Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En kort orienterande framställning af den historiska språkvetenskapens allmänna rön torde emellertid tjäna som en lämplig afslutning af skolans språkstudier, för att ej säga ersättning för dess logik, samt lända den bildade ungdomen till mycken nytta.
Förfaringssättet skulle ej sakna föredöme så till vida, som i England Peile ' s » Philology » och i Amerika Whitney ' s » Life and Growth of Language » varit sålunda i viss mån använda.
I det föregående har frågan varit om de nyare språkens studium vid våra allmänna läroverk.
Universitetet har en annan uppgift att lösa än dessa.
Skola nämligen de allmänna läroverken bibringa sina lärjungar den allmänbildning, hvaraf de alla kunna sägas vara betjänta, när de utträda i lifvet för att egna sig åt bestämda kall, så är det däremot universitetets uppgift, sådant detsamma utbildats hos oss, dels att förbereda för vissa statsexamina, således för vissa kall i lifvet, och dels att utbilda sina lärjungar till samt utöfva vetenskaplig forskning.
Hvad nu vidgår de nyare språkens studium vid våra universitet, blir detsamma af någon väsentlig vikt endast där det är hufvudmål, eller med andra ord där de lefvande språken i de filosofiska profningarna äro hufvudämne.
Att där utstaka afgränsade studiekurser eller metoder är naturligen så till vida vanskligt, som vid universitetet de individuella anlagen och krafven böra såvidt praktiskt möjligt få sin fulla frihet tillgodosedd, om såväl arbetet som veDE NYARE SPRÅKENS STUDIUM VID VARA LÄROVERK.
tandet skola blifva i rätt mening fruktbringande.
Fältet är ju snart sagdt oändligt, och möjligheterna för fruktbärande arbete därfär äfven obegränsade.
Men å andra sidan ligger det äfven i alla mänskliga inrättningars natur och begränsning, att de för sig måste uppställa vissa ledande hufvudsyften, dem de i mån af sin utrustning kunna sträfva att uppnå, äfvensom vissa däraf betingade arbetsmetoder och studiefält.
Språkstudiernas hufvudsyfte vid ett universitet kan väl knappast vara tvifvelaktigt.
För ett kulturfolk är det ej nog med att tillegna sig tidens samlade vetande.
Den mänskliga odlingen liknar så till vida klotet på det uppåt lutande planet, att den börjar sin återgång, så snart den ej föres allt högre; och hvilkas plikt är det väl, om ej just kulturfolkens, att föra densamma framåt och uppåt?
Att kulturens utveckling befordras såväl utom som inom skolan erkänna vi nu för tiden gerna; men att denna utveckling så vidt den betingas af det rena vetandet, först och främst borde tillgodoses af våra dagars högskolor, torde ock lika allmänt erkännas.
Språkstudiets hufvudsyfte vid högskolan eller universitetet bör följaktligen vara ej så mycket inhämtandet af vetandets uppnådda resultat såsom sitt eget mål, som fastmer utbildandet af förmågan att deltaga i arbetet för vetandets vidgande på språkens stora fält, vare sig i literär eller rent språkvetenskaplig riktning, samt tillämpningen af denna förmåga.
Ej som skulle den förra tillbakaträdande uppgiften, som väsentligen, om än i begränsad mån, tillhör den lägre skolan, alldeles vika for den senare, ty detta vore visserligen orimligt, men dock så, att hvardera bör ega sin bestämda polaritet.
Är denna uppfattning riktig, bor med andra ord mogenhetsexamen vara allmänbildningens afslutning — såvidt nämligen denna betingas af statens, ej af lifvets, skola —, och universitetet specialstudiets härd, då borde väl äfven, hvad nu särskildt de lefvande språken vidgår, den vid universitetet inträdande ungdomen omedelbart finna framför sig valet mellan tvenne till sitt omedelbara syfte skilda, om äfven i ett och annat hvarandra för öfrigt berörande riktningar: den rent literära och den rent språkvetenskapliga, båda hufvudsakligen afseende grundandet och utbildningen af forskningsförmågan.
Det är ej meningen med denna uppsats * att vidare ingå i detalj rörande den närmare tillämpningen af denna grundsats, ett ämne till hvilket författaren boppas få vid ett annat tillfälle återkomma, såvida han ej dessförinnan Öfverge visats om ohållbarheten af sin åsikt.
Hjalmar Edgren.
33Olika världsåskådningar.
Så långt tillbaka, som historien sprider sitt ljus, sagan sitt halfdunkel, hafva under hvarje tidsålder tvänne världsåskådningar, en äldre och en yngre, stridt om herraväldet öfver människornas tänkesätt ocb rätten att efter sina grundprinciper ordna förhållandena människor emellan.
Striden kan under vissa tider och förhållanden hafva varit häftigare, under andra mindre häftig.
I någon historiskt känd tid har den aldrig hvilat — kommer säkerligen heller aldrig att göra detta, så länge vårt släkte är underkastadt utvecklingens lag.
Detta är dock icke så att förstå, som mellan dem, som under olika tider representerat å ena sidan det äldre, å andra sidan det nyare åskådningssättet, skulle förefinnas identitet eller ens fränskap i anda och riktning.
Mänsklighetens utveckling är vida mer komplicerad.
Rollerna hafva mer än en gång ombytts.
Det har t. ex. funnits en tid, då kristendomen representerade det nya, som skulle taga kommande sekler i arf, likaväl som andra tider, då dess målsmän varit att finna i deras led, som anslutit sig till det bestående.
En i våra ögon så föråldrad institution som påfvedömet har en gång förts till seger genom det mod och den tillförsikt som allena medvetandet om att föra det nyas och uppåtsträfvandes talan kan ingifva.
Den nya tiden i Europa, hvarmed vi förstå tiden från och med de klassiska studiernas- pånyttfödelse, har dock i allmänhet kännetecknats- af tvänne hvarandra skarpt korsande strömningar, den ena företrädesvis och efter regeln — ty undantag och tillfälliga reaktioner finnas naturligtvis — representerande det äldre åskådningssättet, den andra med samma förbehåll representant för det yngre.
En viss slags kontinuitet mellan dessa tidsströmningar förefinnes onekligen.
Mycket olika hafva de väl varit på skilda tider och bland skilda folk, både beträffande programmens karakter och namn; men i det hela, och om man fäster sig mer vid andan än vid särskilda yrkanden och tillfälliga, förhållanden, så måste giltigheten af det sagda erkännas.5o 6 olika världsåskådningar.
I den mån tiden fy eker fram blifva dock partiernas syften och skaplynnen klarare.
Isynnerhet är detta fallet sedan ungefär midten af förra århundradet.
Det var äfven kort därefter de båda partierna af åtminstone öfvervägande tillfälliga anledningar erhöllo sina sedermera för dem karakteristiska namn, höger och vänster, om än saken med ofvan angifna förbehåll funnits redan fore namnen.
Högern har velat skydda och försvara det bestående, vänstern har representerat en yngre tids åskådningssätt; den har velat häfda det nyas rätt — där ej under en eller annan mansålder historiska förhållanden ombytt rollerna.
Men icke nog härmed, inom allt, hvad en höger under nämnda världsålder velat bevara, finnes en viss kontinuitet, och genom allt, hvad vänstern påyrkat, finnes ock en genomgående, allt bestämmande tanke.
För Giordano Bruno, Mårten Luther, Gustaf II Adolf, Wilhelm af Oranien, Rousseau, Gambetta finnes hvad deras yttre lifsgärning angår trots ali olikhet ett gemensamt mål.
Hvilket detta mål är och hvilket motståndarnes varit, blir i det följande vår uppgift att söka angifva.
Men innan vi gå att söka dels göra detta, dels — hvad som är vår specifika uppgift — angifva, i hvilka former höger och vänster framträda särskildt i vår tid och bland vårt folk, måste vi en stund dröja vid en djupare motsättning mellan världsåskådningar, en i sakens egen natur grundad, som i alla tider och hos alla folk, som uppnått en i någon mån högre kultur, varit i allt väsentligt öfverensstämmande, vi menar motsatsen mellan en personlig
och en naturalistisk världsåskådning.
I sitt berömda diktverk » Adam Homo » låter Paludan-Müller hjälten på dödsbädden fråga: -
" Hvor er den Magt, som hey sker udelukkende?
Som styrer Mennesket og alle Ting ?11
Det svar lifvet gifvit, är detta:
" Der ser jag Skjæbnen paa min Vei staae Vagt, Og drive grumt mig frem mod Afgrundsbredden; Der lurer Hændelsens den lumske Magt, Til i dens Net jeg villieløs er gleden; Der holder Kold og streng Nødvendigheden Mig fast i Lænken, den om mig har lagt — Hvem er den Største?
Hvem skal jag paakalde?
Mit Liv er deres — de har havt mig Alle!
Flera svar på frågan framställas här onekligen.
» Skjæbnen » eller ödet hänvisar på något af en outgrundlig makt predestineradt, händelsen på ett laglöst lotterispel, påminnande om epikureernas världsåskådning, nödvändigheten5o 6
OLIKA VÄRLDSÅSKÅDNINGAR.
ändtligen hänvisar till den moderna uppfattningen, enligt hvilken allt bestämmes af i sig själfva nödvändiga naturlagar.
Emellertid gifvas ock andra svar.
Den, som hjälten talar till, spörjer:
" — Seer du ej andre Magter da end hine?
Seer du et For syn ei, der ei bedrog?
Då den döende säger sig minnas det såsom något i tiden mycket aflägset, tillägger hon:
" Saa maa du Bistand av din Frihed kræve!
Den blev dog hos Dig som din sidste Ven,
O g tryg ved den, behøver du ej bæve;
Dit Her og Hisset jo i den forener du — "
Äfven här gifvas olika svar.
Försynen och den mänskliga viljans frihet såsom rådande i sista instansen äro visst ej detsamma, men det gemensamma för Homos svar är, att de alla utgå från en naturalistisk, det för Almas att de utgått från en personlig världsåskådning, och det är vid skillnaden mellan dessa vi nu ett ögonblick vilja dröja.
Denna skillnad är den djupaste i den enskilda människans lif, den djupaste i folkens och släktets historia.
En personlig världsåskådning erkänner och fordrar, att allt djupast och innerst är personligt, att det finnes tanke och mening i allt, och att allt är till och syftar till förverkligandet af en sådan tanke och mening.
Den naturalistiska världsåskådningen bestrider detta, och ser i naturen, beherskad af en till intet syfte och mål ledande naturnödvändighet, det sanna och egentliga verkliga.
Denna grundskillnad är så djup att någon verklig och i sanning förmedlande ståndpunkt är oss ofattlig.
Man kan försöka sammanjämkningar företrädesvis emellan mindre genomförda uppfattningar af båda, men i grunden stå vi här inför en motsats så principiell, att den, som verkligen vill på allvar omfatta en världsåskådning, måste svara sitt enten-eller.
Han kan ackommodera sig åt det motsatta åskådningssättet i vissa punkter, han kan i metafysiska eller etiska frågor upptaga mer eller mindre från detta, men hans tankegångs innersta kärna måste ovillkorligen sluta sig ti] l det ena eller andra.
Hvart en viss historisk världsåskådning skall hänföras, är i många fall kanske svårt att afgöra, ty ackommodationerna åt ena eller andra hållet kunna vara ganska betydande, men till sin anda tillhör hon i själfva verket antingen det ena eller det andra.
Då vi nu skola söka utreda innebörden och konsekvensen af båda, är måhända lämpligast att vi börja med att angifva, hvad de icke innebära, följ-5o 6 OLIKA VÄRLDSÅSKÅDNINGAR.
aktligen skilja dem i deras typiska former från sådant, som för dessa former i deras allmänhet är främmande, om det än mycket väl kan rymmas inom dem.
Naturligtvis nekar icke naturalisten, att det personliga också är en makt i världen, men den makten fattas af honom som en uppenbarelse af något, som i grunden är natur.
leke heller nekar anhängaren af en personlig världsåskådning, att äfven det opersonliga är en sådan makt, men han för det tillbaka djupast och innerst till personligheten, som ock i sista hand leder allt till ett personligt mål.
Såväl det ena som det andra är emellertid något så själfklart, att vi icke längre därvid behöfva dröja.
Vi gå till mer speciella historiskt gifna former och då först till den personliga världsåskådningens.
Obestridligen är denna för vår tids mänsklighet den mest omedelbara, och den har i viss mening varit detta årtusenden tillbaka.
Naturalismen är för oss, det nittonde seklets barn, en produkt af den abstrahe-rande tanken, af hvad man kallar tvifvel.
Och så är nog äfven förhållandet på lägre kulturstadier.
Redan barnet är benäget att inlägga personlighet i allt.
Den personliga världsåskådningens ställning till kristendomen är måhända hvad vi först böra skärskåda.
Att den kristna världsåskådningen är en personlig världsåskådning lär ingen betvifla.
Redan i första artikeln af sin grundbekännelse, där det heter: » Jag tror på Gud Fader allsmäktig, Himlens och jordens skapare », ställer sig kristendomen på en sådan ståndpunkt, naivt, men just därföre expressivt uttalad.
Gifvet är också, att den personliga världsåskådningen genom kristendomen fått ett mäktigt stöd, och att dess verkliga makt i mänskligheten väsentligen daterar sig från kristendomen 1).
Gifvet är ändtligen, att kristendomen i renare och sannare form än någon annan religion, som fått världshistorisk betydelse, proklamerat en personlig världsåsikt.
Identisk med den personliga världsåsikten blifver kristendomen dock icke.
Men hvad är då kristendomen?
Man talar i våra dagar mycket om hvad man skulle kunna kalla » en kristendom före kristendomen », en lära som den » Nazareiske profeten Jesus » skulle hafva förkunnat, men som föga Öfverensstämmer med hvad man sedan kallat kristendom, låt vara att däraf mycket upptagits i den historiska kristendomen.
Här är icke stället att närmare utreda denna fråga.
Den historiske Jesus är oss mer obekant än de flesta världshistoriska personligheter.
De historiska anledningarne härtill äro lätt funna.
Lefvande bland ett ringa och betryckt folk i en undangömd vrå af världen, utan alla de hjälpmedel nutiden skänker
*) Den grekiska gudaläran personifierade visserligen allt.
Men att det personliga blef det ytterst bestämmande, följer ej däraf.
Snarare se vi här barnets naiva benägenhet att i det opersonliga inlägga personliga krafter.5o 6
för spridande af ett nytt åskådningssätt, kunde han bland dåtidens mer bildade folk näppeligen väcka den uppmärksamhet, att man i nämnvärd grad tog kännedom om hans person.
Sedan kristendomen segrat och blifvit den officiellt erkända religionen var skrapknifven det mäktiga medel genom hvilket allt från fordna tider, som ej harmonierade med denna kristendomens nya ställning, begrafdes i en så godt som fullständig glömskas natt.
Att han lefvat veta vi, men rent historiskt sedt är mycket litet oss kändt, om hvad han verkligen tänkt och velat.
Kristendomen åter är en historisk och historiskt känd företeelse.
Man har sagt, att den är mer ett lif än en lära, men för ett visst lifs egendomliga skaplynne måste man kunna göra reda, åtminstone så vidt man fattar detta lif såsom mänskligt.
Då nu kristendomen är ett sådant lif, så behöfver man ej vara allt för dogmrädd, om man också vill finna en sådan expression för den historiskt gifna kristendomen, den må vara ett uttryck för hvad profeten från Nazareth lärt eller icke.
Ett sådant uttryck finna vi i satsen: o Xofos aafjÉ, |y s v sto.
eller som det vanligen öfversattes: » Ordet vardt kött ».
Ordets, Guds eviga världstankes inkarnation i Jesus af Nazareth, den må nu Vara sann eller falsk, är och förblifver ali historisk kristendoms innersta grundtanke.
Detta är det som ' tillkommer en kristen världsåskådning — det må sedan fattas på olika sätt — utom hvad i allmänhet utmärker en personlig världsåskådning.
Kristendom är icke med denna åskådning identisk, ehuru kristendomen är en art af henne.
En världsåskådning kan sålunda erkännas såsom personlig, utan att vara kristen.
Vidare kan ifrågasättas den vulgära te is mens identitet med personlig världsåskådning.
Denna vulgära teism fattar Gud i analogi med människan i den bemärkelsen, att om Gud väl icke rent af har en mänsklig kropp, så har han dock ett själslif, som liknar människans icke blott i det afseendet, att det är personligt, utan äfven i det afseendet att det delar detta själslifs psykiska bestämningar, låt vara i potentierad form.
Gud i och för sig och i hans förhållande till världen fattas då analogt med människans liknande förhållanden — t. ex. konstnärens till konstverket.
De flesta anmärkningar mot den personliga världsåskådningen, som i våra dagar framställas, utgå just från den synpunkten, att den vore en dylik vulgär teism sådan den egentligen historiskt härleder sig från judendomen.
Likasom kristendomen har judendomen sina stora förtjänster både om en personlig världsåskådnings utbildning och utbredning.
Men den / orm, i hvilken den där fixeras, kan ingalunda erkännas såsom väsentlig för hvarje personlig världsuppfattning.5o 6 OLIKA VÄRLDSÅSKÅDNINGAR.
Den vulgära teismens tendens är hvad man kallar antropomorfistisk och innebär, att man tillägger Gud sådana bestämningar hos den mänskliga personligheten, hvilka äro uttryck för denna persons ändlighet.
Naturligtvis kan man härutinnan gå mer eller mindre långt.
Den grekiska tänkaren Parmenides säger, att om oxar och lejon skulle tänka sig gudar, så skulle de otvifvelaktigt tänka sig dem såsom oxar och lejon, ehuru starkare och i andra afseenden fullkomligare än de själfva; likaså har människan skapat Gud eller rättare sin föreställning om honom efter sitt eget beläte.
Det är djuptänkta sanningar den gamle grekiske tänkaren här uttalat, i många afseenden, om än ej i alla tillämpliga äfven på vår tid.
Naturligtvis kan antropomorfiseringen sträcka sig ganska långt; så långt, att det gudomliga väsendet tankes rent af ega en mänsklig kropp, går väl nu sällan den, som i någon mån smakat af den nutida bildningens frukter — kristendomen har ju lärt honom att Gud är en ande —, men han kan i alla fall gå ganska långt i denna riktning i fråga om det mänskliga själslifvets egendomliga bestämningar såsom tillkommande gudomligheten.
Ett allbekant exempel är, då man tillägger Gud en sådan mänsklig affekt som t. ex. vrede, ordet då fattadt i mer eller mindre afgjordt sinnlig patologisk betydelse.
Flera andra exempel skulle kunna anföras och onekligen ger.det gamla testamentet anledning till fasthållandet af ett sådant lägre gudsbegrepp.
Det blir vetenskapens uppgift att söka rena gudsbegreppet och att afgöra, huru långt denna reningsprocess bor fortgå.
Här fästa vi blott uppmärksamheten vid, att den personliga världsåskådningens sanning ej beror af frågan om det ena eller andra mer el i er mindre antropomorfistiska uppfattningssättet.
Viktigare blir för oss frågan, om gudomens individualitet är för en personlig världsåskådning väsentlig.
Detta leder oss öfver till frågan om, hvad antagandet af en.
sådan individualitet egentligen betyder.
Hvad innebär det egentligen, att man antager eller förnekar Guds tillvaro?
Hvad är egentligen Gud?
Möjligen den allmakt, hvarifrån allt eger sitt ursprung och af hvilken allt fortfarande är beroende.
I den meningen tro vi ej, att någon människa, som ej förlorat förståndet, skall förneka Guds tillvaro.
Att det gifves makter, af hvilka vi människor äro beroende, är tämligen solklart, och att det ytterst gifves en sådan makt eller att alla dessa makter kunna sammanfattas till en enda, är väl äfven detta.
Frågan gäller väl egentligen, om denna makt är personlig eller om den är en naturmakt, och just härutinnan går i för ev ar ande afseende gränsen mellan en naturalistisk och en personlig världsåskådning.
En annan fråga blir, om denna makt är individuellt personlig.
Vi kunna icke från den personliga världsåskådningens område utesluta hvarje åsikt, som förnekar detta och i gudomligheten ser det5o 6
personliga i dess allmänhet.
Men vi göra härmed blott rättvisa åt vissa, vi säga icke alla, panteistiska världsåskådningars anspråk på att gälla såsom personliga.
Vi säga härmed icke, att vi gilla ett dylikt uppfattningssätt.
På samma sätt förhåller det sig med frågan om människans individuella odödlighet.
Ingen nekar, att något odödligt finnes hos människan liksom hos hvarje naturens skapelse, frågan är blott om detta är det personliga hos henne eller tilläfventyrs något af hennes natursidor t. ex. de stoftatomer, af hvilka hennes kroppshydda består.
Ansluter man sig till den förra åsikten, så blir äfven här en senare fråga, om detta gäller den personliga individen — vi mena skillnaden emellan hvad man kallar generell och individuell odödlighet.
Från den personliga världsåskådningens område kan ej den uteslutas, som antar odödlighet i någon af dessa betydelser, blott det städse förblifver det personliga just såsom personligt, som odödligheten tillkommer 1).
Ännu en tredje fråga skulle i detta sammanhang kunna komma till tals, frågan om den mänskliga viljans frihet.
Äfven beträffande denna gäller i hufvudsak samma anmärkningar, som vi förut gjort.
Ingen förnekar friheten i hvarje bemärkelse.
Att handla fritt är att handla enligt sin natur, och ingen nekar, att människan kan handla enligt sin natur, men för den personliga världsåskådningen är utmärkande, att den anser, att det personliga lifvet och de tendenser, som däraf framgå, äro eller åtminstone kunna vara bestämmande rent af i sista hand för hennes handlingar.
Om hon sedermera väljer mellan olika möjliga motiv eller icke, är en fråga, som väl må hafva sin stora betydelse ur andra synpunkter, men som näppeligen kan anses vara bestämmande i fråga om skillnaden mellan en personlig eller naturalistisk världsåskådning i deras typiska former.
Vi öfvergå nu till den naturalistiska världsåskådningen och fråga oss hvad för denna är väsentligt.
Först och främst är det alldeles felaktigt att tro, det materialism i vanlig bemärkelse skulle vara detta.
Att materialismen är en art af naturalism, lär ingen bestrida, men hvarje naturalistisk åskådning behöfver därför icke vara materialistisk.
Med materialism förstår man vanligen ett sådant åskådningssätt, enligt hvilket materien, eller hon i förening med den i henne efter mekaniska lagar verkande kraften skulle vara väsendet i allt, så att hvarje företeelse vore förklarad, så snart den kunde hänföras till denna eller dessa principer.
En naturalistisk världsåsikt kan emellertid framträda under andra former.
Dessa kunna vara mångfaldiga t. ex. naturlifvet
fattadt såsom rent naturlif, så att detta skulle vara hufvudprincipen i allt.
Jmf.
H. Åberg: Fyra föreläsningar i Göteborg 1891.
Tredje föreläsningen.5o 6 OLIKA VÄRLDSÅSKÅDNINGAR.
Äfvenså hafva framträdt till sin anda mer eller mindre skeptiska ' åsikter, vanligen kännetecknade med det gemensamma namnet positivism, hvilka i allt väsentligt måste hit hänföras.
Att närmare redogöra för naturalismens arter kan icke här vara vår uppgift, nog af att de förefinnas och att man ej vid någon af dem får binda den naturalistiska världsåsikten fQr sig.
— I fråga om en s. k. idealiserad naturalism hänvisa vi till hvad vi ofvan sagt om möjligheten af de principielt motsatta världsåskådningarnas ackommodation till hvarandra.
Men intressantare än en sådan indelning af de naturalistiska åsikterna är onekligen att söka besvara frågan om allas förhållande till frågorna om Gud, odödligheten och friheten.
Att det gifves naturalistiska världsåskådningar, som antagit dem alla eller åtminstone Guds tillvaro och själens odödlighet, lärer ej kunna bestridas.
Men detta torde dock vara hvad vi ofvan benämnt ackom-modationer.
Att läran om en personlig Guds tillvaro icke gärna kan få sin objektivt bärande grund i något annat än i en personlig åskådning i det hela, torde lätt inses, äfvensom att en personlig världsåskådning följer af just detta antagande.
Blott genom ackommodation kan däremot naturalisten erkänna tillvaron af en personlig Gud.
Med själens odödlighet förhåller det sig hufvudsakligen enahanda.
Något skäl fön antagandet af en sådan odödlighet kan naturalisten, då han blir sina principer trogen, tydligen ej erkänna, äfven om vi, i stället för personligheten sätta lifvet.
Antagandet af själens odödlighet förutsätter dels denna personlighets substantialitet, dels just fordran på att lifvet skall hafva en mening.
Nekar man någondera, anser man personligheten helt enkelt som naturprocess, och underkänner man människoandens kraf på mening i allt, så finnes intet skäl till antagandet af människans odödlighet1).
Viljans frihet måste af naturalisten konsekvent förnekas och har äfven åtminstone af moderna naturalister blifvit förnekad.
Skall en frihet på naturalistisk ståndpunkt antagas, så blir den likbetydande med slumpen, men att slumpen blott är ett uttryck för vår okunnighet om orsaker, vet den moderna vetenskapen allt för väl för att det här skulle behöfva vidare framhållas.
Vi hafva här sökt framställa demarkationslinien emellan en naturalistisk och en personlig vårldsåskådning, men också blott en demarkationslinie.
Hvart konsekvensen går, om vissa former af den ena eller andra t. ex. den person-