Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter det af Staten åtagna skyddet medelst straff vidkommer, kan sådant möjligen vara lämpligt för den Roraersk-katholska kyrkan, hvilken anser en bestämd trosform vara för saligheten oundgängligen nödig, men är olämpligt för den sanna protestantismen, som mera afser och vidhåller trons innehåll än dess form.
Och då numera de uplystare katholikerna, ja sjelfva S:t Omers lärjungar, erkänna — jag bar hört det af deras egen mun, — att kyrkan icke bör skyddas genom yttre våld — ett erkännande, hos dem ingalunda framkalladi af en ömsint philantropism, utan helt enkelt af deras praktiska skarpblick; böre då vi protestanter längre bibehålla denna redan af Jesuiter förkastade stridsmelhod ?
Olikheten emellan mina värde motståndares åsigler och dem för hvilka jag kämpar, torde egentligen ha sin grund i vårt olika sätt att upfalta det förhållande, hvari Staten, såsom skyddsmakt, slår till kyrkan.
Då nemi., för att begagna en bild, denna skyddsmakt, enl. mitt sätt att se saker, kan förliknas vid en riddare-vakt, npställd utanföre helgedomen till dennas värn emot yttre anfall, lyckas de åter vilja förlägga denna magt och dess verkställare inom sjelfva kyrkan, der kringvandrande såsom ett slags konstaplar, för att väcka de sofvande, npteckna till böter de på något sätt försumliga, med ett ord, upfyllande alla de åligganden, som tillhöra en god polis.
Då Utsk. ytterligare säger: ”1 fullgörandet af detta åtagande ligger icke något samvetstvång, men väl ett stöd för den frid, som utgör vilkoret för en fri utöfning af religionen;” är delta fullkomligt riktigt, om dermed menas den yttre frid, som är den enda, hvilken Staten kan och bör skydda; menäs åter den inre friden, så är denna af tvenne slag; en sann, hvilken gifves och skyddas af en helt annan makt än Statens, en falsk som på andans språk kallas säkerhet, och hvilken man bör akta sig för att skydda, hvarvid man löper fara att genom ett ängsligt omgärdande, af hvad jag skulle vilja kalla kuranlreligion, qväfva den verkliga, den äkta.
Genom bestämmelserna i 1781 års författning medgifves, som bekant är, en viss tolerans för utifrån inkomne främmande religionsbekännare, då deremot dem i statskyrkans lära upfödda, men derifrån affallna, förnekas icke blott bekännelsefrihet utan ock rättighet att andas fosterlandets luft — hvarföre icke så gerna all slags luft, hvilket vore både radikalare och mera afskräckande?
Dessa attaline befinna sig likväl i samma ställning som de utifrån inkomne, då de ej störa samhällets frid eller åstadkomma allmän förargelse.
Enda skillnaden ligger uti sättet, på hvilket de kommit till denna punkt.
A ena sidan en medelst upfostran inympad öfvertygelse, å an - Den 16 Juni.
167 dra sidan genom en af egen forskning eller andras bevisningsförmåga verkad öfvertygelse, hvilken i sanning måste vara stark, för att kunna med rötterna uprycka alla barndomens och ungdomens minnen, trotsa allmän ovilja, och godtgöra försakelsen af alla de medborgerliga förmåner, som frånkännas främmande religionsförvandter.
Protestantismen erkänner, såsom redan nämndt är, ingen viss trosform såsom för saligheten uteslutande nödvändig; den faslhåller blott trons innehåll.
Om vi sjelfva lefde t. ex. i ett kalholskt land, och der åtnjöte full medborgerlig frihet, dock utan medborgerliga rättigheter, skulle vi icke med skäl anse för en uprörande orättvisa, alt en person, som gripen af det mera Evangeliska i vår lära, till densamma öfverginge, icke blott bestraffades med förlusten af medborgerliga rättigheter, utan ock utstöttes ifrån sjelfva det samhälle, der vi med honom lefvat och verkat, och med samma tro som den nu af honom antagna, fortfarande finge lefva och verka?
Tidens religiösa fråga, Mine Hrr! är tidens vigtigaste fråga, och denna vigt har man äfven nu inom RiksStånden begynt inse.
Strider af den allvarsammaste art hota vår kyrka, och för alt kunna beslå dessa strider, är det af nöden att hon må aftvå de fläckar, som f. n. vanpryda hennes lagstiftning.
Detta syfte har utgjort grunden för min motion, och det är af intresse för den kyrka, hvars lära jag tror och bekänner, som jag önskat, att hon måtte bortkasta de lånta vapnen, och ensamt begagna de egna.
Tiden synes verkligen för henne vara inne att omsider hörsamma det redan till Petrus gifna budet: ”stick svärdet i skidan!” det svärd nemi., som särar utan alt hela, men deremot flitigare bruka det svärd, hvars sjelfva sår äro helande.
Det är någonting eget med sanningens stridssätt; ensam, ulan bundsförvandter besegrar sanningen alltid hvarje motstånd; då deremot dess försvarare tagit till sin hjelp magten, har man vanligen emot villfarelsen ingenting förmått uträtta.
Bevis för denna sats lemnar å ena sidan kristendomens och reformationens införande i Sverige, å andra sidan de Irländska förhållandena.
Att menniskor frånträda den rena Evangeliska lärans grundsatser, är ostridigt ett ondl; men om och när detta onda verkligen inträffat,,afhjelpes det ingalunda, utan förvärras derigenom, att man bestraffar det mundtliga bekännandet af det som i hjertat bor.
Ville man inrätta en anstalt till bildande af skrymtare, vore sådant visserligen den ändamålsenligaste melhoden.
Men till vinnande af trons enhet genom fridens band, gifves icke något olyckligare medel än ett sådant, som genom tvång vill binda tron, och med skrämskott befästa friden.
Låtom oss derföre, Mine Hrr, genom borttagandet af straffmagiens inblandning i trossaker, genom uphåfvandet af ett stadgande, sä sterilt i fråga om en kristlig andas väckande, mea ganska fruktsamt att alstra split och bitterhet, söka återföra frågan på dess rätta ståndpunkt, återgifva kyrkan det fulla odelade bruket af dess egna, oförgängliga vapen, och, tills vi hunnit mogna för delagtighet i välgerningarne af en fullständig tolerans, låtom oss åtminstone icke äflas, att med obehöriga och fruktlösa vapen söka försvara det fäste, hvars säkerhet beror, icke på desertörers qvarbållande inom dess murar, utan näst det mägliga beskyddet af Honom, 164 Den lö^Juni. sorn der ensam förer befälet på de goda kämparnes frivilliga mod och sjelfupoffrande trohet!
Jag anhåller vördsamt ora serskild propos. på återremiss af den del utaf Betänk, som rörer raiu motion.
Frih. Creutz, Stephan, anförde dels raundlligen, dels skriftligen:
Då jag i Dec. månad sisll. år afgaf min motion om samvelstvångets afskaffande i Sverige, skedde det med den glada förhoppning, att denna vigtiga fråga omsider skulle vinna en lycklig utgång, aldrahellst sorn nästan hela den civiliserade verlden och serskildt alla protestantiska länder utom Sverige, antagit, såsom en obestridlig grundsats, att hvarje menniska har rätt att dyrka och bekänna Gud efter sitt eget samvete, men denna förhoppning har felslagit, och jag måste djupt beklaga, att icke LagUlsk. i della fall gått till mö tes de önskningar, som hysas af ett stoil antal, för en sann kristendom nitälskande män.
Endast en ledamot af Utsk.
Ilr Carleson, har tillkännagifvit sig hysa en meta upplyst åsigt i denna fråga, och jag anser mig derföre i första rummet böra hembära närande ledamot min varma tacksägelse för den ädla och frisinnade reservation, lian emot IJlskts Betänk, afgifvil.
Jag öfvergår nu till sjelfva Betänk.
Utsk. börjar med att åberopa följande yttrande af LagUtsk. vid 1847 och 1848 årens Riksdag: ”Enär ifrågavande ansvarspåföljd har till ändamål alt motverka möjliga försök att undergräfva den här i landet antagna ti oslära, och såmedelst bevara den statskyrkans fasthet och renhet samt af de discussioner, hvartill förevande för slag gifvil anledn. inom Riksätra, visar sig alt allmänna meningen är emot den föreslagna förändringen, anser Utsk. sig ej eller böra densamma understödja.
I frågor af denna art torde allmänna rösten företrädesvis förtjena uproärksamhet: och lagstiftaren skulle föga motsvara sin bestämmelse, derest han undanryckte de stöd, hvarmed det för Svenska Folket dyrbaraste i århundraden varit omgärdadl, innan sådant vore öfverensstämmande med folkets tänkesätt.
Dess religiösa lif måste omsorgsfullt vårdas, och det vill i lagen se eli uttryck af aktning för den lära, som gör det lyckligt, och som Staten åtagit sig alt skydda.
I fullgörande af detta åtagande ligger icke något samvetstvång, men väl eli stöd för den frid, som utgör vilkoret för en fri utöfning af religioneu, hvars befrämjande afses i Reg.Fras 16 §, och höfves eli fritt och uplysl folk.” Ansvarspåföljden skall enl.
LagUtsk:s ifrågavande Betänk. ”motverka statskyrkans under gräf v ande.'"
Utsk. vill således tvärt emot Guds ord och det oförvillade förnuftet, med verldsliga vapen kämpa för kyrkan?
Huru annorlunda förfor icke vår Herre och Frälsare och Hans Apostlar i dessa andeliga och himmelska ting!
Herren sjelf säger: ”Jag är kommen alt vittna med sanningen.” — Milt Rike (nemi. sanningens Rike) är icke af denna verlden, — om milt
Rike vore af denna verlden, så fäklade ju mina tjenare derom, att jag (Christus, kyrkans hufvud) icke varde Judomen öfverautvardad.
” Oen 16 Juni. 169 Guds ord, gällande för alla tider, blir bär den största läromästaren i hvad beträffar Christi kyrkas utbredande pä jorden.
Kyrkan har till följd af dessa ord, och Skriftens hela sammanhang, intet annat sätt alt skydda eller utbreda sig, än Christi sätt och Mans Apostlars, hvilka aldrig än vädjat till svärdet, såsom bär LagUtsk. föreslår.
Hvarest della sker, der är man omedelbarligen inne på Judendomen, och bar Hannas och Caifas lifslefvande för sig med svärdet i ena handen, och den lidens konventikel-förbud i den andra, färdige alt på nytt korsfästa Guds Son.
Må vi stadna och besinna oss innan vi ytterligare beträda den religiösa förföljelsens väg! — der möta oss deras stickar som, under århundraden intill den dag som i dag är, smäktal uti bojor och fängelser.
Den vägen är blodbefläckad och hal; den som beträder den, väte sig med det minsta sitt bifall, han gör del icke ostraffad, och kan lätt löpa fara att slinta, lill sin eviga förskräckelse.
Men, — skall Svenska statskyrkan ännu längre försvaras och skyddas med tvångslagar, sorn göra ingrepp på menniskans yttersta rätt som är samvetsfriheten, så må hon då kasta af sig skrymtare-kupan ; —• icke vanhelga det protestantiska namnets sköna och höga betydelse, — ulan i stället öppet och oförstäldt ansluta sig lill den Grekisk-kalholska kyrkan, som nu, med upoffring af ett oberäkneligt antal menniskolif, dragit i härnad, för att stadfästa sitt, under årtusenden utöfvade samvetstvång.
Antingen detta, eller ock tillse all den i öfverensstämmelse med vår Frälsares ord: ”sticker sill svärd i skidan, när det gäller tron och hvad som tros skall; ty lika litet som tron af lagar kan frambringas, lika litet kan det som tros skall, påtvingas någon med väld.
Skall man icke en gång äfven i vårt land förslå: all fasthet och renhet inom kyrkan ej behöfver något annat försvar, än den eviga sanningen sjelf; såsom en af våra lärde, D:r Thomander en gång yttrat, nemi.:
Sanningen behöfver icke någon yttre hjelp eller försvar, der den stur ensam framgår den segrande mot en verld.
— Der hvarest en kyrka beställsamt vill underhjelpa sanningen med lagar, författningar, och i yttersta hand med svärdet, der återspeglar sig bilden af den Babyloniska skökan, på hvilken Skriften så varnande pekar med sitt finger.
Blott en kyrka är fast (efter man så ofta talar om vår kyrkas fasthet), och del är den som är byggd på Christus, för dess bestånd behöfva vi icke kläda blodig skjorta, emedan Herren sagt: ”Helvetets portar skola icke blifva henne öfvermäglig.
Blott en kyrka är ren och den finnes i Christi blod renad; men ingen länke sig den kyrka såsom ren, — om den ock kallar sig den rena Evangeliska — der den söker rena sig genom menniskors suckan och menniskors blod, som medelbart eller omedelbart utgjutes genom samvelslvånget.
Ulsk. säger sig vidare: hafva velat följa den allmäna meningen — den allmänna rösten!
— Således, hvad flertalet tänker och säger skole vi hålla sant vara?
Hvilket förfärligt sätt att följa i bedömande af andeliga frågor!! — Utsk. bade, innan det 170 Den 16 Juni. afgifvit sitt Betänk., bordt litet närmare betänka Herrans ord, nemi. ”den vägen är bred, som drager till fördömelse, och månge äro de, som vandra deruppå.”
Utslaget hade då tilläfventyrs fallit annorlunda.
Blott ens mening — ens råst, hade Ulsk. bordt hörsamma, nemi.
Hans, ”sorn icke ljuga kan, och icke kan fara vill.” Ulsk. fortfar och säger: ”Folkets religiösa lif måste omsorgs fullt vårdas, m. m., och hvilket icke inbegriper något samvetstvång, men väl ett stöd för den frid, som utgör vilkoret för en fri utöfning af religionen, hvars befrämjande afses i Rég.F:us 16 § och höfves ett fritt och uplysl folk”, m. m.
Det är väl alt LagUtsk. velat befrämja, hvad som höfves ett fritt och uplysl folk, men icke välbetänkt att göra detta på bekostnad af folkets högsta frihet och rätt, och på bekostnad af dess värde såsom menniskor.
Den Lutherska kyrkan har upstålt genom protest emot lögnen.
På samma väg skall hon äfven uppehållas, värnas och fullkomnas.
Ulsk. åter, har velat afklippa sjelfva protestantismens innersta lifstråd, dä det, för att skydda del Svenska folkets troslära, har trott sig böra med våld tillbakavisa hvarje försök för en olika länkande, alt uttala sina åsigler.
Utsk. vill icke anse detta för samvetstvång.
— — — En hvar döme här om dess rätt och välförtjenta namn.
Huru Utsk. kunnat tala om Svenska folkets fria utöfning af religionen år mig obegripligt, då Utsk. just vidtager sådane messyrer, hvarigenom fri religionsutöfning förbjudes; ty på allvar kan väl Ulsk. icke mena, att det Svenska folket i massa har, eller öfvar den religion, hvilken vi hafva i den hel.
Skrift och Symboliska böckerna.
Under del att Vestra Europa utrustar sina flottor, och sänder sina söner i striden, till försvarande af samvetsfriheten och undertryckande af samvelstvångel, vill här Ulsk. försvara och bibehålla lagar, hvilka hylla del sednare och hindra den förra.
Det är hög tid att stadna på denna bana, ja, alt vända om derifrån!
Det hjelper icke all inför en sann uplysning öfverskyla det Papistiska Inqvisiiionssysiemet med sofismer och talesätt, hvilka icke tåla någon pröfning!
Såsom ett intressant bidrag till den sak jag förfäktar, torde tillåtas mig anföra följande:
Kort efter, sedan jag i Dec. sisth år, inför R.
St. afgifvit min motion, om samvetstvångels afskaffande i Sverige, träffade jag på gatan en man, hvilken, jemte det han yttrade sin tillfredsställelse häröfver, sade mig ungefär följande: ”Jag har alltid tänkt, att religionsfrihet skulle medföra de största vådor för samhället, och åstadkomma fullkomlig samhällsuplösning, men jag har helt och hållet ändrat öfvertygelse, sedan jag kom att tala med en mycket sinnrik Engelsman, som förde mig på andra tankar.
Denne man sade mig: ”Det vore omöjligt för England, att sammanhålla och bringa till aktning för lagarne, en så ofantlig massa af nplysta och bildade menniskor under vårt rörliga och frihetsälskande tidehvarf, med mindre vi hade religionsfrihet; ty om något allmännare missnöje med den bestämda ordningen skulle yppa
Den 16 Jun i. 171 sig, hvilket ju alltid kan vara möjligt i menskliga ting, så blir just religionsfriheten denna den bestående borgerliga ordningens säkraste skydd.
Religionsfriheten åstadkommer nemi., alt hvarje religionssamfund har till sitt oeftergifliga ögnamärke, att vinna anhängare till sina läromeningar, hvarigenom massan af folket, äro nuphörligen occuperade, så att politiska omhvälfningsförsök måste lida skeppsbrott uti bränningarne af de olika religiösa meningarnes strid.
När då härtill kommer, ali om missnöjet med den verldsliga styrelsen, det oaktadt skulle drifvas till sin höjd, så kunna de olika religionsparlierne aldrig hålla tillsammans, hvarigenom alltid den verldsliga styrelsen måste blifva mästare öfver den politiska rörelsen, redan i sin begynnelse, om den förslår att begagna sig af just denna omständighet af verklig svaghet hos sina motståndare.
Denna omständighet är dessutom ett erkändt faktum, hämtadl från 1848 års politiska rörelser, då i alla Europas liufvudstäder upror inträffade, utom i London, men hade troligen äfven der inträffat om icke, jemte andra kloka åtgärder, Regeringen hade så skickligt vetat ali begagna sig af de olika religionspat tiernes inbördes förhållanden.”
Ett land, som på grund af för handen varande lagar i religiösa mål, likt Toscana, dömmer till böter, fängelser och landsförvisning, torde också snart hafva att vänta sig samma föreställningar, som delta land till sin förödmjukelse nyligen måst upbära, och ännu mera — underkasta sig!
— — — Aro vi rädda om vårt namn och vår Regerings anseende, hvilket ju bör ligga oss nära om bjerta), så lålom oss icke längre hålla på lagar och författningar, hvilka sätta den snart sagdt i nödvändighet att blifva komprometterad inför den Protestantiska kristenheten utom Sverige.
Sorgligt är, för den sora verkligen älskar sitt fosterland, alt förnimma Sverige, i detta afseende, stå på det lägsta trappsteget af tidehvarfvets civilisation, då det icke en gång hunnit så långt, när det gäller tron och samvetet, som den hedniske Stålh.
Gallion i Corinth för 1800 år sedan.
Dennes svar till Judarne, då de drogo för hans domstol dem, som från den Judiska statskyrkan fallit af i den förmenta kristendomens farliga villfarelse, är i sanning lärorikt i alla tider, och efterföljansvärdl i våra dagar och för vårt land, samt tillika behjertansvärdt för dem, som hysa tvifvelsmål om meningen af 16 § Reg.Fin.
Han sade nemi.':
”Vöre någon orätt skedd, eller någon dråpelig ogerning, vore väl tillbörligt att jag hörde eder, J Judar.
Men är något spörsmål om ord och namn, och om eder lag och gudstjenst, der mågen J se eder om; ty deröfver vill jag ingen domare vara — och han dref dem frän domstolen.”
Detta svar, som igenfinnes i Apostla-Gerningarnes 18:de kap., borde tjena till en förebild för dem, sorn i sådana mål skola stifta och skipa lag.
Till slut vill jag endast, lill tröst för dem som frukta några vådor af samvetsfriheten, tillägga Gamaliels råd till Judarne uti deras äldstes rådsförsamling i Jerusalem, vid tillfälle af bekymmer öfver det allt mer tillväxande, såsom farligt ansedda religionspartiet, nemi. — kristendomen.
Han sade: ”Ar det verk af menniskor, så blifver det väl om intet, men är det verk utaf Gud, så kun - 172 Den 16 Juni. nen J icke stå det emot, om J icke viljen befinnas strida emot Gud.”
Ar samvetsfriheten verk af menuiskor, så hade kristendomen blifvit om intet, och redan i sin begynnelse varit utplånad ifrån jorden, men — uppenbart inför liela verlden bekänner jag: alt samvetsfriheten är ett verk af Gud, och kan ingen stå den emot — om han icke vill befinnas strida emot Gud!
Jag anser mig knappast ega rättighet att deltaga i denna discussion, då jag redan år 1848 yttrade mig öfver en dylik motion, som nu ifrågavar:de, och då jag äfven under innevar:de Riksdag haft tillfälle att tillkännagifva mina åsigter i ämnet.
Jag har icke funnit någon enda orsak, alt härutinnan ändra mina conservativa åsigter.
Men jag nödgas likväl under en stund taga R. o. Ad:s upmärksamhet i anspråk, för att vederlägga några yttranden, sora af föreg:de talare blifvit fällda.
Cederström har till en början begärt upläsning af Hr Carlesons reservation.
Häraf slutar jag, att de åsigter, som deri finnas uttryckta, äro med Frill.
Cederströms egen mening öfverensstämmande.
Creutz har högtidligen förklarat reservanten sin tacksamhet för hans frisinnade åsigter i delta fall.
Olyckligtvis kan jag för min del icke instämma i dessa loford.
Då jag kastar min blick på denna reservation, mötas genast mina ögon af några högst besynnerliga ord.
Reservanten säger nemi. ”att den af Staten hittills begagnade rätt, att med straff-lagar sammanhålla kyrkans medlemmar, är mot förnuftet stridande.”
Jag bestrider helt och hållet, att den Svenska statskyrkan någonsin sökt alt med straff-lagar sammanhålla sina medlemmar.
Svenska kyrkan har ännu aldrig be gagnat mera än ett medel, och det är det genom hvilket Herrans ande kallar, samlar och påuyttföder, och detta medel är Guds ord och de heliga sakramenten.
Men vid sidan af kyrkan står Staten med lyflad arm, icke för att sammanhålla kyrkan, utan för att straffa dem, hvilka våga alt med oheliga händer vidröra del heliga.
Vore Statskyrkans sanning icke större, icke kraftigare, än alt den, för alt öfvertyga hjeltan och samveten, behöfde, såsom en värd talare sade, anlita Statens straffmakt, så skulle jag vara den första att afsäga mig min tro på densamma.
Jag har redan en gång förut framhållit det factum, att då kristendomen vann sin första, stora seger öfver hedendomen, så använde den till vapen endast sanningens egen krall, och just delta vapen gaf henne segern i händerna.
Under denna sin första och ärorikaste tid ägde kyrkan, såsom ett band på sina medlemmar, kyrkotukten, icke allenast till namnet, utan äfven till verkligheten.
Jag beder de Hrr, hvilka in stämt i Hr Carlesons åsigt, att forska i den kristna kyrkans historia, då de ^tvifvelaktigt skola finna, att just under den tid kyrkan var renast, var äfven kyrkotukten strängast.
Jag vill icke påstå, att de straffbestämmelser, Svenska kyrkan för närvande eger, äro de tjenligaste att uprälthålla kyrkotukten, men jag tror, att straffbestämmelser äro nödvändiga i all tid, isynnerhet nu, då otron å ena sidan i all sin fräckhet, och det andliga högmodet i låtsad ödmjuk - Den 16 Juni. 173 hel å ilen andia, dagligen tillväxer, samt det intet aklande lättsinnet leker med allt heligt.
Skall denna, della högmod och detta lättsinne fritt få rasa inom den Svenska kyrkans sköte, och likasom en annan Nidhäger gnaga på dess lifs rötter?
Så vidt i min förmåga slår, skall jag alltid bekämpa dessa trons farliga fiender, och hyser den innerliga förhoppning, att R. o.
Ad. icke skall genom sina rådslag bidraga lill dessa fienders vidare framfart.
Frihine
Cederström och Crentz hafva mycket begagnat sig af ordet samvetsfrihet.
Jag vet lika väl sorn nämnde
Hrr, att ingen yttre makt förmår lägga bojor på samvetet, hvilket dessa Hrr just synes vilja påstå, ty jag erkänner aldrig någon annan samvetsfrihet, än den, som finnes i en pånyttfödd menniskas inre, hvarföre jag ånyo torde få erinra, om det oegentliga uttrycket, samvetsfrihet, hvilket uttryck bör förvandlas till religions- och bekännelsefrihet.
Delta gäller frågan nu.
Ar samvetet, såsom Frih.
Creutz sade, renadl i Christi blod, då är samvetet fritt, men Frih. Creutz må icke förgäta, att, är det slaf af det sjeifviska menniskoförnuftel och be herrskadt af sjelfammade nycker, då är det med starka fjättrar bundet, och kan af ingen verldslig lag lösgöras.
Jag vågar ytterligare vända mig emot Frih. Cederström.
Han har omtalat, huru landets innebyggare utflytta till en annan verldsdel, lill följd af bristande samvetsfrihet inom fosterlandet.
Jag vill icke förneka detta factum, men då jag kastar blicken på de s. k.
Erik-Jarisenisterna, så framställer sig sjelfmant den frågan:
Ar det bristande samvetsfrihet, som tvingat dem alt utvandra lill fjerran land?
Jag tror det icke, utan är fast heldre öfvertygad, att en helt annan driffjäder förmått dem till detta steg.
Cederström har, till stöd för sin falska åsigt, att religionsfrihet vore genom 1809 års Konstitution i Sverige införd, åberopat förhandlingarne inom nämnde års Const.Utsk. och dess förklaring af l(i § Reg.Fm, godkänd af R.
St. vid 1815 års Riksdag, såsom skulle dessa förhandlingar äga kraften af gällande lag.
Jag är icke kunnig i lagfarenheten, och jag ber derföre Frih.
Cederström uplysa mig, når K. M. sanktionerat Const.Utsk:s åsigt, och derigenom uphöjt den till lag.
Vår Grundlag stadgar, att till lags stiftande erfordras R.
Sl:rs beslut och K. M:s sanktion.
Jag har icke, oaktadt trägen forskning, kunnat igenfinna denna sanktion.
Ar den gifven, sä skulle jag blifva Frih.
Cederström särdeles tacksam, för en i sådant hänseende mig lemnad nplysning.
Cederström har vändt sig till mig, vid citerande af följande bibelspråk, hemtadt från Johannis Evang:m: ”Deraf skola alle förstå, att J åren mine lärjungar, om J håfven kärlek inbördes.”
Jag känner ganska väl detta härliga bud, och erkänner af uprikligt hjerta, all jag icke alltid kunnat hafva den kärlek, som inom hvarje kristet bröst städse borde finnas; men då Frih.