Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vänskap finns ännu på jorden, fast man sällan nog träffar den skiljd från sina arf-fiender: afund, förställning, högmod och egennytta.
Men kommer den någon gång, befriad från dessa plågoandar, o! då är den ljuf, då smakar den hjertat lika godt som ditt ofrivilliga, men kära besök, huldaste väninna.»
Så talade hon – och talade ur botten af det fulla, rena, ännu icke remnade hjertat, och jag teg, nickade ett bifall, som verkligen var ett bifall, men kände en aggande smärta inom mig att icke ändå dela hennes tanka om vänskap, ty jag älskar henne, denna äkta älskeligt ljufva varelse, jag beundrar henne nästan, jag trifves tillsammans med henne, jag ville ofta och länge se henne, men – min vän är hon dock icke.
En sådan kan jag ej mera få.
Hjertat är förnagladt, dertill finns ej mera någon ingång.
Men allt nog – om du, om de få som jag ännu älskar som vänner, om de skulle grymt ryckas från mig – då, ja då kanske, flydde jag till hennes bröst och sade:
»Här är jag! – der är du! – och en vänskap, blek som döden och med förgråtna ögon, höjande sig likt en vålnad ur de älskades grafvar, står emellan oss, räckande oss hvar sin hand.
Skola vi fatta dem?»
Men från detta bevare mig himlens Gud!
Jag vet, det är en ryslig egoism att vilja dö först, men jag motstår icke det syndiga begäret.
J andra hafven mera styrka än jag.
Jag förmår allt, men icke sakna hvad jag en gång af fullt, odeladt hjerta älskat.
Det är just hvad jag alldeles skulle duka under för.
Om min ankomst till eget hem vill jag ej tala.
Du vet det: lifvet är långt, men njutningarna deraf äro korta och få.
En sådan bestods mig dock en Augusti-afton.
– Nu går allt åter sin jemna snäckgång.
Ytan på den lugna stilla källan är åter spegelklar.
De vida ringarne, de många krusiga små vågorna efter det ikastade sandkornet äro åter jemnade.
Jag står och ser deruti.
En mjeltsjuk, oförnöjd – evigt hemlängtande – varelse med sorgliga drag, stirrar emot mig ur dess botten.
Jag flyr förskräckt derifrån!
Kan det vara jag?.......
Stamfrun.
Adelgunda var en af dessa sköna skapelser, som utgå ur den store Mästarens hand, och hvilka han säkert betraktar med samma faders-fröjd som
Pygmalion sin Galathéa.
Adelgunda var ock faders och moders ögonsten, men icke dessmindre uppfostrade dessa henne i de allra mest stränga, äkt-aristokratiska grundsatser, som icke öfverse med ett enda fel, en enda brist, en den ringaste svaghet hos en af de sina.
Allt skulle vara storartadt och herrligt, likasom förfäderne, ty förfäder hafva endast dygder, och felen begrafvas på samma gång som liken.
Den minsta förseelse, det minsta öfverträdande af det skickliga, det tillbörliga, och vi måste äfven till föräldrarnes heder säga af det rätta, det hederliga, det redliga, loyala och ridderliga, straffades obarmhertigt – lika som stora brott – af dem, och på samma gång som Adelgunda med sjelfva modersmjölken insög en hög tanke om sin höga, urgamla och rika ätt, inskärptes äfven i hennes sinne, att hon vore ett missfoster om hon ej liknade alla de bortgångna och redan multnade fruar och fröknar, som sutto porträtterade, i långa rader, i den så kallade familje-salen, ett i hög grad gammaldags rum, hvilket, oaktadt eldsvådor, reparationer och renovationer i det gamla och antika grefliga slottet, dock bibehållit sig oförändradt sedan medlet af sextonhundra-talet.
I detta rum infördes Adelgunda ofta under sin barndomstid och kunde på sina fem små fingrar uppräkna namnen på alla dessa stolta, skäggiga, med kyller och harnesk eller andra rika drägter försedda herrar, de mesta med större ordens-dekorationer eller andra tecken af högre värdigheter, samt dessa prydliga fruar i styfkjolar och korsetter, uppstruket, pudradt hår och stora juvel-smycken, som talade högt om familjens stora och solida rikedomar.
Dessa herrar och fruar sutto – som man sagt – i täta rader på hvar sin sida om det långa, smala, dystra, ekpanelade rummet, och alla voro de så kallade bröststycken, med små ovala eller fyrkantiga ramar, hvilkas förgyllning länge sedan öfvergått i något brungult, liknande kanel.
Men i fonden af rummet, mellan de tvenne djupa, med små blyade rutor försedda fönstren, der satt, ensam och allena, Stamfrun, – en högväxt, mörklagd, bister fru, hvars alla drag voro allvarliga, barska och nästan hotande, ehuru sköna och regelbundna, vid ett nogare skärskådande.
När de andra porträtterne blott voro mindre bröststycken, så var detta deremot ett stort, nästan kolossalt knästycke, och den höga Frun, som under katolska tiden slutat sina dagar som abedissa i ett kloster, satt der så stel och inklämd i den tätt åtsittande svarta drägten, med det hemska hvita doket om hufvudet och med den ena handen, i hvilken hon höll ett krusifix, stödd mot en svart geridon, på hvilken en bibel, en dödskalle och ett radband lågo sämjeligt bredvid hvarandra.
Den andra handen hängde vårdslöst ned efter sidan, och nådde nästan intill undra delen af ramen, hvilken var betydligt mörkare och murknare än alla de öfriga.
Porträttet var måladt på ett tjockt trädstycke, eller ock duken klistrad på ett sådant – man kan ej bestämdt säga hvilket, – men det var blytungt, det kunde man se, och visste det dessutom.
Stamfaderns konterfej, alldeles i samma format och dimensioner, satt i fordna dagar på hennes högra sida, men hade vid en eldsvåda på sjuttonhundrafyrti-talet gått förloradt, så att nu intog den bistra, stolta Frun allena denna hedersplats i sjelfva högsätet.
Fader och moder hade aldrig underlåtit att, när de införde Adelgunda i familje-salen, föra henne än till en, än till en annan af de på sidoväggarne sittande fruar och fröknar, sägande:
»tänk om du kunde blifva så dygderik som denna din döda anförvandt, så mångkunnig som denna, så skön som denna, och så lydig och undergifven sina föräldrar som denna!» Adelgunda betraktade dem noga, och för hvar en sådan anblick växte hågen att blifva som dessa.
Men den höga Stamfruns bild väckte alltid hos den lilla flickan en viss grad af skräck och fasa.
Dels hade tjenstfolket skrämt henne för denna mörka barska fru, dels måste Adelgunda alltid, när hon brutit något, gå in i familje-salen och, nigande för den under doket skarpt blickande Frun, afbedja sin förlåtelse.
Hennes förgråtna ögon hade då ofta lika som tyckt sig se att porträttets ögon rörde sig, men värst deran hade Adelgunda likväl varit då hon någon gång så betydligt försyndat sig, att hon blifvit dömd till en qvarts eller halftimmas penitens, stående under porträttet, med ansigtet vändt åt väggen.
En gammal sägen påstod, att för många Herrans år tillbaka en liten flicka af familjen, som äfven undergick detta straff, tydligt kännt Stamfruns hängande hand räcka sig ned öfver ramen, och taga ett kraftigt luggtag i barnets lockar.
Detta minne och denna föreställning var en marter för Adelgunda, under dess svåra penitens-stunder, och det var icke utan att hon ej en gång, när samvetet tillika var mycket dåligt, och inbillningen högt uppjagad af tårar och rädsla, tyckt sig känna ett visst tag i de små gyldene lockarne.
Att allt detta sammanlagdt skulle göra Adelgunda rädd för allt ondt och på samma gång ganska skygg och fruktande för det hemska porträttet, det förstås ganska lätt, och till och med vid tilltagande ålder, då Adelgunda började aflägga sina barnskor och barna-idéer, då förnuftet sade henne att en målad bild dock aldrig kunde äga mera makt och inflytande än – en målad bild, så såg hon dock skyggt och fruktande upp till denna afbild af Stamfrun, särdeles när den minsta förseelse tyngde hennes samvete, då hon alltid tyckte sig blifva gladt och vänligt helsad af den öfrige, i ramar hängande, familjen.
Men åren och tiden dansade om och lade efter hand Adelgundas högsinnade föräldrars ben till den öfriga multnade slägtens, och Adelgunda fann ett nytt hem under sina unga, omyndiga år, hos en älskvärd tant, hvilken alldeles för litet vandrat under samma tak som
Stamfrun och kärnan af familjen, för att kunna insupa dess öfverdrifvet aristokratiska principer.
Stamgodset åter, med Stamfru och allt, föll som fideicommiss till Adelgundas enda broder, hvarom vi med flit icke talat, för att ej behöfva redogöra för alla de, i mångfaldigt större skala inpreglade familje-idéer, som fader och moder kostat på sonen, på enda manliga telningen af den snart utslocknade ätten, på honom som efter dem skulle allena hålla i den tråd, vid hvilken hela den framlefda familjens ära, anseende och oförvitlighet var fästad.
Hvilka förmaningar och föreskrifter han, denna enda sonen och sista ättlingen, fick, under stamfädernes afbilder, hvilken djup vördnad och undergifvenhet för Stamfruns stränga blick, i hvilken hennes stränga dygd och stora, himmelshöga fordringar på sina afkomlingar afspeglade sig, hvilka hög-aristokratiska idéer och principer som hos honom inskärptes och inritades – det vilja vi lemna derhän, såsom ofattliga för så många, och endast gå vidare i vår korta berättelse.
I tantens moderna, glada, ljusa, tillgängliga, lätta trähus var en helt annan ton, ett helt annat lif än inom Stamgodsets tjocka murar, och under dess tunga blytak.
Vid Adelgundas ålder vill det så litet till, att nya förhållanden, ny omgifning och nya idéer i hast sätta en alldeles ny pregel på det unga, för alla nya intryck så färdiga sinne.
Adelgunda – vi måste bekänna det – glömde snart en viss högvigtig paragraf af de fader- och moderliga förmaningarne, glömde totalt så väl sin konterfejade slägt som den stränga hotande blicken, i det svarta ögat som framtittade under det hvita doket hos höga Stamfrun, glömde med en viss förtjusning och i ett visst öfvermått af sällhet allt detta – i famnen af sin älskade och älskande make, en ung, med alla lyckans och naturens rikaste håfvor begåfvad sjö-officer, hvilken det felades intet i vår nutids ögon, men som den heders Stamfrun säkert skulle hafva knutit handen åt, om hon det förmått, ty hans adelsdiplom var icke multnadt, var icke ens författadt och, hvad värre, kunde aldrig blifva det, just emedan han sjelf ej fann sig hafva ringaste håg att, som man säger, sitta för stek, eller bekomma det på hvilket annat sätt som helst.
Adelgunda kände sig imedlertid outsägeligen lycklig, och hennes stolta broder, hos hvilken familjens anda annars gått i arf, tillika med stamgodset, hade gerna sett igenom fingrarne med detta plebejska giftermål, dels emedan han väl visste, att Adelgundas obetydliga egna förmögenhet aldrig skulle hunnat locka någon af de rätt anrika och rätt penningefattiga af sin egen kast att nedlägga sitt hjerta för Adelgundas fötter, dels emedan det egentligen var sjelfva familje-namnet, och ej dess utgreningar på qvinnolinien, som låg honom om hjertat, och dels äfvenledes för att han verkligen hade ett hjerta i bröstet, såsom hvarje hel-äkta aristokrat det nödvändigt måste hafva, och innerligen älskade sin syster, gladde sig åt hennes lycka, och erkände uppriktigt alla sin unga älskvärda svågers många förtjenster och företräden, framför de flesta andra unga män.
Åt sig sjelf utletade dock denna broder och ätteman en maka, som icke satte något ofrälse tvärstreck på stamträdet, utan som räknade lika många goda anor, som andra goda egenskaper, ty anorna skämma ingen, och Adelgundas unga svägerska var en särdeles älskvärd varelse, så att äfven inom den gamla fäderneborgen uppspirade än en gång verklig huslig lycka, och man påstod till och med, att det kunde ej vara annorlunda, ty icke en, utan flera af det gamla rostiga spöklika fideicomiss-tjenstefolket hade tydligt och klarligt märkt och förnummit: att första gången den unga Grefvinnan inträdt i familje-salen, den höga Stamfrun dragit på den stränga munnen, lika som till ett bifallstecken, hvilket aldrig någonsin händt mer än en gång förut, nemligen 1664 vid ett dylikt tillfälle, en händelse antecknad af den dåvarande slotts-kaplanen och med många underskrifter bevittnad i ett dokument, som i all helgd förvarades bland familjens öfriga otaliga pappers- och pergaments-luntor.
När det unga grefliga paret väl voro gifta och i full ordning på det gamla stamgodset – hvilket dock ej skedde förr än fem år efter Adelgundas förening med sin glada sjöman, – så var broderns och systerns innerliga önskan att ännu en gång sammanträffa under fädernetaket, och Adelgundas man lofvade, att, så snart han om hösten hemkom från en sjö-expedition, skulle han, hans unga maka och deras fyra-åriga son, icke försumma en enda stund, utan genast aflägga detta, af alla de fyra unga menniskorna högst efterlängtade besök, ty Adelgunda och hennes unga svägerska voro ingalunda främmande för hvarandra, utan hade som barn och uppväxande varit särdeles goda vänner, och dessutom något litet slägt, så som de flesta af våra äldsta och förnämsta Svenska familjer det nästan alltid äro.
Den glada, efterlängtade dagen inföll nu till allas förnöjelse, och Adelgunda återsåg med vemodiga glädjetårar den gamla grå borgen, der hon var född och der hon framlefvat denna ålder, som vi dock, jemförelsevis med alla andra, hela lifvet igenom, kalla den gladaste och lyckligaste.
Adelgunda och hennes man, hvilka haft en lång dagsresa att göra, kommo ganska sent till sina syskon, och infördes snart i sina sofrum, tvenne höghvälfda kamrar i ett af de aflägsnaste tornen, och det gamla husets förnämsta gästrum, men som ej stod i alldeles godt rop hvad spöken och oroliga nattbuller, suckar, knackande och mera sådant beträffade.
För dessa rum hade Adelgunda i all sin tid haft stor respekt, och dertill bidrog äfven en gammal sägen, att just här besynnerliga och ännu outredda tilldragelser i fordna dagar egt rum.
Somliga trodde sig äfven veta, att just i ett af dessa rum hvilka tillika med familjesalen förblifvit mest orubbade, Stamfrun en gång, i det alldeles grånade fordom, haft sin brudkammare, och äfven deruti låg något oförklarligt hemskt.
Adelgunda hade aldrig i sitt lif sofvit i någon af dessa dystra kamrar, och skulle i fordna dagar, icke af något, hvarken lock eller hot, kunnat förmås dertill, men nu – vid sin tappra, oförskräckta sjömans sida, smålog hon åt sin fordna flick-bäfvan, helst han gapskrattade åt hennes berättelser derom.
Sin lilla Victor kunde hon dock under ingen möjlig förevändning förmås att lemna ute i yttre rummet, hos hennes nästan vettskrämda kammarjungfru, utan tätt invid sin egen säng ställde hon den lilla piltens bädd, och många gånger under den långa, mörka och stormiga höstnatten, hvilken nu, som fordom, trakterade henne med hvinande, fönsterskallrande, gnisslande vindflöjlar och klämtande luckor; många gånger väckt af dessa, numera för henne så ovanliga nattbuller, vände hon sig hastigt och med klappande hjerta till barnets sida, lutade sig ned öfver dess bädd, och kände sig först åter lugn, när hon hörde den lilla älsklingen sofva och snusa godt.
»Nå,» sade hennes man om morgonen, när den högt på himmelen sittande solen äfven förmådde titta in i dessa mörka spök-rum, – »Nå min bästa Adelgunda, har du hört, sett eller förnummit några troll eller spöken i natt?»
»Nej, bara en enda gast,» svarade hon skrattande, och af solskenet modig vorden, »bara en enda,» tillade hon och kysste sin make.
»Nå än du, Anette?» – ropade sjömannen ut till den stackars kammarjungfrun, – »du är väl inte äfvenledes gastkrammad vill jag hoppas!»
Men den arma
Anette försäkrade att hon ej kunnat sofva en enda blund på hela natten, att hon tydligt tyckt sig höra både suckar och knackande och gående fram och åter på golfvet, och mycket mera spökeri, som ej så noga kunde specificeras.
Nu – så här på ljusa solskensdagen – skrattade Adelgunda hjertligt deråt, men aftonen förut hade hon just ej gjort det samma, med så godt hjerta åtminstone.
»Ack hvad
Morbror och Moster skola tycka om min lilla Victor, nu när han är klädd och fiffig, samt inte pipig och sömnig som i går aftons, när vi kommo från den långa resan» – sade Adelgunda halfhögt och med moderlig förnöjelse öfver den vackra pilten, till Anette, under det de båda voro sysselsatta att ordna hans lilla lockiga hufvud, samt påsätta honom den nya, vackra, gröna klockformiga drägten.
Adelgundas man var länge sedan både morgonklädd och utgången för att se sig om i det gamla slottet, och borgens fru-vordna fröken tog nu sin lilla son på armen för att gå ned till sina syskon, från hvilka hon redan haft förfrågningar huru hon mådde, huru hon sofvit etc. samt bud att »frukosten är serverad.»
Sjungande gick Adelgunda med sin lätta börda i de gamla kära, välkända och écho-rika gångar och trappor, men när hon kom midt för dörren som ledde in till familje-salen, betogs hon på samma gång af en oemotståndlig håg att dit inträda, och en underbar, vemodig känsla af fruktan och skygghet.
Alldeles lika som drifven af en osynlig och öfvernaturlig makt, lade hon handen på låset, vred det upp, och stod der nu, hon visste knappt huru, i skötet af den stumma, från alla väggar nedblickande familjen.
Adelgundas hjerta slog häftigt.
Barndomsminnen och ungdoms-intryck började tränga henne in på lifvet.
Det der aristokratiska samvetet som så länge slumrat, började lika som litet svida, och hon vågade ej se upp på den förfärliga Frun i fonden, af fruktan att möta hennes stränga oförsonliga blick.
»Det var en vacker fru!
Det var en ful fru!
Det var en dugtig herre!
Det var en grann herre!» – så der sade lilla Victor, under det att
Adelgunda sakta framgick med honom förbi alla dessa välkända dragen, af de i familje-grafven sofvande tanter och onklar, farmödrar och förfäder.
»Men fy!» utropade slutligen Victor, som nu först fick ögonen på Stamfrun, »fy den otäckan der borta!
Den styggan!
Se mamma hur ond och elak den der stora frun der borta ser på oss!» och Victor satte sjelf ut de små läpparne, lika som för att äfven hota med sin anblick.
»Säg inte så!
Säg inte så!» hade modern förgäfves ropat, ruskande Victor för att få honom att tiga.
»Tvärtom,» fortfor hon med något osäker röst, »det är en mycket god och nådig fru mot alla snälla och beskedliga barn; vi skola nu båda gå fram och bedja henne förlåta och välsigna oss.
»Nej, nej!» ropade Victor och sparkade med de små benen, »jag vill henne ingenting!
Hon ser så stygg ut som ville hon bita mig!»
Än en gång bad modern Victor vara snäll och förnuftig, och nu stodo de båda under Stamfruns bild.
Skyggt mötte
Adelgunda den hiskeligt stränga blicken, och ovillkorligt nedslog hon sina egna ögon derför.
Men snart segrade förnuftet, hon framgick ändå närmare porträttet, och sade till sin lilla son, som hon allt jemnt höll på armen:
»Nu skola vi helsa på den goda frun» (och hon neg sjelf ovillkorligt, samt böjde med sin hand på den lilles halsstarriga hufvud), »och så skola vi bedja henne blicka huldt och mildt ned på oss, för den gode älskade pappas skuld, och så skola vi kyssa hennes nedhängande hand.» Och Adelgunda kysste verkligen handen, men när hon äfven ville föra gossens ansigte mot denna hand, gjorde den lille, i hvars bröst den frisinnade faderns mod och lätt uppbrusande sinne, kokade, och som nu på en gång kände sig tapper, vred och rädd, en motsträfvig rörelse, knöt den lilla näfven, och i stället att kyssa Stamfruns »nedhängande hand», bultade han derpå af alla sina krafter, och de voro stora nog i denna stund.
Vid frukosten väntade Adelgundas syskon och hennes man förgäfves på henne.
Hon kom icke!
Men deremot inlöper den besynnerliga rapporten att från familje-salen hade man hört ett förfärligt brakande, utan att veta hvaraf det kom, och ingen hade vågat se efter.
Men nu störta alla dit.
Ett moln af dam och stoft möter de inkommande, och derjemte en syn, så ryslig, så hemsk och skakande, att hvarje hjerta ville brista deraf, men det var blott ett som brast, ty oagtadt det manliga modet, den äkta ståndaktigheten som här visade sig i sin fulla storhet hos honom, hos den, ur sin kärleks sköna lustgård, fördrifna maken, den, i sina käraste förhoppningar, svikna fadern, så var hjertat dödt, och han var dock den första, den enda, som hade kraft och besinning nog, att under det nedstörtade skeppunds-tunga porträttet, framdraga de för evigt slumrande jordiska qvarlefvorne af maka och son!
Händelsen var hiskelig och gjorde stort uppseende.
Det förmultnade repet som skulle bära det grufveliga trädstycket, fick all skulden.
Sjömannen reste öfver land och haf, öfver spegelklar sjö och skyhögt brusande våg, men kunde aldrig glömma hvad han förlorat.
Stamfrun hade icke lidit någon skada i fallet men många år förgingo innan man åter upphängde henne på sin gamla plats, men hon kom dock slutligen dit, fast med nytt tumstjockt rep.
Man hade då börjat glömma den fasaväckande tilldragelsen, och den svalnande broderliga kärleken tyckte sig gjort nog, när den i flerfaldiga år förvisat
Stamfrun till ett skräprum.
För alltid kunde det ju ändå icke blifva!
Nu hänger hon der åter, lika bister, lika hotande som fordom, och då den nu mera föråldrade Grefven, som annars, när han någon gång talar om den rysliga händelsen, alltid tillskrifver den de mest naturliga och förnuftiga orsaker; då han en gång såg sin yngsta sextonåriga dotter mysa mildt och godt åt en ung ofrälse prest-son, som för sin hygglighet och fina bildning var ganska väl antagen på det Grefliga slottet, då han såg detta genom en sned sidoblick, icke anad af de unga tu, då tog han sin dotter vid handen, förde henne tyst och högtidligt in i familjesalen, framgick med henne till den åter upphängda Stamfrun, och sade med faderlig myndighet och hel-aristokratisk vigt: »min dotter, akta dig!
Kom ihåg din fasters öde!» – Han sade icke mera.
»Och detta hände i nittonde seklet, och här i vårt land?
Dessa frågor gör visst en annan läsare, men vi, som ej rätt kunna eller vilja besvara dem, vi hänvisa frågaren blott till en af de rätt gamla Skånska familjernas ättlingar för att spörja honom om det kunde hända eller ej.
Twenne Wänners råd.
»Jag kan aldrig blifva lyckligare än jag nu är det, och ingen på jorden kan vara det!» yttrade
Elina med verklig förtjusning, och ungdomlig glädje, när hon för första gången befann sig i ro och lugn, hemma i sin egen vackra boning, vid sidan af sin Albert, sedan bröllop, kalaser, hemkomöl, visiter, sus och dus, ändteligen voro förbi.
Dessa ord, yttrade af en ung, vacker, älskvärd maka, som man af verklig kärlek valt, skulle klinga skönt i den unga äkta mannens öra, och gifva ett förtrollande écho i hans hjerta.
Detta kände sig ock för fullt att i ord yttra sin fröjd.
Stum tryckte Albert sin maka till sitt bröst, och en stund af tystnad, ren, himmelsk och fullkomlig, som stjernornas på fästet, följde härpå.
Men derefter började de unga, lycklige makarna att samtala, prata, skratta, jollra och skämta.
Ack, de hade så litet fått detta!
De tillhörde båda en af samhällets grädd-klasser, och det var icke på den fria, otvungna landsbygden som deras kärlek knoppats och uppspirat till sin nuvarande blomstring, utan inom hufvudstadens murar, hvilka mera bestå af tvång och etikett, reglor, vanor, bruk och seder, som alla ovedersägligen måste följas, än just egentligen af stenar och murbruk.
De båda makarne hade väl känt hvarandra, nästan från de aldra första ungdoms-åren, men likväl aldrig, ända intill denna stund, fått fritt och obehindradt meddela sig med hvarandra, och de njöto äfven af sin lycka och sin frihet mera än tvenne skogens foglar, som varit instängda i bur, och nu sluppit ut, som nu fritt få flyga från träd till träd, sjelfva söka sin föda, qvittra och sjunga, mötas eller skiljas för att söka sällskap af andra foglar, hvilketdera de sjelfva behaga.
Att denna sista foglarnes rättighet, var det som minst ingick i de unga makarnes idéer, kan man lätt gissa, och de njöto lika mycket af sin ensamhet som af sin frihet, samt öfverenskommo båda att de ej i detta ögonblick ville vara Konung och Drottning öfver ett helt rike, om dermed vore förknippadt uppvaktningen af ett helt gloende och lyssnande hof.
»Vårt rike är kärlekens och tillgifvenhetens,» sade Albert, »och vårt uppvaktande hof äro små osynliga genier med pil och båge, som fladdra omkring oss, hviskande om dem som en gång skola blifva synliga.»
Elina lade rodnande sin hand på Alberts mun, Albert kysste handen, derefter Elina, och åter föreföll en stjerne-tystnad som åter bröts af prat och skämt.
Huru ljuft jollrade ej dessa lyckliga varelser bort dessa första dagar af den lycka som de trodde aldrig kunde förblekna!
Alla yttre ställningar och förhållanden i lifvet hade legat så färdiga, så tillreds, så lagom för denna deras lycka.