Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inalles åtnjöt den sedan så ryktbare tidningsmannen endast tre månader under hela sitt lif regelbunden skolundervisning.Vid sjutton års ålder beslöt ynglingen att pröfva sina krafter på egen skuta.
Med 27 dollars i fickan och följd af sina föräldrars välsignelse# gaf han sig ut i verlden.
Visserligen var hans uppfostran i mycket försummad, hans vetande ganska begränsadt, men han hade hvad bättre är: ett skarpt förstånd, en okuflig ihärdighet och en stark vilja.
Efter 18 månaders arbete vid kasten i Newyork öfverfölls han af en längtan att draga vester-ut — att skåda de underbara nejder, som då hägrade i ett slags trollskt skimmer för de östra staternas bebyg-gare, och mot hvilka hvaije ärelysten och dådkraftig amerikanare om möjligt styrde kosan.
På våren 1838 anlände Storey med en sparad summa af 250 dollars till den lilla staden South Bend i Indiana.
M /
Afven här egnade han sig åt tidningsarbete, först vid kasten, sedan såsom annons- och notis-samlare, slutligen i egenskap af redaktör.
Han gick igenom graderna utan fusk.
Allvarsam, tystlåten och ordentlig ända till pedanteri, utvecklade han en nära nog otrolig arbetsförmåga och sträfvade hårdnackadt mot sitt mål: att varda en man bland män.
Sina göromål skötte han förträffligt och vardt så småningom känd i vida kretsar såsom en dugande, pålitlig man — en karakter.
President Polk utnämnde - honom år 1848 till postmästare i Jackson, Michigan, der han året förut trädt i äktenskap med miss Maria Isham, ett fruntimmer med rik begåf-ning i många riktningar.
De hade ett barn till samman, då döden plötsligen ryckte bort den unga modern.
Detta slag drabbade hårdt den unge Storey.
Han, som förut lefvat endast för sitt hem och sitt arbete, kastade sig nu hufvudstupa in i de religiösa » väckelsernas » hvirfvel.
Hvad var mera naturligt, än att han vardt » omvänd »?
Såsom ledamot af kongregationalistemas kyrkosamfund egnade han sig en längre tid åt allsköns bot- och andakts-öfningar.
Men då en vacker dagförsamlingens äldste ville förmena honom — som jemte sin tidning skötte ett apotek — att sälja spritvaror till och med för medicinska och tekniska ändamål, då bragtes Storey ’ s annars så kyliga blod till kokpunkten: i vredesmod trädde han ut ur församlingen och lät sedan, så länge han lefde, icke binda sig vid något religiöst samfund.
Imellertid hade hans politiska inflytande vuxit långsamt, men säkert.
Vänner hade han inga, men äfven de af hans ovänner, som hatade och fruktade honom, erkände hans praktiska kommunalsinne, hans kraft, hans omutlighet och hans mod.
Det samhälles väl, hvari han lefde och hade sin varelse, stod honom alltid främst för ögonen, utan att han dervid försummade sin egen.
Ar 1853 vardt han genom köp egare af half-parten i staten Michigan ’ s ledande demokratiska tidning, » Detroit Free Press », som under hans befäl snart svingade sig upp till en ganska ansvarsfull och framskjuten ställning inom det demokratiska statspartiets läger.
Efter att en gång ha fått fast fot i » The Press », kom han snart i besittning äfven af den andra halfparten.
Frukten af åtta års ihärdigt arbete hade icke allenast satt honom i stånd att till sista centen betala tidningen, utan lemnade honom äfven ett litet öfverskott af vid pass
30,000 dollars *.
Hans ställning var betryggad.
Denna framgång var icke en följd af något slags lyckträff; den grundade sig helt enkelt på allvarligt, redbart arbete och sunda beräkningar.
Sällan har väl en man arbetat så hårdt som Storey under dessa åtta år.
Nästan hela tiden skötte han ensam det egentliga redaktionsarbetet.
Endast de båda sista åren unnade han sig lyxen af en medredaktör.
Hvarje förmiddag, utan undantag, var han den förste på platsen och han lemnade den aldrig förr än nästa morgon, då formame voro
4 Öfver 100,000 kronor.uppgjorda, och färdiga att gå i press.
För honom var det ingenting ovanligt att klockan 4 på morgonen lägga sig ned på sitt skrifbord, hvila der och klockan 8 — fyrét timmar senare — ställa sig i selen igen för att draga dagens bördor.
Slik sträfvan förtjente framgång — och den uteblef ej heller.
Storey lyfte » Detroit Free Press * ur glömskans djup och gjorde den till den mäktigaste demokratiska tidning i vestem.
Och sig sjelf höjde han samtidigt från hvad man kunnat jemförelsevis kalla fattigdom, till en i många hänseenden angenäm och oberoende .ställning.
Ar 1861 ansåg han sig ha utvecklat » The Press » så
vidt en landsortstidning kunde utvecklas under då her-skande förhållanden i Norra Amerika.
Liksom macedo-niem suckade han efter nya verldar att eröfra.
Han kände inom sig behofvet och kraften att bryta en lysande bana och verka inom mera vidsträckta områden.
» Läderlappen » hade, bildligen taladt, förvandlats till en öm, som ville och måste pröfva sina vingar.
Länge vägde valet mellan Chicago och Cincinnati.
Men Storey ’ s skarpsinne svek honom ej.
Han slog sig ned i Chicago.
I Chicago var det som Storey ’ s lifsgeming tog sin böljan.
Hans verksamhet i Jackson och Detroit innebar hufvudsakligen ett slags förberedande studier.
Der till-bragte han sin lärotid.
Hans kraftyttringar derunder, såsom politiker, tjensteman, apotekare och tidningsman-naämne, äro att betrakta endast såsom ett slags intressanta experiment, afsedda att samla hans kraft och stärka hans nerver för det varda \ ide jättearbetet i Chicago.
Här fans ett täflingsfält, öppet för alla; hit riktades ocksålandets bästa krafter magnetiskt såsom mot en gemensam brännpunkt.
% Det var icke mycket bevändt med den tidens amerikanska tidningar.
Om man undantager Newyork, her-skade nästan öfverallt saxen och klisterborsten såsom — hufvudredaktörer.
Språkrör för de olika partien funnos nog, men icke tidningar — d. v. s., hvad man den dag, som är i dag, menar med tidningar.
Den beskedliga allmänheten egde icke så stora anspråk som nu.
Visst hade man en smula hum om den elektriska telegrafen, men rörande dess underbara kraft och mångsidiga brukbarhet sväfvade de fleste i en lycklig okunnighet.
Ordet specials (till en särskild tidning stälda och af henne bekostade telegram), med dess djupa betydelse för samhällslifvet, förekom icke i tidningsverldens ordbok, i fall man undantager ett eller två ledande dagblad vid atlanterkusten.
Visserligen fans ett slags ryggradslös organisation, kallad The Associated Press, hvilken, för t. ex. Chicago, då och då samlade några fakta eller rykten samt mot kontant erkänsla lät de s. k. tidningarna få del af dem, men detta retade endast allmänhetens lystnad efter nyheter utan att tillfredsställa honom.
Nyhets-redaktören spelade på den tiden en makt-påliggande roll vid hvaije tidning.
Det var han, som i ordets egentliga bemärkelse » red för rusthållet », åtminstone i Chicago, der man ofta såg honom på sin lilla pony knoga genom de hardt när bottenlösa gatorna, sökande hvem och hvad han uppsluka månde i nyhetsväg.
Hans idoghet var det utgifvaren mest litade på; hans omdOme skattades högst af allas; ham åliggande var det att förse sin egen tidning med utklipp ur andra; och honom föll äran till, när den förra så tidigt som möjligt hvaije morgon presenterade allmänheten det bästa uppkoket på hvad tidningarna i öfriga delar af För.
Staterna haft att meddela — åtta eller ijorton dagar förut.De allra färskaste nyheterna hemtades naturligtvis ur newyork-bladen, framför allt ur Herald.
Den kom på qvällen, och nästa morgon var, såsom man lätt kan förstå, i Chicago den tidning mest eftersökt, som undfägnade allmänheten med den fullständigaste sammanfattningen af Herald ’ s innehåll.
På den tiden såldes i alla fall nästan uteslutande newyork-tidningar i Chicago.
Det var först när Wilbur F. Storey kom dit, som man litet hvar böljade fråga sig, om icke en stad sådan som Chicago borde kunna sjelf förse sig med nyheter: man fann det nästan förödmjukande att i detta stycke vara beroende af Newyork, som ju låg öfver 1,000 mil österut.
Hvar äro nu de berg af Newyork-tidningar, som då dagligen staplades upp i Chicago?
Rollerna ha blifvit ombytta.
Nu ser man flera chicago-tidningar i Newyork än tvärt om.
Nyhetsredaktören — äfven ' klipparen ’ kallad — betraktas icke längre såsom den högvigtigaste personagen i redaktionsrummen: visserligen klipper och klistrar han ' fortfarande, men det är icke längre nyheternay som taga den nyttiga saxen och dito borsten i anspråk.
Allt, som är af vigt och intresse, allt, som kan kittla allmänheten behagligt eller obehagligt, allt, som eger betydelse, om också endast för ögonblicket — allt är slungadt på papperet af den elektriska gnistan, sik-tadt, sålladt och ordnadt, allt är » färdigt att serveras varmt », såsom kokerskorna säga, timmar eller dagar innan den tungrodda posten hinner leverera » klipparen » hans bytestidningar.
Nu behöfver man endast egna någon af Chicagos ledande morgontidningar ett ordentligt ögonkast för att göra sig förtrogen med det vigtigaste, som händt på jordklotet och i den genomskådliga rymden under de senaste 24 timmame — ända intill det ögonblick då upplagans första exemplar gick i press.
Den man, som bragte tidningspressen i Chicago der-hän, var Wilbur F. Storey.
Han bröt väg för den friatanken och det fria ordet Han röjde undan de gamla obäkliga, trögkörda och senfärdiga fortskaffningsmedlen.
Han satte lif i spelet; han tog blixten i sin tjenst och tvang honom att lydigt förse allmänheten med nyheter.
Hvad betydde tid, kostnader och afstånd för honom?
Hvad som försiggick på andra sidan jordklotet, var genom hans försorg kändt i Chicago och hela &gt;ve-stefn » några minuter eller timmar senare.
Med hänsyn till befordrandet af nyheter var han för postverket, hvad ångan och lokomotivet vår för oxen och bondvagnen.
Sitt arbete i Chicago började Storey under de mest ogynsamma omständigheter.
Den tidning han köpte, var sedan gammalt känd för att » gå med otur » — ett rykte, hvilket gemenligen gör tidningsmän lika så vidskeplige som sjömän i fråga om en skuta, den der är stadd i samma fördömelse.
Tiden var icke heller synnerligen läglig.
Inbördes kriget hade nyss brutit ut, och menniskoma voro i anledning deraf liksom bekajade med ett slags feberyrsel.
Lag och rätt trampades i smutsen; hederns och det sunda förnuftets kraf liksom smälte bort under den fanatismens flammande vådeld, som alstras under idel blodiga brödrafejder; och nästan öfverallt her-skade ett tillstånd af ömklig oreda och sjelfsvåld.
Detta hade till stor del sin grund i hatet mot slafVeriet, tnen i ännu högre grad framkallades det af en mängd samvetslöse s. k.
» politikussar », hvilka, till hvad pris som helst, ville armbåga sig fram för att vinna makt och inflytande.
Naturligtvis låg det i desse uslingars intresse att på alla möjliga sätt underblåsa de kortsyntes och enfaldiges föraktligaste lidelser.
Detta var sannerligen icke någon lämplig tidpunkt för utgifvandet af en tidning, som gjort till sin uppgift att väsentligen träda i opposition mot de verkliga eller låtsade åsigter, hvilka för tillfället gjorde sig gällande inom samhället.
Storey var en demokrat: han mot-satte sig på det skarpaste hvarje slags nationell splittring, han förordade kraftigt enhet och sammanhållning, men han ogillade med mycken bestämdhet börjandet af ett krig endast i syfte att befria slafvame i södem.
Att under sådana omständigheter hålla vid makt i norden en mot allmänna opinionen ovänlig tidning var ingen lätt sak.
Härtill kom yrkesafunden.
De redan på platsen befintliga tidningarna fruktade och hatade bittert hvatje medtäflare, som hotade att göra intrång på deras förut ytterst magra förtjenster.
Med sällspord enighet sprutade de nu gift och galla öfver uppkomlingen samt vande allmänheten att betrakta densamma med oblida ögon.
Glömska af publicistisk heder, anständighet och oväld, skydde de intet medel att krossa den nya tidningen redan i lindan.
Rädslan förlänade dem en rent af satanisk uppfinningsförmåga.
Sällan har väl inom den nordamerikanska tidningsverlden förekommit en lumpnare taktik än den, som då utvecklades mot mr Storey.
Men han vek icke en tum.
Ty han trodde på sin.
kraft och sin förmåga, han var fast öfvertygad om det rättmätiga i sin uppgift, och trots det argaste motstånd från nästan alla håll köm hans tidning regelbundet ut.
Hvilket beundransvärdt mod, hvilken okuflig ihärdighet, hvilken omfattande duglighet utvecklade icke den unge tidningsmannen under denna pröfningamas tid ...
När Storey kom till Chicago, var han 4 2 år gammal.
Han var då spenslig, rak som en pil, med kolsvart hår och skägg, hufvudet tillbakakastadt och hållningen i allo elegant Han var qvick i vändningarna, gången lätt och spänstig, hvarje hans rörelse tillkännagaf styrka och fasthet.
Snabbt ilade han genom gatorna, med blicken
V. 7 — 8.
3§skarpt riktad rätt framåt, liksom sträfvade han magnetiskt och med en maskins ostörda regelbundenhet mot ett bestämdt mål.
Dem, som icke kände mannen, föreföll hans ansigte hvarken sympatiskt eller angenämt Det var så mäktigt i alla sina uttryck, det vitnade om en Sådan sjelftillit, en sådan stolt öfverlägsenhet, en sådan iskall tillbakadragenhet att man intogs af beundran, men.
äfven af ett slags oviss beklämning.
Det var kallt men på samma gång rörligt; det var alltid sig sjelft, men likväl uttrycksfullt, ja, vid vissa tillfällen nästan lidelsefullt.
Man såg i detta ansigte, att dess egare icke det ringaste frågade efter den yttre verldens tycken och omdömen — att han aldrig begagnade mask, utan var sig sjelf så väl ute i det mest stormiga mennisko-hvimmel som inne i sofrummets tysta enslighet.
Han, så att säga, försvann i sig sjelf, liksom snäckan döljer sig i sitt skal.
Han talade aldrig till sina biträden, utom i tjensteärenden, och ofta föredrog han äfven då penna och papper framför det muntliga ordet En medlem af hans redaktionsstab satt och arbetade i samma rum som han i nära tre års tid, och under hela deras sam-manvaro yttrade Storey endast 9 (säger nio) ord till den andre.
Aldrig sade han » god morgon », när han trädde in i rummet.
Aldrig bevärdigade han det nyss nämnda biträdet, när de möttes på gatan, med ett tecken af igenkännande.
När han ville meddela sig, skref han och lade papperet på den andres bord.
De allra flesta af sina många biträden behandlade han på detta kärfva, kalla sätt.
En gång kom in i hans rum en ledamot af » generalstaben », hvilken varit anstäld vid tidningen i många år och skådat Storey ansigte mot ansigte väl tusen sinom tusen gånger.
Hans ärende var att beklaga sig öfver något missförhållande inom den afdelning, han tillhörde.
Mr Storey lyssnade tåligt, men af bröt slutligen den klagande helt tvärt med dessa ord: » Och hvem d — n är ni, herre ...? »
Han såg bestämdt och klart sitt lifs mål, han lefde endast för det, och allt, som störande inverkade på fullföljandet af detta mål, hatade han.
Sympati sökte han ej; vänskap och tillgifvenhet voro för honom endast tomma ord.
Det ' såg ut, som fruktade han, att minsta afvikelse från hans eget jag skulle ställa hinder i vägen för lösandet af den stora uppgift, han satt sig före.
Att onödigtvis syssla med den yttre verlden innebar för honom en oersättlig tidsförlust, och — Time is moncy.
För den skull höll han sig lika så fjerran från allmänheten som från sina biträden.
» En tidningsman », sade han en gång, » bör icke vara populär.
Ju mera omtyckt han är, desto mindre skicklig är han ock att sköta sina göromål.
Den, som eger allt för många vänner bland allmänheten, kan icke fullt opartiskt och hänsynslöst bekämpa politiska och sociala missförhållanden ... »
På grund af denna sin skenbara stolthet, sin djupa afsky för allt slags rökverk och smicker från beundrande vänners sida samt sitt illa dolda förakt för » mobbens åsigter » betraktades Storey under de tre första åren af sin verksamhet i Chicago såsom ett slags hemlighetsfullt vidunder.
Han kom hit för ingenting annat än för att gifva ut en oberoende tidning, och i alla riktningar svärmade hans spejare natt och dag öfver hela republiken för att draga in det ena notvarpet retande nyheter efter det andra.
Ingenting undgick deras argusögon.
Nu ändtligen hade Chicago fått en tidning, som dolde eller undertryckte ingenting.
Tidigt hvarje morgon hade Times * läsare reda på allt, hvad som händt dagen förut, och förvåningen var stor.
Intet samhällsondt, ingen orätt, intet maktmissbruk fick passera oanmärkt.
Ett mindre-tal vardt naturligtvis mäkta förgrymmadt öfver » dessa nymodiga påfund », men det var icke värdt att spjernamot udden.
Redaktören var otillgänglig och oåtkomlig, afslöjandets verk fortgick stadigt, äfven om — såsom det, oaktadt all försigtighet, händer vid sådana storartade företag — någon gång begicks ett tillfälligt misstag, tidningen sköt öfver målet, och den oskyldige fick lida med den skyldige.
Men framåt gick det i alla fall ...
Upphetsningen mot den nya tidningen vardt vulkanisk till sitt väsen.
Men prenumeranternas antal växte hastigt.
Inga ansträngningar sparades för samlandet af nyheter från den yttre verlden, och de serverades lika så friska, doftande och pikanta som Chicagos egna.
The Times började vinna nationell ryktbarhet När det herskande politiska partiet utfärdade förklaringen rörande slafvames frigörelse, upphörde Times ögonblickligen att förkättra kriget och började i stället fördöma det rent af oförsvarliga kränkandet af en del af nationens rättigheter.
Nu — så skränade åtminstone dess fiender — var måttet af tidningens skändlighet rågadt.
Hon och hennes redaktör gjordes till skottaflor för skurar af ovett från alla delar af norden.
Tidningen brännmärktes på det argaste såsom ett förräderiets språkrör och dess redaktör såsom en usel niding, öfverallt i norden hördes rop sådana som: » ned med förrädaren! » » spräng Chicago Times i luften! » » lönnmörda ’ läderlappen ’!
* och så vidare.
Intet ' skällsord var rått och gement nog för tidningen och dess utgifvare, intet öde rysligt nog att lända dem till straff ...
Imellertid betraktades Times af sin egare i första och främsta rummet såsom ett nyhetsblad.
Nyheter från hemlandet / nyheter från utlandet — nyheter först och främst — se der, hvad den företagsamme redaktören yrkade på.
Det var .han, som införde de talrika och i ögonen fallande öfverskrifterna (rubrikerna), hvilka sedermera kommit till användande nästan öfverallt i kristenheten
« ' — dock icke här uppe i norden.
Det var han, som gaf tidningen färg och ton och karakter.
Han beredde nyheterna hedersrummet, han siktade dem, stufvade om dem och pepprade dem.
Den reporter eller den bref-skrifvare var bäst, som skaffade de flesta och friskaste nyheterna.
Storey bragte presstelegrafens verksamhet till en förut i vestem icke anad höjd, och genom hans försorg böljade s. k.
» speciella .telegram » nu blixtlikt ila i alla riktningar öfver landet.
Detta tände de täflande tidningames afundsjuka och stegrade betydligt deras utgifter.
Allt ilsknare skränade de: » förrädare! » » orm-yngel! » och dylikt, men Times fortfor att försynda sig ' lika modigt och obesväradt som förut.
Hvarhelst en armékår var i rörelse, hvarhelst en strid, ett återtåg » en framryckning, ett nederlag, ett utrymmande och så • vidare egde rum, fans ett ombud för Chicago Times på platsen, för att, när så behöfdes, spränga i sporrsträck till närmaste telegrafstation.
Nästa mörgon öfverflödade tidningen af händelsernas grundlinier — så att säga — hvilka en dag eller två derefter utfyldes af brefskrifvar-nes mera omständliga och färgrika meddelanden ...
Denna kraftiga företagsamhet kunde icke annat än utöfva ett bestämdt inflytande på det samhälle, hvari hon gjorde- sig gällande.
Massorna bildade naturligtvis sitt omdöme rörande tidningens moraliska halt efter medtäflames ilskna skrän, men de kunde omöjligen undgå att se, att The Times, äfven om den kanske var » förrädisk », » giftig », » skandalös » och allt det der, i alla fall var en ytterst pigg och påpasslig tidning, och att, om de ville skaffa sig grundlig kännedom om hvad som tilldrog sig i dessa ödesdigra tider, då måste de vända sig till Chicago Times.
De gjorde så och så att säga pyrde in tidningen med sina smädelser och sina förbannelser, allt ¡efter som de läste henne.
Och nu inträffade en kris ... Allt vildare ljöd skränet: » ned med läderlappens * landsförrädiska skandaltidning !« Hvad den ill veliga af-unden icke mäktat åstadkomma på egen hand, det försökte hon nu genomdrifva med höga vederbörandes tillhjelp.
General Bumside — ryktbar sedan slaget vid Fredericksburg, der han tvang tusentals modige män att låta sig gagnlöst nedslagtas af en många gånger starkare fiende — befans villig att tjenstgöra såsom verktyg för de täflande tidningarnas hämd.
Från sitt säkra krypin i Cincinnati utfärdade han år 1863 en order, enligt hvilken Chicago Times skulle ofördröjligen undertryckas.
Härvid är att märka, det krigslagen vid tillfället icke var proklamerad vare sig i Chicago eller ens i Illinois;, domstolames förhandlingar fortgingo utan af-brott, och ingen ödesdiger krigshändelse hade ännu störande inverkat på det allmänna rättstillståndet ...
Ordern i fråga kom likt en blixt från klar himmel.
Hade de sig så kallande lojalistemes lumpna samman-gaddning medfört åsyftad verkan, är det tvifvelaktigt, hvad som blifvit af W. F. Storey och hans tidning.
Hela hans kapital var lagdt ned i Times, och ett undertryckande af denna torde ha bragt honom till tiggarstafven.
Bruten, om icke krossad af slaget, skulle han sannolikt ha dragit sig tillbaka i det enskilda lifvet och aldrig mer uppträdt inför offentligheten.
Det låg icke i hans lynne att vika för öfvermakten, om än aldrig så stark, och modigt trotsade han äfven nu de fiendtliga inflytelser, som från alla håll hopade sig kring honom och hans lifsgeming.
Kampen var bister, men Storey saknade icke vänner.
Och allmänheten hade vant sig vid Times: hon kunde icke undvara den lifliga, vakna och innehållsrika tidningen, som först och bäst af alla meddelade dagens händelser ...
Det orättvisa i undertrycknings-ordern väckte en storm af ovilja icke allenast inom det fåtal, som gillade Times ' politiska sträfvanden, utan äfven bland det her-skande partiets tänkande och mera konservative män.
Man var icke blind för de farliga och hotande möjligheter, som innefattades i detta sjelfsvåldiga utöfvande af en godtycklig makt.
Man harmades deröfver, att krigslagen helt oförsynt försökte trampa den borgerliga lagen i smutsen.
Den utmärkte öfverdomaren Drummond såg klarligen det vrånga och för framtiden så farliga i Burnside ’ s förfarande.
Han utfärdade i sitt namn en rund-skrifvelse, hvari han försäkrade medborgame, att den borgerliga lagen ännu egde gällande kraft, att en hvar, som hade något att klaga öfver, kunde tryggt vända sig till domstolame, och att den förhatliga militär-ordem skulle varda återkallad ...
Hade Burnside ’ s order gått i verkställighet, torde följderna ha blifvit ödesdigra nog icke allenast för Chicago, utan för hela unionen.
Ryktet derom spred sig som en löpeld öfver nordvestem, och i följd deraf bragte jemvägame dag efter dag till Chicago förbittrade och väpnade män, hvilkas fasta beslut det var att medelst krut och kulor pröfva halten af det lämpliga aktstycket.
Folkhopar skockade sig hotfullt på gatorna, och det var svårt att genom de uppretade massorna bana sig väg till Times ' byrå.
Derest Lincoln icke oför-dröjligen upphäft ordern, skulle man i Chicago fått bevitna en följd af våldsamheter, hvilka sannolikt framkallat liknande uppträden öfverallt .i norden och alstrat en sannskyldig » korseld i ryggen »,, den der väsentligen ändrat, om icke ledt i en alldeles motsatt riktning, gången af inbördes kriget ...
Under upphetsningen hotades stadens förnämsta republikanska tidning med förstörelse af en vildsint pöb^l.
De djupa * lederna insågo ganska väl, att krafvet på Times * undertryckande hade sin grund helt enkelt i den förstnämnda (republikanska) tidningens lumpna afundsjuka
— alldeles icke i något slags hänsyn till den demokratiskaTimes ' påstådda brist på lojalitet och dess föregifna &gt;hat mot unionen ».
Det republikanska partiorganets egare, väl medveten af den hotande faran, barrikaderade för-sigtigt nog sina tryckeri- och kontors-lokaler.
Natt och dag stod en stark vaktstyrka under vapen för att väija tidningen mot befarade angrepp ...
Det dröjde tre dagar innan undertrycknings-ordem vardt formligen upphäfd.
Nu uppenbarade sig Times åter.
Den hade gått i pfess som vanligt samma dag orden utfärdades, och en del af upplagan var färdig, då krigsknektame från Camp Douglas infiinno sig och togo tryckeriet i besittning, låste in stilame och förseglade pressame.