Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom honom var ett svagt hopp, att hon ännu kunde börja lefva; derföre pysslade han på allt sätt om henne; han hade icke glömt att öppna den trånga klädningens lif, att lossa snörlifvets ros; några kappor, som råkade finnas der, tog han ned ifrån deras knaggar och bredde öfver sin tysta brud, för att värna henne emot kölden, hvilken dock äfven på sätt och vis borde verka lifvande, hvarföre han till yttermera förstärkning vätte vispeln i handfatet och stänkte då och då några droppar på hennes panna och hjessa.
Han hade att så säga tvingat sig till lugn för att icke ett ögonblick glömma den kära, bleknade flickan.
Och om man sett honom nu, hade man lika mycket beundrat honom för detta lugn, som man undrat öfver den egna ställning, i hvilken ödet kastat honom.
Nära sig hade han tvenne varelser, blott tvenne, af hvilka den ene, den lefvande, var hans värrsta och enda fiende, den andra hans hjertas mest älskade och enda vän.
Med den förre talade han ord af afsky och ett kallt förakt, med den sednare kunde han ej tala med ord, emedan hon intet kunde svara; dock var omsorgen om henne hans hufvudsak; talet med den andre var blott en oundviklig bisak.
– Bevis, bevis – stormade baronen – bevis, du förmätne näsvise pojkslyngel, du fräcke skurk, åt hvilken jag unnat den nåden att äta mitt bröd och tillfället att snärja min dotter.
– Den snaran var dock ej värd dödens snara.
Ditt bröd har jag ätit, säger du; jag svarar dig tillbaka, att du aldrig mera hädanefter skall äta mitt bröd.
Ut skall du jagas ifrån ditt röfvade slott och bort ifrån menniskors åsyn.
Du vill hafva bevis; de angifna bevisen äro således icke bindande ... och kanske kunde du, oaktadt dem, slingra dig undan verldslig domstol ... för mig äro de fullkomligen bindande.
Ännu ett bevis, som är svagt, men starkt.
Har du nånsin hört berättas, att någon, som gick till en frivillig död, förut misshandlade sin kropp, sargade och slog den.
Ser du här, huru min Irene är behandlad, se dessa svullnader, se dessa märken efter naglar på halsen och i nacken, se detta sköna hår, huru intrassladt och vildt.
Du har slagit henne, på allt sätt misshandlat henne, dragit, släpat henne ifrån håret ...
Jag skulle sakna bevis ...
Härunder kände han åter på hennes pulsar, hennes panna.
Nu tyckte han sig märka, att här var intet hopp och ändteligen bröt hans raseri sig löst, då han fortfor:
– Saknar jag bevis, du vilddjur, du lömska tiger till menniska, du onaturlige missfoster till far?
Med dessa ord rusade han på baronen.
Så rusar den tålige elefanten, hvars tålamod slutligen tröttnar, på den vilde tigern och hembär snart segerns krans.
Han kastade med en förfärlig styrka baronen till golfvet och slog honom ett slag, så att bloden frustade ut ifrån munnen, näsan och öronen.
Nu sansade sig åter Harald.
Baronen, som detta oaktadt icke förlorat sansningen skrek nu med hög röst:
– Mitt folk, hjelpen mig mot en mördare.
Skynden er!
– Skynden er ej.
För baronen är faran ingen – skrek Harald med än högre röst.
Och inga steg hördes och ingen hjelp fick baronen.
Medan han än låg under Haralds näfvar, utbrast denne starkt och ljudeligt:
– Känner jag dig ej?
Din maka förgiftade du, din svägerska ... dock det blir tid att tala om henne framdeles ... din brorsson satte du ut på en öde klippa ... din brorsdotter lät du ombringa ... än en gång ville du mörda henne, Stella ... och nu slutligen, för att lägga kronan på verket, har du ombragt din egen dotter.
Hvad borde lönen, straffet vara för allt sådant.
Vore det icke ett af de minsta, att jag släpade dig vid håret till repändan i den andra knuten och hängde dig der, såsom du gjorde med henne här.
Men det höfves icke mig, en menniska, att vilja spela öde och försyn.
Och det vore äfven ett för litet straff för dig, om straff på denna jorden skola komma i fråga ...
Dock, på det jag må vara säker, att du icke smyger dig bort eller i din vildhet tillfogar detta dyrbara lik någon skada utöfver hvad du gjorde åt den lefvande, så följ mig, så framt du ej vill, att jag skall släpa dig ifrån håret.
Baronen följde mekaniskt Harald till den andra knuten.
Då Harald sin tur gjorde en snara, började baronen röra på sig för att fly, men i detsamma hördes, liksom det talat ifrån väggen invid, en röst, som sade det ena ordet Henrik.
Baronen blef fjettrad på sin plats och förstenad.
Harald kunde nu göra med honom, hvad han ville.
Han trädde baronens hela kropp igenom den rymliga snaran och lemnade honom att hänga.
Repet var dock icke om halsen utan blott under armarna, men baronen sväfvade i luften och kunde icke hjelpa sig.
Nu gick Harald ur vinden och fann hela trappan nedåt besatt af husfolket, dit vi äfven räkna Fru Orrberg, såsom den sjunde, och syskonen v. Assar.
(Gossarna voro lyckligtvis på ett längre besök hos en familj i staden.
Lilla Ulla sof ännu).
Alltsedan dörrens sprängning hade de stått der och lyssnat, men icke vågat eller velat ila till baronens hjelp.
De öfriga voro mållösa af nyfikenhet eller förskräckelse; Amalia gret.
Harald gick till sin kammare, tog sin moder i handen och gaf henne med några ord förklaring öfver det som händt, äfvensom förberedde henne på hvad ännu hända skulle, på det hennes mod icke skulle vackla.
Han räckte henne en duk, hvarmed hon till en början rätt väl skulle skyla sitt ansigte, hvarpå de båda trädde ut.
Åt dem, som besatte trappan, sade Harald:
– Nu är tiden för er att komma upp och bevittna sådant, som öfverstiger alla edra aningar.
Kommen och dröjen ej!
Förvånade hade de varit öfver Haralds oförmodade uppträdande; ännu mera blefvo de det vid åsynen af den hemlighetsfulla qvinnan.
Men hvem målar deras förvåning, häpnad och förskräckelse, då de kommit på vinden och sågo baronen lefvande hänga der och på ett litet afstånd hans dotter ligga utsträckt och död.
Sedan han några ögonblick låtit dem se ett sådant skådespel, befriade Harald baronen ifrån den leda och försmädliga snaran.
Nu ämnade baronen bedja de tvenne karlarna, kusken och betjenten, kanske äfven kammarjunkaren gripa Harald; han ämnade tillochmed beskylla honom för att vara Irenes mördare, men åsynen af den hemlighetsfulla qvinnan förjagade allt hans mod och bandt hans tunga.
Nu talade Harald:
– Baron Arvid
Henning, du skulle gerna vilja befalla alla dem du här ser att tillfoga mig det värrsta, men tungan nekar dig sin tjenst och så är äfven bäst, ty jag tror ej, att de vågade eller ville lyda dig nu.
Så hören mig nu.
Inför er alla, egna och fremmande, förklarar jag nu baronen Arvid Henning för en tjuf och en röfvare, en äreskändare och en flerfaldig mördare.
Sen denna hans dotter, hans eget barn, huru hon nu ligger der blek och stum, sen märken efter det obarmhertiga repet om hennes hvita och späda hals, sen märken efter grymma naglar, som sargat hennes nacke.
Sådant har hennes fader gjort och hvarföre?
Af hämndbegär eller för att ifrån sig sjelf bortvältra fruktan för verldslig lag.
Derom kunde helt säkert tvenne af oss bättre upplysa de öfriga och det skulle de icke underlåta, så vida jag tror, att hedern och samvetet äro dem dyrbara ..... nemligen om sådan upplysning vore af nöden och egentligen hörande till saken.
Nu kan det vara nog att många bevis säga för oss, att det icke var hon sjelf, såsom hennes fader vill låtsa tro, utan just han, som dödade henne.
Och om dessa bevis anses otillräckliga och halfva, så betänke man, att sjelfva lagen anser halfva bevis för fullt bindande, när de äro emot en, den der förut blifvit öfverbevisad om stora nidingsdåd och brott.
Ända härtills har brottet krupit sina mörka vägar, så att lagen har måst blunda; ännu är han ej öfverbevisad, men hören nu de nidingsdåd, hvilka icke skola jäfva det först omtalade, som j äfven här hafven framför ögonen.
För följande tvenne brott skall jag anklaga honom, och jag vill hoppas med önskad framgång.
Sen denna qvinna, kännen j henne?...
Härvid strök grefvinnan duken undan och visade sitt ansigte.
Då betäcktes baronens panna af en dödens kallsvett och han dignade ned emot en gammal soffa, hvilken dock icke förskjöt honom.
Föga fattades, att äfven alla vittnen dignat ned vid åsynen af detta ännu sköna ansigte, med detta uttryck, som tycktes vara ett lån ifrån de dödas hem.
Baronens betjent, en trettifem års man, hvilken förut tjenat hos den äldre broden, störtade fram och föll på knä för sin fordna herrskarinna.
– Min nådiga grefvinna – utbrast han.
En tår glänste i grefvinnans öga och hon lade sin hand på tjenarens hufvud, hvarpå hon med sakta våld reste honom upp.
Sjelf kunde hon icke tala nu, men hon vinkade åt sin Henrik att fortsätta.
Det dröjde något, innan han åter fick styrka dertill; dessutom fängslades hans öga som bäst af en syn, en handling, som, ehuru den föreföll honom onyttig, likväl gjorde honom tacksam emot den, som dertill var en orsak.
Det var Amalia.
Medan Harald talade, hade hon vågat sig fram till sin frökens läger och berört hennes händer och panna.
Mera än nyfikenheten eggade henne omsorgen om den som låg der.
Hon sprang ut och återkom nu med något retande luktvatten och mera sådant och återgick till sin frökens läger, samt började der sina små ömmande försök.
Harald smålog vemodigt ... och fortfor:
– Ja, detta är grefvinnan Helena Henning.
Många, utom denne trogne tjenaren, lefva ännu, som kunna intyga, att så är.
Henne begrof man ... man trodde henne vara död, då hon blott var skendöd.
Hon vaknade upp och fann sig vara i underjordiskt rum, der hvarken sol eller måne lyste.
Der såg hon, då och då, två männer, af hvilka den ene är der, och den andre, som nu mera är mitt medvittne, är för det närvarande på egen begäran i samma grafkammare, hvarifrån jag i natt, genom en lycklig tillfällighet, räddade grefvinnan Henning.
I fjorton år har baronen hållit henne fången der, endast för att tillfredsställa en djefvulsk, onaturlig hämndlystnad.
Hvad skall jag tala mera derom; tungan häftade vid min gom, om jag sökte att säga allt hvad jag tror och vet.
Här sen j henne nu, den dyrbara och älskade ... hon lefver, men sen, huru baronen der skälfver ... ....
Grefve Henning hade med sin maka tvenne barn.
Sjelf var han länge borta, ty han hade råkat i slafveri; makan var emellertid inspärrad på ett dårhus.
Baronen företog sig en resa med sin myndling, den lille Henrik.
Der utsatte han honom på en öde ö.
Men detta barn blef räddadt, uppfostradt såsom eget barn af en hederlig familj och han lefver ännu.
Dottren, hvilken efter fadrens verkliga och modrens förmenta död blef en myndling under farbrodren, var det äfven hans mening att rödja ur vägen; men hans handtlangare, rörd af medlidande, bortbytte henne emot ett dödt barn, det han under baronens frånvaro lät begrafva.
Äfven detta barn lefver ännu, oaktadt de mest underbara öden och faror; j kännen alla henne väl ... det är Stella.
Sen denna likhet emellan modren och dottren och tviflen icke!...
Hvad sonen beträffar, han hvars minnessten j kunnen se der i parken, så lefver, såsom jag redan sagt det, äfven han; han lefver, så framt den lefver, som nu talar till eder.
Ja, jag är Henrik Henning ... denna är min moder och Stella min syster ....
Inför verldslig domstol skall jag förfäkta våra rättigheter; de anklagelser jag gjort emot denne, skall jag äfven förfäkta.
Må han ega klyftighet, må han bjuda till att göra sanningar till blotta sannolikheter; Gud skall skänka mig skarpsinnighet att beslå lögnen.
Baronen var icke mera i den sinnesförfattning, att han kunnat höra Haralds sednare tal.
Han låg på den rankiga soffan i en sådan belägenhet, att han när helst, utom nu, väckt deltagande och medlidande.
Försvunnen var ögonens eld; de stirrade vildt i sina hålor; håret reste sig borstlikt och vildt; munnen fradgades och knäna arbetade matt.
Harald var den förste, som märkte hans tillstånd och han sade mildt:
– Bären baronen bort till de rum, som ännu må vara hans.
Skicken genast efter läkare, så framt ej detta tillstånd snart går öfver; och sköten baronen ömt; det är en gammal man och dertill er husbonde.
Voro dessa ord sagda af ädelmod eller för det han fruktade, att vansinnets natt skulle beröfva honom hans offer?
Snart få vi se bevekelsegrunden.
Allt tjenstefolket utom Amalia försvann, men kammarjunkaren och hans syster kunde icke draga sig tillbaka.
Kammarjunkaren tog till orda:
– Tror herr magistern ... förlåt att jag ännu kallar er så, att jag hade någon del i detta?
– Jag vill icke tro någon om ondt, numera, sedan jag nödgats tro och veta, att så mycken ondska kan finnas hos en enda.
Emilie v.
Assars känslor hade under allt det förfärliga, hvartill hon varit vittne, antagit en ny och fremmande gestalt.
Förvirrad och ovanlig steg hon fram till Harald och tog hans hand i sin.
Hon yttrade sakta ord:
– Harald Thalberg, Henrik Henning, tro ännu en om ondt ... mig.
Det var jag som eggade min bror att gå till det yttersta.
Och verkan deraf har varit förfärlig.
– Nej, min syster; jag lydde dig icke fullkomligt denna gång.
När baronen gick hit upp, hoppades jag ännu träffa Irene dernere, och då hade jag medgifvit det hon litet förut så skönt bad mig om ... att försaka dottren, men skona fadren.
Det visste baronen icke af; då hade han väl ej handlat, såsom han handlade.
– Tomma tröstegrunder, Emil; ty derest baronen ej funnit Irene häruppe, så hade du ändå funnit mig dernere och jag skulle sökt att åter bearbeta dig till det onda.
Detta skedde väl icke; men var det icke jag, som uppmanade dig att icke uppgifva dina anspråk, oaktadt jag väl visste, hvem hon älskade?
Jag är olycklig, då jag är brottslig, och att jag är det, ser jag nu först klart.
Jag styrdes af fåfänga och beräkning ... visserligen också af kärlek, Harald, men hvad var den kärleken värd, då han trifdes tillsammans med så föraktliga känslor.
O, om Irene lefde, nej, om hon åter uppvaknade, att jag finge äfven för henne bekänna min nedrighet, att jag på något sätt finge godtgöra, hvad jag brutit.
Ser du Harald, jag älskar dig och ville ändå att hon vaknade åter; finner du icke, att jag ångrar mig?
Men hvad hjelper all ånger, hvad gagna alla tårar, när det gjorda är gjordt, och Irene icke mera vaknar.
Qvinnlighetens ädlare sidor hade vunnit seger öfver qvinnlighetens alltför vanliga lyten.
Den sanna känslan hade brutit sin damm och Emilie gret bittert.
– Hon vaknar icke – sade Harald och Emilie gret bittrare.
Då nalkades henne grefvinnan Henning och tryckte ömt hennes hand.
Modren ville så gerna trösta den, som älskade hennes son.
– Hon vaknar – sade Amalia – tyst, men hon vaknar.
– Drag dig undan Emil – hviskade Emilie till sin bror; han förstod henne och lydde.
Harald och grefvinnan gingo fram till Irene.
Ja, Harald tyckte sig märka en viss lifsfärg på hennes kinder.
Detta ansåg han nästan för en inbillning, men han sade:
– Nu skola vi sakta och försigtigt bära den dyrbara bördan till värme.
Nu bars
Irene på sin madrass af de fyra till Haralds kammare och nedlades jemte madrassen och den lilla örongotten på hans säng.
De satte en spegel för hennes mun ... det slog imma derpå.
Harald kände på hennes puls och fann den ... slå.
Åter fuktade han hennes tinningar med vatten; Amalia gjorde ännu ett försök med sin luktvattensflaska och hade den glädjen, som äfven alla andra, att den skenbart döda slog upp ögonen.
Med den egna klang hennes röst alltid ägde, och som äfven nu, oaktadt röstens svaghet, trängde ljuft in i själen, sade Irene:
– Harald, det der är du, Harald ....... och der är min snälla Amalia ..... och Emilie, är du äfven här ... men du ..
Stella har du blifvit äldre?
Hvarföre har Stella ensam blifvit äldre?
Harald, förstår du det?
Först skall jag dock säga, att jag älskar dig.
– Irene, min Irene!
– Ja – sade Irene och reste sig litet upp – jag skulle eljest säga att jag lefde, men när Stella blifvit äldre, så kan det inte vara så, att jag lefver, utan jag är död.
Ja, jag förstår det nu väl.
Jag är död och är salig; Gud har gifvit mig Haralds kammare till min himmel ...
Men hvarföre är Emilie här?
Emilie började nu åter gråta, men det var af glädje; det fröjdade det innersta af hennes själ att höra förebråelser af Irene nu.
Emilies själ hade börjat slå ut sin enda, sin vackra blomma.
– Det är derföre – svarade
Harald – att Emilie är din vän och icke en af de minsta.
– Så sade Harald.
Klappa mig då Emilie, så som du nu gör, och gråt, såsom du nu gör, af glädje att vi alla äro i himmelen.
Men jag kan inte förstå, hvarföre Stella ensam blifvit äldre.
– Det är Stellas mor – sade Amalia.
– Är det?
Och jag är då på jorden och jag lefver; Harald jag älskar dig.
Harald, var inte ängslig.
Jag är ju ändå din, om jag är död eller lefver, och jag tror jag lefver .....
Men jag är matt och sjuk och vill sofva.
Och åter böjde hon sitt hufvud ned emot den lilla hufvudkudden och somnade in.
Harald gick ner, vinkande Emilie att följa sig och hon följde.
Han tryckte hennes hand och hon var nöjd.
Komne ned, frågade han, huru det stod till med baronen.
Ingen hade varit hos honom.
Lilla Ulla hade frågat efter honom och blifvit afspisad med svaret, att pappa ville vara ensam.
Wie Göttern, biet’ ich euch die eignen Gaben; Mit Euch zu leben, mit den grossen Ahnen, Ist, was mir einzig das Gemüth kann laben.
de trogna Ungdomsvännerne
ARVID AUGUST AFZELIUS
SVENSKA FORNSÅNGENS, FOLKVISANS, FOLKSAGANS
TOLK, UPPDAGARE, FÖRNYARE
SAMUEL JOHAN HEDBORN
NATURENS, BARNDOMENS, ANDAKTENS SKALD
En röst från glada dagar helsar Er,
Med dessa Bilder och Florinnas ord.”
”Hvad anblick liknar den af varelser,
Som delat med oss första fröjd och smärta?
Så ofta, särskildt eller ock tillsamman,
Jag er får se, mig tycks, att lifvets ström
Sig kastar i en plötslig bugt tillbaka,
Och börjar loppet ur sin perlekälla;
Att åter titta fram, i morgonstrålar,
Emellan blommor, skära såsom de.”
FORN-SVENSKA BILDER.
‗‗‗‗‗‗
Underlig visdom
var dig i drömmen sjungen;
men du såg det Sanna.
SOL-SÅNGEN.
Vishet.
VALAS QVÄDE.
Lyssnen, J alla!
Heliga väsen!
Högre och lägre
Slägter i Nord!
Valfaders under
Vill jag förtälja:
Fornsången, tidigt af Sierskan spord.
Jättar jag minnes,
Arladags födda,
Vet deras visdoms
Gåtor och svar;
Minns nio verldar,
Minns nio himlar,
Och när blott telning verldsträdet var.
Morgon var tidens,
Ymer sig rörde:
Böljor och stränder
Sågos ej till;
Icke fanns himmel,
Jord eller växter;
Skymning på Ginunga-svalget låg still.
Söner af Bör nu
Spände sitt ljushvalf,
Skapte derunder
Midgård så skön;
Sol då från sunnan
Sken på dess bergsal,
Örter och löf klädde stengrunden grön.
Solen från söder,
Månens förbundsvän,
Himmelska hästar
Tyglade lätt;
Icke dock sol, ej
Måne och Stjernor,
Än visste banor och bostäder rätt.
Makterna alla
Gingo till rådstol,
Heliga Gudar
Talades vid:
Nattens och dagens
Skiften de nämnde,
Täljde för året dess vexlande tid.
Öfverst på Ida
Asarne möttes,
Byggde sig tempel,
Strålande hof;
Profvade krafter,
Hamrade gullmalm,
Smidde sig vapen, att främja sitt lof.
Lekte med gyllne
Taflor på vallen;
Hvart de sig vände,
Gull var för hand:
Plötsligt då kommo
Jungfrur till borgen,
Mäktiga trenne, från Jättarnes land.
Makterna åter
Samråddes der:
Hvem, ur den dräpte
Hafsjättens lemmar,
Skulle nu skapa Dvärgarnes här?
Krafter att verka,
Krafter att lida,
Menniskolika,
Skapte de då:
Modsogner, Durin,
Dvalin och andra,
Söner af Lofar, otaliga små.
Namn på dem alla
Noga jag känner,
Vet, hvar de äga
Syssla och ro:
Några i mullen,
Några i bergen,
Andra i luften och böljorna bo.
Men ur det samqväm
Hem kommo trenne
Mäktiga Asar,
Milda i blick:
Funno ett maktlöst
Par der på stranden,
Ask och Embla, i armaste skick.
Blinda för solen,
Döfva för vinden,
Stumma, i träd-hamn,
Stodo de fast;
Lifvande Anden,
Talande Tanken,
Blodet och fagra färgen dem brast.
Asarne lade
Händer å träden,
Mannen och Qvinnan
Skaptes deraf:
Anden gaf Odin,
Tanken gaf Häner,
Blodet och färgen Loder dem gaf.
Ask vet jag stånda,
Yggdrasill kallad,
Stänkt på sin topp ur
Silfverklar dam;
Dagg strör i dalar
Kronan, som susar
Grön öfver källan, å himmelshög stam.
Dädan, från Urds brunn,
Salen vid trädet,
Komma tre höga
Vishetens mör:
Rista gemensamt,
Rista på sköldar
Allt, hvad som händt och som hända bör.
Lagar de stifta,
Lifslott de kora,
Tälja för tidsbarn
Ödets beslut:
Urd är den ena,
Andra Verdandi;
Skuld träder fram, der de två gått förut.
Dråp uti verlden
Minns jag det första:
Det var, då svärdvunnen
Gullveig blef bränd;
Tre gånger brann den
Tre gånger födda;
Lefver ännu dock, till olycka sänd.
Rikdomens bergfru,
Hvar hon vill gästa,
Ulfvar hon tämjer,
Listig i sätt;
Seidkonster kan hon,
Sjelf dock förtrollad;
Gamman för onda menniskors ätt.
Då gingo alla
Makter till rådstol,
Skulle af Asar
Gäldas det våldet?
Eller för offrande böter ges frid?
Upp sprang nu Odin,
Sköt ibland folken;
Då brast den första
Mordstriden ut:
Bruten var Asars
Borgmur; kring fälten
Ströfvade Vaner med hotande spjut.
Åter till rådstol
Makterna gingo,
Frågte hvarann;
Hvem hade luften
Blandat med lågor?
Hvem gaf åt Freya en Jotun till man?
Thor kom i vrede:
Sällan han töfvar,
När han ur fjerran
Illfunder ser;
Glömda dock blefvo
Eder och löften,
Heliga aftal gällde ej mer.
Spåmön vet ock, hvar
Heimdall gömt hornet:
Under det höga
Askträdets blad!
Stridt öfver Valfaders
Pant störtar vatten –
Fatten J än hennes ord, eller hvad?
Ute hon satt, när
Asarnes Gamle
Kom, och i ögat
Skarpt honom såg:
”Fresta mig icke!
Allt vet jag, Odin!
Ser ock det öga du dolt under våg.
Nu till sin klara
Källa, den vida,
Går ju hvar morgon
Mimer åstad;
Dricker der mjöd af
Valfaders-panten.” –
Då gaf han Valan
Gullked och ringar,
Visaste qväden,
Spående syn;
Sedan kring alla
Verldar hon skådar,
Nederst i djupet, och högst ofvan skyn.
Så såg hon långvägs
Komna Valkyrjor,
Redo att rida till
Göta-land främst;
Härgudens tärnor,
Väna i vapen;
Skuld med sin runsköld, i spetsen, förnämst.
Såg jag ock Balders,
Vänsälle Gudens,
Blodiga öde:
Lönligt å träd,
Skuggad i dalen
Mistelten växte;
Ämne til dödspil, fast fager och späd.
Höder den afsköt –
Nattgammal endast,
Hvässte den dräptes
Broder1 sitt stål;
Tvådde ej händer,
Redde ej lockar,
Förr’n han bragt Balders bane på bål.
Frigga i Fensal
Ständigt dock gråter,
Gudarnes Moder
Blifver ej glad!
Fallen är Valhalls
Väktare gode ...
Fatten J än mina ord, eller hvad?
Såg jag ock Lokes
Svikfulla skepnad,
Bunden, i heta
Källornas lund;
Sigyn hos maken,
Sorgsen, men trogen,
Sitter vid bädden på skälfvande grund.
Östanfrå, genom
Giftiga dalar,
Slid-älfven brusar,
Gyttjig och skum:
Nordanut skönjas
Nattliga fjällar;
Väldiga Jättars malmrika rum.
Fjermast från solen,
Med nordvända portar,
Ståndar på Likstrand
Borgen för qval;
Droppar af etter
Städse der dugga,
I dess af ormryggar flätade sal.
Der uti tunga
Strömmar de vada,
Männen af mened,
Hordom och mord;
Nidhögg dem suger,
Ulfven dem sliter –
Fatten J ännu Sierskans ord?
Bidar på Loke
Halfbrända Häxan,
Hon, till hvars älskog
Förr han blef tänd:
Svek af den snöda
Månget han lärde;
Sjelf dock förut i sitt sinne förbränd.
Öster i jernskog
Sitter den Gamla,
Ulfvarnes Moder,
Natten så lång:
Af hennes ungar
En skall, i trollhamn,
Sluka upp sjelfva månen engång.
Girigt han fega
Menniskor äter,
Gudarnes säten
Stänker med blod;
Solen då svartnar
Midt under sommarn,
Vinden förändras till skadlig från god.
Sitter allt upprest
Häxornas Herde?
Slår han, å högen,
Harpan med fröjd?
Gal då i skogen
Eldröde hanen, –
Fjalar han heter, – från dunklande höjd.
Nu gal hos Asar
Gullkam, och väcker
Alla de hjeltar
I Härfaders gård:
Djupt under jorden
Gal ock en annan,
Sotbrun, som håller i Hel-hemmet vård.
Gällt framför Gnipas
Häll tjuter Garmer;
Freke ur fjättern
Flyr, vid hans skall!
Än mer vet Vala:
Längre fram ser hon, –
Ända till Gudarnes afton och fall.
Bröder bröders
Bane varda,
Sysslingar slita
Slägtskaps band;
Hård är verlden;
Hordom mycken,
Split-tid, svärds-tid,
Sköldar klufna,
Vind-tid, varg-tid,
Skoning ingen,
Båda verldens brand.
Ur-trädet antänds,
Jätt-söner dansa,
Klangen från Gjallar-
Hornet blir spord;
Högt blåser Heimdall,
Häfver basunen;
Odin ber Mimers hufvud om ord.
Forn-trädet suckar,
Loke är lössläppt;
Yggdrasill skälfver,
Ståndar dock än:
Allt börjar rädas
Helhem, när Surturs
Låga sig närmar till gudar och män.
Skäller ur hålan
Garmer än högre;
Fjättrarna remnat,
Ulfven är fri;
Hrymer från östan
Åker på hafssvall,
Ormen der vältrar i jätt-raseri.
Dönar nu vågen;
Skriar nu örnen, ,
Blek, vid sin lik-kost;
Döds-skeppet syns:
Nagelfar skjuter
Gungande kölen,
Tåget af Muspels söner begyns.
Sunnan de komma,
Hafvet dem vräker,
Loke vid rodret
Styr öfver fjärd;
Talrika fränder,
Vidundren alla,
Följa med Loke och Ulfven på färd.
Hvad sker bland Asar?
Hvad sker bland Alfer?
Ting de hålla, vid