Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Erika närmade sig sängen, fann hon hans blick med ett spändt, men likväl belåtet uttryck vexelvis vända sig från den ena till den andra af de stora bruna trädknapparne, som fasthöllo sänggaflarne på hvardera sidan Han märkte icke Erika, utan helsade vänligt till höger och venster, liksom han sett något föremål sitta på hvardera sängknappen.
Efter en liten stunds tystnad sade han i innerligt mild och vänlig ton: ”Jag har så länge väntat på er i qväll.”
”Ack, det är hans englar,” tänkte Erika, och en ljuf välgörande rörelse vaknade i hennes bröst, då hon erinrade sig att återkomsten af denna fantasi alltid varit tecknet till ett förbättradt, ett lugnare tillstånd.
Anton hade ofta, då Erika om natten vakat hos honom, förtrott henne såsom en helgedom, att tvenne små sköna barn, skönare än Gabriella, men mycket lika henne, brukade långa stunder sitta på hvar sin sängknapp.
De sutto likväl icke alltid stilla, utan spatserade emellanåt uppför sängens sidor, men aldrig så nära att de vidrörde honom.
Den ena af Antons englar var alltid, efter hvad gossen berättade, hvitklädd och hade ett skönt uttryck af innerlig glädje i sitt utseende; den andre deremot, som var långt mera grann, i sin purpurklädning, syntes lidande och djupt nedtryckt.
Men begge voro öfver all beskrifning herrliga och tycktes älska att vara hos den stackars sjuklingen.
”Jag skall väl lyssna på honom,” tänkte Erika, som, ehuru upptagen af egna bekymmer, ej kunde undgå att känna det djupaste deltagande för den arme Anton.
Gossen tilltalade nu sina små gäster med en röst, af hvars stilla intagande ton Erika förstod att han trodde sig höra en af englarne tala.
”Ja så, ni har inte varit borta ifrån mig, säger du, fastän jag inte sett till er på länge.
Det var snällt det!
Jag vill likväl alltid se er; jag håller så mycket af er.
Men,” fortfor den sjuke och såg med en frågande uppsyn åt högra sidan, ”säg mig, du lilla röda tosing, hvarför du ständigt ser så ledsen ut?
Det gör mig ondt i hjertat, när du så der fäster ögonen på mig.”
Nu blef det några minuters tystnad, hvarunder
Anton lyssnade med spänd uppmärksamhet.
I förundrad ton utbrast han ändtligen: ”Lifvets engel, säger du.
Ja så!..
Bitterhet och smärta! – du är så medlidsam – inte skall du vara ledsen för det: du bjuder ju så godt du har, och du kan inte rå för att det växer mask i dina granna äpplen; trösta dig du!..
Ack, så’na fina lockar – räck fram ditt lilla hufvud, så jag får klappa dig.
Nå, se ej sorgsen ut!
När du blir lite större, ska’ vi ofta leka tillsamman med Gabriella.”
”Och hvem är du då?” frågade
Anton och vände sig till sin glädtige kamrat på venstra sängknappen.
Åter följde en stunds tystnad, hvarefter han med lika förundrad ton som nyss återtog:
”bjuder ljus och salighet utan ända – du som är dödens engel!”
Han tycktes begrunda detta.
– ”Ja så, när jag ser dig komma närmare hufvudgärden, väger då min sjukdom åt dödens sida; men när bror din kommer, lutar det åt lifvet.
Var det inte så du sade?..
Tack, tack; men håll dig nu i styr!
Spring inte så häftigt fram och åter.
Sängkanten är ju så smal att du lätt kan falla ner och slå ihjel dig.
Du ler du ... gå inte ifrån mig.
Nej, nej, bli qvar begge två!” bad den sjuke nu med en ton, som hastigt antog ett förtvifladt uttryck; ”det är bäst som det är: jag vill inte dö – det är så svart nere i djupet, der de ligga allesamman vid Pater-Nosterskären!”
En kall rysning lopp genom Erikas lemmar.
”Min aning,” sade hon sakta och fattade nästan krampaktigt uti sängen.
Anton gaf till ett skri.
Hela den lugna fantasien var störd, och i häftig ångest ropade han:
”Se der, der äro de.
Se, huru de dyka upp ur vattnet!
Låt mig vara, låt mig vara!
Släpp mig; jag är oskyldig! jag stod bara i plikten och såg på!”
Erika lade sin kraftfulla arm om den sinnessjuke gossens lif. ”Ligg stilla, Anton lilla!” sade hon med den lugnaste röst det var henne möjligt att antaga.
”Det är jag, det är Erika som är hos dig.
Tala du med dina englar!
Jag ser de sitta så snällt på sängknapparne och vaka öfver dig.”
”Ja så, ä’ de qvar ännu?
De ä’ så snälla!
Det var roligt att du också fick se dem,” inföll Anton, som vid återkallandet af den lyckliga villan åter försattes dit.
”Men, Erika, de sitta nu ej längre på knapparne, som du sade.
Se hur de springa upp och ner på hvar sin sida om sängtäcket.
Märker du hvilken som är mig närmast?”
”Ja, den vackra engeln med rosenröda klädningen står straxt vid hufvudgärden.”
”Det var bra!
Jag ser det nu.”
Han nickade till höger och venster.
”Dina små sällskapsbröder be dig sofva nu, Anton!
De lofva att vaka omkring dig och skicka dig vackra drömmar.”
”Jag tycker också att jag är sömnig.
Men, Erika, jag vill först hviska något vid dig.”
Erika lutade sig ned, och med mycken försigtighet, liksom för att ej bli hörd, lade Anton sina läppar intill hennes öra och sade:
”Om du ser den hvita engeln komma för nära hufvudgärden, så – schassa bort honom!”
Hon lofvade uppfylla hans önskan, hvarefter den stackars Anton förtröstansfull insomnade; men Erika gick till sin kammare – att lida af vakna drömmar.
– skall i jordisk mark ett himlafrö slå rot
Och drifva och ge frukt och trotsa stormars hot,
Skall i vår tunga luft den ädla gnistan trifvas
Ock tändas till ett ljus och till en låga lifvas;
Må fröet skjuta fritt, men tryggt i odlarns gård,
Må gnistan vecklas fritt, men närd med trogen vård;
Att marken ej blir stel och atmosferen tjocknar –
Wallin.
Birger hade redan tillbragt fjorton dagar på Tistelön, utan att hvarken han eller Erika sökt tillfälle att fortsätta det vigtiga samtalet.
Han var nästan oafbrutet hos Anton; men under första veckan fick Erika icke komma in och se deras sammanvaro.
Hon saknade således alla underrättelser om det intryck Birgers återseende gjort på den sjuke.
Hon måste likväl tillstå, då Antons kammare åter stod henne öppen, att detta intryck till sina följder varit högst välgörande.
Anton var nu tyst och stilla.
Hans tankeföljd egde ofta redighet, och han visade ingen rädsla att se Birger hos sig.
Men så var ock Birgers bemödande att roa och förströ sin sjuke bror beundransvärdt.
Alla tankar på det förflutna förstod han skickligt aflägsna eller vända så att de ej fingo sin gamla makt öfver den stackars gossens lättretliga fantasi.
Erika förstod icke huru det var möjligt att Birger, för hvilken alla sådana fredliga och stilla sysselsättningar alltid varit fremmande, kunde hafva en sådan makt öfver sig, att han med outtröttlig uppmärksamhet och försakelse helt och hållet egnade sig åt vården af den sjuke.
Dessutom varseblef hon ett slags sympatiserande mjeltsjuka i brödernas blickar; och hon kunde ej undmeragåattmärkadetBirgersförhvarjedagallt insjunkna kind, sänkta hufvud och stirrande ögon fingo en talande likhet med Antons utseende, hvaremot gossens krafter började småningom återkomma, tills han slutligen, efter ett par veckor, stödd på Birgers arm, kunde vandra omkring i kammaren.
Den bleke Anton, som under sin sjukdom skjutit upp, log vänligt åt dem, som nalkades eller talade till honom; men sjelf talade han nästan aldrig.
Ett stilla svårmod var tecknadt i hans drag och i alla hans släpande rörelser.
En afton, då Gabriella, som nu åter tordes vara ensam inne hos sin så länge saknade lekkamrat, satt på en pall vid hans fötter och uppmärksamt afhörde den vackra berättelsen om de begge englarne, gick Erika fram och tillbaka i sin kammare; hennes tankar voro hos dem, som genom tulljaktens undergång blifvit faderlösa; och den qväljande oro, hvilken alltid var förenad med detta ämne, höll henne i en så stark spänning att hon ej märkte den sakta knackningen på dörren, förrän den åter förnyades.
Det var blott en enda person inom hushållet på den ensliga ön, som så kunde anmäla sig, det kände Erika, och derföre öppnade hon hellre dörren, än hon genom det vanliga ”kom in!” förrådde den rörelse, hvaruti de tre små slagen försatt henne, en rörelse, hvilken ofelbart skulle återklingat i rösten.
Det var verkligen Birger, som ännu en gång besökte gafvelkammaren.
Erika stod tyst, till det yttre fullkomligt lugn och kall; men inom hennes bröst var det annorlunda: der bodde ångesten, smärtan, aningen om den stundande förklaringen, följderna deraf, kanske omstörtningen af hela hennes lif.
Hon fattades af ett outsägligt qval, redan innan Birger talat; men hvad behöfde han ord: hans utseende förtäljde det värsta hennes egen inbillning redan uppfunnit.
Utmattad af den stora inre kampen satte sig Erika; hennes ögon uppmuntrade Birger att tala.
”Ni har då beslutit att höra mig, mamsell Erika?”
Hon böjde hufvudet.
”Säg mig då först uppriktigt, på det vi må bespara oss så mycket som möjligt af det bedröfliga ämnet, hvad ni har misstänkt och hvilka slutsatser ni dragit af Antons orediga tal?”
”Dessa slutsatser, Birger, hafva varit rysliga.
Jag fruktar att uttala i ord hvad jag beständigt sökt undertrycka som en elak villfarelse.”
”Mamsell Erika,” sade Birger med en röst, som talade djupt allvar, ”det är ju meningen att öppet framlägga våra tankar.
Undanflykter eller smyghål för orden tycker jag vi kunna utesluta.
De taga bort tiden.
Vill ni säga er mening rätt fram?”
”Tulljakten ...” frampressade Erika; hon förmådde ej mera än det enda ordet.
På Birgers ansigte låg redan förut ett uttryck, hvilket genom sin hemskhet skrämt henne.
Nu företedde det ett så fasansfullt spel, att Erika med våld qväfde ett utrop af förskräckelse.
Några minuter förgingo.
Birger mätte kammaren med stora steg.
Hans egen rörelse tycktes kosta honom största ansträngningen att besegra.
Slutligen stannade han helt nära framför Erika och sade med sakta, men genomträngande, klar röst:
”Det är så – jaktlöjtnanten och hans tvenne följeslagare hafva omkommit genom mig och min far.
Jakten ha vi borrat och sänkt.”
Erikas hufvud nedsjönk mot bröstet.
Golfvet gungade under hennes darrande fötter.
Hvad hon kände var för mycket djupt, för mycket ohyggligt, att ett ord kunnat bana sig väg öfver hennes läppar; och tanken kunde ej heller reda sig, sedan den blifvit nedslungad i den anade afgrunden.
”Mamsell Erika,” sade Birger och lutade sig ned till henne; ”vet ni hvarföre jag uppenbarat er en hemlighet, som klokheten borde rådt mig att förtiga?”
Erika bortvände sitt hufvud med en smärtsam rörelse.
”Ni har icke hört mig än!” fortfor
Birger, och hans ton förrådde vidden af de grymma känslor, som stormade inom honom.
”Vill ni icke höra mig – vill ni skicka mig bort med ert hat och förakt, utan att höra på det öfriga?”
”Hvad jag ytterligare får höra,” svarade Erika med ansträngning, ”betyder föga, efter hvad jag redan hört.
Mitt samvete säger mig att jag förbunde mig med er, på sätt och vis delade ert gräsliga brott, om icke ...”
Hon hade ej mod att fullborda.
Då sväfvade ett bittert leende öfver Birgers läppar. ”Jaså,” sade han entonigt, ”ni vill ange oss, mamsell Erika?”
”Mitt hjerta sönderslites vid tanken på detta steg; men huru skulle jag kunna lefva under samma tak med ...”
”Med en menniska, som ni sjelf gjort till mördare!” afbröt
Birger, och hans öga ljungade en skarp, förebrående blick på Erika.
”Det är för mycket, Gud i himlen, se till min ångest!” suckade den qvalda qvinnan, och hennes starka själ förmådde ej längre qväfva smärtans naturliga utbrott.
Hon flöt i tårar.
Birger hade aldrig sett Erika gråta.
Hennes rörelse mildrade bitterheten i hans hjerta; endast bedröfvelsen att hafva försatt henne i ett sådant tillstånd af elände qvarstod.
”Mamsell Erika, lugna er och hör mig!” bad han nästan ödmjukt.
”Jag fordrar ju ej er tystnad, vill ej lägga något hinder för ert förehafvande.
Jag begär blott att ni låter mig säga allt hvad som ligger mig på hjertat; och vidhåller ni derefter ert beslut, så var säker att jag lemnar er, för att aldrig återkomma.
Denna afton skall afgöra mitt öde; jag ber er att ni ej mera leker dermed – ni har sett hurudan följden kan blifva.”
”Låt oss uppskjuta till i morgon!
Jag uthärdar ej längre.”
”Jag kan ej lida ett längre dröjsmål!” återtog Birger; ”alltför länge har det varat.
Nu vill jag hafva visshet; ty om detta overksamma, eländiga lif, jag nu för, måste fortfara, så går jag visst och gör en olycka, för att bli det qvitt.
Något skall beslutas!”
Och utan att invänta svar, beskref Birger, att börja med, det vilda raseri, som bemäktigade sig hans själ, då han, efter att ödmjukt hafva tiggt om Erikas löfte, fick afslag för andra gången.
Hans sinnesförvirring, då han lemnade ön, var, efter hvad han vid sin salighet bedyrade, så stor att han derunder kunnat begå hvilken gerning som helst, utan att hafva tydligt medvetande derom, förrän efteråt.
Han omtalade sedan hela affären med tulljakten, faderns uppmaning och det för några ögonblick återvändande förnuftet, som likväl straxt vek tillbaka för det rysliga minnet att just vara utstött i samma stund han önskat och hoppats att få vandra en bättre väg.
Allt genomgick han; i hela föredraget låg dock kanske en omedveten, men i alla fall en tydlig anspegling på den skuld, Erikas handlingssätt hade i hans begångna ogerning.
Emellertid häntydde ännu intet ord på hoppet eller ens på den önskan att hon skulle dela hans ensliga, brottsliga lif.
Och Erika började långsamt hemta andan, då han tillade: ”Så usel kunde jag bli ...
Jag kunde i sinnesyra, i galenskap begå ett brott, hvars ryslighet öfvergår allt hvad jag ännu hört.
Men hvad tror ni följde derpå?
Jo, ångern.
Ånger är ett förfärligt ord; det är ännu värre att känna den så, som jag gjort och gör det.
Jag har varit i ett förskräckligt tillstånd.
Jag har pinats, bedt och vakat, till och med gråtit tårar, ända från det innersta af mitt hjerta – blodstårar!
De hafva likväl ej förmått utplåna min skuld eller lindra mina samvetsqval.
Blott ett par gånger har jag känt liksom droppar af en välgörande balsam falla på det svidande såret, och det har varit när jag på omvägar, som ändå ingen menniska anat, skickat hjelp till den ene jaktkarlens begge efterlemnade söner; den andre hade hvarken hustru eller barn.
För de två stackars gossarne, som också äro moderlöse, har jag dragit försorg på det sättet att den yngre kommit i handtverkslära; den äldre, som nödvändigt ville blifva jaktkarl, liksom fadern, reser nu med den nya tulljakten – och hjelp skall ingen af dem sakna, fast jag aldrig får synas.
Detta, mamsell Erika, är det enda goda, jag har att komma med mot allt det onda.
Jag ser nog i edra ögon, huru litet det är – men tänk på hvad jag utstått, dessa långa nätter, som ingen ända haft.
Dagarne håller jag mig upprätt; ty så usel vill jag icke bli, att alla menniskor ska läsa det, som endast är mellan mig och min Gud.”
Äfven Erika teg; hon hade intet ord att säga den olycklige, ångerfulle syndaren.
”Mamsell Erika, står det icke i Guds ord,” sade han och sökte förgäfves att möta hennes sänkta blick, ”att ingen synd är så svår, ingen skuld så stor att icke ett förbättradt lif kan utplåna den?
Ensam förmår jag dock icke, såsom jag redan sagt er, att fullborda ett arbete; deremot strider mitt sinnelag – men ni mamsell Erika, som är god och mild, en ljusets engel, ni skulle, det vet jag, ännu kunna göra mig till menniska.
Men jag ser nog af er rörelse att ni tänker på annat; ert samvete tror ni uppmanar er att anklaga oss.
Gör då som ni vill; men öfverväg noga följderna!
Ni skall intrassla er i en långvarig ransakning, utan att ni får oss fällda.
Och detta kan aldrig ske, emedan inga vittnen finnas.
Vi neka bestämdt till allting, och gå fria från saken.
Er återstår då endast minnet att i grund ha förstört en menniska, hvilken ni kunnat rädda och dra tillbaka från afgrunden.”
Den grufliga striden i Erikas hjerta begynte på nytt.
”Lemna mig tre dagars ro,” suckade hon, ”jag måste hafva tid att reda mina förvirrade tankar.”
”Undanflykter – om tre dagar eller tre veckor är ni säkert lika villrådig.
Aldrig skall ni förlika er med den rysliga tanken att blifva Birger Haraldsons hustru, förrän det oåterkalleligen är afgjordt.
Sedan känner jag er för väl, att icke veta det er själ, som är så stark, också skall uppfylla det ni åtagit er.”
”Gör hur ni vill, Birger,” sade Erika och upplyftade med möda sitt sänkta hufvud.
”Vill ni icke vänta dessa tre dagar, tilldess jag hinner sansa mig och ordna mina tankar, så lemna mig; ty, vid den allsmäktige Guden, i afton tvingar ni intet ord af mig.”
Birger såg den ädla, fasta ståndaktighet, som låg på hennes ansigte.
För att vinna en sådan hustru, var det väl värdt att foga sig efter det vilkor hon gjorde, ehuru
Birger tillräknade sig som en stor svaghet att ge efter för en qvinnas vilja.
Men denna enda qvinna, som härtill kunde förmå honom, var Erika.
Sakta gick han ur kammaren och sade blott i förbigående:
”Om tre dagar kommer jag tillbaka.”
Under hela denna tid var Erika icke nere.
Hon tillbragte dagarne i tankar, natten i bön.
En andaktsbok var hennes enda förtrogne.
Oräkneliga voro de förslag, hon uppgjorde att undkomma sitt öde.
Beständigt förföljdes hon af den skräckfulla anklagelsen att hon var en medelbar orsak till Birgers brott, och att, om hon äfven nu försköt honom, då den djupaste ånger talade ur hvarje hans ord, skulle hon äfven sjelf en gång förgäfves bönfalla om förbarmande.
För Erika var och blef sakens moraliska sida att hon borde uppoffra sig sjelf; den andra, den rättsenliga, att angifva brottslingarne, erkände hon gagnade till intet, då hon ej egde bevis; och den tredje, att fly och på nytt uppkalla Birgers raseri, alla hans onda och syndiga anlag, att lemna den moderlösa Gabriella utan hägn, och åt Haraldsons förfarande den sinnessvage Anton, för hvars olycka hon äfven anklagade sig – kunde hon det?
Borde hon uppoffra alla dessa varelser, endast af egennytta att rädda sig sjelf, och till hvilket lif!
Erikas hjerta, fritt från all egoism, ett hjerta öppet och känsligt för hvad hon ansåg som pligt, detta enkla, milda, gudfruktiga hjerta, segrade öfver alla förnuftsslut.
På sina knän anropade hon den högste Domaren öfver handlingar och känslor att granska hennes uppsåt och att tillgifva henne, om hon orätt tydt det bud, som var inskrifvet i hennes samvete, att lemna allt jordiskt ur sigte för Guds rikes tillväxt.
Ty fast och djup var Erikas öfvertygelse att hon genom sin uppoffring förde en syndare till himmelen.
Den tredje aftonen kom.
Men vi skola ej afhölja den slöja, som bör hvila öfver stadfästelsen af Erikas och Birgers förbund.
Den djupt ångerfulle mannen, den i sin försakelse höga qvinnan, Gud såg dem och upptecknade deras löften.
Men menniskorna förundrades då, såsom alltid, öfver det de icke kunde begripa.
Hvadan kommer du, saliga lugn i stormen?
Icke skapade dig min egen styrka;
Icke är du ett barn af menniskostoftets
Svindlande tankar.
– – låt mig tala! glada tidender jag bär.
”Låna mig brors! mina äro så dunkla,” sade gumman Arnman och utsträckte handen efter löjtnant Pehrs glasögon.
”Jag kan i allt mitt lif icke begripa hvad det här är för slag!” Fru Kathrina vände med försigtighet ett bref, som hon höll mellan tummen och pekfingret.
”Ja, det är anmärkningsvärdt nog!” yttrade gubben Askenberg, lika nyfiken som hans granne.
”Så vidt jag kan erinra mig, har fru syster icke erhållit något bref sedan straxt efter salig Arnmans försvinnande; och det blir i höst fem år sedan.”
”Jag känner icke sigillet, och der står i alla fall ingenting att läsa!” menade fru Arnman och klippte det undan med sin stora sax.
Nu uppvecklades brefvet och lästes högt, emedan fru Kathrina ej hade några hemligheter för den gamle invaliden.
”Min ärade Fru!”
”Jag vet icke, om en gammal bekant till den hederlige Arnman ännu ihågkommes af hans fru; men ...
”Jag skall väl se på underskriften,” afbröt fru Kathrina sig sjelf, och stafvade ihop det något krångliga namnet: ”Isak Gabriel Palmqvist.
Ack, du nådige Gud, den välsignade mannen kan jag visst icke glömma.
En ärans man var han och är det väl ännu, tullförvaltarn i H–, käraste herr bror.
Det var icke man att glömma, det.
Bror mins väl huru Arnman alltid berömde honom.
Han var, på den tiden vi hade vår station i H–, min salig gubbes beskyddare, liksom Arnman, skam att sjelf ta fram det, just var tullförvaltarns högra hand.
Men låt se, huru var det nu igen.” – ”Min ärade fru!”..
”Så artigt!
Ja, han var alltid artig!” Och nu läste hon halfhögt, tilldess hon uppnått det afbrutna stället. – – ”jag har i friskt minne så väl er sjelf, min bästa fru, som ert förträffliga kaffe, edra vackra balsaminer och er raske son.”..
Nu tog gumman Arnman till näsduken, och den ena droppen efter den andra nedföll på brefvet. ”Gud fröjde honom, det var en menniska, det!
Han höll sig icke för god att sitta nere i vår lilla kammare och dricka en kopp kaffe.
Men det har mången dags regn och solsken vexlat sen den tiden.
Det är ändå alltid en glädje, som gör hjertat godt, att se sig ihågkommen ...”
”Min kära fru Arnman!
Det tunga öde, som träffat frun, har jag af innersta hjerta beklagat; men jag vill ej tala derom, för att icke på nytt upprifva såren.
Nog, Arnman var en rättskaffens och redlig man, med fast och manligt sinne.
Han skötte sin tjenst som en karl, och uppoffrade sig kanske af öfverdrifvet nit.
I denna mörka sak ser endast Gud, och han dömer.”
”Jag har underrättat mig om fru Arnmans omständigheter, och hört att hvad dagligt bröd beträffar nöden icke stått för dörren.
Gud har gifvit frun ett godt stöd i den gamle, redlige löjtnant Askenberg; och jag är säker att han icke heller försummat sin väns son.
Hvad jag således nu egentligen hade till ärende, var att tala några ord om min önskan att kunna verka något för gossens framtid.
Har han lust för handeln, så vill jag skaffa honom någon fördelaktig kondition; men står hans håg åt tullväsendet, så är jag just för närvarande i behof af en skicklig skrifvare på tullkammaren.
Hvad som kan brista honom i kunskaper för sin nya befattning, är jag säker han ersätter genom flit och beredvillighet.
Jag skall utomdess se honom tillgodo, såsom son af min hederlige Arnman, och efter förmåga sörja för hans vidare fortkomst.
Utan bekymmer kan fru Arnman med fullt förtroende lemna ynglingen i mina händer; det skall icke missbrukas.
Om mitt förslag antages, vore önskligt att han kunde vara här inom loppet af ett par veckor; i alla händelser får jag ju invänta några rader till svar.
Med gammal vänskap
tecknar
Isak Gabriel Palmqvist.”
”Ja, se det var något, det!” utbrast gumman Arnman med tindrande blickar, i det hon tog glasögonen af näsan och återräckte dem till gubben Askenberg.
”Se bara, hjertans bror, huru
Herren håller sin hand öfver de faderlösa och tröstar enkor uti deras bedröfvelse!
Först skickar oss den gode Guden vår käre löjtnant Pehr, som varit oss ett troget stöd i lust och nöd.
Och nu, då jag i mitt hjerta dagligen suckat:
’Hvad månde det blifva af detta barnet? han är nu gamla gossen, hela nitton år och ännu icke ifrån väggarne!’ se, då såg han, som all nöd kan hjelpa, till vårt bekymmer.
Pris vare hans nåd!”
”Nå, nå, fru syster, det var väl icke så illa med Arve heller!
Han har ju icke drifvit bort sin tid till onytta.
Och att han icke redan är styrman och, som ordspråket lyder, karl för sin hatt, det är åtminstone hvarken hans eller min skuld, utan helt simpelt fru systers, som alltid lagt sig emot hans håg för sjön.
I öfrigt har jag, hvad gossens uppfostran beträffar, intet på samvetet: att han räknar, skrifver och har kunskaper dubbelt opp för en tullskrifvare, derföre kan han tacka sin hemmavaro.
Och genom sina resor med den nye kustuppsyningsmannen har han vunnit vana och skicklighet för yrket, i fall han skulle komma att en gång gå i sin fars fotspår.”
”Kära, hjertandes bror, tag ej så illa vid – det var icke så menadt, som bror tager det!” sade fru Kathrina, helt nedstämd vid det oväntade fallet att löjtnanten blef allvarsamt ond.
Men se gubben Askenberg hade, och det med rätta, sin egenkärlek så väl som andra menniskor, och derföre kände han en liflig förtrytelse deröfver att fru Arnman kunde anse Arves hemmavaro såsom någon så förfaslig olycka.
Men snart afväpnades gubbens vrede af hans trogna vårdarinnas synbara förlägenhet och bedröfvelse; och i det han tog pipstumpen ur munnen, sade han helt fryntligt: ”Ursäkta, fru syster, om gubben förgick sig!
Men med gossen har det ingen nöd.
Han hade alltid blifvit karl; det var bara det jag menade.”
”Ja, herre Gud, icke vill jag bestrida det, kära bror.
Jag ville bara i all enfaldighet säga min tanke, att bättre som bättre är.
Icke kunde det i längden vara nyttigt, att han ej kom ut i verlden.
Det gör de unga junkrarne godt att sjelfva pröfva på krafterna.