Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frösen Måhlsta. 2 13 6 13 JLysIo 110 2 3 Hallen Trappnäs. 1 / 1 1 50 Öfverhallen. 3 13 117 J-25SH Marby Jersta. 1 ft 10 9 3 .2240 Oviken Westeråsen. 3 l^TffT Näskott Tullus. 6 2 56 9 1 3 6 6 7 Åhs Byn. 1 8 3 725 13 83 89 •lilsa?
Gärde. 1 1 1082 1 1 2 0 0 9 -»•4 Hålskafven. 1 1 3349 J 3l?5 Östersem. 1 4 12917 I 7 T 8 (T 1 2 70 1 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skid frelse N:o 76.
163 och 1858 års jordebokssumma för södra fögderiet, uttryckt i mantal enligt förändringsextrakt, utvisade skattemantal 452111° fri®#, krono d:o 60t4I!
I‘1öö.
Med anledning häraf och då de vid sådant räkenskapsförande så lätt i ögonen fallande svårigheter kunde afhjelpas, derest, i öfverensstämmelse med den för mål, vigt och mynt redan vidtagna förändring, skattetalsbråk finge lill decimalbråk med en viss nämnare reduceras, hvilket läte sig göra ulan skada för någon, enär det fel, som vid reduktionen uppkomme, kunde genom en tillräcklig stor decimalnämnare göras mindre, än som motsvarade minsta lagliga myntenheten öre; har framställning blifvit gjord att Rikets
Ständer måtte besluta det hemman- eller skattetalet skall öfver hela riket till enhet hafva det gällande mantalet och att nuvarande bråk reduceras lill decimalbråk med högst tre decimaler eller till ett-tusendedelar af mantal och hvarje sådan del benämnes Miller.
Enär erkännas måste att de öfverklagade olägenheterna, som vid räkenskapers förande m. m., uppkomma icke blott af de, i åtskilliga rikets provinser, olika benämningarne på mantalets underafdelningar, utan synnerligast af det brukliga sätlet att, vid debitering af räntor och onera, som efter skatt utgå, uttrycka hemman- eller skattetalet i exakta bråk, äro ganska stora, och antagas kan att desamma med hvarje år blifva ännu större, då skattebråken i följd af nu gällande stadganden för hemmansklyfning och jordafsöndring måste oupphörligen tillvexa, få Rikets Ständer, som funnit ifrågavarande förslag ledande så väl till lättnad vid sammanförandet i allmänhet af stora bråkdelar, som till en säkrare och bättre kontroll vid debiteringens riktighet, hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Eders Kongl. Maj:t, efter vederbörande auktoriteters hörande och sävidt hinder derför icke möter, täcktes i nåder låta utfärda stadgande derom, att hemman- eller skalte-talet skall öfver hela riket till enhet hafva det gällande mantalet och att nuvarande skattebråk reduceras till decimalbråk med tre decimaler eller till ett-tusendelar af mantal.
Stockholm den 20 Juni 1860. 164 Expeditions-Utskoltets Förslag till underd.
Skrifvelse 1S:0 77. J\ io 77.
Prcste-Slåndet den 20 — ■— Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 —- — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse, angående nedsättning i lösen för protokolls-utdrag rörande förordnande eller entledigande af förmyndare.
(Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 12). S. A. K. Rikets Ständer, som inhemtat att protokoll rörande förordnande eller entledigande af förmyndare tillförene drogo en lösen af 36 sk. b:ko eller 1 R:dr 12) öre R:mt, men att samma handlingar, enligt gällande Expeditions-taxa, nu böra lösas med 2 R:dr sistnämnde mynt, hafva funnit denna skilnad vara alltför betungande för fattige eller mindre bemedlade omyndige, helst utfärdandet af ifrågavarande handlingar, hvilka sällan innehålla mer än några rader och ej heller äro svåra att uppsätta, kan ofta förekomma flera gånger i afseende på en och samma omyndiga person, hvarföre Rikets Ständer anse en nedsättning i berörde lösen hafva lika mycket skäl för sig, som den i Expeditions-taxan utsatta lindrigare lösen för protokoll öfver aflagd borgenärsed.
Men då det skulle medföra svårighet att för olika bemedlade omyndige tillämpa olika lösen, samt den enhet och enkelhet, som alltid bör finnas i uppställningen af en Expeditionstaxa, skulle rubbas genom antagandet af två olika slags lösen för enahanda legala handling, hafva Rikets Ständer funnit lämpligare alt alla dessa handlingar böra tillgodonjuta samma lindring, hvilken Rikets Ständer trott billigtvis kunna åstadkommas om den nu stadgade lösen för protokoll rörande förmyndares förordnande nedsättes till enahanda belopp, som för bevis öfver aflagd borgenärs-ed i Expeditions-taxan finnes utsatt, eller 1 R:dr; och Rikets Ständer få, på grund häraf, i underdånighet anhålla, det E. K.
M:t täcktes i nåder göra den ändring i Expeditions-taxan, att lösen för protokolls - Expeditions-Utskotlets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 78. 165 utdrag, som endast innefattar förordnande eller entledigande af förmyndare, eller begge delarne, nedsältes till enahanda belopp, som nu finnes för bevis öfver a ilagd borgenärsed stadgadt.
Stockholm den 20 Juni 1860. X:o 78.
Presle-Ståndet den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om rättelse i de s. k. ofrimans frälsehemmans i Bohus län beskattning s-förhällanden.
(Stats-Utskottets Utlåtande N:o 97.) 8. A. K.
Hos Rikets Ständer har blifvit anfördt hurusom, sedan den tid då Bohus län lydde under Danska kronan, ett egendomligt förhållande derstädes vore förhanden med de endast inom denna provins befintlige s. k. ofrimans frälsehemman, af hvilka, i stället för rusttjenst, ulginge en årlig afgift, benämd ”odelshalfva uppbördsel”, beräknad till 12 sk. b:ko för hvarje tunna skyld (malt) eller lispund smör, som kunde af hemmanen såsom ränta utgöras, allt efter deras godhet och beskaffenhet, hvarjemte dessa hemman vore belagde med högre rotering, samt i särskilda orter, nemligen Sunnervikens och Norrvikens fögderier, med äfven högre grundränta än utsockne frälsehemman.
Fastän således ifrågavarande hemman utgjorde, i stället för rusttjenst till Eders Kongl. Majit. och Kronan, afgifter, om hvilkas reglerande Kongl.
Brefvet den 20 April 1693 innehölle bestämmelser, hade likväl, alltsedan år 1747, då Rikets Ständer åtogo sig rusttjenst-bevillningen, dessa hemman blifvit ställda i samma förhållande sorn ut - 166 Expeditions-Utskottels
Skrifvelse J\:o 78. sockne frälsehemman och påförts slik bevillning ända till närvarande tid, hvilket förhållande sannolikt härledde sig dels från uppbördsmännens oriktiga tolkning af de tid efter annan utfärdade bevillnings-förordningar, då de ansett berörde hemman lika med utsockne frälsehemman, dels af de skattskyldiges okunnighet om hvad deras rätt tillhörde.
Då nu nämnde hemman, såsom nyss är antydt, dessutom vore högre onererade än utsockne frälsehemman, enär, jemlikt kontraktet om båtsmansroteriogen, vid dess inrättande, frenne hemman i allmänhet tilldelats hvarje rote, men af ofrimans frälsehemman endast tvänne, samt grundräntan i öfrigt uti Vikarnes fögderi utgjorde 27 sk. b:ko mera, äri på hvarje utsockne frälsehemman och billigheten fordrade, att ett missförhållande, sorn nu egt rum i 112 år, omsider klefve rätladt, samt att förthy innehafvare af dylika frälsehemman åter insattes uti de gamla rättigheterna, att, i stället för rusttjenst, utgifva allenast odelshalfva uppbördse!, hvilken sednare afgift vore proportionerad efter hemmanens godhet, har, på grund häraf, förslag blifvit väckt att beskattnings-förhållandena rörande de s. k. ofrimans frälsehemman inom Bohus län, måtte blifva ordnade så, att hemmanen för framtiden kunde befrias från erläggande af rusttjenst-bevillning, samt att Rikets
Ständer följaktligen måtte vid utfärdandet af ny bevillnings-förordning, förklara, att ifrågavarande hemman icke äro inbegripne bland utsockne frälsehemman, om rusttjenst-bevillning hvarför 2 Art. 22 § i gällande Bevillnings-förordning innefattar föreskrifter.
Af Kongl. Brefvet den 20
April 1693 samt öfriga till ämnet hörande handlingar, hafva Rikets Ständer inhemtat, att, då i Bohus län frälsehemman öfvergått till ofrälse man, hvilken såsom sådan ansågs icke kunna utgöra det hemmanet ålagda rusttjenst-besväret, så länge detsamma skulle genom personlig tjenst utgöras, en särskild afgift, till storleken bestämd efter hemmanens beskaffenhet, i stället blifvit dessa hemman pålagd, hvilken afgift under benämning odelshalfva uppbördsel med 24 öre silfvermynt för hvarje tunna landskyld eller hvarje lispund smörränta ännu från hemmanen utgår.
Enär emellertid under tidernas lopp och vid minskadt penningevärde samma afgift icke längre befanns tillfullo motsvara rusttjenst-besvärel, föranledde detta missförhållande, då år 1685 båtsmans-kontrakt med länet upprättades, att endast tvänne mantal af ifrågavarande hemman lades till en rote, under det att af öfriga rotering underkastade hemman 3:ne mantal sammanslogos till hvarje rote, så att rustnings-besväret blef hälften drygare för ofrimans frälsehemman, än för de öfriga.
Att äfven denna ofrimans frälsehemman ålagda högre beskattning tillkommit såsom ersättning till Kronan för den rusttjenst berörda hemman ansågos icke kunna utgöra, ådagalägges ej mindre af högstberörda nådiga Bref, än genom flere af Eders Kongl.
Majlis Befallningshafvande i länet och Kammar-kollegium gifna utslag och utlåtanden, äfvensom andra punkten af det med länet upprättade båtsmans-kontrakt, samt länets räkenskaper, deruti inom de särskilda fögderierna odelshalfva uppbördsel i allmänhet tydligen angifves såsom ”i stället för rusttjensten” utgående.
Dessutom befinnas de ofrimans frälsehemman, som äro belägne i Norr- och Sunnervikens fögderier, vara påförde särskild förhöjning i mantalsräntan, nemligen i Sunnerviken halfva s. k. hjelpveden, utgörande 1 daler 16 öre, samt i Norrviken såväl nämnde 1 daler 16 öre, som äfven halfva skrifvareorten 6 öre, allt silfvermynt, hvilken förhöjning i grundräntan pålagts frälsehemman i dessa fögderier, då desamma öfvergått i ofrälse mans ego.
Oaktadt dessa förhållanden hafva icke destomindre, sedan vid 1747 års riksdag i stället för personlig rusttjenst, den s. k. rusttjenst-bevillningen antogs, samtlige ofrimans frälsehemman äfven blifvit påförde denna afgift, i afseende hvarå utvisas af jordeboken för år 1852, att i länets samtliga fögderier finnas 105| mantal ofrimans frälsehemman, derutaf på Sunnervikens fögderi belöpa 27^ samt på Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 78. 167 Norrvikens 28| mantal; af länets verifikationsbok för samma år, att, med undantag af 4j mantal inom Inlands fögderi, som utan angifven orsak finnas förbigångna, samtliga dessa ofrimans frälsehemman blifvit pålagda odelshalfva uppbördsel med ett sammanlagd! belopp af 121 R:dr 20 sk. 6 rst.; samt af uppgift från Kammar-kollegii arkiv på den rusttjenst-bevillning, som år 1852 af länet utgått: att samtlige der befintlige ofrimans frälsehemman, blifvit påförda sådan bevillning dels i Risings härad såsom insockne med 1 R:dr 29 sk. 6 rst., dels i de öfriga fögderierna såsom utsockne frälse med 3 R:dr 11 sk. per mantal, hvilken skiljaktighet i beräkningssättet dock finnes i sednare årens räkenskaper för länet rättad, så att alla hemman ansetts för utsockne.
Handlingarne ådagalägga föröfrigt att de, i afseende å omförmälde ofrimans frälsehemman i kronoräkenskapen förekommande skiljaktigheter, till en del uppstått deraf, att, under det roteringen alltsedan år 1685 orubbad qvarstått, har deremot hemmanens natur fortfarande varit rörlig, så att, när ett frälsehemman öfvergått i ofrälse mans hand, detsamma ansetts förlora sin natur af rent frälse och fördenskull påförts odelshalfva uppbördseln, och å andra sidan, när det åter öfvergått i frälsemans ego, återförts till sådant frälse och sålunda befriats från sistnämnde afgift.
Reträffande beloppet af nu föreslagna minskning i Kronans ingäld, är genom företedda räkenskapsutdrag utredt att för de 105| mantal ofrimans hemman, sorn utgöra odelshalfva uppbördsel, rusttjenst-bevillningen år 1852 utgått med tillsammans 337 R:dr 21 sk. 9 rst. b:ko för hela länet; att den för 111 ofrimans hemman i Sunnervikens och Norrvikens , fögderier påförda tillökning i mantalsräntan, nemligen halfva hjelpveden, samt särskildt i Norrvikens fögderi halfva skrifvareorten, utgjort på grund af 1749 års jordeboks-förändringsextrakt tillhopa endast 18 daler 11 öre silfvermynt, som icke undergå förvandling; och att odelshalfva uppbördseln för de ofrimans hemman, som ej hafva högre rotering än andra roteringsskyldige hemman, icke, enär hemmantalet allenast utgör lf mantal och algi ('ten omvexlar från 24 öre till 3 daler 24 öre silfvermynt uppgår till mer än högst 3 R:dr 21 sk.
B:ko. Genom hvad sålunda förekommit, anse Rikets Ständer det vara tillförlitligen ådagalagdt, att de om ofrimans frälsehemman i Bohus län gällande stadganden i (lere hänseenden skiljaktigt blifvit tillämpade.
Sålunda har, enligt hvad ofvanberördt är, rusttjenst-bevillning blifvit dessa hemman påförd, ehuru de flesta, jemte odelshalfva uppbördseln varit underkastade den för icke rustande ofrimans hemman bestämda högre rotering, hvarjemte de i norra delen af länet belägne så beskaffade hemman, utöfver nämnde skatt och högre rotering, ålagts en tillökning i mantalsräntan, som i öfriga delar af länet icke eger rum.
Å andra sidan förekomma åter ofrimans hemmau, dock endast till ringa hemmantal, som icke utgöra högre rotering; men, jemte rusttjenstbevillning, erlägga odelshalfva uppbördseln i stället för rustljensteq.
Enär likväl ofrimans frälsehemman, som genom odelshalfva uppbördseln och högre rotering friköpt sig från ruslljensten, synas icke hafva bort hänföras till sådane frälsehemman, som enligt Bevillnings-stadgan, äro underkastade rusttjenst-bevillning, och, hvad angår tillökningen i mantalsräntan för en del ofrimans hemman, laglig grund härför icke torde ega rum, samt de ofrimans hemman, hvilka icke draga högre rotering, såsom i sjelfva verket hänförlige till utsockne frälsehemman och således fortfarande underkastade rusttjenst-bevillning, deremot ega giltigt anspråk att från odelshalfva uppbördseln vara befriade, få, vid betraktande jemväl af angelägenheten att åstadkomma reda och likstämmighet i uppbördsräkenskapen, Rikets Ständer hos Eders Kongl. Majit i underdånighet hemställa att, derest vid den närmare utredning af frågan, som torde böra af vederbörande embelsmyndigheter verkställas, något hinder i berörde eller annat hänseende icke finnes 168 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 79. mola, Eders Kongl. Maj:t täcktes till vederbörligt iakttagande meddela nådig förklaring, hvarigenom sålunda åsjftad rättelse i de om ofrimans frälsehemman gällande författningars tillämpning för framtiden må vinnas.
Slockholm den 20 Juni 1860. HO ?9.
Uppläst och godkändl hos Ridd. och Adeln den 20 Juni 1860.
Preste-Ståndet den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — •— Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förkortning af den tid, hvarå Kronans egendomar utarrenderas.
(Stats-Utsk:s Uti. N:o 98.) S. A. K. Af Eders Kongl. Maj:ts den 23 December sistlidet år till Rikets
Ständer i nedanomförmälda hänseende aflåtna nådiga Proposition hafva Rikets Ständer inhemtat hurusom, ifråga om den tid, på hvilken Kronans egendomar lämpligast borde till arrende upplåtas, olika åsigter under den förflutna liden gjort sig gällande.
Så bestämdes tiden för kungsgårdars utarrendering genom särskilda Kongl. Bref under förra århundradet den 4 April 1728 till 10 å 12 år, den 4 Maj 1739 till 12 å 15 år, den 12 April 1748 till högst 50 och minst 15 å 12 samt den 13 Augusti 1766 till 15 år, hvilken sistnämnda föreskrift likväl vann föga tillämpning, enär Kronans flesta egendomar voro eller blefvo, enligt särskilda beslut dels af Kongl. Maj-.t och dels af Rikets Ständer, upplåtne på längre tids arrenden; och slutligen fastställdes arrendetiden, genom den ännu gällande nådiga Kungörelsen den 17 December 1799 till tretio år.
Det såsom skäl för detta stadgande åberopade ändamålet, att ”arrendator må kunna draga nytta af sina uppodlingar och förbättringar”, innefattade visserligen väsendt - Expeditions-UtskotteIs Förslag till unden!.
Skrifvelse N:o 79.
169 väsendtliga fördelar icke blott för arrendatorn, som derigenom för en mansålder såge sig och sina rältsinnehafvare betryggade vid åtnjutandet af den arrenderade egendomens genom odlingar och god skötsel ökade afkastning, utan äfven medelbart för Staten, genom den förkofran af dess egendom, hvartill arrendatorn genom den längre besinningstiden vunne tillfälle och uppmuntran.
För det allmänna utgjorde det äfven i statsekonomiskt hänseende en vinst att ett ej obetydligt antal medborgare, sorn förvalta Statens fasta egendomar, deraf funne utkomst, trefnad och tillfredsställelse för sig och sin omgifning, på samma gång som egendomarne blelve väl skötta, odlade och bebyggda.
I denna syftning, och till förekommande af en sådan uppstegring af arrenden, som kunde undergräfva arrendatorernas ekonomiska bestånd, blef, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, den ytterligare förmån genom Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847 medgilven arrendatorer af kungs- och kungs-ladugårdar samt andra kronolägenheter, att, vid dessas derefter skeende utarrendering, det ärliga arrendet ej finge uppgå utöfver ett maximum, som Kammar-kollegium, på de lokala myndigheternas förslag, egde att, bestämma med hänseende icke blott till hvarje lägenhets beskaffenhet enligt kartor, egobeskrifningar m. m., utan äfven lill beloppet af de för andra egendomar i orten utgående arrenden, hvilka med arrendatorns utkomst och egendomens hehöriga skötsel ansåges förenliga, och, när en kronolägenhets förre innehafvare densamma väl brukat, tillförsäkrade samma Kungörelse honom, eller,,i händelse han vore med döden afgången, hans hustru och barn, optionsrätt att öfvertaga lägenheten på förlängdt arrende mot den fastställda maximi-summan jemte öfriga vilkor enligt förfallningarne; hvaremot, då optionsrätten icke begagnades och arrendet följaktligen blefve föremål för täflan på auktion, denna täflan kunde utöfver det såsom maximum bestämda årsarrendet, sträckas till erläggande af en obegränsad och någon gång, efter hvad erfarenheten visat, ganska betydlig kontant städja, att vid tillträdet på en gång erläggas.
Att den förmån, som genom dessa, nu i tolf år tillämpade, föreskrifter kommit redan antagne kronoarrendatorer framför andre spekulanter till godo, vore af ganska väsendtligt värde, och de grunder, efter hvilka vederbörande myndigheter vid nya utarrenderingar bestämde arrendenas högsta tillåtna årsbelopp icke af beskaffenhet att förringa de fördelar för arrendatorn, som genom 1847 års författning afsågos, ådagalades på det tillförlitligaste derigenom, att vid de flesta nya kronoarrenden, som efter denna författnings utfärdande afslutats, de förra arrendalorerne begagnat optionsrätten och underkastat sig den förhöjning i arrende-afgiften, som, till följd af egendomens förbättrade tillstånd, möjligen kunnat ega rum, hellre än att söka tillvinna sig arrendets fortsättning mot lägre årsafgift vid en öppen auktion, der förre innehafvaren dock alltid skulle framför sina medtäflare ega den fördelen att, såsom redan boende på stället, ej behöfva vid sitt anbud beräkna flyttnings-, bosättnings- och åtskilliga andra omkostnader, för anskaffande af inventarier m. m.
Ofta nog hade det till och med inträffat, att arrendator, hvilken sålunda, med begagnande af sin optionsrätt fått arrendet förlängdt, derefter öfverlåtit detsamma åt annan person mot betydlig mellangift, utgörande en lämplig mätare på Kronans förlust af den städja, som i annat fall skulle kunnat vid arrende-auktion utlästas.
Under det Konung och Ständer sålunda till förmån för arrendatorerne och ulan några motsvarande förbindelser å deras sida afstått den vinst för Slaten, som en fri täflan om arrendena skulle erbjuda, hade det allt mera visat sig, att den ofvannämnda nu 60-åriga författningen, som bestämmer kronoarrendens varaktighet till 30 år, icke stöde tillsammans med Kronans rätt alt af sina fastigheter bekomma en, i förhållande till deras värde, skälig och tillbörlig inkomst.
Dels hade nemligen stadgandet om den Bih. till R.
Fröt. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Afd. 22 170 Expeditions-Utskoltets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 69. långa arrendetiden förlorat en del af sin grund derigenom, att odlaren numera, lill följd af förbättrade jordbruksmelhoder, kunde för nedlagda mödor och kostnader påräkna snabbare godtgörelse än förr varit fallet, dels föranledde ökade penninge-tillgångar och lättade kommunikationer, med flere samverkande orsaker, dertill, att fastighetsvärdena i allmänhet stiga hastigare nu än förr; att det vid början af en 30-årig arrendetid åtagna arrende utgjorde emot slutet af denna tid en vida ringare procent af egendomens afkastning, och att' kronan således lede förlust genom sina fastigheters bortarrenderande på en sådan alltför lång tid, hvilken följaktligen från synpunkten af ett skäligt intresse för Statens inkomster påkallade någon inskränkning till närmare likhet äfven med hvad i arrendeaftal mellan enskilda personer i allmänhet betingades; och del vore, på nu anförda skäl, för Kronan önskligt och angeläget att äfven kunna, något oftare än hittills komma i tillfälle till betingande af de högre arrenden, till hvilka egendomarnes förbättring och stegrade fastighetsvärden kunde föranleda.
Väl kunde hvarje dylik förändring möta någon betänklighet i den föreställning, som under detta ärendes handläggning hos Kammar-kollegium jemväl blifvit uttalad, att, synnerligast i afseende på byggnads-skyldighelen, för hvilket onus någon ersättning hvarken af Staten eller efterträdare erhölles, arrendatorn borde, af omtanka för egen och de sinas trefnad och beqvämlighet, finna sig föranlåten att derå använda vida mera flit och uppoffring, när arrendetiden vore 30 är, och hvad som gjordes kunde antagas komma honom till gagn under hela hans lifstid, än om arrendetiden vore kortare, då hans intresse för åbyggnadernas beskaffenhet naturligtvis minskades i samma mån han vid egendomen hade en kortare framtid för sig och följaktligen vore mindre betänkt
Eå att finna trefnad i gårdens beboende, än vinst af dess afkastning.
Äfven kunde det eläras att arrendatorns båg för egendomens uppodling komme att genom arrendetidens förkortning minskas och förlamas.
Men emot dessa betänkligheter och emot den meningen att stadga i arrendeförhållandena skulle vinnas genom den långa besinningstiden, talade det genom mångfaldiga exempel kända förhållandet, att arrenderätten lill kronogods under de tretio åren ofta, mot större eller mindre mellangifler, ginge ur hand i hand, till föga båtnad för Staten, hvars myndigheter likväl saknade laglig anledning att vägra fastställelse å dylika öfverlålelser.
Och då för öfrigt den ofvannämnda optionsrätten, som, genom de för dess tillgodonjutande föreskrifna vilkor, innebure en eggelse för arrendatorn alt väl bebygga och häfda den arrenderade jorden, tillika medförde utsigten till en framtida besittning, som icke begränsades till någon viss tidrymd, utan kunde, genom upprepade förnyelser af arrendet, utsträckas till en aflägsen framtid, ansåge Eders Kongl. Majit den befarade stridigheten emellan Statens och en arrendators intressen för fastigheternas vård och bebyggande icke vara att motse eller utgöra giltigt skäl emot arrendetidens inskränkning.
För bestämmande af hvad i sådant hänseende borde utgöra en lämplig tidrymd, kunde ledning hemlas af de nyare statistiska beräkningar, som, efter länsstyrelsernas till Stats-konloret lemnade uppgifter, skett öfver skördens förhållande inom riket under de fyratio åren 1815—1854.
Dessa beräkningar utvisade att, i allmänhet taget, nära hvartannat år skulle vara medelmåttigt, något mer än hvart Ijerde godt, mer än hvart femte under medelmåttan, hvart nionde gifva missvext och hvart ljugondeförsta svag äring.
Under tjugu år borde således kunna förväntas omkring tio medelmåttiga och fem goda år, tre till fyra år med skörd under medelmåttan och ett till två svaga eller missvexlår.
Då i följd häraf, en tjuguårig arrendetid syntes i de flesta hänseenden billigt förena Kronans och arrendatorernas ömsesidiga fördelar, har Eders Kongl. Majit i högstberörde nådiga Proposition behagat föreslå att, med ändring af Kongl. Kungörel - Expedition!
;-Uts kottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 80. 171 sen den 17 December 1799, tiden för utarrendering af Kronans egendomar mätte framgent blifva till tjugu år inskränkt, hvarigenom äfven den förmån för Kronan skulle ernås, att, i händelse någon hennes egendom annorlunda än hittills skett behöfde disponeras, sådant kunde inom en jemförelsevis kortare tid låta sig göra.