Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fåfängan har hos qvinnan sin lilla del i sorgens varaktighet, ty huru skulle hon väl vara okunnig om, att ett känsligt och lättrördt hjerta väcker sympatier? – egenkärleken hos mannen, ty hvarföre skulle han glömma, att han förtjenat ett bättre öde?
Men det var ej till sorgen vi skulle komma, utan till glädjen.
Det gifves tidpunkter i menskliga lifvet, då äfven för glädjens kallelse ingen bildningens ståndsskilnad har något att betyda – de äro barndomens och den besvarade ungdomskärlekens gyllene tider.
Rik på förhoppningar sammantränger den sednare ett helt lifs glädje i en sakta hviskning, en förstulen handtryckning; – utan hopp och minne skapar sig den förra en rik verklighet genom att med ögonblickets fröjd fylla timmar och dagar.
Nordens sommar har ej mellan morgonens solglans och qvällens milda rodnad tid nog för en glädje så liten, som en docka eller en käpphäst kunna gifva den, då barnets hjerta är dess boning.
Derföre tänker sig menniskan så gerna tillbaka till barndomens dagar.
Lifvet bjuder hennes hjerta ingen rikare verklighet.
Derföre blifva henne hennes barndoms omgifningar de käraste, och det kostar henne möda att öfvertyga sig, att i dem icke finnes något utomordentligt, storartadt eller mystiskt, äfven sedan hon med erfaret öga återsett dem och nödgas i sitt sinne medge, att de för hvarje annan menniska måste förefalla vanliga och alldagliga.
Tjugufyra år hade förgått under vexlande skiften, sedan mitt öga skådat barndomshemmet, från hvilket jag skiljdes sju år efter det jag der sett dagens ljus.
Ofördunkladt stod det ännu för mitt minne, och hvad barnets blick uppfattat oredigt och osammanhängande, det hade den ofta återvändande tanken på de kära föremålen utredt och sammanjemkat, så att bilden deraf var klar och helgjuten.
Jag återsåg originalet till denna bild, då jag en sommarmorgon stod på däcket af ett ångfartyg, som med raska vingslag gick uppför Stockholms ström.
Vi svängde kring Waldemars-udden.
Se der slottet, skeppsbron och slussen – min prosaiska näsa kände genast lukten af grönsakerna i gröna gången, och i mitt öra ljöd tydligen: «svafvelstickor här, två knippor för en vitten!
– Detta är Kastellholmen?
Den känner jag icke.
– Detta Djurgårdsstaden?
Den har jag ej sett.
Men väl minnes jag, vid värdshusen på andra sidan, öldrickare i mängd och en blåmålad svänggunga och en tiggare på träben, åt hvilken jag hellre gett mina bakelser, än jag såg min följeslagerska gifva honom bara slantar – allt detta på l:sta Maj.
Längre bort skulle väl «Lagårdsgälet» finnas, der jag midsommarsdagen sett soldaterne svärma kring en Bacchus på tunnan samt en af dem, klädd i shawl och fruntimmershatt, dansa inom ringen och svängas i luften från de öfrigas starka armar.
Men här till venster Danviken!
Har jag ej der, brinnande af skådelystnad och rysande af fasa, genom den halföppna porten tittat in på dårarne?
Der varfvet, der min tvenne år äldre broder en gång föll i sjön, och jag, liggande på en stock, med fötter och armar i vattnet, skrek och höll i honom, tills hjelp kom.
Derbredvid framskymtar ju det gästvänliga tak, under hvilket spåren af olyckan utplånades, för att ej vid hemkomsten dermed bedröfva modershjertat – ack, det har redan länge icke klappat af fröjd, icke klappat af smärta!
Der Mosebackes trädgård, från hvars terrass vi längtande blickade bort åt Blockhusudden, för att upptäcka den väntade tremastaren och hemföra det glada budskap, att vår fader var de sina nära – medan denna nyfikna blick åt sjön stördes af en halft fruktande på de brokiga brädsoldater och negrer, som stirrade fram mellan buskarna.
Derbakom telegrafen! – nej, det var ej mer samma torn af korsvirke, som då var upprest midt på tullportsgatan, och ifrån hvars fot vi stundom vågade en kälkfart utför backen, en lång resa ända till hemmets port.
Der Katrina kyrka, hvars julotta och urtaflan i taket ännu stå för min blick, dess torn, i hvars kupol jag studerat på de i kopparbeklädnaden inristade namnen; och kring dess fot finnes väl ännu de lysande maskrosorna mellan grafstenarne, på dessa gummorna med pepparkakor, och bland grafvarna en systers – det är nog för en slägtskapens andel i den svenska jorden!
Småsaker, intet annat!
Sådane äro oftast det ena menniskohjertats qval och fröjder för det andra.
Ty ehuru mången tror sig ensam bära sorgens börda, medan alla andra dansa på rosor, så har i grunden föremålet för dessas glädje i hans ögon lika litet värde, som anledningen till hans sorg har betydenhet i deras.
Hvad är detta?
frågar läsaren.
Det är småsaker, som gjorde mina ögon dunkla och hos mig satte hvarje fiber i darrning, der jag stod lutad mot relingen.
Sköna Stockholm, du på samma gång stadslikt storartade och landtligt behagfulla, huru glädes icke redan hvarje fremling af din anblick! huru mycket mera icke då den, som genom barndomens minnen är bestucken till din fördel, och som sett de bragder, du förbinder med ditt namn, förtäljas såsom sitt fäderneslands historia!
Medveten af din skönhet, speglar du dig på alla sidor behagsjukt i klara, fredliga böljor, som än i smala sund, än i vida vikar kringgjuta din bild med solens guld eller månens silfver.
Från hvilken sida man än nalkas dig, visar du dig genast sådan du är, utmärkt bland städer, och det behöfves ingen forskning, ingen lång bekantskap, för att skatta ditt värde.
Och dock förlorar Stockholm intet vid ett längre umgänge, äfvensom väl ingen stad i detaljer är mera omvexlande och längre tid erbjuder nya upptäckter.
Kommer man in från landssidan genom Horns-, Roslags- eller Norrtull, så framstår vid första anblicken blott det behagfulla.
Men närmar man sig sjöledes, fremlingens vanliga väg, antingen från Mälaren eller från Saltsjön, då framträda det storartade och behagfulla i förening.
Mälarsidan visar en vidsträcktare fond, staden öfverses derifrån lättare i hela sin storhet, och vattenleden, som ända till bakgrunden rakt genomskär taflan, omsluter symmetriskt dess medelpunkt, den egentliga staden och slottet.
Knappt kan man tänka sig en mera konstmessigt ordnad utsigt för en tafla.
En målare deremot, som från östra sidan vill afteckna Stockholm, väljer sin ståndpunkt på djurgårdsbergen.
Men likväl visar sig staden ännu skönare från en östersjöfarares däck, än från ett mälarfartyg.
Der har man den fria och glada anblicken af slottet, af skeppsbron och dess prydliga husrad, af de öppna platserna, slottsbacken med dess släthuggna granitmassor, Carl XIII:s torg, med dess alleer, och en skymt af Gustaf Adolfs med Norrbro, vidare batterierna, varfven, och dertill skeppen, båtarne, rörelsen på skeppsbron och hvimlet öfver slussens broar – allt partier, som gifva taflan mera lif i utbyte mot mälarsidans perspektiviska regelbundenhet.
Djurgårdens lummiga storskog saknar också motsvarighet på mälarstränderna, äfvensom södra bergen öster om slussen, emedan de äro mer bebyggda, visa en skönare och mer pittoresk beklädnad af terrassformigt öfver hvarandra hängande hus och trädgårdar.
Sedd i morgonsolens strålar, är denna tafla, bland de många sköna Stockholm erbjuder, otvifvelaktigt den skönaste; sedd i verkligheten, efter att i tjugu år hafva lefvat för inbillningen, lefvat ett föremål för kärlek och längtan – sedd med ögon, som öfverallt uppspanade kära minnen, de renaste och käraste menniskan eger, var det väl underligt, att dess åsyn mer än vanligt upprörde en själ, som i lifvets bråk och strid haft föga tid och ro att låta milda intryck råda?
Knappt hade jag fått mina effekter under tak, förrän jag med en häftighet, som skulle ett par armar varit beredda att sträckas emot mig, ett älskande hjerta klappat af väntan att tryckas mot mitt, hastade ut åt söder.
– Vid gåendet öfver skeppsbron anmärkte jag, att endast slottet bibehållit sin förra storlek, men att de öfriga husen synbarligen krympt något ihop och icke mera sågo ut som palats, samt att gränderna till österlånggatan förlorat mycket af sin dystra och förskräckande egenskap.
Gröna gången kände min näsa verkligen igen, men svafvelstickssäljerskan vid slussen var borta.
Mig veterligen finnes numera, sedan fosfor-elddonen kommit i bruk, blott en enda sådan.
Hon sitter i kåkbrinken, och jag går ofta den vägen, för att få ge henne en slant.
Täckaste läsarinna, gör så med!
Svafvelstickorna kan du begagna på dina ögonlock, då boken gör dig sömnig.
Det fröjdade mig att röda och blå slussarne ännu lefde, ehuru det, sanningen att säga, vore mera skäl deri, att den röda vore gul, dock ännu mera deruti, att det röda gardet, andra lifgardet, vore blått, d. ä. hade ljust blåa revärer.
Åtminstone föreföll mig den röda kragen här obekant, då jag kom till södermalmstorg.
I förbigående tittade jag in genom en port i schönborgska huset – det hade också blifvit orimligt lågt – för att få se den babyloniska trädgården, som sväfvade i luften – öfver en hop vedbodar, och till hvilken man kommer öfver en brygga ur andra våningen.
Men min förvåning skulle stiga; ty när jag kommit till det välbekanta fordna hemmet vid tullportsgatan, i en huru liten koja fann jag ej det stora tvåvåningshuset förvandladt! och gården, som fordom hade ett så tillräckligt utrymme, hvad var den icke nu för en liten täppa!
Allt var dock detsamma som förr – endast icke jag.
Hvem bodde nu här?
Hade de så roligt, som jag haft?
Eller kände de en fläkt af samma känsla, som nu förde mig till Katrina kyrkogård?
Gud vet, hvart alla grafstenarne nu tagit vägen!
Jag satte mig på en; men inga pepparkaksgummor funnos på de öfriga – jag skulle så gerna handlat utaf dem.
Ja så, jag förstår!
Ingången till kyrkskolan är ej mera från kyrkogårdssidan, utan från gatan, – derföre hafva väl gummorna stackare icke mer några köpare.
Medan jag så satt på stenen och såg mot de murade bisättningsgrafvarne, der skolgossar i mörka kapprockar fordom sjöngo liken till sömns, föreföll mig allt något spöklikt.
Kyrkogården var tyst och öde; hvarken ifriga affärsmenniskor hastade öfver densamma från vestra porten till den södra, eller syntes der gamla, sedesamma fruntimmer promenera, eller muntra barn trafva i den stora alleen, som leder från vestra till östra porten.
Jag saknade en spegel, för att kunna se åt, om jag redan fått grå hår.
Jag sträckte ut armen och såg på min hand; der kändes ännu kraft i den förra, och den sednare såg ännu icke knotig ut.
Skulle du glömt quattuor species? tänkte jag och begynte att räkna: 6 ifrån 7, står ett igen; 0 ifrån 3, tre; facit: trettioett.
Vid ett och tretti år kan man dock ej ännu vara bragt till endast döda barndomsminnen?
Nej, någon måste väl ännu lefva, med hvilken jag kan tala ett ord om den tiden.
Någon af dem jag minnes måste väl ännu minnas mig.
Blott någon af dem vill vara så god och tycka om Stockholm så, som jag, och omständigheterna varit så goda och tillåtit honom eller henne följa sitt tycke och bo qvar i Stockholm?
Henne? frågar läsaren.
Ja se, i barndomens enfaldiga dagar är det ej stor skilnad emellan han och hon, – en svensk akademist kan ej i hela sin lefnad finna, att mera än en bokstaf skiljer dem.
Skilnaden är ej stor, men det är likväl svårt att bestämma, huru tidigt det dunkla medvetandet om en skilnad mellan de båda finnes.
Var så god, värde läsare – läsarinnan går det ej an att bjuda – och följ med till Mosebackes trädgård, så skola vi genom ett exempel upplysa saken.
Bland dem jag väl, kanske bäst, kom ihåg af barndomslekkamraterna, var en liten flicka.
Besynnerligt dock, kunde jag ej erinra mig ens henne så väl, som husen och gatorna, äfven det hus, hon då bebodde.
Detta besökte jag, förrän vi kommo hit, till Mosebacke; men ingen kände der hennes namn, ehuru hennes föräldrar fordom egde huset.
I familjen föregick något, af hvars dunkla minnen min fantasi spunnit ihop en hel roman, som jag någongång vid godt humör vill berätta, likväl med de afskärningar på fantasiens spånad, verkligheten, den historiska sanningen, gör nödiga.
Det var i början af en sommar, jag som barn lemnade Stockholm, så tidigt att nässlorna ännu voro veka och vackert gröna.
Men äfven en sommar gjorde jag i sällskap med flickans kära mamma besök på en egendom nära Södertelje, der familjen då vistades.
Detta måste hafva skett ett år tidigare, än min flyttning, således vid sex års ålder.
Vid denna tid åter var hon mig redan synnerligen kär, mera än någon af de gossar, jag kände; och den känslan hade således troligen slagit sin späda rot i mitt ännu ej sexåriga hjerta.
«Det bitti görs, det bitti hjelper,» säger ordspråket.
Nej gudnås!
Till intet har det hjelpt; ty ännu vandrar jag så ensam på jorden, som om Adam aldrig förlorat något refbenspjell.
Såsom hade det händt i går, minnes jag ännu, med hvilken förtjusning jag sprang in i den skönas sängkammare – ty hon låg redan på sitt lilla öra, då vi kommo fram –, väckte henne ur sömnen och hoppades på ömsesidig glädje.
Men olyckan har från unga dagar ansatt mig, som Ottar Tralling, hvars smörgås alltid föll på smörsidan; – den lilla började gråta, ja skrika, och jag fick, flat, med sorg i hjertat, lemna plats åt hennes vårdarinna, som åter bragte henne till sömns.
Hennes likgiltighet, för att ej säga missnöje med min person gjorde mig verkligen bedröfvad.
Men säkert torde vara, att sorgen ej tog bort ett ögonblick af min sömn, sedan mitt nattläger kommit till stånd och jag i dess hägn.
Lyckligtvis kunde också följande dagen ingen harm märkas hos den älskvärda, ehuru jag ännu kan bedyra, att jag i mitt sinne fruktade derför.
I all förtrolighet byggde vi tre tums höga gärdesgårdar i kanten af en skogsdunge; och det enda, som oroade oss, var en i närheten galande gök, af hvilken vi fruktade mycket ondt – troligen emedan vi hört, att höken var ett för småhöns och ungtuppar farligt djur, och ett stadsbarn icke kan känna någon åtskilnad mellan landsbygdens hökar och gökar.
För att vara förnuftig, tillägger jag ännu ett «troligen», d. ä. troligen näras sådana der barnaböjelser ofta af föräldrarnes skämt, som i nio fall bland tio kan vara skadligt och alltid är onyttigt.
Med sådana minnen är det ej att undra uppå, att förenämnda lilla flickas öden voro ett synnerligt mål för min nyfikenhet.
Huru skulle hon väl nu se ut?
Huru hade hennes sinnelag utbildat sig?
Hvad hade hennes lilla hjerta gjort för erfarenheter?
Huru många möjligheter funnos ej här att gissa uppå?
– Men hvarföre också längre tiga dermed – det är hennes öden jag nu går att beskrifva, dock icke såsom en bland de många möjligheterna, utan sådana de verkligen tilldragit sig.
Huru, utropar läsaren, har du lärt känna dem?
Det bedröfvar mig, täckaste läsarinna, att ej kunna lugna din älskvärda nyfikenhet annorlunda, än med underrättelsen, att jag hört dem ur hennes egen mun.
Sättet för vår förnyade bekantskap måste förblifva min hemlighet.
För att godtgöra detta fel mot läsarinnan, har jag låtit bli att kalla mina berättelser «Barndomsbekantskaper», «Barndomsvänner» o. s. v., ehuru, såsom nu synes, deras innehåll närmast öfverensstämmer med ett sådant namn, och benämnt dem med det mera intagande: «Fyra Giftermål», genom hvilken artighet jag hoppas vinna åtminstone de ogiftas förlåtelse.
Ännu vore något att säga om «Terburgs manér».
Men detta låter sig bättre se än beskrifva.
I Berlin får man t. ex. af honom se: en fader, en officer och vacker fader, som ger sin fullvuxna dotter några faderliga råd, under det modren, smuttande på ett glas vin, håller god min dertill.
I Dresden ses också af honom en krigare, sysselsatt med att skrifva, samt en trumpetare, väntande på brefvet; och i München, i Pinakoteket, kabinettet XV, står samma trumpetare med ett bref, samt vid ett bord en ung dam, obeslutsam om hon skall mottaga det eller icke.
Det är verkligen förunderligt!
Också är det omöjligt att säga, om den sistnämnda unga damen är den förstnämnda modren eller dottren; ty modren är redan litet åldrad, och dottren vänder der ryggen mot åskådaren.
Dock, det kan väl nästan vara både mor och dotter, först den ena och efter tjugu år den andra.
Eller hvad tror den täcka läsarinnan?
Alla dessa taflor äro så enkla, som beskrifningen lyder; men de förtjena likväl verkligen att ses.
Dessutom är att tillägga, att Terburg målar oändligen skönt och fint, ej så fint som Mieris, men med mera sinnrikt uttryck.
– Så, i hans manér, önskade undertecknad måla genremålningar.
Men manéret utesluter lika litet sjelfständighet, som en mästares manér ger mästerskap.
Emellertid finnes, att berättaren, om han vill gifva en bild af alla sina ungdomsbekantas öden, måste genom att göra början med så tidiga bekantskaper hafva ett godt förråd af berättelser i beredskap.
Låt se, om honom tillåtes att med dem fortfara.
KÄRLEK OCH KÄRLEK.
«Ack, om du visste, hvad jag dagligen lider af hans köld!
Intet hjertligt ord, ingen varm blick.
Förgäfves gör jag allt mitt till för att behaga honom – (med en blick i spegeln midt emot) tiden måtte fasligt hafva härjat de få behag, jag fordom egde – åtminstone i hans ögon.
Icke sannt, jag är grymt förändrad?»
Den person, som talade så, satt uti en liten soffa, i en nätt möblerad kammare.
På det runda bordet framför henne brunno tvenne ljus, och spegeln på väggen midtemot, mellan fönstren, var så nära derintill, att hon med en liten böjning på hufvudet kunde titta uti den, förbi ljusen.
En fin linnesöm hängde från den i bordskanten fastade skrufdynan ned i hennes knä; men hon sysslade icke nu med den, utan förde sin lilla lock-kam ett par tre tag genom den glänsande mörka silkeslocken, som ringlande föll ned öfver högra tinningen, drog i detsamma pallen närmare soffan och framstack dervid undan den svarta klädningen en den täckaste fot, som böjligt vände spetsen af den lilla skon nedåt pallens kullriga kant.
Sedan fästade hon åter locken, lade hufvudet åter i den böjda ställningen, stödjande den markerade runda hakan mot högra handen, så att de spensliga, sirliga fingrarne lade sin hvita glans mot kindens purpurstänkta väfnad, på hvars lena yta de med ett visst välbehag tycktes hvila, och riktade de stora, mörka, svärmiska ögonen frågande på sin granne.
Söta Märtha! sade denna.
– Ja, «Märtha» sade hon.
Läsarinnan, i hvars öra namnet har lika litet klang, som det hade i egarinnans, frågar: hur kan en så söt varelse heta Märtha?
«Hur kan man heta Zachæus Schenander?» frågar brukspatronessan i Spader Dam; hvartill Schenander svarar: «derpå är jag, ers nåd, ett lefvande exempel.»
Samma svar ligger alltid till hands på samma fråga.
Visserligen står det en berättare fritt, om han ej är sanningsälskande, att ge en person hvad namn han vill.
Men huru utnötta äro ej de romantiska namnen: Julie, Rosa, Fanny, Selma o. s. v., att ej tala om de prosaiska:
Maria, Anna m. m.
Vill man åter skapa nya namn, så är sådant platt omöjligt, sedan Törnrosens bok trädt i dagen.
Ty hvem är väl i stånd, sådane som menniskor nu äro, att hopsätta ett namn, jag säger ej jemnförligt med Azuras Lazuli Tintomara, utan blott på långt håll härmande dess klang?
Förgäfves har berättaren mödat sig med sammansättningar, sådana som:
Fiffika Topasintha, eller Snärtina Sensibel Koketta Påpuffi; ty hvad låter väl detta?
Det visar att, fastän poesien, såsom ordet antyder, är ett menniskoandens verk, likväl icke allt, som af menniskor göres, är poesi.
«Söta Märtha,» sade således grannen, väninnan, en nordiskt yppig bildning, med söderns vekhet utan dess öfvermått, i det hon oafvändt fästade de lugna, blå blickarne på en tapisserisöm, ämnad att pryda utsidan af en liten korg – Söta Märtha, på hvad sätt vill du då behaga honom?
Hela verlden ser, att du är vacker, men för honom vill du väl ej vara blott hvad du är för hela verlden?
«Nå, men huru skall man då behaga en man?
– Hon lät handen falla från hakan ned till sömmen, upptog den och började sy ifrigt.
– «Om man gör allt för att behaga honom, klär sig, är glad, passar på med maten, väljer hans favoriträtter och – – och –»
Huru vet du då, att allt detta icke behagar honom?
Jag såg ju honom i söndags se med en så förnöjd och stolt min efter dig, då kammarrådet förde dig till bordet.
Uppblickande, i det hon lät sömmen falla och vände sig mot väninnan – «Tror du det var jalusi?
– Nej, kammarrådet är så gammal,» tillade hon, lätt rodnande, då väninnan leende såg upp i hennes öga.
– «Men han säger mig aldrig, att det ena eller andra är väl.
Också den gången hade han inte sett huru jag var klädd, förrän vi kommo till kammarrådets.
Och då vi om aftonen voro hemma»
Nå, då ni voro hemma?
Purpurväfnaden på kinden vexte synbarligen till, då Märtha svarade: «Ja, – så sade han ingenting.»
Utan tog dig bara i famn och kysste bort din förtret.
«Ja – nej, han gick ut, och jag fick sitta ensam hemma hela qvällen.»
Båda återtogo de sitt arbete.
En lätt rörelse syntes häfva den blå och hvita shawletten, som täckte den blåögdas skuldror, och en sakta suck smög sig fram öfver den hopdragna läppen.
Sedan blef det tyst i rummet.
Efter en stunds förlopp putsade den mörklockiga sitt ljus, lutade sig öfver väninnans söm och sade:
«Det är ett vackert mönster, det der.
Har du det från Ullbergs?»
Nej, ifrån Folckers.
Åter inträdde en liten paus.
«Går ni på spektaklet i morgon?»
Ja, jag tror farbror vill att jag skall följa med.
«Hvad du ändå är lycklig!
Din farbror är så god.
Ständigt köper han åt dig något nytt, för dig på konserter och spektakler, och vill att du skall roa dig.
Han synes också tycka om, att du är välklädd.
Jag har så ofta hört honom berömma din smak.»
Ja visst är han god och beskedlig.
– Fem, sex sju – tillade hon halfhögt, räknande rutorna på mönstret.
«Aldrig får jag mera höra ett gillande ord.
Hvilken skilnad mellan nu och förr!»
De rika silkesglänsande lockarne rullade här, vid det välformade hufvudets tvenne betänksamma nickningar, sakta fram och åter, såsom de yfviga, bladfulla qvistarne på en hängbjörk, då en sakta aftonfläkt susar i dess grenar.
Det mörka ögat skimrade af en fuktig glans, och ljusskenet speglade sig deri, som månens uti ett af skogrika bergsstränder dunkelt vatten.
Hufvudet sjönk åter ned i handen, och lockarne fortsatte sin fläktande lek vid dess sakta vaggning.
Efter en liten paus frågade väninnan:
Är då du oförändrad?
Mins du ännu den aftonen, då du första gången talade med honom – dina ord, då du efter vår hemkomst gråtande föll mig om halsen?
Mins du hvad du lofvade, om ödet skulle föra hans hjerta till dig?
«Ack, jag mins det nog,» svarade Märtha, och med första ordet tillrade första tåren sjudande het ned öfver kinden, «jag mins det nog.
Hvad lofvar man icke, då man ser ett helt lif fullt af sällhet framför sig!
Jag älskar ju honom ännu lika.
Men han är så förändrad – allt är så förändradt»
Gråt nu icke igen, som ett bortskämdt barn.
Visst är allt förändradt; men det måste ju så vara.
Det är väl, om man får några sina önskningar uppfyllda.
– Sådant händer icke alltid.
«Ja, stackars Lina, hvad du önskar det har också icke skett.
Jag finner det nog.
Som jag ofta sagt, ditt hjerta är ej så kallt, fast du så envist tiger.
Men du är så lugn och förnuftig du – och jag – förlåt, du har ju aldrig skrattat åt min barnslighet – jag kan ej hjelpa det – mitt hjerta är så tungt, så tungt.»
Hon lade hufvudet mot väninnans axel och tryckte snyftande näsduken mot ögonen.
Denna upphörde med arbetet och lutade sig litet bakut, så att båda lätt stödde sig emot soffans dynor, i det hon med en suck sakta sade:
Menniskan spår, och Gud rår!
Det var en grupp, som ingen målare med kärlek för det sköna skulle försummat att afteckna.
Den enas svarta drägt parad till den andras ljusa, i soffbeklädnadens och dynornas dunkelröda infattning; den enas brinnande ansigte tryckt intill den andras lugna, blekare, så att bådas, i ljuset skiftande, dukar tycktes vara ett lätt band, slingradt kring de lefvande bilderna; den enas mörka lockar mot den andras guldgula och strödda öfver dennas bländande hvita hals, hvars färg, sammanhållen med deras, närmade sig alabasterns – det var ett färgspel, som eldskenets starka dagrar och skuggor gjorde än mera fantastiskt.
Såg man närmare i de lugna, fint tecknade dragen, så låg öfver dem ett flor af vemod, hvars betydelse icke förnekades af de svagt rodnande läpparnes leende eller af de sänkta ögonlocken, detta förhänge för hennes tankars spel.
Bredvid henne slog ett hjerta sina af ingen boja hämmade fria slag, och deras häftighet röjdes, såsom barnets i tätt vällande tårar, såsom qvinnans i den fulla barmens oroliga vågor.
Väl kände de gamle tingens ordning, då de lärde, att ödet endast har makt öfver den, i hvars bröst passionen herrskar.