Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Backman försågs med enahanda instruktioner och kreditiv som Azeveda; men begge dessa expeditioner vunno ej sitt ändamål.
Dels för att hämnas alla röfverier, dels äfven för att inbringa vinst, upprättades under Karl XI: s förmyndareregering ett hemligt kompani, hvaruti enkedrottningen och rådsherrarne voro aktie-egare (!
), för att uti Röda hafvet röfva och plundra alla fartyg, som tillhörde Mohameds trosbekännare.
Vid riksdagen år 1723 stadgades en viss afgift på alla inkommande och utgående varor, till bestridande af kostnader för skyddandet af Sveiiges handel i Medelhafvet, mot Barbareskernas kapare.
Till att förvalta och använda nämnda medel inrättadesi sjelfva verket sekreteraren, som dervid icke sparat hvarken tid, möda eller krafter för dess lyckliga framgång.
Traktaten mellan Sverige ' och sultanatet Marocko ratificerades ' 1845.
Till belöning för dervid inlagda förtjenster erhöll Crusenstolpe riddartecknet af Wasa-orden äfvensom det af danska Dannebrogen, ty Danmarks intressen jemte flera
år 1724 konvoj-kommissariatet, hvilket embetsverk förlädes till Göteborg.
Innan denna institution kom till stånd, uppburos kollektmedel i kyrkorna, till svenska fångars friköpande från slafveri hos Bar-bareskerne.
Då Stockholm år 1745 besöktes af ett tripolitanskt sändebud, som af konvoj-kommissariatet skulle bekostas och hemsändas med en fregatt, kallad Fama, erfordrade konvoj-kassan ett lån af 84,000 daler S.M. För att kunna få låna denna summa, underhandlade kommissariatet så väl med direktionen för amiralitetspensionkassan, som med handlande uti Stockholm, Göteborg samt åtskilliga andra stapelstäder, men förgäfves.
Slutligen sammanträdde de handlande i Stockholm på kommerskollegii framställning, och förklarade sig villiga att ingå borgen for ett lån till konvoj-kommissariatet af 50,000 daler S.M.; men med vilkor att de öfriga sjö- och stapelstäderna borde gå i borgen för återstoden af lånet, eller 34,000 daler S.M., hvarigenom förlägenheten blef något afhulpen.
För att i hast åskådliggöra, hvilka ofantliga summor utgingo, anföra vi följande tablå:
Tillsammans Åt ligt medeltal.
Till Marocko Rdr specie under 85 år 3,255,757: 06.
Omkr. 38,303.
” Algier ” ” ” 103 ” 3,231,399: 46.
” 31,373.
" Tunis ” ” » 96 ” 1,104,742: 36.
” 11,508.
” Tripoli ” ” * 94 ” 1,742,021: 34.
” 18,532 »
Dessa betydliga summor — anmärker emellertid Kreiiger i sitt arbete om Sveriges förhållande till Barbareskstaterna — få likväl ej anses helt och hållet förlorade för Sverige, ty genom det tvång be-mälda staters röfverier och uppstegrade fordringar pålade åtskilliga af de europeiska folken, hindrades dessa att hålla någon betydligare handelsflotta, hvilket åter befordrade frakthandeln för svenska fartyg.
— I alla fall finna våra läsare att tributens afskaffande var en i hög grad vigtig angelägenhet.
Ytterligare blott nämnande att den afgift, som 1845 afskaffades, hade år 1803 blifvit, sultanen af Marocko vidkommande, bestämd till 25,000 piaster årligen, upptaga vi nu åter tråden i texten sid. 133.andra länders voro också i väsentlig mån betryggade genom detta fredsverk.
Men om C: s chef (Ehrenhoff) mer underkände än exploiterade med hans förtjenstér, funnos deremot andra, hvilka gifvit dem sitt fulla erkännande.
Innan vi öfvergå till det cirkulär, som bestyrker ett sådant sakförhållande, vilja vi för ett ögonblick stanna vid en af Grusenstolpes anteckningar om denna för Sverige vigtiga konvention (n. b. anteckningar som aldrig varit afsedda för meddelande).
Det heter deri: “ En stor triumf för mina principer; ett ärofullt stöd för mina politiska åsigter i fråga om .Marocko har jag nu att glädja mig öfver.
Engelske generalkonsuln har officielt meddelat till regeringen i detta land och till härvarande corps diplomatique, att England ej vidare tillåter sultan i Marocko att sända ut kapare emot andra nationers handelsflaggor, det vare sig hvilken som helst.
Denna deklaration har gjorts i anledning af Marockos försök denna sommar att sända ut som fordom på kaperi 2: ne fartyg.
Den lokala styrelsen i Laracce lär dock skyndat sig att sända till sjös den färdigrustade korvetten, genast efter det engelska konsulns deklaration blifvit der tillkänna-gifven, stödjande sig på redan erhållna ordres, och innan sultan hunnit meddela kontraordres.
Ett bättre och kär-komnare bevis för de åsigters riktighet jag utvecklade i mitt bref till landshöfdingen Hohenhausen den 23 mars 1840 kunde jag aldrig begära.
Detta är, utan tvifvel, den vigtigaste tilldragelse för oss, som inträffat sedan Tit.
Ehrenhoffs hitkomst för snart 20 år sedan, och om han ej skyndsamligen derom meddelar sig med regeringen i Stockholm, hvad skall man då säga om honom?
Jag har med egna ögon läst engelska kabinettets depesch till deras agent här.
Ordalagen, uti hvilka denna depesch uppmanar sultan att afstå från all kurs på främmande makters handelsflaggor, äro vänliga men särdeles bestämda.
Det är begripligt för ett sundt omdöme, att det nit, med hvilka engelska regeringen omfattar sultans säkerhet och välgång, är grundadt på ett rätt begrepp om Englands eget intresse.
Detta äratt i dessa farvatten bibehålla status quo, sd vidt som möjligt att söka förekomma all kollision emellan Marocko och andra makter, som skulle kunna gifva anledning .till förevändning att störa lugnet i Gibraltar sund.
Utan att nämna denna fästnings beroende för sina lifsmedel på Marocko, som under alla system är detsamma, har England ett fördubb-ladt intresse uti att se sultan i Marocko i fredliga förhållanden till kristenheten, efter Frankrikes ockupation af Älgier och efter den riktning verldens kommersiela politik tagit under de sista 10 åren; och sedan Barbareskstaternas system, redan till största delen förstördt af Frankrike, nu dertill är utdömdt på goda materiela grunder af England, hvarifrån dess be-ifrare väntade sitt enda stöd, så kan man antaga för gifvet, att det har tagit en ända för evärdliga tider.
Sålunda är hvårje timme, som vi svenskar hädanefter fortfara att erlägga vår nesliga tribut, en synd, och skall till och med hos vederbörande kallas förräderi mot fäderneslandet.
Med vederbörande menar jag för öfrigt dem, som äro i tillfälle att känna sanna förhållandet, och som blott inspirerade af egna intressen, behålla denna kännedom för sig sjelfva, utan att gifva dem del, som sig vederbör.
I anledning af hvad vi i det föregående yttrat om att G: s chef mindre än många andra personer af facket uppskattade hans nit och arbetskraft, tro vi det vara i sin ordning att framlägga bevis härpå.
G. hade under sina resor och korrespondenser i och för tjensten med utländska makters ombud, i anledning af ifrågavarande traktat, äfven formerat bekantskap med engelske vice konsuln Mr Drummond Hay.
Han antecknar derom: “ 24 Oktober 1840.
Sedan i början af veckan, har jag lagt åsido mina arabiska studier och min vanliga sysselsättning, för att tjenstgöra som engelsk ^ice konsul till den nyss utnämde vice konsulns ankomst frän London.
Mr Drummond Hay, engelsk agent och generalkonsul för Marocko, gjorde mig den hedern att enträget bedja mig emottaga denna befattning, och jag villfor hans begäran, sedan jag först anhållit om och fått min egenchefs tillstånd.
Den korrespondens, som försiggick emellan denne senare och den engelske generalkonsuln i ämnet, äfven-som det cirkulär, som passerade till alla härvarande kristna agenter, med tillkännagifvande om mitt interimska installerande såsom britisk vice konsul, voro för mig särdeles smickrande, isynnerhet det senare, hvaruti hela härvarande konsulers corps behagade yttra sig om mig i sådana termer, att detta dokument, ämnadt till en simpel order, blifvit för mig en verklig heder.
Det var efter dessa ådagalagda meriter som Crusen-, stölpe hoppades blifva utnämd till konsulat-sekreterare på stat i Marocko, hvilken utnämning också sanktionerades af Karl Johan 1842, under C: s vistelse i Sverige sagde år.
Han hade icke på 17 år besökt Stockholm och sina anhöriga derstädes, hvarför många förändringar också, bland dem inträffat.
Hans afresa ifrån Sverige 1825 hade egt rum innan hans .äldre broders giftermål med fröken Sophie Palm-struch hunnit försiggå.
Han återsåg henne nu som sin broders maka, icke mindre älskvärd än förut, men med en femtonårig dotter vid sin sida.
Detta Grusenstolpes uppehåll i svenska hufvudstaden blef hans längsta besök derstädes, ty det belöpte sig till närmare ett år.
De arabiska studier hvarmed han under vistelsen i Tanger träget sysselsatt sig, hade företagits i afsigt att dermed öfverflytta på modersmålet mohamedanernas både lag och religionslära, deras Koran.
Som vi redan antydt var det ett ställe i Montesquieus Esprit des lois som sporrade hans forskningsbegär att i främmande länder och på olika språk studera hvart och ett folks uppfattning af lagarnas tillämpning i både andligt och verldsligt hänseende.
Under detta Grusenstolpes uppehåll i Stockholm, dit han medfört sitt färdigskrifna manuskript till Koran, gick han i författning om bokens tryckande och utgifning, hvilket skedde följande året (1843).
Genom detta företag uppstod bland våra orientalister mycken ovilja, och skarpa recensioner blefvo häraf följden.
De lärda herrarne togo för-modligen anstöt af att en till deras falang icke hörande vågade falla dem i embetet, ty hela beteendet mot öfver-sättaren bär tydlig prägel af jalousie de métier.
I tidskriften Frey infördes efter ett års öfvervägande af professor
G. Lindgren, hvilken 1829 sjelf utgifvit en tolkning af ett stycke ur Koran, ett försök till att nedergöra Grusenstolpes öfversättning, hvilken recension innefattade icke mindre än 25 anklagelsepunkter, hvilka G. naturligtvis sökte bemöta genom ett genmäle.
Utan att hvarken drista oss eller vilja i något hänseende beträda våra orientalisters heliga jord, anse vi dock den polemik, som nu uppstod, alltför anmärkningsvärd, att icke äfven så långt efteråt något uppmärksammas.
af “ Sveriges sköna literatur “ yttrar (V, sid. 363) alldeles riktigt att Grusenstolpes Koran-öfversättning var “ ej prisad af de lärdare *.
Då emellertid ett dylikt uttalande lätt öfvergår till ett slags “ videtur “ öfver sjelfva arbetet, hvilket visade sig.
vara fallet vid Grusenstolpes frånfålle, i de nekrologer, som då egnades honom, skola vi tillse huru pass kompetenta vederbörande voro att i den ifrågavarande recensionen frånkänna hans arbete värde.
Grusenstolpe, hvilken 1843 återvände till sin befattning i Tanger, skickade derifrån per posto sitt på 4 postpappersark tätt skrifna genmäle, deri han punkt för punkt bemöter anfallet med anhållan till redaktionen af tidskriften att, som Lindgrens recension deri fått plats, hans svar likaledes deri måtte införas.
Uti detta genmäle yttrar Crusen-stolpe följande:
“ Hvar och en, som i tryck framträder inför allmänheten, måste underkasta sig att blifva bedömd icke blott af den sakkunnige och den opartiske; den halflärde, den hätske, den afundsjuke vill äfven hafva ett ord med i laget.
Det var naturligt att Korans öfversättare ej kunde blifva ett undantag från allmän regel.
Uti de förhållanden han befann sig hade han näppeligen att påräkna en billig kritik, men han förmodade att den blifvande recensenten äfven underuttalandet af det minst gynnande omdöme, borde för sin egen skull ådagalägga något bemödande att vilja synas rättvis.
Hr Lindgren har handlat enligt en annan plan.
Förlitande sig på sanningen af ordspråket, att “ uti de blindas rike är den enögde kung “, tänkte han gifva ett dråpslag, hvarefter den det träffade aldrig mer skulle uppstå.
Häruti har han dock svårligen missräknat sig och må alltså tacka blott sig sjelf, om efter detta svaromål dimensionerna af hans lärdomsrykte, åtminstone i den gren här är ifråga, blifva något förminskade i deras opinion, som i saken kunna döma.
Öfversättaren skall ej forska i de bevekelsegrunder hvilka föranledt recensenten emot bättre vetande d. v. s. emot hvad han måste veta, äfven med en så beskaffad kunskap, som den han har i ämnet, att så nedsätta det arbete han trott sig kunna recensera, utan unnande honom gema all den glädje han varit mäktig njuta af detta handlingssätt vill man blott fasta uppmärksamheten på de anmärkningar han efter ett års betänketid gjort, och hvilka det oaktadt äro så lumpna, och visa prof på en så förvånande okunnighet att säkert ingen recensent med professors titel vare sig i Frankrike, England eller Tyskland skulle velat blottställa sitt literära anseende genom att framkomma med dylika inför sin publik.
Grusenstolpe öfvergår härefter till vederläggande af de fem ocli tjugu (anmärkningar) hr L. till honom iltdelat och bevisar der ' grundligt och logiskt recensentens * oförmåga i behandlingen af ämnet.
Han slutar sin genomförda uppsats med följande ord:
“ Öfversättaren har nu punkt för punkt besvarat de anmärkningar recensenten specificerat, och hvar och en med sakkännedom kan således bedöma huruvida de förtjena den plats i den literära tidskriften, som blifvit dem inrymd och hvilken recensenten dock beklagar varit så knapp.
Återstår alltså för den förre blott att upprepa sin i förordet till öfversättningen gjorda förklaring att han ej tror sitt arbete vara felfritt, och är långt ifrån att anse det för det bästa,som i den vägen kunnat åstadkommas.
Denna åsigt har ej rubbats af att en recensent uppstått som i de några och tjugu anmärkningar han uppgifvit befunnits hafva haft orätt, ty detta bevisar blott att recensenten ej förstod hvad han recenserade.
Skulle denne tycka detta omdöme orättvist, må han då skicka till orientalisterna i Paris sitt opus och svaret härpå, öfversättaren vill då ej undandraga sig afgifva det yttrande, som kan befinnas nödigt efter erhållen kunskap om utlåtandet derifrån.
Hvad kunde väl varä anledningen, ty en sådan måste väl hafva funnits, till prof. Lindgrens lika orättvisa som skarpa kritik öfver ett både teoretiskt och praktiskt flerårigt studium af öfversättaren med afseende på det arabiska folkets troslära?
Hade måhända redan då förberedande studier till Salomos Höga Visa utöfvat samma förtrollning på prof. Lindgren, som fordom sirenernas sång på Ulysses?
Ty då man sjelf begår blunder på blunder och dertill gör sig döf och blind för en anfallen persons appell till blott en rättvis kritik, måste ett sådant förfarande från en höglärds sida hafva haft någon utomordentlig anledning.
Om denna berusning omstörtat hela hans orientaliska lärdomsbyg-nad, då, säga vi med öfvertygelsens värme, att prof. Lindgren varit otillräknelig och mera värd deltagande än klander.
Men, invänder kanske någon: denna parallel haltar, ty Grusenstolpes kor an-öfver sättning utkom 1843 och öfver-flyttandet från ebreiskan af Lindgrens “ Jungfrun från Salem eller Höga Visanförst 1875.
Använde icke Salomo tretton år på uppbyggandet af sin herrlighets tempel, ett konstverk, som väckt både samtids och efterverlds beundran — hvarför skulle icke professor Lindgren behöft öfver trettio till förherrligande af sitt opus, dock tyvärr utan samma lysande resultat, som fallet var med templet — ett förhållande hvilket nogsamt framgår af nedanstående anmärkningar *.
* I Svensk tidskrift för literatur (sista häftet 1875) beter det nämligen, bland andra liknande artigheter, att prof. Lindgren, såsomHvarför Grusenstolpe nekades att få infördt sitt försvar i tidskriften Frey är en ordenshemlighet emellan professorerna Tornberg och Lindgren, hvilken hvarken varit eller blifvit utredd.
Ännu finnes i behåll såväl i uppsats
öfversättare af Höga Visan ” gått till sitt värf med en öfverlägsenhet, i jemförelse med hvilken alla, som före honom tolkat densamma, äfven de mest förtjenstfulle bland dem, få finna sig i att taga sig nt rätt och slätt såsom stympare.
Detta — fortsätter granskaren — säga vi på den bästa auktoritet, en sådan för hvilken vi våga tro att öfvers.
sjelf måste böja sig.
Det är nämligen ingen mer och ingen mindre än.
han sjelf.- Hvarför skulle vi icke hålla honom räkning för hans öppenhjertighet!
Man döme sjelf!
TJnder det att en Delitzch begynner sin kommentar (Leipzig 1875) med följande bekännelse: ” Das Hohelied ist das allerschwierigste Buch des A. T ”; under det att en Rénan i företalet till sin Etude sur le Cantique des Cantique (Paris 1860), angående det sätt hvarpå han trott sig böra tolka mer än ett ställe i originalet, utbrister: ” J ’ ai donné 1 ’ explica-tion qui m ’ a paru la plus vraisemblable; mais on serait présomptueux å parler de certitude quand il s ’ agit de morceaux aussi obscurs ”, angifver vår öfversättare på följande karakteristiska sätt sin ställning till den uppgift, som förelåg honom: ” den största, ja!
jag ville säga enda svårigheten i diktens öfversättande och förklarande ligger i dialogens rätta fördelning och de olika scenernas rätta anordning. ”
” Förmodligen — tillägger granskaren — är det denna känsla af egen öfverlägsenhet man har att tacka för, att öfversättaren vid behandlingen af sitt original tillåtit sig en mängd friheter, som hos hvar och en annan skulle hafva ansetts i hög grad komprometterande.
Man vet icke — och detta så mycket mindre som öfversättaren i sitt företal uttryckligen omnämner det ” mångåriga begrundande ”, som föregått utgifvandet af hans arbete, och som annars förlåtligt nog lätt kunnat undgå läsarens uppmärksamhet — man vet icke, om man skall töras tro sina egna ögon, då man t. ex. på ett par ställen i öfversättningen finner hela versled af originalet utan vidare förbigångna. ” — I allmänhet tillämpar granskaren på Lindgrens tolkning, hvad Delitsch säger om dfen judiske teologen Grätz ’ försök i samma väg: ” Dieses Hohelied ist freilich nicht von Salomo, aber auch nicht in der syrisch-macedonischen Zeit, sondern im 19 Jahrh.
der gewöhnlichen Zeitrechnung in Breslau gedichtet. ”
Lindgren svarade i tidskriftens följande årgång, men mycket matt, skjutande skulden på sättaren och för öfrigt föreslående sin kritiker enskild korrespondens i ämnet !som brefform G: s begäran till Tornberg i fråga om upprättelse i nämda tidskrift.
Men utan gehör från trettio-mannarådet *, professor Tornberg deri inbegripen, vägrades-en man mot så många allt sjelfförsvar.
Indignerad öfver det ttkältringsystem “, som i Sverige i många afseenden gjort sig gällande i så väl literära som politiska frågor, var.
det både första och sista gången G.
* Tidskriften Freys namngifna redaktion utgjordes af ett tretiotal författare.
* * Omkring tretio år senare drabbades emellertid prof. Tornberg af en mycket känbar Nemesis, i det Upsala, universitets årsskrift för 1876 innehöll en af J.
T. Nordling författad recension öfver Tornbergs då utkomna Koran-öfversättning.
I denna granskning läser man bland annat följande rader:
” När en professor i österländska språk vid en berömd högskola och dertill en, som redan hunnit egna ett långt lif åt arbete i sin vetenskaps tjenst och särskildt åt sysselsättningen med det arabiska tungomålet, såsom fallet är med professor Tornberg i Lund, slutligen framträder med en öfversättning af det ojemförligt vigtiga-ste af alla de språkliga minnesmärken, hvarpå detta arabiska språk har att bjuda, eger man visserligen rätt att göra sig stora förväntningar och att förutsätta ett verkligen godt arbete.
— Så mycket mera obehagligt öfverraskad måste man då känna sig, om man, der man väntat sig endast gediget guld, vid närmare undersökning finner en stor del slagg och, hvad än värre är, mycken falsk metall.
Och att detta, dess värre, är förhållandet med prof. Tornbergs verk, är en sorglig sanning, hvarom läsaren af efterföljande granskande uppsats efter dess genomgående icke lärer vidare kunna hysa n&amp;gra tvifvel. ”
Lustigt nog har vedergällningen drabbat äfven i detaljer.
Beskylde Upsalarecensionen Crusenstolpe för att alltför mycket hafva trädt engelska Koran-öfversättare i spåren, så heter det nu om Tornberg, ' att man nödgas förklara hans arbete vara tilt en god del något annat, än hvad det på titelbladet uppgifves vara, nämligen ” öfversatt från arabiskan ”.
Af professor Sprenger i Bern eger man ett i sitt slag förträffligt verk, utkommet i tre dryga band under titel: ” Das Leben und die Lehre des Mohammed. ” Det befinnes nu i sjelfva verket1 vara ifrån dessa af Sprenger till tyskan öfversatta koran-ut-drag, som professor T. i sin tur öfversätter, och detta med en trohet mot det tyska originalet, hvilken lemnar troheten mot den arabiska texten på de ställen, som icke finnas af Sprenger öfversatta, långt bakom sig. ” uppträdde med något större literärt verk.
Hans literära verksamhet hade också icke varit så lång att erfarenheten lärt honom bjuda ett bepansradt bröst mot förgiftade pilar, och hans ytterst sangviniska temperament i förening med hans redbara karakter kunde hvarken lida eller förstå de krumsprång, finter och slöjor hvari man på kritikens område oftast inhöljer en orättvisa.
Denne G. hade icke sin broders, författarens kallblodighet i {dylika fall.
På sina enskilda beskärmelser i denna fråga, bemöttes han ock af assessorn med ett ironiskt lugn — ett lugn likt det, hvarmed en fältherre öfverräknar sitt manskap, innan han uttågar för att pröfva egna krafter mot den fiendtliga styrkan.
Gälde det deremot någon för fosterlandet vigtig lifs-fråga, hände icke sällan att Fr. Grusenstolpe hitsände artiklar, afsedda till införande i tidningarna.
Såsöm ett vackert vitnesbörd om den patriotism, hvilken alltjemt lågade i Grusenstolpes hjerta, fastän han under så många årtionden varit fjerran från fosterlandet, anföra vi hvad han i februari 1875 från Lissabon insände till Nya Dagligt Allehanda:
“ Det är med beklämdt hjerta jag skrifver dessa rader i anledning af hvad jag läst i våra tidningar om det sätt, hvarpå man i Sverige anser och behandlar frågan om en ny armélag.
Denna fråga borde väl af alla förnuftiga svenskar med patriotism betraktas såsom den förnämsta lifsfrågan öfver och oberoende af alla andra, ty på den grundar sig just allt annat, det vill säga vårt sjelfbestånd, förutan hvilket t. o. m. den stora saken, svenska folkets rätt att beskatta sig sjelf, försvinner till ett tomt ord.
Man talar om en ofantlig kostnad, om folkets obenägenhet att åtaga sig en dylik börda, om oförmågan att bära den m. m.
Detta vill säga, utan fraser och förblommering: man har hvarken vilja eller förmåga att utgöra en sjelfständig nation, ty vill man så vara, måste man underkasta sig de vilkor på hvilka det beror i närvarande tid.
Dock tror jag, att om Sveriges allmoge och de som föra dess talan riktigt in-
tsåge detta förhållande, skulle de utan tvekan åtaga sig hvilka bördor som helst för att försvara fädernejorden.
Och utan tvifvel vore detta äfven i ekonomiskt afseende den bästa hushållningen; ty huru stor kostnaden för försvaret än blefve, och huru motbjudande för landets söner att underkasta sig krigsdisciplinens tvång och besvär, skulle dock den förra blifva mindre känbar och de senares obehag lättare buret, än om landets inkomster skulle inkasseras i utländingens skattkammare och dess söner intvingas i ledet af hans härar.
Och dertill går det, om vi icke utan tidspillan taga vårt förnuft till fånga.
Med grämelse och ytterlig förvåning har jag sett den satsen drifvas, att tidpunkten ännu icke skulle vara inne för åfgörandet af härfrågan, och att den beror på andra frågors lösning.
Hvilken annan tidpunkt är väl den lämpligaste, och den enda lämpliga, än den då vi ännu {och huru länge?
) åtnjuta fred och lugn, för att bereda ' medel alt motstå den annalkande stormen?
Eller är tidpunkten inne först då, när kanondundret ljuder och fiendens skaror sätta ståndrätt öfver och arkebusera hvarje “ man som går ur huse “?
Räknar man kanske på en ofelbar neutralitet?
— Men förutom det, att detta i och för sig sjelf kan blifva en svår missräkning, är det ingenting som säkrare bidrager att göra den om intet, än vår försvarslöshet, och denna är tyvärr känd af hela Europa.
Hvad en neutralitet betyder, som icke har tillräckligt försvar bakom sig, visade Venedig, som, oaktadt sin tusenåriga sjelfständiga tillvaro och förklarade neutralitet under franska revolutionskrigen i slutet
• på 18: de århundradet, kullkastades utan omsvep af Bona-parte och gjordes till en österrikisk provins.
Eller tror man kanske på hjelp af andra i nödens stund?
Men visst är, att ingen bundsförvandt sätter sig i sticket för ett land, som icke gör hvad det kan för att hjelpa sig sjelf.
I våra dagar visar oss Belgien ett efterföljansvärdt exempel.