Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och, om icke, hvad är väl orsaken till att tvänne folk, så när besläglade till härkomst, språk, seder och religion, och hvilka gemensamma intressen så bjudande synas mana till innerlig förening, ännu 4 5 år, sedan försök till sådan blivit gjord, stå lika skiljda ifrån hvarandra?
Den första orsaken härtill måste sökas uti sjelfva föreningsfördraget.
Föga motsvarade detta nemi. hvad Sverige egde fordra Den 17 Mars f. ra. 205 och förvänta.
Jag vili icke trötta med att uprepa bevisen härför, då dessa •— stundom t. o. m. till öfverdrift — på sednare tid så ofta blifvit framhållna.
Jag måste dock anmärka, att den enkla rättsgrundsats, som mot rättigheter lika afväger skyldigheter, på ett sällsamt sätt vid ordnandet af förhållandena emellan Sverige och Norige iakttogs, då den sednare nybildade och svagare Staten uti fördraget betingade sig — med undantag endast för de diplomatiska angelägenheterna ■— full jemlikhet uti de förra, men deremot, hvad de sednare angar, derefter framhållande sin underlägsenhet, på Sverige vältade mera än z/3:delar af de gemensamma bördorna.
Jag vill äfven tillägga, att uti sjelfva RiksAkten ett frö till säker uplösning biet' nedlagdt, enär om, vid det sorgliga tillfälle, 3:de §;n af denna Akt alser, Norige, gynnadt af slumpen, skulle tilltro sig att förfoga öfver Sveriges urgamla krona, hvilken sedan hedenhös varit Svenska folkets fria egendom, en våldsam och ögonblicklig brytning blefve den otvifvelaktiga följden.
— Att Sverige, uti känslan af sin egen relativt större makt, stolt vid minnet af det rum, det tillkämpat sig uti verldshistorien, och medvetet af — jag må väl utsäga det — det ädelmod, det nyligen visat Norige, åt hvilket det med egna och stora upoffringar skänkt dess sjelfständighet, icke nied kärlek kunde omfatta de fördrag, som så kränkte icke allenast dess nationalkänsla, utan äfven rättvisa och billighet, var gifvet; och svårt är att fatta att detta fördrag någonsin af Sverige underskrefs.
Att, såsom en motionär gjort, tillskrifva detta endast dynastiska tillgöranden, vore dock föga rättvist.
Ty fördraget afslutades icke direkte emellan Sveriges Konung, eller dess blifvande Regent, och Noriges folk.
Den förre hade till sina ombud män, hvilkas Svenska hjertan man ej eger ifrågasätta, och bland hvilka särskildt fanns den, hvilkens för hvarje yttre inverkan oböjliga »Romarsinne» skalden så sannt besjungit.
Man får dessutom ej glömma, att Svenska folkets, representanter sjelfva enhälligt godkände detta fördrag.
Mer än troligt är, att en medverkande orsak härtill kan sökas uti Sveriges osäkra politiska ställning, och uti de moln, hvilka emot slutet af 1814 åter upstodo uti Frankrike, förebådande en ny hvälfning, hvars utveckling och följder ingen kunde förutse.
Det synes dock som om, äfven under medgifvande af att skyndsamhet var af nöden, ett rättvisare fördrag bort kunna åstadkommas.
Den rätta förklaringsgrunden till fördragets afslutaude, sådant som det blef upgjordt, torde böra sökas deruti, att Sverige antingen förväntade sig, att, sedan de genom striden upjagade passioner hunnit lugnas, billiga jemkuingar lättare kunde åstadkommas, eller t. o. m. närde det hopp, att Norige snart, inseende och erkännande det ädla uti Sveriges handlingssätt, den oförkränkta rätt, som åt Norige bevarades, och de stora fördelar, föreningen skänkte detta land, med själ och hjerta skulle sluta sig till Sverige, uti hvilket fall föreningsfördragets lydelse blefve utan all större betydenhet.
Men denna förväntan, detta hopp, huru hafva de blifvit upfyllde?
Icke nog dermed att Norige sällan, om någonsin, till några medgifvanden visat sig villigt; nya anspråk hafva deremot blifvit 206 D*n 17 Mars“f.
IB. framställda, och hvarje eftergift endast tjenat till att stegra dem.
Icke nog dermed att, snart sagdt, hvarje förslag, åsyftande ett närmande de båda folken emellan, af Norige blifvit förkastadt, med — jag måste här fullt uttrycka min tanke — med ängslig småaktighet bar det sökt hvarje tillfälle att lossa på de band, som funnos, och att för alla göra tydligt att det med Sverige icke ville hafva någonting gemensamt.
Helt nyligen har man t. o. m. sett hurusom, genom anspråk på ett för Norige särskildt Konunganamn, det velat försvaga tanken uppå att en personal union åtminstone förenade de båda folken.
— Man säger oss visserligen, att denna stämning på sednare tid förändrats, och att man icke bör tillskrifva nationen hvad som endast må tillräknas tidningspressen och några individers hetsighet eller oförstånd.
Jag vill medgifva det sednare, och älskar att till en del tro det förra.
Men för Sverige har denna förändring varit föga märkbar.
Huru hafva de sednare Storthing — hvilka väl dock måste anses representera landets opinion — behandlat de gemensambetsförslag, som åt båda länderna lofvade lika och öfvervägande fördelar?
Har icke den stämning, som visade sig vid valen till nu samlade Storthing, och den anda, som syntes räda ibland Storthingsmännen, förhindrat Regeringen att å nyo framlägga samma förslag; och har icke samma Storthing — då man sammanställer den förening, ett större antal af dess ledamöter, straxt vid tbingets början, ingick, med det beslut, Storthinget nästan enhälligt fattade att uphäfva slutet af l:sta mom. uti 14:de § af dess grundlag — visat ett emot Sverige allt annat mera än vänligt sinnelag?
Har väl Sverige någon skuld uti denna mot detsamma ovänliga sinnesstämning?
Har icke Sverige låtit sina billiga anspråk hvila?
Har det icke med tystnad åsett de åt Norige gjorda medgifvanden; med tålamod fördragit Noriges och dess medborgares ofta förnärmande ovänlighet?
Månne af likgiltighet?
Må Norige derom ej misstaga sig!
Tror Norige att Sverige är känslolöst för förniirmelser; att det med likgiltighet kunnat förnimma förändringen af Konungatiteln, enl. hvilken vester om fjällen — och må gerna så vara — Noriges namn sattes främst, under det att östanfjälls samma namn insköts emellan Sveriges båda riken, af hvilka dock hvartdera uti folkmängd, krafter och betydenhet står, minst sagdt, med Norige jemnhögt?
Tror väl Norige att Sverige med tillfredsställelse kunnat se det nya uuionsvapnet, uti hvilket åt Svea gamla, af äran välbekanta Kronor och åt Götha Lejon endast hvar för sig halfva den plats anvisades, som åt Noriges vapen blef förbehållen; en anordning, hvilken för hvar och en med vapnen obekant skulle synas antyda en Noriges principala ställning?
Tror väl Norige att Sverige utan en bitter känsla kunde erfara att Norige •— här i strid emot egen grundlag — förkastat — jag vill icke säga föraktat — den för de båda länderna bestämda gemensamma unionsflaggan?
Sverige har djupt känt allt detta, ehuru det tyst burit sina sår.
Och, ännu en gång, hvarföre detta?
Derföre, att Sverige älskar tanken på föreningen; att det för Norige velat söka en ursäkt uti den misstro, sorn hos Den 17 Murs f. m. 207 en svagare förbundsbroder till en tid kan vara naturlig; att Sverige önskat genom lugn och tålamod, i förening med å sin sida obrottsligt hållande af fördraget, uti Norige framkalla ett unionsvänligare sinnelag.
Må Norige granska häfderna.
Ett högsintare förfarande af en starkare stat emot en svagare än det Sverige ifrån början och allt igenom emot Norige ådagalagt, torde icke utur dem kunna framletas, och fåfängt skall Norige uti Sveriges handlingssätt söka ett stöd för ovänlighet eller misstro.
Jag har en eller annan gång hört huru, under medgifvande af detta, denna misstro sökt sin näring uti framtiden.
På sednaste tid har jag till och med sett framställas, till försvar för det stadgande uti Noriges grundlag, som förmenar Konungen att fritt öfver landets krigsmakt få förfoga, att. uti Sverige minnet af dess fordna storhet ammar tanken på återeröfringar, och att, derest dessa af politiska förhållanden skulle gynnas, Sverige derigenom skulle erhålla en makt, som ännu mern uti föreningens vågskål skulle tynga, hvilken ökade makt Sverige möjligen kunde känna sig frestad att icke lika hofsamt som hittills begagna.
Ehuru detta påtacligen endast kan vara ett svepskäl, vill jag dock uptaga det.
Med dessa återeröfringar afses naturligtvis uti första rummet Finland.
Att minnet af Finland varmt lefver uti Sveriges hjerta är sannt, och den sista strid, uti hvilken Finskt mannamod, trohet och upofifrande hängifvenhet till det gamla moderlandet så ädelt kämpade vid Sveriges sida, har till fullo utplånat hvad under föregående 50 år enskildt kan hafva varit brutet.
Men med denna känsla får ingen tanke på återeröfring förvexlas.
Någon sådan alser Sverige ej; och detta af tvänne skäl.
Det första, att, enligt allt hvad man kunnat förnimma, Finland icke önskar en återförening med Sverige på samma vilkor som förr, de enda för Sverige antagliga.
Det andra, att, om äfven nyssnämnda förhållande vore annorlunda, och politiska hvälfningar gjorde eröfringen möjlig, den då först för Sverige kunde blifva förmånlig, om Newafloden, med sina böljor öfversköljande den stolta stad, som nu thronar vid dess mynning, blefve Finlands gräns.
Från och med den stund, Carl XII:s oböjliga och sjelfviska halsstarrighet tillät denna stad att höja sina grundmurar, och han icke genast i gruset störtade desamma, var Finland för Sverige förloradt, och frågan gälde sedan endast om uti närmare eller fjärmare tid.
Den stolta kejsarstaden kunde aldrig tillåta att nära invid dess murar en fiendes gräns sträckte sig.
Att nu för Finland erhålla ofvannämnde gräns, ligger utom den me3t sangviniska beräknings synkrets, och hvarje annan åter måste för Sverige medföra ansträngningar, hvilka otvifvelaktig! skulle undergräfva dess krafter och välstånd.
Det är icke sådana eröfringar, Sverige eftertraktar.
Dem, som det föresatt sig, äro de, som skalden skildrar, då han, sedan han begråtit Finlands förlust, åter kastande sina blickar på Sveriges berg, skogar och bygder, utropar: Låt, Svea, dessa berg fördubblad ge sin skatt, Låt skördar blomstra upp ur dina skogars natt, 208 Hen 17 Mars f. m.
Led flodens böljor kring som (amda undersåter, Och så inom din gräns eröfra Finland åter.
Men denna fridfulla eröfring, hvilken Sverige sedan tiotal af år fullföljt, är den icke Norige en borgen för Sveriges kärlek till en förening, som betryggar dess fortgång oell skänker fördubblad styrka att värna en älskad fosterjord?
Norige bortlägga sin misstro.
Annu i dag bjuda vi det, lika broderligt som förr, handen.
Men, må Norige betänka deti Fattas icke denna liand med samma känslor, som den bjudes, vill Norige ieke gå Sveriges billiga önskningar till mötes, vill det framgent fortgå på samma allt mera divergerande bana som hittills, fortfarande underkasta Sverige samma pröfningar, samma anspråk, då, huru högt
Sverige än älskar föreningen, är det för stolt att med förödmjukelser utan mål, utan slut, köpa densamma.
Må vi då heldre, under förtröstan på Guds Nåd och förlitande på egen kraft, vandra vår egen bana.
Och skulle, till följd af uplösniugen, framtiden olycksdiger sänka sig öfver Norden, då — må Norige ej förgäta det — drager det derför öfver sig en skuld och en dom, hvars hårda, men omutliga, rådslag det fåfängt en gång skall söka jäfva.
Ledd af dessa tankar instämmer jag med Utskit uti önskan om en revision, hvilken på en gång må betrygga hvardera Statens inre sjelfständighet och en innerligare förening; och önskar jag till Gud, att Norige vid denna må gå oss till möte med samma öppna broderlighet och samma valviljande och unionsvänliga känslor, som det af oss har att förvänta.
Hvad Utsk:ts uti. angående Hr
Dalmans motion beträffar, instämmer jag äfven uti detta.
Af samma orsak, jag straxt uti början af detta anförande framstälde, anser jag mig hvarken, behöfva eller böra framlägga skälen härför.
Jag vill endast nämna, att då jag så lägger min röst, oaktadt jag för min del icke har någonting emot alt uti detta fall gå Noriges önskan till mötes, sker det derföre att, enligt min innerliga öfvertygelse, ett bifall till Noriges framställning skulle, under nuvarande sinnesstämning i Sverige, der framkalla en bitterhet, som skulle göra ett nytt och bättre ordnande af föreningen särdeles svårt.
Må Konungen pröfva hvad som för unionen är fördelaktigast.
Vi skola vörda hans utslag, huru det än må utfalla.
Men skulle äfven
Han anse den väg af idel eftergifter, hittills varit beträdd, ej längre för föreningen nyttig, må då icke liepresentationen förhålla honom stödet af dess mening.
Jag anser mig böra tillbakavisa de tillvitelser, hvilka blifvit gjorda mot dem, som kunna dela Utsk:ts mening, och sålunda rentvå K. o. Ad:s medlemmar från någon otillbörlig afsigt.
Man har här ännu en gång talat om ett sträfvande af Sverige efter supremati öfver Norige.
Detta är en osanning; I>en 17 Mars f. ra. 203 osanning ; Noriges sjelfständighet, har i Sverige ingen fiende.
Föreningens stiftare måste derigenom hafva ådagalagt att han kände Svenska nationens karakter, då han icke ville underkufva ett riedtryekt Norige.
Jag hoppas derföre att man icke vidare här kommer fram med några beskyllningar, hvilka jag hade önskat aldrig blifvit framkastade, och som vi böra med allvar och kraft bekämpa.
Jag har sagt att Noriges sjelfständighet icke här har någon fiende, tvärtom är den föremål för vår stolthet; men öfver både Noriges och Sveriges sjelfständighet slår unionen.
Om Sverige för unionens skull låter sin Reg.Form hvila, om flera g:r i denna af sådan orsak blifva en död bokstaf, så har Sverige samma anspråk på att Norige i förändringen af sin Grundlag vill akta på unioue, n och höra de önskningar, som i detta afseende framställas från Svenska sidan.
Jag vördar det Norska folket., jag respekterar den sjellständighetskänsla, som lifvar det; om vi medgifvit detta folk en sjelfständig förening med oss, så må vi icke lörsöka att med ena handen borttaga hvad vi med den andra gifvit, och om i den önskan, Ekon.Utsktt här uttalat, någon sådan syftning finnes, skulle jag icke tveka att afstyrka Betänkidet.; men jag kan icke uptäcka någon sådan syftning, jag kan icke tönesfalla mig att med den känsla, som jag vet finnes hos detta folk, det skall känna någon förtrytelse deröfver, att Sveriges Konung, som är en Unionskonung, framkommit med en önskan i en fråga, sorn nr af unionel betydelse.
Man har genomgått detta Betänk, punkt för punkt.
Det är svårt att skrifva, så att man tillfredsställer allas mening, i synnerhet då vår representation är särdeles fulltalig, och jag skall äfven hafva åtskilligt att anmärka mot Utskits motiver, men jag påstår att de ieke utgöra föremål för vår öfverläggning.
Då Exped.Utskits skrifvelse kommer till Stånden, skola vi nog nagelfara hvarje ord; detta är den statshandling, som skall frambäras lill Konungen och som skall uttrycka det beslut, hvartill B,. St. kommit.
Här har blifvit, föreslagen en annan forin för denna skrifvelse.
Den ena eiler andra kan vara mig alldeles likgiltig, emedau innehållet varit ungefär detsamma; men då vår representation är delad på 4 kamrar och det har föga sannolikhet, att ett, här framstäldt förslag skall vinna sympati hos de öfriga Stånden, synes det mig icke löna mödan att splittra meningarna i fråga om några ords tilläggande eller fråntagande, synnerligen som skiljaktigheten icke är särdeles väsendtlig.
Frågan rörer sig egentligen om stnthållareskapet och den hemställan lill K. M:t, sorn Utskit tillstyrkt.
Det är i denna puukt, som meningarna företrädesvis varit delade.
Man har här till en början sagt att vi icke hafva rätten pä vår sida, att föreningens alla bestämmelser äro intagna i RiksAkten, och att, då den §, som handlar om stäthållareskapet, icke finnes i RiksAkten, är den icke en sådan bestämmelse, med hvilken Sverige har att skaffa.
Detta fordrar i sanning icke någon synnerlig vederläggning, ty fäkta tala. så uppenbart i detta afseende.
Eller är det icke sannt att Svenska Konungen i spetsen för sin armé afslöt H. IV. H 210 Den 17 Mata f. xn. konventionen i Moss ock dervid antog Eidswolder-konstitufiontn med de förändringar, som voro nödvändiga för föreningen ?
Skedde icke i följd häraf några förändringar i Eidswolder konstitutionen ?
Och nu vill man tala orri att de icke intogos i RiksAkten, Den sanktion, sorn de Svenske kommissarierne meddelade på Noriges Grundlov, innefattar att kommissarierne antogo på K.
Mits vägnar denna Grundlov, med förbehåll af R.
St:rs konstitutionella rätt i de delar, sorn innefatta förändring eller modifikation i Svea rikes Reg.Form.
De delar, som medförde förändring eller modifikation af nämnde Reg.Form, måste sedan underställas Svea R.
Stirs pröfning och formen för deras beslut i nämnde delar är RiksAkten.
Meri hvem kan påstå att Svenska Ständernas afsigt med detta besluts fattande skulle vara att i någon mån modifiera den rätt, som Konungen redan enligt Svenska Reg.Formen, på grund al dess 12 §, egde att ingå afhandling och förbund med främmande makterp
På grund af denna § hade ju Konungen redan alslutat konventionen i Moss och genom sina kommissarier redan godkänt Norska grundlagen.
Otn nu Konungen, med afseende på Ständernas konstitutionella rätt, ville underställa deras pröfning vissa delar deraf, kan man väl då påstå, att derigenom haus rätt vore borttagen att på grund af 12 g Reg.Formen afhandla med Norige, eller att någon inskränkning skett i de bestämmelser, Konungen j ä grund af sin myndighet upstält med afseende på de uuionella förhållandena ?
Jag kan i sanning ej fatta, huru någon stridighet i detta afseende kunnat upstå.
Man har sagt att 112 g i Noriges Grund lov visar tillräckligt, att det vore Norige ensamt förbehållet att besluta i detina sak.
Nåväl, M. Hrr, hvad innehåller 112 §?
Den innehåller ingenting om att Konungens sanktion fordras, utan rörer blott formen för behandlingssättet på Storthinget, och huru kari man på grund af denna § sluia dertili, att Svenske Ko nungen, . sam ratificerat Norska grundlagen, icke skulle ega rätt att vägra sin sanktion i de frågor, som innefatta förändring af unionsbestammelserna.
Jag ber att lå anmärka, att 12 § i RiksAkten talar också om, detsamma och hänvisar äfven till 112 § i Grundloven, samt bestämmer på hvad sätt ändring skall ske.
Detta torde vederlägga hvad som blifvit anlördt såsom bevis att Norige ensidigt kan ändra sin grundlag.
Utskit har försigtigt vis afhållit sig från att göra något tillstyrkande i formfrågan; det har blott tillstyrkt »att R.
St. måtte hos K. M:t i underd. anhålla, att den af Norska Storthinget för dess del beslutade ändring i Noriges grundlag, hvarigenom det i samma grundlag intagna uniouella stadgande, att till ståthål lare i Norige kan utnämnas antingen en Norrman elfer en Svensk, skulle komma att uphäfvasy icke mätte af K.
M. till pröfning företagas förr än i sammanhang med de förändringar af eller tillägg till föreningsbestämmelserna, som af den begärda revisionen kunna, föranledas» D-en 17 Mars f. m. 211 Således synes mig hela denna deduktion ang:de 112 § i Noriges grundlag stå utom det, sorn utgör föremål för R.
Motiven hafva vi ännu icke tagit fasta på och vi återkomma till deni förr än skrifvelsen till K. M:t afgår.
Således är blott fråga om, att R.
St. skola till K
M. frambära en önskan i ett ämne, som jag tror är af interesse för unionen.
Hvem kan väl neka, M.
Hrr, att möjligheten att till ståthållare i Norige utnämna en Svensk kan vara af vigt för unionen?
Jag vill icke göra några tillvitelser, men en följd af Noriges sjelfständighetskänsla, sorn någon gång gatt till öfverdrift, är att ett visst — tyranni utöfvas och att möjligen inom Norige, med afseende på den Storthinget tillkommande peusioneringsrätt, Konungen skulle kunna få svårt att till detta höga embete finna uågon lämplig
Norrman med på en gång den ställning och den sympati för unionen, som skulle erfordras.
Tillfälle kan förekomma, då det vore af vigt för Konungen att i detta hänseende välja en Svensk, och med all aktning för andras öfvertygelse, tror jag, att om Konungen anbefalde en Svensk man att begifva sig till Norige, skulle han tryggt upbära den förebråelsen af Frih.
Raab att han vore en äfventyrare, ty jag tror det vore haus pligt alf följa sin Konungs befallning, och hans mod förtjenar icke en sådan benämning.
Men då man erfarit, att institutioner) är förhatlig i Norige, så må det vara skäl uti att den icke bibehfilles, och jag har i det afseendet suspenderat min mening; men säkert är, att ora man äfven bör göra detta eftergifvande, så bör det ske i sammanhang med sådana garantier, sora trygga föreningen.
Härmed har jag i korthet uttalat min åsigt i ämnet.
Jag tar Gud till vittne, att ingen är lifligare vän af unioner, än jag; men jag tror att ett ärligt, manligt och värdigt språk från Svenska tolket till sin Konung icke kan förtyckas i Norige, och jag är öfvertygad ora. — att med lika beredvillighet, som Sverige ingick November-traktaten med Norige, lugnt utsättande sig för de faror, som det från sin mäktige granne kunde hafva att frukta, med lika lugn, beredvillighet och kärlek skall Sverige äfven fortfarande visa Norska folket samma trofasthet, som det alltid ådagalagt; — att Norska folket skall se, att om Svensken ärligt uttalar sin mening, så är han icke mindre trofast; och slutligen — att detta sätt att uttala sin mening icke innebär den minsta afvoghet, utan att tvärtom ett förhemligande af den känsla, som i denna stund lifligt rörer sig i Svenska mäns bröst, icke vore nationen värdigt.
Afven detta anförande framkallade mångå bifallsrop. Frih.
Diskussionen har redan dragit så långt ut, att det är en skyldighet att söka vara kort.
Jag får då till en början hembära min tacksamhet till Utsk:t för de resultater, hvartill detsamma kommit.
Det har nemi. i början af sitt Betänk, undanröjt allt, som i den första af de ifrågavrde motionerna kunde synas för strängt.
Det har äfven i den andra frågan åt sidan skjutit hvad som yttras om sjelfva rättsförhållandet, och som kan 212 Deri 17 Mars f. m. vara en olika tolkning uuderkastadt.
Detta hofde hafva fört diskar in på den lugna ton, som — om någonsin — visserligen nu är högeligen önskvärd.
De anmärkningar, som af tvenne bland de förste talarena blifvit gjordt mot motiverna i Utsk:ts Betänk., instämmer jag till aldra största del uti; men jag vill icke upprepa ett ord deraf, utan nöjer mig med hvad den siste värde talaren förklarat, att det icke vore meningen att i den underd. skrifvelsen till K.
M:t intaga motiverna och ingressen af Utsk:ts Betä-nk., och att det blir tiel att nogare afväga uttrycken, då vi få skrifvelseförslaget från Exped.Utsk., då den värde och lagkunnige ledamoten lofvade att strängt nagelfara med detsamma och att egna hela sin upmärksamhet åt dess granskning, för att söka förekomma, det deruti något inflöte, som kunde anses innebära en inkräktning på Noriges lagliga rätt.
Jag vet då att saken är i goda händer, och jag skall äfven för min del med nöje biträda vid detta arbete.
I Utsk:ts förslag att till K.
M:t aflåta en underd. skrifvelse med anhållan om en revision instämmer jag således, men anser tillika, att i denna skrifvelse borde tydligt och bestämdt angifvas de punkter, som böra blifva föremål för revisionen, och huru långt man önskar att denna må sträcka sig.
I en punkt går jag äfven något längre än Utskit, nemligen i fråga om det gemensamma försvaret och Konungens rätt att disponera Noriges krigsmakt.
Det låter icke tänka sig, alt en revision, sådan som dea ifrågasatta, skulle kunna fulländas under den tid, som återstår af innev:de Riksdag och Storthing, och det måste således komma att dröja 6 år, innan Svea R.
St. och Noriges Storthing kunna gifva laga kraft åt hvad den blifvande Komitén kan komma att föreslå; men om nu R.
St. genast ingå till K.
M:t med begäran, att en Nåd.
Propos. må till det nu församlade Storthinget afgifvas om vidtagande af en sådan förändring i Norska Grundloven, att Konungen må tillerkännas samma rätt att disponera öfver Norska krigsmakten, som H. M:t redan eger i afs. å den Svenska, det vore dä att hoppas, att det icke behöfde gå om mera än 3 år, innan denna fråga kan blifva afgjord.
I en annan punkt önskar jag äfven ett tillägg till den föreslagna skrifvelsen.