Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore då mycket ändamålsenligare, alt stadga det, i fall flera inteckningar i samma egendom beviljas på samma dag och på samma summa, så skola dessa inteckningar i prot. numereras och nummern intagas uti sjelfva inteckningen.
Då vore hela den sednare delen af under handläggning varande § obehöflig; ty då kunde ingen sammanblandning ske, äfven om endast prot.utdr. från en annan rätt uttagas; hvarföre jag förnyar min anhållan om återremiss.
Då R. o. Ad. redan beslutat, att återremittera en annan punkt; sä vill jag ej motsätta mig den ifrägavande återremissen, på det att LagUtsk. må fä taga i närmare öfvervägande det af Gr.
Lagerbjelke här gjorda förslag.
Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot den förevande 32 § gjorda anmärkmr föranleda till återremiss.
Ropades ja. § 33.
Lemnades utan anmärkning. § 34.
Denna § föranleder mig att fästa uppmärksamheten pä ett förhållande, som möjligen kan inträffa, efter som det tillförene skett.
Det kan nemi. gifvas tillfällen, då afbetalningen skett å en intecknad handling, utan att inteckningen för den blifvit dödad; sä att sjelfva inteckningen oförminskad i egendomen qvarstår.
Skall då gäldenären, som sedermera inlöst denna handling med den derpå tecknade afbetalningen, kunna låta densamma återigen utgå till hela det belopp, hvarför den är intecknad, och för hvilket den ej är dödad; eller skall han endast ega rättighet att utgifva den blott för det belopp, hvarpå den lyder efter afdrag af hvad som blifvit afskrifvit?
För några år sedan (1830 tror jag) inträffade att i en egendom, belägen nära hufvudstaden, en inteckning hade skeft och att en icke obetydlig del af densamma blef afbetalad, men utan att denna afbetalning dödades inför domstolen.
Sedermera förklarade inteckningsgifvaren att inteckningen skulle gälla till sitt primitiva belopp.
Han gjorde sedermera konkurs, och tvist uppstod huruvida hans medgifvande, att inteckningen skulle gälla oförminskadt borde stå fast; eller huruvida icke afbetalningen borde anses vara af den beskaffenhet, att någon förmånsrätt för densamma ej borde i. den intecknade egendomen ega rum.
Hofrätten, hos hvilken konkursen var anhängig, förklarade den ej böra ega förmånsrätt för mera än som återstod pä skuldebrefvet sedan afbetalningen blifvit afräknad; hvaremot
K:s högsta domstol, med förändring af hofrättens beslut, förklarade att hela inteckningen skulle utgå^med Den 5 Juli f. m. 495 förmånsrätt, emedan densamma ej var för den skedda afbetalningen dödad.
Jag skulle önska att, eftersom flera §§ i detta lagförslag redan blifvit återremitterade, äfven denna måtte röna samma ålgärd, på det att LagUtsk. mätte komma i tillfälle att taga denna händelse i öfvervägande, och, om det så finner nödigt, antaga ett stadgande, sorn kun förekomma hvad sorn passerat.
I min tanke är något sådant stadgande, som Hr Printzensköld föreslagit, ej behöfligt; och någon äterremiss tror jag således af det skäl ej böra ifrågakomma.
Den omtalade tvisten kan visserligen vara ett curiosum i lagskipningsväg, men vi hafva nu för detta fall högsta domstolens dom, hvarefter praxis kan rälta sig, och säkerligen kommer så att ske.
Domaren skall i en sådan tillämpning af lagen finna ett stöd uti § 34, och hvarje jurist tror jag skall finna det enligt med rättsprincipen, att hvarje inteckning blifver, ehvad afbetalning skett eller ej, till sin säkerhet oförminskad, så länge den finnes qvar i prot.
Detta är gifvet, enl. rättsprincipen och behöfver ej i lagen intagas: utah den saken är klar, så vidt jag begriper.
Att den saken, hvarom jag tagit mig friheten att inför 11. o. Ad. afgifva en berättelse, ej är sä klar som Gr.
Sparre förmenar, torde bäst bevisas deraf alt 2:ne domstolar, nemi.
K:s högsta domstol och en öfverdomstol, i den saken varit af skiljaktiga meningar.
Rättsprincipen bör i alla fall vara den, att sjelfva skuldebrefvet ej bör ansvara för mera än det lyder på; och det kan ej lyda pä mera än det som återstår, dä afbetalningen, som å sjelfva originalskuldebrefvet blifvit antecknad, blifvit från primitiva beloppet afdragen.
Syftemålet med inteckningen är intet annat än det, att gifva säkerhet för den skuld, som sjelfva skuldebrefvet innebär; men genom den antecknade afbetalningen så innebär ju skuldebrefvet ej något mer än sjelfva återstoden af skuldbeloppet, och då bör väl —, åtminstone enligt de rättsprinciper, som hos mig gjort sig gällande — inteckningen ej heller gifva säkerhet för mera.
Det bör icke bero på en sedel utgifvare, att kunna, sedan han afskrifvit en del af en reverserad skuld, sadermera förnya densamma, på grund deraf att den ej blifvit antecknad såsom afbetalad; ty om jag t. ex. lånar ut penningar mot en inteckning, som är sednare än den hvarom jag uppgifvit exemplet, så är det ju med full visshet derom, att sedan den blifvit, antingen till en del eller helt och hällen, inlöst, så skall den ej heller i panten gälla för mera, än hvad den i sjelfva verket är och bör vara.
Om en revers inlöses af utgifvaren sedan han å densamma har antecknat afbetalningen, och han sedermera lemnar ut den; så frågar jag
Hr Gr:n, om han vill emottaga den?
Om en revers är utgifven på borgen, så tror jag sannerligen ej, att några borgensmän skola kunna tvingas till att betala hvad som å sjelfva skulden blifvit af reversutgifvareu sjelf betaladt och på sjelfva skuldförbindelsen antecknadt.
Alldeles samma förhållande mäste det vara med inteckning, som och 496 Den 5 Juli f. m. är en borgen, ehuru den ena kallas reel och den andra personel.
Naturen af de båda måste vara enahanda, och följderna likaså.
Jag anser således af vigt, att saken kommer under LagUtsk:s förnyade pröfning, på det att Utsk. må blifva i tillfälle att efterse om icke något förtydligande i detta fall må kunna göras.
Cederström, Jakob.:
Sparre deruti att något förtydligande här ej erfordras.
Rättsbegreppet, som bär ligger till grund, nemi. att en inteckningshandling, som ej blifvit dödad, får åter utgifvas af den som rår om egendomen, är ganska tydligen att vilja skaffa efteråt kommande intecknings innehafvare i samma egendom en högre och bättre säkerhet.
Genom det alt afbetalning blifvit gjord på t. ex. l:sta inteckningen har naturligtvis långifvaren, som först gifvit hela lånet under visshet om att hela summan var intecknad, sedermera ej säkerhet för mera än hvad som ej är afbetaladt; men detta bör väl ej hindra, att lemna rättighet åt enskilde personer att återigen till fulla beloppet belåna en sådan inteckning, ehuru afbetalning blifvit gjord.
St. skulle stadga en lag i hvarje fall, som domstolar äro af olika mening, sä finge R.
St. ganska mycket att göra.
I sådana fall gör sig en praxis gällande genom K:s Högsta domstol, serdeles dä dess domar hafva skäl och rätt för sig, hvilket jag anser vara händelsen i närvar:de sak.
Jag anser derföre något ytterligare förtydligande i detta hänseende ej nödigt, och jag tror till och med, att, sedan den lag blifvit utfärdad hvarom vi nu diskutera, ej någon tvekan inom domstolarne skall mera uppstå i detta hänseende.
Det fanns nemi. förut en sådan tvekan, emedan man var osäker om huruvida en inteckning, som en gång var inlöst skulle blifva gällande derefter; men denna sednare mening har småningom gjort sig gällande.
Det är en klar conseqvens af principen om inteckning i allmänhet, och såsom en ytterligare conseqvens deraf kommer vidare att följa, att det belopp, som inteckningen lyder å, är det rätta, och att en å skuldebrefvet skedd anteckning om afbetalning väl må gälla mot person, men ej såsom förminskning i inteckningsrätten.
Det förefaller mig nog besynnerligt, att Gr.
Sparre förklarat att, om lagstiftarne skulle upptaga alla de fall, der skiljaktiga meningar hafva velat göra sig gällande, sä skulle de få allt för mycket att göra.
Likväl har LagUtsk. i sina motiver till alla de §§, som här blifvit föreslagna, ganska ofta andragit att just det förhållandet att domstolarne slädnät i skiljaktiga beslut ang:de inteckningslagen gifvit anledn. till de stadganden, som här förefinnas.
Jag skulle tro, att den olika behandling af inteckningsfrågor, ronde intecknade pantens ansvarighet för skuldebrefvet, som varit för banden, att den är af så stor vigt, att den i alla fall bör af LagUtsk. tagas i betraktande, på det att de olika tolkningarne för framtiden må kunna undvikas.
Jag stödjer mig i detta Den 5 Juli f. rn.
497 detta fall derpå, alt (i framtiden åtminstone) en skuldsedel ingalunda bör ega större kraft, då den är intecknad, än då den ej är intecknad.
Om den princip här skulle göra sig gällande, som följdes vid den dom, hvarom jag nyligen talat; så skulle verkligen det besynnerliga förhållandet uppstå, att en intecknad skuldsedel skulle mot fastigheten ega större rätt, än emot sedelutgifvaren, egaren af fastigheten.
Kan man t._ ex. säga, att inteckning bör gifva större säkerhet än borgen?
Ar då skuldsedeln bättre än sjelfva dess lydelse utvisar?
Jag tviflar derpå; och det är ej utan, att icke Högsta domstolens beslut i detta fall ej varit så välbetänkt som man haft rätt att önska.
— Jag ber om ursäkt att jag i detta fall törhända trädt 90 § Reg.F. något för nära; men förhållandet nödgar mig, att omtala hvad som i detta fall passerat.
Cederström har anfört alt rättsprincipen är ganska klar, och att man har att derefter sig rätta, samt att man sålunda ej kan löpa fara för missförstånd i detta fall; men den ädle Frilen har dervid helt och hållet förbisett den omständigheten, att den som begär ett lån mot inteckning i egendom kan sålunda komma i tillfälle att styrka, det en förut intecknad revers, ehuru densamma lyder å så och så stor summa, likväl i sjelfva verket ej gäller för mera än t. ex. £, i afseende på den afbetalning som pä reversen är skedd.
Då lemnär jag mina penningar mot inteckning i samma egendom, under den subjecliva öfvertygelse att den omtalade reversen ej gäller för mera än hälften af den summa, hvarå den är utgifven.
Sedermera åter skrifver reversinnehafvaren på att lån är lemnadt till inteckningens fulla värde; och på det sättet har jag, ehuru såsom näst eftervarande inteckningshafvare, öfvertygad om att jag egde full säkerhet i egendomen, likväl helt och hållet förlorat denna säkerhet.
— Det är af vigt att sådana ömtåliga fall regleras.
Det kan ske genom en lagbestämmelse, och det är derföre jag önskar att den måtte tillvägabringas, hvilket kan ske genom äterremiss af §:n, dä Utsk. deruti insätter några ord, som bestämdt föreskrifver huru härmed skall tillgå.
Den siste värde talaren förblandar helt och hållet tvenne saker, som från hvarandra äro skiljda.
Den ena är intecknings-rätten, och den andra är fordrings-rätten.
Den förra kan ej vinnas eller förloras annat än genom anteckning i domstolens prof.; men fordringsrätten angår blott förhållandet emellan gäldenärn och kreditor.
Sker en afbetalning, så har kreditor ej rätt till större summa än hvad, som ej är afbetaldt; men intecknings-rätten eger han dock qvar gällande till dess fulla belopp, ända till dess alt anteckning om afbetalningcn skett i prof. — Dessa 2:ne saker böra ej förblandas.
Något ytterligare stadgande om fordrings-rätt kan ej behöfva intagas i denna lag, som handlar blott om inteckningsrätt.
Jag tror mig kunna skilja emellan både inteckningsrätt och fordringsrätt men inteckningsrätten är ej annat än säkerhet lemnad för fordringsrätten; och här är fråga, om 6 II. 32 498 Den 5 Juli f. m. den skall sträcka sig utöfver fordringsrätten (såsom i det fall jag citerat, varit händelsen), eller om den skall gå blott jerant med fordrings-rätten, och ej gälla till sitt fulla belopp, då skulden är genom anteckning på reversen till hälften förminskad.
Den påföljande § 35 innehåller svar på Hr Prinlzenskölds fråga.
Når vi sålunda kommer till den §:n, så finner Hr Printzensköld hvad Utsk. i den vägen föreslagit.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle 34 § af Utsk:s förslag, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade'det han funnit ja hafva varit öfvervägande.
Hr Printzensköld reserverade sig emot detta R. o. Ad:s beslut. §§:ne 35 till och med 42.
Sedan R. o. Ad. sålunda genomgått Utsk:s förslag till förordning, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att då nu 14, 19 och 34 §§:ne blifvit bifallne samt 18 och 32 §§:ne återremitterade, beslut borde fattas i afseende på de öfriga utan anmärkn. lemnade §§, hvilka R. o. Ad. förbehållit sig alt efter förslagets genomgående pröfva, för att tillse huruvida de böra i sammanhang med någon af de ä lerremitterade §§:ne åtterremitteras eller nu kunna bifallas.
Härvid anmälde sig och yttrade Hr Hammarhjelm:
Jag har äfven begärt återremiss af § 20.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde i anledn. häraf om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärknme föranleda lill återremiss af den 20 §:n, men denna propos. besvarades med starka nej, blandade med ett eller annat ja, hvarefter Hr Landtm, förklarade det han funnit nej hafva varit öfvervägande.
Uppå sedermera framställd propos. biföll R. o Ad. de §§ af Utsk:s ifrågavande förslag, hvilka blifvit lemnade utan anmärkn. och hvarom beslut icke förut blifvit fattadt.
Såsom varande brunnsgäst kunde jag ej vara nämnde vid början af detta plenum, då Const.Utsk:s mern.
N:o 20 föredrogs och af R. o. Ad. lades till handlingarne.
Jag hade eljest gjort anmärkn. deremot, att Utsk. gillat den af BondeSus Talman vägrade propos., utan alt veta hvad den gemensamma tanka, som BondeSt. uttryckt och begärt propos. på, innehöll.
Utsk. har bland motiverna för sitt handlingssätt anfört sidan 2 ”att, då, enligt 1 mom. 81 § Reg.F. frågor om ändring af grundlag icke är riksdagsman medgifvet att väcka uti R.Stms plena, utan endast omedelbart uti Const.Utsk., denna tydliga föreskrift skulle till en del upphäfvas, derest vid öfverläggningar om K.
M:s propos:r andra eller motsatta och således nya förslag finge uti Stånden framställas, Den 5 Juli f. m. 499 hvarigenom, i sjelfva verket, K.
M:s förslag upphörde att vara Hans och blefve någt annat”.
1 delta afseende liar Ulsk. fullkomligt rätt och grundlagsenlig! behandlat saken, men just derföre att så är, så måste det hafva varit en gemensam tanke innefattande ett nytt förslag, som gjort att talman vägrat propos.; ehuru sådant ej finnes uttryckt i den från BondeSt. till Ilis k. ankomna remiss, som i början af samma betänk, finnes anförd.
Const.lltsk. hade sålunda bordt infordra upplysningar derom, för att kunna pröfva huruvida den föreslagna gemensamma tanken endast åsyftade en rättelse i sjelfva språket, hvilken kunnat vid renskrifningen uti den K. propos:n inflyta, samt sedermera förbisetts; och då hade deras begäran om propos. ovilkorligen måst bifallas.
Det hade kunnat hända, att ett komma hellöff flyttas, eller ett ord rättas, hvarigenom meningen ej förändrats, men svenska språkets form blifvit iakttagen. — Detta har Utsk. nu likväl ej gjort, och jag anhåller derföre alt få reservera mig mot eif sätt hvarigenom K. propos:r ej skulle behandlas enligt ordalydelsen af § 56 mom. 2 Reg.F. Frih. Sprengtporten, Jakob Wilh.:
Till följd af en tillämnad resa till landet anhåller jag att få, med bibehållande af min riksdagsmanna-rätt, afsäga mig det förtroende, som jag från början af riksdagen innehaft, att vara Bänkman inom 6:te Bänkm.nsafd:n. R. o.
Ad. lemnade härtill sitt samtycke, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att i anledn. häraf val af en Bänkman inom Öde Bänkm:s-afd:n komme att förrättas i början af nästa plenum.
Ilr Hammarhjelm, Carl Gust.:
Jag instämmer lill alla delar i den reservation, som Frih. Cederström, Jakob, till prot. anfört.
Föredrogs ånyo Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ns d 1 och 3 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 19, i anledn. af väckte frågor om ändring uti nu gällande bestämmelser, rörande stängselskyldigheten.
l:sta punkten, ang:de emellan delägare i samfällighet träffade öfverenskommelser om upphörande af stängselskyldighet, samt vilkoren för sddane öfverenskonmelsers upphofvande.
Ehuru det väl vore önskvärdt, att man inom Sverige använde vallhjon och hundar i st. f. gärdesgårdar, för att sålunda undvika de stora utgifterna för arbete och material till stängsel; så är likväl den svenska kultura ännu ej kommen till den punkt, att sådant later sig göra, och den korn 32* - 500 Den 5 Juli f. m. mer ej dit ännu pä flera sekler.
Skall nu i afseende pä detta förhållande enskild öfverenskommelse inom en by träffas och blifva gällande, så händer alt mindre hemmansegare inom byn, hvilka från början trott sig kunna med vanliga vallhjon afhälla kreaturen ifrån alt gå på andras egor, snart finna sitt misstag igenom de ständiga förluster som åstadkommas derigenom, att icke kunnige vallhjon finnas, som hafva hundar eller förslå att rätt använda dem till kreaturens vård.
Om nu desse mindre hemmansegare likväl ej utgöra ■§ af delegarne, så sätter man dem i nödvändighet att förstöra sina egedomar för de andre byamännens skuld.
Så mycket jag önskar att man måtte komma till upphörande af stängselskyldigheten inom landet, så kan jag likväl ej annat önska än att det gamla må tills vidare få vara gällande så till vida, att, om en ledamot i byalag, efter att hafva genom öfverenskommelse med de andre ingått på det nya förhållandet, finner sig dermed ej kunna fortfara; det då må stå honom fritt att säga: jag vill hafva öfverenskommelsen häfd, emedan jag ej kan få ett dugligt vallhjon för att freda de andras egor, och jag derigenom sålunda kommer i utgifter, som jag ej mäktar betala.
Det är derföre som jag anser att, då det står hvar och en fritt att ingå i öfverenskommelsen, så bör det ock stå hvar och en fritt att återgå till stängsel, om han sä vill, och att då ej blifva ålagd att ensam anskaffa och hålla stängseln utan att då de öfrige, som förut varit skyldige att med honom i stängseln deltaga, äfven hädanefter må vara dertill förpligtade, så som nuvande författning bjuder.
Då först blir saken klar.
•— Detta mom. bör således först och främst omredigeras i förra delen, och derefter i den sednare delen ändras så att det komme att heta: ”om delägare i byn sedermera önskar återgå till den allmänna författningen, så skall det vara honom fritt, och då skola byamän med honom i stängselskyl digheten deltaga så, som författningen nu innehåller”.
Landet har ansett den nuvande stängselsförordningen för att vara en af dess nyttigaste författningar; ehuru sedermera genom skiftesstadgan stängselskyldigheten blifvit 20 å 30 gånger större.
— Det är på denna grund, som jag förenar mig med Frih.
Cederström, synnerligen som det synes mig högst obilligt, att en liten jordegare af mantal skulle kunna tvingas att fortfarande underkasta sig den föreslagna författningen, och det oaktadt han har så små tillgångar så att han kanske får skuldsätta sig för alt skaffa sig hundar.
Cederström anfört mot det nu ifrågavar:de stadgandet, anhåller jag att fä anmärka att, om det af Frih.
Cederström gjorda förslag till omredaktion antages, så vore sådant i sig sjelft en orimlighet, derföre att det finnes nu redan på förhand full rättighet för byalag att ingå en sådan öfverenskommelse, som kan liäfvas när som heldst, dä någon särskildt så yrkar.
Således behöfves alldeles ingen författning för ett sådant ändamål, men det är ju klart att ingen förnuftig menniska vill ingå uti en öfverenskommelse som Den 5 Juli f. m.
501 förorsakar kostnader genom gärdesgårdarnas borttagande, så framt nian skall riskera att underkastas tiodubbla kostnader blott genom en endas nyck att vilja häfva öfverenskommelsen, och detta uti byalag, der personerne så lätt kunna förändras.
Det är tydligt, att det tillstånd af trygghet, som Utskm velat bereda innevånarne i de skoglösa trakterna vid öfverenskommelse om upphäfvande af stängselskyldigheten, gör att detta ej blifver tillämpadt på de orter, der stängsel fås för godt pris och der de finna sig bättre vid att vakta sina kreatur genom stängsel än annorledes.
Något hvar, som en längre tid bott på landet, vet väl svårigheterna med gärdesgårdar, huru ofta de med flit sönderbrytas och kreaturen insläppas, utan alt den, på hvars egor de inkommit, kan fä ersättning för deraf uppkommande skada, så framt han ej kan bevisa att de insläppts med flit.
Nu deremot då stängseln borttages, så blir hvarje egare af kreatur ansvarig för den skada som göres, och dä kunna ej de otaliga knep användas, som nu äro i bruk.
När dessutom denna författning ej låter sig införa pä någon ort, som vill behålla stängsel, emedan det fordras enhällighet för öfverenskommelsen; så ser jag icke hvarföre man skulle envist vilja undvika att lemna sådana trakter, som deraf hafva fördel, såsom t. ex. större delen af Halland och Skåne och stora delar afWestergöthland, att lemna dem tillfälle att ingå sådana öfverenskommelse!' i detta afseende, som kunna ega någon utsigt till bestånd.
Denna utsigt till bestånd är redan ganska ringa genom det sätt Utskm föreslagit för upphäfvandet af öfverenskommelsen; emedan dertill blott fordras samtycke af | utaf ■personerna.
Det hade likväl bordt stadgas, att det äfven skulle för upphäfvandets giltighet fordras samtycke dertill af egarne utaf | af jordevidden.
Då hade det varit full motsvarighet, men det var misstroendet till de större egendomarne, att de skulle vilja hastigt åstadkomma denna sak och sedermera vidhålla den, ehuru den kunde leda till de mindres förderf (och jag tycker mig förnimma att Frih.
Cederström äfven uppfattat saken på detta sednare sätt); det var detta misstroende till de större jordegarne, som afhöll Utskm från att, för giltigheten af öfverenskommelsens upphäfvande, fordra någon annan pluralitet, än den af personerne.
Man föreslog äfven att bestämma en viss tid för öfverenskommelsens tillvaro, men äfven detta mötte så stora svårigheter, att man stadnade vid det förslag som nu är framlagdt, och som, om det vidtages, likväl skulle öppna tillfälle för den som ville, att borttaga sin stängsel och undvika den trefaldiga förlusten af lid, skog och penningar, hvilken förlust, såsom ej liggande i sakens natur, alldeles ej är af beskaffenhet att ej kunna undvikas.
Om man begifver sig till Tyskland eller Schweitz m. fl. utländska orter, så, huru många gärdesgårdar ser man der?
Der tänker ingen menniska på att göra de stora kostnader i dagsverken och annat, som nu här fordras för att vidmakthålla våra stängsel.
Här är ej fråga om att bestämdt verkställa detta förslag i någon del af Sverige, der man vill fortfara med den nuvartde stängselskyldigheten; utan här är blott fråga om att öppna ett önskadt tillfälle för dem, som behöfva och vilja dermed upphöra; och då 502 Den 5 Juli f. m. bör man ej, i min tanke, sätta sig häremot, när man saknar allt skäl dertill, emedan på ingen ort denna sak kan komma lill bestånd utan enhällig öfverenskommelse.
— Jag tillstyrker således bifall till Utskms betänk.
Det lärer för hvarje ledamot af detta Stånd vara väl bekant, hvilka meningsstrider“sig yppat i förevande hänseende, flerfalldigt uttalade och utkämpade pä riksdagar, allmänna landtbruksmöten och annorstädes.
Motionären hade trott, att man skulle kunna gå vida längre, än Utsk:n sedermera ansett sig kunna tillstyrka.
Han hade hoppats att man icke blott skulle vara benägen att såsom riglig erkänna den idée, han framlagt, utan ock i följd deraf, söka bereda den kraft af lag.
Han hade äfven ansett det vara skäl att dervid göra skillnad emellan skogstrakt och slättland; ehuru han på samma gång medgifvit denna öfvergång vara svår och ofta omöjlig att finna, samt derföre äfven föreslagit det alternativ, att sådane öfverenskommelse!', som nu äro i fråga, mätte få afslutas med vilkor af laglig säkerhet linderås blifvande bestånd.
Då Utsk:n omfattat detta sednare mom. af hans förslag, sä har man dervid utgått ifrån den åsigt af saken, att ehuru det vore önskligt om gärdesgårdsstäDgsel kunde undvaras och lag derom införas, man likväl ansåge tidpunkten derför ingalunda ännu vara inne, utan, tvertom, troligen långt aflägsen: hvadan man för närvarale borde inskränka sig till den åtgärd, som i detta betänkande finnes föreslagen.
För min del är jag alldeles öfvertygad att, örn den tillåtelse, som Utsk.-n hafva hos R.
St. tillstyrkt, blefve medgifven för dem som vilja sig deraf begagna; så skulle detta otvifvelaktig! leda derhän, att ifrågavar:de öfverenskommelser till en början endast på sadane ställen ingingos, hvarest, å skoglöse orter, svårigheter att hålla stängsel, i förening med andra omständigheter, mäste för innevånarne göra det inbjudande oell lätt, att af denna tillåtelse sig begagna.