Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad verkan detta medfört känner man ännu icke, men som flere landtman finnas inom detta Stånd, så skulle 108 Den 11 Januari. det vara uplysande att af dem få erfara dea verkan dessa olika tullsatser haft på deras tillverkning.
Emedlertid anser jag mig böra nämna, att då jag, efter tullbestämningen 1841, besökte en slägtinge i Småland, som ty värr är en stor bränvinsbrännare, bade ban dock gjort någon jemkning i denna näring i så måtto, alt han anlagt ett osltrvckeri, hvilket visades mig.
Då jag efter tullnedsättningen besökte honom ånyo och begärde att fä se osttryckeriet, svarade ban, att det blifvit nedlagt just i följd af samma nedsättning.
Jag bar, sade ban, en sändning af ost, som för bristande afsättning ligger och ruttnar i Götheborg samt 'en likaledes, i Stockholm.
Jag vill ej vidare utsätta mig för dylika förluster.
På min fråga hvad gör du i stället, svarade han: jag bränner desto mera bränvin.
Smör. 1 1835 års Tulltaxa var denna vara belagd med en tull af 2 R:dr 24 sk., men före den då gällande Finska traktatens uphörande med år 1844, erlades för Finskt smör blott 32 sk.
Lg.
Under dessa tider infördes till Sverige år 1839 6,100 Lg, 1840 87,200 Ltt, 1841 8,000 Lg, 1842 61,000 Lg, 1843 61,400 Lg 1844 52,600 Lg, men 1845, då tullsatsen af 2 R:dr 24 sk. tillämpades, införsnillades Finskt smör öfver Haparanda och Bottniska viken, så att den synliga införsel nedgick lill 1,100 Lg.
Ilon sjönk är 1846 (ill 150 Lg, steg 1847 lill 229 Lg.
Men när tullen vid detta årets Riksdag blifvit nedsatt till 1 R:dr 16 sk., steg införseln år 1849 genast till 8,800 Lg, 1850 föll bon till 5,400 Lg och 1851 1012,200 Lg.
Följaktligen bar insmygning af smör fortgått oaktadt den minskade tullen.
Icke destomindre föreslås nu en ytterligare nedsättning till 1 R:dr.
Jag anser detta såsom en misshushållning i stort derigenom, att landtman, som rigtat sin hushållning på smörtillverkning, skola finna sig gäckade i sina förhoppningar om lönande afsättning.
Det är bekant, att om än mycket Finskt smör införsnillas öfver Norrbottens och Vesterbottens län, smörpriset dock stigit öfverallt i riket.
Berörde underslef fortfar visserligen ännu, oaktadt den minskade afgiften, och säkert är att det icke upliörer genom den föreslagne nedsättningen.
En verkan af denna olofliga Finska handel bar visat sig under sisth sommar.
Svenske sedlars begagnande är såsom vi veta förbjudet i Finland, hvarföre Finska skeppare, som i Stockholm försälja sina varor, i vår bank utbyta de undfångne sedlarne mot silfver, men detta låter sig icke göra i Haparanda.
De Finska myndigheterna mäste derföre se igenom linger med de Svenska sedlar, som för insmuget smör erhålles.
Utan tvifvel är det derföre Finska
Ban ken till ett härvarande handelshus öfversändt 150,000 R:dr b:ko, för hvilka af Bankofullmäktige begärdes silfverplantsar.
Säkert är, att vår Banks silfver på detta sätt går till den Finska, så länge tullförsnillningen af smör fortfar.
Denna kommer utan tvifvel att fortsättas intill dess K. M. och R.
St:r förordna att smör, kommande från Norrbotten och Vesterbotten, skall tullbehandlas lika som komme det från Finland.
Emellertid kostar omvägen och försnillningen alltid något, hvarigenom smörpriset
Den ll Januari.
109 liöjes till förmån för våra jordbrukare i rikets mellersta och södra landskap.
Jag anser följaktligen en nedsättning i tullen skadlig, och bestrider hennes vidtagande.
Slutligen har man äfven föreslagit minskning i tullen å Ättika.
Häraf införes ett så obetydligt belopp, att Kommerce-Colkm icke ens uptagit detri sammandraget af sina berättelser.
Af speciflcationen synes att införseln år 1851 utgjort endast 7,900 kannor.
Hvarföre skall man för en sådan obetydlighet göra en så ansenlig nedsättning som den från, 6 sk., lill 2 sk. 8 rist. för kannan, eller mer än hälften.
Attika måtte väl inom landet kunna tillverkas i den mängd, att vårt behof deraf fylles.
Jag anhåller, att dessa anmärkmr måtte få åtfölja remissen till Utsk.
Jag skulle icke hafva tagit R. o. Adis tålamod i anspråk, om jag icke ansett mig upmanad dertill af talaren före den siste.
Mitt yttrande kommer att vidröra en specialfråga.
En representant från de södra länen har nemi. klandrat K. M:s Nådiga skrifvelse i fråga om tullen å sparrar.
Då jag redan yttrat mig i ett med detta likartadt ämne och jag har någon kännedom om förhållandet inom de norra länen, torde det tillåtas mig, att få genmäla den värde talaren i hvad jag anser honom hafva begått ett misstag.
Ilan har sagt, att lian önskade det åtgärder måtte vidtagas för skogens återvext eller att han gillade vidtagande af sådane åtgärder.
Jag får då erinra, att intet är så skogsödande som huggande af de unga träden.
M. äfven sagt i Dess Nådiga skrifvelse, der det beter (sid. 17): ”Det från såväl K. M:s Befhide uti Westerbottens län, söm från Hushållnings-sällskapet uti WesterNorrlands län, äfvensom frän enskilde personer uti de norra länen, underdånigst anmälda förhållande, att den yngre, ännu ej fullmogna skogen till en förvånande mängd fälles för utskeppning, och att det är att befara, alt det nordliga kustlandet uti en icke aflägsen framtid skall blifva blottadt på skog, som likväl utgör invånarnes enda tillgång under sådana, ej sällan återkommande, år, då felslagen skörd inträffat, anser K.
M. böra föranleda till en förändring uti utförsels-tullen på sparrar af mindre dimensioner”.
Vidare heter det (sid. 18): ”Förbud mot all utförsel af ifrågavande slag, som af Hushållnings-sällskapet i WesterNorrlands samt K. M:s Befhide, äfvensom af enskildte bruksoeh sågverks-egare i Westerbottens län yrkats, finner K. M. olämpligt, hvaremot blott några fä skillingars tillökning i utförselstull ej synes vara tillfyllestgörande för de mindre dimensionerna”.
K. M. har visserligen icke gått sä långt som af vederbönde önskats, nemi. att helt och hållet förbjuda utförseln, men en inskränkning deri är genom den föreslagna tullsatsen onekligen gjord, och dä synes mig, att man bör vara K. M, tacksamhet skyldig, för det Han gått allmänt uttalade önskningar till mötes.
Dessutom är redan 11805 års Skogs-Ordn., jemförd med 11 § i Instrukt. för Jägeristaten, föreskrifvet, att träd ej få huggas med mindre än att de innehålla öfver 5 verktum vid roten.
Således har K.
M. icke uttalat 110 Den 11 Januari. någon ny sats derigenom att endast de stora, vuxna, men icke de unga, mindre träden få exporteras.
Den värde talarens farhåga att Regeringens omtanka sträckt sig till endast ett ringa antal artiklar och ej till flera eller alla skall, tror jag, förfalla, om han observerat att K. M. i samma skrifvelse sagt, att K.
M. ”för närvarande inskränker
Sig till de här ifrågasatta tullförändringarne”.
Man kan således vänta framdeles förändrade tullbestämmelser i afseende på flera artiklar.
Jag anhåller att desse anmärkmr måtte få åtfölja remissen till Utsk., på det att Utsk. må få erfara att, då en ledamot yttrat sig mot förhöjning i tullen å sparrar, det äfven finnes representanter från andra län, hvilka förorda förhöjningen.
Hr von Hartmansdorff har upmanat landtbrukare inom detta Stånd att yttra sig om de föreslagne nedsättningarna på landtmanna-produkter.
Jag u; täger denna upman ing äfven med äfventyr att blifva ansedd såsom en frihandlare.
Jag värderar och kan icke annat än värdera på det högsta den oegennytta, som alltid röjer sig i den värde talarens yttrande.
Det är klart, att han som köpare skall hafva nytta af nedsatta priser, men icke destomindre påyrkar han förhöjning deri.
Jag tror likväl, att hans omsorg om landtmannens väl är något öfverdrifven.
I fråga om ost har Hr von Hartmansdorff berättat, hurusom en hans slägtinge, hvilken var en stor bränvinsbrännare, hade anlagt ett osttryckeri, men måst öfvergifva eller nedlägga detsamma, emedan tillverkningen icke lönade sig, sedan tullen å ost blifvit nedsatt.
Mig undras, om icke uphörandet med osttillverkningen var de obotfärdigas förhinder.
Med de priser å ost, som under innevarande och föreg:de år betingats, har landtmannen haft skäl att vara belåten.
Visserligen har införseln af ost betydligt förökats, men om vi tänka oss delta qvantum fördeladt på rikets innevånare, faller det lill en obetydlighet, så att den importerade osten icke försvårar försäljningen af vår egen tillverkning, hvarå priset blir tillräckligt högt med en tullsats af En R:dr b:ko å den ost, som skulle komma att konkurrera med vår.
Den pressade skummjölksosten har här i hufvudstaden, och äfven på åtskilliga andra ställen, blifvit betald med 5 R:dr Lif-, om han varit god, och det kan ej nekas att detta är väl betaldt för sådan ost.
Besinnar man, hvilket oändligt högt tillskott i pris 1 R:dr b:ko åstadkommer å en vara, som förut kostat 2j å 3 R:dr i landsorten, så måste man erkänna, att landtmannen lemnats tillräckligt skydd.
Det må således förlåtas mig, att jag icke kan godkänna den här uttalade satsen, att tiden för nedsättning af tullen å ost ännu icke är inne af skäl, att landtmannen, som har att emotse inskränkning i bränvinsbränningen och såsom ersättning härföre måste updrifva produktion af ladugårdsalster, kommer att befara ökad konkurrens med utlänningen.
Hr von Hartmansdorff har i allmänhet ifrat för höga tullar och meddelat oss upgifter ur Kommerce-Colhii berättelse, dermed han ådagalagt, att å tider, då tullen å smör varit hög, sådant i landet in - Den 11 Januari. lil kommit lika mycket som förut, men på oloflig väg, hvarigenom Staten gatt miste om inkomster, äfvensom att med nuvande tullsatser lurendrejeri af smör egt rum, men hvad bevisar väl detta, om icke att en nedsättning i tullen kan och bör ske?
Afven med afseende å nu gällande priser i utlandet bör en tullnedsättning ega rum, ty i Köpenhamn t. ex. betalas smör förb sommar med 40 sk. S", hvadan man icke har att befara någon införsel derifrån, och om Stockholmsboer köpa Finskt smör till bättre pris, men vårt inom landet tillverkade kan försäljas i utlandet till högre pris, hvilken skada skulle väl dermed tillskyndas oss.
I fråga om kött är det kändt att från vestra orterna i Sverige både lefvande och slagtade kreatur blifvit exporterade till England, och dä måtte väl en tullsats af 8 sk.
Lt& vara tillräcklig.
Jag har sjelf låtit sisth höst till England exportera ett parti kötttunnor, och ehuru jag ej ännu kan upgifva huru detta utföll, har jag dock all anledning hoppas ett godt resultat.
Då emellertid priserna i utlandet mana till export, hvad behöfver väl då landtmannen högre skydd än det föreslagna?
Jag beder att få besvara Hr von Knorring, som fästat min upmärksamhet derpå, att intet förstör skog mera än att borthugga alla småträd.
Det medgifver jag, men jag trodde mig hafva i mitt förra yttrande till komplett evidens bevisat, att skog förstöras på annat sätt i vida större mängd än genom dess användande till sparrar.
Jag har nemi. visat, att för underhåll af gärdesgårdar åtgår icke mindre än 10,000,000 gärdselstänger och stäfver årligen, hvartill småträden tagas.
Vidare och då jag nu har ordet, anhåller jag att till mina redan afgifna anmärkmr emot den K. Propos:n få lägga följande: K.
M. har väl och välbetänkt nedsatt tullen å ved och dymedelst befrämjat möjligheten af dess införande i riket, men deremot icke nedsatt utförselstullen å denna vara.
Högst ringa qvantiteter utföras årligen och är 1846 utgjorde exporten 694 famnar samt har sedan något år upgått till circa 2,500 famnar.
Jag kan emellertid icke inse något skäl, hvarföre, när man å ena sidan ville befrämja införseln af ved genom nedsättning i tullen, man å andra sidan icke äfven skall befrämja försäljning deraf i utlandet medelst borttagande af exporttullen.
Det är klart, att nedsättning i tullen medför nedsättning i priset å afsättningsorten och således skall priset å ved här i Stockholm sänkas genom en dylik nedsättning.
Uphäfves exporttullen blir detta endast en rättvisa åt deni, hvilka bo i södra Sverige och som förut afsändt ganska mycket ved till hufvudstaden.
Deras afsättningsort skulle dä blifva Skåne och Danmark.
I Danmark betalas ved ganska bra, och hvarföre då förhindra exporten dit genom bibehållande af exporttullen.
Den ved, som dit skulle utföras, komme då att utgöras af björk, med hvilken förhållandet är helt olika än med barrskogen.
Den förra återvexer hastigt men icke så den sednare.
Icke kan det vara någon skada, att producenten af ved sättes i tillfälle att få sälja densamma med någon fördel. 112 Den 11 Januari.
Jag nödgas hemställa till Hr Gr. o. Landtm, om jag på något salt klandrat den K.
Jag tror mig icke hafva brustit i den underd. vördnad jag bort iakttaga.
Att jag tagit mig friheten att göra anmärkmr dervid, är en sanning, men det är äfven en sanning, alt sådant är en representants håde rättighet och skyldighet.
Jag har egentligen begärt ordet för att redogöra för orsaken, hvarföre jag anställt en1 jemförelse emellan den höga exporttullen och värdet å en sparre.
För flertalet af Ståndets ledamöter torde det vara bekant, att landtmän införa till Stockholm uphuggne sparrar.
Under min upgång hit till plenum mötte jag en landtman, som forslade sparrar af 12 alnar i längd, för hvilka han begärde 1 R:dr 12 sk. st.1 och troligen hade han sålt dem för 1
R:dr eller lika mycket som den föreslagne utförseltullen.
Raab redan meddelat uplysning om värdet ä en sparre, och man torde således kunna bedöma proportionen emellan detta värde och den föreslagne tullsatsen.
Jag vill icke bestrida, att ju icke misshushållning med skog eger rum inom Norrbottens län ; men jag hemställer om icke erfarenheten besannat, att, såsom Frill.
Raab anmärkt, en del träd, då en skog upvexer, antingen torka eller också stanna i vexten, som man säger.
Hvartill skola dessa träd användas?
Skola de ruttna pä roten, och är det då icke bättre alt hugga dem lill sparrar.
Dessutom utgör tullen den förnämsta Statsinkomsten, och det torde då icke vara rådligt, att allt för mycket förminska denna inkomst, helst när man vill förminska den öfriga bevilln.
Om således tullen å sparrar fyrdubblas, tror jag icke att Statsinkomsterne blifva fyrdubblade, utan vida mindre än hvad de förut varit.
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen lill Utsk.
Jag anhåller att få göra några anmärkmr emot den af K.
M. föreslagne exporttull å sparrar och öfriga trädvaror.
Visserligen medgifver jag, att tiden kan vara inne, då man bör tänka på möjligheten att åstadkomma en ändamålsenlig skogshuskållning, men jag befarar, att det af K.
M. föreslagna medel icke allenast går på sidan om det dermed åsyftade ändamålet utan äfven innefattar en orättvisa mot de skogsegare i landet, som vårdat sina skogar.
Jag säger, att målet icke vinnes genom den föreslagne tullen, emedan det är klart, att, om utlänningen behöfver sparrar, de komma att försäljas till lägsta priset af egare till skogar, belägne invid kusten, och då har föreskriften i den K.
Proposm icke medfört annat än att den vinst, som bordt tillfalla skogsegare, ingått lill Statskassan.
Detta innebär ju en påtaglig orättvisa emot dem som vårdat sina skogar.
Der trakthuggning blifvit införd, följes, såsom Ilrrme känna, den ordning, att man fäller alla träd med undantag af fröträden.
Då är det gifvet alt bland de fällda träden ganska många icke kunna användas till annat än sparrar.
Bestämmes således en hög utförseltull, förhindras ju egaren att Den 11 Januari.
113 utföra eller försälja det virke, som endast till sparrar är användbart.
Hvad skall man göra med det?
Skall det begagnas lill ved eller kol eller skall man låta det ruttna?
Dessa träd hade visserligen vunnit i värde, om de fått stå qvar och hunnit naturlig storlek, men mången gång stanna de i vexten och kunna icke användas till annat än sparrar.
Det synes mig som vore den K.
Proposm byggd på förhållanden, sådane de befinnas inom de norra orterne, der skogarne hafva den storlek, att man understundom icke känner, hvem som eger vissa delar deraf.
Jag Ilar nyss fästat upmärksamheten derpå, att man orättvist förintar värdet på sådane träd, som endast kunna begagnas till sparrar, om tullen å dessa skogsvaror bestämmes så hög som K.
Vill man göra något allvarligt för skogshushållningen i landet, bör man se saken från en helt annan sida, nemi. huruvida Staten bör tillerkännas någon rätt till kontroll öfver den enskilde skogsegarens hushållning med sin skog.
Så är förhållandet i andra länder men icke hos oss, och derföre är sköflingen allmän.
I min ort händer icke sällan, att hela skogstrakter bortsäljas med rättighet för köparen att hugga träd om 6 tums diameter vid roten.
Dessa träd kunna icke vara öfver 25 ä 2S år gamla och sedan de stora träden blifvit afverkade, afbrännes återstoden för att i askan skörda några T:r råg.
Detta är väl det uslaste hushålingssätt som kan finnas och bör afskaffas, men det af K. M. i detta hänseende föreslagna sätt är af skäl, jag redan nämnt, fullkomligt otjenligt.
Likaså är förhållandet med föreslagne tullen ä plankor öfver 3.j tums bredd.
Af ett sågblock om 15 ä 16 tums diameter, hvilken storlek af träd jag förmodar man icke vill förhindra egaren alt fälla, kan man erhålla två plankor om tre tum och några smärre bräder på sidorna.
Under sednare åren har från England upstått efterfrågan på plankor af 4 tums tjocklek.
De af mig omnämnde sågblockar kunna lemna 2 sådana plankor, hvilka betalats 25 å 33^ proc. högre än 3 tums plankor.
Då det således vore en fördel att tillverka sådane oplankor, är det väl rätt att lagstiftningen förbjuder sådant?
A en del orter ingå reqvisitioner på virke, som är sågadt med fina sågblad och å den andra å virke, sågadt med grofva.
De grofva sågbladen begagnas å de gröfre sågblockarne, dervid arbetaren måste iakttaga den största upmärksamhet för att icke misstaga sig om J eller ^ tum vid flyttningen af blocket.
Förekommas icke dessa misstag, hotas egaren med en så orimlig förlust som den skatt, hvilken nu är föreslagen.
Meningen måtte likväl icke vara att så hårdt behandla skogsegaren.
Jag anhåller att dessa anmärkmr måtte få åtfölja remissen till Ulsk. med den önskan från mig, att Utsk. i sitt afgifvande Betänk, ville framställa sådane skäl, som kunna framkalla en annan K.
Proposm i ämnet.
I det Utskott, dit dén K.
Proposm blifver remitterad, blir jag i tillfälle att yttra 3 H. 8 114 Den 11 Januari. mig öfver detaljerne af densamma, vill blott nu, med anledn. af Frih.
Raabs yttrande, att landtbrukarne ingenting hade att beklaga sig öfver, om tullen på ost nedsattes, enär priset å ost stése lill 5
R:dr och deröfver, nämna att priset på den ost som erhålles af skummjölk som biprodukt vid smörberedning, icke kan betinga sig högre pris än 4, 3£ till 3 R:dr R:gds per Lt(.
Då man för lättare afsättning vill förädla ladugårds-produkten mjölk till smör och ost, är det naturligt att man måste söka afsätta dessa varor till priser, som återge hvad mjölkens värde kan skattas till, och en längre tids erfarenhet har förvissat mig öra att sällan man kan komma till högre bruttovärde på mjölken än 8 sk. r:gds, och detta blott med de harvande högre priserne.
Då jag nu har ordet kan jag icke undertrycka att uttala den känsla af vemod, jag erfarit vid genomläsandet af den K.
Proposm, då jag betraktar den från synpunkten af det yrke, som är mitt, eller jordbrukarens.
Styrelsen har vid denna Riksdag genom en relativt, oerhörd hög beskattning velat beröfva tusendetals jordbrukare fördelen af bränvinsbränning, och nu föreslås att genom tullnedsättningar å ladugårdsprodukter ännu mera göra deras ställning svår, och detta vid en tidpunkt då de, straffade med en förskräcklig fodermissvext, se rudimaterierne för nämnde produkter upjagade tredubbelt af dess vanliga värde.
Huru skola landtmännen under sådana förhållanden kunna sänka priset å sina ladugårdsalster.
Jag skönjer härvid bristande omhuldande af Sveriges modernäring, jordbruket.
Vidare föreslås en nedsättning i tull på fartyg, på ankarkettingar och andra skeppsförnödenheter.
Dessa nedsättningar gillar jag och skall dem i Utsk. till viss grad förorda; men dessa nedsättningar, skeende till förmån för handeln, hvilken med lossande af de prohibitiva band, hvarmed den varit bunden, blifvit frigjord och i öfrigt städse omhuldad, borde, dä den förser larn det med allahanda öfverflödsvaror, äfven förse landtmannen med dess nödvändigaste importartikel salt, till ett pris, sorn vore skäligt.
Vidare föreslås en utförseltull på sparrar.
Här är åter en restriction i jordégarens rätt, att på sätt honom lämpligast synes, föryttra sina varor; ett intrång i tillgodogörande af hans förvärf.
Vittnar icke allt att jordbrukarens intresse föga skyddas?
Vår historia lärer dock att de styrelser, som väl låtit sig vårda om rikets modernäring, länge lefvat hos nationen i tacksamt minne.
Jag skall icke inlåta mig i någon vidlyftig kritik öfver den K.
Proposm i fråga om hvad, som i densamma kan vara underlätet, emedan detta redan blifvit på många andra håll tillräckligt afhandladt.
Jag har besvärat R. o. Ad. med en så vidlyftig motion i detta ämne, att jag deri haft tillfälle att utveckla mina tankar; men jag anser nödigt att få nämna några ord, hufvudsakligen med afseende pä några af en talare anförda fakta, till försvar för den K.
Proposm i allmänhet, erne - Den 11 Januari. 115 dan jag tror, att från dessa facta kunna ledas slutsatser i motsatt syftning mot dem han deraf velat draga.
Efter att hafva uttryckt sin underd. tacksamhet möt Regeringen för hennes ifrågavar:de Propos. och de deri uttalade grundsatser, har den värde talaren förklarat, att det klander Propos:n från frihandelns vänner fått röna, öfvertygat honom destomera om Propos:ns förtjenster.
Detta yttrande är fullkomligt konseqvent med denne talares kända öfvertygelse; men jag hemställer om det icke, när fråga är om en tull-lagstiftning, der så mångfaldiga serskilda materiella förhållanden behöfva tagas i betraktande, om icke, säger jag, ett så allmänt omdöme, som talaren fällt i en sådan sak, vittnar derom, att han föresatt sig att se ämnet mera från en partisynpunkt än från en praktisk.
Jag vill nu fästa mig vid de facta samme ledamot anfört.
I fråga om Linnegarn har han förtäljt för R. o. Ad. historiken om dess införsel under olika år, men om jag icke misstager mig utvisade denna historik, att, under den tid den lägre tullen gällde, införseln af linnegarn småningom upgått till 8,000 il och sedermera nedstigit till 1,000 % redan innan tullen blifvit höjd till hvad den f. n. är.
Detta förhållande synes mig tillräckligt bevisande, att en tull af 12 sk. innefattar erforderligt skydd för den näring man vill främja, när införseln under en sådan tullafgift icke upgått till högre belopp, och att linnespånaden här i landet icke behöfver frukta täflan, som med en tull af 12 sk. möjligen kan upkomma.
Den närvande tullen är nära nog detsamma som ett förhud mot införsel af linnegarn, ty med den kunna endast de finare sorterna införas, hvilka icke tillverkas här i landet, och hvaraf högst obetydligt åtgår; men något vidsträcktare behof fylles ej deraf.
Om således den nuvar:de tullsatsen kommer att fortfarande gälla och behofvet af linnegarn inom landet blir större än som motsvarar dess tillverkning, skall detta förr eller sednare framlocka anläggningar af fabriker för maschinspånad inom Sveriges egna gränsor, hvarigenom den Norrländska spånadsindustrien skall hotas vida mera än om tullen nedsättes från 24 till 12 sk. U.
Detta synes mig ganska säkert, och jag hemställer derföre, om det kan vara skäl att, för att skydda en näring som finnes, söka upmuntra till en näring som icke finnes, men som tillika kan förstöra den förra, och detta blott för att få bibehålla en öfverdrifvet hög tullsats.
I fråga om viktualie-varorna har den värde talaren äfven lemnat oss en historik öfver införseln af dem och kommit till den slutsats, att den föreslagna nedsättningen skulle tillskynda de Svenska ladugårdarne stor skada.
Jag anhåller att äfven få beröra de framdragna facta, sådana jag upfattat dem.
Den värde talaren har nemi. visat, att under den tiden tullen på salt kött var lägre än f. n., införseln deraf icke stigit, hvilket förhållande talaren anfört såsom skäl emot nedsättningen.
Enl. mitt omdöme bevisar detta ingenting annat än att en nedsättning i nu gällande tullsats icke skadar ladugårdarne, ty när införseln af dessa varor 8 * lie ben 11 Januari. icke steg med den lägre tullen, måste detta bevisa, att våra ladugårdar gingo framåt, oberoende af högre eller lägre tullsatser.
Samma är förhållandet med artikeln smör.