Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
StatsUtsk:t har emellertid icke kunnat finna någon öfvervägande fördel af att nu kontrahera om hela det erforderliga beloppet; och man har t. o. m. yttrat, att det icke ens vore tänkbart, det en bankir ville åtaga sig att betala */3 af summan vid nästa Riksdag, emedan det lätt kunde hända, att konjunkturerna dfi blefve ganska svåra, i hvilken händelse det Svenska Statsverket kanske finge stå der med sitt lån af 35 millioner, men utan kontanta penningar.
Rätta förhållandet är dock att, om man nu med t, ex. Hr Erlanger kontraherade om ett lån af 35 millioner, så betalade han på detta lån blott 21 millioner, och lemnade de öfriga 14 i obligationer; och det skulle då heta, att
Banken inginge i detta lån med 14 millioner, och Erlanger med 21.
Men då den sednare lemnar detta lån, så föreställer jag mig, att han å sin sida kontraherar med åtskilliga handelshus i Tyskland, eller inom hela det område, hans affärsverksamhet omfattar, om öfvertagande af vissa poster af det ifrågav:de Statslånet, och på detta sätt komma obligationerna att snart spridas bland allmänheten, och i de länder, der handeln med statspapper redan länge existerat, gå de med kurs.
Då nu Erlanger på sådant vis försålt sina obligationer till ett belopp af 21 millioner, finnas sådana för 14 mill. qvar bär i Sverige, och dessa har man i kontraktet förbundit sig att icke sälja förr än efter 3 år, och det är en tillräckligt lång tid, för att bankiren ej skall behöfva frukta någon konkurrens.
Detta är gången af operationen, sådan jag tänkt mig densamma.
Den förnämsta fördelen af att uptaga ett större lån på en gång i stället för successiva, ligger i det bättre pris, hvarför det större lånet säkerligen skulle erhållas, ty det är gifvet, att det skall vara lättare att försälja obligationer, som redan äro kända på penningemarkuaden och på hvilka redan ett bestämdt pris är satt, än alldeles nya, isynnerhet om penninge-konjunkturerna vid den tidpunkten råka att vara mindre gynnsamma.
Det är visserligen sanut, att vi, förra gången ett sådant statslån skulle uptagas, sett svårighetetema besegras genom våra ombuds skicklighet och lycka, men man har icke rätt att alltid räkna på en sådan framgång.
Denna fördel att uptaga lånet på en gång kan visserligen ej med absolut säkerhet beräknas i siffror, men jag skall dock söka antyda densamma.
De Svenska obligationerna stå nu, enligt en notis från Frankfurt arn Main, till 98 proc.
Om vi i detta ögonblick skulle uptaga ett nytt lån, så må vi skatta oss lyckliga, om vi kunna
Den 15 Februari f. m. 475 få det till 94, eller, som Hr Schwan uplyst, att Belgien fick sitt till 93'/2 proc.
Under antagande af lika förhållanden, skulle således på det sednare lånet upstå en förlust af omkring 4 procent, hvilket icke är någon småsak.
Det enda argument af vigt, som blifvit framstäldt mot uptagande af ett större belopp, ar det som Prof. Carlsson yttrade vid den gemensamma öfverläggningen, nemi. att det kunde hända, att R.
St. icke beviljade 25 mill. vid denna Riksdag för jernvägarne.
Men detta har ingen probabilitet för sig, ty äfven om för stambanornas nttörande man skulle anvisa blott 23 mill., såsom Utsk:s Afdeln. tillstyrkt, så torde i alla fall den åsigt vara inom Riksstånden allmän, att man bör vid detina Riksdag genom lån understödja anläggande af vigtigare bibanor.
Huru man således vänder sig, så är det omöjligt att komma till en mindre summa än de 25 millioner, K. M:t föreslagit.
Jag har icke anspråk på att kunna i denna fråga inverka på R. o. Adis beslut; men jag har trott mig skyldig att redogöra för de skäl, hvilka föranledt mig att reservera mig mot det beslut, hvari Utsk. stannat.
Stjernstedt, Jakob Theodor, anförde skriftligen:
Vid ett föregide tillfälle, vid RiksStfindens gemensamma öfverläggning, har redan så mycket blifvit i denna vigtiga fråga yttradt, att omsiigningar nu mera svårligen torde kunna undvikas; det blir då en pligt att vara kort och jag skall söka vara det.
Med förbigående af åtskilligt anhåller jag derföre, hufvudsakligen med ani. af 3:dje punkten i nu föredragna Betänk., att få yttra några ord.
Utskit tillstyrker att, på sätt K. M. i nåder föreslagit, 20 mill. rdr rmt skola till fortsättande af Statens jernvägsbyggnader uplånas mot obligationer ställda å utländsk mynt; men har Utskit upskjutit med afgifvande af yttrande röride de 5 mill. rdr, som K.
M. föreslagit böra genom inhemsk uplåning anskaffas.
För min del hade jag önskat att hela lånefrågan blifvit på en gång för Ständerna framlagd, men då så ej skett, anhåller jag att vid detta tillfälle få uttala min mening ronde det så ofta förekommande talet om utländsk och inländsk skuldsättning.
Har man dermed ingen annan mening än att lånet bör alslutas inom eller utom landet, med utländsk eller inländsk man, har jag visserligen ingenting att invända emot uttrycket; men vill man med dessa ord hafva tillkännagifvit att det kommer att blifva inhemska eller utländska kapitaler, som skola uplånas, så blifver uttrycket förvillande, ty antingen begår man skadliga misstag eller ledes man af en chimär, derest man tilltror sig kunna genom reglementeringar i och för uplåningen göra bestämmelser med alside på långifvarens nationalitet.
På grund häraf anser jag det lämpligast, att endast ett lån uptages; att detta lån, i enlighet med K. M:s Propos., bestämmes till 25 mill. rdr rmt; att obligationer lydande å utländskt mynt derföre utgifvas, men att Svenska Statsverket likväl tillförbinder 476
Den 15 F e b r n a r i f. m. sig:, att, pä sätt och i den ordning, sorn varder föreskrifvit, äfven i Sveriges hufvudstad och i Svenskt silfvermynt, som till beloppet bör i obligationer och coupouger finnas utsatt, tillhandahålla liqvid för så väl förfallne räntor som för utlottade obligationer.
Detta är allt hvad jag åtminstone f. n. anser böra åtgöras för införandet af ett inhemskt fondsystem; alla förespeglingar om särskildta förmåner, som skola beredas den inhemska långifvaren framför den utländska, anser jag otjenliga; äro dessa förmåner verkliga, finnes ingenting, som hindrar utländningen att göra sig dem till godo; äro de åter mera inbillade än verkliga, vore sådant icke värdigt Svenska Staten och låneoperationeu skulle dessutom troligtvis misslyckas.
Den inhemske penningegarens anspråk böra ej få sträckas längre, än att han blifver satt i tillfälle att med samma lätthet och med samma säkerhet, som den utländska, erhålla ränta och kapital-liqvider; men också torde billighet och rättvisa oafvisligen fordra att man bereder honom, eller rättare den mindre penningegaren, möjlighet att uti Svenska statsobligationer nedlägga sina besparingar.
Alla farhågor att ett begifvande, sådant som det jag här yrkat, skulle på något sätt vara äfventyrligt eller kunna menligt inverka på penning-lörhållanderna inom landet, måste vara fullkomligt ogrundade.
Under ogynnsamma förhållanden och penningbrist kan icke den inhemska penningegaren, — om 'han ej af sina gäldenärer alltför omildt behandlas, — täfla med utländningen; det är endast under gynsammare tider, då penningtillgången är ymnig, som han det kan göra, och väl vore det då om utvägar funuos beredda, som mana till sparsamhet i st. f. öfverflöd.
Vill man jemte det utländska språk, hvarpå obligationerne skola författas, äfven införa lydelsen på Svenska språket, gör sådant naturligtvis obligationerne för Svensk mati mera begärliga och synes mig en sådan åtgärd utan svårighet eller synnerligt besvär äfven kunna vidtagas.
Åtskilliga reservanter hafva upträdt mot ifrågav:de 3:dje punkt af StatsUtsk:ts Betänk, samt yrkat att iånesumman borde bestämmas till ett belopp motsvarande 35 mill. rdr rmt, men »att utaf denna lånesumma dock högst ett belopp, som svarar mot 25 mill. rdr, tår under tiden före nästa Riksdag emot utlemnandet af derför utfärdade obligationer för Svenska Statens räkning upbäras, samt att den detta belopp öfverstigande Iånesumman med dertill hörande obligationer skall till Rikets näst sammanträdande Ständers disposition reserveras, börande alltså i lånekontraktet intagas särskildt stadgande derom, att de tor det kontraherade lånet utgifna obligationer å ett sammanräknadt kapital-belopp, svarande mot 10 mill. rdr rmt, icke komma att af Svenska Staten utlemnas eller föryttras förr än efter 1863 års ingång».
Jag måste tillstå att det icke är för mig rätt klart hvad reservanterne egentligen åsyfta.
Ett visst dunkel sväfvar öfver den frågan: huru skall det förhållas med de 10 milhr rdr, som reservanterna vilja nu uplåna, men som icke för Svenska Statens räkning skola upbäras, utan reserveras för näst sammanträdande Ständers disposition.
Den 15 Februari f. m. 477
För hvilkens rakning skola de upbäras?
Hvarest skola de reserveras?
eller skola de af ingen upbäras, utan qvarblifva hos långifvaren till år 1863?
Jag är visserligen böjd att tro, det reservanterues mening är den sistnämnde, men när pag. 14 i Utskits Betänk, den farhågan yttras »att då dessa 10 milhr skola användas, skulle det kunna inträffa att de icke vore att tillgå, derest de, på sätt jemväl föreslagits, under mellantiden blifvit i landet utspridda eller derunder till större eller mindre del använde för något annat föremål», så måste likväl den. som skulle vilja fästa sig vid reservationen, fråga sig, till följe af Utsk:ts yttrande, finnes verkligen något sådant förslag och huru kan det vara beskaffadt?
eller har det endast funnits och är det nu mera öfvergifvet? — samt önska att på dessa frågor erhålla nöjaktigt svar.
Emedlertid antager jag att penningarne icke skola af långifvare!] till någon utgifvas förr än år 1863, men då inskränker sig hela åtgärden till ett på förhand gjordt aftal om hvad 3:ne år häretter skall ske och difinitivt upgöras medelst penningars utgifvande och obligationers utfärdande, och kommer det då an på hvilkendera varit bästa siaren, långilvaren eller låntagaren.
Vore det fråga om att Statens skuldsättning skulle tills vi dare vara afslutad med de af reservanterne förordade 35 milhr rdr rint, så kunde det visserligen hafva något skäl för sig att nu på en gång kontrahera om hela det behöfliga lånebeloppet; men må det ursäktas mig, om äfven jag vid detta tillfälle vågar vara siare och förutsäga, att, äfven om 35 milhr rdr skulle nu uplånas, på sätt reservanterne föreslagit, så blifver i allt fall nytt lån nödvändigt vid nästa Ständers sammanträde, vare sig för ytterligare jernvägsanläggningar eller för fyllande af behofver, som derlörutan skola förekomma.
Under sådane förhållanden synes det mig att majoriteten inom Ut.sk:t haft giltigt skäl för sin mening, då det inskränkt lånet till det belopp, som erfordras för jernvägsanlägg ningarne under de år, som förflyta intill nästa Statsreglering, och gör man enl. min tanke blist om man låter hvar dag hafva sin omsorg; lör mycken förtänksamhet kan stundom blifva lika menlig som lör liten; men i alla händelser torde närmare uplysningar erfordras innan Ständerna kunna lä skäl att biträda den mening, som reservanterne sökt göra gällande Jag kunde visserligen hafva åtskilligt att ännu yttra, men jag har lofvat att vara kort och får derföre sluta med anhållan om propus, på ålerremiss.
Att de påbörjade jernvägarna skola fullbordas, derom kan väl icke någon tvekan eller något tvifvel upstå, och behofvet af de 35 milhr, som de äro beräknade att kosta, är således fullt tydligt.
Det är då äfven klart, att det skulle för Svenska Statsverket och kommande Ständer vara en stor fördel, om vid början af nästa Riksdag de då erforderliga medlen redan funnes att tillgå, eller kunde anskaffas genom en serie af obligationer, hvilka vore på de utländska börserna kända och till - i7ä Den IS Februari f. m. vunuif, sig förtroende, Skulle deremot 1862 års Stiinder besluta sig lör, hvilket knappt ar rimligt,, att den södra stambanan bör stadna midt i Småland och den vestra vid sjön Stråken, så går det i alla fall an att. annullera de 10 milhr obligationer, som komma att tilldess ligga qvar i Hiksg.Kotit., om man beslöte sig för att nu uptaga ett lån af 35 milhr på en gång.
Jag erkänner gerna, att jag icke har någon förfarenhet i baukiraffärer att åbe ropa; det har icke varit mitt kall att deltaga i sådana saker.
Må det då tillåtas mig att i denna fråga tro på auctoritet, och auctoritet har åsigten om den större lånesummans företräde för sig, då inom BorgareSt:t de talangfullaste och erfarnaste köpmännen på både Stockholms och Göteborgs börser, då den medlem af vårt eget Stånd, som mera än de fleste andra satt sig in i dylika äm nen, då föreståndaren för Stockholms enskilda bank, alla med en mun tillstyrkt och hylla densamma.
Jag önskar och hoppas derföre, att den summa, It.
Shr komma att uptaga nu, måtte bestämmas till 35 mill.
De små variationer, sorn kunna upstå genom förändrad sträckning af en eller annan bana, aro allt för obetydliga att fästa afstde vid; och för öfrigt äro de icke ännu af lt.
St:r beslutade, och jag hoppas de icke må blifva det.
Den siste värde talaren har framställt den åsigt, att länet borde bestämmas till 35 mill.
Jag skall derom icke yttra mig särdeles vidlyftigt.
Det lärer väl icke finnas mången inom detta hus, om ens någon, som är betagen af en så from enfald, att han föreställer sig det meningen härmed kan vara att till en kommande Eiksdag reservera de 10 milhr, sorn icke nu behöfvas; utan meningen lärer väl vara, och har äfven blifvit antydd, att så fort som möjligt sätta iifven de nu såsom behöftige ej ansedde 10 milhr i omlopp.
Man skulle väl icke eljest så varmt förfäkta en sak, som för tillfället är utan ändamål, och man skulle ej vilja betaga kommande Ständer rättigheten att taga i öfvervägande, huruvida ej då blifvande behof kunde fyllas genom de inom landet tillgängliga medel.
— Mig synes, att man bör noga och samvetsgrannt eftersinna, huru mycket vi verkligen f. n. behöfva låna utomlands, och vi finna då först i K. M:s Propos. tipgifna de 9 milhr, som erfordras för att omsätta det s. k.
Statslånet, och vidare af StatsUtsk:t påräknade 5l/2 milhr för upköpande af sådana jeru vägseffekter, som måste tagas utifrån.
Hl/2 milhr är således hvad Staten nu behöfver utomlands uplåna, och, toge man då 16 milhr, så hade man ju ändå 11/2 i öfverskott.
Men sedan kommer den för många väsendtliga frågan, hvad åtskilliga enskilda personer anse sig behöfva, och denna fråga är mycket svår alt besvara.
Så behöfver t. ex. garantiföreningen 2 milhr, och ytterligare omtalas 2 milhr, hvilkas ändamål hålles hemligt, vidare behöfvas måhända 2 eller flera milhr för att betacka öfver-importen, o. s. v.; ja, Mine Hrr, det är verkligen omöjligt att säga hvad alla dessa spekulerande eller lånehungriga PIrr behöfva.
Jag för min del kan dock icke anse det vara Statens pligt att på egen konto uptaga det ena lånet efter det andra, I)e 11 15 Februari t. m. 47g för att sätta dessa
Hrr i stånd att betala sina skulder utomlands; må detta blifva deras ensak! — 14Va millir var således hvad vi i sjelfva verket behöfva låna utomlands.
Men för visshetens skull antager den Kongl.
Propos:n 16 milla- att i utlandet upnegocieras, hvilken summa alltså bör ligga till grund för våra beräkningar.— Om nu, såsom K. M. föreslagit, Bankovinsten användes att dermed för 4 milkr ingå i delaktighet af det utländska lånet, samt 5 milla- uptagas inom landet emot amorterings-obligationer löpande med lämplig ränta (detta sista lån så fördelad t, som K. M. uti dess nåd.
Propos. angilvit) så är hela deri äskade summan i och för jernvägsbvggnader, eller 25.000,000. tillgänglig.
— Men, säger man, vi behöfva ytterligare, utöfver hvad K. M, föreslagit, i utlandet tipfaga 5 milla, ty landets penningeställning medgifver nu icke att derinom negociera något lån för Statens behof.
Jag är af en alldeles motsatt mening, och fullt förvissad derom att man utan ringaste mehn för näringarne skulle kunna inom landet uptaga 3 milhr, fördelade på 3 ä 4 år; ty sannerligen är denna summa en sådan obetydlighet för hela landet, att derom ej borde kunna blifva någon tvist.
Visserligen kan man få en sådan låneoperation att * misslyckas, men det är måhända icke mindre lika lätt att få den att lyckas; det beror helt och hållet på den goda viljan hos de personer, som skola verkställa updraget.
Om,, t. ex., man låter en eller par köpmän öfvertaga hela det inhemska länet, för att af dem derefter till utlandet öfverlåtas emot en liten dusör, då måste man medgifva att åtgärden vore utan ändamål.
Jag har här en liten ganska lärorik bok: »Manuel des Speculateurs å la Bouvse» af Proudhon. hvaruti man får en beskrifning på de 3 sista Fransyska statslånen.
Deraf inhemtas, att i Jan. 1855 begärde Regeringen ett lån på 500 milhr francs, och inom kort voro subskriberade 2,175 milhr, således 4 Vi gånger mera 811 det begärda beloppet; alldenstund ett urval bland de erbjudna lånen alltså måste ega rum och subskribenterne tecknat sig för olika belopp, beslöt Regeringen att förkasta alla låneanbud till högre belopp än 500 francs ränta, och att deremot i första rummet antaga alla, som upgingo till 10 francs ränta.
Men äfven anbuden emellan dessa båda gränsvärden voro så talrika, att de måste reduceras till 40 å 45 %.
Vill man således införa ett inhemskt fondsystem, så måste man, om jag så får säga, demokratisera lånet, d. v. s. göra det. tillgängligt för den stora allmänheten, så att äfven den, som har blott en mindre summa att erbjuda, kan få placera densamma.
Man bör dä också gifva innehafvare!! af en statsobligation rätt att i alla residens-städer och äfven i vissa andra städer 2 gånger om året upbära sin ränta, samt att med förfallna riinte-couponer betala sina kronoutskylder.
Vidare bör mai), likasom i Frankrike, der obligationerna voro ställda på 10 francs
Vidtager man alla dessa åtgärder, sä lider det väl intet tvifvel, att man ju med största lätthet skall kunna sätta i omlopp ett så ringa belopp, som en mill. om äret, utan att den större rörelsen :'4K0 Den 15 Februari f. m. skulle komma att deraf lida.
För inteckningsliafvare kati jag icke heller se någon fara, ty den, som har sina penningar insatta mot inteckning, som vanligen lemnar 6 % ränta, och som derjemte Ilar dessa medel när som helst disponibla, lärer väl icke säga up dylika fordringar för att, dermed köpa obligationer, som gå med lägre ränta, och der kapitalet icke är disponibelt.
Vill man derjemte, såsom lämpligt vore, under de första åren afsätta t. ex. 2 k 3 % af de utgifne obligationernes belopp, att dermed hålla dessa i kredit genom inköpande deraf, då de till salu utbjudas, så kan man vara fullt förvissad derom att dessa obligationer innan kort skola vinna sådan kredit att de vid större liqvider enskildta emellan med fördel blifva användbara.
De, sorn nitälskat för det. sorn jag hoppas, nu öfvergifna förslaget att uplåna 35 milhr, hafva också velat förespegla, att jordbruket skulle deraf draga fördel Jag ar dock fullt och fast öfvertygad, att jordbrukaren icke skulle komma i åtnjutande af ett enda öre deraf, utan dessa milhr skulle nog resa samma väg som våra tillgångar tagit under loppet af de sista 14 åren.
För att låta Eder, Mine Hrr, bedöma huru härmed förhåller sig, tillåter jag mig att göra en liten skildring af våra penningeförhållanden under de sista åren. 1858—1859 inkommo i landet tvenne statslån, tillsammans utgörande 32 milhr.
Hypotheks-föreningarne indrogo under år 1858 7 milhr, summa 39 milhr, och under år 1859 uplånade dessa kreditanstalter åtminstone lika stor summa.
Jag har i sistnämde hänseende sökt göra mig underrättad hos FinansKomitén, men man vägrade att lemna mig den begärde uplvsningen.
Om vi emellertid antaga 7 milhr vara den summa, berörde föreningar under 1859 uplånat.
, så hafva under åren 1858 och 1859 till Sverige från utlandet inkommit 40 milhr rdr.
Man skulle väl då tro, att industriell och jordbruket härigenom vunnit någon förökning af för dem erforderlige rörelse kapitaler.
Låtom oss se till hvad Bankens redogörelse i detta afside utvisar!
Den 1 Jan. 1858 var RiksBankens utelöpande sedelstock 59 milhr rdr.
Samma dag 1860 var den 46,400,000, och hade således på de 2 åren minskats med nära 13 milhr.
Vi hafva således på 2 år från utlandet indragit 46 milhr och tillika minskat vårt rörelse-kapital med 1 3 milhr, ett förhållande, som icke svnes böra innebära upmuntran till nya försök att i samma rigtning, som hittills, bereda våra näringar förlagskapitaler.
Jag är visserligen icke den, som brukar vädja till det enskilda intresset, men då detta sammanfaller med det allmänna, torde man vara berättigad att på detsamma fästa afside.
Jag vill då påpeka hvad följden af våra låneoperationers fortsättning måste blifva, och det är, såsom alla tiders finanshistoria visar oss, myntförsämring.
Denna myntförsämring kommer naturligtvis att värst drabba tjeustemiinneu, hvilka upbära sina löner i kontanta penningar.
Huru var det i detta afside t. ex. år 1818?
Jo, man förlorade 62‘/2 %< och fick i behåll 37V2, alltså, en tjensteman som före 1809 hade 1000 rdr i lön, fick således efter året 1818 blott 375.
Då var dock förhållandet vida bättre än nu, emedan dels alla de gamla indelningarna Den 1 r> Februari f. lii. 481 indelningarna qvarstodo, livilka nu liro indragna, dela voro ock under alla löner inräknade ett större eller mindre belopp tirspanmål, söm efter markegång til! penningar förvandlades.
Om således en myntförsämring nu inträffar, så blifva tjenstemännen mera än någon tid tillförne plundrade, och jag kan icke inse, titt vi böra låta sådant öfvergå oss, sädinge vi hafva öppna ögon.
Vårt lands finansiella ställning är i sanning ganska svår, och det är visserligen att önska, men knappt att vänta, att den snart skall blifva väsendtligen förbättrad.
Men hvad som är säkert, det är att den icke blir bättre derigenom att vi ouphörligt åsamka oss större skulder till utlandet.
Låtom oss i stället, likasom våra förfäder, heldre några år underkasta oss försakelserna och svårigheterna, afbidande tåligt tills (örhållnnderna återkommit i det normala tillståndet!
Jag tillstyrker bifall till Utsk:ts med K. M:s nåd.
Propus, öfverensstämmande förslag. 11, Esc. Hr Grin o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit Utfärdad t till fortsättande af plenum kl. 6 e. tu.
Om nödvändigheten alt. fullborda vestra och södra stambanorna, torde väl icke någon tvist kunna upstå hvarken vid denna eller nifsta Riksdag, oell det iir då af största vigt att i tid försäkra sig öm medel dertill.
För dessa arbeten erfordras 35 mill., och jag har derföre hyllat deras åsigt, som anse, att denna summa borde på en gang uplårtas.
Då man står i affärsförhållande till en person, är det väl alltid bättre att på en gång upgifva hela sitt behof, än att för hvarje särskildt tillfälle gå omkring och låna, hvilket mäste hafva en mindre god inverkan på krediten.
Salomon Heine har också sjelf sagt mig, att han ganska vill känner och förstår det egendomliga i Svenska Statens sätt att uptaga sina lån, men att han omöjligen kan göra det begripligt för andra.
Man föreställer sig nemi. utomlands, att Sverige består af flera mindre delar, som hvar för sig hafva sin särskilda hushållning.
Man säger, att det vore besynnerligt att låna 35 mill., dä man icke nu behöfver mera än 25, meli, om man behagar se på våra kursnoteringar, skall man finna att sådant bör medföra betydlig besparing, alldenstund de äldre lånen alltid stå högre än de nyare.
Detta är också heit naturligt, emedan de äldre redan tillvunnit sig förtroende i den allmänna opinionen, och en person med stadgad kredit får alltid bättre vilkor än en nykommen.
Hvad den siste talaren antydt, att meningen skulle vara att genast sätta de överskjutande 10 milbna i omlopp, innebär ett misstroende, som jag ej hade väntat att höra.
Om emedlertid det ej låter sig göra att åstadkomma ett beslut om bestämmande af 35 mill. såsom lånesumma, så får man väl nöja sig med de 25, som öro oundgängligen nödvändiga.
Den siste talaren har fram ställt fördelarne all att införa ett inhemskt fondsystem; jag skall be att få yttra några ord i motsatt anda.
Vår penningeställning är f. n. ganska tryckt, och om Staten nu skulle upträda som kööhl. III.
■ 31 482 Don 15 Februari f. m. kurrent för att låna penningar, är jag säker att ett sådant steg skalle hafva en ganska mehnlig inverkan, äfven om summan ej vore betydlig.
Om, såsom den siste talaren antydt, obligationerne gjordes företrädesvis tillgängliga för den stora allmänheten, skalle nemi.
Staten komma att täfla med sparbankerna, hvilka äro en välgerning för vårt land och mäktigt befordra kapitalernas cirkulation; ty hvad
Per sätter in, det lånar Pål ur sparbankskassan.