Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad hade riket dermed vunnit?
Ilade vi ej aflägsnat oss från det mål, vi borde hoppas kunna ernå?
Men låtnm oss antaga, att delta förslag gillades; hvad skulle blifva följden?
Man svarar ingen farlig åtminstone, ty hvarje Stånd äger sitt veto och kan begagna detsamma, ä fall det ansåge olämpligt, alt åt Utsk. öfverlemna en så stor lagstiftningsmakt.
Men se vi ej, mine Hrr, hvarje gång ett veto kommer i fråga att begagnas, huruledes man klagar öfver djerfheten hos ett Stånd att vilja Den 23 September. motsätta sig hvad do tre öfriga önska; huruledes man hotar det genslräfviga, huru man använder idla möjliga medel alt förmå del frångå sin mening?
Ar det nyttigt för freden inom representationen, inom samhället, att dessa veto-frågor, om jag så må kalla dem, ökas?
Man borde snarare önska att de minskades, för att icke åstadkomma flera brytningar, än de hittills gjort* Om man nu tillika betänker, huru ofta makligheten äfvenledes är böjd alt skjuta ifrån sig det besvärliga och att man får äfven denna makt lill biträde alt genomdrifva förslag sådana som dessa; huru ofta torde då icke denna utväg komma att vidtagas?
Om hon redan vore vidtagen, och det skulle möjligen hända, alt alla Stånden vore ense i sina tänkesätt, och att de likaledes valde ett Ulsk, som delade dem, så linge man en sammansättning, hvaruti opposition saknades och der ingen motsägelse ägde rum.
Kunde sådant vara nyttigt?
Derigenom vore man ock oviss om den varsamhet, som alltid är önsklig i lagstiftningsfrågor.
Antager man åter den händelsen, som llr Rääf förutsatt, nemi. alt 2 Ständ äro af olika meningar med 2 andra; hvad blir då följden?
Jo den, alt pä lottdragning beror hvilkendera meningen som skall råda, eller ock att alla de krafter som kunna användas, blifva riktade på en eller Iva personer, för att förmå honom eller dem att gå öfver och derigenom fä fram det förslag man önskar.
För närvar, är det i lag stadgadt, att om 2 Ständ stanna emot två, så förfaller frågan, på den goda grund, att man icke anser något öfvervägande tänkesätt vara för förändringen och att man dessförinnan bör i lagstiftningsfrågor förblifva vid det gamla.
Här deremot skulle afgörande!, såsom jag nyss nämnde, bero på en lottsedel, eller pä en eller annan person.
Ett helt Stånd eller flere Ständ kan man icke sä lätt leda, eller öfvertala.
Ibland dem äro meningarne delade vida mera än tili ett Utsk.
Man har anmärkt, att ifrägavar.
Utsk. ägde sin motsvarighet uti det förstärkta StatsUtsk.
Ur Lagerhjelm har redan till en del vederlagt denna mening.
En annan skiljaktighet förefinnes äfven oell är af den största väsendtlighet.
Hon består deruti, alt det förstärkta StatsUtsk. endast röstar emellan olika meningar, yttrade af 2:ne Stånd, men det yttrar sig icke öfver en eller annan ledamots, framställer icke eller sina egna meningar, utan det skall välja emellan 2 Stånds mening å den ena sidan och lika många Stånds å den andra, eller i bevillningsfrägor mellan 3 Stånd ä den ena och 1 Stånd å den andra sidan.
Handlingen är således blött en jemkning mellan andras meningar, icke ett afgörande efter eget behag.
Man säger, alt de delar af ett förslag, hvilka man ej vill uppdraga åt det lagstiftande Utsk., kunna frånskiljas, och att man således äfven deruti har en säkerhet.
Ar det småsaker, som skola afsöndras, så är det likgilltigt; är det åter fråga om grundsatser, så qvarstå alla de äfventyr, jag redan omtalat.
Man säger, att då detta Ulsk:s verksamhet upphör vid början af en ny riksdag, så kan Konungen göra slut på dess makt genom riksdags sammankallande.
Delta är ett dyrt och icke eller nödvändigt botemedel, emedan Konungen naturligtvis icke förlorar sitt 428 Den 23 September. veto, derföre att R.
St. afsäga sig deras lagstiftanderätt, ty meningen kan väl icke vara annan än alt Konungen får behålla sin andel i lagstiftningen, fastän Ständerna efterskänkt deras.
Man har här talat om skönhetssinne för stegel och hjul.
Det är dock förgäfves att med ett infall vilja affärda frågan, huruvida det nya straffsystemet förtjenar företräde framför det gamla, eller i hvad mån det motsatta förhållandet kan äga rum.
Frågan ligger mycket djupare, än förra Const.Utsk. och dess Ordf. måhända inbillat sig.
Det är ock oafgjordt hvilket straff som är hårdare, antingen det som träffar kroppen och huden eller det som träffar själen.
De nya straffen gå ut på en själstortyr lill den grad förskräcklig, att vansinne ofta är en följd deraf.
Den Allsmäktige må afgöra, hvilken som är grymmare, den som begagnar de förra eller de sednare straffen.
Valet är icke att leka med; man mäste deremot beklaga den menskliga kortsyntheten.
Man säger, att R.
St. i deras nuvar. sammansättning hafva ingen förmåga att behandla frågor af denna vigt och af detta vidsträckta sammanhang.
Jag frågar hvarifrån förmågorna skulle komma i det förstärkta Ulsk., om de icke förut funnes inom RiksShn, ur hvilka Ulsk. skall bildas?
Om nu förmågorna finnas inom RiksSt:n, så måtte de väl kunna yttra sig lika val der som i Ulsk., och finnas de icke i Stånden, sä komma de icke eller in i Utsk.
Jag afstyrker bifall till detta förslag såsom högst äfventyrligt.
Afven jag får lill alla delar instämma med de talare, som yrkat bifall till ConstUtsk:s nu förevar, betänk.
I rak motsats med den siste värde talaren, kan jag icke finna, att någon våda ligger deruti, att man antager förslaget.
Han har nemi. yttrat, att förslagets antagande skulle vara ett afdankande af Ständernas rättighet att lagstifta.
Om man genomläser förevar, betänk., så finnér man, att, såsom en värd talare redan anmärkt, Ständerna äga full rättighet att bestämma liufvudgrunderna för alla de ärenden, som skola öfverlemnas åt detta Ulsk., och Ständerna kunna således icke sägas derigenom hafva abdicerat från deras lagstiftande rätt.
Jag anser det omöjligt, att en riksförsamling, bestående af 4 kamrar, som öfverlägga pä olika rum, på annat sätt skulle kunna komma till något slut i en så vigtig fråga, som den om ett nytt lagförslags antagande, och då förslaget icke innehåller någonting menligt för Ständernas makt, så fruktar jag, att alla de skäl, som blifvit anförda deremot, måste betraktas ur den synpunkten, att man icke vill hafva ett nytt lagverk antaget.
Jag anser visserligen att här icke kan komma i fråga att afgöra hvilka grunder som äro bättre, antingen grunderna för det nya lagförslaget eller för den gamla lagen; men då en värd talare, jag tror att det var den som först yttrade sig, har förklarat, att den nya civillagen vore byggd på ett hugskott, och att den ginge ut på att upprifva allt beståndande i samhället samt att införa lösa theorier, så får jag fästa uppmärksamheten derpå, att det nya förslaget ingalunda är af sådan syftning.
Det innehåller
Den 23 September. 429 nemi. den princip, som borde galla i all lagstiftning, att alla skola vara lika inför lagen, samt att barn af samma föräldrar, utan afseende på kön, skola erhålla lika rätt, att samma grunder för arf skola gälla för alla stånd, och icke att, såsom nu är förhållandet, slumpen, om man i staden eller på landet besitter egendom, må bestämma arfsförhållandena.
Samme talare har äfven yttrat, såsom skäl för förkastande af den nya criminallagen, att det icke vore nyttigt att afskaffa spö- och skamstraffen.
Jag deremot anser, att borttagandet af dessa straff, hvilka visat sig alldeles motverka sitt ändamål, nemi. att afskräcka från brott och att förbättra, utgör just det nya förslagets förträfflighet i princip.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att Allmakten må bedömma hvilket straff är svårare, antingen kroppstortyr eller själstortyr, samt att de slraffmethoder, som ligga till grund för det nya lagförslaget, ofta medföra vansinne.
Det är mig visserligen icke obekant, att i de länder, der det nya straffsystemet gjort sig gällande, ett sådant förhållande någon gång ägt rum; men om man vill genomgå vår egen brottmålshistoria, så skall man troligen finna många exempel derpå, att spöstraffet och upphissandet på skampålen äfvenväl medfört vansinne.
Hr Lagerhjelm har förklarat, att det skulle strida emot 87 § Reg.F. att antaga nu förevar, förslag, emedan Ständerna då ingalunda utöfvade sin lagstiftande makt, om de öfverlemnade den åt ett Utsk.
Det kan likväl lika litet strida emot 87 § om detta förslag bifalles, som det strider deremot, hvad Ständerna i en annan § af grundlagen medgifvit, att öfverlemna åt förstärkta StatsUtsk. afgörandet af vissa anslagsfrågor.
Hr von Hartmansdorff har förmenat, att om man antoge förslaget, så skulle man äfven sedan söka införa dylika förslag, t. ex. för grundlagsärendens behandling o. s. v. Deraf att Ständerna nu, för att bereda en möjlighet att antaga ett nytt criminal- och civil-lagförslag vidtaga det enda medel, som, i min tanke, dertill förefinnes, nemi. den att bifalla Const.Utsk:s förslag, följer likväl ingalunda, alt Ständerna skola i alla frågor använda samma utväg.
Visserligen kan man icke neka, att Gr.
Spens framställt en och annan betänklighet emot detta förslag, men äfven dessa betänkligheter torde icke, efter hvad här blifvit visadt, innefatta fullkomligt gilltiga skäl till förslagets förkastande, och ehuru jag, lika med flera talare, som här yttrat sig, hyser den fullkomligaste aktning för denne aflidne värde ledamot, tror jag dock, att det kunde hända honom, som månge andra, att någon gäng misstaga sig.
Af sådan anledn. och då jag tror alt förslaget, om det antoges, leder lill ett godt ändamål, nemi. beredande af lagförslagets antagande, röstar jag bifall å betänk.
Åtskilliga hördes ropa på propos.
Jag nekar icke, att äfven jag delar de farhågor, som af en del talare blifvit yttrade emot den åtgärden, att till ett Utsk. delegera Ständernas makt, ty vi hafva varnande exempel af Utsk:s maktutöfning; men jag tror, att utomordentliga förhållanden påkalla utomordentliga tillgöranden, och 430 Den 23 September. ett sådant fall anser jag nu vara inne* Att de icke olla skola återkomma, anser jag oss äga säkerhet deruti, alt den lag, sorn nu gäller, är stiftad för 110 år sedan och alt det lagförslag, för hvars pröfvande nu är föreslaget att förstärka LagUtsk., fordrat arbete och öfverläggningar af de ntmärktaste jurister landet äger under en tiderymd af 34 år.
Vill man komma till en pröfning af ett sådant lagförslag, på ett sätt som kan tillfredsställa rättmätiga fordringar, så tror jag, att man icke kan vinna detta mål på något annat än det i förevar, betänk, föreslagna sättet.
Om det nya lagförslaget skall på vanligt sätt af Sländerne behandlas, sä skall troligtvis väl en ändring af vår i många afseenden förträffliga gamla lag kunna åstadkommas, men vi skola kanske ock komma på samma gång till ett resultat, som de rättslärdeej skulle kunna godkänna och domare ej tillämpa.
Jag nekar icke, alt en stor svårighet i detta afseende qvarstår vid en öfverläggning inom 48 ledamöter, hvilket antal är föreslaget för det förstärkta LagUtsk.
, men det är åtminstone bättre än med 480.
Jag för min del får således tillstyrka bifall lill ifrågavar.
Const.Utsk:s förslag, och tror mig i visst fall kunna trösta dem, som nu äro rädda derför, dermed, att af delta förslags antagande icke ovillkorligen följer, att LagUtsk. skall komma till en sådan pröfning, utan do sorn önska ingå inom Stånden i pröfning af lagförslaget, äro dertill fullkomligen berättigade, äfven om de skulle vilja, som jag bär bort yttras, genom s. k. acclamation antaga detsamma.
Jag skall ej längre uppehålla II. o, Ad:s tid, då jag redan hört ropas på propos.
Då jag vågar anföra några ord i denna vigtiga fråga, nödgas jag från början frånsäga mig ali skyldighet alt yttra mig öfver det lagförslag, för hvars antagande sannolikt detta förslag först blifvit framstäldt, och jag tror mig med så mycket mera skäl kunna göra detta, som jag anser denna fråga alldeles icke höra hit.
För mig är det nog, att jag anser en förändring och ett omarbetande af vära lagar nödvändiga, och, utan egen lagkunskap, grundar jag detta dels pä deras ålder, hvilken gör sannolikt, att de icke numera kunna vara till alla delar passande, dels och på den omständighet, att deras omarbetande under omkring 30 års tid sysselsatt särskilda, af Regeringen, i enlighet med Ständernas önskan, tillsatta comiteer.
Frågan är således att tillse, på hvad sätt en sådan önskad förändring i våra lagar skall kunna tillvägabringas.
Jag för min del anser de närvar, formerna nära nog göra det omöjligt.
Dertill föranledes jag af tvenne omständigheter.
Den ena är, att ett lagförslag nu skall behandlas i alla 4 Stånden, inom hvilka man åtminstone i 2 icke kan påräkna lagfarne personer.
Det är visserligen sant, att ett antal ledamöter af dem äfven skulle ingå i det förstärkta LagUtsk., men man kunde åtminstone hoppas, att de der kommo i beröring med personer, hvilka gjort lagskipningen till sitt yrke, och att således deras omdöme der kunde utbildas på ett sått, som inom RiksStm är omöjligt.
Den andra omslän - "Den 23 September.
431 digheten, hvarföre jag tror att en ny lag icke kan medfördel inom Ståndet lillvägabringas, 8r den långsamhet, hvarmed ärendena måste komma att behandlas.
Vi se, att behandlingen af en enda § i grundlagen, äfven der den icke är af särdeles vigt, kan upptaga åtskilliga timmar.
Skulle hvarje § i lagen på samma sätt behandlas, sä fruktar jag, att derigenom skulle åstadkommas en alltför stor tidsutdrägt, och att den kostnad af riksdagar, som man så mycket fraktade förra gången detta betänk, var under pröfning, alltför mycket skulle låta känna sig.
Genom skiljaktigheterna i de särskilda Ståndens beslut, är väl också temligen gifvet, att icke något sammanhängande förslag kan åstadkommas.
Det återstår nu att pröfva ändamålsenligheten af det sätt, som är föreslaget, i st. f. det vi redan äga; ty ändamålsenligheten af förslaget kan icke blifva annat än relativ, oeh är det nya mycket bättre än hvad vi nu hafva, så torde sådant vara nog skäl att antaga detsamma.
Man har fästat sig vid, att ledamöternes antal i det förstärkta Utsk. är för stort; men, såsom härå förut är svaradt, diet är åtminstone mindre än deras antal, som under nuvar. former skulle behandla frågan.
Det är dessutom sannolikt, alt Ståndena till ett sådant Utsk. skulle invälja de ledamöter, som genom föregsde deltagande i LagUtsk:s arbeten icke äro fullkomligt främmande för det förstärkta Utsk:s åtgärder.
Emedlertid finner visserligen äfven jag, att man icke utan betänksamhet kan ingå på, att i vår grundlag införa en för oss främmande form; och det skulle till och med vara tillräckligt för mig att afstyrka bifall dertill, om jag ansåg det kunna verka såsom ett prejudieat.
Detta befarar jag likväl icke.
Det ändamål, för hvilket man nu önskar det förstärkta Utsk. är af en sådan art, att jag tror att man svårligen skall finna något dylikt.
Vore prejudicater alltid att befara, så vet jag icke hvarföre våra förstärkta Utsk. icke redan skulle gifvit anledn. till flera prejudicater af samma slag.
Vi hafva likväl icke sett, att de blifvit missbrukade, och det är naturligt, att hvilken form man än antager, så beror dess större eller mindre användbarhet på omdömet hos de personer, som komma att handhafva dem.
Om man trodde, att Ständerna genom införande af denna form skulle förledas att tillämpa den vid andra tillfällen, då den icke vöre lämplig, så borde man förkasta förslaget ; men jag tror, alt man hos Ständerna bör förutsätta det omdöme, alt sådant icke sker, och vi hafva dessutom ett betryggande deremot i den omständighet, att den är ett grundlagsstadgande, som icke utan Konungens sanction blir lag, I sjelfva det föreslagna stadgandet synes dessutom åtskilliga försigtighetsmått vara vidtagna, för att motverka dess möjliga vådor.
Man har redan fästat uppmärksamheten derpå, att ett sådant LagUtsk. endast skulle komma att behandla K. propos:r; att det aldrig skulle komma att sammanträda, såvida icke hvarje
Stånd för sig hade sådant särskildt beslutit; att äfven om samtliga Stånden sådant beslutit, det likväl berodde på hvarje Stånd att bestämma de frågor, som kunde komma under ett sådant Utsk:s pröfning.
Det finnes ännu en omständighet, som betryggar oss för några vådor m
Den 23 September. af förslaget, och som gör jemförelscn med det förstärkta StatsUtsk. ännu mera haltande, än den hittills blifvit framhållen; det är nemi., att förstärkta StatsUtsk:s beslut blifva lag så snart de äro fattade, då deremot förstärkta LagUtsk:s beslut icke kunde blifva lag, såvida de strida emot de propos:r Konungen framställt, eller mot Hans åsigter.
Man har fästat sig vid att Utsk. skulle kunna blifva permanent.
Deremot finnas likväl 2:ne correctiver.
Det ena, att Utsk. upphör så snart riksdag sammanträder, och det andra, att Utsk:s verksamhet utöfver riksdagen fortfar endast i det fall, att Konungen och samtlige RiksStm så besluta.
Det är följaktligen sannolikt, att om Utsk. blefve så illa sammansatt, som en talare bär befarat, så skulle Konungen icke gifva sitt bifall till Utsk:s fortsatta verksamhet.
Åtskilliga andra anmärkmr hafva visserligen blifvit framställda, såsom t. ex. svårigheten för Utsk. att redigera lag-§§:ne med flera.
De flesta gälla likväl i ännu större mått för det sätt, hvarpå frågorna nu skola afgöras; och vi böra dessutom ihågkomma, att här är skillnad emellan detta och de fall, då Ständerna sjelfva skrifva författningar, som genast och sådana de äro måste till allmän efterrättelse gälla, såsom t. ex. bevillmsförordn. o. s. v. Ehuru dessa förordningar icke äro af så stor vigt, som den allmänna lagen, så blifva de likväl såsom Ständernas beslut gällande, sådane de komma sönderplockade från ett förstärkt Utsk.
Då jag sålunda på dessa skäl anser det omöjligt att åstadkomma en önskad förbättring i vårt lagväsende, utan en förändrad form, och jag icke anser den här föreslagna formen innebära alla de vådor, som man deraf befarat, så har jag blott att sluta med den förklaring, alt jag röstar för förslagets antagande.
Då uti ett föreg:de plenum fråga var, huruvida Högsta
Domstolen borde äga rätt att utfärda lagförklaringar emellan riksdagarne, yttrade Frih.
Gyllenhaal, att sedan Frih. Nordenfalk och Gr.
Anckarsvärd yttrat sig, torde icke utgången af R. o.
Ad:s beslut vara tvifvelaktig.
Detsamma har nu skett, och derjemte har Hr Dalman gifvit sin åsigt tillkänna.
Jag förmodar således, att utgången icke eller nu lärer blifva tvifvelaktig, och jag anser derföre, att hvad jag ämnar anföra, kommer att blifva en på förhand afgifven reservation emot beslutet; men jag har ansett denna fråga alltför vigtig, att icke äfven jag skulle önska att hafva nedlagt min tanke i prot., synnerligen med afseende på de följder, som frågan kan äga i framtiden.
Jag tviflar ingalunda på, att under vår nuvar.
Regering lagförslag kunna komma att framställas, som förtjena att blifva antagna; men då man stiftar grundlag, icke blott för ögonblicket utan jemväl för en aflägsen framtid, så bör man också göra afseende på, huru denna grundlags tillämpning kan komma att i framtiden utfalla.
Jag anser då detta förslag i högsta måtto vådligt.
I st. f. att Ständerna nu äga sig förbehållet, att utöfva den lagstiftande maktep gemensamt med Konungen, så skulle genom detta - Den 23 September. 433 ta förslags antagande, denna R.
St:s lagstiftande makt kunna utöfvas af 48 personer.
Då erfordrades till lags antagande, endast att 25 personer voro om beslutet ense, och således skulle genom detta stadgande Svenska folkets lagstiftande makt kunna blifva öfverlemnad åt 25 personer.
Jag föreställer mig, att en Regering skulle i en framtid vilja stifta en lag, som åsyftade att inskränka Svenska folkets frihet.
Propos. derom behöfde derföre icke vara framställd i någon vådlig skepnad, utan dess afsigt kunde vara ganska väl fördold.
Om då Ständerna öfverlemnade åt ett Utsk. att i deras namn besluta, så kunde detta Utsk. alstra en lag, sora, sedermera sanctionerad af Konungen, blefve helt och hållet i motsats med hvad föregide lagar stadgade, och på detta sätt vådlig för Svenska folkets frihet.
Jag vill såsom exempel endast anföra den omständighet, att
Statsrådets ansvarighetslag äfven utgör en lagfråga.
Föreställom oss att i en framtid (alltid förutsatt i en framtid) man skulle vilja förändra den ansvarighet eller de straffbestämmelser, som i denna lag äro för närvar, utsatta.
Skulle det då icke vara möjligt att, vid en sådan lags öfverlemnande till det förstärkta Utsk., kunna finna 25 personer, som, genom lagens förändring i denna syftning, helt och hållet borltoge denna ansvarighet.
Jag vill icke vidlyftigare utveckla mina åsigter, men jag tror, att man bör betänka sig väl, innan man i grundlagen inför ett sådant stadgande.
Jag medgifver visserligen, att svårigheter kunna uppstå, för att under våra nuvar. former antaga ett vidlyftigt lagförslag, men man måste söka ali minska dessa olägenheter, utan att derföre rubba den grund, på hvilken Svenska folkets lagstiftande makt för närvar, hvilar.
Hvad menniskor gjort kunna menniskor eftergöra.
Svenska folkets representanter kunde antaga 1734 års lag; hvarföre skulle icke vi kunna göra detsamma, utan att behöfva öfverlemna Ständernas makt åt dessa 48 ledamöter?
Om man, i st. f. att föreslå detta stadgande, hade tillåtit de 4 RiksSt:n att sammanträda på ett rum, såsom det tillgick 1734, dä öfverläggningarne voro gemensamma och endast besluten fattades Ståndsvis, när något Ständ det fordrade, så anser jag, att det ingalunda varit omöjligt att, äfven med vår nuvar. fyrkamriga sammansättning, antaga hvilket lagförslag som helst.
Jag afstyrker således delta förslag såsom högst vådligt, isynnerhet för framtiden, och jag begagnar mig af samma framställningssätt, som Frih.
Gyllenhaal använde i afseende på ett af de nu afgjorda grundlagsförslagen, då jag upplyser, att R. o. Ad. vid föreg:de riksdag ansåg delta förslag olämpligt
Jag hoppas att R„ o. Ad. äfven nu måtte finna detsamma.
Hr Hjerta, Lars: Gr. Hamilton, Henning, har genom sina riktiga och sakrika anmärkn:r till hufvudsaklig del förekommit mig.
Lika med honom önskade jag jemväl återföra discussionen från de afsteg den tagit från ämnet, ända in på en tvist ang:de det nya lagförslagets innehåll.
Denna tvist har med den förevar. 2 II. 55 434 Den 23 September. saken intet att skaffa; men jag tror deremot, alt hvar och en som är öfvertygad om vårt nuvar. lagverks ofullkomlighet, måste, blott af detta skäl, finna sig naturligen böjd att bifalla det medel, som lagligen kan stå till buds, att komma till en slutlig förbättring, såvida icke detta medel eljest har med sig några vådliga följder.
Det är förmodligen iqsigten af denna omständighet, som föranledt åtskilliga talare på andra sidan, alt uppställa för detta Stånd sådana varnande påföljder af mer och mindre dyster art som vi bär hört.
Jag skall utbe mig alt med några ord få möta ett par af dessa talare, nemi.
Hrr Lagerhjelm och von Hartmansdorff, samt sednast Gr.
Hr von Hartmansdorff bar ådagalagt en verkligt stor talent i taktiskt afseende, att söka stegra den bos R. o. Ad. lätt förklarliga varsamhet emot förhastande till en verklig förskräckelse; men jag tror likväl, alt de skuggbilder, som den värde talaren framställt, skola försvinna, då raan belyser dem med verkliga skäl.
Ilan bar nemi. sagt, att om det föreslagna stadgandet blefve infördt, så skulle prejudicalet lätt kunna leda derhän, att Ständerna följde samma väg äfven i afseende på beskattningsfrågor och andra af samma vigt.
Men han har dervid glömt, eller åtminstone icke omtalat, att icke allenast 4 Stånds beslut fordras, för alt införa ett dylikt stadgande i andra riktningar, utan äfven, att om Ständerna skulle på det sättet med en föga trolig sjelfförsakelse afdanka, såsom han uttryckte sig, sin egen makt, hvilket är så mycket mindre att vänta, i samma mån det representativa samhällsskicket utvecklas, så skulle likväl återstå Konungens veto, hvilket han troligen i sådant fall icke skulle underlåta att begagna.
Afser man denna omständighet så finner man, att den farhåga, som Hr von Hartmansdorff sökt upptända, i sjefva verket är utan grund.