Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom stormen arbetade jag mig ned till hamnen för att se, hvad han med risk af sitt eget lif med så ädel sjelfuppoffring räddadt.
Ett drunknadt barn?
En skeppsbruten man?
Nej, en fångstlina af några soldis värde.
Afsked från Sicilien.
Vi skulle gå på teatern.
Redan i flere dagar hade stora eldröda affischer varit uppslagna på knutarne med tillkännagifvanden, att den verldsberömda truppen Cavalli hvarje afton gaf teatraliska föreställningar i det gamla S:t Ninfasklostret, hvars refektorium användes till salong och hvars hemliga rådsrum degraderats till skådebana.
Repertoiren upptog omvexlande dramer, operetter, farser, komedier, och att döma efter de dagligen skiftande namnen på artisterna var truppen mycket stor, ett faktum, som dock blef något tvifvelaktigt, när man visste, att den rymdes i en mycket liten uthusbod med ett rum innanför, i hvars fönster en ung man i sammetsjacka och broderad rökmössa brukade tillbringa timmar under allvarliga studier — af de förbigående.
Primadonnans styrka låg, lik Simsons, i håret, som hon bar utslaget, och direktören såg ut som en jätte, kommen på afvägar — jag menar icke en konstens jätte, utan en riktigt hygglig och beskedlig, med präktig fysik utrustad jätte, som alldeles icke kunde få rum i de trånga permissioner och urväxta frackar i hvilka han ständigt var inklämd.
Table d’hôten var nästan slutad.
»Subito» smög ljudlös omkring, undanflyttande stolar eller uppsopande brödsmulor; ett par tyskar lade armbågarne på bordet och tände sina cigarrer, till stor harm för min granne, som icke tyckte om rökt brulépudding; genom de öppna fönstren smögo sig brutna toner från »teatern» in — man fick musik mellan akterna också — det var tid att gå.
I förstugan stod vår vän fakinen, färdig att ledsaga oss, utrustad med en stor lykta i handen, en stol på hufvudet och en under hvardera armen.
»Den, som ville sitta i Taorminas teatersalong, fick taga stolar med sig», upplyste han med stor värdighet, när vi uttalade vår förvåning öfver hans originella utstyrsel.
Början var lofvande!
Ute var alldeles mörkt och ett fint, tätt duggregn föll.
Ljuset från lyktan smög sig som en röd ringlande orm efter marken; vår följeslagares fantastiska figur tog en allt underligare, allt mera skugglik form, och när vi kommo fram, hade det gamla klostret insvept sig i en tät, ogenomtränglig dimma, som om det blygts öfver den profanation det undergick.
Utanför ingången gnisslade två kinesiska lampor på en stång och strax innanför den samma stod biljettförsäljaren, en liten svartmuskig man, i smutsig skjorta, jacka med broderier af guldpapper, och en den gällaste röst jag någonsin hört.
»Biljetternas pris berodde på köparens frikostighet; eljest kostade de femtio centimer stycket, så vida vi icke ville taga abonnement», men det ville vi icke.
Sedan vår följeslagare blåst ut ljuset i lyktan och tornat upp de tre stolarne på hufvudet — troligen för att göra tillbörlig effekt — marscherade han in i salen, der han, »af välvilja», placerade oss så nära musiken som möjligt.
Salongen var ett högt, smalt rum med lemningar af fresker på väggarne, mörka, höga ekpanelningar och två igenmurade nischer öfver dörren.
Några ytterst tarfliga bänkar voro framstälda åt »abonnenterne», bland hvilka märktes »baronen» mer sminkad, pudrad och magnifik än vanligt, hållande en charmant blombukett i handen; den tyske målaren med det trötta, bleka ansigtet och de blå, drömmande ögonen; postmästaren i kort kappa och Rembrandtsskägg; finsnickaren, på hvars skylt gubben Noach möblerade arken med Taormina-möbler, med flere.
Scenen var mycket liten, och ridån ville alls icke räcka till, men det gjorde ingenting.
Man såg visserligen några par bruna fötter, som rörde sig fram och åter, men det bara spände nyfikenheten.
I en smal afbalkning satt, eller rättare halflåg, »musiken», åtta stycken de allra trefligaste banditfysionomier — valda ur stadens musikcorps — med schalar, knutna kring halsarna, stora hattar eller brokiga halsdukar på hufvudena och spruckna tortyrinstrument — höll jag på att säga —— i händerna.
De bästa instrumenten fingo endast användas i stadens, icke i Thalias tjenst.
Vid dörren var en upphöjning, der fordom klostrets prior haft sin plats, när vigtiga frågor för klostrets välfärd afhandlats, och till venster om scenen var en låg dörr, som sammanbundit refektoriet med det hemliga rådsrummet.
Enligt affischen skulle föreställningen begynna precis klockan åtta, men ännu half nio visade ridån ingen lust att höja sig.
För att fördrifva tiden betraktade jag mina grannar.
Till venster hade jag en af Taorminas vigtigaste män, barberaren och vissångaren Pablo. I Italien äro alla barberare sångare, och som ett oproportionerligt antal män egna sig åt det ädla barberareoch hårklippningsyrket, så är sångarskaran stor.
Italienaren hyser en utpreglad svaghet för ett väl vårdadt hufvud — utvändigt — och äfven den tarfligaste arbetare föraktar att sjelf frisera sina lockar, så vida han har ett par soldi på fickan.
Bredvid
Pablo satt hans hustru, en tjock, rödbrusig matrona i gräsgrön klädning, ljusblå schal och eldröd halsduk, med tydlig beundran blickande upp till sin herre och man, som sakta gnolade »Sancta Lucia», under det att min granne till höger, en okänd storhet, försigtigt bultade takten med sin käpp.
Framför mig satt en engelsman, studerande Baedeker — engelsmän studera som bekant alltid Baedeker — och bredvid honom ett ungt nygift par, hustrun insvept som en österländska, hvilket likväl icke hindrade mannen att kasta misstänksamma blickar åt alla hall.
Nu slog klockan tre qvart till nio, och i det samma brast en hel storm af hvisslingar och stampningar lös i salongen.
Det var icke som hemma hos oss, ett flegmatiskt motionerande af käppar och klackar, utan ett fullkomligt uppror.
Fötterna på scenen rörde sig hastigare, några hammarslag hördes, ridån skälfde liksom af oro och ångest, och slutligen flög den i höjden med en fart, som kom den att hänga som en snedt uppdragen gardin.
I salongen blef så tyst med ens, som om man väntat, att få höra en Sarasates fiol eller en Ristoris stämma klinga.
Scenen förestälde ett rum, ja, det vill säga, jag antager, att det var ett rum, ty träden på väggarne hade kunnat växa i en skog också.
Vid ett bord satt en ung flicka på fyrtio år, tandlös, med en lång fläta af ull hängande efter ryggen, röd klädning, halfhandskar — trodde jag först, men det var bara tvättvattnet, som inte räckt till för mer än fingrarne, och en svart rand på strumpan, målad i form af en sko, hvilket var af en mycket god verkan.
Bredvid henne stod en ung man i militärjacka, mössa af papp och — träben, hvilken tydligen bjöd till att att se ut så morsk som möjligt.
Man fick nu veta, att flickan var mycket olycklig, och att hennes pappa var en »bruto», som alls icke kunde fördraga en viss ung man, som hon älskade och till hvilken hon nu ville förmå »träbenet» att taga en biljett.
Först nekade han på det bestämdaste, men sedan han upplyst publiken om att ingen kunde emotstå »la charmanta» — något som jag alldeles förnekar — stoppade han biljetten i ... stöfvelskaftet och lofvade att uträtta kommissionen.
I det samma hördes ett förfärligt buller och väsen utom scenen.
»Dio mio!
Il mio padre!» ropade den unga damen.
Hon förklarade nu, att hon ämnade gömma sig, och sedan hon sprungit några hvarf rundt kring scenen, stälde hon sig vid midten-bordet, der naturligtvis ingen kunde se henne.
Ett par korta militärbyxor syntes nu i dörren till venster.
»Skogen» skälfde som af en jordbäfning, och in trädde »il padre», den olycklige jettedirektören, nu som alltid »för stor» i den spher, der han verkade, med väggen på hufvudet, en ny Atlas lik.
En dånande applåd emottog denna originella entrée, men »il padre» var tydligen en man, härdad i vidrighetens skola, ty utan att låta sig bekomma, höll han hufvudet mycket stelt, satte båda armarne i sidorna och sänkte helt varligt väggen tillbaka i dess krampor, hvarefter han utan att akta på de bravorop, som belönade denna ovanliga kraftansträngning, »rusade» in i sin roll, grälade och väsnades som en fransk deputerad och slutade med att köra ut »träbenet» till höger och »la charmanta» till venster, hvarefter han med stor försigtighet aflägsnade sig genom fonddörren, som var något högre än de andra båda.
Scenen var nu tom under några ögonblick, hvilka publiken använde att tillropa hvarandra sina intryck, »att andas ut», som man säger, och här var uttrycket på sin plats.
Det brinnande intresse, det lif den passion, hvarmed den följde föreställningen, roade mig nästan lika mycket som föreställningen sjelf, ehuru jag erkänner, att jag räknar denna teaterafton till mina gladaste minnen.
Hemma skulle »artister», sådana som dessa, endast, uppväckt ömkan och sorgliga känslor, men här var det annorlunda.
De spelande voro tydligen lika roade som åskådarne sjelfve; sympati visste de sig alltid kunna påräkna, pretentioner förekommo icke, och klimatet sörjde för att de få soldi de förtjenade mer än väl räckte till för deras behof.
Ett par kraftiga pisksmällar fängslade nu publikens uppmärksamhet på nytt.
Fonddörren öppnades, och en ung man — han i sammetsjackan och rökmössan — inträdde, svängande en kolossal piska öfver hufvudet, med hvilken han framkallade en salva pisksmällar, som väckte ett oerhördt jubel och lockade tårar af förtjusning i min granne, barberarens ögon.
»Det var en riktig konsert på piska», förklarade han.
Den unge mannen blef framropad fem gånger, hvilket jag fann rättvist, eftersom han ingenting sagt, och sedan han aflägsnat sig — jag kan ännu icke förstå, hvad han hade inne att göra — kom »la charmanta» tillbaka och berättade, att hon ämnade dränka sig, om icke »il padre» tog Giovanni till nåder, men som hon skrattade hela tiden, kände man sig icke särdeles orolig.
»Se der är han., ropade hon plötsligt, men ingen han kom.
Ännu en gång ropade hon ut repliken, men med lika liten framgång.
En italiensk teaterpublik är visserligen mycket tacksam, men också mycket otålig, och redan började några hotande hvisslingar att låta höra sig.
»La charmanta» smålog så afväpnande hon förmådde, men det klädde henne icke, och hvisslingarna ökades.
Under tiden uppfördes ett frispektakel i ena sidokulissen, dit jag hade fri utsigt.
»Träbenet» sprang fram och åter, »il padre ref sig i hufvudet; artisten på piskan gestikulerade ifrigt mot någon, som jag icke såg.
Slutligen tog »il padre» af sig sin röda kalikåfrack — han var klädd i engelsk amiralsuniform — och kastade den i samma riktning, som artisten gestikulerade, men fick den ögonblickligen tillbaka i form af ett bylte, som träffade honom midt i hufvudet.
»La charmanta» drog sig visligen tillbaka i en sidokuliss, der hon slog sig ned och började att helt lugnt hålla qvällsvard på en lök, som hon tog upp ur fickan.
Just som oväsendet hotade att öfvergå till öppet myteri, öppnades dörren till balkongen, och en fjorton års gosse, varm, röd, andfådd, kilade genom rummet, qvick som en ödla, och försvann bakom de draperier, som skilde scenen från salongen.
Men huru hastig hans »sortie» än hade varit, hade man likväl kunnat se, att han bar en rock på armen och en löskrage i handen.
Publikens lynne, skiftande och nyckfullt som sjelfva Medelhafvet, kastade genast om från vrede till högljudd munterhet; den visste nu, hvarpå den väntade, och tog saken godmodigt.
»La charmanta» som emellertid slumrat in, väcktes nu af »il padre» genom en puff i ryggen.
»Är han här?» ropade hon, gnuggande sig i ögonen.
»Han är här!» rättade hon sig och slog ihop händerna med en glädje, som bestämdt icke var spelad, och nu kom ändtligen han, som befanns vara ingen annan än förste hautboisten i »kapellet», en ung rödhårig man, som hela aftonen förvånat mig genom den säkerhet, hvarmed han ständigt höll sig en half takt före sina kamrater.
Han varklädd i en mycket vid rock och en mycket trång spännhalsduk, som såg ut att qväfva honom, och stammade något om att han kände sig mycket olycklig, hvilket jag är fullkomligt öfvertygad, att han gjorde — men uppmuntrad af lifliga bravorop från »orkestern» kom han likväl till slutet på lexan, som gick ut på — att äfven han tänkte dränka sig.
Slutet blef naturligtvis, att de fingo hvarandra.
Herrn med piskan befanns vara bror till herrn med rocken eller rättare till herrn utan rocken, Giovanni kallad, och som han — icke Giovanni, utan den andre — en gång räddat lifvet på »il padre» i någon mystisk sjödrabbning, så fick udda vara jemnt.
Giovannis och »la charmantas» händer lades tillsammans af »il padre», och så föll ridan under en skur af pisksmällar från de älskandes skyddsengel, som troligtvis icke hade något annat sätt att bevisa sin glädje.
Applåder och inropningar ville icke taga slut, och straxt derpå lemnade vi salongen.
Vi hade skrattat nog och ville icke förstöra det naiva intrycket genom primadonnans troligen mer konstnärliga framställning af aftonens glansnummer, »Den sköna trädgårdsflickan», åt hvilken baronen tydligen ämnade sin bukett.
Dagen derpå lemnade vi Taormina, som aldrig förefallit mig så skönt.
Mandel- och orangeträden doftade starkare än vanligt, Etna hade iklädt sig sin trolskaste, fagraste drägt, den gamla teatern vinkade så hemlighetsfullt och lockande, hafvet glittrade och strålade, sköljande i långsträckta vågor den skumuppfylda stranden, med ett ord, Taormina liknade en vän, som i afskedets stund blottar hela sin själs rikedom för att förmildra afskedets smärta och i stället gör det dubbelt svårt.
Om någon tror, att det ligger öfverdrift i min beundran för Taormina, så säger jag blott: res dit och se.
Turister, hvilka genomkorsat hela Europa, gifva det utan tvekan skönhetspriset.
Hvad under då, om en stackars liten nordbo, hvars frusna blick der först fullkomligt tinade upp för Italiens mäktiga skönhet, lägger sin blygsamma hyllning vid dess fot!
Messina, öns tredje stad, som ligger blott ett par timmar från Taormina, har ett vackert läge mellan grönskande slätter och yppiga kullar strax invid Medelhafvet.
Staden är liflig och rätt väl byggd med en utmärkt hamn, en vacker domkyrka, hvars dörrar i synnerhet förtjena att uppmärksammas, samt en kyrkogård, så vacker och fridfull, att den nästan försonar en med tanken på hvila i den främmande jorden.
För öfrigt har Messina föga, som kan intressera främlingen.
Ingen stad på hela ön har lidit så af jordbäfningar som denna.
Också är mest hvarje minne från fordom grusadt intill marken, och dess stora merkantila intressen skjuta de mer ideala i bakgrunden.
Vi stannade i två dagar, och så kom stunden för afskedet från Sicilien.
Ångbåten, som skulle föra oss till Neapel, låg färdig till afgång ute på redden.
Roddarne i sina brokigt målade båtar ilade fram och åter, förande passagerare och fraktgods; vid hamnen höllo några sjåare frukost på nystekta kastanjer, utroparnes gälla röster trängde genom den lätta morgonluften, åsnornas bjellror klingade, och i rännstenarne lekte grupper af solbrända, svartögda, halfnakna barn, gifvande färg och värme åt de gråhvita husväggarne.
Det kändes tungt att fara.
Månader af solljus och trefnad, af rika minnen och nya dyrbara erfarenheter hade sammanväft sig till ett band, svårt att slita, men det måste ske.
Vi voro de sista, sem lemnade stranden.
Ankaret vindades upp, båten gled sakta ut ur hamnen, och Messinas gator och hus förtonades allt mer och mer i fjerran.
Men plötsligt kastade
Aurora med ett häftigt ryck tillbaka den rosenslöja, som hittills hvilat öfver bergstopparne, och ännu en gång strålade Calabriens kust mig till mötes i underbar skönhet och prakt.
Det var »den sista bilden från Sicilien».
ITALIENSKA CAUSERIER.
Det var med en viss hjertklappning, som jag den morgonen drog upp rullgardinen.
Tänk, om det regnade!
En karneval i regn!
Kan man tänka sig en bedröfligare syn, i synnerhet för den, som för första gången skulle få deltaga i dess upptag och glädje!
En halfskymning hvilade ännu öfver jorden, morgondimman insvepte hela staden i sitt mjuka famntag.
Men plötsligt bröto dagen och solljuset fram i överväldigande prakt.
Hela den beundransvärda viken strålade som ett enda ljushaf; röken från Vesuvius höjde sig som lätta guldkantade moln, och på afstånd hägrade Capris och Sorrentos klippkust, trolskt och underbart, som hägringar ur sagans land.
Dagen blef den härligaste man kunde önska sig.
Alla de böner, som under den senaste veckan höjts till helgonen af dem, som af karnevalen väntat sig extra förtjenst eller extra nöje, hade således uppfylts.
I veckor, ja, man kan säga i månader, hade Neapel beredt sig att värdigt täfla med Rom om nöjets pris.
I fjorton dagar hade redan lockande, jättestora program med utförliga beskrifningar varit uppslagna på knutarne, och fick man tro dem, hade man att vänta sig underbara saker.
En gammal amerikan, som i åratal vistats i Neapel och i den pension, der vi bodde, smålog visserligen medlidsamt åt min entusiasm och ryckte pa axlarne, när jag bad honom berätta mig något om de föregående årens festligheter, men gammalt folk är då nu en gång så besynnerligt, så icke var det värdt att bry sig om det.
Vi hade nyss druckit kaffe, när ljudet af en sprucken trumma, en ohygglig fiol, ett par grytlock, som slogos tillsammans, och en skrällig trumpet skrämde upp oss ur vårt lugn. »Karneval», sade amerikanen lakoniskt.
Utanför fönstren dansade och hoppade en neger i frack, bomullsvantar och simbyxor, i sällskap med en megära på sextio år, i hvit underkjol, guttaperchagaloscher och — muff, som hon bundit fast på hufvudet.
Midt emot dem figurerade en tre alnar lång »baby», så smutsig, att man nästan förlät sjömannen, som var hennes vis à vis, att han nöp henne med en stor eldtång, som var hans vapen.
Hvarför han valt en tång, kan jag omöjligt begripa, så vida icke Kajsa Vargs: »man tager», äfven här funnit sin tillämpning.
En hel skock små pojkar omgaf de dansande, skrikande och tjutande, ja, som blott neapolitanska gatpojkar kunna skrika och tjuta.
Vi kastade några slantar åt »artisterne» och bådo dem vara af den artigheten att aflägsna sig.
Men det blef ingen lång hvila.
Från motsatta sidan kom en lång procession med tre positiv i spetsen, hvart och ett spelande sin egen melodi, bestående af alla halta, lytta och blinda, tror jag, som Neapel hade att uppvisa.
De flesta voro »maskerade» i lösnäsor, blåntappar under näsorna och djurhudar kastade öfver hufvudena.
De började att sjunga.
Men himmel, hvilken sång!
Det fanns icke en bland pensionärerne, som icke villigt offrat hela sin reskassa för att köpa deras tystnad, och det var med en känsla af oändlig tacksamhet, som vi sågo dem tåga nedåt Chiajan.
Vi bodde högt ofvanför den egentliga staden vid Korso, Vittore Emanuele.)
Så gick det hela förmiddagen.
Allt slödder, som staden egde, begagnade sig af karnevalens frihet för att tilltvinga sig penningar, och man var allt för glad att gifva för att köpa sina stackars misshandlade öron en åtminstone tillfällig hvila.
Amerikanen småskrattade.
Men vänta, klockan tre började den egentliga karnevalen med confettikastning på Toledogatan, och klockan fyra kommo festtågen.
»Då skulle det väl dock blifva något af», som Johannes Brun säger i »Polisspion mot sin vilja».
Redan klockan half tre sutto vi i vagnen, insvepta i ljusa kappor och med ansigtet skyddadt af halfmask; helmask behöfdes ej, förklarade värden.
Jagkände mig nästan färdig att afsky honom.
Vi åkte mycket sakta för att hinna beskåda alla anordningar, de tillfälligt uppförda läktarne, alla de olika dekorationerna och framför allt Toledogatans balkonger, som alla voro mer eller mindre festligt utstyrda, och i synnerhet de två, som blifvit prisbelönta.
För att egga till större ansträngningar hade festkomitén utsatt pris för de bäst dekorerade balkongerna, för de bäst anordnade festvagnarne, för de bästa kostymerna, ja, Gud vet för icke allt hvad.
»Första priset», stod det på en stor balkong eller rättare ett långt galleri, som löpte rundt omkring ett hörnhus och som var anordnadt till en bonbonnière.
Ingenting, icke ens det krusade papperet och de granna karamellerna med deviser på fattades.
Den såg visserligen mycket »läcker» ut, men kunde, enligt min åsigt, alls icke mäta sig med sin granne, som var förvandlad till en fiskarbåt med nedfäldt skarlakanssegel och med last af confetti, vid hvilken vaktade tvenne förtjusande barn, klädda i sjömansdrägter.
Andra priset hade, nu fullt rättvist, lemnats åt en mycket liten balkong, anordnadt till ett kabinett i roccocostil, i hvars förgylda cmmor en herre och en dam, den förre i stångpiska och broderad frack, den senare i herdinnekjol, kokett hatt, smink och moucher, hade slagit sig ned, med ett helt berg af confetti mellan sig.
— Hela Toledogatan, som rymmer hundratusentals menniskor, var packad med folk, balkongerna likaså, men vagnarnes antal var relativt litet.
Det låg någonting vildt lystet i de flestas blickar, som ovilkorligen kom mig att tänka på krig och blodsutgjutelse, och jag började nästan önska mig hemma igen.
Hela den ofantliga menniskomassan började att röra på sig; hurrarop framskränades, och så kom första festvagnen.
En kolossal fisk, upplagd på silfverfat, garnerad med lefvande kräftor, barn, som kröpo i ring.
Medelmåttigt bifall.
Nu kom festvagnen n:r 2: en barnkammare, full af de mest groteska figurer, och sköterskan, en jettestor mannequin i rynkad mössa och krinolin, stående bakpå.
Skrän och bombardement, men »barnen» försvarade sig så tappert, att de snart lemnades i fred.
Så kom festvagnen n:r 3: ett jagtslott med jägare, vildbråd, hundar i sina kojor m. m.
Applåder.
N:r 4 förestälde en jettebukett af rosor, och i hvarje ros framtittade ett förtjusande flickhufvud.
Bravo,rop som aldrig ville sluta.
Nu kom n:r 5: »En lukullisk middag», bestående af en massa papprätter, vid hvilka presiderade en tjock herre med servet kring halsen.
Hvisslingar.
Neapolitanerne förstodo tydligen ej hvad meningen var, och det gjorde icke jag heller, men det betydde ingenting.
Och så slutligen kom slutnumret, ett gårkök med spis, der man eldade, och kockar, hvilka kastade skyffeltals med confetti in bland mängden.
Nu brast det lös.
Hvad som hände eller huru det gick till, kan jag knapt beskrifva; men visst är, att vi inom fem minuter voro omringade af en fullkomligt vild — så föreföll det mig — folkmassa, som skränade, hurrade, slogs, kastade stenhårda projektiler i ansigtet på oss och gapskrattade åt våra förtviflade bemödanden att värja oss för deras anfall.
Uppifrån balkongerna regnade hvassa, målade kritbitar öfver våra obeskyddade hufvuden, under det att vår vagn bokstafligt belägrades af hundratals små pojkar, hvilka, viga som kattor och snåla som apor, klättrade in från alla håll, stulo våra parasoller, kastade hvitt mjöl i hufvudet på oss, ryckte confetti strutarne ur våra händer, grimacerade, hoppade, tjöto som riktiga små afgrundsandar och öppnade batalj med mängden från kuskbocken, från hjul och fotsteg.
Vårt sällskap i vagnen, en hetlefrad rumänier, blef ursinnig och ropade på polisen, men fick i detsamma en confettikula slungad midt i munnen, som tystade honom för alltid, trodde vi först, men så illa var det ej; det var bara raseriet, som höll på att qväfva honom.
»Man mördar oss, hitåt!» ropade han och reste upp i vagnen ånyo, men det skulle han aldrig hafva gjort.
Inom ett ögonblick dansade tusendetal confettikuler öfver våra hufvuden, hvaraf en träffade så illa, att min mun sprang i blod; men jag glömde både anfall och försvar för att riktigt hjertligt skratta åt vår rumänier, der han med tillbakakastadt hufvud och blixtrande ögon, en vredgad Mars lik, använde sina båda kraftfulla knytnäfvar till försvarsvapen, under det han ropade sitt hemska: »Hitåt, man mördar oss!» Folkmassan jublade, pojkarne gapskrattade.
Slutligen drog en medlidsam pajazzo upp kuren till vår vagn, hvarigenom vi blefvo jemförelsevis skyddade.
Huru vi kommo hem, vet jag knapt, och i hvilket tillstånd ber jag att få slippa beskrifva.
Den första, som tog emot oss i förstugan, var amerikanen, som såg särdeles belåten ut.
»Nice pleasure», sade han och pekade på min mun, som starkt blödde.
»Three», tillade han betydelsefullt och pekade på sin egen, der verkligen tre framtänder fattades.
Nu förstod jag hans hat mot karnevalen.
Dagen derpå låg rumäniern till sängs, med hela ansigtet täckt af plåsterlappar: »furieux», som hans lilla muntra hustru uttryckte sig.
En fältskär måste sköta om min blessyr, hvilket likväl icke kunde hindra mig att två dagar senare med lust och glädje deltaga i blomsterkastningen.