Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De främmande köpmännen förtjente äfven, åtminstone af det ovana ögat, att beskådas: man såg bland hundra andra i det brokiga hvimlet den spenslige, liflige Alexandrinern, som, ehuru född ej långt från Pyramiderna, med sin gammalhelleniska drägt ville häfda ursprunget från jordens mest bildade folk och som, tillfrågad om sin börd, skulle svarat, att han var en makedonisk Hellen; den groflemmade Illyriern i anspråkslös yllemantel, som dock ej saknade den om hans fria börd vittnande röda kanten; mannen från det persiska gränslandet, igenkänlig på sin ludna kägelformiga mössa, sin blommiga rock och de vid smalbenet hopknutna vidbyxorna; den stolte Hispaniern, hvars bjerta mantel (väfd svulst!) med Senecas sorgespel vittnade om hans landsmäns tycke för det prunkande; den långskäggige Juden i mörk kaftan fodrad med skinn; samt, för att ändtligen sluta urvalet, den yppige Halfhellenen från Asien med parfymerade lockar, guldringar i öronen och fotsid tunik.
Kommande från Piræiska gatan syntes en man taga sin väg öfver torget.
Folkmassan öppnade sig villigt för honom, och alla närståendes ögon fästes på hans höga, majestätiska gestalt, kring hvilken manteln föll i plastiska veck, under det han skred förbi, helsad af många i hopen.
– Krysanteus! mumlade Karmides, och hans ansigte mörknade.
– Hvem är han? hviskade främlingarne och följde honom med blicken, tills han försvunnit i hvimlet.
Svaren ljödo: – Krysanteus, arkonten.
– Den rike Krysanteus.
– Filosofen Krysanteus, erkehedningen.
Det sista af dessa svar kom ifrån en Kristian.
Nu ljöd torguppsyningsmannens klocka genom sorlet, och få minuter derefter voro alla bodar nedtagna, alla vagnar förspända, och den brokiga mängden uppslukades efterhand i mynningarne af Piräiska gatan, Kerameikos och de gator, som gingo åt ömse sidor om Akropolis.
Straxt derefter voro ett antal stadsslafvars armar i rörelse, för att feja torgets stenläggning, och vattenkärror, korsande hvarandra, utdelade, för att lägga dammet, ett fint duggregn, som hastigt uppsögs af de friska flägtarne från hafvet.
Torget, nyss i deshabillé – och i denna drägt så godt som okändt och oigenkänligt för de många Athenare, som älskade morgondrömmar – återvann, såsom genom ett trollslag sitt vanliga utseende, som bättre öfverensstämde med dess minnen och värdighet af hjerta i vishetsgudinnans stad.
En åskådare, som valt sin ståndpunkt framför Zeus Eleutherios’ tempel eller den kongliga pelarhallen, hvilka åt söder begränsade torget, skulle då till höger sett rådhuset, Rättvisans tempel, Metroon och Apollons tempel – en linie af kolonnader, i de olika marmorarternas matta skimmer, alla hvilande i skuggan af Akropolis, medan till venster solen lyste på målningsgalleriets blåhvita pelare, samt i taflans bakgrund göt sin strålflod öfver Areopagens kulle och det vid dess fot belägna krigsgudens tempel.
Omgifvet af dessa byggnadskonstens ädla skapelser, pelarrad vid pelarrad, i hvilka den korinthiskes prakt vek för den doriskes majestät och detta för den joniskes luftiga behag, ingaf det vidsträckta, nu nästan tomma, af en djupblå, vid synranden grönskimrande himmel öfverhvälfda torget en obeskriflig känsla af vemodsfull storhet, mägtigt stegrad genom de brons- och marmorbilder, som efter menniskomassans försvinnande ensamma befolkade och i tysta högtidliga linier, piedestal vid piedestal, omgåfvo detsamma.
Der de nu stodo, med anletsdragen stämplade af olympiskt lugn, genomandadt (såsom alltid hos antikerna) af en vemodsflägt, syntes dessa vålnader af forntidens mägtiga andar, höjda öfver tidens vexlingar och saliga i sig sjelfva, drömmande betrakta solstrålarnes lek och skuggans spårlösa skridande på den minnesrika platsen.
Från den ståtliga gatan Kerameikos nedstego grupper af medborgare, som vid denna tid plägade samlas på torget, för att tala om dagens nyheter och stadens ärenden; och hos dessa Athenare kunde främlingen, om han hade öga för sådant, ännu beundra den attiska finhet i skick och tal, hvars like aldrig funnits utanför Athens murar, den smakfulla och flärdlösa enkelhet i drägt, hvilken äfven hade funnits annorstädes, men nu var utträngd från den öfriga verlden af despotismens dotter: barbarisk yppighet.
Ett offertåg skred tyst och obemärkt – så obemärkt att det kunde ingifva medlidande – mellan dessa grupper hän emot marmortrapporna, som förde upp till Propyleerna.
I målningsgalleriets pelargång samlade en mästare i stoiska filosofien ett antal åhörare, som till större delen voro romerska senatorssöner och andra förnäma ynglingar, komne till Athen för att inhemta hellenisk visdom.
Ty denna stad var ännu, vid sidan af Alexandria, den antika bildningens medelpunkt, ett universitet för romerska verldsriket, och öfverglänste sin medtäflarinna med minnena af tankens och lefnadsvishetens heroer:
Sokrates, Platon, Aristoteles, Zenon, Epikuros.
Ännu, sedan kristna kyrkan länge varit en triumferande, sedan i sjelfva Rom det sista hedniska altaret, Segerns, blifvit nedbrutet, ännu länge efter detta brann i den stilla, undangömda staden vid Saroniska viken den hedniska filosofiens lampa, vaktad af heliga minnen, närd af forskningens sista olja, tilldess hon ändtligen, färdig att slockna af sig sjelf, släcktes af ett vinddrag från despotismen, och den fromma verlden lydigt utan gensägelse af en enda röst anammade de orden: credo quia absurdum3.
Dessförinnan, och vid tidpunkten för denna berättelse, förelästes Epikuros’ lära ännu i hans ryktbara trädgårdar; utlades Platons ännu der han sjelf, „den gudomlige“, sju århundraden förut hade förkunnat henne: under Akademias popplar; lustvandrade ännu Zenons lärjungar bland mästerverken af Pamfilos’ och Polygnotos’ penslar i samma pelargång, som från början gaf namn, åt deras skola – den glest, men af höga, öfvermenskliga gestalter befolkade! 4
Från nordöstra delen af staden började klockorna ringa i en kristen kyrka.
Luften, ren och elastisk, fortplantade de mägtiga, dallrande ljuden vida öfver nejden.
De genljödo i portikerna, brötos mot Akropolis’ kalkbranter och förnummos, studsande från dessa, såsom djupa, aningsfulla suckar, pressade ur Pallas Athenas kopparbarm, der hon, jettestor, skinande i solen och skönjbar för seglaren långt bortom Sunions udde, reste sig från klippans spets och med hjelmbetäckt hufvud, öfver Parthenons gafvel, nedblickade på sin skyddsling, staden under hennes fötter.
Möten på torget.
Klockorna ringde ännu, då Karmides och hans vänner voro samlade vid marmortrappan till Propyleerna.
Dagen var Kristianernas glädje- och hvilodag; man såg dem familjevis skrida öfver torget på väg till kyrkan.
Skaran var talrik: hon lät ana, att sjelfva Athen, hedendomens bålverk, kanske snart nog skulle tillhöra en fiende, som uppvext inom förskansningen, ej inträngt utifrån.
I Rom vid Tibern och Rom vid Bosforen, i alla det stora verldsrikets folkhvimlande städer voro Kristianerne redan de till antalet öfverlägsne; der hade, med kejsaren och hofvet till föredöme, flertalet af de rike och förnäme småningom samlat sig omkring korset; der hade en hvar, som kände en gnista äregirighet i sin barm, skyndat att bekänna en lära, som var enda vilkoret för en af despotismen mindre fjettrad verksamhet; der hade slutligen oräkneliga nödens barn icke förmått tillbakavisa gåfvan af en klädning och tjugo guldmynt, hvilken utgjorde den lockmat, hvarmed Konstantinus, en ny menniskofiskare åt Herran, uppdrog själar ur hedendomens djup.
I Athen var förhållandet ett annat.
Athen låg utanför området för kejserliga hofvets omedelbara inflytelse: filosofien hade i denna sin moderjord de starkaste rötterna och bar ännu i denna stund blommor.
Athenaren var bunden vid sina fäders tro af ärofulla historiska minnen, af filosofiens och konstens tjusande makt.
Han fann det hårdt att fördöma Perikles och Aristeides, att betrakta Sokrates och Platon såsom verktyg för onda demoner: han ville ogerna nedbryta sina tempel, byggnadskonstens mästerverk, och sönderslå sina bildstoder, skulpturens under.
Derför var mängden af bildade Athenare ännu tillgifven den gamla religionen, sådan hon länge varit: förädlad af klarare gudsmedvetande, genomträngd af filosofien.
Många bekände henne med större hänförelse än någonsin, emedan hennes tillvaro var hotad och de i henne sågo den menskliga värdighetens, tankefrihetens, den undergående kulturens enda räddning.
Men alla de, för hvilka forskning, konstnjutning och historiska minnen voro såsom icke tillvarande, alla de, som tärdes af en hemlig smärta, af ånger öfver synder, för hvilka de ej sågo någon försoning, af grymma samvetsagg eller af fruktan för förintelsen, alla desse oräknelige hade skyndat att mot vissheten om försoning och evigt lif utbyta en lära, som endast passade för de själsstore, för glada, lyckliga och harmoniska eller för mycket tanklösa och lättsinniga menniskor, men erbjöd föga tröst åt de svage, som kände sig duka under i lifvets strid, åt de fattige och eländige, de brottslige och ångerfulle, med ett ord, den stora, ofantligt öfvervägande delen af menniskoslägtet i denna hårda, olyckliga, sönderslitna tid.
Vi återvända till torget, som i denna stund företedde en tafla af gripande motsatser.
Templens herrliga kolonnader, gudarnes, tänkarnes, skaldernas, hjeltarnes bildstoder, bestrålade af en mild sol, öfverspända af en leende himmel – och inom denna ram, flätad af naturens och konstens glada skönhet, de till kyrkan vandrande Kristianernas skara, som nedströmmade från stadsdelarne Kolyttos och Skambonide, en allvarlig, ja dyster hop – qvinnorna obeslöjade, de flesta männerna höljda i grofva mantlar – främmande för sin omgifning, med skriande motsatser inom sig sjelf – bredvid trasiga uslingar de kejserlige embetsmännen i asiatiskt prunkande drägter; bredvid svärmare, höljda af smuts, blödande ur sjelfslagna sår, de lysande af slafvar burna palankiner, i hvilka förnäma Kristinnor hvilade – allt detta, skridande förbi ögat, medan luften skälfde af den vigda malmens manande rop!
Gruppen vid marmortrappan minskade icke intrycket af denna tafla, antik i sin arkitektur, romantisk i sitt staffage.
De unga Epikureerna stodo skämtande omkring en bärstol, mellan hvars gardiner man varsnade än blott en flik af det koiska tyg, som för sin genomskinlighet kallades byssosdimma, än en mjellhvit guldsmyckad arm, än och i bästa eller värsta fall ett lockigt flickohufvud, som tillhörde ingen mindre person än Praxinoa, Athens täckaste hetär.
Medan man ännu väntade på Myro, hennes väninna eller kanske medtäflarinna, framleddes af slafvar thessaliska gångare, smyckade med lysande täcken.
Karmides, hufvudfiguren i gruppen, bar en hvit, till knäet räckande, veckrik kiton, kring lifvet sammanhållen af en med gyllene meandrar stickad gördel, samt öfver lifrocken en vid tyrisk mantel, vårdslöst kastad öfver den ena skuldran.
Kring halsen hängde en guldkedja, vid hvilken signetringen var fästad.
Benen, blottade från knäet till den af en sidensko omslutna foten, hade den marmorlika glans, som endast kroppsöfningar och badslafvarnes frotteringar med oljor, essencer och pimssten kunde åstadkomma.
Karmides’ vänner voro klädda ungefär som han.
Det hela erbjöd en lysande, men för de förbiskridande Kristianerna ingalunda uppbygglig anblick.
– Hu, dessa menniskor, sade Praxinoa om Kristianerna; – deras åsyn skrämmer mig.
Vackre Karmides, drag för gardinen.
Jag blir sjuk, om jag måste se dessa olyckliga ansigten.
Då Praxinoa kallade Karmides vacker, så var denna för öfrigt vanliga artighet här öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
Hans gestalt, som egde den grekiska typens naturliga ädelhet, var genom gymniska öfningar utbildad till en formfulländning, värdig att mejslas i marmor, och hans anletsdrag voro regelbundna, utan att regeln hämmade intelligensens fria lek; men i dessa drag spelade tillika en besynnerlig blandning af lättsinne med beslutsamhet, hårdhet och högmod, och hela hans varelse, från ögats blick till muskelspelet i hans lemmar, bar vittne om den tragiska strid, i hvilken naturen långsamt tröttnande, men ännu segerrik, bekämpar verkningarne af ihärdiga utsväfningar.
– Vid Dionysos! utbrast Olympiodoros, i det han, ordnande sin gångares betseltyg, kastade en blick öfver torget, – der ha vi ju prokonsuln.
– Hvar?
– Vid Torg-Hermes bild.
Han står bredvid en bärstol och samtalar med damen i densamma.
– Riktigt.
Jag ser honom.
– Det är Eusebias bärstol, sade Karmides.
– Jag igenkänner den.
– Aha!..
.Men betrakta vår Annæus Domitius!
Jag tror, vid Here, att han på öppet torg emottager en sparlakanslexa af sin sköna hustru, inföll en af ynglingarne.
– Det vore icke underligt, anmärkte en annan.
– Jag inbillar mig likväl, att de ömsesidigt hafva skäl att förlåta hvarandra.
Eller huru, Karmides?
Fortsätter den fromma Eusebia sina försök att omvända dig?
– Nej, svarade Karmides, – vi ledsnade begge på försöket.
– Och du är sjelfva troheten!
– Och hon har förmodligen, tillade Karmides, – en älskvärdare proselyt i sigte.
– Se här är Myro!
Nå ändtligen!...
Välkommen, du fjerde bland Behagens gudinnor!
– „Välkommen, dagens stråle, som aldrig lyste klarare för vår stad!“ deklamerade Olympiodoros och fortfor, i trots af Myros solfjeder, som hotande kretsade i grannskapet af hans mun:
„Kom, Gudinna, nu och ur qvalens tunga
Band oss lös!
Fullkomna den bön, som hjertats
Ömma trånad ber dig fullkomna: – hulda,
Strid vid vår sida!“5
Sedan nu Myro anländt, var sällskapet fulltaligt.
Ynglingarne svingade upp på sina hästar, slafvarne lyfte Praxinoas bärstol på sina skuldror, och tåget satte sig i gång.
Vi lemna det och begifva oss till Annæus Domitius, för att höra, huru det förhöll sig med sparlakanslexan, om hvilken någon af Karmides’ vänner varit elak nog att framkasta en förmodan.
Vi nalkas Annæus
Domitius med den aktning hans samhällsställning och personlighet böra ingifva.
Han är prokonsul öfver
Akaja och den förste i andra rangklassen af romerska rikets storvärdighetsmän, med rättighet att kallas illustris och clarissimus; hans stamtafla räknar filosofen Senecas bland sina yngre namn och bekräftar hans härkomst från en redan i republikens dagar ansedd slägt.
Annæi Domitii mantel är stickad med palmlöf och stjernor; stöfletterna, som utmärka hans rådsherrevärdighet, lysa i purpurglans och prydas, såsom bruket är hos nobiles, af gyllene halfmånar, hvilka sednare skola antingen beteckna hans höga börd, som berättigar hans ande efter döden till en plats ofvan månen, i grannskapet af stjernorna, eller (eftersom Annæus Domitius är Kristian och dylika föreställningar honom ovärdiga) snarare innebära en helsosam varning derom, att „under månan, den omvexlingsrika, bodde ingen fri från ödets kast.“
Nog af, halfmånarne finnas der, deras betydelse må vara hvilken som helst.
Tvenne slafvar, som burit fyrfat med rökelse i prokonsulns spår, stå nu på vördnadsfullt afstånd, samtalande med Eusebias palankinbärare.
Annæus
Domitius är en man om fyratio år, lagom lång, men mer än lagom fet.
Hans mage skulle anstå hvarken Hermes eller Apollon, men deremot icke misspryda en bedagad Faun.
Prokonsulns hjessa är kal, hans ansigte uppbär godlynt öfverflödet af en dubbelhaka, ögonen äro lifliga och kloka.
Rouéen, gurmanden, den beräknande verldsmannen, se der Annæus Domitius, såvida icke skenet bedrager.
Linierna kring munnen teckna ännu nöjet af den sista lukulliska supéen, de slappa dragen sqvallra om nattliga orgier eller (om man får tro prokonsulns egna antydningar till sin hustru) om nattliga studier (hvilka enligt samma auktoritet skulle omfatta theologien och bedrifvas i aldra djupaste hemlighet).
Men Annæi profil är kraftig, och ögonen, vi nämnde dem nyss, äro ensamma i stånd att förläna lif och uttryck åt denna fettmassa.
Men nu ett ögonkast på hans gemål Eusebia, kallad den sköna, ännu oftare den fromma.
Hon är Romarinna, måhända 27 år gammal, med örnnäsa, stora mörka ögon och rubinröda, små svällande läppar.
Eusebia är på väg till kyrkan, som hon aldrig försummar, när Petros, de rättrognas – det vill vid denna tidpunkt säga Homoiusianernas6 – biskop, den hjertgripande förmanaren, den ljungande bestraffaren skall predika.
Hennes drägt är botgörerskans – och hvad den kläder henne väl, ehuru den icke består af en tråd mer än den svarta klädningen, som ogördlad och fotsid faller så mjukt om de yppiga formerna!
Icke ens en linnetunik under denna klädning!
Dess färg brytes, som bårtäckets på en nyfallen drifva, mot den junoniska halsens och de lika junoniska armarnes alabaster, för att nu icke tala om en sådan liten förtjusande obetydlighet, som den nakna foten, hvilken sticker fram, då hon vänder sig på bärstolens kuddar.
Diademet, öronhängena, halskedjan, armbanden, ringarne, alla dessa fåfängliga grannlåter, ända till den juvelprydde solfjedern äro lemnade hemma på nattduksbordet.
Eusebias mörka lockar svalla, utan att hämmas af en enda hårnål, i fria vågor kring skuldrorna, och hennes fingrar, beröfvade sina diamanter, hafva ingen annan prydnad än deras naturliga skönhet och den lätta rosenfärg, toalettpenseln gifvit deras naglar.
Eusebias kind, annars fiffigt färgad af helsa och ungdom, är i dag något blek, ty blekhet kläder botgörerskan.
Konsten har här, med några lätta drag af en pensel, doppad i hvitt smink, uppfyllt en önskan, som naturen, lemnad åt sig sjelf, för ögonblicket icke kunde tillfredsställa.
– Annæus, säger Eusebia i mildt förebrående ton, och hennes blick sväfvar mellan bärstolens gardiner hän mot gruppen vid marmortrappan (som då ännu väntade på Myro): – du var således äfven denna natt upptagen af vigtiga sysselsättningar.
Var det med statssaker eller med theologien?
– Med theologien?
Nej, min Eusebia!
Med statssaker?
Ja, vid Herakles, bedyrade prokonsuln, och han tillade i halft förtviflad ton: – dessa statssaker jägta mig till döds.
Prokonsuln uppdrog ur gördeln en purpurkantad duk och torkade sin hjessa, liksom om blotta tanken på dessa ansträngningar kom honom att svettas.
Under tiden skickade han ett förstulet ögonkast till sina hedniska vänner, Epikureerna, der särskilt de begge bärstolarne ådrogo sig hans uppmärksamhet.
– Annæus, sade Eusebia och hotade med fingret; – du har ännu det rysliga oskicket att svära vid de hedniska gudarne, och likväl är du katekumen.
– O, förlåt mig, Eusebia!
Jag skall, vid martyrernas benrangel, vid helgonens relikskrin, hädanefter vakta min tunga för denna synd.
Ack, när få vi återvända till vårt Korinthos, goda Eusebia?
Detta Athen, i hvilket kejsarens vilja qvarhåller mig, denna stad, som skenbart är så lugn, så stilla, så aflägsen från händelserna, – ah, du anar icke hvad som jäser i dess barm.
Min själ är i en oupphörlig spänning.
– Stackars Annæus!...
Han är dock ännu vacker, den arme i mörkret vandrande ynglingen.
Dessa sista ord, som Eusebia endast tänkte, icke uttalade, gällde icke prokonsuln, utan Karmides, som just nu steg till häst.
– Jag vet, fortfor hon, – hvad du menar.
Vi veta det alla rättrogna, och Petros tvekar ej att uttala det på predikstolen.
Det är Krysanteus, den hedniske arkonten, som är den ena roten till detta onda.
Att du icke fängslar Krysanteus, som dock är den rebelliske Juhani förklarade anhängare.
Vi alla i församlingen undra deröfver.
– Ah, min vackra gemål, inföll Annæus Domitius leende och hotade i sin ordning med fingret.
– Nu bryter du vår öfverenskommelse.
Inga statssaker oss emellan!
Du minnes det?
– Den andra roten till det onda, fortfor Eusebia med harm, – äro Homousianerna, desse förskräcklige kättare, som påstå, att
Sonen är af samma eviga gudomsväsende med Fadren.
Är det icke en blindhet utan like!?
–Åh, en obegriplig blindhet ... och ett lättsinne sedan! instämde prokonsuln. – O, Eusebia, hvad du i dag är förtjusande!
Prokonsuln fattade och kysste hennes hand.
– Annæus, fortfor Eusebia, – är det sannt, att kätteriets hufvud, Athanasios, varit sedd i dessa nejder?
– Hvad vet jag mer än ryktet?
Hvad kan jag göra mer än skicka befallning till alla embetsmän i Akaja att efterspana och gripa honom?
O, dessa statssaker, de utmärgla mig ... småningom.
– Arme, arme Annæus!...
Men säg dock, hviskade Eusebia och lutade sitt hufvud närmare hans, – har du i natt emottagit något budskap från Konstantinopel?
– Eusebia, ja! svarade prokonsuln i samma ton och lade pekfingret på sin mun.
Eusebia visste det förut, ty budbäraren hade sökt prokonsuln i dennes hem, innan han genom en förtrogen kammarslaf blef visad till det hus, der prokonsuln superade med Karmides, Olympiodoros och hetärerna.
Men hvad Eusebia icke visste och nödvändigt ville känna, var brefvets innehåll.
– Nåväl? frågade hon i yttersta spänning.
– Julianus ...
Men tyst för Himlens skull, Eusebia!
– Nå, skynda dig!
– Uppror inom hans trupper!
Två galliska legioner hafva gått öfver till Kristendomens och Konstantii fana.
Men jag besvär dig, Eusebia, bevara denna hemlighet i djupet af din själ!
Den sköna botgörerskan sammanknäppte händerna och höjde en tacksam blick till himmelen.
Då prokonsuln gaf sin gemål förtroende af denna underrättelse, visste han, att den inom några timmar skulle vara bigtad för biskop Petros.
– Och nu, min Annæus, förmodar jag, att du är på väg till kyrkan, för att lofva Herran och bedja om fortsatt framgång för kejsarens vapen?
Eusebia, jag känner detta både som plikt och behof.
Men statsgöromålen, ve mig, statsgöromålen!
Prokonsuln såg sig om och gaf ett tecken åt en man, som stannat i hans grannskap.
– Stackars Annæus!
– Sköna!
Din åsyn är min lycka, men det är sannt, att jag för tillfället har brådtom ... och äfven du bör skynda, ty der ser jag redan biskopen och klerkerna.
Eusebia blickade ut genom palankinen.
Hon sökte någon i skaran af de prester, som i högtidlig procession följde biskopen till kyrkan.
Förmodligen fann hon äfven den hon sökte, ty blixten i hennes mörka öga upplöste sig plötsligt i trånfullt skimmer, hennes barm häfdes af en suck, och drömmande sjönk hon ned på bärstolens kuddar.
Ett ögonblick derefter gaf hennes ringklocka tecknet till bärarne att sätta sig i gång.
Så snart prokonsuln blifvit ensam, vinkade han mannen, som väntade i hans grannskap.
– Hvar? frågade prokonsuln.
– Midt emellan Athen och Korinthos.
– Gå!
Prokonsuln lossade med sin stylus det band, hvarpå sigillet var tryckt, och genomögnade hastigt öfverskriften:
„.... till Petros, biskop i Athen, broderlig helsning och frid af Fadren, såsom ock af Sonen, af lika, men ej samma väsende med Fadren!“
Derefter stack han brefvet i gördeln under sin mantel, ordnade denne och ämnade gå, då biskop Petros, som red på en mula i spetsen för sina prester, nickade och höjde korset, som han bar i handen, till tecken att han önskade tala med prokonsuln.
En annan vink till klerkerna befallde desse att draga sig tillbaka.
Prokonsuln ilade med elastiska steg, och de begge rökelsebrännarne i fjäten, att möta prelaten på halfva vägen.
Petros, den homoiusianske biskopen, var ännu i sina kraftigaste år – en bredskuldrad, mager och muskulös gestalt med högburet hufvud, som i hvarje drag bar viljestyrka och magtlystnad preglade.
Stridshästen hade bättre än mulan anstått en sådan man.
Petros’ panna var låg och rak, blicken skarp och forskande, ögonbrynen långa och starkt hvälfda, näsan krökt och välproportionerad, munnen stor, men symmetrisk.
Hvilken motsats mellan denne man, ur folkets lägsta klass uppstigen till sin värdighet, och den patriciske Annæus Domitius!
Prokonsuln öfver
Akaja syntes liten och löjlig, der han i sin pråliga statsdrägt, med kal hjessa, pussig hy, dubbelhaka, istermage och qvinligt fylliga vador stod framför Petros, biskop af Athen.
Men förhållandet jemnades, när man iakttog
Romarens lugna verldsmannahållning, hans spelande sjelfmedvetna blick, det fina leendet på hans läppar.
– Lysande och ädle herre, sade Petros i en ton, hvars öfverlägsenhet motvägde ordalagens ödmjukhet, – får jag den äran att i morgon se dig under mitt tak, eller tillåter du din ringe tjenare att vid samma tid besöka dig?
Tiderna äro onda.
Juliani ursinniga företag har till fruktansvärd höjd stegrat modet hos kättarne likasom hos hedningarne.
Här finnas mycket, som uppmanar oss till gemensamma öfverläggningar.
Prokonsuln medgaf detta under en betänklig skakning på hufvudet och skyndade försäkra, att han skulle infinna sig hvarthelst biskopens gunst och hans egen plikt kallade honom.
Efter utbytta helsningar satte
Petros åter sin mula i gång, följd af klerkerna.
Prokonsuln vandrade i motsatt riktning öfver torget.