Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen anmäldes och bordlädes Exped.-Utsk:ts Mem:r: N:o 2, ang:de upplagans storlek af Bihanget till Riks-Ståndens protokoll; och N:o 3, i fråga om prenumeration å Bihanget till Riks-Ståndens protokoll. R. o. Ad. åtskiljdes kl. } 3 e. m.
Brakel. 54 Den II November f. m.
Lördagen den 11 November 1865.
Justerades 8 prot.-utdr. för den 8 dennes och prot:t för den 23 sisth Oktober.
Hr Gr. o Landtm, tillkännagaf, att till R. o. Ad. blifvit öfverlemnade 15 biljetter till Kongl. Landtbruks-akademiens sammankomst nästa Måndag d. 13 dennes, samt anmodade de ledamöter af Ståndet, som önskade erhålla dessa biljetter, att anmäla sig hos Riddarh.-Fiskalen.
Hr Relfrage, Johan Gustaf Wilhelm:
Hos Riddarh.- Utsk:t har i dag blifvit begärd riksdagsmanna-polett på grund af en af Öfversten och K. af K. S. O.
Gustaf Mauritz Armfelt utfärdad fullmakt.
Vid pröfning af denna fullmakt har förekommit, att Riddarhus-genealogierna upptaga såsom hufvudman för Adliga ätten Armfelt N:o 458 Johan Christoffer, född 1783, utan att något vidare finnes om honom antecknadt, och såsom närmaste ättemän Erik Wilhelm, hvilken är introducerad på Finska Riddarhuset under Adliga ätten N:o 37.
Dernäst förekommer såsom ättemän ifråg:de Gustaf Mauritz Didrik Fromhold, hvilken utfärdat ofvanberörde fullmakt.
Då Gustaf Mauritz Armfelt, enligt hvad genealogierna utvisa, således icke är hufvudman för sin ätt, har Riddarh.-Utsk:t ansett sig icke böra, på grund afen utaf honom utfärdad fullmakt, utlemna pollet, men, då R. o. Ad. vid ett föreg:de tillälie (den 30 November 1859) godkänt en af nämnde person utgifven fullmakt, får jag vördsamt hemställa, att R. o. Ad. äfven nu måtte fatta enahanda beslut.
Liljencrants begärde denna framställning på bordet.
Företogs val af Ränkmän efter följande Hrr. nemi.: inom 2:dra Bänkm:s-Afd:ti: JW 90.
Gr. von Hermansson, Carl Johan. inom 5: te Bänkm:s-Afd:n: » 166.
Stjerncrona, David Erik. inom 7:de Bänkm:s-Afd:n: » 338. » Tersmeden, Wilhelm Fredrik.
Dsd !!
November f. m. 55 inom 12:te Bänkm:s-Afd:n: M 559.
Piper, Charles Emil. inom 23:dje Bänkm:s~Afd:n: » 2221. » af Wirsén, Thure. inom 24:de Bänktn:s-Afd:n: » 2271. » von Feilitzen, Johan August Carl Alexander; Och belunnos, vid valförrättningens slut, hafva blifvit till Bänkman utsedde: inom 2:dra Bänkm:s-Afd:n:
JYl 104.
Gr. Beck-Friis, Corfitz, med 6 röster. inom 5:te Bänkm:s-Afd:n: » 161.
Frih. von Höpken, Nils Albreckt, med 3 röster. inom 7:de Bänkm:s-Afd:n: » 354. » Fock, fullm.
Åkerhjelm, Knut, med 7 röster. inom 12:te Bänkm:s-Afd:n: » 460.
Hr von Krusenstjerna, Mauritz Adolf, med 3 röster. inom 23:dje Bänkm:s-Afd:n: » 2203. » Zacco, fullm.
Kalling, Carl Napoleon, med 8 röster. inom 24:de Bänkm:s-Afd:n: » 2253. » von Holst, Hans Gram, med 4 röster.
Upplästes en från Militär-Sällskapets i Stockholm Direktion ankommen skrifvelse af följande innehåll: Militär-Sällskapets i Stockholm Direktion får härmed äran att å Sällskapets vägnar inbjuda Hr Gr. o. Landtm, samt de af Höglofl. R. o.
Ad:ns medlemmar, hvilka icke enligt Militär-Sällskapets stadgar äro berättigade att deri blifva ledamöter, att under nu pågående Riksdag taga fritt tillträde till Sällskapets lokal (Brunkebergs hotel), som hålles öppen alla dagar från kl. 10 f. m. till kl. 12 på natten.
OSCAR. C. Lindecreutz.
Erik af Edholm. C. H. Kreuger. A. G. Örn. Thorb.
Morén. G. W. von Francken.
Hugo Raab. Hr Skogman, Carl Johan Alfred:
Såsom jag vid förra plenum anmälte, ämnar jag nu yttra mig rörande den nya organisationen af K.
M:ts flotta, men vill då först, innan jag inlåter 50 Den 11 November f. m. mig på sjelfva saken, yttra några ord till svar på hvad Gr. von Platen och Hr Adlersparre i sista plenum anfört.
I Gr. von Plåtens anförande finnes blott en punkt, som jag vill beröra, den nemi., i hvilken Hr Gr:n framhåller sin benägenhet, att vid behandlingen af föreliggande hufvudfråga inhemta hvarje afvikande åsigt.
Till stöd härför anför Hr Gr:n uppkallandet från Karlskrona af befälhafvande Amiralen derstädes, f. d. Statsrådet Ehnemark, till en rådplägning i ämnet, samt att de af nämnde person framställda invändningar äfven föranledt till åtskilliga ändringar vid det ursprungliga förslaget, ändringar hvilka vid närmare påseende dock torde hufvudsakligen befinnas inskränka sig dertill, att skärgårds-artilleriets officerskorps blifvit förminskad från 86 till 76, eller med 10 personer, och nya reservstaten således ökad med samma antal.
Härvid har jag intet att säga, då Gr. von Plåtens rättighet såsom Dep:ts-chef att fästa eller icke fästa afseende vid de gjorda invändningarne icke kan ifrågasättas, än mindre förnekas.
Men jag anhåller att få fästa uppmärksamheten vid förloppet af ifrågav:de rådplägning, sådant detta berättelsevis blifvit bekant.
Skulle jag härvid begå något misstag, anhåller jag att detta måtte blifva af Gr. von Platen rättadt.
Rådplägningen lärer hafva försiggått endast inför H. M. Konungen, så att säga på stående fot, och utan att något prot. dervid blifvit fördt.
Man har således svårt att inse, huru de derunder framställda invändningarne och anmärkningarne kunnat komma Stats-Rådets öfrige ledamöter till handa och tjena äfven dem till ledning vid frågans slutliga afgörande.
Något annat yttrande eller utlåtande, någon annan upplysning af det slag, som vanligen plägar förekomma vid vigtigare regeringsärenders behandling, d. v. s. skrifligen aflattade, har icke blifvit från någon af vederbörande embetsmyndigheter infordrad, och då dessa myndigheter icke ega rättighet att opåminda med sådana inkomma, så följer också deraf att intet inkommit.
När man jemför det sålunda passerade med föreskriften i R.
F:s 10:de §, att »innan ärendena hos Konungen i Stats-Rådet föredragas, skola de genom nödiga upplysningars inhemtande från vederbörande embetsverk af den föredragande beredas», så torde man ang:de Gr. von Plåtens sätt att gå till väga vid behandlingen af förev:de fråga väl icke kunna tillmäta honom några synnerliga loford för öfverdrifven samvetsgrannhet, aldraminst om man dermed jemför den omständlighet, hvarmed ärender af vida mindre vigt och omfattning understundom behandlas, och den massa af yttranden, som vid deras afgörande infordras och åberopas.
Hr Adlersparres insigter äro mig ganska väl bekanta, och jag väntade derföre att i hans anförande finna skäl för saken utvecklade och att kunna hafva upptagit några af dem till besvarande.
Om jag nu icke vidrör de af Hr Adlersparre i hans yttrande anförda skäl, så kommer det sig deraf att icke några sådane blifvit anförda, åtminstone icke i den hufvudfråga, jag nu går att behandla, nemi. flottans officerskorps’ och dess materiels
Den 11 November f. m. 57 fördelning på två särskilda korpser.
Hr Adlersparres anförande, om jag undanlager några upplysningar i frågor af mindre betydenhet, såsom ang:de monitorernas placering, hvilket jemförelsevis är af mycket underordnad vigt, vänder sig hufvudsakligen motförslagets motståndare eller vedersakare, derföre alt de skulle vilja återgå till det gamla.
Jag ber alt för det lörsta få fästa uppmärksamheten på den ganska vigtiga omständigheten, hurusom deraf att man i en punkt är mot ett nytt förslag, ingalunda följer att man i alla punkter är för det gamla.
Hvaråt syftar
Hr Adlersparre då han talar om återgång till det gamla?
Ar det med afseende på materielen eller officerarnes fördelning?
— Hvad först materielen angår, så ber jag att få försäkra alla här närv:de, att jag icke förordar någon återgång till det gamla; jag ämnar alldeles icke föreslå att vi skola bygga några linieskepp, vare sig med eller utan ångkraft.
Hr Adlersparre torde göra mig den rättvisan att erkänna, att jag för åtminstone icke många år sedan derom varit med honom öfverens, och jag tror icke att jag ändrat mina åsigter i någon väsendtlig grad.
Dessutom får jag fästa uppmärksamheten derpå att i afseende på materielens beskaffenhet ultrakonservativa åsigter lika väl funnits hos dem, hvilka förorda flottans delning, sorn hos dem, hvilka förfäkta dess sammanhållande till en korps.
Jag skulle kunna nämna ett par namn i detta afseende, hvilkas vigt äfven Hr Adlersparre måste erkänna, men då dessa Hrr icke äro här närvide, och möjligen kunde stöta sig på att deras namn åberopades, vill jag ej nämna dem, utan vänder mig i stället till en, som jag ser här framför mig, nemi. ifrågav:de förslags författare, som varit af vida mera konservativa åsigter än jag.
Det är icke mera än några år sedan han väckte motion om anslag till byggande på försök af två roddkanonbåtar; anslaget beviljades, och 42,000 rdr användes sålunda på ett försök, som jag är öfvertygad, att
Hr Adlersparre lika med mig redan då ansåg vara alldeles ändamålslöst.
I afseende på personalens organisation förefaller det mig i sanning högst öfverraskande, att Hr Adlersparre kan påstå, att de, som förorda flottans bibehållande såsom en korps, vilja återgå till det gamla; ty att det, som fanns under tiden 1762—1824 är äldre, än det som nu finnes, behöfves ingen kunskap i sjöväsendet för att inse, och det är sålunda klart, att det är just Gr. von Platen, som i detta afseende vill återgå till den gamla organisationen.
Jag måste nu i afseende å den ingå i en historik, som kan tjena till undanröjande af det misstag, man hör så ofta begås, nemi. att vår flottas dåliga tillstånd härrör från år 1824 och den då införda organisationen, hvarefter man genom en enkel slutledning kommer till det resultat att allt skulle afhjelpas genom återgång till hvad som fanns före 1824.
Att så ej varit fallet, torde blifva klart vid den allra minsta forskning i förhållandena.
Vi påminna oss att de hufvudsakliga orsakerna till flottans dåliga skick efter åren 1808—1809 voro ett olyckligt krig och förstörda finanser, ty en väl underhållen flotta och dåliga finanser pläga icke stå tillsammans. 1824 års organisation mottog 58 D«n 1J
November f. m. derföre från den föreg:de tvådelningen ett ganska sorgligt arf att förvalta, den mottog- en vidlyftig materiel i mycket skröpligt skick, och denna skulle då underhållas och förbättras med de föga rikliga anslag, sorn förefunnos; den mottog en mycket större personal, än som nu finnes (enligt 1824 års rulla, 12 amiraler, 51 regements- och 255 subaltern-officerare, summa 318).
Snart lyckades det dock att reducera detta antal till 222, omkring hvilket tal officerskorpsen sedan hållit sig.
Måhända hade det varit bättre, om denna reduction gått ännu längre, men detta är en sak, som ej lönar mödan att mycket tvista om, ty, Mina Hrr! det är lätt att vara vis efteråt, men ej lika lätt att förutsäga kommande händelser.
För åtminstone ej mer än 15 år sedan hade knappt någon af oss aning derom att pansarfartyg skulle komma att användas; för 5 år sedan visste ingen hvad ett tornfartyg ville säga.
Det torde då få anses mycket ursäktligt af 1824 års män, om de ej kunde förutse att om ett par tiotal af år skulle sådana uppfinningar göra sig gällande, som komme att förpassa hela flottans dåvarande materiel till skräpkammaren, äfven om den varit i det fullständigaste skick.
Annu värre var det att det under tiden från 1824—1830 fanns för exercerande af hela den talrika personalen icke en enda skillings anslag, med undantag af tillfälliga bidrag från Konvoy-Kommissariatet.
Medel till exercisen måste derföre skrapas ihop från det redan förut knappa anslaget till flottans underhåll.
Vid 1830 års Riksdag fick flottan ändtligen 45,000 rdrs anslag till exercis, hvilket 1834 höjdes till 67,500 rdr, så att den under åren 1834 —1844, med bidragen från Konvoy-Kommissariatet, årligen hade 135,000 rdr att svänga sig med.
Det är klart att man med dessa obetydliga anslag ej kunde bibringa den talrika personal, som då fanns, en tillfredsställande öfning; hela exercisen inskränkte sig de flesta år till expeditionerna med kadctt-korvetten och skeppsgossebriggen, samt två kanonjollsbataljoner, som under ett par veckor utsändes för att öfva sjöbeväringen. 1 och med 1844 års
Riksdag randades en åtminstone i det afseende lyckligare dag för flottan, att statsanslaget då förhöjdes till 135,000 rdr; 1856 ökades anslaget ytterligare till 360,000 rdr, så att man nu hade 427,500 rdr att röra sig med, hvartill kommo tillfälliga bidrag dels från Handels- och Sjöfarts-fonden, dels från de kreditiv, som beviljades af R.
St:r för bestridande af krigskostnader.
Den öfning, som under dessa år erhölls, var, om än otillräcklig, dock i många afseenden vida bättre än förut.
Ständer höjde statsanslaget till 480,000 rdr, så att med förhöjdt bidrag från Handels- och Sjöfarts-fonden (150,000) flottan nu åtnjuter ett anslag af tillsammans 630,000 rdr, eller nära 50 proc. mera än under föregående statsregleringsperiod.
Med allt erkännande af den skicklighet och insigt, hvarmed sjö-expeditionerna under sista tiden blifvit ordnade, får jag dock påpeka, att detta varit omöjligt utan dessa ökade anslag.
Hvad sammanhang en ökad öfning och de af Hr Adlersparre omtalade vinterseglingarne ega med frågan om flottans delning, Den 11 November f. m. 50 mäktar jag ej inse; enligt Hr Adlersparres resonnement skulle, om flottan delades i två korpser, dess officerare få vara på expeditioner under höstmånaderna, men, om den förblefve odelad, endast sommarmånaderna.
Sammanhanget häri kan jag ej begripa.
Ofningens utsträckning beror hufvudsakligen af anslagens belopp, ej af personalens delning.
Af hvad jag sålunda i korthet anfört, torde hvar och en kunna klarligen inse: l:o att flottans vidmakthållande hufvudsakligen beror af tillräckliga penninge-anslag och dessas kloka användande, ingalunda nödvändigtvis af personalens itudelning; 2:o att man i fråga om materielen mycket väl kan vara af samma eller likartade åsigter med Gr. von Platen och Hr Adlersparre, utan att derföre dela deras åsigt angående personalens itudelning; 3:o att man mycket väl kan både inse och erkänna nödvändigheten af personalens förminskning, utan att derföre vilja medgifva lämpligheten af det qvarvarande antalets fördelning till två olika korpser; samt slutligen 4:o den fullkomliga haltlösheten af de påståenden, medelst hvilka Hr Adlersparre sökt inplanta hos R. o. Ad. samt hos Sveriges folk, att hvar och en, som vågar i något afseende betvifla lämpligheten af hvad Gr. von Platen framställt eller Hr Adlersparre behagar dekretera, är en förtappad varelse, för hvilken intet är angelägnare än fortvarandet af de tvifvelsutan nedslående förhållanden, dem Hr Adlersparre i så bjerta ordalag framhållit, men hvilka i hufvudsaklig mån äro ett arf just från den föregående tid, då sjövapnet var deladt i två korpser.
Den hufvudpunkt, hvarom Gr. von Plåtens resonnement vänder sig, är den, att det föga tillfredsställande tillståndet inom flottan är en följd af en onaturlig yrkes-sammanblandning, men att genom tillämpande af arbetsfördelningens grundsats allt skulle vända sig till det bättre.
Liksom genom ett trollslag skulle man genast få tidsenlig materiel, man skulle få skicklig personal, man skulle få tillräckliga anslag m. m.
Då jag för min del icke är fullt öfvertygad om de stora verkningar, som denna till utseendet så enkla åtgärd skulle medföra, skall jag försöka framlägga de grunder, på hvilka denna min åsigt stödjer sig.
Sjömansyrket har, om något, alltid varit ett mångslöjdande yrke och detta gäller i synnerhet om örlogssjömannen.
Det delar denna egenskap med åtskilliga andra yrken, der man har att göra med elementerna, med en vidlyftig och konstigt sammansatt materiel, för hvars åstadkommande och handhafvande en mängd olika kunskapsgrenar tagas i anspråk, med politiska och ekonomiska förhållanden, om hvilka någon kännedom fordras för att kunna fullgöra de särskilda uppdrag, som understundom lemnäs sjöofficeren.
Till allt detta fordras mångsidiga kunskaper, och vi veta att såväl undervisnings-programmerna vid så väl utländska officersskolor, som det förslag hvilket senaste komité för sjöofficerares bildande uppgjort, å dem uppställa ganska 60 Den 11 November f. m. höga fordringar.
Vidare måste officeren vara sjöman, d. v. s. kunna sköta och manövrera ett fartyg; måste kunna vägleda ett fartyg öfver hafvet, hvartill fordras praktisk bekantskap med ytterligare ett par vetenskapsgrenar, såsom astronomi och hydrografi; vara artillerist, åtminstone så mycket att han förstår begagna fartygets kanoner; ega insigter i ångmachinläran, äfvensom slutligen vara skeppsbyggmästare så till vida, att han kan bedöma ett fartygs egenskaper och sjöduglighet.
Tvifvelsutan blir detta en mångsidig kunskap, och frågan är då, är den en fördel eller en olägenhet?
— Huru man än vill bedöma saken, så måste man dock medgifva att den är en nödvändighet, som icke kunnadt undvikas, och jag vill söka visa att någon förbättring häri ingalunda vunnits genom Gr. von Plåtens förslag.
Skulle man dela flottan efter arbetsfördelningens princip, vore det väl bättre att följa den grundsats, som gjort sig gällande inom flottans nuv:de underofficerskorps, och äfven, såsom jag tror, förut inom ryska flottan, nemi. att fördela vissa officerare till artilleriet, vissa till manövern o. s. v. Men man stöter då genast på ett stort hinder deruti, att fartygschefen måste vara hemma i allt, och när öfning och insigt i allt ej erhålles i de lägre graderna, hvarifrån skulle man då taga denna chef?
— Man har ock varit nödsakad att frångå denna princip.
För öfrigt är det alldeles sjelfklart, att i praxis egnar sig den ene officeren åt en rigtning, den andre åt en annan, och deri ligger icke något ondt, förutsatt att den kunskap, som kallas sjömanskap, finnes bibehållen hos alla.
Skulle åter denna mångsidighet verkligen vara ett ondt, så frågar jag: är den afhjelpt genom Gr. von Plåtens förslag?
Jag skall utveckla skälen härför, men vill blott för rärv:de anmärka, att understundom måste väl de fartyg, som blifvit tilldelade det yttre sjöförsvaret, och deribland äfven monitorerna, blifva nödsakade att uppträda i skärgården.
I och med detsamma, som man medgifver detta, och det måste medgifvas, ramlar hela suppositionen om möjligheten att uppdraga en gränsskillnad mellan de båda korpserna, ty de officerare, som skola föra dessa, enligt förslaget det yttre försvaret nu tilldelade fartyg, måste ju således äfven ega lokalkännedom i skärgården och kunskap om sättet att der föra krig.
I afseende på den andra delen af det blifvande sjöförsvaret, eller skärgårds-artilleriet, så ser jag mig nödsakad förklara, att något mera mångslöjdande yrke, sådant det uti ifrågrde förslag finnes framställdt, ej finnes på jorden.
Skärgårds-artilleristen måste kunna göra garnisonstjenst, vara artillerist och infanterist både på sjön och i land, anlägga försänkningar och stängsellinier, bygga förskansningar, tillverka och utlägga minor, vara pionier, och dessutom ännu något mera, ty gemenskapen är påräknad att begagnas såsom dragare och anspann åt landstigningsartilleriet.
Detta är verkligen att utsträcka anspråken något för långt.
Låt vara att någon gång både soldater och sjömän vid särdeles maktpåliggande tillfällen måst användas till att draga kanoner, Den 11 November f. m. 61 men att vid en ny organisation en trupp påräknats såsom an* spann, det tror jag aldrig hafva förekommit i något civiliseradt samhälle.
Hvarföre icke, i stället för att på de stridande lägga alla dessa byggnads- och tillverknings-arbeten, då de särskilda tekniska korpserna vid flottan under flera år varit föreslagna att omregleras till en gemensam korps, flottans ingeniörkorps, som skulle bestå, dels af skeppsbyggmästare, dels af maskinkarlar, dels af personer, kunniga i att uppföra och förestå de å ett varf nödiga verkstäder, till denna korps, hvars beståndsdelar redan äro olikartade och fordra tekniska insigter i olika rigtning, förlägga ett par ingeniörofficerare, sorn skulle få sig uppdraget att anlägga alla nödiga befästningar och försänkningar i skärgården.
Detta vore val, enligt grundsatsen af arbetets fördelning, mycket rigtigare, än det af Gr. von Platen härutinnan föreslagna. I Gr. von Plåtens förslag, sid. 12, säges att skärgårdsartilleriets befäl skall besitta tillräcklig »yrkesskicklighet» lör att med fartygen kunna gå utomskärs längs kusten.
Hvilken yrkesskicklighet menas och hvarföre användes här ett så sväfvande uttryck?
Jag tviflar på att detta ord verkligen uttrycker hvad som menas, och hemställer, huruvida icke »sjömansskicklighet» bort i stället användas.
Det är möjligt, att ordet tillkommit blott genom ett förbiseende, men jag kan icke neka, att det förefaller mig som om man på detta sätt sökt både för sig sjelf och för andra dölja, att skärgårdsartilleriets officerare dock behöfva verkligt sjömanskap.
Det må vara att man under en färd långs våra kuster ej behöfver kunna observera måndistanser, icke heller, då färden göres på en otacklad ångbåt, behöfver någon öfverdrifven färdighet i exercisen med stänger och märsrår, hvilken för öfrigt under någon tids hamnliggande lätt nog inhemtas; men för att under stormiga höstdagar föra ett fartyg längs kusten från Haparanda till Svinesund erfordras nog en sjömannaskicklighet och ett sjömansomdöme, som ej i hast förvärfvas.
Jag tviflar på att något enda rederi skulle våga anförtro befälet på sitt fartyg under en sådan färd åt en person, så qvalificerad som Gr. von Plåtens skärgårdsofficerare, äfven om detta vore enligt gällande författningar medgifvet.
Det förefaller dessutom högst besynnerligt, att endast befälet skall ega denna »yrkesskicklighet»; man tyckes rent af hafva förbjudit maskinister och manskap vid skärgårdsartilleriet att vara någorlunda hemmastadda på öppna sjön, för att i stället hålla dem i fullkomlig medvetslöshet om hvad ett sådant färdande vill säga.
Antagom nu ett skärgårdsfartyg, fördt af en officer, måhända nyss transporterad från arméen — hvilket ju kan ifrågakomma — och således troligen saknande den »yrkesskicklighet», Gr. von Platen omtalar, samt försedd med en besättning, sådan vi nyss omnämnt den, och att detta angripes af ett fiendtligt dylikt, svagare beväradt, men med sjövandt befäl och manskap.
Jag hemställer huruvida då det icke vore bättre, om »yrkessam - 62 Den 11 November f. ra. manblandningen»J fortfarande bibehållits så pass, att fartyget vore i stånd att någorlunda försvara sig.
Djupgående och grundgående, se der två ord, som mycket ofta förekomma i Gr. von Plåtens förslag.
Det första man då måste fråga sig, är: hvad menas med dessa uttryck?
Någon siffra hade val bort uppgifvas för att antyda hvar grundgåendet upphör och djupgåendet vidtager, eller åtminstone något förhållande angifvits, som karakteriserat dessa två olika slags fartyg och derigenom det inre och det yttre sjöförsvaret.
Då nu så icke skett, har jag icke kunnat draga några slutsatser, beträffande skillnaden mellan djup- och grundgående fartyg.
Om man också icke kunnat af Gr. von Platen fordra, att han vid sista Riksdagen, då han nyss tillträdt sitt vigtiga embete, skulle fullständigt redogöra för alla hithörande omständigheter, så hade jag dock väntat mig att nu, efter tre års för lopp, få höra fullständigare uttryckt denna princip, som nu, sådan den är angifven i dessa ord, är, för mig åtminstone, alldeles formlös.
Då jag sålunda icke a priori kunnat vinna någon kännedom om densamma, har jag sökt på analytisk väg, a posteriori, leta mig fram, men äfven detta har misslyckats.
Om man icke vore fullt öfvertygad om den karakterens redbarhet och hedersamhet, som alltid utmärkt Gr. von Platen, skulle man sannerligen känna sig frestad tro, att ordandet om grundsatser endast vore en mantel, hvarunder man velat dölja frånvaron af dylika.
Jag vill försöka lemna en annan förklaring häröfver.
Gr. von Platen har antagit att de anförda orden inneburo en grundsats, men hvarje gång denna skolat bestämdt formuleras, har den flyktat undan, likasom en dimma.
Jag skall nu söka redogöra för den method jag, om än fruktlöst, användt för att komma till något resultat.
Djupgående och grundgående trodde jag skulle bestämmas efter något visst farvatten, så att de fartyg, som der kunde gå fram, borde tillhöra det inre sjöförsvaret.
Jag tänkte först på Stockholms skärgård såsom bestämmande faktor, men då äfven ganska stora fartyg kunna, om än med mer eller mindre beqvämlighet, komma upp på Stockholms ström, passade den ej.
Jag försökte derefter Kalmar sund, genom hvilket man kommer med 14—15 fots fartyg, och Ostergötlands skärgård, hvars inskärsled har djup för 12 fots; men då enligt dessa grunder både monitorerna och kanon-ångsluparne skulle förts till det grundgående försvaret, fann jag att grunden ej var den rätta.