Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när vi sagt hvarandra farväl, stod jag länge och såg efter honom.
Själf gick jag hem till mitt hotell och försökte, utmattad som jag var, att få sofva.
Men det dröjde länge, innan jag somnade, och vid uppvaknandet mindes jag, att jag i drömmen sett Reinhold ligga lik på steppens gräs vid stranden af en mörk, lugn flod, som i sakta ström gled fram mellan låga stränder.
När jag nu tänker därpå, är det icke Reinhold jag ser.
Det är mig själf.
Jag trodde, att allt nu var dödt mellan min hustru och mig, och jag harmades icke.
Jag var för trött därtill, och jag förstod, att upptäckten för henne varit för brutal, för att den skulle kunna gå förbi, utan att väcka hårdhet inom henne emot mig.
Jag förstod också, att denna hennes sinnesstämning innerst berodde därpå, att hon icke fått ögonen öppna för hela vidden af den olycka, som hon kallat min »sjukdom».
Fransmännen hafva ett ord, som heter détraquement.
Det är svårt att öfversätta, ty vi äga icke något substantiv för att beteckna det tillstånd, som utgöres af att hafva kommit i olag.
»Förvirring» tillfredsställer mig icke, och ordet »sinnesförvirring» är styggt att använda om sig själf.
Jag kallar det alltså för »détraquement», och jag vet åtminstone själf, hvad det betyder.
Med en underlig kallblodighet nedskrifver jag detta ord och låter det stå som en rubrik öfver mitt eget själstillstånd.
Ty min hjärna är i olag, mitt hjärta fungerar icke, mina känslor gifva en falsk klang som af för länge slitna silfverslantar, och hela mitt inre är så olikt allt, hvad jag förr betraktat som mitt jag, att man måste vara så van vid dess fysionomi, som jag är själf, för att se likheten med den ursprungliga Tore Gam.
Olyckligtvis kan ingen mäta sig med mig i detta afseende.
Därför är det också så farligt för mig att visa mig, sådan jag är.
Och så svårt.
Emellertid ser ingen skillnaden, eller har hittills åtminstone icke sett den.
Det hände mig till och med här om dagen, att en person för att smickra mig lyckönskade mig till att hafva blifvit så mycket mera umgängsam.
Han påstod, att jag föreföll honom vida angenämare än förr, och jag tror, han antydde, att jag nått den period, då öfverdådet »sätter sig».
Jag hörde på, utan att ens svara honom, och jag vet med säkerhet, att jag icke förändrade en min.
Hade jag svarat honom, tror jag, att han skulle hafva känt sig något öfverraskad, om jag sagt honom orsaken till min tystnad.
Mitt förakt för allt och alla – mig själf inberäknad – är så starkt, att jag ej ens orkar lägga det i dagen.
Därför har jag tröttnat på motsägelser, hvilka jag förr icke kunde återhålla.
Och när man icke motsäger en människa, får man anseende för urbanitet, ja, äfven för intelligens.
Massan kallar alltid den intelligent, hvilken på ett passande sätt delar dess meningar.
Men detta kan icke fortfara.
Det är ett tillstånd, som förr eller senare spränger mig i sär, kastar mig in i det ohyggliga, själens stadium, hvilket leder till full isolering.
Det är ett eget förhållande, att man i samhället »isolerar» de personer, hvilkas fixa idéer hota att blifva farliga.
Det är konsekvent handladt, ty endast att hysa en idé, som är fix (
Trotsar han detta förbud, blir det samhället, som gör honom till viljes och isolerar honom fullständigt.
Det sker också både med dårar, talanger och brottslingar, de enda kategorier af mänskligheten, som någonsin väckt mitt intresse.
Men att se, känna, veta, med hela sin till det yttersta ansträngda omdömesförmåga kallt och klart vara öfvertygad om, att detta inre isoleringsarbete redan är påbörjadt inom en själf, detta innebär en fasa, från hvilken den öfriga fänaden lyckligtvis är förskonad.
Det är heller icke nog med att veta detta.
Man ryser också för detta hemska afstängande af alla de kanaler, hvilka leda till lif, lycka och mänsklighet.
Och det är ej ens omöjligt att stå utanför det hela i sin tanke och bedöma dessa små drag, hvilka bevisa tillvaron af ett détraquement.
Ännu ohyggligare är det att se, huru dessa smådrag så att säga suppleras af nya.
En liten oregelmässighet efterföljes gemenligen af flere, och de sista blifva vanligen af betänkligare natur än de första, knappt märkbara, skenbart obetydliga aberrationerna.
Jag har följt utvecklingen af dessa aberrationer hos mig själf, och vore jag psykiater, eller hyste jag intresse för nervpatologins detaljer, skulle jag kunna nedskrifva en vacker serie.
Visste jag nu mindre säkert, än hvad jag verkligen gör, hur det är fatt med mig, skulle jag lätt kunna tro, att jag vore på bättringsvägen.
Ty banala dårhusläkare tro, att man är frisk, när man kan tala om sitt eget tillstånd.
Men jag vet mycket väl, att min bekännelse för min hustru, hvilken för den lättrogne kan synas innebära ett hälsotecken, egentligen var mig aftvungen, och att den för öfrigt ej berodde på annat än att jag i ren svaghet talade, hvad jag ville förtiga, och tog den hjälp, som skaffade mig åtminstone illusionen af ett ögonblicks lindring.
Men det pinsammaste af allt är, att jag med hvarje dag allt tydligare ser, att min hustru uppfattat denna händelse helt annorlunda.
Väl blef hon först stött tillbaka på den för en kvinna sårbara punkten att tro sig vara försmådd eller glömd.
Men utan att jag sagt henne något, har dock hennes instinkt småningom lärt henne, att hon i vanlig mening icke är glömd, att hon ingenting har att förebrå mig.
Hon förstår, att jag älskar henne, så mycket jag nu kan älska, hon förstår, att det är min olycka, att jag icke kan låta min ursprungliga känsla bryta igenom det skal, som skiljer mig från världen, lika litet som jag skulle kunna känna den sunda människans fröjd åt solljus och fågelsång.
Hur hon förstått detta, kan jag icke säga.
Jag har föga kunnat förklara mig mera än jag gjorde, när hon med öfverrumpling tog min hemlighet.
Men hvad hon då såg, har legat kvar inom hennes känsla och fyllt hennes hjärta, till dess att hon anat sig till hela vidden och arten af den olycka, hvilken jag lider under.
Och hon har förstått den så helt, att detta förstående småningom kväft hennes motvilja mot min köld.
Jag märker det på den skygga blick, hvilken ej kan dölja, att hela hennes ömhet mot mig från lyckligare dagar vaknat till lif och dessutom fått en tillsats af den styrka, som ligger i medvetandet, att hon måste stödja mig.
Detta är henne så nytt, därför att jag förr alltid varit den, som burit henne – den tiden, då jag ännu ägde starka armar och själf bars af lifvets egen intensitet.
Men detta, att hon måste stödja, ger henne kraft, och ju mera hon glömmer sig själf, desto starkare svallar hennes hängifvenhet öfver.
Det syns ej blott på hennes blick.
Jag kan se detsamma på hennes gång, hennes hållning, se det på det tungsinta, men förhoppningsfulla allvar, som präglar hela hennes ansikte, märka det på de många små omsorger, hon börjat ägna åt mig, känna det i värmen af hennes hand, när hon utan att fråga, utan att tala om det, som allra mest sysselsätter oss båda, smeker min panna eller min kind.
Och hon bäres uppe, därför att hon väl förstår mig, men icke sett in i den tanken, att mitt tillstånd är hopplöst.
Hon bäres uppe af illusionen, att allt hvad som är, skall tagas bort, som när en vänlig hand aflyfter en olidlig börda från ett dignande lastdjur, och hon vill, att det skall ske genom henne.
Hon ser, att jag är bergtagen, att jag sitter inne i trollets sal, att jag tömt glömskans bägare till botten, och att jordens glädje och kval icke längre kunna nå mig därinne.
Hon ser detta, hon ser, att icke ens hennes egen ömhet når mig, och hon har dödat den kvinnliga fåfängans småsinta harm öfver att hafva känt denna ömhet mötas af oåtkomlighetens kyla.
Men hon tror, att genom denna bergets vägg skall hon sjunga mig ut, så som sagans jungfru löste hamnen från den förtrollade prinsen.
Hon tror, att hon skall tvinga förtrollningen att vika, och att med kärlekens makt skall hon mana alla onda andar bort, och hon ser redan den dag, då hon står inne i bergets fuktiga sal, för hennes tro och hopp faller bergväggen undan, och med mig vid sin arm, stiger hon lycklig och stark som förr ut i det fulla solskenet.
Hon tror detta, och jag kan icke rubba hennes tro.
Jag har en gång sagt henne allt, och jag kan icke döda henne inför mina ögon, ty jag kan icke säga henne än en gång, att allt hvad jag sade var sant, och att det är hon själf som diktat denna sagans fortsättning, hvilken håller henne fri från förtviflan.
Och om jag också försökte, skulle det icke lyckas.
Ty hennes tro skulle le åt min visshet och lefva inom henne med den okufliga kraft, hvarmed lefnadsbegäret håller den stora, strålande illusionen vid lif.
Hon satt igår afton i mitt rum, och hon lät mig i ro sysselsätta mig med hvad jag hade för händer.
Hvad hon tänkte, vet jag icke.
Jag tror, att hon led outsägligt af att icke våga tala.
Jag tror också, att hon möjligen innerst fruktade att framkalla ett svar, som kunde störa hennes tro.
Men jag kände hela tiden, som om något nytt, för mig länge okändt, berört mig genom själfva hennes närvaro, och jag förstod plötsligt, att hennes tankar, hvilka nästan tycktes vidröra mig under denna långa tystnad, arbetade som i jubel på den enda förhoppningen om min räddning.
Och det slog mig, att detta måtte vara något af den hänförelsens fanatiska tro, hvilken i gamla dagar sades kunna öfvervinna världen.
Som om hon dock icke kunnat behålla sina tankar helt och hållet för sig själf, böjde hon sig fram och lade sin hand på min.
»Jag tror och vet, att allt skall bli bra,» sade hon.
Dessa ord verkade på mig, som om jag hela tiden, hon setat bredvid mig, hade hört henne säga detsamma.
Jag var förberedd på dem som på något, hvilket måste komma, jag kände, att det var ett vågstycke för henne att uttala dem, och att hon darrade af ängslan för mitt svar.
Därför ljög jag fram ett jakande svar, nöjd att åtminstone ett ögonblick hafva kunnat göra henne lycklig.
Slutet på ett ungdomsminne.
Min hustru tror, att jag kan räddas.
Hon tror också, att hon kan rädda mig.
Och hon har sagt mig detta just nu, när jag klarare än någonsin sett mitt öde i ansiktet.
Hon har sagt det, just när jag känner mitt eget öde växa samman med den man, för hvilken jag en gång ville göra, hvad hon nu vill göra för mig.
Vet jag det icke på förhand?
Vet jag icke, att ingen kan skingra mörkret i en annans själ, icke moderns trofasta ömhet, icke vännens uppoffring, icke hustruns hela kärlek?
Har jag icke försökt det själf?
Jag kan icke säga henne det.
Men under mina händer växer bilden af det öde, som skall blifva mitt, så visst det en gång var Reinholds, och jag ser mina egna drag däri som i en spegel, hvilken icke ljuger.
Och först af allt minns jag, hur jag morgonen efter den sista dag, vi upplefde samman, på det hotell, där jag bodde, fick ett bref.
Och det var från Reinhold.
Hur han fått veta, hvar jag bodde, har jag sedan aldrig kunnat förstå.
Troligen hade jag sagt det någon gång under dagens lopp, ehuru minnet af denna detalj sedan försvunnit.
När uppasserskan bar in kaffebrickan på morgonen, lämnade hon mig emellertid ett bref, som hade Petersburg i poststämpeln och Reinholds handstil på kuvertet.
Det måste hafva varit skrifvet omedelbart efter det ögonblick, då han sade mig farväl.
Jag greps af onda aningar och bröt det genast.
Det började med en upprepad förklaring, att han lämnat mig sitt förtroende, därför att han trott sig kunna lita på mig.
Därefter följde en alldeles förvirrad passus, hvari han sökte bortförklara, hvad han sagt kvällen förut.
Det gjorde ett alldeles ohyggligt intryck.
Än talade han om, att han hade endast velat pröfva mig, när han sagt, hur många gånger han förr lefvat på jorden.
Än berättade han i mystisk ton om hemligheter, som han ej ännu yppat, men kanske skulle yppa i sinom tid.
Än föll han in i ett uttryckssätt, som tydligt visade, att han var genomträngd af föreställningen om sin gudomliga mission.
Till sist skref han, att det var ett brott af honom att hafva omtalat, att han var frälsaren, och att Gud därför befallt honom att fara långt bort för att ännu en gång frestas i öknen af djäfvulen.
Brefvet var undertecknadt »din namnlöse vän», och nedanför underskriften var i torr, affärsmässig ton bifogad den underrättelsen, att när detta bref kom mig tillhanda, skulle han hafva rest.
Jag vet ej, hvilken fantastisk föreställning som omedvetet måtte hafva behärskat mig under hela denna tid, då Reinholds öde innehade det främsta rummet i mina tankar.
Det man gärna vill, tror man gärna, heter det.
Och det är ej omöjligt, att jag ledts af någon oklar föreställning om, att jag skulle kunna vinna Reinholds förtroende och småningom föra hans tankar in i en lugnare fåra.
Jag tror till och med, att så var, och att jag blott af misslyckad blygsel hindrades att erkänna det för mig själf.
Att jag under den föregående dagen lyckats förmå honom att äta och dricka, hade jag betraktat som ett godt tecken, och själfva hans bekännelse, hade förefallit mig innebära en vändning till det bättre, endast därigenom att han talade så uppriktigt och utförligt om sig själf.
Det är möjligt, att jag drefs af en sådan föreställning att kunna gagna.
Det är också möjligt, att jag behärskades af fruktan för det minne, som Reinholds öde – om det vore oåterkalleligt – skulle efterlämna i min själ.
Jag vet blott, att jag drefs af en illusion, och att jag ej insåg min vanmakt.
Jag läste igenom brefvet upprepade gånger, och jag fick tämligen klart för mig, att han under hela den föregående dagen ansåg sig hafva varit frestad af djäfvulen, d. v. s. af mig.
Det fanns nämligen ett ställe i brefvet, som jag vid första genomläsningen hade förbisett.
Där stod, att jag omtöcknat honom med vin och starka drycker för att fresta honom att tala.
Och jag kände redan tillräckligt af Reinholds dåvarande terminologi för att fatta den egentliga meningen.
Det var icke första gången i mitt lif, som jag gjorde den erfarenheten, att naturen går sin gång till död och förödelse af det ädlaste jorden bär, utan att fråga efter vårt opåkallade motstånd.
Denna erfarenhet hör emellertid till dem, hvilka man i kritiska ögonblick ej har så lätt att tilllämpa.
Så t. ex. vet nog min hustru detta.
Hon kan bara icke tillämpa, hvad hon vet, gentemot mig.
I fall man om en främmande läser motsvarande symptom i en tidningsspalt, så rycker man på axlarna och säger, att »fallet är klart».
Men möter man det i lifvet, och gäller det någon, som varit och är oss dyrbar, då ställer sig vår önskan i vägen och skymmer utsikten, så att de enklaste fakta försvinna i skymundan af våra egna känslor.
Stackars Reinhold!
Jag hade plågat honom genom mitt tysta motstånd mot hans ord, liksom han plågat mig med sitt tal.
Han hade kanske önskat, att jag skulle fatta hans hand och säga honom, att jag trodde på honom, liksom ynglingen hyser den barnsliga lusten att höra dessa ovärderliga ord från den vän, hvilken han älskar med hela styrkan hos sin osårade natur.
Reinhold ansåg mig falsk, därför att jag ej kunde spela denna komedi.
Ack, jag skulle efteråt gärna hafva fallit ned och tillbedit honom, om jag därmed kunnat skaffa honom blott ett ögonblicks glädje.
I stället hade jag setat och grubblat öfver, hur jag skulle kunnat korrigera hans tankar och leda honom åter på den väg som kunde återföra honom till lifvet och människorna.
Hvilken omätlig dårskap!
Han hade känt hvarje motgångens stöt som ett dråpslag, och därför hade lifvet öfvermannat honom och böjt honom på knä, så att han först i ångest tiggde om miskund.
Men när ingen miskund gafs, reste han sig i hårdhet, och hans förstånd var mörkt.
Hans egna och omgifningens proportioner växte i detta mörker, till dess att de svarade mot de dråpslag, han själf känt, och som kanske i grund och botten endast varit, att han stött sig på kantigheter.
Och nu skulle hans öde gå sin fullbordan till mötes lika visst som den sten sjunker till botten, hvilken kastats i hafvet.
Jag visste, att hvad jag nu ytterligare företog mig, var dårskap.
Men jag kunde ej hindra mig själf från att ännu en gång söka upp Reinhold, för att få veta, om han verkligen rest.
Hvad jag tänkte på under denna sorgliga vandring, har jag aldrig helt kunnat erinra mig.
Men jag tror, att en känsla af skrämsel hela tiden förföljde mig.
Reinholds öde växte inför min fantasi till något symboliskt, en stor fara, hotande alla dem, hvilka sökt ett mål, som låg högt.
Jag erinrade mig med fasa en mängd drag af kända personers karaktär, hvilka alla tyda på detta onda.
Det var häftiga utbrott af vrede, framkallade af själföfverskattning, önskningar och fantasier, som gingo öfver gränserna, för hvad lifvet har att bjuda, en nervös misstänksamhet, som förklädde sig under namn af psykologiskt skarpsinne, ett maktbegär, som slog öfver i hysteri.
Och denna skrämsel, hvilken icke lämnade mig någon ro, hängde samman med en känsla af, att Reinholds öde på en helt annan väg hotade mig själf, liksom visade mig den sfinx, hvars gåtas lösning skulle innebära min egen förintelse.
Men alla dessa tankar försvunno med ens, när jag åter under de gamla träden gick öfver gården till min väns bostad.
Jag var rädd, men på ett annat sätt, nästan som om jag gått på olofliga vägar i mörkret.
För hvad?
Kanske var det närmast en oklar känsla af olust inför möjligheten att åter upplefva en sådan dag som gårdagen?
När jag kommit fram till Reinholds dörr, stod jag emellertid en lång stund stilla, och jag tyckte mig höra steg därinne.
Troligen hade den inre dörren till entréen blifvit lämnad öppen.
Jag knackade på och ropade Reinholds namn.
Stegen upphörde ögonblickligen.
Jag knackade igen.
Jag ropade, jag bad, jag föregaf, att jag hade ett viktigt meddelande att göra honom.
Men när jag teg, var allt tyst som förut.
Och genom tystnaden tyckte jag mig urskilja ljudet af ett kväfdt skratt, som kom från min väns rum.
Strax därefter hörde jag tydligt knäppningar, som när man skjuter med en tom bössa.
Jag kände ej längre någon smärta, förstod endast, att jag försökt det omöjliga, och att allt var slut.
Sedan dess har jag endast en gång återsett Reinhold.
Jag for då i en droska till järnvägsstationen för att lämna Petersburg och på kajen invid Newan upptäckte jag plötsligt
Reinhold på trottoaren.
Han såg mig ej, och jag betraktade honom med samma känsla, som när man passerar en afliden väns graf.
Han hade låtit sitt skägg växa, troligen för att göra sig oigenkännlig och undvika förföljelse.
Han bar ej sitt hufvud fullt så högt som förut, men öfver hela hans ansikte hvilade ett orubbligt leende, och han betraktade de förbigående med en min, som om de glömt att böja sig inför en triumfator.
Han var lyckligare så, än hvad jag kunnat göra honom.
— — — — — — — — — — — — —
Så som jag en gång lämnade Reinhold, så skall min hustru också en dag lämna mig.
Som han skall jag vara utom all lycka, men dock lyckligare, än hvad någon annan kunnat göra mig.
Min hustru tror det icke nu.
Men den dag skall komma, då hon ser, att jag öfverskridit den gräns, utanför hvilken hon icke kan nå mig.
Jag ryser, när jag tänker på denna dag, och slutande mina ögon af ångest, böjer jag mig i tanken inför det oundvikliga.
Jag läste en gång i tidningen om en fattig arbetare, som dödat sin hustru och sina barn – han hade två barn liksom jag – och tände eld på bädden för att dölja sin ogärning.
Sedan kröp han ut genom fönstret och ropade på folk för att genom sitt nit att söka släcka elden afvända misstankarna från sig själf.
Han gjorde detta för att blifva fri från näringsbekymmer, och jag kan förstå alltsammans, utom det att han gick ifrån dem och lämnade dem ensamma att förkolna i lågorna.
Jag skulle hafva stannat där, och döden skulle hafva förlorat sin fasa, när jag vetat, att vi alla gingo bort tillsammans, och att ingen skulle förebrå mig att hafva lämnat dem allena.
Men han ville lefva, och hvad som förvånar mig i denna historia, är icke brottet.
Det är energin att kunna begå något så förfärligt endast för att skaffa sig själf plats att lefva.
För att få dö skulle jag kunna begå detsamma och mera än det.
Jag har känt något liknande detta i dag, när jag fick veta, att jag är uppsagd i tidningen.
Ty jag har i själfva verket arbetat illa.
Jag har i den grad förlorat tilltron till mig själf, att jag känner mig rådvill, när jag skall utarbeta den minsta notis.
Orden släpa sig fram i tröga satser, hvilka sakna lif, och jag vågar icke ens framkasta ett förslag af fruktan, att man skall uppmana mig att sätta det i verket.
Hvarje uppdrag, äfven det enklaste, synes mig fullt af svårigheter, och det enda jag duger till, är att öfversätta.
Jag må hundra gånger upprepa för mig själf, att jag kan, om jag vill.
Det är mig omöjligt att vilja, och när någon anmärkning riktas mot mig, tager jag emot den som en själfklar sak.
Jag känner blott detta lilla häftiga sting, som jag vet skall fräta ut sig och blifva ett öppet sår.
Men allt är mig omöjligt, framför allt att göra motstånd.
Det hela är mig alldeles mörkt, och jag känner mig som under inflytandet af en bedöfning, ur hvilken jag vet, att jag småningom skall vakna.
Något nytt har gripit in i mitt lif, nämligen känslan af, att jag på ett alldeles särskildt sätt måste göra något, rycka upp mig.
Denna tanke har i dag plågat mig mera än själfva saken i och för sig.
Allt har hittills förefallit mig vara afslutadt, och så kommer med ens liksom utifrån en händelse, hvilken kunde hafva inträffat när som helst, men som aldrig förr inträffat.
Den slår ned öfver mig, när alla mina tankar kretsa kring den föreställningen, att allt är slut.
Denna händelse är sådan, att den skulle skrämma äfven friska och modiga människor.
Men mig skrämmer den icke.
Mig förefaller den som en lugn och obeveklig konsekvens af hela mitt lif, och jag känner ödets järnhand gripa mig starkare än någonsin, böja mig ned och hota mig med förintelse.
Men i förintelsen ligger befrielsen, och det är mig omöjligt att känna denna händelse som en olycka.
Hvad bryr det mig, hvar eller hur mitt öde spelas ut?
Hvad bryr det mig, om det skyndas fram af en slump eller hålles tillbaka af en sådan?
Slumpen afgör det icke.
Det är afgjordt redan nu, och ingen makt på jorden kan däri ändra, hvad som är väsentligt.
Men när jag på middagen skall gå hem till de mina, snöres mitt hjärta samman af förtviflan, och med känslan af en brottsling, som går och rufvar öfver ett icke utfördt dåd, träder jag öfver hemmets tröskel.
Jag förstår ingenting, vet ingenting, utom det, att jag icke törs, icke kan tala om denna sak med min hustru.
Jag kan icke bära hennes förstenade ansiktsuttryck, icke den tystnad, som skall följa på några enkla ord, hvilka säga henne denna alldagliga sak.
Ty denna alldagliga sak betyder för oss allt, och hon skall förstå det bättre än jag, som icke kan tänka för någon, ej ens för mig själf.
Jag vet icke, hur jag undvikit henne.
Men jag har sagt henne godnatt, och bakom mig, där jag sitter vid mitt skrifbord, känner jag ögon, som betrakta mig, känner som händer, hvilka sträckas ut för att gripa min arm, och jag fruktar morgondagen, den därefter följande dagen, alla dagar och år, som skola komma eller afbrytas.
Jag vet blott, att jag är uppsagd, och nu erfar jag en ny smärta, som är brutal och stark och vill kväfva mig.
Och för första gången på länge känner jag med förvåning, att jag kan frukta för framtiden.
Jag har talat vid min hustru, och allt är nu öfver.
Men dessförinnan ...
De dagar, som gått, kan jag icke skilja åt i mitt minne.
Jag vet bara, att jag en dag, plötsligt och utan yttre anledning, kände mig tindrande glad.
Hur en sådan känsla kunnat dyka upp inom mig, förstår jag icke.
Jag vet blott, att jag en dag gick på promenaden utåt Strandvägen, iförd ljus halsduk och hatt, nya handskar och käpp, njutande af solskenet, som sam i luften, islossningen, värmen, plasket af takdroppet och de små båtarna, som börjat ånga fram mellan Stockholms kajer.
Inom mig jublade tanken: »jag är fri».
Jag glömde all sorg och tvekan, glömde omsorgen om de mina, glömde framtiden, visste blott, att om ett par månader var jag en fri man, och ingen tidningspacke skulle på morgonen tränga på mig sitt närgångna sällskap.
Min känsla att vara kvitt alla dessa tidningar var lik den, jag skulle erfarit, om jag i åratal varit utsatt för närgångna och intetsägande människors förolämpande förtrolighet och med ens visste, att jag skulle komma bort ur deras sällskap, bort till en ort, där deras sladder icke kunde nå mig.
I denna sinnesstämning mötte jag på andra sidan bron Sixten Ebeling.