fattigt folk, 1884.
Carl Möller, f. 1828.
Lycko-Pers resa, satiriskt sagospel av Strindberg från 1882.