Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hamiltons förslag till kontra-propos. vid voteringen; uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 119, första afdelningen, 6:te punkten afgifna förslag utan förändring, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. ifrågav:de förslag med de förändringar, att det kommer att lyda sålunda: lista mom. att den, som i stad vill idka handel, skall, utom i de fall 10:de punkten omförmäler, göra anmälan derom hos Magistraten; 2:dra mom. lika med Utsk:ts förslag; 3:dje mom. att den, som anmält sig att (i öfrigt lika med Utsk:ts lörslag).»
Jag har hittills icke velat på något sätt yttra mig emot det Betänk., som utgör föremål för Ståndets pröfning, så mycket mindre, som jag i hufvudsaken gillat de grundsatser, hvilka i de föreg:de punkterna blifvit uttalade.
I denna åsigt har jag blifvit stadfästad, derigenom att jag funnit inom det län, som är mig anförtrodt, att det Stånd, som denna fråga närmast rör, nemi.
BorgareSt:t, är af den mening att inskränkningarne i detta fall borde försvinna, och att samma mening blifvit uttalad af städerna i öfriga delar af landet.
Hvad den andra delen af frågan beträffar, nemi. att drifva handel på landet, så anser jag detta vara en angelägenhet, som mera rör landets befolkning, än städernas; och jag är öfvertygad om att den öfvervägande majoriteten, åtminstone af de större jordegarne, och måhända äfven af hemmansegarne, gerna skulle vilja blifva befriad från den stora mängd af handelsbodar på Sen 13 Juni e. m. 211 landet, hvarmed man nu hotas.
Man må gerna föreställa sig, att menniskan i allmänhet icke är underkastad frestelse, men detta förnekas dock aT erfarenheten, isynnerhet då det är fråga om Svenska folket, ty detta är till sin natur icke särdeles sparsamt eller försakande, utan vill gerna lägga sig till sådana saker, som bereda ögonfägnad eller njutning.
Jag anser derföre, att man bör söka att undvika att utsätta det för denna frestelse.
När man är så angelägen om att bereda främmande nationers handelsvaror allt möjligt tillfälle till afsättning i vårt land, ser det nästan ut som man hade alltför stor omsorg för att Svenska folket fortfarande måtte arbeta på att tillegna sig vanor och behof, hvilka för det ännu äro alldeles främmande.
Den erfarenhet vi haft af den ökade importen af främmande varor borde, enligt min tanka, leda till en alldeles motsatt åsigt.
Att främmande länders statsmän önska underlätta afsättningen af sådana varor, finnér jag helt naturligt, då befolkningen i dessa länder till största delen består af fabriksarbetare; men att vi skola göra det, kan jag icke finna något skäl till.
Dessutom är det en känd sak, att husslöjden har i fordna tider för oss varit en lika mägtig häfstång för trefnaden inom hus, som den är en nödvändig sysselsättning under de långa tider af året, då våra jordbrukare icke kunna sysselsätta sig med sådana förrättningar, hvilka hufvudsakligen utgöra föremål för deras yrke.
Att dessa husslöjder på sednare tider, till följe af den ökade importen, märkbart aftagit, kan ingen bestrida.
Om man vill beträda den väg, som blifvit ilrågasatt, kan man gerna taga steget fullt ut och borttaga alla föreskrifter ang:de afståndet från städerna, ty det kan vara fullkomligt likgiltigt, om en handlande får bosätta sig en eller en half mil från stad, när den gamla författningen blifvit ändrad, enligt hvilken man var befriad från denna plåga, åtminstone inom de 3 närmaste milen från en stad.
Om jag således icke har något hopp att få bibehålla författningen sådan den nu är, vill jag förena mig med dem, som vilja borttaga alla bestämmelser i afseende på afståndet, ty då toge man åtminstone icke några halfmesurer.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag anhålla att R. o. Ad. behagade afslå den ifrågav.de punkten.
I fall mitt förslag vid den 6:te punkten, att en anmälan om handels idkande skulle vara tillfyllest, hade blifvit antaget, så skulle jag nu hafva velat föreslå att en anmälan hos kronofogden skulle vara tillräcklig för att få idka handel på landet; men då det nu skall erfordras tillståndsbevis, inser jag mycket väl att kronofogden icke kan meddela ett sådant, och vill derföre biträda Utsk:ts förslag.
Liljencrants har, jemte det han yttrat sig mot frihandeln i allmänhet, äfven fört den gamla talan om Svenska folkets skyddande från utländska lyxartiklar.
Jag tror att detta folk bäst sörjer för sig sjelft, och att den Svenska jorden blir vida 212 Den 13 Joni e. m. bättre odlad, om man för bonden bereder de största möjliga lättnader att erhålla hvad han behöfver.
Jag kan icke tänka mig att han kan tvingas att konsumera; åtminstone har jag icke hört omtalas någon lag, som bjuder en person att köpa varor till ett visst pris, utan om han vill hafva några varor, så köper han dem och betalar hvad de kosta.
Hvilka varor folket bäst behöfver, kan hvarken jag eller någon annan säga, utan derom är det troligen sjelf den bästa domaren.
Liljencrants har äfven sagt, att husslöjden är i aftagande.
Detta är en gifven följd deraf, att en allmännare assosiationsanda utbreder sig och fabriker tillverka varor för billigare pris, än hvartill de kunna tillverkas i hemmen.
Liljencrants förbisåg, att den nu föredragna punkten är den 8:de och icke den 9:de.
I denna 8:de punkt är det endast fråga om hvad man har att iakttaga, för att erhålla rättighet att idka handel på landet; och får jag, med afseende derpå, för min del anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
Jag är hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren, och ber endast få tillägga, att den nu föredragna punkten redan är till hufvudsaken bifallen, derigenom att R. o. Ad. antagit 3:dje mom:t i 6:te punkten.
Medan jag har ordet, vill jag begagna mig deraf, för att bedja Gr.
Liljencrants att han vid nästa punkt måtte stå vid sina ord och gå in på att taga bort alla möjliga inskränkningar i afseende på afståndet från stad.
Jag vill äfven nämna, att landthandel visserligen föranleder alt folk köper en mängd saker, som icke äro så oundgängligen nödvändiga, men denna olägenhet kan icke motsvara den tidsbesparing, sorn vinnes derigenom att landtboarne icke behöfva resa till staden för att der köpa sina förnödenheter, hvilka resor ofta föranleda mycken osedlighet.
Detta rör dock, som sagdt är, den följande punkten; hvad den förev:de beträffar, anhåller jag om bifall till densamma, på grund af det beslut, R. o. Ad. lättat vid 6:te punkten.
Jag medgifver att, då jag förra gången hade ordet, jag trodde oss vara så lyckliga att hafva kommit till den 9:de punkten, men jag finnér att jag deri misstog mig, och får nu tillkännagifva, att den 8:de punkten gerna för mig må bifallas.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef punkten af R. o. Ad. bifallen.
Den 13 Jani e. m. 213 9:de punkten.
Då jag icke kan förmoda, att pluraliteten inom detta hus skulle vilja gå in på det första af de tvenne alternativer, som Gr.
Liljencrants i sitt yttrande vid den föreg:de punkten framställde, nemi. att bibehålla de 3 frihetsmil, som hittills varit anbefallda i afseende på afståndet från stad för salubods anläggande å landet, får jag instämma i den åsigt han alternativt säde sig skola följa, nemi. att vilja borttaga äfven den af Utsk:t löreslagna frihetsmilen; och får jag således anhålla om bifall till den 9:de punkten, med den förändring, att orden »på minst en mils afstånd från stad» utbytas mot ordet »derstädes», då §:n skulle erhålla följande lydelse: »att, på grund af den jemlikt förestående punkt vunna rättighet till handels idkande å landet, öppen salubod derstädes må hållas till försäljning af alla slags inhemska och lofligen införda utländska varor, allenast med de inskränkningar, som i 7:de punkten omförmälas.» Gr.
En föreg:de talare har med den tillförsigt, hvarmed han vanligen uttrycker sig, sagt att Svenska folket nog visste att sköta sig sjelft, om det blott öfverlemnades åt sig sjelft.
Jag hoppas och tror visserligen att den tid kommer, då så kan ske, men innan vi hinna dit, blir kuren ganska bitter.
Hvad det belräflar, att det skulle vara en fördel för bonden att på nära håll kunna få köpa de varor, hvaraf han är i behof, så vill jag icke bestrida detta, i fall handelsmännen försåge landtmannen med sådana varor, som han verkligen behöfver, såsom allehanda salt fisk, mjöl och mera dylikt; men så är icke fallet.
Det skulle äfven kunna vara en fördel, om de på landet bosatte handlande uppköpte sådana artiklar, som af landtmännen frambringas, och sålunda uppmuntrade tillkomsten af sådana artiklar, men sådant befattar sig dessa personer aldrig med.
Det lönar sig icke, mena de, att köpa eller sälja sådana saker, utan de sälja bränvin och grannlåter.
Således, långt ifrån alt dessa handlande bereda allmogen någon fördel, utsätta de den för ganska stora frestelser.
Det må vara, att storartade karaktärer lätt kunna motstå frestelser, men så är icke fallet med oss vanligt folk, utan vi känna ganska mäktigt att frestelser äro ganska svåra att öfvervinna.
Sorn jag anser att man så mycket som möjligt bör befria allmogen för frestelsen att onödigt kasta bort sina penningar på njutningar och grannlåter, skulle jag önska att punkten blefve ändrad på så sätt, att i st. f. »på minst 1 mils afstånd» insattes »på minst 3 mils afstånd.» Hr De Maré, Baltzar:
Hufvudsakligen öfverensstämmer jag uti hvad Gr.
Liljencrants för en stund sedan yttrade, med afseende på landthandelns skadlighet.
Jag är öfvertygad om, 214 Den 13 Jnni e. m. afl, då här i landet finnes så mycket städer och köpingar, det icke bör vara någon svårighet för allmogen att derifrån förse sig med de varor, som de behöfva, och hvilka de der få mycket bättre och för billigare pris än hos en landthandlare.
Med den vind, som nu blåser, tycks det icke vara något hopp att kunna få behålla de 3 frihetsmilen, hvilket jag helst önskar; men jag anhåller att R. o. Ad. icke täcktes lemna någon uppmärksamhet åt Hr Fahnehjelms förslag, att äfven den ena frihetsmilen skulle borttagas.
Ett ytterligare skäl att bibehålla åtminstone denna mil, är att man genom det beslut, som fattades på f. m., att handeln skulle lemnäs fri, enligt min tanke, gått våra små städer ganska nära in på lifvet, och grannlagenheten bjuder att icke beröfva dem detta sista skydd.
Behofvet att underlätta handeln och att göra den så fri som möjligt, är allmänt insedt och erkändt.
Utsk:t har äfven medgifvit nyttan deraf, och desto mer förundrar det mig att det kunnat komma till ett sådant resultat, som i denna förevule punkt.
Utsk:t har icke anfört några skäl, hvarföre det här handlat efter en annan grundsats än i de föreg:de punkterna.
Het har icke en gång anfört det skälet, som många skulle kunna anse såsom ganska giltigt, nemi. att städerna skulle lida på, om man toge bort frihetsmilen.
Det säger tvärtom, att något sådant icke vore att befara, och likväl anför det såsom grund för sitt förslag, att det i någon mån velat fästa afseende vid betänkligheterna hos dem, som befara ett skadligt inflytande för handelsrörelsen i städerna, om förbudet mot handelsbods anläggning å landet på visst afstånd från stad h. o. h. borttoges.
Man bör visserligen erkänna giltigheten af den sats, att handeln i städerna bör uppmuntras, men denna sats tror jag icke bör drifvas allt för långt.
Det är obestridligt en tunga för landlbefolkningen att behöfva färdas lång väg lör att göra sina uppköp.
Detta är visserligen icke så kännbart för de större jordbrukarne, hvilka göra sina uppköp i parti, men desto mera för de mindre jordbrukarne, som endast kunna köpa litet i sender.
De, som anse att jordbruket bör underhjelpas på hvad vilkor som helst, böra, enligt min tanka, äfven i detta fall se detsamma till godo och söka att förskalFa det denna lättnad.
Man må säga om landthandlare hvad man vill, men de utgöra dock en förmedlingslänk mellan städerna och landsbygdens innevånare.
På det att icke bränvinsminuteringen skall afskräcka någon från att bevilja större utsträckning åt landthandeln, vill jag tillkännagifva att det Utsk., som behandlar bränvinsförfattnm, har föreslagit borttagande af all rättighet för landthandlande att sysselsätta sig med bränvinsuppköp i parti, så jag tror icke att någonting i det afseendet är att befara.
Jag anhåller att ingen fredsmil må fastställas och att §:n må erhålla den lydelse, som Hr Fahnehjelm föreslagit.
Dea 13 Jani e. m. 215 Frih.
Ingenting torde vara lättare, men tillika vådligare, än att lagstifta medelst proklamerande af en eller annan vacker grundsats, med fordran af dess oinskränkta tillämpning, utan att se till, om den är på detta absoluta sätt tillämplig i praktiken eller ej.
Jag befarar, att Hr Fahnehjelm och Hr Nordenfalk äro inne på en sådan stråt vid denna fråga.
De hafva ansett att de frisinnade åsigter, Utsk:t uttalat, skulle jemväl i detta fall hafva bordt föranleda Utsk:t att föreslå totala afskaffandet af den s. k. fredsmilen omkring städer, ehuru denna frilietskrets förut utgjort och ännu utgör 3 mil, i st. f. 1, såsom Utsk:t nu föreslagit.
Man förbiser h. o. h. de stora lättnader, Utsk:t sökt bereda landthandel» genom att föreslå att inga andra inskränkningar i detta hänseende böra föreskrifvas, än att anmälan hos vederbörande skall ske, derest handeln drifves i öppen bod.
Sockennämndens hörande är utelemnadt.
Afven har Utsk:t föreslagit borttagandet af all frihetsmil omkring köpingarne, hvilka tillförene haft denna rättighet.
Anspråken växa oupphörligt, och Utsk:t får förebråelse derföre, att det icke gått så långt, som dessa ifrare skulle önskat.
Ingen punkt har dock hos handelsföreningarne väckt så många farhågor, som denna. K. M. hade likväl icke ifrågasatt fredsmilens upphörande, utan dess inskränkning allenast.
Jag niinnes icke, om flertalet, men åtminstone hafva ganska många af handelsföreningarne yttrat, det de, endast under den förutsättning att en del af de utgifter, som nu drabba städerna, kunde fördelas på landsbygden, ville ingå på att man lemnade större friheter åt fandthandeln.
Detta hvad städerna beträffar.
I afseende på landsbygden, har man icke varit i tillfälle att inhemta dess åsigter i denna fråga; men om man t. ex. tager kännedom om de ansökningar, hvilka ingå om rättighet att anlägga sahibod på landet, skall man finna att sockennämnden på långt när icke alltid varit af den tanken, att handelsbods inrättande inom socknen vore nyttigt.
Tvärtom har ganska ofta ett motsatt omdöme blifvit afgifvet, och landsbygdens fördel, som Hr Nordenfalk åberopat, torde således äfven kunna åberopas i alldeles motsatt syftning, hvilket också Gr.
Liljencrants gjort.
Utsk:t har derföre ansett sig böra gå en medelväg, och har föreslagit att fredsmilen skulle inskränkas till 1 mi! i st- f. 3.
Under förutsättning, att någon förändring kan vara af tidsförhållandena påkallad, och såsom ett varsamt tillmötesgående af deras kraf, hemställer jag att R. o. Ad. ville till Utsk:ts förslag i detta hänseende benäget lemna sitt bifall.
När jag sista gången hade ordet, nämnde jag att jag ansåg de punkter, hvilka hittills utgjort föremål för öfverläggning, egentligen angå städerna, och den nu ifrågav:de mest röra landsbygden, hvarföre jag äfven ansåg mig kunna och böra försvara landtbefolkningens rättigheter i detta fall.
Jag tror således, att jag ställt mig till efterrättelse hvad de siste värde talarne yttrat, då de sade sig tala för landtbe - 216 Den 13 Juni e. m. folkningens bästa.
Vore det väl en fördel för landtbefolkningen, att landthandlande finge slå sig ner hvar sorn helst å landet, då hade de rätt, men nu är förhållandet alldeles motsatt.
Man har anfört att det kunde vara mycket betryggande för städerna, om landthandlanderna voro tillbakaskjutna från dem åtminstone 1 mil.
Detta vill jag icke förneka, men det är icke för städerna jag strider, utan för landtbefolkningens rätt.
För 10 år sedan hade man, när man for på vägarne, som omge Stockholm, den lyckan att på hvarje fjerdedels mil träffa på en krog, och den stora delen af vägfarande allmoge, som hade något i kassan, måste nödvändigt göra ett besök på hvar och en.
Så kommer det äfven att tillgå, om landsbygden blir öfversållad med en mängd landthandlande, ty då skola alla, som fara förbi en sådan persons bod, stiga in och se hvad han har för vackra saker att bjuda på, hvarutaf jag tror att kassorna icke må synnerligen väl.
Jag vidblifver mitt förut i frågan framställda yrkande.
Den åsigt, jag vill förfäkta, har visserligen redan i Hr Nordenfalk funnit en vältalig försvarare, men sedan han yttrade sig, hafva framställningar blifvit gjorda, i anledning af hvilka jag nu ber att få anföra några ord.
Man har åberopat de stora utgifter, hvarmed städerna äro öfverhopade och från hvilka landsbygden är befriad.
Jag får med afseende härpå erinra, att samma utgifter finnas för städerna i andra länder, der likväl landthandel har den ifrågav:de friheten.
Afven får jag fästa uppmärksamheten på, att det finnes nästan ingen stad i vårt land, som icke fått betydliga donationer.
För att nu gå en medelväg mellan de olika förslag, som blifvit framställda, vill jag gerna gå in på, att man inskränker den s. k. frihetsmilen till en half mil.
Jag tror icke, att detta skulle medföra någon våda, ty icke kan det löna sig för en landthandlande att nedsätta sig så nära en stad.
A andra sidan har en talare, som uppgifvit sig föra landtbefolkningens talan, anfört, att det vore orimligt anse, det landtbefolkningen hade fördel utaf, att antalet landthandlande ökades.
Hans åsigt leder derhän, att det skulle vara fördelaktigt för landtbefolkningen ju flera mil den hade att resa för att förse sig med sina förnödenheter.
Det förefaller mig ganska litet välbetänkt att, när man talar om de olägenheter, som finnas för vårt lands produktion och huru mycket vi stå efter andra länder, vilja lägga ytterligare hinder för oss i detta afseende, ifall vi kunna undvika det; och detta gör man, om man tvingar landtbefolkningen att, t. ex. för en docka tråd, resa flera mil fram och åter.
Jag ber att få anföra ett exempel på, hvartill stadgandet om de tre frihetsmilen kan föra.
Vid en egendom, belägen mellan Mariestad och Lidköping, ansåg man det vara fördelaktigt, om en landthandel finge anläggas i en by i närheten, som låg på tre mils afstånd från dessa båda städer, hvarför man äfven ingaf en ansökan om tillstånd dertill; men man hade glömt bort, att det fanns en Den 13 Juni e. m. 217 annan stad, nemi.
Skara, som endast 13g på mils afstånd från denna by, och derigenom var man förhindrad att få någon landthandel.
Jag anhåller således om bifall till Utsk:ts förslag, med den förändring, att ^ mil insattes i stället för 1 mil, och hemställer jag äfven till Frih.
Cederström, om han icke skulle vilja ingå på denna förändring.
Denna frågas bedömande beror på hvilkens fördel man är mest örn om, antingen landthandlandernas eller landtbefolkningens.
Anser man det ligga vigt uppå att den sednare ses tillgodo, vore det kanske skäl att man gjorde sig noga underrättad om, hvilka åsigter denna befolkning uttalat i detta afseende.
Jag vågar i sådant hänseende påstå att af tio ansökningar om sådan handel, hvilka till vederbörande K.
Befh:de ingifvits, hafva 7 eller 8 blifvit af socknemännen afstyrkta.
Så litet angelägne äro landsbygdens innevånare i allmänhet om att sådana handelsbodar skola upprättas, och de känna allt för väl den inverkan, som ett lältadt tillfälle att få, ofta för mindre nyttiga eller angelägna saker, afhända sig sina penningar, har på deras ekonomi.
Det var en tid, då hos Regeringen den åsigt gjorde sig gällande, att, om kommunen afstyrkt ansökan om landthandel och äfven landshöfdingen afslagit densamma, ändrades icke detta landshöfdinge-embetets beslut hos Regeringen.
Så länge denna åsigt var antagen, verkade den, att antalet af han delsbodarne på landet högst obetydligt ökades.
Sedan har en annan åsigt gjort sig gällande, och jag vet ej om landet finnér sig bättre deraf.
Öfver penningebrist och ökad skuldsättning klagas åtminstone mera allmänt och mera ihärdigt, än förr.
Jag kan icke föreställa mig annat, än att de, som äro bosatte i en ort, bör känna så mycket till densamma, att de hafva sig bekant afståndet derifrån och till närmaste stad, så att den surpris, som en föreg:de talare berättat hafva handt i Vestergötland, utgjorde bevis på något liknande brist på eftertanka hos dem, som sökte handelsrättigheten.
Jag tror icke att en obegränsad frihet att anlägga handelsbodar huru nära en stad som helst befrämjar landtallmogens bästa.
Det är en känd sak, att dessa landthandlare ofta drifva bränvinshandel i ganska betydlig skala.
Vi hafva sett af tidningarne, huruledes sådan handel idkats i den största utsträckning, under sken af parti-handel, utan att kunna af ordningsmagten förekommas.
För min del tror jag, att försigtigheten bjuder alt icke, så att säga, »sälja huden förr än björnen är skjuten», hvartill man skulle göra sig skyldig, om man nu skulle besluta att gifva landthandlanderne en sådan frihet, derföre att, såsom Ilr Nordenfalk försäkrat, ett Utsk. ämnar framlägga förslag i restrictiv syftning, hvad bränvins-handeln angår.
Sådana förslag har jag, fastän jag temligen länge varit med vid riksdagar, icke många gånger sett på allvar framställas, och när det blifvit fråga om deras antagande, hafva de i allmänhet strandat.
Icke tror jag att någon särdeles 218 Den 13 Juni e. m. stor våda med afseende på statens välfärd skulle uppstå, om man väntade att vidtaga några förändringar i nu ifrågavale afseende, till dess man fått se, om nämnde förslag blifver antaget eller icke. 1 afvaktan härpå torde det vara rådligast att låta det närv:de stadgandet vara oförändradt, och förenar jag mig derföre med Gr.
Liljencrants i att yrka bifall till det af honom framställda förslag.
Tillika får jag fästa våra motståndares uppmärksamhet på att i detta förslag tages ett ganska stort steg i den rigtning, som de önska, ty de föreskrifter, enligt hvilka landthandeln för närv:de är inskränkt till vissa slag af varor, skulle alldeles borttagas, så att denna handel skulle komma att få drifvas i lika stor utsträckning, som i städerna.
Jag anser att man först bör se hvad verkan detta har, innan man går vidare.
Det torde kanske redan vara ganska vackert, om bondhustrurna kunna få köpa sig granna sidenklädningar i närmaste handelsbod på landet.
Jag begärde endast ordet med anledning af Gr.
Mörners yttrande om bränvinsufskänkning; och jag ber att dervid få erinra att redan den nu gällande lagen förbjuder landthandlanderne att idka minuthandel med bränvin, samt att det förslag, hvarom Hr Nordenfalk upplyste, innehåller, att äfven grosshandel med denna vara skulle förbjudas.
Med anledning af den sednare delen af Gr.
Mörners yttrande, vill jag äfven fästa uppmärksamheten på det orimliga uti att en silkesduk eller schalett icke skulle få köpas på landet, utan skulle nödvändigt hemtas från staden.
Jag fortfar i mitt yrkande, att afståndet måtte inskränkas till | mil.
Enligt den erfarenhet, som jag i detta afseende vunnit under resor i fäderneslandet, är det icke sjelfva landthandeln, utan det missbruk af bränvinsförsäljning, som ofta dermed är förenadt, hvilket föranleder klagomål och gör dessa handelsbodar så förhatliga.
Jag tror således icke, att befolkningen skulle vara missnöjd med att landthandeln tilltoge, om man blott kunde åstadkomma en lag, som förhindrade all bränvins-försäljning på landet.
Hvad det beträffar, att dessa bodar skulle innebära så stor frestelse för allmogen och att den skulle ingå i alla bodar och göra af med sina penningar, så kan jag icke annat än i yttersta grad beklaga stadsbefolkningen, som jemt är utsatt för denna frestelse.
För min del är jag fullkomligt öfvertygad om att, i fall allmogen vande sig att se handelsbodar på flera ställen, de allt skulle kunna motstå begäret att besöka dem alla.
Deremot skulle de då slippa att göra dessa resor till städerna, hvarigenom jag tror icke så obetydligt med afseende på nykterheten vara vunnet.
Jag skulle således gerna gå in på att borttaga all slags frihetsmil, men som jag i allmänhet är försigtig, vill jag icke taga för stort steg på en gång, utan inskränker mig derför att anhålla om bifall till den medelväg, som Utsk:t föreslagit.
Den 13 Juni e. m. 210 Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o.