Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men kom ihåg att jag endast talar om band – om yttre band – och om det egendomliga förhållandet, att man ger mest åt dem man icke känner sig bunden till ...
Jo, ser ni, idealisterna må tro hvad de vilja om själarnes samstämmighet och dylikt, men sanningen är ändå, att man kommer aldrig så nära en menniska, blir aldrig så ett med henne att ens innersta, oformulerade tanke utesluter all möjlighet af framtida förställning.
Och deri ligger det!
För den, som allt framgent skall följa en, blottar man sig minst gerna, ty man känner att det måste komma ting som man vill dölja, eller förhållanden som göra en böjd att sopa bort sitt förflutna.
Den som man en gång gifvit sitt fulla förtroende, kan i sådana fall bli till en obarmhertig censor, icke allenast öfver ens handlingar, utan öfver ens hemligaste motiv; man har gifvit honom medel att gräfva ut ur ens hjerta, hvad man ville dölja för sig sjelf.
De som stå i personligt förhållande – ett yttre, menar jag – de äro endast att betrakta som mina motspelare.
Känner jag lust att visa upp mina kort för någon, så – icke blir det för dem!
Nej, man väljer en utanför stående.
Och för sina förtroenden väljer man en främling.
Man skiljes – och det sagda är som hviskadt i vinden.
Man är fri som om det aldrig vore sagdt, och när man vänder sig åt annat håll, är man lika outforskad som förut.
Detta känner instinkten.
Och instinkten är en god del klokare än vårt förnuft.»
»Fy, ni är en skeptiker, ni har ingen tro på något.»
»Jo, fru Marianne, jag tror på det jag har under mina ögon och håller i mina händer.
Jag har tro så att jag kan försätta berg, – men det är ögonblickets tro.
Den har ingen framtid och ingen evighet heller ...
Fru Marianne, kunde jag som nu lägga hela mitt lif i ert knä, om jag inte egde god tro?
Men ingen menniska önskar återse sina egna tankar eller sitt forna jag.
Det är det som skapar spökrädslan ...
Och jag är mycket rädd för spöken.»
Det låg något i hans yttrande som plågade Marianne, och hon svarade icke.
»Som nu min hustru», fortsatte han, »jag hade kunnat betro henne allting; jag visste att hon aldrig skulle ha missförstått mig, jag kunde vara säker på hennes förtegenhet och hon var allt för finkänslig att någonsin bli påträngande – och ändå!
Jag sade henne aldrig något om mig sjelf.
Och det fast jag visste hur hon törstade efter det, och att hon skulle velat ge sitt lif för samma förtroende, som jag kunde ge åt en främling.»
De sista orden voro Marianne en tortyr.
Hon hade alltid haft en försynthet för att nämna hans hustru.
Hon visste att han sålt sig för penningar, och det var i hennes ögon en skamfläck, om hvars tillvaro hon hvarken ville erinra honom eller sig sjelf.
Derför vek hon undan så fort han närmade sig det ämnet.
Hon hade gjort så många gånger, han hade märkt det, och denna ömtålighet sårade honom som ett tyst, hårdnackadt ogillande.
Han måste ha bort den.
Det gjorde honom nervös att ständigt gå omkring denna punkt som kring en trollkrets.
»Fru Marianne, jag önskar att ni hade varit bekant med min hustru», sade han och gjorde med afsigt sin paus så lång att den borde framkalla ett svar.
Men hon teg ännu.
Han blef ond.
»Jag vet inte hvad det är för löjliga föreställningar ni gör er om mitt äktenskap!» utbrast han med hetta, »hvarför är ni rädd att tala om det?»
Marianne blef brännande varm, men skymningen var redan så tät att den dolde hennes rodnad.
»Jag vet inte att ni haft något att säga om det», sade hon lågt, »jag har inte hindrat er.»
»Det plågar mig», sade han vekt», detta: hitintill skall du gå, men icke vidare.
Tror ni att det förhållandet var någonting vanhedrande för mig?»
Marianne satt på en låg stol framför ugnen, och bredvid henne Pål, med ansigtet lutadt i handen och figuren slappt sjunken tillbaka mot länstolens karm.
Hvar gång hon såg åt sidan kunde hon se konturerna af hans axel och af det mörka, nedböjda hufvudet.
Han satt tyst – som om han ingenting mer ämnade säga – och alldeles orörlig.
Hon lutade sig tillbaka och såg länge på honom utan att han lade märke till det.
Hvarenda linie af denna gestalt var så fin och smidig, så olik allt annat hon sett; det fans icke en ställning af denna kropp, som icke grep henne som någonting underbart lockande, hemlighetsfullt, på en gång tomhet och längtan, en smärta, som hon icke ville bli qvitt.
Det var sjelfva hans liknöjdhet som verkade allt detta.
I hvarenda rörelse låg det något som sade att han aldrig behöfde tänka på hur den skulle taga sig ut, att det icke gjorde honom någon glädje hur vacker den var.
Om hon böjde sig aldrig så litet åt sidan, kunde hon stryka sin kind mot hans rockärm.
Hon tyckte sig redan känna dess fina, mjuka tyg mot sitt hår.
Men det var blott närheten, som kom henne att tycka så, och så den svaga doften från hans cigarett, dröjande qvar, fast elden slocknat.
– O, att hon fått gripa tag om denna arm, pressa sitt ansigte in deremot och snyfta så hjertslitande öfverljudt som hon hade lust till!
Ty det var en skam att han sålt sig, det var en skam att han lefvat i äktenskap med en ful gammal qvinna ... att han fördragit hennes smekningar.
Det var så upprörande onaturligt, att hon ville skrika i smärta dervid.
Det var så nedsättande ovärdigt, att hon kunnat gråta tårar af blod för att rentvå honom derifrån.
– Ack, om hon fått brista i klagan så stormande vildt som hon velat, tryckande sitt ansigte hårdt mot hans skuldra, biktande i mörkret hur hon blygts, – blygts öfver att han kunnat lefva samman med denna qvinna!
Hon vände sig bort och knäppte händerna samman kring sitt knä, som för att med våld hindra dem från att utföra sitt uppsåt.
»Ni skulle ha hållit af henne, för min skull, om inte för hennes», sade han åter; »hon var så god.»
Marianne bet tänderna samman för att icke ropa: – »men hon var gammal och ful!»
Hon hatade denna qvinna.
Ty hon led för dem båda, och det var så himmelsskriande orättfärdigt.
Hvarför skulle han rifva upp allt detta, när hon icke ville tänka derpå!
Det var som hade han ur sjelfva tystnaden afläst hennes tankar.
»Om det varit något för mig att blygas öfver, tror ni då att jag som nu skulle ha bedt er att få tala derom?»
Hans röst var låg, och i tonen fans det icke blott kufvad otålighet, utan äfven någonting annat: upprättelsen för hvad hon undergått den aftonen i hans rum.
»Berätta», sade hon dämpadt, entonigt.
Hon fruktade att han i rösten kunde lägga märke till hennes sinnesrörelse.
Och efter skymningen skulle det ju alltid komma det nyktra dagsljuset.
Han ändrade ställning, tog handen från ansigtet och lät den sjunka ned i sitt knä.
»Nu, när hon är borta, nu har hon fått en helt annan betydelse för mig», började han, »nu är det som om hela hennes lif låge utbredt framför mig, belyst af denna underligt genomskinliga glans, som ett landskap får ibland, när solen skall gå ned.
Ni vet hur vi blefvo bekanta.
Hon var inackorderad på samma ställe som jag, och vi träffades dagligen.
Den ene blef – utan att han brydde sig om det – invigd i den andres förhållanden, så, som man alltid blir det i ett hushåll af många personer, der somliga äro pratsjuka och andra nyfikna.
Jag var en fattig student, en proletär, som tog emot allmosor så, som en gentleman tar emot dem, med ena handen på sin tomma börs och den andra kring sin ömtåliga värdighet, vägande båda emot hvarandra.
Om man med att vara fattig vill säga att man umbär det nödvändiga, så har jag aldrig känt hvad fattigdomen vill säga.
Men om man menar att nödgas köpa detta nödvändiga genom förpantning af hvarje fiber af sin ungdom, med utpinande af hvarje möjlighet i sin hjerna; om man menar att taga emot välgerningar, betalta med smilande tacksamhet, då var jag fattig; och om man menar att låta sig stingas af hundrade förödmjukelser med en min som kände man dem icke, då var jag det, då har jag varit det så långt jag kan minnas tillbaka.
Jag var en hybrid, en bastard, som ingenstädes på jorden hade fotfäste.
Genom födseln tillhörde jag samhällets pariakast – hvars blotta tillvaro är en skam – genom alla mina anlag var jag stämplad till bildningsaristokrat.
Hade min mor icke varit så sträfsam som hon var, skulle jag haft mitt barndomshem på fattighuset, mitt underhåll af kommunen.
Vet ni hvad detta vill säga, fru Marianne, att bli såld på auktion åt den minstbjudande?
Var jag en af dessa, som nöja sig med att kämpa för en brödbit och ge sig till tåls sedan de fått den?
Jag fordrade mer, mer!
Jag hade ifrån barndomen ett begär efter skönhet ...
Åh, fru Marianne, hvad det är underligt att se tillbaka på sitt lif, se ned på det som om man stode högt uppe och hade en vidsträckt synkrets rundtomkring – utåt, utåt ... bort öfver det hela, så att det icke längre synes några luckor mellan orsak och verkan, utan allting är klart och planmessigt, konseqvent, sammanlänkadt af den högsta vishet: – af händelsernas omutliga logik!
Hvad det är underligt att stå utom sig sjelf, peka på alla dessa fragment, passa dem tillhopa och säga: detta är jag.
Har ni någon gång tänkt på hur underligt det är att förstå?
Sedan är det nästan onödigt att lefva.»
»Hur kan ni säga så!»
»Jo, ni skall inse det, längre fram.
Som nu med min nedärfda naturel!
Hur klart ser jag inte att den måste växa upp som den gjorde, till sin egen bräckliga art, lydande det lilla fröets inneboende lag, lika mycket om man icke af grobladen kunde säga hvad slägte den hörde till.
Hvad var min far?
En läsmyra med utarbetad hjerna och obrukade kroppskrafter.
Han skulle ha blifvit professor, sade man – om han fått lefva.
Ja, men han kunde inte lefva ...
Man är gudomlig med detta: skulle blifvit.»
Det var som om han på någon Mariannes rörelse märkt att hon kände obehag.
»Nej, stöt er nu inte på detta», sade han ifrigt, »jag måste ju ändå en gång tala derom, ty ni skall känna mig, ni skall veta hvarför jag är sådan jag är, och icke kan bli annorlunda.
Se nu på det, som om det vore en planta jag examinerade sönder under edra ögon, och ni skall se hur jag med nödvändighet måste blifva just det jag är.
Man talar om frihet, ansvarighet.
Hå, barnkammarmoral! ...
Tänk nu på min far.
Han var en fattig komministerson och hade kommit som informator till det rika adelshemmet.
Han var uppfostrad i fattigdom, bland många syskon.
Allt hvad han sett omkring sig var endast näringsbekymmer och arbete.
Annat fans naturligtvis inte i verlden.
Läsa och försaka, försaka och läsa, det var hela hans lif, och till sist skulle han väl få en syssla, bara han höll i.
Så kom han ut.
– Hur lyxen måtte ha lyst honom i ögonen, kittlat hans sinnen, silat genom alla porer!
I en tjenares skepelse – frack och bugningar vid hvarje middag, anspråkslös plats vid nedersta bordsändan, förstulen afund, förstulen beundran, alltid på sin vakt.
Tänk er denna gedigna herrgårdsprakt, denna aristokrattillvaro med betjenter och hejdukar, och så mot allt detta kontrasten af den nakna tarflighet, till hvilken han var dömd att återgå.
Tänk er hans längtan, hans otillfredsstäldhet.
Hvilka skärande missljud måste det icke mänga sig i hvarje hans stämning!
Och allt detta med en konstitution af lexpluggning och komministergårdskost.
Hvad skulle jag få i arf?
Han dog vid tjugutre års ålder.
– Det fans en ung dotter i huset, jag vet det, jag har sett henne som äldre och gift, och hon var vacker ännu.
Det skulle förvåna mig, om han icke var förälskad i henne; allt borde ju väcka honom på det ...
Hvem vet!
Andligen är jag kanske hennes son – cela peut se passer, – kroppsligen blef frökenpigan min mor.»
Hon kunde icke se hans ansigte, dertill var det för mörkt, men hon märkte af rösten att han log ett af sina ljudlösa löjen.
»Och när ni nu tänker tillbaka på allt detta, då vet ni hvar jag fått den ifrån, denna åtråsfylda kärlek till förfining, denna vanvettiga hunger efter skönhet, som aldrig kan stillas.
Atavism – ingenting annat! ...
Viljekraft har jag i egentlig mening aldrig haft, icke denna viljekraft som tränger genom berg och bryter ned hinder.
Men mitt temperament var mitt öde.
Det sög sig in emot det som hela min varelse sträckte sig efter, sög sig in deremot med hvarje känselnerv, hvarje por – det samma i olika faser, men alltid det samma: – förfining.
Det var en instinkt hos mig innan jag ännu visste hvad förfining är, ja innan jag sett någonting ditåt.
Jag hade en liten svart sammetskolt, som hela skolan pekade finger åt, men jag kunde rysa af lycka när min kind rörde vid det mjuka tyget; jag kysste det i smyg ...
Det är så underligt att tala om det nu.
Det är som om hela den gamla känsloverlden lefde i mig ännu, med något af den gamla bitterheten.
Och ändå ligger det så långt borta nu; jag borde ha glömt det.
– Ni har aldrig varit så ytterligt fattig, fru Marianne; ni vet heller inte hvad det vill säga att stå utanför.
Ni har aldrig stått ensam på den kalla, mörka gatan och blickat in i upplysta fönster för att se några skuggor röra sig af och an.
Ni har aldrig varit en af de utstötta, som, sargad af sin egen längtan, upprifven, utan medel i sina händer, står utanför den verld, dit han känner sig höra – står der öfvergifven, i stånd att fylla tystnaden med det vilda, ödsliga tjutet af en svulten varg.
Åh, fru Marianne, sådant tär på lifskraften, och ingen vet hvad det släta, tillfredsstälda ansigtet kostar en sådan menniska!
– Men det var icke blott den yttre lyxen jag törstade efter, det var äfven den inre: bildningen, smaken, snillet, – allt det som höjer personligheten öfver mängden.
Jag blickade upp till konstnärer, vetenskapsmän, författare, jag dyrkade dem som gudar, men icke med stilla resignation, nej med det mest vanvettiga begär att lyfta mig upp till dem.
Genom hvad?
Det hade jag icke klart för mig.
Ingenting annat än att jag icke ville vara en af mängden, som står nedanför och gapar.
Mig fattades koncentration.
Jag hade anlag för allt, men mina krafter voro spridda åt alla håll.
Jag hade icke godt hufvud, tro aldrig det, men jag var alltid framstående bland kamraterna, ty jag drack boklärdom med hejdlös begärlighet, hvad helst man gaf mig i handen, blott det stälde mig framom de andra, och det var ju genom denna trolldryck jag skulle nå allt hvad jag ville.
Jag var tjuguett år och stod i begrepp att ta min kandidatexamen.
Så träffade jag henne.
Alla menniskor talade om arfvet.
Historien om det lopp genom alla tidningar.
Man undrade hur hon skulle bära denna oerhörda tur.
Två alldeles oväntade dödsfall hade gjort henne till ensam arftagerska efter en halffånig gammal slägting, som lefvat så länge att man ansåg honom odödlig.
Han hade aldrig varit myndig, aldrig kunnat förstöra något, aldrig göra något testamente.
Hon skulle ha alltihop.
Hvilken underlig ödets nyck att hon skulle bli rik!
Hon tycktes af naturen enkomt vara skapad att med jemnmod bära fattigdom och försakelser.
Jag har aldrig sett någonting så anspråkslöst och stilla.
Ända från sitt sjuttonde år hade hon kastats omkring i främmande familjer som guvernant.
Och så tänka sig henne med ens som egarinna af en stor förmögenhet!
Det föreföll mig som om hon icke sjelf vågade tro derpå eller som om det skrämde henne.
Vi voro alla nyfikna när hon skulle komma i huset.
Men hur undseende, hur tillbakadragen hon var!
Hur vänlig emot alla, – allramest emot tjenstfolket.
Det syntes alltid som menade hon sig ha något att aftjena eller försona.
Hon var öfverlupen af friare – naturligtvis.
Jag tror att hon gaf dem korgen med en botgörerskas ödmjukhet.
Hon var alldeles oåtkomlig för smicker; det plågade henne.
Hela hennes ungdom hade varit ett motgift deremot.
På mig, som var så till ytterlighet nervös och öfveransträngd, verkade hennes lugna, vänliga sätt obeskrifligt välgörande.
Det var något af sinnesro i sjelfva hennes närhet, och det uppstod ett slags vänskap emellan oss.
Snart märkte jag att jag blifvit oumbärlig för henne, och att jag endast behöfde sträcka ut min hand för att taga emot denna förmögenhet, hvars värde hon icke tycktes fatta.
Om ni visste hvilken feber det var! ...
Tänk er bara, – att endast behöfva räcka ut sin hand för att gripa allt det man eftertraktat.
Frihet! – frihet från dessa brödbekymmer, dessa ignobla brödbekymmer! – frihet att kasta sig in i lifvets alla härligheter, frihet att välja vägar, medel och mål!
Åh – fru Marianne, ni vet inte hvad jubel vill säga.
Ni har aldrig varit så törstande olycklig som jag.
Ni har heller icke druckit er otörstig som jag, – i djupa, läskande drag!»
Han hade talat med annan kraft än sin vanliga, hans ton blef fyllig, och gestalten rätades upp.
Så sjönk han tillbaka i stolen igen och sade med ett långt, slappande andetag:
»Jag har lefvat, fru Marianne, och jag ångrar det icke.»
Det var så andlöst tyst, att de kunde höra det sista rasslet af några falnande glöder, som föllo tillhopa i ugnen.
»Men min fäderneärfda kraft var ingen fond att draga vexlar på», tog han åter vid med sin nyktra, liknöjda ton, »och de forcerade studierna ...
Hja!
Ty öfveransträngning och studier, det var hela hans historia, och min är endast en fortsättning af den.
Ni undrar väl om jag icke skulle ha ärft något af min mor?
Hå, hennes sundhet hade väl icke näring nog i fädernets märglösa svaghet.
Nervlifvet var allt och den fysiska motståndskraften ingenting.
Nej; men ni kan se min mor fortlefva i min kärlek till – nej, min dyrkan af – allt som är härdigt och lefnadsfriskt.
Min tillgifvenhet för Börje, se det är min mor! ...
Och så skall ni också tänka på hvad det var som drog hennes kraftiga natur mot dess motsats: min far.
Hennes kärlek till förfining, naturligtvis, – till det som stod öfver henne, intellektuelt.
Vi menniskor äro mal endast; och kulturen är den låga som skall afsveda våra vingar.
Han försjönk i tystnad och det tycktes ha fallit honom ur minnet hvad han ville tala om.
»Men er hustru?» erinrade Marianne.
Efter hvad som blifvit sagdt var hon icke rädd längre.
Hon måtte icke ha varit så gammal och ful.
»Ja, det var sant!» sade han lifligt, »jag hade glömt det.
Jo, hon var tjugunio år, när vi blefvo bekanta.
Jag tror aldrig att hon sett bra ut, men hon var heller inte ful.
Hennes utseende var ett af dessa underliga mellanting, som hvarken äro gamla eller unga, hvarken blonda eller mörka.
För dem, som endast träffat henne flyktigt, måste det ha varit omöjligt att känna igen henne.
Det fans ingenting att minnas, ingenting att hålla fast längre än man såg henne.
Ingenting annat än ett par klara, barnafromma ögon.
Hon var kanske enfaldig, men det var denna hjertegoda enfald, som blir på en gång löjlig och rörande.
Skrattade man åt den, så kunde man nästan inte göra det utan tårar i ögonen, och hon blef aldrig ond.
Det var så litet hon fordrade, och för hvad man gaf hade hon en oändlig fond af tacksamhet.
Jag var allt, allt för henne.
Hon dyrkade mig.
Hvarför, det vet jag inte.
Men all den uppmagasinerade ömhet, all den skygga kärlek, som hon gått och gömt på under sin ungdom, den slösade hon på mig, aldrig enträget, aldrig besvärande, utan med en ängslig tillbakadragenhet, som fruktade hon ständigt att jag skulle råka i vrede – för det hon var så god.»
Ännu en gång återhöll han sitt leende; Marianne kunde höra det på rösten.
»Menniskor som sågo oss tillsamman togo henne alltid för min äldre syster, och hon var icke mån om att taga dem ur villfarelsen.
Hon led, men hon var beundransvärdt tålig och rädd att vålla mig obehag ...
Åh, fru Marianne, nu – efteråt – kommer det som en aggande förebråelse öfver mig, hur jag afskydde henne för denna godhet, denna tålighet.
Hur jag kände leda för den, hur jag skulle velat sparka henne som en hund, bara för att se henne ond, bara för att slippa denna eviga undergifvenhet.
Fru Marianne – jag hatade denna qvinna, som jag aldrig hatat någon menniska på jorden.
Jag kunde ha skakat henne i axlarne och ropat: res dig upp emot mig!
Men hon skulle icke ha gjort det ...
Och ändå kunde hon i vissa stunder få någonting tilldragande för mig.
Vi kulturmenniskor äro så underligt komplicerade.
Vi, som efter lärda regler lärt oss att tänka, vi blanda tillhopa det väsentliga och det utanför stående, vi drifvas af tusen motstridiga stämningar, och ju mer vi lära oss att förklara dem, dess mer beherska de oss.
Hon visste det – Mathilda – hon visste hur fullständigt jag är slaf under ögonblicket.
Det fins inte qvinna så dum, att inte kärleken gör henne slug, slugare än tio män, sen hon en gång fått nyckeln till vår karaktärs inkonseqvens.
Mathilda visste att jag hatade henne, hon måste ha märkt det på hundrade ting.
Hon visste att jag med vanvettig svartsjuka dolde för henne alla mina tankar och böjelser, mina planer och förhoppningar.
Men hon var som en orm: hon utspionerade mina åsigter, läste mina böcker, vann mina vänner och stal mitt åskådningssätt.
Och ju mer jag märkte att hon ville smyga sig in i mitt hjerta, dess mer hatade jag henne.
Under våra vänliga ord, vårt mjuka sätt, var det en oaflåtlig kamp.
Men hon fann min sårbara punkt: den omättliga hungern efter skönhet, icke naturens, utan förfiningens.
I sig sjelf hade hon ingen böjelse för lyx, men hon hade en konstnärs ögon.
Jag har aldrig sett en menniska med sådant sinne för färger som hon.
Hon visste att hopa dem omkring sig med ett barns naivetet, men utan ett felgrepp.
Och det var inte endast det.
Det var som hade det i hennes tunna, genomskinliga händer funnits en öfvermensklig känslighet.
Ur allt hvad hon rörde vid förstod hon att leta ut just det, som kunde betaga mig.
Hon hade ett sätt att ordna blommor!
... att kasta möblerna omkring i ett rum ... att drapera dem i sammet och schalar, att ödsla ut kuddar och mattor med en vårdslöshet ... åh, hon kunde besticka min blick, muta mina sinnen, hon lefde endast af att plåga mig med allt som jag dyrkade och som hon låtsade sig älska!
– Om hon kunnat besegra sin ödmjukhet, skulle jag ha tillbedt henne som en dåre, så långt hade hon drifvit det!
Och hon var så svag, hon var så svag att lifvet var blott en flämtande låga, men hon släppte icke sitt tag.
Hon tänkte icke på döden, icke på plågorna, – på ingenting utan på mig.
Och hon visste hon skulle dö; tror ni det gjorde henne något?
Hon skulle hålla tag i mig ändå.
Åh, hvad jag mins det som i går, den dag hon sade mig farväl.
Hon hade lidit de gräsligaste smärtor under natten, men om morgonen låg hon åter på sin soffa.
Jag hade med ett sällskap turister aftalat om en färd utåt bergen på en åtta, tio dagar, och hon hade ifrigt tillstyrkt det.
Det var i Montreux.
Jag skall alltid minnas den morgonen.
Jag kom in från balkongen, som vette utåt dalen; dörrarne stodo öppna, man kände sig kringsmekt af sol och sommarvind, – åh, fru Marianne, det var vår, allting var i blå förtoning, nyutsprucket, doftande, det var som hade man sofvit hela sitt lif igenom och nu först slagit ögonen upp.
Jag stod med ryggen mot dörren, just inom portièrerna.
Solljuset strömmade in, det var som ett sken öfver det bleka ansigtet med sina sjunkna, genomträngande ögon, det var en klarhet i denna blick, men också denna andliga skärpa, som lidandet ger.
Den tunna gestalten var nedsjunken i denna yppiga rikedom af starka färger, eller snarare: den låg kastad deröfver som ett klädesplagg, tomt, maktlöst, – och ur allt detta lyste det kloka, uppmärksamma ansigtet.
Det slog mig hur förändradt det var.
Det var så lugnt.
Det var som om alla menskliga passioner luttrat enfalden bort derur och så vikit undan.
Hade jag någonsin känt denna qvinna?
Jag vet inte hvad jag ville; stämningen grep mig.
Då lyfte hon sin smala, dödsdömda hand, jag ryser ännu när jag tänker på denna stilla afmätta rörelse.
Hon visste att hon skulle dö! ’Inte närmare’, sade hon, och hon log emot mig så, som jag aldrig sett någon menniska le.
Hon låg stilla och såg på mig, långsamt, som om hon andats in mina drag genom sina ögon, – för alltid slutit dem in i dessa djupa, stora pupiller.
Bändande tårar stego mig i strupen, – åh, fru Marianne, jag ville kastat mig på knä vid denna bädd och ropat vanvettiga ord!
Men då log hon blott med detta stilla öfverseende, som om jag varit ett dåraktigt barn.
’Nej, Pål, sällskapet väntar, jag och doktorn behöfva dig inte’.
Och jag vacklade ut, jag visste inte hvad jag gjorde.
Och – kan ni tro det? – en timme derefter hade jag glömt det alltihop och trodde att jag skulle finna henne så, när jag kom igen.
Det var bara ett af hennes vanliga knep, tänkte jag.
När jag kom igen var det förbi.
Man hade stält om kista och allting, hon hade bedt doktorn om det.
Hon hade dött dagen efter.
’Se mig inte, kom inte när mig’, hade hon skrifvit på en lapp.
Det var alltihop.