Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag förra gången hade ordet, fästade jag upmärksamheten på ått samma nytta hade upkommit om Upsala stad sjelf hade bestridt denna utgift, som om Staten gjort det, och då jag nu äfven inom Ulsk. har erfarit att denna arbetsförtjenst för de behöfvande så har utfallit, att dem endast kunde tillkomma en liten del deraf, emedan bron är byggd af jern och således anslaget till stor del åtgått lill inköp af materialier, så har jag ytterligare skäl för all begära bifall till betänk.
Det år icke för att yttra något i hufvudsaken, öfver hvilken tillräckliga skäl anförts både för och emot, som jag begärt ordet, utan det är i anledn. af de tvifvelsmål
Hr von Hartmansdorff framställt, huruvida Hr Frih. o. Landtm, skulle kunna nu genast framställa propos. lill afslag på ifrågavar. del af StatsUtskrs utlåt.
Hr von Hartmansdorff liar nemi. yttrat, att så framt den ifrågavar. utgiften icke blifvit af K.
M. fastställd, så hade följden varit att Riksg:s-kont. kunnat få ökade inkomster derigenom, att de förskott på statsmedel, som då hade blifvit till Riksg:s-kont. aflemnade, hade med det belopp, som till brobyggnad nu utgått, blifvit ökadt.
Jag tror för min del, att man här icke bör afse hurudant förhållandet varit om denna brobyggnad
Den 1 Februari f. m. 555 inställts, utan tror jag att man endast bör afse hvad förslaget till underd. skrifvelse innehåller, och det innehåller endast ”det R.
St. ville till K.
M. aflåta underd. anhållan, alt dylika utgifter icke vidare måtte anvisas å de på öde hufvudtiteln för jordbruket, handeln och näringarne anslagne medel.” Alltså är det endast fråga om en anhållan hos K.
M. att för framtiden sådana anslag icke måtte anvisas på öde hufvudtiteln.
Att en sådan skrifvelse ieke i minsta mån kan inverka, hvarken på statsregleringen eller på Riksg:s-kont:s ställning, tror jag att hvar och en bör kunna inse.
För öfrigt och då jag tror att allt hvad som kan leda till riksdagens förkortande, och som i grundlagsenlig ordning låter sig göra, bör af Ständerna vidtagas, så finner jag deruti förnyade skäl att anhålla örn afslag å punkten, i st. f. återremiss, emedan en återremiss kommer att föranleda först utskrifning af alla de yttranden, sam blifvit afgifna i detta ämne, sedan diskussion i Utsk. och vidare upsättning af Utsk:s yttrande i samma fråga, ny diskussion inom Ståndet m. m.; hvilket allt skulle besparas om saken genast antingen bifölls eller afslogs.
Återremiss af ifrågavar.
StalsUtsk:s utlåtande, tror jag för min del icke ur någon synpunkt böra äga rum, emedan saken redan är till fullo utredd, och några vidare uplysningar från StalsUtsk. icke äro att inhämta. R. o. Ad. har således tillfälle att bifalla eller afstå punkten.
För min del kan jag åtminstone icke finna annat.
Den betänklighet, som Hr von Hartmansdorff här har upkastat anser jag icke förefinnas.
Om den nu anmärkta utgiften icke hade ägt rum, så hade visst icke medlen kommit Riksg:skont. till godo, emedan de utgått från ett anslag, som icke är förslagsanslag, utan på hvilket, om några besparingar kunnat ske, desamma blott varit disponibla inom de föremål, för hvilke titeln blifvit anvisad.
Alt Konungen ägt af besparingarne på anslag för brobyggnader i allmänhet och landtmannanäringar, anvisa mede! till ifrågavar. ändamål, anser jag vara ostridigt.
Nu hafva de likväl blifvit anordnade på en titel med annan rubrik, än den jag egenteligen hade trott att de bordt anordnas på, nemi. på titeln: ”vägar och kommunikationer, med ett årligt anslag af 8000 r:dr”, och hvilket hade varit rätt, såvida tillgång der hade funnits; men då tillgång icke förefanns, anser jag att K.
M. hade kunnat anvisa utgiften på hufvudlitelns besparingar, såvida behof verkligen förefunnits af en bros anläggande, hvilket jag vid detta fall dock betviflar, enär antalet af broar inom Upsala stad tycktes mig vara väl stort.
Men jag antager alt det varit behöfligt, och då hade visserligen icke något hinder mött för pengarnas anvisande på hufvudtitelns besparingar.
Någon formvidrighet anser jag verkligen hafva ägt rum, men då penningarna af K.
M. kunnat disponeras, blott det formenliga skrifsättel: ”på hufvud-titelns besparingar” i st. f. ”på anslaget för jordbruk, handel och näringar” begagnats, så skulle jag för min del tro, att ändamålet med denna skrifvelse i det hela, icke är af den beskaffenhet, att det ligger nå - 256
Den 1 Februari f. m. gon vigt uppå, huruvida den blir expedierad till K.
M. eller icke.
I Utsk. har jag icke satt mig emot det beslut, som der fattades, och således icke heller här yrkat afslag, men jag kan å andra sidan icke finna så särdeles stora skäl alt tillstyrka antagandet af Utsk:s förslag, att jag dervid för min del fäster någon vigt.
Då en ledamot af 1849 års Statsrevision så ständigt försvarat den åtgärd, som gifvit anledn. till delta StatsUtsk:s utlåt., får jag gifva tillkänna, att meningarne voro myckel delade inom Revisionen öfver denna fråga.
Förhållanderna voro verkligen ganska utomordentliga.
Nöden var vid ifråga var. tidpunkt ganska stor inom Upland.
Familjen hade gifvit bidrag lill dess afhjelpande.
Stora sammanskott gjordes inom länet till samma ändamål.
Länets höfding visste icke hur han skulle använda den till Upsala inströmmande mängd af fattiga.
Då begärdes anslag för upförandet af en häng- eller s. k. stegbro af jern öfver Fyriså inom Upsala stad, för att användas i sammanhang med desse af enskilda lemnade bidrag.
Huruvida den var behöflig eller icke, böra vi icke mycket orda om.
Jag håller i alla fall Regeringen räkning derföre att den vid dylika tillfällen tager medel der de möjligen och lagligen kunna fås.
Behofvet var icke stort för att fylla återstoden.
Den förste värde talaren har gifvit tillkänna huru om ifrågavar. sönderdelningen af dylika anslag tillkommit, och det vissa är att K.
M. tagit medlen inom den titel som vederbör.
St:s skrifvelser blifva i allmänhet nog många.
Denna sak anser jag underordnad, skulle något aldrig så litet formfel vara begånget, så tror jag att rättelse deri kan vinnas, ensamt genom den anmärkn., som af Revisorerne blifvit gjord, utan fullföljande deraf från R.
För min del yrkar jag afslag å denna punkt.
Ehuru jag icke reserverade mig mot Utsk:s beslut i denna punkt, hat jag likväl inom Utsk. sökt afböja den skrifvelse, som i denna fråga blifvit be slutad.
För dem af Utsk., som hade tillfälle, att se de ordalag, som lågo till grund för densamma, förefaller det mig åtminstone böra vara uppenbart, att något farligt prejudikat häraf icke för framtiden vore att vänta.
Det var icke endast den summa K, M. anslog, som blef lill ändamålet användbar för att lindra nöden, del var äfven en enskilt teslaments-gifvare inom Upsala, som skänkte en betydligare summa, för alt endast dertill användas, men hvilken, derigenom att tillskott af Statsmedel äfven gjordes, blef användbar för att vid tillfället lindra en nöd, som hade upstått, och hvars verkningar sträckte sig längre än till endast Upsala stad.
Arbetsförtjenst bereddes icke endast åt nödlidande der i orten, utan sysselsatte äfven folk ifrån Westmanlands och Gefleborgs län med stenhuggning.
Alla dessa skäl tycktes mig böra föranleda dertill att raan icke fullföljde den anmärkn. som Revisorerne - Den 1 Februari f. m. 257 sorerne gjörl, och jag förenar mig med dem, som yrka afslag ä SlatsUtsk:s förslag i denna punkt.
Det kan icke undfalla den, som åhört denna diskussion att de Herrar, som yttrat sig för afslag å delta betänk, just talat för bifall till detsamma.
De skildra nöden och behofvet såsom hafva de varit så stora, vid ifrågavar. utgifts anordnande af K. M., att det derföre borde ifrågasättas om denna skrifvelse borde afgå.
De bevisa derigenom, att medlen blifvit dragna från de ändamål, hvartill de blifvit begärda.
Men då Utsk. på ett så beskedligt sätt har gått tillväga, så skulle jag tro att det vore ett ogillande af Revisorernes behöriga och skäliga an märkn.
, alt nu afslå denna punkt.
Det är ju klart och tydligt alt de, som motsätta sig bifall, tala icke för de nödlidandes behof, utan för komnnik^tionernas och vägarnes framtida bästa, och i sådant fall skulle naturligtvis det embetsverk, som är inrättadt för väg- och vattenbyggnader, varit bordt.
Jag vet icke om så skelt, men jag tror det icke.
Vid sådant förhållande tror jag, alt denna diskussion har blifvit alltför långt utdragen.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framstälde II. Ex. Ilr Frih. o. Landtm, propos. först till bifall och sedan lill afslag å StatsUtsk:s uti förevar. § gjorde hemställan, och utföllo härvid svaren med blandade ja och nej, hvarefter H. Ex. förklarade, det han trott sig finna att den sednare propos:n blifvit besvarad med öfvervägande ja.
Uplästes till justering och godkändes följande voter:s propos.:
Den, som bifaller StatsUtsk:s i 2 § af dess utlåt. n:o 30 gjorde hemställan, voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad.
StatsUtsk. ofvanberörde hemställan.
Sedan härefter, H. E. Hr Frih. o. Landtm, lillkännagifvit att Plenum komme att fortsättas kl. G e. m. företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösternc hafva utfallit, som följer Ja — 44.
Nej — 47. §. 3.
Bifölls. §. 4.
Hr Printzensköld, Garl: I anledn, af R.
Revisorers ifrågavar. anmärkn. har Kammar-rätten blifvit hörd och dervid upgifvit de orsaker, som vållat att dessa balance-poster ännu icke 3 H. 17 258 Den 1 Februari f. m. kunnat indrifvas.
Emedlertid har det förhållande inträffat hvad Häradsh.
Brandbergs balance angår, att densamma är betald samt att medlen ingått i Kronans kassa, hvaröfver jag är villig alt till StatsUtsk:s Ordf. aflemna ränleri-qvittence.
Hvad den Brandströmska balancen beträffar, så har tid efter annan, under en liderymd af mera än 20 år, skriftvexling mellan Kammar-rättens Advocat-Fiskals-embetc och K.
Beflnde i Orebro, rör. densamma varit öpnad, hvilket förhållande visar, alt ifrågavar. embetsmyndigheter icke underlåtit att vidtaga de åtgärder-, som på dem kunnat ankomma för bringandet af nämnde balance-mål till slut.
Den sisla upmaningen i afseende å del enda qvarvarande af dessa balance-mål afgick till K.
Befh:de i Örebro län, under loppet af Maj eller Juni (jag minnes ej läll hvilkendera) månader nästl. år, hvarpå svaromål ingått, all målet ofördröjligen skall bringas lill slut.
Jag hemställer, om vid sådant förhållande det göres behof af att R.
St. ingå lill Konungen med en anhållan, sådan som den Statslltsk. föreslagit och om icke, då frågan numera, på sätt jag haft äran uplysa, inskränker sig till blott den ena balance-posten, R. o. Ad. skulle täckas afslå Ulskrs framställning i denna punkt.
På grund af de uplysningar, som Hr Printzensköld lemnat, hemställer jag, om ej R. o. Ad. behagade afslå framställningen i denna punkt.
Efter först till bifall å Utsk:s i förevar. § gjorda hemställan framstäld, men med nej besvarad propos., hemstälde H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, om R. o. Ad. afsloge Ulsk:s utlåt, i denna del och blef denna sednare propos. besvarad med ja. §§. 5 och 6.
Lades till handlingarne. §§. 7 och 8.
Biföllos. §. 9. R. o. Ad. biföll Utsk:s tillstyrkande i denna §, hvilken i öfrigt lades till handlingarne. §. 10.
Lades till handlingarne. §. 11. Bifölls. §. 12.
Den i afseende på denna § vid förevar, utlåt, fogade reservation uplästes på begäran af Hr von Troil, som sedermera på grund af samma reservation anhöll om propos. till afslag å Utsk:s tillstyrkande i ämnet.
Den 1 Februari f. m. 259 llr Bildt:
Äfven i denna punkt, liar jag instämt i det förslag lill skrifvelse, som inom Utsk. gjort sig gällande, och anhåller derföre, att mig må tillåtas alt till vederläggning uptaga de skäl, som Hr von Troil i sin betänk, åtföljande reversation anfört.
Frågan har der blifvit betraktad från 2 serskilda synpunkter, nemi. försl från den, huruvida det vore riktigt att taga lästetalel till grund för beräkning af de afgifter, som skola utgå ifrån de begge förenade rikena, till skyddande af deras handel och sedan från den, huruvida nu vore lämpligt eller ej, att II.
Sl:s yttrade någon åsigt om grunderne för bidragens utgörande.
Hvad första frågan, eller rättsgrunden beträffar, så torde det vara obestridligt, att om 2:ne Stater skola lemna bidrag till ett och samma ändamål, såsom t. ex. här, lill skydd för handeln, så måste bidragen utgå i mån af hvardera Statens vidsträcktare eller inskränktare handelsförbindelser med andra länder, d. v. s. att om den ena Staten idkar större handel än den andra, så bör ock den, som det gör, lemna ett större bidrag.
Om man skulle tänka sig, att Sverige dref aldeles ingen handel, eller ganska liten, men Norrige deremot en ganska vidsträckt, så vore det ju pålagligen oriktigt, att Sverige skulle bidraga lika mycket som Norrige, lill den gemensamma handelns skydd.
Ar delta rigtigt, så mäste det vara en klar slutsats alt de ifrågavar. bidragen böra utgå efter lästetal, emedan storleken deraf beror på handelsflottans storlek, som återigen är måttstocken på handelns beskaffenhet.
Den åsiglen, att man endast på den ena sidan, men icke på den andra, skall jemka med sig, kan jag icke godkänna, utan fö reställer mig tvertom, alt, derest man skall fortfarande kunna vara i sämja med en kompagnon, så böra alla gemensamma förhållanden vara så reglerade, alt deras grund hvilar på rättvisa och billighet.
Jag föreställer mig äfven, alt, då dessa kompagnoner beslå af tvänne högsinnade nationer, som här är fallet, fråga icke kan bli om den ena skall betala några r:dr mer eller mindre än den andra, utan att begge söka att i det längsta gå hvarandra till mötes, d. v. s. söka att vid hvarje olika fall, erhålla en vig tig utgångspunkt för bestämmandet af de gemensamma utgiflernes erläggande.
Att vilja bestämma alla ulgifterne efter en grund, är enl. min tanke origtigt, emedan den i de flesta fall blir orättvis.
Som ett bevis för rigtigheten af min åsigt härutinnan, må det tillåtas mig, att från sjelfva sanningens vetenskap, mathematiken, citerar den välkända satsen att ”inga andra storheter än de, som äro af samma slag, kunna med hvarandra jemföras.”
Hvarje afsteg från en sanning leder lill en orättvisa.
Och exempel härpå ligga oss nära för handen.
Antagom t. ex. folkmängden uti ifrågavar. fall såsom basis för utgifternes utgörande, hvad blir följden? jo! den, att Norrige, hvars handel, sorn för hvarje år går raskt framåt, under det att Sveriges kryper helt sakta fram, snart öfverträffa!' oss tili handel, men betalar såsom folkfattigare mindre än Sverige, till en fond, som endast är till i och för handelns skull! 17* 260 Don 1 Februari f. m.
Jag fruktar således, om reservantens åsigt, eller den att en beräkningsgrund skulle fastställas för alla de gemensamma utgifterne, skulle göra sig gällande, alt ständiga trakasserier skulle upkomma.
Man skulle än från det ena hållet än från det andra, kunna få höra beskyllningar för orättvisa, hvilket allt skulle underhålla split, som just hör undanrödjas.
Reservanten har sagt, alt hvad det ena riket förlorar i ett fall, kan det vinna i elt annat: jag förslår ej detta, ehuru jag sökt att för mig reda nämnde yttrande.
Jag förstår icke i hvilket fall det skulle vara, som Sverige hetalt mindre än Norrige, då det alltid visat sig, alt Sverige fått betala mer relalift lill sin folkmängd.
Hela den vinst, som vi skulle komma att göra, torde blott bestå i en blott och bar förespegling om vinst.
Hvad nu den andra frågan beträffar, eller att lidepunkten skulle vara olämplig för Ständerne att uttrycka någon åsigt i denna fråga, har reservanten trott sig linna stöd för sin åsigt deruti, att nu skulle de unionella statsutgifterna blifva i elt sammanhang afgjorde, sedan frågan derom, redan hvijade hos Konungen till föredragning:
Jag tror, att han härutinnan misstagit sig, och att
Ständerne just af detta skäl nu böra uttala en åsigt, emedan det ej kan vara annat än välkommet för Konung och Regering att få ett uttryck af R.
St:s åsigt af ämnet, innan frågan förekommit till afgörande.
Detta hafva Ständerne dessutom vid flera föregale riksdagar gjort, och redan 1842 blef Norska Finance-Depart:s upmärksamhet fästad på obilligheten af de grunder, efter hvilka Norriges bidrag utgick lill den gemensamma fonden.
Flera uprepade anmärkn:r från Sveriges sida hade till följd, att 1845 framställning lill Storthinget gjordes om anslagets ökande, ehuru frågan af thinget afslogs.
Jag tror derföre, att del är så mycket riktigare, att, när fråga är om reglerandet af hvarjehanda afgifter i ett sammanhang, R.
St. icke med lystnad förbigå denna fråga, man skulle eljest kunna tro, alt vi finna oss belåtna med huru vi än härutinnan behandlas.
Man har visserligen inom Utsk. yttrat, alt frågan vore af för granlaga beskaffenhet, för alt af Ständerne pröfvas.
Jag tror, att en fråga så beskaffad som denna, visserligen kan vara granlaga men deraf kan jag ingalunda draga den slutsats, att det vore obehörigt att derom öfverlägga.
Vänskap mellan nationer måtte icke vara beroende derpå, att den ena vågar hemställa till den andra, att rättvisa och billighet må bli gällande vid regleringen af gemensamma utgifter.
På de skäl jag nu haft äran anföra, och på de Utsk. redan omförmält, anhåller jag om bifall å denna punkt.
Den siste värde talaren, har egentligen sökt för R. o. Ad. utveckla rättvisan och billigheten deraf, att Sveriges och Norriges bidrag, till den gemensamma Handels- och Sjöfarts-fonden rättas efter lästetalet af de fartyg, som från hvardera af de begge nationerna besegla farvattnen på andra sidan Cap Finisterre.
I min reservation har jag icke bestridt det ju en sådan beräkningsgrund skulle kunna vara riktig, om n.b. de ge - Den 1 Februari f. m. 261 me risa nima bidragen för unionella angelägenheter endast hade afseende på rikenas sjöfart; men då, som hvar och vet de begge rikena bidraga till bestridande af en mängd gemensamma utgifter, så skulle jag tro det vara olämpligt, om för hvar och en af dessa utgifter, contingenten bestämdes, efter hvad som för hvarje serskildt fall för sig befunnes bäst vara.
Ett sådant förfarande skulle i min tanka leda till en mängd förvecklingar och, för att begagna den föreg.-de talarens eget uttryck, trakasserier, hvilka man lättast undviker, då man en gång för alla bestämmer, att de begge rikenas utgifter för gemensamma behof och ändamål, skola utgå efter en viss, för alltid bestämd grund.
Då Unions-komitéens arbete snart kommer att af Konungen pröfvas, och Konungen sålunda blir i tillfälle alt besluta öfver frågan i sin helhet, med alla dithörande ämnen, så hemtar jag af denna omständighet ett ytterligare skäl för olämpligheten af en så isolerad framställning, som den StatsUtsk. här föreslagit.
Jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, alt, om i afseende på bidragen till Handels- och Sjöfartsfonden, den grund antoges, som den siste talaren upgifvit, nemi. lästetalet, så kunde den summa, som af hvardera riket skulle tillskjutas, omöjligen blifva bestämd för alltid, ty naturligtvis komme antalet af hvardera rikets seglande fartyg, äfvensom beloppet af lästetalet att förändra sig, och då skulle man i följd deraf, nödsakas att kanske hvart 10:de eller 5:te år upgöra nya beräkningar.
Dessutom får jag nämna, att frågan inom StatsUtsk. blifvit på ett uplysande sätt utredd genom det Siatsrådsprot. af d. 4 Nov. 1850, som blifvit Utsk. meddeladt.
Att här framställa alla de detaljer, som samma Slals-rådsprot. innehåller, lärer icke vara lämpligt; men jag ber alt endast få fästa upmärksamheten pä en enda omständighet, nemi. att de nuvar. utgifterne af den gemensamma Handels- och Sjöfaits-fonden, uteslutande åtgå till underhållet af de båda ländernas Consuler i främmande länders förnämsta handelsplatser; alt derjemte dessa Consuler hafva andra inkomster af fartygen, som erläggas efter dessas lästetal, och att dessa sistnämnda under den sednare liden utgått från Norrige med 19,000 Sp., men från Sverige med endast 13,000.
Deraf visar sig tydligen, all, om man sammanlägger dessa Uonsulers inkomster, hvarvid icke blott bör inberäknas, den ord. lönen, utan äfven inkomsten af fartyg, så betalar Norrige i detta fall vida mera, än man af detta land i sådant hänseende kan begära.
Jag skulle för öfrigt tro, att, då de billiga klagomål, som i fordna tider försports, numera blifvit afhulpne på det sätt, att de gemensamma omkostnaderna blifvit nedsatta till 136,758 r:dr, deraf Norrige tillskjuter 40,000 r:dr, så linnes deruti ett ytterligare skäl, att icke nu aflåta en skrifvelse, hvilken för ett par år sedan kunnat vara af behofvet påkallad.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag förnya min anhållan om propos. lill afslag å förevar, punkt.
Om bidraget till ConvoyCommissaria tet vore den enda gemensamma utgift, som för de begge förena - 202 Den 1 Februari f. m. de rikena förckommc, så skulle jag visserligen tillstyrka, alt en sådan skrifvelse, som den SlatsUtsk. föreslagit, borde till Konungen afgå, på det att lästelalet å de fartyg, som genom utgiften skulle skyddas, mätte komma att tjena till grund för sjelfva utgiftens beräkning, ehuru i alla fall deraf följer, alt grunden vore underkastad årliga förändringar derigenom, att lästetalen å fartyg, som segla och åt hvilka skyddet lemnäs, är genom tusende omständigheter förändringar underkastad; — men nu är jag af motsatt tanka, emedan jag anser ifrågavar. bidrag vara ett af de minsta, som kunna förekomma såsom gemensamma för de begge förenade rikena.
Vi hafva en annan utgiftspost, som är betydligt större än den förstnämnde, nemi. den, som utgår för våra diplomatiska förhållanden,' och det torde vara bekant, att då Sverige dertill betalar 200,000 r:dr, så erlägger Norrige 106,666 r:dr 32 sk., hvilken sednare summa öfverstiger den proportion, som man billigtvis kan begära af våra bröder på andra sidan fjellen.
Men det finnes kostnader, ännu betydligare än de nu omnämnda, — jag menar krigskostnader.
Om krig inträffar med en sjömakt, så blir förmodligen Norrige mest i behof af försvar; skall då Norrige betala mer än Sverige för krigsruslningarne?
Om å andra sidan inträffade, att grannen i öster vore den anfallande, så vore det Sveriges intressen, som löpte den största faran; skulle vi då icke kunna påräkna understöd från Norrige, derföre att det hufvudsakligen vore Svenska intressen, som hotades, och att följaktligen de största bidragen skola utgå från det riket, hvars intressen mest stodo i fara?
Om man utgår ifrån den grund, som man nu söker göra gällande i och för handelns skydd, så kommer man till sådana resultater, som, i händelse af krig, på intet sätt kunde anses förenlige, hvarken med billighet och rättvisa, eller med rikenas bestånd.
Jag anser derföre, alt man bör och måste taga saken mera vidsträckt, att man bör antaga en någorlunda passande grund för alla de utgifter, som de förenade rikena böra gemensamt utgöra, och i sådant afseende finner jag ingen, som bättre och mera bestämdt passar än folkmängden; ty ingalunda kan man taga till grund de begge ländernas tillgångar, eller huru skulle de beräknas?
icke heller kunna deras industriella förhållanden med hvarandra jemföras, icke den fasta egendomen inom hvardera af dem.
På dessa i korthet anförda skäl, hvilka kunde föranleda diskussioner, som räckte lill aftonen, men dem det torde vara öfverflödigt att vidare utveckla, tillstyrker jag afslag å Utsk:s framställning i denna punkt.
Den, som med någon upmärksamhet följt de allmänna ärendenas behandling under de sednaste 20 åren, har icke kunnat undgå att finna, huru en allmän missbelåtenhet försports i afseende på vissa förhållanden de förenade rikena emellan. 1845 års Revisorer framställde med anledn. deraf, den önskan till R.
St. att rättelse i afgifna missförhållanden måtte kom - Den 1 Februari f. m. 203 ma ali cga rum, hvilket hade den följd, alt R.
St., som gillade Revisorernes hemställan år 1848 ingingo lill Konungen med en underd. skrifvelse alt de gemensamma afgifter, som de förenade rikena för afsedda ändamål hade ali tillskjuta, malte dem emellan jemnare fördelas.
Berörde underd. skrifvelse lärer icke hafva varit Konungen föredragen ännu da 1849 års Revisorer sammanträdde, och som frågan står i dag i samma skick som 1845, utan förändrade åsigter om saken, anser jag mig böra uttala mina tankar.
Visserligen har SlalsUtsk. fått sig meddeladt ett Statsrådsprot.