Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna blick ur ögonvrån och denna föraktfulla dragning i mungipan voro någonting i sitt slag oefterhärmligt.
Jag önskar, att jag varit målare och kunnat fasthålla det i en liten aqvarell.
Här ha vi redan byns utpost, jernvägsstationen.
Och der, vid hotellets trappa, sysslande vid en vagn, står en figur i fladdrande linnerock och med flatkullig mössa.
Det är hotellportieren i sina morgonbestyr – samma typ öfver hela verlden! – tecknet att vi åter befinna oss inom civilisationens råmärken.
Tack för sällskapet, och så farväl!
Små taflor.
Paris 1887.
Gifva?
Ett underligt ord!
Hvem gifver något?...
Jag känner en fru, som öfverhopar mig med vänlighet och som bjuder mig till uppdukade läckerheter för att få ge sin galla öfver det manliga slägtet en smula luft.
Hon gör mig en ära.
Damen med det fina, franska namnet och de många relationerna har sökt upp den obemärkta arbetsmyran.
Hon bjuder och jag bjuder aldrig igen.
Hon tror att hon ger mig något.
Hon har varit här i dag, dragit ned allt, som jag håller af, talat om råa historier i hyfsadt språk, insinuerat de vidrigaste ting om våra bekanta, plågat mig, gifvit mig äckel och leda...
Och så gick hon, efter att ha utöst sig i älskvärdheter om min egen person, – älskvärdheter som jag icke duperades af.
Men det ansåg hon var att gifva, och hon skulle kalla mig otacksam, om hon visste, att jag icke tyckte det samma.
När hon gick kändes rummet qväft efter all den bitterhet, kärlekslöshet och misstänksamhet, som strömmat ut från dessa vissnade, ärbara qvinnoläppar.
Och det var mig som om solen förmörkats och en tyngd lagt sig öfver mitt bröst.
Det var som om all oskyldig glädje vore död, det var som om hvarje tillgifvenhetens band mist sin kraft, det var som om allt hvad man egt af inre rikedom förvandlats från lödigt guld till tomma mullen.
Det var en känsla af – icke allenast armod – utan af snuskig fattigdom.
Min själ måste två sig ren.
Det lådde smuts vid den, – smuts, smuts!
Jag ville ut.
Tunga voro mina tankar, der jag ensam vandrade genom den främmande staden.
Menniskovimlet trissade sig fram, alltjemt fram emot mig, i en bred jemn ström.
Och till detta det oupphörliga accompagnementet af traskande fötter.
Man har samma slags sällskap af det som af vägguret i sitt rum: det säger en att tiden icke står stilla, det manar på en att skynda; det talar om Iif, men det stör en icke.
Det var så tomt i mitt hjerta, der jag banade mig väg genom myllret på den breda trottoaren...
Förställning och falskhet, och halfhet och afvoghet,... är lifvet värdt något på sådana vilkor?
Jag hade gått långt.
Jag hade kommit in i en stor folktom park uppe på en kulle.
Det ledde en liten bakväg ditin.
Den vägen hade jag aldrig kommit.
Här fans icke en menniska.
Och jag stod på höjden och såg ut öfver staden.
Den låg der under en klarblå vårhimmel, insvept i det lätta, gråaktiga flor, som stora städer kokettera med.
Och från höjden syntes staden större, mycket större än jag skulle ha trott.
Jag kände mig friare till mods.
De små ondskefulla menniskorna der nere ville jag icke veta om.
Ensam ville jag gå.
Icke geting sjelf, var jag icke skapad att bygga bland getingar, – mura in mig bland de andra och smeta hop honungskakan med smuts.
Ensamheten är sund.
Äfven ensamheten ger lycka – den stora, kalla lyckan, som är lik en vind från hafvet; den ger styrka.
Och så gick jag vidare, sträfvande uppför backen med den stora ingångsgrinden.
Sunda, enkla naturlighet!
Hvardagslif!
Det blef mig så varmt om hjertat, det töade i mitt sinne, det föll sol öfver tunga tankar.
Vaktkarlens sten-nisch med sin trästol och sitt lilla bord stod tom.
Vaktkarlen sjelf stod på backen, öfverstrålad af vårsolen, – stod på sandgången med breda, klumpiga fötter, – han stod der i sin tjocka, otympliga kapprock; en gammal man med grofva fattigmansdrag och enfaldens säfliga tröghet.
Han stod med en tre års flicka på sina armar.
Ett främmande barn!
Hans sträfva händer med sina oformliga fingrar höllo omsorgsfullt kläderna omkring den lilla, hans ögon sågo ned på det af tårar grimmiga ansigtet, och han var så allvarlig, så ömsint.
»Hon har fallit... stackars liten!...
Hon har fallit...»
Hvilka tonfall denna röst kunde ha!
Gamle man, som dricker öl och tuggar tobak; enfaldige gamle man i din förstockade okunnighet, – hur jag höll af dig!
Han såg mig icke.
Skulle han ha sinne för annat än dessa krampaktiga snyftningar!
Han hade icke gifvit mig en blick – ännu mindre ett ord; och han hade gjort mig så rik.
Nej, ännu är icke allt slut!
Ännu är lifvet icke fattigt och sollöst och förmörkadt.
Det blef så varmt i mitt hjerta.
Det var som om det varit stelnadt och nu började röra sig på nytt.
Han hade gifvit – den gamle mannen – hade gifvit i enfald, varit sig sjelf, följt sin natur – vågat vara god.
Han är modigare än vi.
Lund 1886.
Jag gick igenom en af stadens promenader.
Jag skulle besörja en del ärenden.
Jag kände en lifaktig företagsamhet och jag gick raskt.
Vid en svängning af en allé kom jag midt emot en gammal man, som vandrade framåt, stödd på sin betjents arm.
Han var så förfärande, gubben, i sin själlösa ålderdom, att hela min varelse isades af fasa.
Sådan kan en intelligent menniska bli! – det var den tanke som slog mig, slog mig med en förnimmelse af den största tänkbara skam och nesa.
Menniskorna borde dö innan de bli sådana; en sådan varelse är ju endast ett ätande lik – en maskin till gagnlöst förtärande af det som skulle ge näring åt lif och tillväxt.
För en vampyr skulle jag ha känt just denna stelslagna vedervilja.
Det var visst en f. d. professor.
En rik man, en lärd man.
En förtorkad gammal bokmal...
Han har varit ung, kanske stormande ung; men han har aldrig hållit af någon.
Om han haft familj har han varit elak emot den – och nu får han nöja sig med en legd betjent, som med en kall föraktfull min går och släpar på honom.
Det ligger något i denne betjents ögon, som om han blifvit elak af att vara i närheten af detta gamla plågoris.
Och gubben!
Han har visst varit stor och stark en gång, ty hans axlar äro breda och de handskklädda händerna stora.
Men nu är han sammantryckt – icke benigt krokig, utan som om alla partiklarne i hans kropp blifvit tunga och nu tryckte hvarandra ned – en massa, som till följd af tyngdlagen sjunker i höjd och vidgas i bredd.
Hans fötter äro stora, tunga och platta.
Men allt annat är ett intet emot ansigtet: ett slätrakadt, pergamentshvitt ansigte under en fin, blank cylinderhatt.
De själlösa ögonen se ingenting, i de grofva dragen fins bara djuret qvar.
Det är icke skrynkligt och veckigt, detta ansigte, själsstrider och lidanden ha icke gräft i det med sin grafstickel, det berättar icke om vexlande menniskoöden, upplefda under jagande stämningar.
Här har humorn och satiren icke drifvit sitt spel som kastande vindar, här har godheten aldrig brutit fram som växtgifvande värme, här har ingen hjertats sorg fått skölja undan småsinnet.
Sig sjelf nog, det är nyckeln till denna lifshistoria, som ingen historia har.
Bokvetande och mat, socialt anseende och beqvämlighet, se der allt!
Inga slitningar – bara djurets motvilja för att dö.
Han kan bli gammal som Ane, och Ane måste ha sett sådan ut, när han låg och »diade ur horn» och lät offra sina söner.
Men det värsta är munnen; jag har aldrig sett ett sådant gap, hvarken på djur eller på en menniska.
Den hängde vidöppen som en förslappad nattsäck, visande hans torra, svarta inre.
Det var en mun så stor och så tandlös att man ovilkorligen kom att tänka på Jonas och hvalfisken.
Det var en port för allting att köra in i, – och att så tillslutas, när man minst väntade det, med stora sugande käkar, roflystna i all sin slapphet.
Jag skall aldrig glömma den gubben!
Jag hade mött egoismen!
Köpenhamn, febr. 1888.
Sol öfver gator och gränder?
Och inte en molntapp på himlen, som spänner sig ljusblå öfver husens tak, sedda i morgonbelysning.
Hem till frukost?
Hvem kan nu gå hem och sätta sig i en instängd matsal.
Nej, ut att drifva tills magen skriker, ut att drifva med händerna i paletåns fickor, bekymmerslöst, som blott en främling bland främmande menniskor kan.
Lika godt hvart!
Bort från de fashionabla qvarteren in i den stadsdel, som är en verld för sig – de fattiges, småfolkets stadsdel.
Bara man viker om hörnet från den stora stråkvägen, slår skilnaden en till mötes.
Blott vika om ett hörn och borta äro de eleganta butikerna med sina stora spegelfönster, den myllrande mängden af brådskande vandrare i vårdade kläder, och borta spårvagnens rassel och klingande bjellror.
Man möter väl också på bättre gator dessa malätna figurer, naggade af nöden, stämplade af bristen, i frändskap med brottet och skojeriet; men der sticka de sig undan bland de andra, der hasta de framåt som om de ingen rätt hade att exponera sina trasor, der krympa de sig under polismannens blick och tyckas smalna till skuggor, som tyst glida fram mellan verkliga menniskor – folk, bättre folk.
Här deremot äro de hemma hos sig och det syns både på gång och hållning.
Slusken med fransar kring byxorna och hål på armbågen rätar upp sig och går så käckt som enhvar; syhästen i sin slitna kappa – för snäf att kunna räcka åt en tournyr – är här välklädd bland de andra, och barnen – barnen ha en fristad på gatan, der de äldres bannor inte kunna nå dem.
Se på den lilla der, som åker kana på rännstenen!
Fötterna i ett par listskor, som tillhört en vuxen, hälarne nerkippade och listerna dragna ut i trasor.
Mol ensam, med orubbligt allvar fortsätter hon sina öfningar, och det är mer än ett konststycke att hon inte ramlar omkull och slår trubbnosen flat emot isen – den smutsiga isen på en uppsväld rännsten.
Men den lilla sportsmenniskan har roligt, så roligt att hon af bara intresse inte har tid att le utan ser helt allvarsam ut.
Vintertoiletten fullbordas af en tunn schal att frysa ihjel i, en schal till en urblekt och kutryggig gammal gumma, en schal så lång, att dess spetsiga flikar med sina halfslitna fransar dingla ned på skorna.
Hon håller den omkring sig lika skickligt som hon manövrerar pråmarne på sina fötter.
Kronan på det hela är en svart bahytt, knuten under hakan, stor så att den hvarje ögonblick vill glida tillbaka på nacken; men den kommer rätt af sig sjelf bara hon skjuter hufvudet ner mellan skuldrorna och gnider nacken några tag.
Sättet är både praktiskt och beqvämt.
Inne i den fladdrande schalen röra sig de smala, svarta benen på ett putslustigt sätt; men inte ens i den trupp pojkar som klampande kommer förbi, tänker någon på att göra narr åt utstyrseln, så litet ovanlig är den – – –
Ett pariserminne.
– Jo, det var den 31 maj 1887.
En härlig dag!
Boulevardernas träd stodo gröna och en hvitblå, molnfri himmel hvälfde sig öfver Paris, medan vi gladt språkande troppade af till bangården för att bege oss ut till Versailles.
Sällskapet var litet, men valdt: en svensk konstkritiker i kjolar – kokett vårtoalett – en norsk violinist i solskenshumör, en ung svensk-fransk affärsman med en korg körsbär – och en skrifvande dam vid namn Signe K.
Vi hade icke velat resa en söndag, framför allt icke den söndagen då de berömda vattenkonsterna spela och då allt hvad Paris har af småborgare beger sig dit ut.
Vi hade valt en vanlig arbetsdag.
Det var icke öfverfullt af passagerare på tåget och vi fingo för oss ensamma en af de små låga jernvägskupéerna.
Vi kunde efter behag njuta af ömsesidigt angenämt sällskap och af körsbärskorgens innehåll.
För min del var jag måttligt både körsbärshungrig och sällskaplig; men dess mer tog jag för mig af den vackra utsigten från waggonfönstret – vackrare och vackrare ju längre vi kommo bort från Paris.
Jag hade kommit till
Frankrike innan det ännu fans ett blad på träden, medan allt ännu bar pregeln af vinterns ödslighet.
Sedan dess hade jag icke varit utom staden – och under denna min cerneringstid hade det blifvit vår.
Aldrig hade jag kunnat göra mig en föreställning om, att den stora verldsstadens omgifningar sågo så landtligt idylliska ut!
Kullar och höjder täckta med grönt i alla nyanser; villor och små byar inbäddade i grönskan; under oss sluttningar och terrasser, allt i snårfyld, yppig växtlighet; vilda rosor i blom vid stationerna och murgrön öfver allt – murgrön uppåt väggar, murgrön öfver plank, murgrön i refvor från gamla murar, och längst der borta i blågrått flor, med tinnar och spiror, den vackra synderskan, verldens stora, bedårande Paris.
Jag afvisade körsbären med en drottninglik åtbörd.
Äta körsbär kunde man göra i Skåne, men detta skulle jag kanske aldrig mer få se...
Vi kommo fram.
Att gå och bliga på ett historiskt slott, på gamla möbler i siden med blekta namnskiffer, kan ju vara intressant nog; men när det genom alla dessa historiska fönster glittrar in en strålande vårdag, medan der utanför sträcker sig en park, som tyckes tillhöra ett förtrolladt slott: folktom, vid, med ett intryck af oändlighet – förtonande sig längst bort i en rad af popplar, hvilkas konturer teckna sig mot himlen i spetsiga silhouetter... då stannar man icke länge der inne, då måste man ut.
Vi andades lätt, som efter en uppfyld pligt, när vi hörde den första terrassens sand knastra under våra skosulor.
Och vi vandrade genom raka, hundraåriga alléer, förbi långa rader af bildstoder, hvilkas marmor vittrade och hvilkas drag tatuerats af mossa och strömmande regn; vandrade i strålande solsken och genom skuggrika parker hän till Trianon, och vidare och vidare ännu... tills den samvetsgrannaste af oss stannade och sade:
»Fransmannen!
Monsieur M....!»
Ja, honom hade vi glömt.
Han hade visst redan suttit och väntat oss en timme i S:t Cloud, der vi stämt möte och der den inbitne parisaren naturligtvis inte kände en själ.
Ville vi hinna med nästa tåg, voro minuterna dyra.
Vi togo således till fötter.
Vid parkens gallerport höllo droskor.
Man ropade oss an, nickade, vinkade.
Fyra francs till stationen.
Nej, vi hade goda ben, vi kunde gerna trafva.
Och sprungo gjorde vi, sista biten med klockan i hand.
Svetten lackade af oss, men vi voro beslutne att uppbjuda all vår kraft för att undanhålla droskegarne dessa fyra francs.
Hela vägen mötte vi deras långsamt framrullande fiacrar och från alla ropades det: fyra francs till stationen... fyra francs för de sista tio minuterna!
Nej tack, blodsugare!
Och vi trafvade så att vi höllo på att störta; och vårt eget skratt var nära att qväfva oss.
Det sista odjuret lät sin häst dansa och ropade; fyra francs, annars komma ni för sent!
Men vi svarade honom med en skrattsalva, i hvilken han sjelf fann för godt att instämma.
Och fram kommo vi, precist så dags att vi kunde kasta oss in i en kupé; och innan vi ens hunnit pusta ut och tala ett ordentligt ord, voro vi framme i S:t Cloud.
Här gälde det att krafla sig genom steniga, hackiga småstadsgator.
Hvar skulle vi träffa vår vän parisaren?
Jo, han var tillsagd att fråga efter oss hos affärsmannens unga fru – men tillika varnad för dennes svärmor, som var tyska och följaktligen närde ett dödligt fransmannahat.
Långt borta vid slutet af en gata varseblefvo vi en elegant herre i skinande cylinderhatt, sittande ödmjuk och trist på en trappsten.
Ett vildt indiantjut: det är han!
Frågorna haglade omkring honom.
Han berättade, att han varit inne i huset, der en äldre dam svarat att frun gått ut.
Det var den fruktade svärmodern.
Men han hade afväpnat henne genom att ge sig ut för en landsflyktig polack, och till och med blifvit persvaderad att tillbringa sin väntetid inomhus.
Han hade emellertid föredragit trappan och fria luften.
Sedan vår S:t Cloud-värd, affärsmannen, fått reda på sin vackra fru och vi samtlige tagit den gamla slottsparken med de konstgjorda kaskaderna i betraktande, beslöts det att vi alla sex i den vackra vårqvällen skulle resa till Bas-Meudon för att äta middag.
Och så hamnade vi, efter ännu en kort färd, i ett litet utvärdshus på Seinens strand.
Alla rum voro öfverfylda, men vi anvisades en stor altan eller ett slags terrass, stödd af ett gammalt träd och nästan hängande ut öfver floden.
Och all denna härlighet: denna halfmurknade plankyta, trädet som med sina grenar hängde alldeles ned öfver våra hufvuden, det klumpiga bröstvärnet – allt för oss ensamma!
Och denna utsigt i den skymmande vårqvällen!
En hvit, ren duk var det första som kom på bordet; maten lät deremot vänta på sig.
Chablis och landtvin fans det, ål fiskades upp ur en fisksump och det under våra egna ögon, till allmän förtjusning; smör och sallad anskaffades i öfverflöd, brödstänger på 2 à 3 alnars längd buros in – men först efter åtskilligt parlamenterande lyckades vi också utverka kotlett och ost.
Dermed var också det allra högsta möjliga i matväg uppnådt.
Men hvad behöfdes det väl mer till en festmåltid i denna förtjusande vrå af verlden!
Norrmannen var redan svärmisk.
Der, på andra stranden, hade han första gången sagt du till sin flicka!
Han var tjugu två år gammal, den lycklige!
Vi talade det brokigaste tungomål i verlden – och förstodo hvarandra briljant.
Men med den babyloniska förbistringen till utgångspunkt hittade vi till sist på att utreda, hur många nationaliteter vi sex egentligen representerade.
Signe K. befans vara den mest renblodiga; med de andre var det kinkigare: fransmannen hade en norsk mor, svensken var född i England, uppfostrad i Sverige och bosatt i Frankrike; hans hustru dotter af en tysk mor och en polsk far.
Och norrmannen?
»Ja, jag är egentligen inte född i något land.»
»Hvad för något?»
»Jag är född på ett skepp ute på hafvet; och jag glömde i förskräckelsen att titta efter, hvilket land som var närmast, när jag kom till verlden.»
»Nå, skål för kosmopoliten!»
Och så blef det tid att resa hem.
Den lilla ångaren stampade fram på Seinen, mörkret sjönk allt djupare, på stranden tände sig ljus efter ljus.
Då och då sågs en bro hvälfva sig mot den ljusa aftonhimlen, man ångade in under den väldiga stenmassan och kom fram igen till nya scenerier.
Allt flera stjernor blinkade fram på stranden, ju närmare vi kommo Paris; till sist glänste de rad vid rad, glittrande omkring och emellan hvarandra som briljanter i ett ofantligt smycke på mörkblå sammetsbotten.
Vägen hemåt gick genom Avenue de l’Opera.
Men hvilket menniskovimmel!
Det var icke endast de breda trottoarerna, som voro fulla af packade fotgängare – det var mer än det vanliga.
Och så hörde vi rop.
Här måste vara något på färde.
Två och två, tryckta tätt till hopa, banade vi oss väg genom trängseln.
Vi visste, att det var stor militärfest på operan och i fonden sågo vi den kolossala byggnaden, dekorerad med lampor och elektriska solar – ett blåaktigt, sagolikt sken, som tycktes sväfva i tomma luften.
Blanka rustningar och sköldar, återkastande ljuset liksom från underliga, fantastiska trollspeglar.
Men det kunde icke vara festen, som sammankallat hela denna menniskomassa.
Vi behöfde emellertid icke fråga.
Vive Boulanger! hördes det.
Först enstaka rop, sedan i korus efter melodien eller rättare takten till den bekanta refrängen »Les lampions» eller »Aux lampions», hvilken pariserpöbeln alltid är färdig att stämma i med.
Det var således en demonstration emot den nye krigsministern och för revanche-generalen.
Vi trängde fortfarande framåt i folkmassan och stannade först der den breda passagen var spärrad af militär – stannade både af nödtvång och böjelse, ty vi kunde icke komma längre, och vi voro nyfikna på hvad som skulle hända.
Derför slöto vi oss tillsammans i trängseln och delade broderligt knuffarne med hvarandra.
Midt på gatan höll en lång rad af droskor; det var operafestens gäster som fot för fot och med snäckans långsamhet sökte nå fram till sitt mål.
Alla andra togo naturligtvis en omväg genom smågatorna, hellre än att ge sig in i denna förfärliga trängsel.
Massan hade fått lör sig, att Boulanger skulle passera här.
Man ville se honom och man skulle se honom.
Derför anhölls hvarenda droska och först sedan ett par af dessa pariservagabonder genom att titta in i vagnen öfvertygat sig om, att generalen icke fans der, tilläts den att passera vidare.
Vi hade vår plats alldeles midt för detta visitationsställe; vi hade således tillfälle till observationer.
Nästan i hvarje vagn fans der ett par balklädda damer med sina kavaljerer; och i mer än en af dem fick man se skymten af en »blutjung» tärna, blek och förfärad inför de forskande blickarne från de mer eller mindre tilldragande fysionomier, som utmärkte »kontrollörerna»...
Och under allt detta ljöd till klackars ackompagnement och hängningsvisans melodi:
Vive Boulanger! – vive Boulanger! – vive Boulanger! i enformig rytm.
Intressant och egendomligt är det att med egna ögon och öron iakttaga ett sådant gatutumult, der tusentals menniskor äro på benen och der det är fullkomligt oberäkneligt hvad som kan inträffa.
Med temligen korta mellanrum marscherade truppafdelningar upp emot operan; der måste till sist ha varit samlad en ganska ansenlig styrka.
Då och då försökte en officer att tala till folkmassan för att få den att skingra sig.
Men fåfängt.
Trängseln och ropen fortforo.
Ända från operan till Théâtre française var der en enda kompakt menniskohop, med den smala tråden af vagnar långsamt dragen derigenom.
Lustigt var att se på kuskarne – Paris’ verldsbekanta, munviga droskkuskar, annars vana att köra fram i sträckande traf.
De fleste af dem hade alldeles förlorat både fattning och målföre.
En efter en kommo de knekande framåt, hållande piskan med en egen, besvärad tafatthet och krokryggigt sammanknipna på kuskbockarne, som kunde det i nästa ögonblick hagla ned hugg och slag.
Ur en af vagnarne sträckte sig en amerikan eller engelsman, skrikande och gestikulerande åt kusken och åt mängden, utan annan påföljd än att hans nödtvungna Eriksgata helsades med skrattsalvor utefter hela linien.
Det var just något för gaminerna!
Så kom der en fiacre.
Kusken rödnäst och jovialisk som en äkta droskkusk egnar och anstår.
Vagnen undersöktes i vanlig ordning.
Ingenting annat än två hvitklädda flickor och en duenna på framsätet.
Men menniskomassan hade slutit sig samman och hästen kunde icke komma fram.
Då samlade kusken tömmar och piska i ena handen, sträckte den andra i vädret med en äkta fransk åtbörd, höjde sig på kuskbocken och ropade:
Vive Boulanger!
Det var blott ett enda kraftigt rop, men det gjorde verkan.
Det blef ett oändligt jubel, hattar svängdes och ropet återskallade.
Som i triumf åkte kusken fram mellan packade led, hvilka hela vägen gåfvo plats.
Och hela tiden såg man hans uppräckta hand, liksom talande till folket; och Vive Boulanger! ljöd det med sådan öfvertygelse, som hade man i denne rödnäste kusk funnit en ställföreträdare för den elegante revanche-generalen, hvilken aldrig kom.
Vår fransman skrattade: »Den karlen kände sitt folk!» sade han.
»Väck våra parisares entusiasm med en småsak, och ni kan få dem till allt hvad ni vill!»
Ja, kusken hade synbarligen varit situationens man!...
Kavalleri! ropades det nu nedåt gatan.
Och der kommo soldaterna, på hästar som dansade derför att de måste gå i skridt och klämma sig fram genom denna liksom kittlande myrstack.
»Ä’ ni tokiga!» ropade en bagargesäll.
»De ha fått skarpa patroner!»
Det blef ett ögonblicks häpen tystnad.
Men ett par gaminer upphäfde ett Vive la garde! och häpenheten var förbi.
Man undrade blott, hvad trupperna skulle taga sig för.
Hästgardisterna rasslade framåt och framåt och framåt, led vid led; det var som om de aldrig skulle taga slut.
Hvad skulle det nu bli af?
Ingen var sinnad att gå hem.
Trängseln blef ännu rörligare än förut.
Der kommo fyra kavallerister slutna till samman, två och två.
En vändning så att två och två hästar komma att stå i rad, tvärs öfver gatan.
Nu börjar det!...
Skratt och knuffar, klampande trätofflor och afbrutna Vive Bou...
Ryttarne sopa gatan, sopa den bokstafligen.
Hästarne tvingas att gå på sidan, trängande folkmassan tillbaka – icke en får slippa igenom.
Djuren flämta af ansträngning, men framåt går det och nya rycka fram med friska krafter.
Det är en vacker manöver!
Inga våldsamheter, inga hotelser – endast skratt och munterhet.
Knuffar tagas och gifvas med en otrolig godmodighet – och gatan sopas, sopas allt jemt af nya krafter.
Midt för oss hålla fyra ryttare, som blifvit aflösta.
Jag ser på den bruna hästen: drypande af svett i mörka strimmor och stora fläckar.
Hans sidor arbeta, han flämtar som en blåsbälg.
Och ryttaren böjer sig fram och klappar den våta halsen; och han sträcker fram något i sin öppna hand och talar vänliga ord till hästen, som vänder sitt hufvud och griper sockerbiten med sina läppar.
En riktigt vacker liten genretafla!
Vackra djur!