Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Penningdjefvulen hade gripit artisten vid strupen; de digra vinsterna på VAssommoir hade småningom förvandlat skriftställaren till en spekulant; det tycktes mig, att han började skrifva sina böcker tvefaldt och att han i brädden af hvarje sida i sitt manuskript summerade hvad detta kunde komma att inbringa honom; han skref icke längre för de kännare, som ställa så högt i sin aktning la Conquéte de Tias sans, la Faute de Vabbé Mouret, Therése Raquin och denna Assommoir, så rik på sköna och lefvande taflor.
Nu åter arbetade Zola för murarne,gipsarbetarne, målarne och takläggarne.
Han erkände blott den kritik, som dömer efter exemplarens mängd; han mätte ett arbetes värde efter antalet upplagor och han skref Nanar som antyder förfallet, för att sluta med Pot-Bouille, som är fallets djup.
Detta fall är betydande, men det är icke ohjelpligt.
Zola är ung; han har bakom sig ett vackert fordom, och en lång framtid väntar honom.
Men i alla fall har Pot-Bouille beröfvat honom den eröfrade marken, och det kräf-ves ett verk af synnerligt god halt, för att han skall kunna återvinna sin samtids literära aktning.
Huru sällsamt!
* Samme man, som skrifvit volymer öfver naturalism och “ mensklig verklighet®, har skrifvit Pot-Bouille, ett rent fantasistycke.
Det är icke en iakttagare, ej heller en parisare, än mindre en skriftställare, som författat denna sällsamma roman; han kunde vara ett verk af någon ilsken skribler i landsorten, en som ingenting känner af Paris och som alltid benämner den stora staden ett modernt Babylon, befol-kadt af aderton hundra tusen äktenskapsbrytare, vällustin-gar och andra odågor af värsta slag; qvinnor, män, alla äro de lösaktiga; det är som en glänsande apoteos af det stora magasinet för sängkläder, en lärd afhandling öfver njutningame af den elastiska madrassen; det är ett köksbords memoarer, bildande ett motstycke till Memoires de l ’ Oeil-de-Boeuf.
Hvilken underlig verld!
Det är ju markiser från förra seklet, i hvilkas byxfickor kammartjenaren hvar morgon stack en dryg summa för smånöjena, och hvilkas intendent var betrodd med vården af sin herres petites maisons.
Dessa borgare äro icke “ mensklig verklighet ", de äro mumier från en förgången tid och af en förgången kast; innan de stiga upp i pigkamrarne böra de påtaga någon gammaldags guldbroderad sammetsfrack och omgjorda sig med en galavärja med stålglänsande knapp.
Aldrig har Paris sett en dylik medelklass, och jag hoppas, att det aldrigskall få göra det.
Det är en konstgjord medelklass, ett hjernspöke hos en landsortsförfattare, som aldrig varit ur sitt Kråkvinkel och som tager Paris för ett helvete, derför att en af hans landsmän der förlist.
Hvilket besynnerligt hus denna fastighet vid gatan Choiseul, der Zola låter folk af parisisk medelklass uppträda på ett sätt, påminnande om Philosophie du boudoir.
Man måste vara främmande för “ mensklig verklighet " för att så handlöst störta sig i den rena fantasien.
Denna fastighet är belägen vid gatan Choiseul, i hjertat af Paris; författaren uppgifver ej husnumret, hvilket bör vara af egendomlig snitt.
I detta parisiska hus känna alla menniskor hvaran- * dra, från bottenvåningen till vindskuporna^ hyresgästerna besöka hvarandra, när de icke språka i trappan, hvilken är “ storartad ".
Man kunde tro det vara fråga om ett af dessa rymliga hus, som bebos af folket, och som Zola så ypperligt beskrifvit i V Assommoir.
Det är tyvärr sant, att folket lefver ett motbjudande samlif; lägenheterna äro små; man försmäktar af värme under takets zink och man har rummets dörr ständigt öppen; hushåll, som blott hafva ett rum, nödgas laga sin mat på trappafsatsen; man ser hvarandra hela dagen, man pratar, man lefver ett samfaldt elände, man lånar hvarandra bränsle, olja, verktyg; man umgås från bittida till sent; alla menniskor äro bekanta.
Men man måste aldrig hafva sett Paris för att tro, att sakerna tillgå så i de stora borgerliga husen, vore också trappan än mera storartad än i fastigheten vid gatan Choiseul.
Det är blott portvakten, som känner alla h; .esgästerna, hvilka sällan råkas.
Jag vill vara hängd, jm jag känner så mycket som namnet på min granne, b / ilken sannolikt är okunnig om mitt.
Tvungna att lefva tilL^rrans i en vid kasern, kunna vi litet hvar värna vår husliga härd, det som engelsmännen benämna the Iriome, jendast genom att visa stor köld mot grannarne; man kringgärdar sig i sin bostadmed dess större omsorg, ju närmare faran af ett intrång är; vi parisare lefva alla på sådan fot.
I det gemensamma intresset har bruket stadgat en lag, som lyder: man anses icke känna sina grannar, och bekantskapen inskränker sig till en hattaftagning i trappan.
I det märkvärdiga huset vid - gatan Ghoiseul deremot fraternisera invånarne från morgon till qväll.
Dessa men-niskor äro nästan aldrig hos sig, men väl hos de andra; de vräka sig i alla sängar från entresolen till vindsvåningen; det är ett hus för ömma möten; man tycker, att portvakten icke borde vara i sitt vaktrum, utan på porttröskeln för att tillropa de förbigående: “ det bor riktigt vackra flickor här i huset.
“ Och när man lemnar denna bordell vid gatan Ghoiseul, tycker man att samme portvakt borde be eder om fyrtio sous till att köpa sig ett par handskar för att få njuta af sällskapslifvet.
Om äktenskapsbrottet icke försiggår i trappan, är det utan tvifvel för att den är för storartad; annars skulle ingen finna det besynnerligt att mellan entresolen och första våningen träffa på en herre i färd med att språka Pot-Bouille med en kökspiga.
hvilka kökspigor!
Jag vet nog, att de icke alla skrifva som fru de Sévigné och att de icke besitta samma eleganta språk som pére Hyacinthe, hvilken för närvarande håller föredrag i Vintercirkus.
Också bör man få höra vackra saker i tjenstfolkets rum, när dessa menniskor utan uppfostran öppna sina hjertan för hvarandra.
Men tror ni, att
* j man i ett borgerligt hus länge skulle tåla smutsiga qvinnor, som från fönster till fönster, från kök till kök, från den ena ändan af gården till den andra, betitla hvarandra so, skarn, smutskona, och som slå hvarandra “ för käften “ med af-skräden, utan att vare sig i huset vid gatan Ghoiseul eller bland grannarne någon fäster sig dervid?
Det lönade just mödan att skrifva så många volymer öfver “ mensklig verklighet “, och att skrifva så många artiklar öfver naturalism,
2nu samlade i volym under titeln Une Ccimpagne, allt detta, säga vi, lönade just mödan för att nedkomma med denna volym, falsk som en spelmark och med synbar jagt efter oanständigheter och plumpa ord; det lönar just mödan att ega en så stor beskrifvande talang för att sluta med denna osanna målning af det » borgerliga huset och dess invånare.
Hvar äro dessa präktiga pariserskildringar ur V Assommoir, dessa sidor, så rika på sant lif och djup forskning, att de skola alltid ega bestånd som profstycken af utsökt literatur?
Det var i detta- verkligen upplefda verk som Zola nedlade alla minnen från sin ungdom, från den tid, då en modigt buren och genom ihärdigt arbete öfver,vunnen fattigdom satte honom i daglig beröring med folket.
Der gjorde Zoia ett konstverk, emedan han tänkte blott på sin konst.
Tålmodigt, mödosamt skref han en god bok, utan att veta det måhända; han gick till väga som dessa begåfvatfe målare, hvilka skapa sina skönaste verk, när de stå aktgifvande inför naturen, men som mista sin talang, när de prostituera honom i alster af modern förkonstling, för att gäcka åskådaren och vinna mycket penningar och intet annat.
Det finnes likväl i Pot-Bouille ett kapitel, der naturalisten förråder sig, men ett kapitel, som är rent af vämje-ligt.
Naturalisten är på rätt väg, när han beflitar sig att med omängd sanning skildra ting och karakterer.
Men detta kräfver icke nödvändigt beskrifningen af allting i de minsta detaljer, utan nytta för en berättelses gång eller en karakters utveikling.
Jag tror icke, att Gaulois i sin följetong offentliggjort det helt enkelt snuskiga kapitlet om en tjenstefliekas nedkomst i en vindskammare; ingen enskildhet af detta uppträde sparas läsaren.
Jag aktar för högt dem, som göra mig äran att läsa mig, för att ens gifva dem en flyktig Öfverblick af detta vidriga kapitel.
Ma de tillgifva mig, om vi lägga under deras ögon den minst smutsiga raden af denna barnmorskeMteratur, men må den stanna ossemellan.
Adéle börjar känna de första värkarna, hon tror
att hon bara har kolik; hon söker ett nattkärl; hon vet
icke rätt, hvarom det är fråga:
Var hon nödig eller var hon icke nödig?
That is the question, skulle Shakespeare hafva sagt.
Jag vet icke, om Adele är nödig, men hvad jag vet är, att ingen annan naturalist skulle ens i feberyra skrifvit någonting jemförligt med de tre sidor, som derpå följa: det är eri afhandling om barnförlossning, hållen på ett plumpt språk och fullkomligt ovärdig en man, som gör anspråk på sina läsares aktning: Man tror sig höra en buse utan minsta uppfostran och gift med en barnmorska mellan skål och vägg förtälja för andra busar, huru hans hustru arbetar; en man af smak och uppfostran, som af en slun / p hörde på, skulle säkert få qväljningar.
En man af hjerta skulle helt visst med större medkänsla tala om en ko, som nedkommer med en kalf, än Zola gör det om denna flicka, som bragt till verlden en mensklig varelse.
Den författare, som skrifvit denna smuts, har stält sig utom kritikens lag; han har ingen rätt längre till vår literära aktning.
Man måste låta honom kräla i den orenlighet, hvari han med sådan lust vältar sig.
Zolas smickrare hafva någon gång talat om honom som en ny Balzac.
Men det är för visso icke den Balzac, hvilkens vida hjerna alstrade snilleverk, icke den Balzac, som grubblade öfver menniskoslägtet i tystnaden af sitt kabinett: det är kabinettens Balzac.
hvilket präktigt kapitel man kunde gjort med denna barnsbörd i en vindskammare, ett kapitel, förfärligt A sin sanning, men fullt af lärdomar och af en hög filosofisk bärvidd, om, i stället för en studie öfver ett nattkärl, man hade målat denna flickas belägenhet, hon som, öfver-gifven i sitt kyffe, pliktar för sin husbondes utsväfningar och står inför alternativet att antingen bekänna sitt fel och bortköras, eller strypa sitt barn och gå till straffängelset.Ja, der hade varit ett vackert kapitel att göra för en författare af Zolas talang.
Tyvärr har han till den grad tagit för vana att skrifva hvad som faller hans penna in, att han mist ända till skymten af omdöme; helt säkert är det fullt ärligt som han tror sig göra ett konstverk, när han berättar den rent djuriska sidan af det uppträde, som försiggår, utan att förskona läsaren från ett enda syrfiptom, en enda snuskighet, alltfrån det första ögonblicket intill stunden för den slutligä förlossningen, då barnet kommer till verlden utan att jama.
Ni hörde det, det fins ingen skilnad.
mellan barnet, som födes, oeh kattungen, som med slutna ögonlock kommer ur sin moders lif.
Båda jama de!
Nej aldrig i mitt lif har jag rönt en sådan leda, följd af en sådan harm; den orenlighet, som modern gjuter i det märkvärdiga kärlet, sprider en vämjelig lukt; en atmosfer, förpestad af all slags röta, dunstar ur dessa onyttiga sidor, som äro helt enkelt oanständiga, mindre likväl genom sina beskrifningar än genom de uttryck, som författaren afsigtligt använder; han påminner om dessa kloakrensare, som genom att andas miasmer mista luktsinnet.
Genom att rulla sig i det oanständiga har Zola förslöat ända till förnimmelsen af det anständiga.
En literatur, som hamnar i slik skändlighet, är redan dömd.
Förut hade lärlingarne öfverträffat grofheterna i Zolas första manér; kanske har han rönt någon harm af att se sina elever bättre än han sjelf traska i smutsen; han har velat bevisa dem, att han alltjemt är deras mästare, och han har gjort det.
En sådan ände borde han få, denna klan af unga män, som grupperade sig omkring naturalisten i hans första timme.
Alla saknade icke talang, jag tillstår det gerna, men alla tro de sig förbundna att gå längre än mästaren, och detta af idel nitälskan.
Af denna literära be-blandelse är född en literatur, som ofta är löjlig; det var Zola förbehållet att göra den förkastlig i Pot-Bouille.
De unge männen gjorde bäst i att likt råttorna öfvergifva skeppet vid Médan, som håller på att gå tillbotten under handklappningar från alla dem, hvilka värdigheten af deras samtids literatur ligger om hjertat.
Jag skall icke bestrida Zola någon af hans lysande egenskaper: han har mycken talang och stor kritisk begåf-ning — det fattas Jhonom blott sundt omdöme.
Han gör sig icke reda for hvad äfven den minst finkänslige läsare förmår bära; han ser ingenting annat i qvinnan, som föder ett barn till verlden än ett djur, medelst hvars lidanden man undervisar unga veterinärer.
Lika väl som Zola veta vi, att vi icke alltid födas på rosor; jag säger “ icke alltid “ af aktning för alla öfvertygelser; lika väl som han veta vi, att vår tillkomst till verden föregås, ledsagas och efterföljes af patologiska företeelser; det förhåller sig så med många andra lifvets funktioner, som tillhöra den rent ariimala sidan af det menskliga varat.
Vi föredraga att glömma det, framför allt när det är fråga 0111 moderskapet.
Om blyg-seln icke drefve oss dertill, borde vördnaden befalla oss det.
En qvinnas nedkomst är icke denna osnygga akt, som Zola beskrifver; vi qvarhålla deraf, blott den rent ideala sidan.
Vi vilja deraf icke veta af något annat än hvad som står i samband med vår känsla, nämligen att en moder har lidit marter och har vågat sitt lif för att gifva oss värt.
Detta är oss nog för att omgifva moderskapet med en öm vördnad; den materiela, ofta vidriga sidan försvinner och bör försvinna inför det ideal, som hvarje man af hjerta gör sig af modern.
Det är icke en ko, som föder en kalf, hvad än herr Zola må tänka derom, det är en varelse, full af ömhet för det barn, som vållar henne så grymma lidanden, och hvilken i afgörandets stund, om det vore nödvändigt att välja, skulle bedja, att man toge hennes lif för att bevara hennes sons.
Aldrig får man se sådant hos en ko.
Hon bringar någonting lefvande till verlden, som slagtaren fråntager henne efter åtta dagar, hvarefter djuret fortfar att beta ängarnas gräs; för djuret är allt slut, när det harfylt den akt, som Zola beskrifver, medan han räknar bloddropparna; för qvinnan är dej; blott begynnelsen till ett långt lif af ömhet, af hängifvenhet och af försakelse; man kunde icke fråntaga henne barnet utan att träffa hennes lifsrot.
Det finnes qvinnor, som dö deraf.
Jag ber läsaren om ursäkt, att jag så vidlyftigt ordat om ett arbete, som helt visst icke förtjenar denna ära, men när man, är tidningsman, när man har papper, bläck och penna, måste man utgjuta sitt äckel i sin tidning, annars skulle man förgås deraf.
Hvad Zola beträffar, beklagar jag honom uppriktigt, djupt: man * kan aldrig utan bedröfvelse se en högt begåfvad skriftställare skynda till sin undergång med så lätta steg.
Jag uppmanar Zola att samla sig; det gäller för honom hela hans framtida ställning.
Må han välja.
Med en bok sådan som la Conquéte de Plassans gör man sitt inträde i biblioteken; med en volym sådan som Pot-Bouille hamnar man i kloakerna.
" &gt; Från Italien.
Originalbidrag, tili Dagens Krönika af Angelo de G-ubernatis.
(Öfversättning från förf: s italienska handskrift af H.
Anmodad att till en svensk tidskrift lemna bidrag, som afhandla literära förhållanden i Italien, har jag ej funnit något i mitt tycke lämpligare ämne, än deri italienska tidskriftsliteraturen i vårt århundrade.
Den har spelat en så stor roll i vårt offentliga lif och varit en så trogen tolk af rörelserna inom vårt samhälle, att man genom att studera dess olika faser till en del skall kunna finna grunderna till vårt lands nu varande moraliska, intellektuela och politiska ställning.
- Jag vill såsom exempel anföra 1815 års rörelser, då genom Heliga alliansens åtgörande Italien först slets i stycken och sedan sammanfogades med svärdet, på det att denna mosaik ej skulle sönderfalla i småbitar.
Heliga alliansen, som i synnerhet inspirerades af Metternich, hvilken hade sagt, att Italien endast var ett geografiskt begrepp, lagade så, att detta land skars sönder, såsom kadavret bit
* Grefve Angelo de Gubernatis, professor i Florens, har jemte flera andra af de stora kulturländernas bekanta författare benäget åtagit sig att förse Dagens Krönika med korrespondenser i literära och ‘ politiska ämnen.
JR ed.
för bit styckas af anatomens knif och fördelas till experimenter bland de studerande.
Några år senare sjöng Al-phonse Lamartine, innan han såsom legationssekreterare begaf sig till Florens för att njuta af denna stads behag och nöjen, att Italien var de dödas land.
Han hade ej kunnat tro, att han genast vid sin ankomst till Italien skulle träffa på lefvande, som stälde honom till svars för den oförrätt, han tillfogat italienska folket.
Denna fördom har nu måhända något aftagit; men en lång tid hyste verkligen större delen af de främlingar, som besökte Italien, den åsigten, att vårt land vore en stor och vacker begrafningsplats, vid hvars portar man fann ciceroner, hvilkas uppgift det vore att för de.
vetgirige främ-lingarne förklara de döda undren, och hvars vägar vimlade af tiggarhopar och röfvarband, mot hvilka, för att göra den pittoreska taflans effekt fullständig en och annan dominikanermunkkåpa och skägg stuckö af.
Jag har sett en och annan liten utländsk fjolla, som varit tröstlös öfver, att hon under sina ströftåg i vårt land ej längre funnit all den poesi, hvarmed romanförfattarne, skalderna och de fantastiska resebeskrifningarne hade för henne utmålat Italien.
Förhållandet är, att Italien eger 27,000,000 invånare och att, om alla dessa skulle nödgas lefva af utländingar-nes drickspenningar och allmosor samt af det osäkra för-värf, som röfvarlifvet gifver, med visshet 26,999,000 af dem skulle dela grefve Ugolinos öde.
Då denna katastrof-ej inträffar, måste man foga sig i medgifvandet, att i Italien antalet lefvande är större än af döde, och ej blott att det nu så är, utan att det äfven har varit så, ty eljest skulle man ej kunna finna någon förklaring för den herrliga frihet, vi sedan 22 år njuta under de sabaudiska suveräner-nes lyckliga auspicier.
Vår tidningsliteraturs historia kan delas i tre perioder: en från 1815 — 1848, den andra från 1848 till 1859, och den närvarande, som tager sin början från 1860 och ännu fortfar.Piemont var intill 1848 måhända den stat i Italien,, som styrdes med den största despotismen; undervisningen låg ' i jesuiternas händer, hvilka voro de herskande äfven vid hofvet.
Ingen tryckfrihet existerade, en stor försagdhet var rådande, tusen försigtighetsmått mot allt, hvad nyheter hette, vidtogos, den enda röst, hvartill man lyssnade, var Gazzetta Fiemontesés, der Felice Romani, kritikern och författaren af texterna i Vincenzo Bellinis förnämsta operor, i följetongen behandlade de böcker, som utgåfvos inom de kungliga staterna.
Felice Romani var en man med god smak.och god omdömesförmåga samt tillräckligt oberoende; hans omdöme i literära ämnen var derför i Piemont af stor betydelse.
Men att höra ljudet af denna enda klocka blef i längden tröttsamt.
Någon synnerlig omvexling erbjöd ej heller den hederlige abbé Ponza, en ringa skollärare, som fallit på idén att gifva piemontesarne undervisning i språket, i synnerhet dess grammatik, hvilket han på ett högligen pedantiskt sätt gjorde i en liten tidning, hvars namn var L ’ Annotare Piemontese.
Nu framträdde Angelo Brofferio, en liflig natur, advokat, talare, folktribun och demagog, författare af flera skådespel, hvaraf det, som bär titeln “ I due cugini " (de två kusinerna), är ganska lyckadt, samt af åtskilliga ganska vackra poem på piomentesiska dialekten, hvilka blifvit populära i Piemont hufvudsakligen på grund af sin satiriska hållning och sina politiska anspelningar, Brofferio erhöll tillstånd att utgifva en tidskrift, II Messagiero To-rinese, der kritiken sköttes med en viss skärpa mt^i med en liflighet, som småningom väckte de piemontesiska lynnena ur den sömn, hvari de förut befunno sig.
Men Brofferio skötte nästan ensam sin tidskrift; han hade större popularitet än anseende och man läste honom mer, än man lyssnade till honom; då dessutom tonen i hans literära polemiker ofta var allt utom hofsam, stötte han många för hufvudet och stod slutligen ganska isolerad.
Två illustrerade tidskrifter, den ena med ett uselt tryck, den andraderemot tryckt med för den tiden utmärkta typer, bidrogo att i Piemont sprida litet allmän bildning.
Den ena bar titeln Teatro Universale och den andra Museo Scientifico-letter ar io.
Deras hufvudsakliga innehåll utgjordes af naturvetenskapliga, geografiska, historiska och biografiska rön samt af notiser om upptäckter och uppfinningar; men af dem var det omöjligt att finna, att Piemont började röra på sig.
Det första lifstecken, som häntydde på den stora rörelse, hvilken höll- på att förberedas, gaf den af Lorenzo Va^ lerio grundade tidskriften Letture Popolari.
Under- förevändning att endast sysselsätta sig med frågor, som rörde åkerbruket och undervisningen, att åstadkomma ett bättre jordbruk samt grundlägga nya elementar- och folkskolor, sökte man uppväcka folket till medvetande af sitt eget värde och göra det mottagligt för den bildning, hvarigenom det skulle komma till insigt af, att det vore förtjent af en bättre lott.
Det mål, som hägrade för grundarne af denna tidskrift, var ej nationens oberoende, men ernående af en större lokal frihet, utan hvilken hvarje sträfvan och längtan efter nationelt oberoende vore gagnlös.
“ Letture Popolari ", som upprätthölls af jordbruksklubben i Turin, i hvilken alla Piemonts liberalaste män och bland dem många aristokrater ingått, liksom i syfte att samverka med den samma för att åstadkomma en bättre sakernas ordning i politiskt hänseende, uträttade mycket godt genom att bringa många nya idéer i rörelse.
Två tidskifter, II Subalpino &gt; x&gt;ch L ’ Antologia, samt illustrerade tidningen II Mondo 11-histrato, hvilken 1847 och 1848 utgafs i Piemont, bidrogo äfven att öka den allmäna bildningen derstädes samt väckte den kärlek till studier, som senare, då konung Carlo Alberto förlänade sina stater en liberal konstitution, var nödvändig för ett folk, så moget och sin frihet så värdigt att det ej blott ädelmodigt, tog initiativet till den första kampen för Italiens oberoende, utan att det äfven 1849 — 59, det årtionde, då nya förberedelser vidtogos och då tusentals emigranter frånalla trakter af Italien sökte sin tillflykt i Piemont, kunde genom sitt föredöme uppfostra alla de öfriga italienarne för det nya frihetslifvet.
Under denna för Piemont verkligen ärofulla period hade denna provins tre anmärkningsvärda tidskrifter, alla fy Ida af nyttiga lärdomar och vigtiga diskussioner af erfarna män, som väl insågo, att den literatur, hvilken endast är skön och ej nyttig, ej för-tjenar att beaktas af någon allvarlig man.
Dessa tre utmärkta tidskrifter, en värdig frukt af dessa i Piemonts politiska lif sa ärofulla år, voro 11 Cimento, Bivista Enciclo-pedica och Bivista Contemporanea; de båda förstnämnda upphörde redan före 1859; den tredje sammanslogs 1869 med Bivista Eurdpea, som jag grundat i Florens och som jag utgaf till och med år 1876.
Nu har Piemont ej någon tidskrift af nämnvärd betydelse, måhända med undantag af en veckoskrift vid namn Bivista Naova.
Man bör dock ej förtiga, att Gazzetta Piemontese, en politisk daglig tidning, som fortfarande utgifves i Turin, var den första italienska tidning, som i likhet med några tyska tidningar, såsom Allgemeine Zeitung i Augsburg och Leipziger Zeitung, började utgifva ett bihang, utkommande på söndagarne och bestämdt uteslutande för literaturen.
Detta exempel har sedan i Rom följts af de politiska tidningarna II Fanfulla och L ’ Opinione samt i andra städer af andra italienska tidningar, hvilka härmed börjat starkt konkurrera med de rent literära tidskrifterna, som ej likt de politiska tidningarna hafva en stor publik att tillgå.
Literaturtidskrifternas traditioner i Lombardiet äro lysande och ärofulla och borde ingifva den tron, att Milano äfven nu skulle kunna hålla mer än en stor literär tidskrift vid lif.
Förhållandet är dock, att man från 1860 intill nu flera gånger försökt i Milano börja utgifvandet af någon stor literär tidskrift, men man har ej på något vis lyckats, hålla den vid lif.
Den gamla goda Politecnico, som ensam egde bestånd till 1860, nödgades då upphöra.