Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I intet sådant hänseende äro statslån för ögonblicket nödvändiga: ty jag kan icke räkna till dylika utgifter, anslag för jernvägars anläggning, hvilka icke kunna bära sig.
De beräkningar, som, för den redan beslutade jernvägen, äro gjorda, visa att förhållandet måste blifva sådant.
Om händelsen är enahanda med den jernväg, som, efter all anledn., skulle blifva den mest befarne, så måste förhållandet varda ännu sämre med de öfriga.
Om den enskildes vinst på jernvägarne svarade mot kostnaderne för deras begagnande och underhåll, så skulle, utan tvifvel, enskildes kapital användas för sådant ändamål.
Slaten behöfde då icke befatta sig dermed.
Men just derföre, att dylika anläggningar icke bära sig, vänder man sig till R.
St., på det att de må tillskjuta bristen.
Hvem är det då, som får betala denna brist?
Jo, naturligtvis alla de medlemmar af samhället, sorn icke hafva så mycket gagn af jernvägarne, alt det motsvarar den skatt de, för desamma, måste erlägga.
Om man uptager statslån för uprälthållandet af rikets sjelfständighet under krig, så kan det icke undgås.
Men om man tillgriper en dylik utväg för förelag, som icke bära sig och som man blott gör af nyfikenhet för att se, huru de skola slå ut, då bölden nyfikne försökaren sjelf få betala kostnaden eller ock underlåta sina rön.
Den enskilde hushållaren, som-gör försök med de medel han har, må opåtaldt förfara sålunda.
Men den, som med lanta penningar gör dylika rön, sätter vanligen till sin förmögenhet, och man mäste beklaga hans kortsynthet eller hans lättsinne, alt på detta sätt förspilla sina efterkommandes tillgångar.
Vill man nu hafva jernvägar, och denna tanke är hos många så öfvervägande, att de icke kunna taga sitt förnuft lill fånga, så bör man åtminstone icke förspilla mera penningar, än man sjelf eger.
Man må undergräfva sig sjelf, roen åtminstone icke göra det med sina efterkommande.
Jag hemställer fördenskull till R. o. Ad., att vi för detta ändamål ej må bevilja uågot mera, ån de öfverskott, som intill nästa Riksdag kunna äga rum på bränvinsskatten och andra ulskylder, samt de besparingar, som dessförinnan kunna göras på redan beviljade anslag.
Till följe häraf afslyrker jag att gå så långt som Konungens Propos. föreslår, och ännu mera att antaga hvad som ytterligare åsyftas i Utsk:s förslag, enl. hvilket man skulle få låna utan gräns.
Den grundsats, Utsk. upställer i I:sta punkten af sitt Betänk., lyder sålunda: ”Genom uplåning för Statens räkning, enl. det här nedan angifna inhemska fondsystem, anskaffas de medel, som utöfver befintliga och disponibla tillgångar erfordras för bekostande eller understödjande af de jernvägsanläggniugar eller andra, rikets framtida gagn företrädesvis afseende, större företag, som af R.
St. blifvit eller blifva beslutade, äfvensom de medel, hvilka för inlösen af dylika anläggningar, om sådan pröfvas böra ske, äro erforderliga.”
Hvilka gagnelig.! företag kunna icke Ständerna med tiden besluta?
Uttrycket är så obegränsadt, att man icke vet hvar man kommer alt stadna.
Derföre böra dessa företag uteslutas, på det att man icke må gå längre, än lill anslag åt jernvägarne.
Men hvartill tjenar det att i detta Den 20 September f. m. 71 hänseende använda mera medel än man har, ulan uplåning?
Ty om man vill handla klokt, hvilket jag hoppas afsigleu är, så bör man göra på sätt Konungen föreslagit, nemi. först undersöka, hvar jcrnvägarne skola lämpligast anläggas.
Sådant har ännu icke skett, och dertill torde den tid, som förflyter intill nästa Riksdags början, väl behöfvas.
Dessutom lära väl de medel, som upkomma genom öfverskott på bränvinsskalten, icke kunna användas förr, än de blifva kända, och det blifva de ej förrän Riks-Hufvudhoken hunnit afslulas. 1854 års Riks-Hufvudbok blifver icke färdig förr, än på sommarn 1856, således några månader innan nästa Riksdag börjar.
Man kan fördenskuld icke anväuda andra medel, än dem, som då blifva tillgängliga, men alldeles icke medlen för 1855 eller 1856, emedan boksluten för dessa år blifva ännu sednare färdige.
Således är det för tidigt att vilja nu anslå dessa medel lill statslån.
Kan man emellertid icke afhålla sig från anslaget, så kan man åtminstone vänta dermed till 1856—1857 åreus^ Riksdag; då raan först har dessa påräknade penningar ali taga till.
Eljest är det blott ett fåfängt företag, som visar, alt man gör mera afseende på sina önskningar, än på sina tillgångar; ty man synes förnämligast vilja hafva grundsatsen att taga statslån införd.
Verkställigheten lernnar man derhän, antingen hon inträffar förr eller sednare.
Annu återstår en vigtig fråga: kunna R.
St., utan Konungens samtycke, för alltid skuldsätta Sveriges rike?
Denna fråga harStatsUlsk. försigtigtvis förbigått.
Vår Reg:sForm säger i 76:te§:n: ”Ulan R.
St:rs samtycke, kan Konungen icke lån in- eller utrikes göra, eller Riket med ny gäld belasta.”
Deraf följer icke att Ständerna kunna, utan Konungens medgifvande, belasta Riket med gäld.
Det står ingenstädes eller synes heller vara menadt att R.
St. kunna göra det för alltid, genom onpsägbara lån. 66:te §:n, som handlar om Riksg:s-kont., lyder så, som följer: ”Riksens St:rs Riksg:s-kont. förblifver, såsom hittills, under Riksens Stms styrelse, inseende och förvaltning; och då R.
St. åtagit sig ansvar för den Rikets gäld, Kont. ombesörjer, så komma Riksens Ständer, sedan StalsUlsk. öfver Kont:s tillstånd och behof sig utlåtit, att genom särskild bevilln. tillskjuta de medel, som för betalande af denna gäld, till ränta och kapital, oumbärliga finnas, så att Rikets kredit varder bibehållen och vårdad.”
Följaktligen talar Reg:sF:n här i afseende på Riksg:s-kont. endast om liqviderande af den gäld, som är gjord; men updrager icke åt Kont. att, utan Konungens samtycke, göra någon ny.
Denna fråga har redan en gång tillförene varit behandlad, och jag torde få i R. o. Ad:s minne återkalla hvad som då anfördes.
Man fick vid Riksdagen 1828—1830 en stor lust att skuldsätta
Riket och införa ett s. k. fondsystem.
För att då, lika som nu, göra förslaget begärligt, hittade man på alt Riksg:s-kont. skulle uplåna 2 millaR;dr specie, för att åter utlåna dem till fastighets-egare och sålunda sänka räntan.
Jag var den gången medlem af StalsUlsk. och motsatte mig detta förslag af alla krafter; men det hjelpte icke.
Det gick ganska riktigt igenom.
St. fattade ett sådant beslut, ansågo de likväl Konungens samtycke vara nödigt.
St:s underd. 72 Den 20 September f. m. skrifvelse M 448 af d. 13 Mars 1830 har bland annat följande innehåll: ”Jemte det It.
St. om E. K. M:s Nådiga sanclion å delta beslut i underd:hel anhålla, så alt, på förut öjligt sätt, E. K. M:s Nådiga Aulorisation må bl i f va Fullmägtige i Itiksg:s-koul. meddelad, till de åtgärder, som i afseende på lånets uptagande blifva af nöden, få II.
St. tillika till E. K. M:s Nådiga bepröfvande i underdthet öfverlemna, när början med låuets uptagande må göras.”
Men det gick med detta såsom med andra förhastade förslag, det gick aldrig i fullbordan; och detta är min tröst äfven i afseende på närvande förslag, ifall det skulle bifallas.
St. förklarade nemi. vid näst följande Riksdag, all hela förslaget icke allenast var olämpligt, utan äfven skadligt.
Jag torde för R. o. Ad. få upläsa de få ord, som röra denna fråga, och hvilka förekomma i R.
St:s d. 18 Aug. 1834 till Konungen afgifva underd. skrifvelse M 97.
De lyda sålunda: ”1 anleda, af E. K.
M:s derom gjorda Nåd. framställning, beslöto It.
St. vid sista Riksdag, att för Statens räkning ett lån af högst 2 milhr i Svenskt specie efter gamla myntfoten skulle af Riks g:s-kont. uptagas, för alt, emot inteckning i jordegendom å landet och i städerne, åter utlånas.
Men som della beslut sedermera icke kommit lill verkställighet och med säkerhet kan antagas, att ett utländskt lån blefve så kostsamt, att de, till hvilkas förmån uplåningen skedde, svårligen skulle tinna deras räkning vid att anlita de härigenom beredda tillgångar, derest Riksg:s-kont. skulle hållas skadeslöst för förlust på läne-operationen, samt Statens skuldsättning utrikes, till förmån för enskilde, i allmänhet icke synes vara nyttig utan skadlig, och endast böra ifrågakomma, då ett större ondt derigenom kan undvikas, hafva R.
St., då Rikets allmänna förhållanden linder närvande tidpunkt dessutom icke påkalla någon dylik åtgärd, funnit, alt det vid sista Riksdag fattade beslut om ifrågavar:de
Iåns uptagande bör lill all kraft och verkan uphöra.” Men Konungen fann å sin sida, att när han godkänt R.
St:s beslut, på deras anhållan om hans samtycke, så var det icke lämpligt, att de på egen hand tillintetgjoro det, hvarföre han i en den 4 Okt. 1834 aflålen Nåd.
Skrifvelse ytlr, le, det han ville vidblifva del förra beslutet, ehuru pä annat sätt jemn! dt, samt säger bland annat:
Sig ”anse jordägarne hafva grundad anledi, att förvänta verkställighet å ett af R.
St. fattad! och af K.
M. gil,-dt beslut.” Häraf togo sig Ständerna nära och man anklagade Koni. 'gens Rådgifvare inför Riksrätt, för det de dristat se saken ur såda, synpunkt.
Inför Riksrätten försvarade Rådgifvarne dock sin åtgärd.
Jag har icke Riksrättens prot. till hands; men jag torde få det längre fram på f. m.
Jag vill då upvisa det för dem, som deraf önska taga kännedom.
Men jag ber att fä upläsa vissa yttranden i Just.-Ombudsmms embetsberättelse för år 1834.
Ilan säger bland annat: ”Till bemötande af delta slutpåstående, som svaranderne delgafs, åberopades hufvudsakligen hvad i deras förra skrift var anfördt, för alt ådagalägga, att del klander emot deras rådgifvande åtgärd, sora först Consl.Utsk:s pluralitet och sedan jag velat grunda pä 75:te §:u Riksd.Ordnm, icke kunde vara lämpligt på Konungens rätt alt under Riksdagens lopp lill R.
D e n 20 September f. m. 73 St. aflåta Proposa- i hvad ämne som helst; hvarförutan svaranderne anförde och sökte visa, dels att, enl. 66:te :n Reg:sF:n, som förmår, att Rikets kredit skall vårdas och bibehållas, icke R.
St. allena ägde beslutande rätt i fråga om låns uptagande, utan att bägge statsmagternas samverkan vore af nöden, och att då, såsom i förevande fall skett, öfvertygelsen om lånets behöflighet vid ett sednare Riksmöte förändrats, den nplläfvande åtgärden måste grundas på samma enstämmighet, som den beslutande.” Riksrätten frikände emellertid Konungens Rådgifvare.
Ståndet lärer således finna, att denna fråga icke är likgiltig; ty hvart skulle det laga vägen, om Ständerna kunde, under inflytande af allehanda hugskott, skuldsätta Sveriges
Rike för alltid genom oupsägbara lån till obegränsadt belopp.
Om samverkan mellan Konungen och R.
St. i allmänhet behöfves för att skydda den enskilde, så behöfves hon jemväl för att skydda det allmänna.
Denna tanke hyste Carl XIV, såsom det synes af hans nyss åberopade skrifvelse.
Han hyste den äfven i andra fall, såsom t. ex. då fråga var att Banken skulle i sin förlägenhet, under åren 1843—44, söka utländska lån.
Man försökte då alt erhålla dem, men förgäfves, emedan utländska bankirer voro af samma tanka och öfverallt svarade: ”Utan Konungens garanti lemnäs inga penningar. ”' Om vi nu hade den dristigheten alt vilja olagligen, utan Konungens samtycke, uptaga lån, skulle del dock ej heller lyckas, emedan ingen långifvare skulle våga förtro sig till Ständerna allena, dem ingen kan åtkomma, ulan till en Konungamakt, som är ansvarig för sina handlingar.
Jag vill lill delta lägga ännu en uplysning, som af vårt sändebud i Paris kan vitsordas.
Då jag, i hans sällskap, år 1842 besökte den bekante Ministern Guizot och, på dennes förfrågningar om åtskillige Svenska förhållanden, bland annat omnämnde Riksg:s-kont., yttrade Ministern, att han svårligen kunnat föreställa sig en vådligare samhälls-inrätlning än den, som ägde, Konungen oåtspord, förvalta slats-skuldeu och derigenom möjligen kunde skuldsätta Riket.
På grund af alla dessa förenade skäl, anhåller jag, att R. o. Ad. måtte till Utsk. återförvisa denna första punkt.
Detta anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr StatsRådet ra. m.
Frih. Carl Otto Palmstjerna, som å K.
M:s höga vägnar allemnade 3 Dess Nåd. Propos:r till R.
Det har för närvarande blifvit en vana på delta rum, att de vigtiga, i synnerhet financiella, frågor, som här förekomma, diskuteras så vidlyftigt i alla dess detaljer, att åhöraren har svårt att samla sina tankar så mycket, att icke omdömet förvillas.
Då en sådan fråga här förekommer, anser man sig nemi. böra uprepa allt hvad som förut vid föregå:de riksdagar deröfver blifvit yttradt, och dessutom allt livad man under tiden i ämnet fått veta, dels genom andras tal och dels genom böcker.
Jag tror fördenskull, alt det är en högst vigtig omständighet, hvilken man icke bör förbise, att nemi. söka så mycket som möjligt förenkla öfverläggningarne öfver dylika frågor.
Dén siste värde talaren har begagnat detta vidlyftiga argumentationssätt, och ehuru jag icke 74 Den 20 September f. m. vill påslå alt det varit hans afsigt, ber jag blott att få nämna, att det har den olägenhet med sig, att åhörarens omdöfne förvillas, ju flere ämnen man inblandar i sitt anförande.
Jag, som i hufvudsaken är af motsatt åsigt med Hr von Hartmansdorff, vill söka att icke göra mig skyldig till en sådan vidlyftighet, utan vill deremot se frågan ur dess enkla synpunkt, hvartill Ulskts Betänk, äfven gifvetanledning.
Till en början bör jag då nämna, i anledning af Hr von Hartmansdorffs anförande, att han hufvudsakligen fästat sig vid frågan om att göra statslån.
Det är alt anticipera på kommande öfverläggning; ty SlatsUtsk:s nu föredragna Betänk, vidrör icke denna fråga.
Ilär är blott fråga om huruvida, i den händelse medel skulle för statsverkets behof erfordras, man då bör tillgripa slatslåneutvägen, och huru i sådant fall dessa statslån böra ordnas.
Delta är nu ämne för öfverläggningen och ingalunda frågan om att upptaga statslån.
Anledningen lill väckandet af denna fråga har egentligen upkommit genom frågan om jernvägars anläggning.
K. M:s Propos. ang:de jernvägarne är, tror jag, hufvudsakligen det, som föranledt StalsUtsk. att framkomma med detta Betänk.
Det är visserligen sannt, alt enskilde motioner från ett annat
Stånd hafva så väl vid denna riksdag som flera föregå:de blifvit väckte derom, att inleda Sverige i ett fondsystem, i och för detta systems egen skuld; men jag tror, att, om icke några anledningar nu förefunnits, hade StatsUtsk. vid delta tillfälle, så väl sora vid flera andra, afstyrkt dessa förslag; ty frågan, om det är nyttigt för ett land att hafva statsskuld för dess egen skuld, lärer väl i allmänna opinionen vara temligen afgjord.
Så har nemi. jag upfatlat saken, emedan det väl aldrig i något afseende kan blifva fördelaktigt att låna, endast för att lära sig sköta lån.
Men här har K.
M. föreslagit alt, för alt kunna i större skala fortsätta jernvägarne i landet, samt enär Staten icke dertill eger disposibla tillgångar och det för öfrigt skulle vara alltför betungande för den närvartde generationen att tillsläppa så stora skattebidrag, som dertill skulle erfordras, lån borde i statens namn uptagas, till hvilkas amorterande R.
St. skulle anslå en nödig fond.
Jag gillar denna åsigt och jag tror, alt, när det är fråga om sådane industriella och produktiva företag, som de ifrågavar:de, hvilka man icke kan vänta skola anläggas af enskilde bolag eller till hvilkas genomförande fordras större bidrag af staten, än tillgångarne för ögonblicket medgifva, då är det billigt och rätt att uptaga s. k. statslån, på det att den kommande generationen, som otvifvelaktigt skall draga den största fördelen af dessa företag, jemväl må till någon del bekosta desamma..
Jernvägarne hafva, såsom jag nyss yttrade, varit första upslaget till frågan om fondsystemets införande i Sverige; men jag ser alt StatsUtsk. i detta afseende gjort en utsträckning.
Utsk. har nemi. i l:a punkten af sitt förslag upslällt frågan så, att statslån skulle få uptagas äfven för alla andra större företag, som af R.
St. blifvit eller blifva beslutade.
Jag tror emellertid, alt dessa frågor böra öfverlemnas åt kommande Ständer; ty här år för närvartde icke fråga om att up - Den 20 September f. m. 75 låna medel för andra företag, än blott och bart jernvägarne, och man bör således, efter mitt förmenande, upsfcjula frågan om alla andra större företag och sältet för anskaffande af medel dertill, intill dess någon K.
Propos. derom framdeles föreläggas R.
St., samt nu endast hålla sig till frågan om jernvägarne, emedan dessa' varit den egentliga och första anledningen till Utskis förevar:de Betänk.
Jag instämmer fördenskull i denna del med Hr von Hartmansdorff, och då jag, beträffande frågan, huruvida man nu endast bör hålla sig till kostnaderne för jernvägarne eller äfven utsträcka fondsystemet för framtiden till andra större företag, tror, att man bör inskränka sig till hvad jag förut baft äran yttra, anhåller jag hos Hr Gr. o. Landtm, samt det Höglofl.
Ståndet, att ur l:sta punkten i förevaride Betänk, måtte uteslutas orden : ”eller andra, rikets framtida gagn företrädesvis afseende större företag,” äfvensom att ur ingressen orden: ”jemte andra större, allmänt gagnande företag” måtte utgå.
I allt öfrigt tillstyrker jag deremot-bifall till hvad Ulsk. i denna punkt föreslagit.
Alt Hr von Hartmansdorff, med sin kända ovilja mot jernvägar och ett förbättradt kommunikationssystem inom vårt land, skulle äfven nu upträda mot sjelfva vilkoret för sådana jernvägars införande eller mot fondsystemet, var säkerligen icke för någon inom detta Sänd oväntadt.
Men då han til lika i sitt anförande sökt med sin vanliga talang nedsabla StatsUtskis förslag med skäl, som dels tillhöra, dels icke tillhöra, frågan, anser jag mig böra yttra några ord till försvar för Ulskis förslag, heldst som jag sjelf deltagit i beslutet deröfver.
Hr von Hartmansdorff framställde först den frågan, hvad meningen vore med den lista punkten i Utskis Betänk.
Han ansåg den egentligen vara en lockbeta, hvarigenom man ville locka dels jernvägsanhängarne alt antaga fondsystemet, emedan man förespegla! dem, att man på detta sätt skulle erhålla medel för dessa jernvägars anläggning, dels dem, som vilja erhålla medel till utförande af andra för landet gagneliga företag, och slutligen äfven dem, som vilja hafva fondsystemet för dess egen skuld.
För den, som genomläser punkten i sin helhet, torde dock icke någon sådan tvetydighet, som Hr von Hartmansdorff trott sig upläcka i ordalagen, ^ förefinnas; och aldraminst torde den förefinnas, om man läser Utskis yttrande på llite sidan.
Ulsk. har nemi. der uttalat den åsigten, att, då del för Staten finnes tvenne slags utgifter, de, som angå det närvaride ögonblickets behof, och de, som afse den kommande tiden, eller sådana, som användas lill arbeten, hvilka icke kunna fullbordas intill nästa statsreglerings period, så är det klart, att Staten, för alt klokt använda sina financiella resurser, bör först använda sina inkomster till betäckande af de löpande och oundvikliga utgifterna, och sedan använda den återstående behållningen till allmänt nyttiga, men ej oundgängligen nödvändiga företag, samt så andordna dessa, att största nytta åsladkommes med minsta lunga.
StatsUtsk. säger också, att Utsk. anser sig böra uttryckligen förklara, att Utsk. till - Den 20 September f. m. styrker slatslånesystemets införande endast ”under förutsättning, att de medel, som genom skuldsättningen erhållas, icke varda använda till de egentliga statsutgifterna eller lill minskning af de statsbidrag, som för de årliga stalsbehofvens fyllande erfordras, utan komma att. uteslutande begagnas till sådana föremål, som tillskynda fördelar för kommande tider samt befrämja rikets eller vissa landsorters framlida välstånd och sålunda bereda tillgångar till betäckandet af den' för skuldens afbördande möjligen erforderliga skatleförökning.”
Frågan blir således belt enkelt den : hvilket år det för staten förmånligaste sättet att använda öfverskotten pä sina inkomster, för att dermed åstadkomma för samhället allmänt nyttiga företag, antingen att, om det t. ex. finnes en million till öfverlopps, anslå denna million till användande under den blifvande statsregleringsperiodeu, eller begagna den såsom ränta på ett stort kapital, för hvilket ett företag både hastigare och i större skala kan till vägabringas ?
Staten befinner sig i.detta fall i samma ställning, sorn den enskilde.
Om denne t. ex. har en egendom, på hvilken de löpande utgifterna upgå till 2000 R:dr., enen inkomsterna till 3000, så alt lian har 1000 R :dr i behåll, hvilket är dä fördelaktigast för honom, antingen att uptaga ett lån, hvarigenom han kan upodla stora sträckor på sin egendom, hvilka förut icke lemna! honom någon afkastning, men som sedermera, måhända inom en kort tid, kunna gifva honom betydlig vinst, eller att använda dessa 1000 R:dr lill att årligen odla en lapp då, och en annan då?
Alla, som befinna sig i denna ställning, skola utan tvifvel säga, att det är vida fördelaktigare att på en gång verkställa alla dessa odlingar, emedan de derigenom icke allenast kunna påräkna en större framtida vinst, utan äfven undvika en mängd s. k. faux frais, hvilket icke skulle vara händelsen, om de plockvis använde dessa 100R R:dr.
På samma sätt med Staten; och Utsk. har derföre yttrat, alt lån i och för sig sjelfva icke äro någon fördel, utan en statsskuld medför endast nylla genom det sätt, på hvilket den användes.
Om nu den enskilde mannen sätter sig i skuld, för att derigenom på ett planmässigt sätt förbättra sin egendom och få större afkastning deraf, samt såmedelst, på grund af säkra beräkningar, öka sin förmögenhet, så har han gjort en förnuftig skuldsättning; har han deremot skuldsatt sig för att lefva öfverflödigt och med större lyx, så har han gjort en oförnuftig skuldsättning.
Så ock Staten; och då R.
S|. äga veto i denna fråga och kunna bestämma, hvilka utgifter, som skola bekostas, äfvensom sättet, för deras användande, så kunna de ju äfven bestämma om penningarne blifva väl eller illa använda.
Men innan man anvisar öfverskotten till begagnande i och för allmänt gagneliga arbeten, bör man väl bestämmä lämpligaste sättet för dessa penningars användande, ty först då blir man i stånd ali pröfva statens förmåga att åtaga sig de föreslagna arbetena; också är här icke fråga om en bestämd summa för ett visst ändamål, utan frågan är, om det förnuftigaste och ändamålsenligaste sättet att begagna statsmedlen.
Jag hemställer, huruvida det icke t. ex. hade varit ett gagnlöst arbete, om StatsUtsk., utan att upgöra grunderne för ett fondsystem, endast hade föreslagit, att R.
St., i och för Den 20 September f m. 77 jernvägarne, måtte vid denna riksdag anvisa en summa af fem milioner.
Då skulle alla, och säkerligen Hr von Hartmansdorff i främsta rummet, hafva sagt: ”Vi kunna icke anvisa dessa lem milioner, ty vi veta icke på hvad sätt de skola beviljas, och staten kommer i värre financielt trångmål derigenom, att man icke upgjort någon grund för huru man skall betala dessa penningar.”
Utgående från nyssnämnde åsigter har Utsk., som ingalunda velat såsom en intrig behandla ett af de vigligaste ärendena vid denna Riksdag, sökt bereda staten utväg till anläggande af jernvägar, hvilka raan har anledning förmoda skola medföra både nytta och fördel, och delta på eli sätt, sora må betrygga sakens framgång.
Utsk. har i berörde afseende, på grund af andra staters erfarenhet och (ill följd af den framgång, hvarmed denna erfarenhet bekräftat läran derom, ansett, ali, genom ett väl ordnadt fondsystem, kan staten utan särdeles olägenheter åtaga sig en betydlig statsskuld i och för större jernvägars anläggande.
Frågan skulle således blifva, huruvida jernvägarne verkligen förtjena att staten inlåter sig på fondsystemets bana.
Den förste värde talaren har dock medgifvit, att jernvägarne utgöra en fråga, som icke kan falla, och att den inom nationen redan vunnit så stora sympalhier, att den icke mera kan undanskjutas.
Jag anser del fördenskull icke un vara rälta stället alt ingå i någon diskussion öfver jernvägarnes nytta eller behöflighet, utan det är under förutsättning, alt dylika kommunikalionsanstalter skola i riket anläggas, som jag till besvarande vill uptaga de anmärkn:ar, hvilka specielt blifvit gjorda mot denna punkt.
Det har blifvit yttradt, att stalsskuldssystemet icke vore någon sådan räddande fana, som Utsk. förmodat, då det hänvisat på detsamma vid inträffande financiella olyckor etc.