Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Annars tyckas all verldens tonsättare ha stämt möte i denna hållningslösa musik, der de gamle tyska mästarne bilda, så att saga, underlaget för den granna kro-kanen med sirat, utsprång, garneringar och bitar, hemtade från Auber, Adam, Bizet, David, Meyerbeer m. fl.
Men som faiseur är hr S. mycket skicklig, den tekniska säkerheten alltifiån kontrapunktens bryderier är honom absolutunderdånig.
Han behandlar rösterna med förstånd och be-herskning, orkestern som en — något despotisk — suverän.
I följd af sistnämnda lycka utgör » Diamantkorsets » ouvertur ett förträffligt företal till det hela, ja t. o. m. förträffligare än det hela.
Melodierna ega visserligen i ouver-turen som i det följande hvarken den ädla skönhet, som värmer, eller den genialiska inspiration, som besegrar, men hur föga ursprungsfriska de än till större delen äro, hafva de dock här fatt en så äkta orkestralt affattad behandling, och äro med så klok beräkning blandade om hvarandra, att man efter de i briljant stegring komponerade sista delarne deraf ovilkorligen känner sig frestad att applådera.
Kommer så introduktionskören, den vanliga bond-idyll-kören (hvad de bönderna ändå äro idylliska — i operor!
) med en alltför omständlig början: hei-ho-hei-ho-, sedan öfver-gående i en rätt flytande opera-comique-melodi.
Thérèse sjunger en romans, som böljar bra, och Wilhelm med henne en duett, som kunnat sluta bättre.
Rösterna blanda sig emellertid väl, man störes endast af militärvurmeriet i orkestern, som, låt vara att den gode Wilhelm är en käck, menskoräddande kapten, dock är malplaceradt till ord sådana som: » Här, hvarest jemt sig lik, naturen 1er så rik ».
» Trianglar, hvad gören i här?
v skulle säkert gamle W. B. ha utropat, liksom när han förgrymmade sig öfver » Lohengrins » inånga trumpeter i verlden.
Man har berömt den komiska kraften i lindansartrup-pens intåg.
Oss föreföll denna scen dock temligen tam och oskyldig.
Musikanterna på scenen spela ju en rätt karaktäristisk melodi, men i öfrigt finnes intet ovanligt.
Ej heller i Gigotis aria, vanlig buffastil, med bitvis parlando à la Dulcamara, Pasquale, Crispino etc. Pajazzons » canto funèbre » synes oss för stelt högtidtigt — litet mer » geplaudert » skulle ej skadat, liksom några kromatiska gälla tongångar i det högre registret, mellan de om hvarandra jämrande: A ’ pajas döy?
— Ä ’ pajas dö '?
— etc. Duetten med Badutos passionerade strofer begynner bättre än den slutar och resten af akten innehåller ingenting påfallande, om icke den ett par gånger framträdande likheten med en final i » Den Stumma ».
Kompositören höjer sig i den andra — operans starka sida.
Dess första scen mellan Thérèse och Zephvrine är helt och hållet charmant och skulle gjort heder åt gamle Auber,
Ur Dapptiti Knmiko.
3Adam har ej skrifvit nâgot sä fint spirituélt, snarare MaillarL Här finnes ock operans bästa melodi, den präktiga gavotten, alldeles ypperligt behandlad och slutande i duett med Thérèse pâ ett omedelbart intagande sätt Romansen » Nu stoltliet flammar i mitt bröst » hör också till den aktade mästarens lyckligaste tankar, ehuruväl dess verkan något försvagas genom de måttlöst långa riturnellerna.
Från sin erkändt starkaste sida visar sig komponisten-i dansscenerna; dessa melodier ha verkligt vild natur, djerfhet och glöd, mästerligt manövrerade för öfrigt och af en rhytm så ypperligt dansant, som man endast finner i Aubers och Meyerbeers operor, desse store » dansmästare ».
Att Zephyrine midt i all denna glädje-brusande furia uppstämmer en gammal, säflig och sentimental guitarr-romans har man med allt skäl klandrat som oklokt.
En praktisk musiker skulle här utan tvifvel flikat in en » air de primadonna », ett koloraturnummer alla bokro, taranteUa, maxurka — och då hade kompositören gerna kunnat stryka den långa koncertrullad, Zephyrine oförmo-dadt ger till bästa just i slutet af ett stort ensemblenummer, dervid de öfriga sångartisterna och orkestermedlemmarae fa sig en god stunds hvila före slutackordet Sextetten i denna akt är likväl ett högeligen värdefullt nummer, och om mao under dess lopp gang på gång erinrar sig Meyerbeer, så må det erkännas, att det är denna kompositörs bästa sidor, man dervid tänker på.
Badutos serenad, som inleder finalen, är i likhet med flera andra nummer ett skäligen ojemnt musik-stycke, som först mot slutet får någon större charme, trots det utstuderadt pikanta ackompagnementet, som tillika har nagot verkligt originelt i sig, med de drömmande, bi-zarrt nyckfulla harposlagen och violinernas till slut inträdande passionerade hviskningar.
Efter andra akten med dess ganska stämningsrika slut
— orkesterserenad med den inslumrande Zephyrines korta * sömndränkta utrop — finnes ej mycken anmärkningsvärd musik qvar.
Arian är vanlig och jägarscenen barock, ehnro rvtmiserad på ett ganska finurligt sätt och harmoniserad ej utan elegans.
Att den är alldeles för lång är förut i dagbladen påpekadt.
En kritiker har ock mycket riktigt förordat en melodrams anbringande i sista duetten med dess zigenarmotiv à la Carmen.
Som det nu sjunges och trot« Badutos goda artikulation gar den for pjesens upplösning vigtiga bekännelsen delvis forlorad.Fru Edling ocli fröken Andersson söka öfverträffa hvarandra i karaktäristikeu af den pikanta Zephyrine, den senare mera opera-comique-messig, leende, graciös och smidig, fru E. åter kraftigare, mera naturbarn, ursprunglig och naiv, bägge i dan sscenen särdeles roliga.
I sångkonst mäta sig bägge konstnärinnorna med hvarandra, i föredraget in-lägger frk.
A. mera innerlighet, fru E. mera bohémienne-artad passion.
Den senare understödes deri ypperligt af sin af naturen ganska rikt utrustade stämma med dess harmoniskt vältonande klarinettklang.
Hr Janxon har i Gigotis rol visat, att han är en af
— ej blott Operans utan hela k. teaterns bäste skådespelare, och det till och med när det gäller en tragisk verkan.
Man tänke blott på hans stora scen med sin gamle husbonde, der han slites mellan kärleken till denne och hänförelsen för sin » konst »; hvilken blandning af1 naiv lustighet, innerlig känsla, komisk artisthögfard och trofast till-gifvenhet, sannerligen en tragi-komisk framställning af högsta värde, något h la Johannes Brun, som också kan konsten att locka fram tåren i ögat på samma gång han sysselsätter skrattmusklerna.
För öfrigt bidrager också hr Lundquist på sitt sätt till denna komiska operas komik.
Man har mycket klandrat k. teaterstyrelsen att icke hr Forstén fatt Badutos parti, och styrelsen har svarat, att hr F. hölle på att lära sig Werner, trumpetaren från Zäkkingen, och således omöjligt kunde ha tid med » Diamantkorset ».
Hr Lange saknas uppenbarligen ännu.
De tre, fyra baritoner, som skulle ersatta honom, törs man ej släppa fram annat än i småroler, tor öfrigt är det hr Lundquist och hr Forstén.
Alltså, hr Lundquist är och förblir Ba4uto.
Nåja, man far ta?
sakerna som de äro.
Visst kan väl hr L. passera som atlet, en något solid en, forstås, och deijemte, enligt Gigoti, kan han ju tänkas aagere Hercule ».
Deremot måste man hos åskådaren förutsätta ovanligt stor fantasi, då hr L. sages skola » dansa som Zephyr » och allra äfventyrligast ter sig väl föreställningen om att hr L.
» med grande élégance
» kal gå på alle fire » — — —
dock — detta händer icke på scenen, hr L. och hans åskådare till stor båtnad, ehuru operans komiska effekt natur-ligtvis derigeuom skulle ökas i hög grad, ja, i betänkligt hög grad.
I stallet får man se hr L. försöka sig som flyktig kurtisör — och det kan ju ock vara pengar värdt.
1 de seriöst erotiska scenerna med Zephyrine misslyckas hr L. i alla fall långt lindrigare än man kunnat våga hoppas och i vokalt hänseende kunde kompositören ej önska sig en mer parerande stämma.
Serenader äro väl icke hr L: s sak i allmänhet, men denna här förekommande — bakom scenen, dess bättre!
— sjunger hr L. med det bästa resultat.
Fröken Karlsohn kan väl antagligen ej göra mer än hon gör af Thérèses biparti och man kan ju säga, att i danssceneu sekunderar hon i alla hänseenden ganska bra.
Den klara rösten och den rena sången skulle vinna om litet mer känsla och uttryck kunde läggas deri.
Angående hr Lundmark som Wilhelm har en ärad samtida inskränkt sig att yttra, det hr L. är » så söt ».
Föröfrigt har hr L. mycket litet att beställa för egen del i denna opera, der han hjelper till med diverse duetter, qvartetter, sextetter, oftast med syster Thérèses ord i sin mun — och i sista akten har han att förargas öfver hr Lundqvists kurtis med fröken Karlsohn, en scen der alla de tre agerande berömligt hålla sig för skratt
I grefvens rol borde hr Strömberg — såsom mer förfaren på det dramatiska området — rvcka in och hr S ' eller-grens stora stämma sparas för partier, der den bättre kan göra sig gällande.
Fru Lund väcker i sin stora dans-scen beundran för sin skicklighet och löje genom det oväntade draget att hon emellanåt flyger primadonnan om halsen och kysser henne, konstsystrar som de begge föreställas vara i Gigotis trupp.
Hr Sjöblom gå# icke så långt i vänlighet men väl i virtuositet, deri han icke öfverträffas af någon samtida danskonst-när, så vidt vi känna till.
Hofkapellet spelar ouverturen och entre-akterna med sin vanliga öfverlägsenhet, men det ackompagnerar illa.
Också der vill det vara öfverlägset — och det är just det som gör skadan så stor?
— » Det är så bra att sitta här i ettan », hörde vi vid en representation af denna opera eu hedervärd borgare säga till sin granne, » här är man litet emellan orkestern och sångarne.&gt;&gt;
Hr Salomans instrumentation är magnifik, men pa samma gång öfverflödande.
För att icke framträda formycket på den sköna enhetens bekostnad, måste den framföras med finess, med diskretion.
Fröken Karlsohns och hr Lundmarks röster hördes emellanåt icke alls, ja, t. o. m. kören tog sig stundom ut som brumkör.
Fru Edling har ingen klen röst, men i sin stora aria öfverröstades hon oupphörligt af orkestern; särdeles faste vi oss vid en hög ton, som fru E. attackerade så vackert, men der omedelbart derpå en hväsande piccola gjorde fröjden kort.
Den allena saliggörande metronomen i all ära — men ackompagnementet skall rätta sig efter sången, icke tvärtom, särdeles i en af så många sins emellan skiftande och stridande känslor uppfyld sång som den dramatiska.
Stora sångartister fordra absolut detta.
Men för att fa ett så smidigt och tätt tillslutande ackompagnement till stånd på vår Opera, är jag rädd det tarfvas en hel liten revolution med dynamit, dynamit som skall spränga — icke anföraren — men väl hans stol i luften.
Uppståndelse brukar ju annars följa på förändringen, här blefve det förändringen, som skulle följa / på uppståndelsen.
Som vi i förra revyn korteligen antydde, har fröken (rrabow, genom att uppträda i det q vinliga hufvudpartiet, gjort sitt bästa för att rädda från undergång k. operans förhastade nyhet » Paul och Virginie », hvars musikaliska underlägsenhet upprepade åhöranden endast tjenat att för oss ytterligare bestyrka.
Emellertid, som sagdt, då fröken Grabow i böljan af April uppträdde som operans hjeltinna, kom det åter folk och hörae &gt;Paul och Virginie », hvilka förut älskat, lidit och dött utan större offentlighet, d. v. s. för half salong eller så omkring.
Vill man vara riktigt nogräknad, torde man dock böra förändra det nyss sagda till det, att en god del af publiken kom att höra fröken Grabow — trots » Paul och Virginie ».
Vi nämnde i förra numret af denna tidskrift, att fröken Grabow icke nådde fröken Andersson i Virginies dramatiska tolkning.
Detta omdöme fSldes efter fröken G: s uppträdande den .30 Mars i denna rol.
Vi måste nu något justera denna dom efter att ha åhört fröken Grabow flera gänger senare.Fröken Grabow är nämligen till följd af sin svaga helsa
— hvad man kallar — journalib c.
Hon vårdslösar aldrig någonsin sin uppgift, men det ges operaaftnar, då hon icke rår med den och - — i all synnerhet — icke orkar med den till slut.
Den förändring till det bättre, som hennes Vir-ginie tog, berodde uppenbarligen på ökade krafter.
Både sång och spel erhöllo ökad relief häraf.
Och resultatet blef särdeles lyckligt.
Fröken Andersson detaljerade som samvetsgrann come-dienne rollen med större finess, men lyckades nästan endast i det dramatiska, och deraf bäst i första akten, der opera * comique-tonen öfverväger.
I det tragiska förmådde fröken A., trots sin dramatiska teknik, icke åvägabringa samma illusion, hvilket deremot var fallet med fröken Grabow.
som här inlade all den naturliga liffullhet och glöd, hon eger till sitt förfogande och som besticker äfven den mest nogräknade just på grund af den fria omedelbarhet, hvarmed fröken prestationer adressera sig till hennes publik.
Hennes ren!
dramatiska framställning af Yirginies i andra aktens stora scen frambrytande passionerade kärlek verkade illusoriskt och sekunderade värdigt den eldiga sången.
Sångpartiet&gt; tolkning hörde till fröken Grabows bästa produktioner.
Hennes Viardotska skola är enkom skapad att detaljera dessa Massé-Gounod-Thomas: ska trånande och smäktande tongångar, bakom hvilka stundom ett visst raffineradt koketteri sticker upp hufvudet, som t. ex i Gounods Juvelaria och Massés Skogsaria (sans comparasion, i öfrigt).
Denna sista har fröken G. gifvit allt möjligt understöd, som kompositionen också väl kunde beböfva, med sin känsliga sang, sin blomstrande koloratur och — främst sin stämmas silfver-klingande välljud.
Med anledning af hr Ödmam uppträdande i denna opera tillåta vi oss några anmärkningar.
Vi ha i en föregående årgång af denna tidskrift yttrat, » att hr Ödman tyckes nu vilja omdana sin röst till hjelte-tenor ».
Detta ha många klandrat såsom ett förblandande af tvenne brancher.
Vi kunna icke se saken på detta sitt.
Teatern behöfver en frisk och välljudande hjeltetenor.
Hr Ödman har velat ersätta denna brist och dermed lyckat “ rätt bra som t ex. i Lohengrin.
Men teatern har icke råd att.
undvara hr O. i hans gamla lyriska partier och vågad&lt; ‘ ej heller åt någon annan uppdraga det nya lyriska tenor-partiet i Massés opera.
Hr Ö. fick äfven detta.
Men nu ville olyckan, att hr O. till denna lyriska opera medförde den stora operans starka pointerade sångsätt och detta var ej förmånligt för operan.
Något har väl hr O. modererat detta efter de första representationerna, men mera återstår att mildra och afrunda för att komma in i det flytande sångbara manéret.
Då vi i förra opera-revyn komplimente-rade » den flytande jemnheten och afrundningen » i hr Odmans musikaliska prestationer, tänkte vi uteslutande på tonbildningen och register-egaliseringen, men ej på sjelfva föredraget, som vi strax skola söka visa.
När man eger ett så charmerande mezza di voce som vår för närvarande främste tenorsångare, så bör det ju vara angenämt nog att lvsa också dermed, låt vara att klangen och volymen är aldrig så dugtig.
Hr 0: s artikulation är erkännansvärdt tydlig, men går till öfverdrift, då den rent af skanderar orden som en nybörjare i latinsk poesi.
T. ex. i » Romeos » tredje duett, der frasen » Det näktergalen är som uti häcken slår de kärliga slag » bör framföras mjukt och bundet med öfvertygande ömhet och ej för mycken passion på detta ställe.
Nu klipper hr O. vanligen orden: De * nä^te^galen * är, som ’ etc. Plats för ett heroiskt sångsätt saknar hr Ö. ju ingalunda i denna opera, såsom i tredje akten, ja, t. o. m. en fras i nyssnämnda duett i den uppgående tongången till höga A, » om ock det blir min död, jag stannar qvar ».
Vi ha velat säga detta ej af något klanderbegär mot en förtjent förmåga utan af önskan att påpeka ett missförhållande, som säkerligen lätt nog kan afhjelpas.
Hvad hr ö. i öfrigt beträffar, äro vi bland de förste att erkänna hans många goda egenskaper som utöfvande konstnär, på samma gång vi i hela vår musikpubliks namn hjertligt tacka honom, att han fortfarande tillhör svenska operascenen med försmående af alla anbud från utlandet, der en stämma med så stort naturligt välljud som hr Ö: s hör till de raraste sällsyntheter.
Till vår lyriska scens stora lycka synes hr O. härutinnan liksom i så mycket annat värdigt upptaga manteln efter sina oförgätlige föregångare Oscar Arnoldson och Olof Strandberg.
Med anledning af fröken Adéh Fich-Almatis Carmen har man talat om både Galli-Marié och Lucca som förebilder.
Oss föreföll det som framställningen mest gick i Trebellis anda med dess käcka liflighet och — något tvärhuggna — kraft.
Galli-Marié är långt mer innerlig, smek-sam, ja nästan sensuel, på samma gång som spanjorska i hvarje tum — och denna uppfattning torde väl vara den rättaste.
Lucca åter är näppeligen någon mönster-Carmen, trots det rykte hon fått med denna rol.
Hon saknar ej mjukhet och behag, som Trebelli och Almati delvis göra, men når ej i vild kraft och brinnande ehuru latent passion idealet.
Kunde det seduisanta i karaktären af fröken Almati accentueras tydligare utan minskning af den spanska pepparen vore dermed en lucka fyld i den annars sä goda framställningen.
Med tiden — tro vi — skall också det utifrån inlärda och kopierade smälta bättre tillsamman med fröken A: s egen uppfattning, som hittills gjort sig rätt föga gällande.
Den fasta alttimbren i rösten klädde vissa detaljer ypperligt, men andra dylika ledo af det ej riktigt jemnstrukna öfre registret.
I allmänhet kan sägas, att fru Edling — den förra Carmen — sjunger partiet bättre, och som musikalisk prestation skulle denna värderade sångerskas Carmen sta sig på hvilken scen som helst Men å andra sidan — fröken Almati far ju, trots sin redan anmärkningsvärdt stora rutin, ej betraktas som fullärd sångerska.
Denna hennes egenskap af debutant märktes mera i » Aida », der Amneris&gt; kraftigt lidelsefulla karaktär icke särdeles väl kom till sin rätt i fröken Almatis temligen lama och tunga framställning.
Domstolsscenen gjorde väl derifrån ett undantag, dock visade sig resurserna ej nog underdåniga de goda afsigterna.
Stämmans behof af ytterligare polering märktes också tydligare i denna opera och i föredragets konst torde äfven åtskilligt ännu vara ogjordt Men med allt detta spåras dock hos denua unga artist den verkliga begåfningen, som blott tarfvar än ytterligare utveckling och dauing för att i en framtid sannolikt lemna resultat af synnerligen hög konstnärlig rang.
— Hvad » Aida » i öfrigt beträffar, är man se ’ n flera år tillbaka förtrogen med fröken Eks Aida och hr Lumlquists Amonasro, tvenne prestationer af god lyriskdramatisk koust.
Fröken Ek är öfverallt, der kraftigt dramatiskt lif råder, utmärkt, men saknar den röstresonans och det svärmiskt passionerade föredrag, som hennes stora soloscen i tredje akten erfordrar.
1 scenerna med fadern och älskaren verkar hennes sång och spel deremot högst lyckligt och hela det sorgliga slutet genomför hon med sanny och rörande enkelhet.
Radam^s sjöngs vid denna repris af hr Sellinan, som i den kärlekstrånande, italienskt melodiskaarian hade en svär stötesten, der bristen på i tid ansade rostmedel gjorde sig pinsamt gällande.
I tredje akten gjorde hr S. bättre figur äfven ur lyrisk synpunkt, som skådespelare var han dessutom i de flesta fall fullkomligt herre öfver sitt parti.
I konungens parti hördes med nöje hr Seller-grens präktiga bas; nöjet i öfrigt var dock näppeligen oblan-dadt, åtminstone vid första representationen, ty operan gick i sin helhet ej så litet knaggligt, något som man också anmärkte vid iröken Almatis första uppträdande i » Carmen ».
Yri antaga att detta kom sig af otillräckliga repetitioner, hvad » Aida » beträffar; hur det kom sig att » Carmen » nyssnämnda qväll gick så märkvärdigt lojt lemnas derhän.
Otillräckliga repetitioner borde emellertid aldrig ta vara en komprometterande orsak till dåliga föreställningar vid ett konstinstitut af kgl.
operans rang, som dermed förtar intrycket af de goda framställningar, den visat sig kunna lemna.
Då det gäller att låta allmänheten i flera operor beundra en resande gäst, som har blott knapp tid att ge oss, kunna vi till en viss grad öfverse med hvad som då i den motiverade brådskan kan gå på sned.
Men då fröken Almati ganska länge stannat i Stockholm, lär det väl ej kunna försvaras att på detta sätt forcera operans arbeten
— till på köpet när sedan den prestation, för hvars skull denna ifver utvecklats, knappast visar sig värdig » tant de bruit ».
Afven » Leowora » har upptagits &gt;ur tornets djup, fördold för verldens öga », upptagits för fröken Almatis skull, men den talangfulla artisten har, trots sina bemödanden, dock icke hunnit den konstnärshöjd, att hon kan försona oss med all den myckna — rent ut — fula musik, som derna opera innehåller.
Utan tvifvel, » Leonora » är det verk, der det bäst lyckas Donizetti att bestiga den tragiska koturnen.
» Lucie » är melodiskönare, men ej så dramatisk, » Anna Bolena » och * Lucrezia », » Polyenetes » och ^Sebastian » gifvet underlägsna, och Jl furioso dell ’ isola di San Domingo » — hu då!
Men denna dramatiska intuition är mycket vacklande, faller ej sällan offer för frestande lyriska retelser och — dessutom — besitter en teknik af miserablaste slag.
Man ser hur kompositören vill åstadkomma det och det hög-stamda intrycket, men hans krafter svika honom, arbetet blir halfgjordt och resten utfyld af alldaglig italiensk operaslentrian.Naivt nog säger Felix Clément i sin » Histoire des Opéras »:
» La musique de Donizetti est constamment à la hauteur des situations dramatiques, passionées, emouvantes.
Le souffle de l ' honneur (!
) anime la partition.
Les ari-starques peuvent signaler ça et là (?
) les traces du laisser-aller italien; mais il est impossible (?
) d ' admettre qu ' un ouvrage qui est resté à la scène pendant vingt-huit ans san * interruption soit un œuvre médiocre. »
Detta sista har väl nu ingen kunnat säga.
Ty med undantag af några här nedan samvetsgrannt uppräknade utmärkta glansnummer är det hela snarare under — medelmåttan.
Men le clon i denna märkliga bevisföring för operans lifskraft — de 28 (nu snart 48) åren — förklaras af de många utmärkta altsångerskor, som burit upp och ännu uppbära operan.
Rosina Stolz, Marietta Albon i, Pauline Yiardot, Desirée Artö t, Zelia Trebelli och många fler ha satt en ära i att uppträda i denna for all slags vttre effekt så ovärderliga praktrol, Leonora di Guzman.
Den misslyckadt lärda ouverturen med sitt outsägligt nervretande banala slut, de båda skrikiga, oarbetade, råa finalerna, de intetsägande introduktionskörerna bilda en i sanning föga klädande ram åt operans få ljuspunkter: Fernandos sista romans, med sitt tjusande veka vemod och sin gripande poetiska skärhet, Leonoras andante: O, min Fer-nand, smekande och ljufligt, samt Alphonzos af doftande orientalisk erotik genombrutna sång.
Begge dessa senare arior åtföljas dock tyvärr af triviala caballettor, sångerskan och sångaren till båtnad, men operan till skada.
Ej heller uttrycker sig Fernando alltid så vackert som i sista romansen, hans englaromans och krigsaria med dess löjligt anbragta fermater är idel handtverksarbete.
Bättre äro operans duetter, såväl mansduon, som trädgårdsduon med dess fint koketta melankoli.
Duetterna mellan älskaren och älskarinnan ega vanligtvis intagande moll-partier, men slutallegrot är — det i andra akten särdeles — outhärdligt oskönt.
Dock — det tjenar till intet att uppeliålla sig vid bisaken, operan — låtom oss se till hufvudsaken, utförandet, ty så gestaltar det sig vis à vis denna operan.
Fröken Almo ti var som sagdt en otillräcklig Leonora.
Hennes röst eger ej — ännu åtminstone — de smältande veka tonfall, som pryda en kunglig favorit, och hennes dra-matiska teknik har ej ännu medel att uttrycka alla den beklagansvärda hjeltinnans sensationer.
Kraft och klang bjuder fröken A. nästan i öfvermått på, partiet ligger för rösten, men denna styrka är ej alltid vacker, klangen stundom skarp och oslipad.
Med tiden torde dessa fel försvinna, dock äro de ännu stora nog att omöjliggöra tillsvidare en helgjuten prestation.
En sådan var hr Ödmam Fernando.
Hjelte-tenoren och den lyriske tenoren ha bada här ett tacksamt fält, hr 0. förenade dessa begge i sin rikt begåfvade strupe, sjöng och spelade med såväl grace som bravour.
Hr Forstén fick ej fram Arlbergs spirituella effekter med den lilla skenbart obetydliga sången: Så mycken kärlek », men sjöng sin orientaliska romans med rätt mycken glöd trots dåligt postamento.
Den genanta rolen gafs i dramatiskt hänseende med viss förtjenst, men utan den imponerande kunglighet, som måste öfverskyla den inre skralheten.
Häri som i så mycket annat var Fritz Arlberg durchdrifven mästare.