Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom att tillämpa de högtidliga, storslagna, tragiska fasonerna hos Den siste skalden och Den siste kämpen vid skildringen af kandidanden i hans studiemödor, framstår naturligtvis denne i en stegradt komisk dager.
Slocknar lifvet, lefver döden I form, i bild för min förskräckta syn?
Gestalt, fantom!
har lyckan eller nöden Fördunklat så din blick och härjat hyn?
Ett spår af tidens hand, ett rof för Öden,
Säg stammar du från jorden eller skyn?
Han svarar ej, men vinkar blott med handen.
Hvem bor här?
Ha, den siste kandidanden!
För solen blind och döf för vårens sånger,
Han sitter dyster der vid bok och mugg.
Och brunnens nektar ökar blott hans ånger,
Och boken hvässer blott hans hjertas hugg.
Och sorgen mulnar i hans polissonger Och oron tittar ur hans svarta lugg;
Ett spöke lik han bor der, skygg för dagen,
Och blickar mörker öfver anletsdragen.
Man tycker sig, vid läsningen häraf, se den siste kämpens skugga höja sig bakom kandidanden, och denne senare eftergöra den förres väldiga later, ehuru sjelf af helt annat slag och i en helt annan situation än denne.
Detta dubbelspel af likhet och olikhet verkar oemotåndligt påinbill-ningskraften.
Den siste kandidanden är en indirekt parodi äf den harmlöst glada arten.Till hvilken art hör nu parodien öfver Fritiofs saga?
Svaret tyckes på förhand gifvet.
En hvar som tagit kännedom om den oblida kritik öfver Tegnér, Runeberg gifvit i sin ryktbara uppsats En blick på Sveriges nu gällande poetiska literatnr (1832), skall väl förmoda, att parodien är ett supplement eller komplement till kritiken, ett hugg på allvar mot Tegnérismen.
Afven andra omständigheter tyckas styrka en sådan förmodan.
Det är bekant, att Runeberg i en senare period af sitt lif i viss mån ångrade sina kritiska härtåg under Helsingforsperioden.
Icke sä, att han någonsin skulle ha förnekat de grundäsigter om poesien och det sköna, han då uttalade.
Någonting sådant var ju omöjligt för hans orubbligt gedigna och konseqventa natur.
Men han trodde sig måhända ha alltför ensidigt fordrat, att den syn, han sjelf fått på idealet, också skulle vara hvarje annans, med andra ord, att han i vissa fall förbisett, att » i många former trifs det sköna ».
Redan 1839 skref han till Jakob Grot om skönliteraturen i Sverige: » Man har insett, att man för hvarje verkligt poetisk skapelse haft att tacka, icke en skola, utan ett geni, och att såväl den gustavianska som den närvarande perioden frambragt poem af oförgänglig, af intet skolmanér beroende skönhet. » Sammanställer man detta med faktum, att Runeberg sjelf förstörde Fritiofsparodien, tycker man sig väl häraf kunna indirekt sluta, att parodien var fiendtligt riktad mot Tegnér.
För visso utgjorde den icke något kännetecken på odelad beundran för det Tegnérska storverket.
Men å andra sidan talar äfven mycket för, att den ingalunda heller innebar en afsigtlig tillämpning af de stränga principer för parodien, dem Runeberg uppstälde i Helsingfors Morgonblad 1834.
Den var säkert skrifven under Runebergs studenttid, flera år innan grundliga estetiska och litterära studier förde honom att bli kritiker.
Den betecknar redan för den skull mera en första ansats till allmän opposition mot den i Sverige » gällandepoetiska literaturen *, än den, trots sitt närmaste föremål, kan utgöra ett specielt angrepp på Tegnér.
Runebergs tidigaste poetiska uppfostran skedde, såsom bekant är, genom Vergilius, de gustavianska svenska skal-derne, Bellman och Franzén.
Ännu samma år han vardt student, 1822, skref han didaktiska dikter på alexandririer i den Lidner-Leopoldska stilen, såsom t. ex., sången om Försynen, i hvilken det bland annat heter:
Bedragne dödlige, du af en lära skryter,
Som denne hulde far till en tyrann förbyter,
Och säger med förakt till hedningen, din bror: xDu evigt osäll blir, ty du som jag ej tror. »
mins du Titi dygd och Deciernas styrka,
Ilos dem du dygder såg, dem skaparn måste dyrka.
De kände honom ej, de hoppades ej lön,
Hur var hans dygd ej ren, ej deras handling skön!
Man bör, mera än hittills skett, lägga märke till, att den gamla, antikiserande skolan från förra århundradet var en af Runebergs literära utgångspunkter.
Denna omständighet motiverar den främmande hållning, Runeberg vid sitt första inträde i literaturen intog gent emot de nya skolorna, den Götiska såväl som den Fosforistiska.
Han upptäckte väl snart, såsom hans estetiska uppsatser utvisa, äfven den Gustavianska skolans Akilleshäl, dess i grunden prosaiska uppfattning af poesien som en gren af vältaligheten och moralen.
Men han bibehöll detta oaktadt, såsom äfven märkes, en viss förkärlek för gustavianernas urbana snillealster, deras formella öfverlägsenhet, klara åskådlighet och egentlighet i uttrycket.
Hans egen sångmö bar ju den klassiska skönhetens äkta märke på sin panna: lugnet, beherskningen, den enkla natursanningen.
Det blir sålunda väl förklarligt, hurusom Runeberg skulle till en början kunna föga uppskatta de skolor som undanträngt den Gamla, utan att i dennas ställe sätta något liknande, mera fulländadt.
Runeberg representerar i sitt tidigare skedeföreträdesvis den antikt plastiska riktningen i poesien.
Han är bildhuggaren-poeten.
Bildstoden intager genom sin fulländade form, sin fasta hållning, sin klara fläckfria renhet.
Sådan framträdde skaldekonsten ursprungligen hos Runeberg.
Huru annorlunda i Götiska och Fosforistiska skolorna: Tegnérs lysande färgspel, Atterboms svärmiska klangspel!
Ett genombrott af romantiska element egde framdeles rum hos Runeberg (begynnande i Nadeschda).
Men huru olika uppenbara sig likväl ej dessa element hos honom och hans svenska skaldebröder, äfven när de behandla liknande ämnen!
Man jemföre blott följande.
Tegnér:
Kung Ring han satt i högbänk om julen och drack mjöd,
Hos honom satt hans drottning så hvit och rosenröd.
Som vår och höst dem båda man såg bredvid hvarann,
Hon var den friska våren, den kulna höst var han.
Runeberg:
Satt hög å sin konungastol
Hugstore Fjalar, Gautiods Kung.
Hans blick,
Klarnad i vunna segrars fröjder,
Skimrade ung än under hans silfverhår.
Jul kommit; det dracks i hans borg,
Midvintems festmjöd gäste i skumhöljdt horn,
Hundrade facklor brunno, flere Jublade kämpar nu i sin konungs sal.
Då Runeberg anlände från skolbänken till det lärda Abo, måhända med hjertat klappande af dessa på engång skygga och djerfva aningar om en betydelsefull framtid, dem snillet ofta redan tidigt känner, var han alldeles okunnig om hela den nyare svenska literaturen.
Han berättar derom sjelf i ett af brefven till Jakob Grot: » Tegnér, Atterbom och hela den nya skolan lärde jag känna först vid universitetet, ett bevis på, huru litet bekant med literaturen den omgif-ning var, inom hvilken jag framlefde mina första aderton är.
3 » Man kan lätt tänka sig förvåningen och äfven miss-nöjet hos den, som nyss skrifvit sina stolta alexandriner, då han erfor att en literär revolution, hvars begynnelser voro samtidiga med sista finska kriget, afsatt de gustavianska snilledrottarne från deras vitterhetstroner.
Med någon kännedom om Runebergs egendomliga gry kan man nästan antaga, att denna förvåning, detta missnöje näppeligen skulle aflöpa utan en kraftig demonstration.
Ty jemte den manligt aristokratiska försynthet och tillbakadragenhet, som i så hög grad karaktäriserade Runeberg och gåfvo åt hans uppträdande en sällsynt älskvärd prägel, rådde hos honom ett äkta drag af österbottnisk oppositionslusta mot hvarje autoritet, hvarje anspråk, som mötte honom på ett oväntadt eller främmande sätt.
Och rädd var han sannerligen icke.
Hans hjerta liknade tidigt som ett tvillingbär hjelten Törnes, om hvilken han sjunger att det slog
Med starka pulsar och med eldadt mod,
Ett kärnfriskt mannahjerta, fullt af mod.
Och hans tanke liknade kulan, om hvilken gamle Törne sade, när den
strök förbi hans ögonbryn:
» Den djefvuln aktar ju ej ens folks syn. »
En kärnfrisk, mäktig åder af humor, som redan under skolpojktiden oemotståndligt gifvit sig luft i otaliga lustiga upptåg, framträdde hos den unge studenten som en obe-tvingelig håg för » höggunstigt gyckel » och munter drift, som lika hänsynslöst tog till föremål den gamle fänriken, som genom krutröken sett ryssen i hvitögat, och den gamle erkebiskopen, Runebergs egen frände, som åren 1808 — 1809 mäktigt ingripit i Finlands öden.
När han nu, detta unga, fria snille, som vuxit upp i de mest ursprungliga förhållanden, som fostrats vid naturens barm och närts af de antika skönhetsidealen, begynt studera den nya svenska litera-turen och fann, huru olik den var allt hvad han hittills erfarit i lif och lära, i verklighet och dikt, stegrades hans ungdomliga antipatier.
Och när han lärde känna de mindreuppbyggliga, år efter år förnyade striderna mellan Fosfori-sterne och Gamla skolans förkämpar, likasom mellan Fosfo-risterne och Tegnér, vaknade plötsligt hans alltid slagfärdiga, dristiga upptågsmakarlust, och i ett nu beslöt han sig for ett jätteskämt, en parodi på hela den nyare svenska literära riktningens förnämsta verk — Fritiofs saga — ett slags motstycke till Markalls sömnlösa nätter.
Så förklarar man, synes det oss, på naturligaste sätt uppkomsten af Runebergs parodi på Tegnérs snillestordåd.
Vare nu härmed huru som helst, sjelf har Runeberg genom att förstöra sin parodi gifvit Tegnér all möjlig upprättelse för den förolämpning, han tillfogat honom.
Genom samma grundliga sjelfkritik har han tillika vridit vapnet ur händerna på dem, som, med kännedom om hans poetiska slyngelårs käcka bragd, möjligen sökte klandra honom der-fÖr.
Det bör således ej vidare kunna väcka anstöt på något håll, om man i literaturhistoriskt intresse framlägger några af de stycken ur parodien som bevarats till våra dagar.
Genom sitt förfaringssätt har Runeberg undandragit dem hvarje deras innehafvares uteslutande förfogande; ty ingen kan väl för sin räkning göra positiva anspråk på delar af någonting, som han för egen del förstört.
Men det, som samlaren och literaturvännen räddat från förstörelsen, tillhör odlingshistorien med det allmännas rätt gent emot individuella och privata hänsyn.
Öfver ett halft sekel har ock redan förflutit sedan Runeberg författade sin parodi, och sjelf har han för många år sedan följt sin lysande svenske skalde-broder till verldsliteraturens panteon.
Det kan derför ej heller sägas, att man för tidigt öfverleinnar åt offentligheten efterföljande, som i dubbelt hänseende kan sägas vara en posthum raritet.
Sex stycken finnas i behåll under följande rubriker: Fritiof hos Balders, Fritiof hos lektor Ang an tyr, Rojvare-balky Fritiof och Björny Fritiof kommer till klockar Ring samt Klockarvalet.n
Det » episka stoffet » i parodien är, i motsats till den Tegnérska Fritiofsagans, hemtadt från nutiden, d. v. s. Runebergs egen tid och omgifning.
Hufvudfiguren, Fritiof, är en nyss blifven student, glad själ och utsväfvande sälle.
Hans värdige fosterfader, Hilding presiderar på en små-stadskrog, gemenligen kallad Balders.
Efter att Fritiof nyss utfört en kolossal dryckesbragd hos skolkarlen Angantyr, blir hans fastmö, Ingeborg, snappad från honom af en gammal klockare vid namn Ring.
För att förströ sig och äfven för att undslippa sina björnar i staden, beger sig Fritiof, ledsagad af vännen Björn, ut på landet, der han våldgästar härs och tvärs.
Slutligen ledsen härvid, infinner han sig om julen hos kantor Ring, blir gästfritt emottagen och indirekt utmanad på dryckesduell med klockarn.
Efter Rings död söker Fritiof förmå församlingsboarne att välja Rings efterlemnade lille son till klockare, utfästande sig att under Ring juniors minderårighetstid sjelf sköta klockar-tjensten.
Men menigheten misstänker, på giund af det lifliga intresse Fritiof ådagalägger i denna sak, att pilten är hans egen son.
Sådan är » fabeln », så vidt man kan döma dertill från de brottstycken som finnas qvar.
Runeberg har användt det i ty fall vanliga tekniska konstgreppet att förlöjliga genom att barockt förvända tid, tilldragelser och personligheter.
En rucklig student, en småstadsklockare i 1820-talets Finland, hvilka ställföreträda Fritiof den djerfve och konung Ring från Skandinaviens vikingaålder, förefaller ju som ett rätt drastiskt maskeradskämt på Tegnérs bekostnad.
Men dertill inskränker sig också, såsom oss synes, det direkt parodiska elementet.
Det träder fram i uppränningen, uppslaget.
I utförandet deremot, den allmänna tonen såväl som detaljerna, träder det i skuggan.
Runeberg intages snart af poetiskt intresse för det stoff, han sjelf släpper till, burleska figurer, dem hans qvicka öga uppfångat från det lägre lifvet i småstäderna och prestgårdarne på landet.
Öfverens-stämmande med dessa figurers egen originalitet, hvilar öfverskildringen ett återskimmer från den Fredmanska baccha-naliska verlden, ett nytt bevis på att Runebergs humor hemtade sin första andliga näring från Bellmans.
Det tidigaste intyget härom lemnar, såsom bekant är, hans under skolpojktiden i Vasa författade Sko / visa.
I den sist nämda ljuder tydligen en återklang af den bellmanska dityrambiska tonen.
I parodien pä Fritiofs saga visar sig Runeberg mera sjelfständig.
Sjelfständigheten ligger iden egendomliga episka trygghet, hvarmed han här behandlar personer och situationer.
Tryggheten och den grundlighet, hvarmed han går till väga, åstadkomma också ett ganska komiskt intryck.
Men detta vänder sig föga mot Tegnér, utan mycket mer kring Runebergs egna kostliga gubbar.
Ty om man undantager introduktionsuppträdet i Fritiof kommer till kantor Ring och måhända en eller annan strof i Fritiof och Björn, förekommer här i sjelfva verket ej vidare något parodierande öfver Tegnér, hvarken af hans framställning af det fornnordiska lifvet eller hans poetiska sti ».
Ett närmare inträngande i Tegnérs individualitet eller karaktären i det stoff, Tegnér upptagit i sin Fritiofs saga, och ett derefter läm-padt förfaringssätt innebär Runebergs parodi icke.
Den är af blandad art, dels direkt i uppslaget, dels indirekt i genomförandet, ungefär af samma lustiga slag som Den siste kandidanden.
Detta bestyrker den uppfattning vi redan uttalat.
Men läsaren må sjelf döma.
Vi meddela här fyra stycken, af hvilka det första svarar mot Kung Bele och Torsten Vikingsson hos Tegnér, det andra mot Vikingabalk, det tredje mot romansen med samma benämning och det fjerde mot Fritiof kommer till kung Ring.Fritiof hos Balders.
Ung Fritiof kom till Balders en aftonstund;
Der suto gossar många kring bordets rund.
Herr Hilding dock, den gamle, satt högst i hopen Och talte visdomsläror och tömde stopen.
Och mycket talte gubben om ölsäll nord,
Om krögardisk, som mer är än kungabord.
Och mycket sad ’ han äfven om glans, som kröner De äkta finkelgossar, de Bacchi söner.
Men när han talt till ända och såg sig om, Och Fritiof, fostersonen, i salen kom,
Då sågs den gamles öga än mera klarna.
Lugnt tog han sig en sup och begynte varna.
» Du är student, ung Fritiof », så gubben sad ’, » Det namnet tyder flit, såsom visan qvad *; Var trogen då ditt kall, det är mångahanda, Men trägenhet i dryckjom är flitens anda.
Väck aldrig gräl med värden, hvad än han bad.
Så länge solen skiner, är dagen glad.
Blott dåren älskar trätor och rynkad panna.
Den vise sväljer mycket vid rågad kanna.
Drick utan krus, drick väldigt och drick med hast, Den fisk, som simmar snabbast, blir fuktigast.
Att dricka skaptes menskan, ej blott att äta,
Ty vissnar plantan snart, om den ej får väta.
* Franzéns Studentvisa.Se derfor drick, min gosse, och drick med fog!
När benen mer ej bära, då har du nog.
Men önskar du att hvila, bete dig sedigt,
Och läger unnas lätt der ett golf är ledigt.
En stund kan nötas bort under jungfrutak;
Godt mjöd och vackra flickor ha samma smak.
Men ankrar du der inne, tro dock ej hamnen;
Mins, Simsons kraft led skeppsbrott i qvinnofamnen!
Tro ej skänkjungfruns löjen och söta min!
De rusa endast svekfullt som glödgadt vin.
Som källans åder jollrar så ljuft en qvinna;
Men orden äro bubblor, som snart försvinna.
Att lefva är väl roligt på sätt och vis,
Men intet lif är utan sitt plågoris,
De foglar små förföljas af luftens örnar; Studenterne förföljas af sina björnar.
Derför, min gosse, vänj dig vid tålamod!
Den bästa skatt på jorden är safligt blod När någon björn dig söker, tag höfligt mot ’ en
# Och lofva hvad han önskar och stryk på foten.
Allt detta må du göra i eget hus,
Ty hvad ej böner vinna, det vins med krus.
Men kommer han och kräfver dig midt på gatan, Då — hemta mod ur barmen, och kläm till satan! »
Så varnade den gamle i Balders sal,
Och starkt som hembrygdt öl flöt hans enkla tal; Hans anlet sken förklaradt som midnattssolen, Tills ögat föll i sömn och han damp af stolen.
2Rojvarebalk *.
Nu han sväfvade kring ifrån by och till by;
Han for fram som en jagande falk.
Men för bonde och prest skref han lagar och rätt, Vill du höra hans rojvarebalk?
» Ej må höras en knäpp, ej må knystas ett ord, Då jag träder i stugorna in.
Har du pratat förut, nu du tige, din lurk.
Hvarom icke, så akta ditt skinn!
Kort är hammarens skaft hos den ljungande Tor, Blott en aln långt är svärdet hos Frej;
Kort om näsan är jag, vill få ja af en livar,
Och gudnå ’ den som svarar mig nej.
När jag stormar med makt, skall du rymma ur hus, Sedan bränvin och mat du mig gaf.
Låt det gå, låt det gå!
Om du dröjer en stund,
Blir det annat kolorum utaf.
Mö är fridlyst i by.
Det var lögn, det sa ’ jag;
Vor hon Freja, hon lydde min håg!
Har du döttrar, kamrat, skall du visa dem fram, Kanske slutligt du får mig till måg.
* Rojvare
Är han sniken och tredsk, skall han engång fä se, Hvad det kostar att nappas med fan!
Han skall spela derhos båd * med brickor och kort Och med tärning, allt såsom jag vill!
Kan han icke, vet skäms, vill han icke, vet hut, Men ett nyp, om han blott gör sig till.
Om jag vinner, var nöjd, men förlorar jag spel, Få då brådt ur din kammare, prest!
Äge mildring dock rum, om du känner din sak Och förstår att traktera din gäst.
Vin skall finnas å bord och på måltiden punsch, När jag väljer ditt hus till mitt hem.
Har du döttrar i bur, vare lag som förut.
Har du icke — så skaffa dig dem!
Slagsmål pryder sin man och är rojvarevinst,
Det är summan af balken här står.
Har du mod att ta mot, har du mod att få stryk, Nå välan, släpp till skinnet — gutår! »
Så hans ristade lag, och hans namn som han sjelf Blef en skräck båd ’ för gammal och ung,
Och han fick sig kamrater, som följde hans tåg, Och en hvar förde bud * som en kung.
Och han for ifrån socken till socken alltjemt,
Blef blott värre med hvaije minut.
Och han syntes i söder, han syntes i nord,
Men så greps han af länsman till slut.
* Föra bud
Fritiof.
Björn, jag är ledsen vid malt och råg, Bonderne äro prosaiska sällar,
Stadens de ljufva gesällslagsmålsqvällar Locka med underlig makt min håg.
Lycklig är den, hos Balders har sutit, Fredad för länsman och hån och skam.
Dock, ren för länge jag rantat * och njutit, Nu far jag hem och blir allvarsam.
Björn.
Landet är godt, det må du ej klandra,
Fylla och villa på landet bo;
Fri för fiskalers och björnars klo,
Får du ju bränvin, hvarthelst du vill vandra.
När jag blir gammal, vid småstads knut Växer jag fast, som vid marken gräsen;
Nu vill jag skoja ännu som förut,
Nu vill jag hålla i socknarna väsen.
Fritiof
Slapp dock med nöd jag ur länsmans handl Rundt kring min väg ligga spejare snöde; Vinter och månsken mig varda här öde, Ulfvar blott stryka längs skogens rand.
Nej, än engång vill i staden jag jula,
Gästa herr Ring och min röfvade mö,
Der skall jag tjuta måhända en smula, Tömma min flaska och sedan dö.
* Ranta
Dör Nej, den gamle hin Håken skall röna!
Fästmannahämden är föga blid.
Gubben vi fylla vid midnattstid,
Prygla hans drängar och klappa hans sköna.
Eller kanhända på rojvarevis
Aktar du kantorn ett slagsmål värdig?
Eller vi basa den stymparn med ris?
Säg hur du vill, jag är genast färdig!
Fritiof kommer till kantor Ring.
Och Ring han satt i högbänk och bar upp julebröd, Hos honom satt ung Ing ’ borg så grann och rosenröd.
Som vin och vatten sågos de båda hos hvarann,
Hon var röda vinet, det bleka vatten han.
Då trädde till gelaget en okänd gubbe in;
Från hufvud och till fötter han insvept var i skinn.
Han bar ett krus i handen, och lutad sågs han gå, Men bättre än de andra den gamle gick ändå.
Han satte sig på bänken längst ned vid salens dörr, Der är den armes ställe ännu som det var förr.
De pojkar logo smädligt och eggade hvarann Och ryckte spotskt i ullen på luden fårskinnsman.
Då ljungar med två ögon den främmande helt hvast, Med ena handen grep han ur vrån en gammal qvast.
Helt väldeligen slog han en ungersven dermed Och fick en spark tillbaka allt efter åldrig sed. » Hvad larm och stoj der nere?
God ’ vänner, julefridl Kom upp till mig, du gamle, och låt oss talas vid.
Hvad för du med i barmen?
Hvar kommer du ifrån ?« Så talte kantorn fogligt till gubben uti vrån.
» Helt mycket spör du, kantor, men jag dig svara vill: Mitt krus ger jag dig icke, det hör mig ensam till; Bland björnar blef jag uppfödd, mitt arfbref heter brist, Hit kom jag ifrån häktet, der låg jag instängd sist. »
» Ej illa », sade kantorn, » du lägger dina ord.
Så plär det ske, gudnå ’ oss, på denna sorgejord.
Men låt förklädna ’ n falla, låt se dig söm du är Och ge allt groll på båten.
Vet, det skall supas här! »
Och nu från gästens hufvud föll fårskinnspelsen ner.
I stället för den gamle en hvar en yngling ser,
Ej just alldeles nykter, ej heller just smitfull,
Men älsklig till att påse som perlan uti gull.
Han stod ibland dem präktig med näsa kopparblå, Med väldiga karbunklar och många finnar på.
I drifvet arbet ’ Bacchus dem hade bringat an,
Och såsom ädla smycken de slötos till hvarann.
Och kantor Ring sig reste i sina lockar grå.
Han tog sitt stop i handen och drack och talte så: » Jag svär att Fritiof fylla så snart han kommer hit, Så hjelpe öl och bränvin, derhos en ospard flit. »
Helt plötsligt då den främling sig sträckte upp så hög, En blixt af trotsig vrede hans anlet öfverflög.
Han högg sin hand i bordet, så det i salen klang Och upp från bord och bänkar hvar enda bonde sprang. » Och hör du nu, herr kantor, hvad jag dig säga vill: Ung Fritiof är min frände, jag känner honom till, Uppå hans vägnar super jag här ikull en verld.
Så hjelpe mig min strupe, derhos en gästfri värd. »
Men kantorn log och sade: » Helt ljufligt är ditt tal.
Sitt ned, här skall bli lustigt i nordisk klockarsal.
Fyll honom muggen, Bolla, med öl som du har bast, En sådan rolig sälle skall bli vår julegäst. »
Med nederslagna ögon hon räckte muggen då,
Och darrande var handen och öl blef spildt derpå.
Men qvickt tog gästen muggen utaf den ädla fru Och drack en skål i botten, som höfviskt plägas ju.
Helt skarpt blef der nu drucket allt i det klockarhus, Hvar enda gubbe tog sig ett ärligt julerus,
For sedan hem att sofva förutan harm och sorg,
Men klockarn, den filuren, sof hos ung Ingeborg.Ur det mondaina StoekholmslifVet.
Skildringar och typer af
Daniel Fallström.
En underlig julhi8toria.
Det var en sådan der riktig julafton med knarrande sno, bjellerklang, som fylde luften, och hela ekaror af jul-klappsköpare, som fylde butikerna.
Det syntes, att det var jul, när man såg familjefäder komma med pelskragarna upp öfver öronen, skägget hvitt af rimfrost och med ett helt lass paket under hvardera armen.
Det syntes, att det var jul, när man såg små rödkindade bytingar släpa på stora julgranar, när man såg de upplysta våningarna vid hufvud-stadens storgator — ja, det syntes till och med, att det var jul, när man tittade in genom fattig mans rutor och såg skinande hvit julgröt ryka på bordet bredvid präktiga h vetebullar. --
Det var julafton för några år sedan.
Då jag kom hem i en egendomligt vek stämning, en sådan, som man lätt kommer i, när det doftar lack, julgran och vaxljus omkring en, och man ser sig nödsakad att tillbringa sin julafton solo i ett ungkarlsrums trista enslighet, fann jag på mitt skrifbord en liten biljett.
Den var från Vilhelm.
Jag kände redan af utanskriften igen hans stil, en nästan qvinlig stil med många finesser och slängar.Och i biljetten stod det:
» Käre vän!
Om du inte skall i familj eller har någonting annat for dig, sa kom hem till mig och ät gröt Jag har någonting alldeles 6ärskildt att bjuda dig på.
Du får vara vänlig att dra på dig en frack, men jag hoppas, att du derför icke nekar mig nöjet se dig.
Vilhelm.
J ’ ai besoin de te parler, ne manque pas de venir
ton ami dévoué V.
Det var sa likt honom!
Alltid ett litet post scriptum och alltid pä iranska.