Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty det är ock det, att man sjelf är förändrad, en helt annan menniska än den hvilken en gång gick ut ur en verld, som mist sin relief likt ett nött mynt, samt in i ett mörker.
Man känner sig sjelf ny, ny; icke blott utvärtes, som om man lagt af en gammal drägt, hvilken smutsats till under långa färder och blifvit en sjelf vämjelig; nej, det är som om den gamla huden fjällas af och hvarje partikel af ens hela varelse, ens kropp och ens själ, fäller sitt utanskal, medan nya friska bygga sig upp och en skär och rosenhvit hud spinner sig derinnanför.
Verlden är skönare, man sjelf godare.
Och allt detta fullbordar sig under en dager af glädje i själen, — hvilken dock är märkvärdigt stilla och sval, och nästan vemodig.
Ty detta återvändande lif stiger upp såsom en soluppgång i väsendet, men en soluppgång i en af vårens tidigaste dagar, då träden ännu stå med ospruckna hylster och blommorna med outslagna knoppar och den bara marken — med en snöfläck här och hvar — ännu skymtar svart mellan de första späda gröna brodden.
För honom, som satt der dag ut dag in i länstolen framför det vidöppna fönstret, hade emellertid detta stämningsspel redan från begynnelsen en djupare färg.
Ty det var icke blott och bart lifvet rätt och slätt, som återvände i honom.
Det kom med hela våldsamheten af en lidelse, — en lidelse af säreget slag, en lidelse som var utan oro och plåga, omängdt jubel, ren lycka, sjelfva den nakna känslan af en funnen helsokälla, — kom som en kärlek, kärleken till lifvet, icke såsom han känner det välla upp ur djupen inom sig, utan såsom han ser det för sina ögon blomstra i en varelse utom honom, kärleken till sin egen lifskraft, sådan som denna vandrar omkring derutanför i gestalten af en kvinna i röd morgondrägt och ett stort blondt hår och som han älskar derför att hon är hans ...
Och som han sitter der, dag efter dag, märker han, först helt dunkelt, sedan allt tydligare, hurusom alltsammans detta, som hvilar derutanför: det hvita fjellet mot den varmblå himlen, den gröna sjön med sluparne, hvilka med sina tvenne höga hvita segel se ut som underliga insekter, ilande fram öfver vattenytan, samt inunder honom den svällande trädgården med den unga kvinnan, — som han sitter der i en vegetativ halfslummer, hvilken är utan grubbel och helt hvila, märker han, hurusom allt detta, ifrån att ha lefvat utanför honom, sluter sig allt tätare omkring honom, växer samman öfver honom, blir till en oändlighet, hvari han upplöses.
Och en dag slutligen förnimmer han, att han bär det inom sig.
Det är alltsammans hans, det har alltsammans blifvit ett med honom, det växer och sväller igen, men nu derinne i honom, det väller som en flod af färg och safve och värme upp igenom honom, det står der i hans väsens centrum såsom en bild, i hvilken hans egen återvändande lifskraft tagit form blott och hvars midtelfigur är kvinnan med den röda morgondrägten och det stora blonda håret.
En aprilmorgon, när han vaknade, försporde han i sig, helt oförmedladt och helt starkt, en förnimmelse, som när man alltför länge uppehållit sig i instängdt rum och märker att luften icke är god samt skyndar sig ut, förvånad öfver att man sutit derinne så länge.
Han var så fyld af något han visste sjelf icke hvad, att han med ens förnam de fyra väggarne kring sin egen ensamhet såsom ett rent fysiskt tryck.
Han drefs ut, drogs ned, som om dernere befunne sig en väsentlig del af honom sjelf, med hvilken han måste förena sig för att kunna känna sig hel, något som tillhörde honom och som han måste taga i besittning.
Han steg hastigt utför trappan samt framåt den svala och skumma korridoren.
En lätt svindel grep honom, och det svartnade ett ögonblick för hans ögon; han stannade och stödde sig mot väggen.
I det samma skymtades något rödt långt inne i dunklet, och hon kom emot honom.
Med en kraftansträngning ville han kasta svindeln af sig samt gick henne till mötes; men när han tagit ett par steg, kunde han icke mera.
Han sökte beherrska sig och ingenting låta märka, stannade och blef stående med hatten i hand.
«Mademoiselle Claire,» sade han, vekt och stilla, med ett leende.
Han visste sjelf icke, hvarför han yttrat dessa meningslösa ord; de hade undsluppit honom precis så sjelfmant, som att han lemnat sina rum och stigit utför trappan.
Han kände, att der i tonfallet klungit som ett sjukt barns smekning; som han stod der hjelplös och hon raskt kom emot honom, hade han i ögonblicket den fullständiga föreställningen af, att henne hade han känt sedan länge, länge.
Men han fick icke tid att undra deröfver, ty med ett grepp hade hon fattat hans ena hand med sina begge.
«Ni är ännu svag,» sade hon och förde honom hän emot dörren.
Han följde utan att säga ett ord, men i det han kände ett ljuft välbehag, en varm kraft, strömma in igenom sig.
Derinne satt värdfolket på samma platser och i samma sysselsättning som första gången han såg dem, den dagen då han kom för att hyra.
Den gamle herrn med de hvita polisongerna i det väderbitna ansigtet skakade hand med honom; och den gamla damen med korkskrufslockarne tog hans hand mellan sina begge och sade några vanliga ord, hvilka gingo honom till hjertat, som komme de från hans egen mor.
Och mademoiselle Claire förde honom vidare ut igenom de vidöppna salongsdörrarne och ned i trädgården och satte honom i en liggstol, som stod i en grön och solvarm berså; och der blef han sittande, med den vackra vyen af sjön och bergen framför sig, medan hon mest tyst gick der fram och tillbaka och styrde och stälde omkring honom; och han sjönk hän i ett tillstånd, som när man känner en sömn sluta sig kring en, hvilken man vet skall bli god och full af ljus och värme.
Och när det blef middagstid, gick äfven han in samman med de andra; och det förekom honom så naturligt, att också han satt der på sin plats vid bordet, som om han hört till familjen och sutit der med dessa menniskor dag efter dag i åravis.
Och som dagarne nu kommo, blef det i alla hänseenden så, som om han verkligen hörde till familjen.
Så snart han gjort sin toilett om morgonen, gick han genast ned; och han gick icke tillbaka upp till sig igen, förr än på aftonen, när de andra gingo in hvar och en till sig för att sofva.
Den lilla familjen bildade en sluten krets, lefde helt och hållet för sig, — en inflyttad familj, som intet umgänge hade i den främmande staden, ingen såg hos sig och icke tog ut till någon; och i denna slutna krets gled han organiskt in.
Dess lif vardt hans lif; och det senare kunde icke mera skiljas ut ur det förra.
Dessa menniskors intressen voro också hans intressen; och der horisonten slöt sig för dem, slöt den sig ock för honom, — derutanför låg ingenting.
Dagarne gledo stilla hän, som svanorna dernere på sjön och som strömolnen deruppe på himlen.
En och annan gång gick man, alla fyra, inåt staden, såg på vimlet i de stora pensionerna och hotellen, hvilka nu först rätt begynte fyllas, stannade vid tilläggsbryggan, när ångaren kom från Lausanne med sin nya last främlingar, samt gjorde några slag upp och ned å den långa promenaden af lågstammiga, fläckiga, plattkroniga plataner utmed sjön.
Eller man gick långtur, — uppåt bergen; steg uppåt i de smala slingrande murinfattade rännorna mellan vinbergen, genom de vackra anläggningarna kring
Hauteville, der bergsbäcken frusade inne i löfträdsparkens svala dunkel, öfver blomsterbrokiga, grönsaftiga ängar hän till stora vägen, hvilken lopp genom St.
Légier och vidare uppåt med den vida vyen öfver sjön och små hvita städer och stora hvita alper, ända upp till det gamla riddarröfvarnästet Blonay, hvars massiva torn ännu håller utkik öfver nejden som ett stycke skum medeltid, men der dock nu murgrönan klänger frodigt öfver den grå stenen.
Man drack mjölk, gul och fet af fjellgräset, i köksstugan af en bondgård, eller landets eget gula, syrliga vin utanför ett värdshus; och när man stigit ned igen utför vägen till La Tour och åter satt hemma hos sig, der lampan var tänd och kvällsbordet dukadt, blef den kroppsliga trötthet, han kände, till ett själsligt vemod, det hemtrefna välbehagets vegetativa drömmeri, i hvilket man är så lycklig och känner sig så god och sveper sig och de andra in.
Men dessa utflygter voro undantag från det vanliga lefnadsviset.
Veckor igenom förrunno dagarne för dem, utan att gallerporten ut till vägen öppnade sig.
Solen gick upp och gick ned igen, utan att han visste, hvar hela den långa dagen blifvit af; den smalt med alla sina små tilldragelser samman i hans själ till en enda obestämd förnimmelse af solvärme och grön svalka, hvilken fylde honom allra starkast, när han blifvit ensam med sig sjelf på kvällen och hela huset stod stilla omkring honom.
Med den sof han in; och medan allt det andra hos honom låg i sömne, var den allena det lefvande, som formade hans drömmar.
Och det var med den, han nästa morgon vaknade och stod upp; och för hvarje ny morgon förekom det honom, att den vuxit till sig under natten, — på samma sätt som något man på kvällen läst står klarare i minnet, sedan man sofvit på det, och på samma sätt som den kvinna, man under natten drömt om, nästa dag beherrskar våra sinnen, vår själ, vår längtan och hela fantasi, äfven om hon dagen förut varit det rena intet för oss.
Och han gick ned igen utför trapporna, in i rummen, ut i trädgården, der mademoiselle Claire redan sysslade, — ned och ut till en ny dag, lik den som sist gått, och under hvilken han skulle suga in, liksom biet blomstersaften, ännu mer af den lifssafve, hvilken med alltjemt stegrade kraftkänslor steg och steg upp igenom hans varelse.
De gamla höllo sig mest för sig, med sina sysslor och sitt dolce far niente.
Liksom på de gemensamma promenaderna han och Claire gerna, innan de visste af det, gingo för sig, emedan de gamla blifvit efter, så voro de ock mest för sig dessa långa, stilla dagar, som förrunno innanför trädgårdsstaketet.
Hon fylde dagen för honom, hon var ett med den; denna hela långa dag, som gick med timmar, om hvilka man icke visste, hvar den ena slutade och hvar den nya vidtog, — det var hon, hon sjelf, mademoiselle Claire, som rörde sig der omkring honom, gick in i huset och kom ut igen, vandrade upp och ned å gångarne och satt der framför honom i trädgårdsstolen.
Hon var för honom morgonen, sådan som hon stod der i den daggkyliga luften med tidigt solsken och skar en blomma för matbordet eller fäste upp en gren; hon var för honom kvällen, sådan som hon i söderns hastiga skymning, i hvilken stjernorna med ens stråla fram, aftecknade sig i en verandaöppning mot luften.
Och allt, som låg emellan morgonen och kvällen, det var också hon, — liksom den förnimmelse, med hvilken han sof in och som formade hans drömmar och som han kände i sig starkare för hvar dag som gick, var hon.
Det var alltsammans hon, det ena som det andra, lifvet utom honom och i honom.
Hon var icke som en enskild menniska för honom; hon var ett mer och hon var ett mindre.
Han kunde icke vara henne utan, kunde icke tänka sig sjelf, som han nu blifvit, utan henne.
De voro vordna ett för honom, han sjelf och denna kvinna.
Han gjorde sig inga frågor rörande arten af denna sammansmältning, han lefde ett rent vegetativt rekonvalescenslif; men stundom strök igenom honom en töcknig föreställning af, att en gång måste timmen för en utsöndring slå, då han skulle bli en individ för sig sjelf igen, han sjelf stå här och hon der.
Han hvarken gjorde sig frågan eller gaf sig svaret; men de stego redan begge upp genom dunklet af hans omedvetna, såsom svagtlysande irrbloss, skymtade ute å en sank äng sent en vårnatt på resan hem från balen.
Och när han satt så der bredvid henne, i den solvarma, grönsvala trädgårdsbersån, middagstid i majdagar, då sjelfva Dent du Midis snö sken varm, — när han satt så der bredvid henne i denna vegetativa stämning, under hvilken hans pånyttfödelse fullbordade sig, och sög in i sig lifssafven, såsom biet inne i blommans kalk saften, och när han derunder kom att betrakta hennes ansigte med denna hvita teint som solen aldrig kan bryna och mötte dessa ögon med en färg midt emellan brunt och grått och med ett gnistrande eldspel som från en lefvande och besjälad ädelsten, — då kände han inom sig ett styng, som han icke förstod, men som om han sute der och gjorde något orätt.
De suto samman i bersån.
Omkring dem stod allt och skälfde i sommarglöden; och hos dem derinne i den gröna dagern kändes det dubbelt stilla och svalt.
En tyngd låg på dem begge; men den kom inifrån.
Kl. 3 skulle båten gå; om två timmar skulle de vara skilda åt, icke mera det ena odelbara, som de varit under tre månader, utan tvenne varelser, hvilka gingo omkring hvar för sig, hvar och en i sin krets.
Han kunde icke fatta det; det förekom honom som att stycka sig sjelf.
Och bakom den lilla utflygten, som han skulle göra och som stod der tydlig nog framför dem i sina små proportioner och som de kunde öfverskåda, reste sig inför dem begge något annat dunkelt och jättestort, hvilket föll in öfver deras själar som en slagskugga, — och de suto begge gripna af en beklämmande tyngd, hvilken snörde samman deras sinnen som deras strupar.
Något drog, och något höll tillbaka; och af bådadera kände de blott en dof smärta.
Inne i matsalen skramlades med servisen.
Ute på sjön sköt plötsligt en ångare fram, som styrde nedåt Montreux.
Den klöf sig snabbt fram genom den gröna, sidenskimrande vattenspegeln, med sin brokiga, lefvande last.
Den var full ända ut öfver brädden, — ett enda rörligt virrvarr af alla ljusa sommarfärger med svart emellan.
Som den sköt förbi honom med sin ljusa last, strimmade en solkänsla igenom honom; det var som en lättnad, som en befrielse från ett tryck; men i nästa ögonblick sprang den öfver i ett styng, det styng, som han så ofta känt, som han icke förstod, men som om han gjorde något orätt.
Hans längtan ville flyga efter den bortilande båten, men den kunde liksom icke lyfta vingarne.
Han kände sig tung och jordbunden som den tama husfågeln; och något bittert kom opp i honom.
Men efter kom ångern, — och en bred flod af ömhet, som sköljde det bort alltsammans.
Och tillbaka blef till sist en bottensats af smärta, af en vild och sår smärta.
Äfven mademoiselle Claire satt och såg efter båten, som försvann bakom nästa udde.
«Måtte ni få många nya goda intryck på er resa,» sade hon.
Det blef sagdt lugnt; och det var banala ord.
Men det är icke derpå, det vid sådana tillfällen kommer an.
Som hon sade dem, hvirflade de ett kaos af känslor upp i honom, hvilket blef honom öfvermäktigt.
Han kämpade en stund med allt som bröt sig inne i honom; med ens föll det alltsammans och lade sig, såsom hafvets brottsjöar i en skyddad vik; och hans hela väsen löstes upp i en stor, djup, jemn innerlighet.
«Jag har ju redan fått allt hvad jag kan få,» sade han stilla.
«Jag har ju fått mer än sjelfva lifvet.»
De hade rest sig begge.
Han sökte efter hennes ögon, men hon stod med halft bortvändt ansigte.
Det var blott ett ögonblick, men det kändes af dem begge som en evighet; det var ett af dessa moment, då menskoödena afgöras och då alltet står och väntar og häller andan.
Han hade bara att sträcka ut sin hand ...
Men i denna sekund just kom pigan ut på verandan och budade till middag; och ögonblicket var borta.
När tiden var inne — de varsnade redan ångaren nere från Montreuxhållet —, följdes de alla fyra samman inåt staden, liksom annars när de gått promenera.
De begge gamla togo det också som en vanlig spatsertur, blott med den skilnad, att gästen reste bort för några dagar för att se sig om i Schweiz; och de båda unga betedde sig alldeles så, som om äfven de tagit det hela på samma sätt.
Han skulle ju snart komma tillbaka; det var ju rakt inte tal om, att man inte mera skulle ses.
Ångaren kom och pressade sig in emot träverket i den lilla konstgjorda ön med dess träd i midten.
Bryggan slogs mellan, och man strömmade ut och in, först en svärm som steg i land, så en annan svärm som gick ombord.
Han sade till dem alla tre sitt Au revoir, och de togo honom i hand igen och sade sitt Au revoir; och han försvann i mängden å det fullstufvade fartyget.
Bryggan drogs i land, båten satte sig i rörelse, och han stod vid relingen med rocken på armen og hatten i handen och gaf och fick den sista helsningen.
Han blef stående vänd in emot staden; de tre gingo att spatsera, i samma riktning som han, i platanalléen utmed sjön.
Han blef stående orörlig på samma plats, både medan båten lade till igen inne i staden och när den satt sig i gång igen, med ögonen fästa på gestalten i den hvita sommardrägten och den bredskyggiga gula stråhatten, hvilken han visste vara hon, utan att han längre kunde urskilja ansigtets drag eller kroppens linier, — tills båten plötsligt vek om udden in mot Grand Hôtel och synen med ett var borta.
Det gaf till ett skri inne i honom: det hade helt omedelbart kommit honom före, som om allt hvad han bar inom sig af lif strömmade tillbaka till henne, i hvilken det hade sitt ursprung och rätta hemvist.
Han greps af en ögonblicklig impuls att springa öfver relingen af denna båt, som så ursinnigt rusade framåt i den galna riktningen, och simma tillbaka, — det var allaredan öfver relingen och simmade tillbaka, det som var lifvet i honom, och han kände sig så tom, som vore hans kropp med ens vorden bara ett liflöst skal kring ett intet.
Men han betvang sig; det motsträfviga, som ville rymma sin väg ifrån honom, fylde hans väsen igen som en malström, hvilken gjorde honom svindlig; och han flög vidare med ångaren, bort, — den nya hela menniska som han var blifven.
Och dagarne gingo, och han flög vidare, med kurirtåg och snabbbåtar, öfver berg och sjöar, genom främmande nejder och obekanta städer, ensam i små inhemska hotell och midt i menniskovimlet i stora internationella pensioner.
Han var rädd för ensamheten, men han fann den städse vid sin sida; han kände, att den lurade omkring honom och tassade i hans hälar; den sökte honom, och han sjelf kunde icke låta bli att söka det som han var rädd för.
Det var nemligen icke ensamheten allena, som han kände stå vid sin sida i obevakade ögonblick, när han försjönk i vakna drömmar midt på ljusa dagen och midt i allt stimmet, talande högt tätt invid hans öra med ett tonfall som han kände och med hela doften af en kropp som han visste hvems den var, — eller som låg der bredvid honom om natten i den breda hotellsängen, likt en sömnlös varelse som kved.
Och dagarne gingo, och veckorna; och sent en afton stiger han af uppe vid Göschenen.
Bittida nästa morgon tager han en vagn och far öfver bråddjupen upp till Andermatt.
När vagnen viker fram om den sista fjellväggen och den lilla gröna platån med sin bugtande bäck och sina två kyrkbyar plötsligt öppnar sig framför honom inom de snötäckta bergen likt den fruktbara bottnen af en utdöd jättekrater, låter han kusken köra allena vidare och sätter sig på en sten vid vägen.
Han vill ha ensamheten så stor som den kan bli och ha sin uppgörelse med den, — denna ensamhet, hvilken icke är hans egen tomhet, utan en annan tomhet, hvilken tagit kropp och stämma.
Det är midt i juni, men luften är kall.
Från tunga strömoln, som draga fram öfver en blå, blek himmel, skjuta små snökorn ned igenom den, hårda och hvassa som snökristaller.
Det är kallt, men en köld, hvari man icke fryser men andas lätt.
Och som han sitter der och väntar, kommer det som han sitter der och väntar på, gående fram emot honom borta på vägen.
Han vet, hvem det är, ehuru han icke kan urskilja ansigtets drag eller kroppens linier, — det är en gestalt, hvilken liksom icke tillhör en viss bestämd individ.
Hon kommer bort till honom, tyst som ett minne, och tager hans hand; och han reser sig och följer.
De gå öfver många berg och genom många dalar, i många dar och nätter; och en varm och solig dag i middagstiden stå de utanför grinden till en villa i Vevey.
De stiga in, der är icke en menniska att se, det är som vore de allena i trädgården, såsom fordom en gång Adam och Eva i paradiset.
De sätta sig midt emot hvarandra i den kända bersån, — och det går varmt igenom honom, som hon åter sitter der framför honom i den röda morgondrägten och det stora blonda håret.
Han känner hennes egen lifsvärme med fulla vågor pulsa in i sig; men hur han ser och ser, kan han icke få fatt i hennes drag, hvarken hur hon ser ut eller med hvilket uttryck hon betraktar honom.
Och när han vaknar upp ur sin långa syn och igen sitter der allena på stenen vid vägen till Andermatt, står hela minnet i dess verklighet ännu så för honom, varmt som det lefvande lifvet sjelft, men utan en enda kontur af en enskild kvinna.
Han känner, att han legat vid den eviga lifsens källa sjelf och druckit derur, tills han blef en ny menniska; men den form, i hvilken det nya lifvet meddelats honom, förbleknar och förflygtigas som de tunga molnen deruppe på den blekblå himlen, der solen just höjer sig upp öfver bergskammarne.
Åter gå dagarne.
För hvar dag som går, lägger han ett allt större afstånd emellan sig samt lifvet och menniskorna uppe i Vevey; men ojemförligt större är dock det afstånd, som för hvarje gången dag växer i hans eget inre emellan dem och honom.
De utgöra en lifskrets för sig, och han en annan sådan för sig; han kan nu öfverskåda hela förloppet: huru dessa tvenne kretsar närmat sig hvarandra, flätats in i hvarandra, ett moment bildat en enda tillsammans och åter utsöndrats ur hvarandra, för att nu med svindlande hastighet aflägsna sig från hvarandra hvar på sin bana genom lifvet, liksom tvenne himlakroppar, hvilkas banor korsats i rymden.
Och när en interiör stiger upp inför honom, — den gamle herrn med de hvita polisongerna i det väderbitna ansigtet och den gamla damen med korkskrufslockarne, han vid sin skrifpulpet och hon i sin länstol, — står det så underligt långt långt borta, som en gammal halftutplånad bild i medaljongsformat; och det blir honom allt obegripligare, hvarför han envisas förnimma det så, som om han hade att vända tillbaka dit.
Hvem väntade honom?
Ingen väntade honom.
Det vore blott han, som hvarje gång det bleknade minnet af en grönsval trädgård med gula gångar och mademoiselle Claire midt i den med sin röda morgondrägt och med sitt stora blonda hår steg upp i honom, — det vore blott han, som då ännu kände ett styng, som om han gjort något orätt.
Hvarför ...?
Många år äro gångna; och han är stadd på sin bröllopsresa.
Han har med sin unga hustru slagit sig ned i Montreux för att tillbringa några af de vackra höstdagarne vid Lac Leman och sedan, när vintern komme, draga vidare söderut, der sommaren varar året rundt.
Som han går der omkring, dag efter dag med samma landskap om sig, bryta sig minnen fram, hvilka han trott vara döda, — bryta sig fram i hans själ, såsom en skrift med sympatiskt bläck i solljuset.
I hans inre står, med tydligare konturer och bjertare färger för hvar dag som går, samma landskap som han har der utom sig, — samma landskap och dock ett annat, samma landskap men såsom en återuppstånden erinring.
Och för hvar dag som går, bli de allt mera till ett, naturbilden derute och minnesbilden derinne; till sist smälta de samman för honom, — och det är minnesbilden, som han går rundt i.
Det gamla minnet har tagit makten och sugit den nuvarande verkligheten upp i sig.
Och något, som aldrig helt försvunnit ur honom, utan alltid legat der i honom som ett sår midt i hans själ, hvilket ständigt bryter upp igen, och som en ömmande svulst i hans väsen, hvilken aldrig helt kan mogna, — ett gammalt styng, som under alla dessa år sutit der i honom, som han långa tider icke förnummit men som han visste hvilket ögonblick som helst kunna fara igenom honom igen, — detta styng, som han icke förstod, men som var precis som om han gjort något orätt, — det blir nu sittande derinne i sjelfva hans väsens hjertpunkt, blir sittande der och försvinner icke igen, medan minnesbilden väfver sig in genom allt utom och inom honom.
Och med något okändt inom sig, djupt och osvikligt som djurets instinkt, känner han, att taggen inom honom — det är en annan varelse, som lider och som befinner sig helt nära honom, helt helt nära, och att han måste vallfärda till en villa i Vevey för att bli kvitt sin fridlösa oro.
En dag, då hans hustru med hela pensionatet far på utflygt till Glion och Mont Caux, tager han en förevändning och blir hemma.
Så snart alla äro borta, går han ut i motsatta riktningen och stiger ombord på ångbåten.
Den är nästan tom; säsongen är förbi, det är redan sent på året.
Det är en vacker senhöstdag, lugn, klar, frisk, som då snön snart skall komma.