Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Fem år hade förflutit, och ännu hade ingen utträngt hans bild ur mitt hjerta, då jag oförmodadt träffade honom på en bal i W—g.
Han var då bataljonsläkare.
Han hade åldrats och jag tyckte mig i hans ansigte finna ett drag af bitterhet, som förr icke var synligt der.»
«Öfverraskningen var ömsesidig; men han fann sig snart och utbad sig, att för oss få presentera sin hustru, som äfven var på balen.
Hon var ett långt, blekt fruntimmer, som syntes vara äldre än han; det låg något hvasst i hennes anletsdrag.»
«I hennes närvaro berättade han, att de voro jemnåriga, att de förlofvat sig vid 18 år, men att han först vid 26 år kunnat hemföra henne som sin hustru.»
«Af några våra bekanta på stället, som kände dem, erforo vi sedermera, att detta äktenskap icke räknades till de lyckliga.
Deras bekantskap skedde i ett hus, der hon var lärarinna, och der han, ännu gymnasist, läste med sönerna.
I ungdomligt svärmeri bytte de löften, eder och ringar; snart voro de skiljda åt hvar sitt håll, korresponderade flitigt; men återsågo ej hvarandra på fem år.»
«Hon, som lefde blott i tanken på honom, fann sitt ideal förskönadt genom de manligare dragen.
Han åter hade säkert funnit mången flicka, som öfverträffat henne på utseendets vägnar, men då ingen gjort något djupare intryck på hans hjerta, förnyade han sina löften, men afvaktade först en syssla för att kunna uppfylla dem.
Detta inträffade efter nya två år; men då trodde hans vänner sig märka, att endast pliktkänslan qvarhöll honom vid sin förbindelse.
Deras husliga omständigheter sades ej vara de bästa, ehuru hans inkomster, som omtyckt läkare, ej vore att förakta.
Frun, hette det, var ingen husmoder; ty hon, som de flesta guvernanter, hade förmodligen hvarken haft öfning eller fallenhet för de småaktiga, men nödiga husliga omsorgerna.»
«Dessa underrättelser erhöll jag småningom.
Den tid vi uppehöllo oss i W—g, undvek Lönndal att träffa mig: likväl såg jag ofta en skymt af honom, när jag minst förmodade det.
Så infann han sig äfven just då vi satte oss i vagnen för att lemna staden, och jag fick således ännu en gång lida afskedets tysta inom mig slutna smärta»
Friherrinnan gjorde här ett uppehåll, och smekte Leonnas kind, som glänste af en tår, och sade vemodigt leende:
«mången skulle förlöjliga den sjuttioåriga gumman, som ännu röres af hågkomsten af de känslor, som uteslutande tillhöra, eller borde, enligt deras tanke, blott tillhöra ungdomen.
Men en ren, från hjertat gående kärlek försvinner ej af tider och skiften.
Hans bild och till och med rösten var så inpräglad i mitt minne, att jag på ögonblicket anade i Lindendal hans son.»
Hon fortfor:
«Ett tiotal af år hade passerat: jag var maka åt baron Perlkrans och mor för tvenne barn.» —
«Och tant kunde likväl gifta sig med en annan!» inföll Leonna.
«Dertill fanns flera skäl, mitt barn,» svarade hon.
«Jag var fattig och lefde i ett tungt beroende; genom mitt giftermål med en hederlig man, som jag väl icke älskade med ungdomskänslans värma, men ärade och ansåg som den mig af Gud beskärda maken, blef jag försatt i den verkningskrets, der jag kunde gagna och söka lyckliggöra min omgifning.
Det är qvinnans bestämmelse, mitt barn! men afbryt mig icke nu mera, goda Leonna!»
«Vi bebodde en liten vacker egendom, några mil från —köping.
Belägenheten var god för jagt och fiske, min man nästan svärmade för båda, men föredrog dock det förstnämnda nöjet; vi hade flere grannar, som delade samma böjelse; vissa tider om året var han således sällan hemma, jag deremot fann mitt största nöje i hemmet med mina barn.»
«En dag sedan Perlkrans rest bort, för att tillbringa dagen hos en af sina vänner, fick vår son, Axel, då fem år gammal, ett svårt anfall af strypsjuka, som påkallade snar läkarevård.
Min man hade händelsevis sagt, att doktor F. sannolikt skulle träffas, dit han begaf sig; och som detta ställe låg oss närmare än —köping, skulle budet vika in, så väl för att meddela min man den ledsamma händelsen, som att höra efter om doktorn verkeligen var der.»
«Efter en väntan, full af oro och ångest, återkom budet åtföljdt af doktorn; Perlkrans var icke med.
Då jag med moderlig ångest och otålighet störtade mot den kommande, finner jag Lönndal.»
«Stadd på en resa, hade han tagit in hos sin fordna akademikamrat doktor F. och med denna blifvit bjuden ut på landet, der de träffade min man.
Herrarne hade ej ännu lemnat middagsbordet, när budet kom, som underrättade Perlkrans om Axels sjukdom, — men då både han och doktor F. varit något upprymda efter måltiden, hade Lönndal erbjudit sig att fara i vännens ställe.
Obekant på orten, kände han icke med hvem baron Perlkrans, som han äfven här såg för första gången, var gift; aldraminst förmodade han i denna fru träffa fröken —sköld.»
«Gossens lif räddades genom hans skicklighet; en timma senare hade hjelpen likväl varit förgäfves.»
«Orons stunder voro förbi.
Både gossen och vi voro lugnare; sittande vid barnets lilla säng, språkade han och jag om nytt och gammalt.
Vi voro nu båda i de år, då passionen ej gerna springer bort med förnuftet, så framt det ock en gång haft öfverväldet.
Och detta var händelsen med oss båda.
Likväl voro vi unga nog, att inom oss känna, att allt kunnat vara annorlunda än det var.»
«Förnämsta samtalsämnet var våra barn.
Han talade om sin äldsta son Arnold, som, vid nyss fyllda 15 år, var ett ovanligt exempel på flit och skicklighet.
En af hans egna ungdomsvänner hade derföre lofvat befordra ynglingen till Akademin.»
«Under det Lönndal så talade, höll han min åttaåriga Laura på sitt knä, och smekte flickans rosiga kind.
Då uppsteg hos mig den tanken att i våra barn söka förena de känslor, som vi sjelfva genom ödets skickelse varit tvungne att innesluta i egna hjertan.»
«Nära midnatt kom
Perlkrans hem, och morgonen derpå, när gossen var utom all fara, reste Lönndal.
Vi sågo hvarannan för sista gången.
Två år derefter dog han.»
«Genom en af mina bekanta gjorde jag mig tid efter annan underrättad om Arnold, som studerade i Upsala.
Alla instämde i hans beröm för flit och rena seder.
Som Axel var i de år då han behöfde en lärare, rådgjorde jag med min man, som deruti gick min önskan till mötes; Arnold antog med glädje det tillbud, som gjordes genom min korrespondent, och var snart en medlem i vår lilla familjekrets.»
«Den älskvärda ynglingen gjorde sig snart afhållen.
När han under terminerna var vid universitetet, saknade vi honom alla, men i synnerhet Laura, som kallade honom för sin äldste bror; hvar gång han återkom till oss, såg jag det band fastare knytas, som förenade alla deras tycken, tankar och känslor, ehuru ingendera ännu förstod att gifva dessa något namn.»
«O huru ljus syntes mig ej deras framtid!
Hvilken utsigt för min ålderdom!
Något allvarligt motstånd af min man fruktade jag icke.
Han var i allmänhet icke fördomsfull i anseende till börd och adelskap; och när han i sina båda söner — vi hade nu två — såg sitt namn föras till efterverlden, var han nog öfverseende med sin dotter, om hennes val fölle på en ofrälse man, så mycket mer som han äfven i allmänhet, ansåg oss qvinnor för ett bihang — ganska nyttiga möbel i hus och kök, — men oändeligt många grader under männernas egen latitud!
När jag dessutom såg, huru mycket han verkeligen höll af och saknade Arnold, när denna var borta, minskades ej mitt hopp, och inga hinder syntes stå mina önskningar i vägen.»
«Menniskan spår, och Gud rår!
Dessa önskningar voro säkert icke gillade af den, som icke vill att föräldrar egenmäktigt söka styra sina barns framtida öden, utan att de, sedan de med vårdande, kärleksrik hand fört dem genom barna- och läroåren, med förtröstan öfverlemna dem till Hans vishet och till barnens egna hjertan.»
Leonna kysste den hand som gumman höll på sitt knä, under det hon talade.
Efter ett kort uppehåll fortfor hon åter:
«Laura var i sitt sextonde år.
Hon var ej någon af de drifhusplantor man ser växa upp i stora städer, förklemade både till själ och kropp.
Hon var ett okonstladt naturens barn, som fått röra sig i det fria landtlifvet, och lärt sig njuta af dess oskyldiga fröjder; sprittande af känsla och lif» — — —
«Det är så vanligt att jemföra er, unga flickor, med blommor.
Skulle nu jag äfven göra det, liknade jag
Laura helst vid äppleblomman, just när hon öppnar sin röda, doftande, saftiga knopp.
Men ack, då kom olyckans sirocco vind — smärtans makt tärde på blommans kalk.
Hon vissnade hastigt och — föll bort.»
Efter en kort smärtfull tystnad, fortfor hon med tillkämpadt lugn: «Laura var, som jag sagt, 15, Arnold, 21 år.
Det återstod honom endast att erhålla lagerkransen.
Han hade valt den juridiska banan för sin framtida verksamhet, och flera vägar stodo honom öppna till befordran.»
«Äfven han var en frisk och kraftfull telning af den gamla nordiska stammen; ingen omåttlighet hade lossat håret på hans hjessa; glasögon behöfde han icke för att dölja sina ögon, eller synglas för att underhjelpa en försvagad syn.
Till utseendet var han mindre lik sin far, än brodren.»
«I ett yttre rum — gemensam genomgång till Arnolds och Axels kammare och våra egna hvardags rum — var en hel vägg upptagen af jagtredskap och skjutgevär.
Bland dessa hängde äfven en liten vacker fogelbössa, som Axel fått af sin far, och som han redan lärt begagna.
Tillika med flera andra bössor hade äfven den varit i bruk dagen förut, men alla hängde nu i sin vanliga ordning.»
«I ett rum innanför detta, stod jag sysselsatt en förmiddag; dörren stod öppen så väl till detta, som till Arnolds rum, hvilket låg snedt emot.
Nu kom min fyraårige yngsta gosse och bad mamma taga ned hans barnbössa från väggen och leka soldat med honom, såsom han var van att göra det med Axel.
Denne hade gått ut med sin far och en fremmande, för att bese en af Perlkrans anlagd trädskola.
Jag, som väntade dem tillbaka hvart ögonblick, gaf mig ej tid att uppfylla barnets önskan, utan bad honom vänta tills syster Laura slutat läsa för informatorn.
Han sprang då till henne, som i det samma lade bort sina böcker.»
«Hon tog också ned hans lilla bössa, och ville gå in till mig, men gossen var envis och ropade: «Mamma lofvade, att du skulle leka soldat med mig; tag du Axels bössa!» — «Jag törs icke, den är laddad,» svarade hon undvikande, då sade Arnold, som kunde höra och se allt från sitt rum:
«baron tog sjelf ut skotten i går aftons, innan gevären hängdes upp.»
«Laura, som alldeles icke var ovan att handtera skjutgevär, blåste i bösspipan; den gaf ett ihåligt ljud, och nu var hon säker.
Hon verkställde flera tempo, och gossen gjorde efter dem.
Man kunde med välbehag se på hennes lätta och behagfulla rörelser.
Arnold stod i sin dörr, lutad mot dörrposten och såg på henne med varma blickar.
Nu lade hon an, och ropade «gefyr!» i det att hon tryckte på låset.
— Ett skott brann af, vi gåfvo alla till ett anskri af förskräckelse — när röken skingrat sig, så låg — o, låt mig ej skildra denna fasansfulla syn!
Arnold badande i blod — Laura, som kastat ifrån sig det olyckliga redskapet, låg förstelnad af fasa och sorg öfver hans kropp.
— — — Han var svårt träffad i venstra sidan af bröstet.»
«Skyndsam hjelp anskaffades, men ingen räddning var möjlig.
Haglen hade djupt inträngt i de ädlare delarne.
Arnold lefde likväl 24 timmar och egde full redighet.
Uti vittnens närvaro förklarade han vår dotter för oskyldig.
För oss tillstod han öppet sin kärlek till henne, samt att han i anseende till vår godhet emot honom, hyst den förhoppning att en gång få kalla Laura sin maka.
Både min man och jag gåfvo honom den uppriktiga försäkran, att detta hopp skulle gått i fullbordan, om Laura älskat honom.
Tacksamt tryckte han våra händer till sina läppar, och Laura, som nu hade namn för de känslor hon länge burit i sitt hjerta — hennes sorg var gränslös!
Ack, hon som för få timmar ännu strålade af friskhet och glädje, satt nu en bild af smärtan, vid den så innerligt älskades dödssäng.
Deras händer lågo förenade inom hvarandra, öga skådade i öga; blott då och då hörde man ett hviskande ljud från deras läppar, — de förstodo hvarandra utan ord.»
«Båda bönföllo, att han måtte få sin graf i vår trädgård, på ett ställe der Arnold hösten förut planterat en hvit törnrosbuske, och anlagt ett torfsäte.
Detta var väl ett svärmeri, så vanligt vid deras ålder — men det hade varit hårdt att neka den döende sin önskan.
Äfven ansåg jag det nyttigt för flickan; hon kunde der få gråta ut sin smärta.
Arnold dog — stället invigdes till hans hvilorum.
Låt mig nu sluta, ty — en månad sednare, hvilade mitt barn — min Laura — vid hans sida.»
Skakad i själens innersta, hade Leonna lyssnat till utgången af den förfärliga händelsen.
När Lauras olyckliga mor, sluteligen upphörde att tala, och nu satt försänkt i stum smärta med stirrande blick; då tryckte den gråtande flickan hennes sammanknäppta händer till sina läppar, och sade med innerlig, till hjertat gående stämma: «Goda, älskade tant!
Sörj icke mera! besinna blott huru lycklig
Laura och hennes älskade
Arnold äro hos Gud långt borta från jordlifvets sorger.»
«Det vet jag, mitt goda barn, men det är så grymt att minnas, att tänka, att hon var hans mörderska!»
«För Guds skull kalla henne icke så,» utbrast Leonna ofrivilligt rysande.
«Hon var fullkomligt oskyldig.
Låt oss anse hela händelsen som en skickelse af försynen, som snart ville förena dessa likstämda själar, innan ödet lagt sig deremot; ty hvem kan veta, hvilka hinder kunnat uppstå mot deras förening?
De voro ju så unga båda.
Visst var det hårdt för tant, att förlora en sådan dotter, men om hon sedan fått framsläpa ett sorgfullt, aftynande lif, utan all glädje — hade ej detta varit svårare att uthärda, än att nu veta henne lycklig?»
«Detta har äfven varit min tröst under de långa åren.
Jag har i ödmjukhet böjt mig under Guds tuktande hand och skall äfven med hans hjelp göra det hädanefter; ty med hvarje dag nalkas jag närmare grafven, och till alla mina älsklingars möte.
Äfven min make och båda mina söner finner jag der.
Och låt oss nu för alltid lemna dessa sorgliga ämnen; hade ej händelsen väckt dessa minnen, hade du kanske aldrig hört mig omtala dem.»
Några timmar derefter sutto de åter förtroligt tillsammans.
Friherrinnan syntes alldeles återvunnit sitt vanliga, trefliga, underhållande lynne.
«Vill du vara uppriktig emot din gamla vän, Leonna?» frågade hon vänligt.
«I anledning af hvad du sagt mig om dina förhållanden, borde du ännu knappt veta, att äfven du har ett hjerta, men i dag har jag märkt det, och är öfvertygad, att du varmt älskar någon, ehuru ej alldeles lyckligt.
Frågan var oväntad, och från hvarje annan person hade Leonna ansett den obehörig, men här var hon glad att få lemna ett förtroende, och underkastade gerna sitt uppförande denna sin moderliga väns pröfning, och hoppades på goda råd för det tillkommande.
Hon förteg således ej det ringaste.
Den gamla gillade väl icke, att Leonna förtegat sitt förhållande till
Feodor för sin far, men hon som sett och tänkt öfver så mycket, ansåg icke detta fel som oursäktligt.
Det är icke så lätt för det blyga, sig sjelf knappt medvetna flick-hjertat, att lemna ett sådant förtroende åt föräldrar, i hvilkas dagliga sätt mot hvarandra, i hvilkas yttrande, de aldrig se och ana en ömmare känsla.
För en far i synnerhet, som endast uttalar det materiella, ofta nog i sträfva ordalag!
Detta var väl icke alldeles händelsen med kapten Nordenskans, men han var för mycket upptagen af det aktiva lifvet.
Själen och hjertats behof ansåg han som en bisak, som ett nonsens, kroppens behof var det hufvudsakliga.
Så hade hans åsigt varit tills dato.
Under berättelsens gång, omrördes äfven Hedda Smitts medverkan, så vida Leonna kände den.
Tanten bad henne taga sig till vara för denna bekantskap.
«Lättsinniga, obetänksamma fruntimmer — och ett sådant måste hon vara — blottställa icke allenast sig sjelfva, utan äfven sina oskyldiga bekanta för elaka omdömen.
Hvem tror väl den, som en gång blifvit funnen med intriger eller osanningar?
— Hvad löjtnant Harlinghausen beträffar,» fortfor hon, «afhåller jag mig tills vidare från alla omdömen.
Väl synes han vara något häftig och stolt; men ädel stolthet pryder mannen, och din halfbroders uppförande var äfven egnadt att reta tålamodet hos en ung militär.
Han har till och med i anseende till ¯honom¯ uppfört sig med moderation, och hvad hans tystnad angår, så betänk att det nu är krig.
Huru lätt förkommer icke då ett bref.»
«Men huru lätt kan icke en» — kula komma, ärnade Leonna tillägga, då friherrinnan hastigt inföll; «Ja, deruti har du rätt.
Huru lätt kan icke en annan friare anmäla sig, som har din fars bifall och samtycke.»
«Så menade icke jag, söta tant, dertill är jag allt för obetydlig; vi lefva utomdess för litet med, att jag skulle frukta för något sådant, men jag»
«I det fallet känner jag mera än du.
Lagman Bärendorf spekulerar på dig för sin son,» försäkrade friherrinnan.
«Det var en ledsam nyhet! men jag hoppas att tant bara vill narras litet.»
«Nej mitt barn, det är mitt rena allvar.
Men frukta icke; sedan jag känner din böjelse, vill jag förebygga saken hos din far.
Jag vet ty värr ganska väl, att egennyttan uppgjort denna plan, och Janne är alltför bortblandad, att kunna fatta en allvarlig kärlek.
En dåraktig slägtkärlek skall aldrig hindra mig, att göra hvad som är rätt, om jag äfven skulle ådraga mig deras missnöje derigenom.»
Som en liten «muntration» från det föregående, och för att höra hvad intryck Leonna gjort i den ungdomskrets, hon nyligen lemnat, så göre vi ett kort
Besök på Vestervik.
Tidigt om eftermiddagen samma dag lagmannen och Lindendal om morgonen reste till Löfsala, såg man en mindre båt, förd af en enda roddare, glida öfver sjöns blanka yta.
Passagerarne voro unga herrskapet på Johanneshof; farkosten styrdes till den vik, der major
Möllerstedts lilla rödmålade boning, så landtlig ock treflig, tittade fram genom träden på något afstånd från landningsplatsen.
I samma ögonblick båten svängde om udden för att sedan lägga till, lade äfven en ökstock ut, från motsatta stranden; deruti sutto äfven damer jemte manliga följeslagare, som med några raska årtag förde den till samma svigtande brygga, öfver hvilken de förut omtalta redan passerat.
Snart stodo alla på «terra firma.»
De sist ankomne voro fröknarna R., häradshöfdingen, magistern och gossarna.
Inalles bestod sällskapet af tolf personer, som under prat och skratt vandrade uppåt gården, dit vi skynda att förekomma dem.
Boningshuset var, som vi redan anmärkt, litet, med två fönster på hvardera sidan om trappan och dessa endast af två rutors höjd; men den nyligen anbragta röda färgen på huset, den snygga med enris beströdda trappan, med dess snöhvita säten, väckte en känsla af trefnad hos hvar och en som kom dit.
Ena sidan af mangården upptogs nästan af en äfven rödmålad loftboda; der utanföre hängde stänger med fint linnegarn och nystickade halfstrumpor för att blekas; den andra sidan skuggades mot middagssolen af åldriga rönnar och aspar; under dem stodo tvänne gungbräden.
På det ena af dessa finna vi husets värdinna i enkel huslig drägt, sittande med fru Snabbeck; båda stickade träget; framför dem stod ett omåladt, snöhvitt bord, med tre par koppar och en liten kaffepanna, som lutade på tre qvart.
På andra brädet låg, utsträckt i hela sin längd, sonen i huset, herr fanjunkaren, och sof så djupt, att han icke vaknat, när hans mor nyss med en duk betäckte hans ansigte mot insekter.
Fruarna talade om bästa sättet att af potater tillreda mjöl och gryn.
Båda hade redan sagt sin mening derom, när fru Möllerstedt fortfor, i den halfhöga tonen de nu begagnade: «Jag tänker i höst låta rifva några tunnor på spekulation.
Kanske får jag besvära frun, som har så mycket bekanta, att hos sig försälja en del deraf; jag skall icke vara otacksam för besväret.
Man får lof att försöka på allt sätt; tiderna bli svårare.
Förut lefde vi nöjde med gårdens afkastning och Möllerstedts halfva lön; men sedan barnen blifvit större, och vi sakna hans biträde vid fisket och jordbruket,» — hon hade med ögonen visat på sonen — «vill det icke hinna till, i synnerhet sedan vi fått de förnäma grannarna på Johanneshof — hvilka efter hvad jag tror, vilja flyga högre än vingarne bära.
Det värsta är, att de narra andra att flyga med, man må vilja eller icke.
Det kan gå an för assessorns på Östervik, som säga sig hafva att förvänta ett stort arf, men ej så för oss.
Gud skall veta att jag i alla mina dagar varit van att arbeta och gjort det gerna, och vill äfven att Bina skall göra detsamma, men nu går tiden så, att man intet så kan säga.
Den ena dagen samlas de här, den andra der, och sqvitter och sqvatter så länge dagen räcker!
Ja innan man vet ordet af har man hela sqvadronen här, som måste fägnas och trakteras.
Den ena kan ju intet vara sämre än den andra, och likväl händer det lätt, att det högtförnäma herrskapet skrattar ut en stackare, när man vänder ryggen till.
Ja ja, jag tror icke den nådi frun och hennes sällskapsfröknar mera än jemnt i det fallet».....
Fru Snabbeck ville just svara på denna utgjutelse af ett länge doldt missnöje, när kalkontuppen, som vandrade utanför grinden, bullrade häftigt till, och en liten hund, som legat i rolig sömn i fru Snabbecks knä, sprang ned och begynte skälla, de sågo upp och varseblefvo det af oss omtalta sällskapet, för hvilket informatorn öppnade grinden.
«Nå Gud förlåte synderna!» utbrast majorskan, och steg upp.
«Der ha vi dem igen.»
Hon ville väcka sonen, men blef förekommen af Bata, som sprang fram och knep fanjunkaren rätt eftertryckligt i näsan.
Han satte sig upp med det mindre artiga uttrycket:
«hvad fan är det för dumheter!» som förmodligen gällde någon af hans mindre bröder, men vid åsynen af damerna förvandlades tonen och nu blef det: «ödmjukaste tjenare» — «ber tusen gånger om ursäkt,» m. m., i det han skyndsamt trädde armarna i en urblekt sommarrock, som tjenat honom till hufvudgärd.
Man helsade och efterfrågade Bina.
«Jag skall be henne komma hit,» sade frun i det hon tog kaffepannan och tekopparna.
«Hon sitter uppe i sin kammare och syr; vi ha brådt med linnesöm för Clas, som snart skall resa bort.»
Nu ville hon gå uppför trappan, men hindrades af ett par af flickorna, som ville öfverraska Bina, hvilken de funno insomnad med Spies's «tolf sofvande jungfrur» bredvid sig.
«Ack så roligt att ni kom!» var hennes glada utrop när hon vaknade.
Hon gaf föga akt på modrens missnöjda utseende, när denna missbilligande besåg arbetet och lade in det i en låda.
Om en stund hade en stor kaffepanna intagit den mindres ställe, omgifven af ett dussin koppar, och för att begagna majorskans ord var «sqvittret och sqvattret» i full gång.
Unga Bärendorf och Jeanette hade båda i kapp, på det löjligaste sätt, berättat äfventyret under åskvädret, och ingendera sparade «tanterna.»
Majorskan hade två gånger frågat efter fröken Nordenskans, och hvarföre hon icke gjort dem sällskap hit.
Antingen hade Jeanette, som satt henne närmast, icke hört, eller brytt sig om frågan, alldeles upptagen som hon var af de andras prat; men nu svarade hon:
«Åh hon for bort redan i går, med sin söta mamsell!
Den menniskan hade så förhexat henne, att hon ju hvarken såg eller brydde sig om någon annan.»
«Du är bra otacksam Jeanette,» förebrådde henne Emma, «hade de båda ej varit så flitiga tillsammans, så hade du minsann ej fått svänga dig i din nya klädning.»
Majorskan nickade henne ett vänligt bifall.
Jeanette låtsade ej höra, men svarade på broderns anmärkning att: «Leonna var en förbannadt vacker flicka!»
«Det är visst bra, om du ännu tycker så om några år; ty jag vet hvad jag vet!» yttrade Bata och klappade händerna.
«Hvad betyder väl hennes vackerhet» anmärkte Wendla R. med en grimace, «när hon icke vet bättre välja sitt sällskap.»
«Den mamselln kan ju vara ett hederligt fruntimmer nog — fastän hon icke har ett von i släpet,» sade majorskan litet retad, «och talanger hade hon också.
Hon talade tyska med den resande herrn, och litet är det visst, som jag förstår af sång och spel, ehuru jag har hört något af hvarje, men efter mitt tycke gjorde hon båda delarna bättre än mången annan, jaha gjorde hon så!
— Lagmannen berömde henne sjelf, och han förstår nog hvad som duger.
Lagmanskan sade att fröken Nordenskans är en söt och god flicka, och det har jag hört af andra förut.
Att hon är vacker sågo vi ju alla.» —
«Det må hon vara!» inföll Jeanette, med en knyck på näsan, «men både pappa och mamma sade också, att hon ännu behöfver bildas och lära «savoir vivre.»»
«Hvad var det hon ännu behöfver lära?» frågade majorskan nyfiken, men erhöll intet svar.