Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N: o 141 af A.
B. upptog ytterligare ett anfall mot jurymännen, ett utpekande, att någonting förväntades vid hr Nermans hus samma afton, och dessutom diverse » ragoutanta och insti-gerande » bitar ur Crusenstolpes sista försvarsskrift.
Det är obestridligt att allt detta skedde för att » lugna sinnena »!
Uppträdena i Ålandsgränd (utanför justitiekansleren Nermans hus) inträffade samma afton, som man läste ofvan upptagna » stillande artiklar », samt huru » allmänna opinionen stod i begrepp att taga ett steg » för att uttrycka sin makt.
Det var eget hur A.
B. kunde på förhand veta, hurusom » opinionen stod i begrepp att taga det der steget ».
Nu var emellertid rabulismen lössläpt Den 21 juni talade A.
* om ett uppträde föregående afton i Ålandsgränden, der hr Nermans fönster blifvit inslagna, med tillägg, att » den bullrande folksamlingen till en stor del bestått af bättre klädda personer ».
Något ogillande förefans icke; tvärtom syntes A.
B. vilja gifva vigt åt den pöbelaktiga » opinionsyttringen », genom omnämnandet att » personerna voro bättre klädda ».
Följande dagen lästes i samma tidning, » att det icke var det ’ illasinnade ’, utan det välsinnade tänkesättet eller känslan för rättvisans helgd och folkets dyrbaraste rättighet, som gifvit sig tillkänna ... med fönsterrutornas inslående i hr Nermans ’ logis ’ ... i förening med den föregående opinionsyttringen i Hofrätten * ... » Att sättet för denna opinionsyttring öfverskridit gränserna för det anständiga och skickliga i vanliga fall, och att till och med genom det förra uppträdet ett våld — ett våld å fönsterrutor, som utgöra andras egendom, blifvit begånget, är
* N: o 142, sid. 3, 1.något, som icke kan nekas » *; men detta var blott en sak om 20 Rdr banko » * *.
Härvid förteg publicisten d. v. s. statsrätts-läraren, att en medborgares första och heligaste rättighet, hemfriden, var störd; man fördolde med afsigt, eller låtsade icke bemärka den ytterlighet, hvartill de » bättre klädda personerna » möjligen kunnat gå i sin tygellösa råhet, for att ratt kraftigt uttrycka » det välsinnade tänkesättet », i fall man anträffat den eller dem, emot hvilka de vilda ropen voro riktade.
Tror man — då, att det hade stannat vid glasbitar?
Uti början af Juli månad började den bekanta rabulist-literaturen sin verksamhet, både på vers och prosa.
Dess foster mottogos med öppna armar af A.
De berömdes oförstäldt, och bitar, dem man ansåg mest retande, blifvo nitiskt aftryckta och rekommenderade, såsom: » Sång i Ålandsgränd », » Marsch till Stadshuset », » Upprorslagen » o. s. v. En af dessa pamfletter, » Tryckfrihetsharpan » innehåller följande » lugnande » sång att sjungas vid fönsterinslagning:
» Det är ett roligt ting Att sia in fönster, ping.
Nu kastom sten i ring!
Blef kanske bra allting. »
Då A.
B. i N: o 167 omtalade oväsendet vid stadshuset, skedde det med mycken undfallenhet och med en lätt faderlig hand mot pöbeln.
Uppträdet begynte endast i följd deraf, att » på eftermiddagen ett par matroser, som varit orediga eller deltagit i hurrandet, blifvit arresterade, då andra sjömän sannolikt önskade att återfå sina kamrater ».
Deremot låg felet hos militär-befalhafvaren, som icke hellre lät stena sig och truppen, än han begagnade sina vapen mot » fredliga medborgare ».
I N: o 196 recenserar A.
B. en rabulistskrift, som ansågs härleda sig från en af dess egna medarbetare.
Sedan broschyren blifvit vederbörligen rosad för sin » lätta och skalkaktiga stil », anföras de så kallade notema, med följande naivt oskyldiga öfverskrifter: » allmän revolution, hvarje minut fardig » etc.; » försäkra sig om förråden å Marieberg » etc.; » att skicka några kartesch-skott » etc. — Huruvida fräckheten eller enfalden här var större, lemna vi derhän; om artikeln i sin » helhet var af lugnande » egenskap, under bullersamma uppträden, derom kunde hvaije läsare lätt öfvertyga sig.
* N: o 143, sid. 2, sp. 2.
* * dito dito sp. 4.
44Den andra akten af rabulistfarsen föranleddes af ett nytt jude-reglemente.
Rabulismen på gatorna, en gång lössläppt, be-fans vid första tillfälle villig att förnya de uppträden, af hvilka den sjelf förut haft så mycken förlustelse, hvartill den icke saknat en viss uppmuntran, och för hvilka den stundom åtnjutit ett slags salvelse af en s. k.
» fri press ».
— Yi hänvisa till det hittills anförda.
Oppositionsbladen, som allt tydligare började förmärka, att den sansade allmänheten ogillade deras handlingssätt under de föregående oordningame, hastade nu fram och sökte rentvå sig för dessa senare upptåg.
I Aftonbladet * lästes, att » denna gången åtminstone icke den ringaste förevändning finnes att påstå, det ’ tidningame ’ föranledt folksamlingen eller sökt reta sinnena ».
— Aftonbladets egna ord: » denna gången åtminstone », utgöra ett indirekt medgifvande, att det ej vill fullkomligen frikalla pressen — och sålunda icke ens sig sjelf — från all skuld vid de förra orolighetema.
Detta var redan mycket af sagde blad!
Men det är klart, att höstoroligheterna voro en fortsättning af de föregående; ty utan sådana efterdömen hade de senare ute-blifvit, emedan retelsen till upptåg var här vida mindre.
De, som åstadkommo de förra, föranledde således medelbart åfven de efterföljande.
• Den 11 September lästes i A B. nedanstående vinkar, med anledning af förnyade fönsterinslagningar.
» Man kunde snarare i alltsammans tro sig upptäcka spåren af någon infernalisk machiavellism, att dels genom en diversion afleda uppmärksamheten ifrån de föregående händelserna, och dels under den stegrade allmänna indignationen öfver dessa brutala anfall just emot sådana personers boningar, som endast lefva i privatlifvet såsom stilla och fredliga samfundsmedlemmar, finna lättare inträde för den insinuation, hvilken fienderna till den politiska friheten äro så angelägne att göra sannolik för den mera lattskrämda delen af medelklassen, nemligen att det är eganderätten i samhället som äfventyras, så snart man tillåter massan af folket att resonera om de offentliga angelägenheterna ...
Planen är då icke illa beräknad, från hvem den än må utgå » ... * *
— Yar ej en sådan insinuation ädel och oskyldigt » lugnande », så veta vi sannerligen icke, huru den annars bör benämnas.
* N: o 202, sid. 2, sp. 3.
* * N: o 212, sid. 2, sp. 3.Det anförda torde vara tillräckligt att visa, hvilken ton och hvilka tendenser denna tid — Aftonbladets mest glänsande pe- f riod — voro herskande i tidningen.
Men vi hafva endast talat om A.
B. i politiskt afseende.
Villigt erkännes, att bladets literära afdelning var bättre tillgodosedd, öfversättningarna utgöra otvifvelaktigt det bästa i tidningen, hvad innehållet beträffar; men formen var, åtminstone ofta nog, temligen klen, vare sig af okunnighet eller slarf hos öfversättame.
Så läste man t ex. i en skildring från Schweiz, hurusom på nästan hvaije alptopp satt en » Storhertig ».
I öfversättarens lexikon fans troligen ingen annan betydelse på orcjet Qrarul-Duc.
Hade han haft tillgång till en bättre ordbok, skulle han funnit att Grand-Duc äfven betyder en stor uf (Bubo).
Han borde likväl hafva besinnat svårigheten för » Storhertigame » att komma upp på alptopparna.
Detta lilla Öfversättningsfel förskaffade emellertid, som bekant, hr Hierta namn af » Storhertigen », en titel, som han länge måste bära.
Om vi icke allt för mycket missminna oss, var det äfven i A.
B. som les courtisanes de Palais Royal tolkades med: hofdamerna i kungliga palatset; äfven tro vi att samma tidning berättade, hur » drottningen i Portugal firade sin mans dödsdag, som vanligt instängd med en ung general » (jeûne general).
Det vitnar icke om något historiskt sinne hos den, som tror sig kunna upplifva Aftonbladets gamla traditioner.
En ny tid har brutit in, ett nytt slägte har uppstått.
Situationen är alls icke den samma.
Det gamla Aftonbladet i våra dagars politiska fejd skulle taga sig ut som ett segelfartyg af trä mot en nutidens torpedobåt.
Sjelfva uttryckssättet har blifvit ett helt annat.
Crusenstolpe och äfven Hierta voro söner af en tid, hos hvilken ännu tonen från Vancien rcgime lefde qvar, en tid, då ännu ett mindre upptaget slägte än vårt hade ledighet för utgrundandet af antydningar, anspelningar och insinuationer.
Numera gäller det att tala rent ut.
Tror någon sig kunna tala i det gamla Aftonbladets stil, så skall han snart finna sig vara utan åhörare.
Beträffande både innehåll och form är ett återupplifvadt Aftonblad en anakronism, en omöjlighet.Eftersom jag kommit i farten med kritiken, ber jag emellertid nu, hr redaktör, att ni må tillåta mig äfvenledes framlägga min uppfattning af den nu varande tc&amp;e-ansvarige utgifvarens sätt att sköta sitt blad.
Som vetenskapsman har professor Retzius ju till obestridlig heder både för honom sjelf och den svenska vetenskapen intagit sin plats bland den nya skolans förkämpar.
I följd deraf hade man väl kunnat vänta, att han äfven, der det gälde hans egen person, skulle erkänt giltigheten af de modema evolutionsteorierna.
Enligt dessa är ju all organisk och icke minst all mensklig.
lifsverksamhet underkastad en efter hand försiggående utveckling.
" Ingen uppträder fullkomlig från första början.
Lärans egna förkunnare hade hittills icke gjort undantag ens för en medicine professor, som faller på det orådet att försöka blifva tidningsskrifvare.
Men detta glömde professor Retzius alldeles, och redan deraf finner man ju huru lätt vetenskapen har att ’ komma till korta, när dess idkare få hufvudet fyldt af andra och främmande saker.
Den nya Aftonblads-regimen sprang fullgången ur den ännu icke fardigbygda histologiska institutionens sköte.
Den skulle i en bättre anda reformera både samhället och tidningspressen.
Den visste, att den tog sig en svår uppgift före, som ingen förut hade vågat sig på, men vederbörande kände också sin egen öfverlägsenhet framför alla både hädangångne och nu lef-vande andens stridsmän, en af de förra naturligtvis alltid undantagen, och så raskt framåt i skyddet af det stora namnet och den glorvördiga skuggan från 1830-talet.
Men rättvisan fordrar likväl det erkännandet, att felet icke låg ensamt hos de nye korsriddame.
Innan professor Retzius ännu ens hade hunnit att efter föredömet af en sedermera politiskt mycket djupt komprometterad köpenhamns-professor antaga en » redaktions-direktörs » något obegripliga men ståtligt klingande namn, heder och värdighet såsom ett tecken för verlden, att han till den svenska pressens frälsning i nåder täckts ikU&amp;da sig en annan herres skepelse och varda något för mer än vanliga dödliga, hade underrättelsen derom redan gått som en sen-sationsnotis genom hela den till underkastelse bestämda svenska pressen.
» Nu har Aftonbladet kommit i rätta händer! » hette det på alla möjliga munarter och med skiftande tonvigt på alla sju orden.
Man trodde, att glädjelåten kom från någon, .som, i det fallet mera vetande än andra menniskor, hade reda på någradolda publicistiska anlag hos den blifvande » redaktionsdirektören ».
Sedermera har det emellertid visat sig, att bebådelsen var en på fri hand uppgjord profetia, bestämd att aldrig gå i uppfyllelse.
Man väntade dock en ganska rundlig tid på att se huru det skulle gå.
Till slut började sjelfva de närmaste vännerna att visa tecken till otålighet Ett stockholmsblad talade små-försmädligt om » salongsliberalism » och Göteborgs Handelstidning nämnde i hastigt förbigående och i en ton, så ogement välmenande, att den nästan fick en anstrykning af svartaste elakhet, något om att det kanske vore så godt att den stora uppenbarelsen ändtligen en gång visade sig.
Men uppenbarelsen visade sig icke.
Och anledningen der-till var, att der ingenting fans att uppenbara.
Ingenting annat än inbilskheten och skrytet, som man fått bevitna från första böijan, ehuru man varit nog vänlig att anse dessa både saker icke vara allt hvad den nya aeran i den hittills förmörkade pressens annaler skulle komma att bjuda på.
Så var det emellertid.
Utgången har visat, att den nye » redaktionsdirektören » ännu i dag är lika komplett okunnig om 1 alla de ämnen, som kunna och böra falla inom området för pressens diskussion, som det barn kan vara, hvilket föddes i den stund han beslöt att af egen fri tillskyndelse anlägga titeln af svenska pressens ende och följaktligen högste direktör.
Det är uttydt: ledare.
Och likväl har hr redaktionsdirektören från början alltid satt sig de allra högsta föredömen till efterrättelse.
Med en blygsam sjelfkännedom och insigt om sitt eget arbetes lägre värde, ett uppfattningssätt, som man kunnat önska någon längre varaktighet hos den ärade redaktionsdirektören, började han nemligen med att nedsätta sin tidnings pris till hälften af hvad det förut varit.
Det var också ett sätt att upptaga en ädel täflan med de mindre betydande kollegerna.
Men som detta kunnat få utseende af något annat än obestridlig öfver-lägsenhet, skyndade man sig att skjuta skulden på — » L ’ Indé-pendence Beige ».
» L ’ Indépendence Beige » hade någon gång nedsatt sitt pris, och derför tyckte den nye redaktionsdirektören sig böra göra sammaledes.
Sedan kom turen till » Times ».
Man, tillkännagaf, att » lika som Times och andra utlandets större tidningar hafva äfven vi för afsigt att hädanefter i våra spalter lemna plats för insahdauppsatser, äfven der dessa icke sammanfalla med våra egna åsigter ».
Det der lat ju synnerligen generöst, men hvar för man just sä blygsamt skulle sammanställa sig med verldsbladet par pré-férenee, är något svårt att förstå.
Alla svenska tidningar, till och med sådana som i sin ovärdighet aldrig ens vågat drömma om att fä en redaktionsdirektör, liafva nemligen i alla tider fullföljt detta bruk.
Tydligtvis går en insändare helst till den tidning, som förfäktar hans egna åsigter och talar till hans egna meningsvänner; men der någon insändare af en eller annan anledning velat vända sig till ett annorlunda qvalificeradt organ, ha pressens män i alla tider och icke minst i Sverige ansett det som ett af de oundgängligaste momenten i det fria meningsbytet, att en sådan insändares ord, förutsatt naturligtvis att de varit affattade i en anständig form, icke skulle undertryckas endast på grund af den i dem nedlagda åsigten, all den stund ju första * regeln i allt meningsbyte bjuder, att hvarje åsigt iär gälla för hvad den kan, intill dess den blifvit vederlagd med andrå och bättre åsigter.
Den, som i diskussionen, sarskildt den offentliga, handlar på annat sätt och helt enkelt undertrycker motsidans argument, anses deremot göra sig saker till väld, 1 hvilket, när han sjelf är målsman för motsidans argument, blir liktydigt med feghet.
Men att, om äfven i förtäckta ordalag, beskylla hela den Öfriga svenska pressen för ett sådant handlingssätt är helt enkelt oärlighet.
Våra svenska pressorgan hafva i alla tider vetat att som en regel vakta sig för detta intrång på den yttrandefrihet, de äro angelägna att kunna häfda som den dyrbaraste rättighet för sig sjelfva.
På det sättet handla de * också fortfarande, alla — utom Aftonbladet.
Eller hvarför har man gång efter annan fått i A.
B: s » breflåda » läsa uppmaningar till insändare att återhemta uppsatser, som desse förmodligen inlemnat i hopp om den der utlofvade efterföljelsen af det engelska verldsbladets mera fördomsfria traditioner?
Eller kan väl hr redaktionsdirektören ens lägga handen på hjertat och försäkra, att icke ännu många flera insända uppsatser helt enkelt slopats, utan att ens deras återställande satts i fråga, antagligen helt enkelt derför att man skämts för att i den der breflådan låta verlden se, huru föga man sjelf var benägen att lemna ordet fritt, när det icke var i alla afse-enden till behag för en sjelf eller alla de höga vederbörande i skilda makthafvande kretsar, till hvilkas lydiga eko man från början varit så angelägen att göra sig.Det skulle icke fallit oss in att tvista med den nya Af-tonblads-regimen om det sätt, hvarpå den anser sig böra fatta sin uppgift som ett » liberalt » pressorgan.
Under vanliga förhållanden är detta en sak, som hvarje tidning får göra upp med sig sjelf och * sin läskrets.
Men i all sin oförsynta in * bilskhet har hr redaktionsdirektören sjelf från första början visat sig så alldeles oförmögen att sentera den för allt anständigt meningsbyte gällande regeln att skilja mellan person och sak, att andra för en gångs skuld väl äfven må kunna anse sig berättigade att göra det samma med honom och hans tidning.
Ett utmärkande drag i det nya Aftonbladet har varit den ständiga benägenhetan att mästra och hacka på andra.
Professor Retzius var till och med vid ett tillfälle nog älskvärdt naiv, att han gaf sig sjelf intyget om att vara » en fruktad motståndare » för sådane bland den öfriga pressens män, hvilka han i sin oförsynthet varit den förste att utmana.
Hvarför de skulle frukta honom är emellertid svårt att säga, då han i det mot dem arrangerade käbblet aldrig kommer längre än till oqvädins-orden, hvilka som bekant aldrig varit liktydiga med argument och i regeln alltid återfalla på den, som är nog oförsigtig eller nog ohyfsad att begagna dem.
Svårt är också att förstå hvad som skulle kunna berättiga hr redaktionsdirektören Retzius att föreskrifva andra tidningar hvad de skola få tänka eller skrifva, all den stund han ännu icke tyckes ha kommit på det klara med hvad han sjelf skall tänka eller skrifva.
Tills vidare har han då valt den förståndiga utvägen att låta bli både det ena och det andra.
Ty hvad är det väl, när allt kommer omkring, för slags underverk » Aftonbladet » under professor Retzius ’ ledning uträttat?
Hvari har den från början så mycket utpuffade liberalismen egentligen visat sig?
Jo, deri att man vågat hålla med venstem i Norge, som nu är regeringsparti och har en excellens i spetsen för sig.
Men hvarmed har man väl visat sin liberalism i de inhemska frågorna?
Yäi dermed att man gjort sig till ett villigt bräkande återljud af den Themptanderska ministérens lika-godt-hvad-för-något-politik?
Svårt är att säga hur pass » liberalt » detta skall anses vara, men någon synnerlig sjelfständighet kan det åtminstone icke sägas bevisa.
Aftonbladets deltagande i det offentliga meningsbytet har under det snart gångna året under ny ledning med två undantag varit mindre än intet.
Tidningen började med några ganska nyttiga uppsatser i helso vårdsfrågor.
Sedan det kapitlet varuttömdt, fick man en medarbetare, som var väl bevandrad i hemmansegarepolitik.
Sä gjorde man en del artiklar i hem-mansegarepolitiken, excellensen Themptander och hans till-skyndare till stort behag.
Men var det liberalt, sä var det åtminstone en försigtigt vald liberali tet, som omöjligen kunde komma att kosta någonting.
1 stallet har man ju till belöning en och annan gång fätt meddela officiela notiser samma eftermiddag som sjelfva posttidningen.
Men det är då en förmån.
som den sjelfständiga pressen, af hvilken färg den för öfrigt må vara, aldrig skattat synnerligen högt, då dess mottagande alltid måste vara ett tecken af beroende.
Och har A.
B. under den nya ledningen icke varit beroende, sä har det i alla fall varit lika oskadligt, åtminstone för de maktegande, om än icke för det allmänna bästa.
Så långt vi kunna minnas tillbaka, har aldrig någon daglig tidning i Sverige, med undantag af Posttidningen, så obetingadt visat sig villig att tjena vederbörande först och främst genom sin tystnad och sedan genom att vid fall af behof låta officiela skribenter anonymt expektorera sig i dess spalter.
Tystnaden kan, förstås, hafva sin naturliga förklaringsgrund deri, att man saknat kännedom om de Umnen, som varit under diskussion, och på grund deraf icke vetat hvad man skolat säga.
Men då man på snart ett helt år icke vågat sig ut öfver helsovårdsfrågorna och hemmans-egarepolitiken, så skall man heller icke i polemiken taga sig min af att vara ledande.
Andra skulle helt säkert finna Aftonbladets fromma tystnad kom-promettant, men så förmodligen icke hr redaktionsdirektören sjelf.
När t. ex. hela den öfriga pressen såsom en man protesterade mot ett bebådadt återupplifvande af de föråldrade adels-värdighetema, hvad gjorde väl då hr redaktionsdirektören?
Jo, han grep sin stora sax och klipte en bit ur Stockholms Dagblad och en annan bit ur Göteborgs Handelstidning.
På det sättet fick han den gången ihop en » ledande » artikel.
Men när sedan den redan på blotta misstankar klandrade regeringsåtgärden verkligen egt rum, hvad då?
Jo, det konservativa Nya Dagligt Allehanda uttalade oförskräckt sin mening derom, men Aftonbladet, det liberala Aftonbladet, Lars Johan Hiertas Aftonblad — teg!
Ibland har tidningen imellertid kunnat gifva skäl för sin tystnad, högst egendomliga skäl likväl.
Några personer hade t. ex. slutit sig tillsammans i afsigt att verka något för religionsfriheten i vårt land.
Bland dem fans åtminstone en promoverad doktor och åtskilliga andra äldre och yngre akademisktbilcjade män, hos hvilka man väl kunnat förutsätta ett lika moget omdöme i hithörande ämnen som åtminstone hos hr professor Retzius.
Men nej, Aftonbladet under dess nye redaktions-direktör hade verkligen haft för afsigt att lösa denna betydelsefulla fråga, förmodligen med samma sakkunskap och oförskräckthet som samma publicistiske storman ådagalagt i lösningen af så många andra samhällsfrågor, men så högt ansåg sig hr Retzius stå upphöjd öfver de ofvan antydda personerna, att deras blotta uppträdande föranledde honom att uppskjuta sitt tilltänkta stordåd ett eller annat år, till dess de hunnit alldeles försvinna från skådeplatsen och han icke längre kunde löpa risken att blifva förblandad med dem.
Men professor Retzius ’ publicistiska verksamhet har dock icke varit utan alla frukter.
Han har skaffat oss skyddstull på psalm-bokspermar.
Det nya Aftonbladet, som skulle vara allting, börjande på fri-, skulle naturligtvis också vara frihandelsvänligt Och så är det ännu i denna stund, den nya tullsatsen på inbundna psalmböcker till trots.
Man får förlåta hr redaktions-direktören, att han kanske icke ens vet hvad en skyddstull ' egentligen är för något och således ännu mindre kan veta när hans frihandelsvänliga program för honom rakt i armarae på protektionismen.
Men det gör ingenting, sedan man väl i en framtid hunnit blifva fardig med religionsfrihets frågan, griper man sig förmodligen an med tull-lagstiftningen — och då!
Ja, då vet ingen, icke ens hr Retzius sjelf, hvad han kommer att göra.
Man har tydligen redan nu mycket svårt att veta hur man skall vända kappan.
Den ena dagen känner aldrig hvilka svängningar den andra skall komma att medföra.
Man började t. ex. såsom eii entusiastisk patron för den modernaste riktningen inom literaturen.
Georg Brändes skulle lemna kritiker och andra bidrag, hvilka man i barnslig högfärd rubricerade såsom » enskildt meddelade » till tidningen.
(Uttrycket är kännetecknande för den korrekta språkbehandling, som med den nye redaktionsdirektören böljade blifva en stående prydnad för A.
Någon annan skulle helt visst aldrig kunnat falla på den absurda idén att skrifva » enskildt meddelade » om uppsatser, bestämda för omedelbart offentliggörande i tryck.
) Men sedan dess har man lyckligtvis kommit på det klara med, huru nödvändigt det är, att den estetiska grådaskigheten går hand i hand med den politiska.
Nu talar man om » talang, mycket talang, mera talang », som de gamla vännerna naturligtvis icke längre ha, och så finner man sig så fasligt chockerad af att de,såsom t. ex. fm Edgren, på ett allt för närgånget sätt behandla den konventionela moralen, som, när allt kommer omkring, ändock är en förträfflig sak.
Svampen på!
Lika konseqvent liberal är man också när man värdigas taga om hand en sådan fråga som arbetarefrågan.
Det är nu visserligen något fatalt, att man äfven här skall röja sin oer-iarenhet, genom att i fet st i Isrubriker tala om en arbetsinställelse såsom en » lock-out » (farligt att använda besynnerliga, utländska ord, särskildt när man inte vet hvad de betyda!
) hvarefter ar-betsgifvärne sedan förmodligen fä göra » strike *.
Äfven här är man emellertid, efter vederbörligt liberalt koketterande med ar-betame, på det klara med att de maktegande ha rätt och oaktadt den löjliga okunnighet man på tidningens ena sida förråder till och med om namnet på en arbetsinställelse, finner man sig likväl oförhindrad att på en annan sida förnämt taga den officiösa * ledningen äfven i denna fråga.
Försöker någon annan att deltaga i diskussionen derom, talar man försmädligt och rysligt öfverlägset om » godtköpskorrespondenser » och mera sådant