Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samlade sig till språng å slätter och skallota mogar.
Fåglarne qvittrade gällt på trädens toppar och grenar,
Fiskarne i sitt stim slogo ut de blankota fenar.
Vattnet skilde sin våg för glupska, fnysande hvalar;
Bäckar bröto sig hän genom ängar, lunder ock dalar.
Svanen simmade snällt, afmätte fikar och floder,
Seglade, med sitt dun, förutan styre och roder.
Hafvet skummades opp och vågorna vrängdes i våder,
Lade sig åter i stillt, som man ett lugnande skåder.
Vädret flägtade fram, ett ljummigt sväfvande delte,
Och uti aspars löf med sakta susande spelte.
Dock, Allsmäktige Gud! hvad mer du dråpliga gjorde,
Finnes af allt ditt verk i dino heliga Orde.
Ditt ”Blif Ljus”! uti hast sig fram om mörkrena trängde,
Så att klarhet och sken sig rundt kring rymdena svängde.
Menskan allt du i våld, i makt, i besittande gifvit,
Att till vatten och land hon en beherrskare blifvit!
Henne felar ej råd, konst, klokhet och nödiga funder,
Visdom, snille och vett: hon är dina gerningars under.
Ja! hon njuter och har, hvad hennes hjerta behagar:
Glädje, hugnad, och fröjd af ovärderliga dagar.
Hennes ä’ välde och prakt, gunst, ynnest, högket och ära;
Men huru få äro de, slik höghet rättliga bära?
Så sågs lycka och lust sig mätta i kämpande flöde.
Men jag märkte derhos ett hotande, sorgligit öde:
Bäst jag vände mig om, så hade det snarliga svunnit,
Och deras rum var se’n ej mer när hopene funnit.
Vidare såg jag och hän till tidsens tvång och elände,
Och mig mötte besvär, ehvart jag likte och vände.
O! huru bundit är allt! huru svår vår bergning och föda!
Visdom, dårskap och vett, – allt, allt är jemmer och möda.
Skicklighet ej till gunst, ej konst till rikedom hjelper;
Hvad den ene gett hopp, en annan skadar och stjelper.
Sådan är verldsens art, sed, skick och svikliga lycka:
Somlige lida förtryck, och somlige andra förtrycka.
Ytterst kommer häran den svultne och hungrade gästen,
Tysta hyddones drott, som rider å blackote hästen;
Slägts-utödaren, ja! den trumpna, ohyggliga, gamla,
Tomma och tunna, som jemt vill fånga, fälla och samla:
Döden! syndenes son, obeveklig af ängslan och böner!
Ytterst helsar ock han på Adams döttrar och söner.
Detta är ändan å allt; och ho kan sedan i grafven
Konungaspiran mer åtskilja från tiggarestafven?
Sen, J dödlige! sen en sorgligt lysande spegel,
Ock påminnen er jemt er bortgångs lära och regel:
Om uti saligit hopp J Döden i tankarna bore,
Han er icke så svår, så alltings faselig vore.
Ty så gruflig han är dem ej hans nalkande lida,
Lika så ljuflig kan är dem honom tröstliga bida.
Och hvad ville han väl mot de behjertade våga?
Bruten är ju hans udd, och bräckt hans skadliga båga!
Han afkläder oss väl, men strax vår nakenhet höljer
I den svalkande natt, och huldt i grafvena döljer;
Lemnar oss i vår frid, och om oss dörena sluter,
Der vår aska sitt hägn af vårdande andarne njuter.
O! huru sälle ä’ de, som i jordene ligga och hvila;
Jorden, – vänaste jord, dit de från nödene ila!
Der ej arbete mer de trötta skullrorna tvingar,
Men de bäddas i ro inunder nattenes vingar:
Hvarfrån alle i hast vid domsens nalkande väckas,
Då, när högarne fly och djupa dalarna skräckas;
När basunerne gå och gällt i luftene stötas,
Att vid sådana dön båd’ döde och lefvande mötas.
Guds åskådande! kom, att de bedröfvade mätta,
Der en evighet gör dem åter unga och lätta;
Der vår längtan och lust med hvarandra löpa i glädje;
Der ej natten är natt, men dagen dager af glädje!
SOMMARNATTEN.
När allt var tyst och stilla,
Jag hörde, med behag,
Af fjäderskarans slag
I ensam skymnings villa,
Ett sammanljud till Skaparens beröm:
Som glad uppväckte mig vid sidan af en ström,
Utur min dröm.
Hvad? skola sjelfva djuren
Med offer Honom nå,
Som ingen vill försmå
Af alla kreaturen?
Är jag då mer, än vilda djuren, vild?
Som blef i andakt, från hvad blott har anda, skild?
Guds egen bild?
Hans lof förkunnar
Min sälla glädjeröst:
Jag sjunger Dig, min Tröst,
Med ljusets, mörkrets munnar;
Dig lofvar jag, för allt hvad anda bär,
För vildt och tamt, för hvad i luften, skogen är,
Båd’ fjerr och när.
Dig, min Gud, tillsamman
Det skapta tacke; Dig
Det sjunge idkelig,
Du, våra fäders gamman!
Om du ditt lof i djurens munnar satt:
Så skall min röst, med dem att kämpa, ej bli matt,
Den ganska natt.
ECHO Å SVERIGES FRÖJDEQVÄDEN DEN 28 JANUARI 1715.
Upp, stöter i basun, och låter strängar klinga,
Att dubbelt fägneljud till solens grannskap hörs!
Låt, Sverige, öfverallt i alla klockor ringa
Ett Jubilate, som till andra verlden spörs!
Så varen ock till fröjd, J Sångens döttrar, snare;
Ja: jorden glädje sig, och himlen echo svare!
Var ej vår ångest stor, vår vedermöda mycken?
Bedröfvelse satt främst, ehvart man om sig såg;
Af Svea-kronan föll’ så många dyra smycken,
Och hela riket låg liksom i själe-tåg.
Hur månget lås sprang opp af fasta slott och borger!
Och blacke ryttaren – han spädde sorg på sorger!
Hvad blef vår lust? en sorg.
Vår glädje? oväns agan.
Vår fägnad? frids förlust.
Vår sällhet? uselhet.
Vår högtidsdrägt?
en säck.
Vår jubelsång? en klagan.
Vår’ håfvor? fattigdom.
Vår fordna fröjd? förtret.
Ja, till att klaga kort: vår tröst bestod i orden:
”Ack! sälle de, hvars ben nu hvila under jorden”!
Der finns en dejlig Mö uti ett förstendöme,
Som vetter öster ut, hvar de Careler bo:
Om hennes vård och vakt de varit ganska ömme,
De tjena Konung Carl med oförliklig tro.
Den jungfru står så skön, i skydd af sina murar;
På henne Grannen, lik en hök på dufvan, lurar.
Men, fast en tvungen kyss han från din kind har röfvat,
Din vilja, okränkt dock, har spjernat deremot.
Hvad våld har satt i band, slits sönder oförtöfvadt;
Och tvång, när lägligt finns, i frihet söker bot.
Kung Carl, han sitter re’n till häst, och till dig rider:
Din glädje nalkas snart: han kommer, hvad det lider.
Så länge någon tid, och verlden, ännu varar;
Så länge man af strid, af örlog höra får;
Så länge någon stad mot härar sig försvarar;
Så länge någon borg och präktig byggnad står:
Så skall, o Viborg! du, snart utan like, prisas;
All trohet skall utaf din trofasthet bevisas.
Ack! att jag finge snart på dina gränder träda;
Ack! att jag Herrans hus der finge åter se:
Min tunga skulle då ett lofsångs-offer qväda,
Att dina hvalf deraf högt skulle genljud ge.
En gång man skall dig visst ur oväns fjettrar rycka,
Hvartill, med dubbelt ljud, jag önskar: lycka, lycka!
Och J, som lika tro för Kungen låtit lysa,
Er skall, med lika rätt, ej mindre hugnad ske:
Er äras glans, den skall med tindrand’ stjernor blysa;
Odödligheten skall er lager värde ge.
Hur kunde jag väl er i detta qvad förtiga,
J väna, käcka mör: du Reval, och du Riga?
Men J, som med ert blod er tapperhet beseglat,
Vid edra grifter må ur jorden ekar gå;
På dem, med jern i jern, ert lof skall blifva pregladt,
Med öfverskrift af gull i gull, som lyder så:
Här hvila tappra ben, som trotsat Martis pilar;
Här hvila tappra ben, med pris som aldrig hvilar.
Man länge allmänt hört af etter-tungor tuggas,
Att Svenske Gideon ”sin’ ögon lagt igen”.
Af edra ögnahvarf lär sömnen nu snart gnuggas,
J, olycks-fåglar J, och samvetshårde män!
J lären sjelfve er i egna snaror veckla,
Med blygd för ert förtal och för dess skarpa häckla.
Ty fåfängt, fåfängt nu J anlagt all er möda;
Gud vare evigt lof!
Kung Carl – han lefver än.
På lång och dyster höst kom herrlig vårens gröda:
Så njuten edert hopp, J trogne Svenske Män!
Er Hjelte lefver än – och har i sina länder,
Till allas fröjd, förbytt båd Timurtasch och Bender.
Välkommen, Glädje-sol! välkommen kom från Öster,
Der du dig brutit fram, utur den mörka sky;
Kom, kom! välkommen kom, vid tusen glädjeröster;
Din klarhets strimma nu hvar morgon vare ny!
Till välkomst, låta här vi alla stycken knalla;
Vår vördnad, och Din gunst, det båda oss befalla.
O Gud Allsmäktigste!
Din Nåd är ganska mycken,
Din godhet sträcker sig så vidt, som skyar gå:
Så vidt, som dundret far, att bergen slå i stycken;
Så vidt, som ljungeld lys, att ondskan skrämmas må.
Först efteråt man skall om Herrans vishet dömma,
Och änden kan som bäst begynnelsen berömma.
Så må du icke dig, du matk, o Jacob, frukta,
Och du, du ringa hop i ganska Israel!
Han lefver ju, som kan de högmods-andar tukta;
Han skall ock än en gång dig göra stor och säll.
Han icke från sitt rum din ljusastaka stöter,
Men, lik en vingårdsman, dig, som sin vingård, sköter.
Än syns Kung Carols svärd af sina segrar ryka;
Än har ej Tidens erg hans värje-udd utnött;
Än kan ej Glömskans hand hans vapenfrejd utstryka;
Än ser jag öppna sår af dem hans arm har stött.
Än vill den Högste med sin Smorda göra under;
Och då skall hvalars bröst bli mört och skört, som tunder.
Då skall till enighet de stolta hjertan böjas;
Frid och Rättfärdighet skall famna om hvarann.
Sann Vänskap skall med tro af Menlöshet förnöjas,
Och lefva kärligt, lik en hustru med sin man.
De låga vånings-hus skall Nöjet göra rika,
Och Fromhet ro en båt med Sämjans hand tillika.
Men Arghet, som hos oss så länge varit vaken,
Hon, ändtligen, skall då för lång tid fly till ro.
Så skall ock Sanning gå oskyldigt klädd, ja naken;
Man skall på tal och svar, förutan eder, tro.
Ack! gifve Himlens Gud, den gyllne tid må komma,
När orden utan konst, och tankarna bli fromma!
TILL KONUNG CARL XII.
Nyårs-önskan 1716.107
Gack, Sverige, ut, med uträckt hand;
Din Konungs ankomst fägna:
Du eljest nog förtryckta land,
Dig hopp igen tillegna!
Tro Gud om godt! ty salighet
Lär än din’ portar vakta;
Din räddning han förkunna vet,
Fast glädjen kommer sakta.
Låt eld med åska åka fram,
Så firmamentet ryser:
Vårt skepp bär lika lyckligt stam,
Så länge solen lyser.
Låt ovän sin bestämda tid
Vårt rikes gränsor skaka:
När Carl han skaffar Sverige frid,
Så kommer allt tillbaka.
Rätt så! far fort, vår Unders-Kung,
Dit Gud din vilja leder!
Den, som dig rådfört späd och ung;
Ännu sin hand utbreder.
Vi följa med, hvar på sitt sätt,
Vårt glada echo klingar;
Ty kärlek gör oss vägen lätt,
Och trohet skaffar vingar.
Till lycka! på det nya år,
Nytt öde vi förbida!
De svärd, som gjort så djupa sår,
Må rostas i sin skida.
Der Afund bjuder spjut och lans,
Förblinde legioner
För röda gullets klara glans
Af de Tre dyra Kronor!
Gud! gif vår Konung mera godt,
Än grannar ondt oss hota;
Han låte alla deras skott
I egna hjertan rota!
Hans mod i motgång, glädjedar
Så mång’, och fler, må vinna,
Som gräs och örter varit har,
Som ljus på himlen brinna!
När Lejonet från Nordens natt
Sin’ ramars styrka pröfvar,
Ho blir väl då så styfsint fatt,
Att han det mer bedröfvar?
Ja! förr må Tiden stilla stå,
Med noll sin djuphet mäta,
Än någon tid ell’ ålder må
Kung Carols namn förgäta!
DEN DEJLIGA IRIS.
Dejligheten i sin skrud,
Klädd i oskulds siden,
Präktig som en englabrud,
Bär en krans af tiden:
Hvilkens glans sjelf morgonrodnan gett behag,
Under skymt af ögons dunkla penseldrag.
Och hvad under är det då,
Iris undersköna!
Att du, mot din tanka, må
Allas undran röna?
Ty din’ ögons eld, som åskan, genomskär;
I din fägring ses, hvad allrafagrast är.
Himlen gifve läglighet,
Det jag beds så gerna!
Han, som mina tankar vet,
Vet, hvad jag har ärna’:
Du och jag, vi skulle till vår sista dag . . .
Men, min Iris, säg: hvad skulle du och jag?
Vi skull’ den framfarna tid
Som en dröm förgäta,
Uti stilla ro och frid
Nöjets kransar fläta;
Enighet skull’ blomstras i vår ålders vår;
Tro och ära samka oss de hvita hår.
VARNING TILL PSYCHE.
Först i vårens späda grynne
Gick Amandus om en dal,
Och i ganska gladligt lynne
Hörde på Fru Näktergal,
Efter hvilkens ljufsta sång
Djuren höllo dans och språng.
När han såg allt hvad här skedde,
Tog han ock sin pipa fram,
Och sin hand till spels beredde;
Ställde sig vid ekens stam,
Der Fru Näktergal satt qvar;
På hans härmning hon gaf svar.
Venus kom från närmsta lunder
Med en fager jungfruflock,
Märkte på naturens under,
Stannade af nöje ock:
Bad, de ville lyssna till,
Hvad af detta varda vill.
Psyche, den för andra sköna,
Hörde först med allvar på;
Tog af marken sammetsgröna
Snart ett blomster då och då,
Band ihop en konstig krans
Af de fagraste der fanns.
”Hör”, sad’ hon, ”Fru Venus väna,
Och J systrar af mitt kön!
Månn jag skall hans pipa läna, –
Emot denna krans till lön, –
Hans, som spelar vid den ek,
Der som djuren hålla lek”?
Venus sade: ”Flicka lilla!
Är din frihet re’n försåld?
Akta dig, att dig går illa,
Om du råkar i hans våld!
Akta dig, att du erfar:
Pipan fågeln helst bedrar”. –
”Nej, Fru Mor!
Nej, nej, Fru Fröja!
Aldrig nånsin någon dag
Skall han så mitt sinne böja:
Aldrig skall det taga lag;
Förr skall himlen smälta bort,
Vilda hafvet blifva torrt”. –
”Gör då, hvad dig göra lyster;
Du har sjelf ditt fria val”! –
”Än ett ord, vår söta syster”!
Ropte hvar af Venus’ tal:
”Än ett ord: gör ock din flit,
Att du honom sjelf får hit”.
Psyche nu ifrån dem hastar
I en nätt och ledig gång,
Kransen i hans händer kastar,
Till belöning för hans sång.
”Hör, Amandus”! sade hon:
”Lär mig denna pipas ton!
Kransen vill jag dig förära,
Den jag dig i handom bar;
Vill du något mer begära,
Tag då allt, ehvad jag har:
Dock likväl med det fördrag,
Att min vilja blir din lag”.
Utaf hennes gudatycke,
Hennes anlets dejlighet,
Utaf hennes allt-för-mycke,
Som jag ens ej nämna vet,
Sjudde allt Amandi blod;
Så att han i häpnad stod.
”Ej! Gudinna, verldens under”,
Sade han, ”gack bort från mig!
Söker du i skogens lunder
Någon, som kan lära dig?
Gack till Gudar, Gudabarn!
Hvad skall silke hop med garn”? –
”Du äst silket, som jag söker,
Du äst Gudars Gudason;
Vällukt på ditt altar röker,
Om din gunst är mången mån:
Lär mig ljufva konsten din,
Den jag önskar vara min”. –
”Gerna skall du den få lära,
Du, naturens dyrsta skatt,
Du, de fagra systrars ära,
Främst i deras ordning satt!
Men, om du den lära vill,
Vet: der höfves tid dertill”.
Hon med honom, han med henne
Följdes åt i kärlighet.
Nu, om dessa såta tvenne,
Jag ej mera nämna vet.
Venus myste: ”Flickor små!
Sad’ jag ej, det skull’ så gå”?
SOLENS VERKAN I MAJ MÅNAD.
(Brudskrift).
När Sunnan med ett sakta sus,
Förmedelst solens varma ljus,
Ur dalen gräset lockar;
Och jorden, som med snö var täckt,
Anlägger glad sin gröna drägt,
Som Persers silke pockar 108;
När lärkekirr och bäckars fall,
Till echo eller återskall,
De närmsta bergen mana,
Och fisken blåser bubbel-skum
Uti sitt våta vattu-rum,
Sin vida vädjebana;
När späda qvistar skjuta fram,
Att ur de rädda grenars stam
Till lifs ånyo ledas;
När, vår uppståndelse till hopp,
De klä’ sin vinternakna topp;
När svalans bon beredas;
När hjorden, drifven nyss i vall,
Bakom Guds eget lås får stall,
I fagra marken vida;
Och bien tyngsta sysslan ha,
Att af de blomster honung dra,
Som dem i dälden bida;
När djuren, af en innig brunst,
Hos sina qvinnor söka gunst,
Och utaf kärlek ryta, –
Samt spegla sig af uppblåst mod,
Vid hafvets strand och stolta flod,
Der de sin älskog syta:
Då ser man, hvi, helst par om par,
Ju allt, hvad lif och anda har,
Följs åt i luft och skogar;
Hvi blommor vexla blad om blad;
Hvi gräset, under regnets bad,
Sig kärligt sammanfogar.
Då är det lätt, att understå
Hvad helst Naturen syftar på,
Med sådant spel och smicker;
Hvad eld, när solen sjelf på nytt
Sin vänas bleka hy förbytt,
I blod och ådror sticker.
Skäl öfver skäl, J kära Två,
All verldens fotspår eftertrå,
Och upp med
Våren lefva!
Nu – lycka till långt mera godt,
Än åt allt brudfolk blifvit spådt,
Se’n första bruden Eva!
LANDTLEFVERNETS LJUFLIGHET.
Är dock fåfängt allt, allt fåfängt uppå jorden?
Hvad kan oss då här ett sannskyldt nöje ge?
Ingen för besvär ännu är friad vorden;
Hvad har fordom skett, som icke än kan ske?
Höghet kan en ej, ej rikdom båta;
Under gyllen duk man sorgse hjerta bär;
Hvarken gagnar le, ej eller gråta:
Fåfängt, fåfängt allt, båd’ gråt och löje, är.
Men att jag mig dock utaf min del må glädja,
Vandrar jag min väg och söker enslighet:
Ensligheten kan min frihet mig tillstädja;
Frihet föder ro och dödar all förtret.
Nöjet är för allt en himmelsk gåfva,
Dock kan ingen nöjd förutan frihet bo:
Frihet endast kan oss nöje lofva;
Nöjet endast kan i frid och frihet gro.
Ack! hvad rolighet, på gröna tufvor sittja,
Och på bygden bo och bli bland åkermän;
Nyttja lyckans lån och nöjets dammar vittja,
Berga årets frukt och mångfaldt få igen!
Och sin helsa kan man der med arbet få;
Uppå hårda strå om rosor drömma,
Rosor drömma om uppå de hårda strå.
När vid dagens rand den gyllne morgonröda
Sig om trädens topp och bergens spetsar svängt,
Daggen ock förut har vattnat jordens gröda,
Samt på blad och blom sin’ perledroppar stänkt:
Börjar lärkan strax sin visa qväda,
Bjuda herden med sin’ hjordar gå i vall;
Luftens fjäderflockar då sig gläda,
Mana echos ljud och bergens återskall.
Spaka fåren se’n i blomsterängar beta;
Gettren gnaga möss af sten och bergen grå,
Och det späda gräs på ludna kullar leta,
Ell’ af blad och barr sin rika föda få.
Herden mellertid dem sammanlockar,
Blåser i sitt horn; och när han ledsen är,
Han de mogna bär i marken plockar,
Eller ock sitt namn i björkebarken skär.
När sig solen se’n till skymningsdalen lutar,
Bryter han sig löf utaf de gröna trä;
Sjunger så en sång, ell’ uti hornen tutar;
Under qvad och spel han drifver hem sitt fä.
Lekar, lust och skämt i gräset börja på;
Och herdinnor sig med herdar svinga,
In till mörkret täckt det vida hvälfda blå.
Bonden vid sitt bruk och vid sin slöjd sig gläder,
Gärdar om sin jord, sin åker, äng och by;
Noga aktning ger på ondt och vackert väder,
Vet, hvad göras skall i nedan och i ny.
Snart för vattnets folk försåt han ställer;
Snart mot luftens han i härnad drar;
Snart han grymma djur och björnar fäller.
Sällan ledsnar den, som något göra har!
Städse han på lust, på vällust aldrig tänker:
Aldrig smakar han de röda drufvors blod;
Är han ej till pass, och något honom kränker,
Styrker han sig helst af rena källans flod.
Och fast han sitt bord ej präktigt dukar,
Han bland blomster dock har bryta lärt sitt bröd;
Måttligheten han till kryddor brukar;
Helsans hunger är hans enda öfverflöd.
Hvad lycksalighet, hvad glädje, fröjd och fromma,
I de låga tjäll och tysta hyddor bo,
Der, som frid och lust på törnebuskar blomma,
Säkerhet och hopp på gröna ängar gro!
Fåfängt, fåfängt må allt annat heta:
Intet nöje jag förutan frihet vet.
Säll, den nöje lärt i frihet leta!
Hvila är hans sömn, hans arbet rolighet.
FLÄCKEBO SURBRUNN.
Låt, stolta ocean, låt dina vågors flod
Sig af sitt strida ras, sin yra ej förhäfva!
Ställ in ditt fräcka svall, ditt snöda öfvermod,
Som lärt, med dön och larm de stilla elfver qväfva!
Här rinner en kristall i sakta sus och dån,
Som ej af något gull och ej af perlor qväller,
Men dock i rikedom dig skiljes vida från:
Ty idel helsa ur dess dolda djup uppväller.
Flyt, ädla källa, fram: flyt med ett dubbelt mått:
Håll ej din ymnoghet, ditt rika lån tillbaka;
Utvidga öfverallt ett tusenhanda godt;
Låt i din sötma oss Guds godhets sötma smaka.
Ack! måtte sig ditt lof, som oceanens lopp,
I verlden vidt och bredt till tusen grenar dela!
Dig söke folk och män från fjerran länder opp;
Och ingen sot må ges, den du ej hinner hela!
ENSLIGHETEN.
Kom, tysta enslighet! dig vill jag mig betro,
Att sig mitt hjerta må i hemlig suckan fräta!
I ditt fördolda rum, der är mig lust att bo;
Ty jag mig föresatt all annan fröjd förgäta.
Du, trycktas välbehag! de sorgsnas paradis!
Bedröfda själars ro, och blöda sinnens längtan!
I dig förnöjes man uppå ett saligt vis:
Du stillar vårt begär; du dödar all vår trängtan.
J, glada stunder! du, min fordna fröjd, farväl!
O! en bedräglig lust, som verldens sällhet gifver!
Kom, tysta enslighet! undsätt min matta själ:
Ty endast uti dig och Gud min glädje blifver.
AFTONTANKAR.
Allt vill till ro: till ro min’ tankar hasta:
Jag gör min håg från verldens oro fri.
Med fåfäng sorg är fåfängt sig belasta;
Hvad gagnar dock, att jemt vid jorden bli?
Min evighet i tiden jag begynner,
Jag har i hopp min tid till ända bragt;
Uti min själ sig glädjen färdig finner:
Jag ser det mål, som Gud mig förelagt.
Du söta sömn, som all min smärta gömmer
Och gör, att jag din hvila längtar till,
Der kroppen re’n sin vandrings möda glömmer,
När ingen sorg mer själen nalkas vill!
Mig tycks, att du en himmelsk ro mig sankar.
Ack, hade jag i döden lika hopp!
Dock, ja! – jag ser i mina glada tankar,
Hur Gud mitt stoft ur dvalan väcker opp.
MORGON-FÖRNÖJLIGHET I GUDI.
Så gläd dig, mitt hjerta! upp, tunga och röst!
Tillred dig, din Gud till att prisa!
Drif sorg och bekymmer ur ängsligit bröst,
Och dikta i glädje en visa!
Din andakt från jorden sig svinge:
Förakta, hvad verldsligt och nedrigit är,
Och haf till det sälla ditt hopp och begär.
Sök Himlen om nåd;
Ack, att du Guds nåder undfinge!
Min salighets klippa och eviga tröst!
Fördölj ej ditt ansigte länger:
Jag längtar från verlden att blifva förlöst,
Der oro och omsorg mig tränger.
Hvad gagnar dock, längre att lefva?
Fullborda min väntan, slit sönder det band,
Som trycker mitt sinne och fängslar min and’;
Gif hvila från storm,
Der seglen jag ej kunnat refva!
Förklarade morgon af Helgonens land,
Kom! lossa min stämma och tunga:
Att snart jag mitt ”Helig”, med palmer i hand,
Må rätt inför Gud kunna sjunga;
Med englarne Lammet berömma;
Hans klarhet från anlet till anlete se . . .
O! saliga väl, som Guds vänner skall ske!
Den önskade tid!
Ty skynda dig, Gud, till att dömma!
SLUTSÅNG.
Nu sluter sig min vandring och min möda:
Nu, Gud ske lof! min jemmer sluter sig.
Nu får jag se, för dagens morgonröda,
Hur Gud, min sol, han evigt lyser mig.
O, huru glad min själ till frid jag sänder!
I tankan re’n jag vistas utom mig!
Jag flytter bort, och till de sälla länder;
Liksom en dröm nu är, och snart försvinner,
Ett ovisst visst oss ger att hugnas af;
Som strömmen bort i modrens sköte rinner,
Och samlas i det vida vilda haf:
Som skuggen, bäst han syns, har undanfarit
Och blott en skymt utaf sitt väsen ger:
Så är, hvad jag i denna verlden varit,
En dröm, en ström, en skugge, och ej mer.
Nu fån J ro, J trötta leder, smaka;
J, hvilkom ron i verldens öcken trytt!
Jag önskar ej min vandring mer tillbaka,
Se’n jag har hit till skuggors boning flytt.
Hur hvilar sig min kropp i kyle sanden,
Och i sitt rum en ljuflig svalka får!
Hur gläder sig hos Gud den sälle anden!
O, huru väl mig dock på slutet går!
Som fåglar små sig ganska glade göra,
När solens sken dem lockar ut till ro,
Men strax, så snart sig åskan låter höra,
Fly bort, att söka opp sitt hem och bo:
Så flyr ock jag, att säker trygghet njuta –
Här torde bli . . . ho vet? . . . en usel tid!
På det, om Gud sin vrede vill utgjuta,
Jag hvila må och sofva sött i frid.
GRAFSKRIFT ÖFVER SIG SJELF.
En son, den allas mor ur modrens sköte bar,
Ännu sin moders bröst i kalla grafven trycker;
Och, som han henne minst med högmod trampat har,
Hon här hans trogna ben i hulda armar lycker.
Det var en lydig son, som modrens skygd begärde:
Det är en kärlig mor, fast hon sin son förtärde.
Efter läsningen af dessa utdrag ogillar väl ingen det utlåtande, som Censorn Rosenadler framför samlingen af Freses Dikter afgaf: att de ”i enkannerlig måtto bära vittne om Herr Auctorens gode naturlige gåfvor och böjelse till vår svenska skaldekonst, hvilken medelst hans försök och lyckelige penna, intet ringa till sitt pris och värde förökes”.
Snarare torde man förvånas, att i vår Nord, på svenskt tungomål, sådana qväden kunde för hundratjugu år tillbaka sjungas.
Det var derföre ock i sin ordning, att denna samling afvek i en vigtig omständighet från de äldre vitterhets-idkarnes föredöme: hon innehåller endast och allenast svenska dikter.
Vid en öfversigt af de förra kan man ej undgå den anmärkning, att de i allmänhet, ända till Runius, skrefvo bättre Tyska än Fransyska.
Att hos Runius förbållandet omvänder sig, är ett tecken, till hvilken grad Tyskan, som – likväl bredvid Svenskan – varit det Carolinska hofspråket, redan börjat undanträngas af Franskan; som nu innan kort steg till det envälde, att hon knappast tålde Svenskan vid sin sida.
I samma mån sjönk Tyskan så hastigt till förakt, att man hos Dalin finner henne använd blott som en tokrolig rotvälska.
Märkligt är, att denna plötsliga förlust af värdighet och inflytelse led hon just under det tidskifte, då tvenne Tyska Furstar sutto på Sveriges thron; men så var ock ingendera utrustad, att upprätthålla Tyskheten i vördning.
Frese hade företrädesvis studerat tyska författare, och de fransyska voro honom ej obekanta.
Men han förstod sitt modersmåls höga värde, och älskade det mera uteslutande, än någon af hans föregångare.
Det var hans hjertas språk; och han ville ej efterlemna en rad på ett annat.