Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänk:ts motiver åter äro till en del af den art, att de synas mig böra ogillas och utbytas emot andra, med representationens värdighet mera öfverensstämmande.
Det är sålunda hvarken för att ingå i en analys af berörde motiver eller ens för att uttrycka de sympatier för ett olyckligt folk, hvaraf alla här närv:de säkert känna sig lifvade, som jag nu uppträdt.
Det har skett för att nedlägga en högtidlig protest emot befogenheten af dessa sväfvande farhågor, denna obestämda krigsfruktan, som från vissa håll låta sig förnimmas.
Hvad är det som kunnat hos mången förorsaka denna sällsamma reaktion?
Det kan väl dock näppeligen vara ett par tidningsartiklar, hållna i en måhända litet för hög temperatur, och besvarade af ett par andra betydligt närmare fryspunkten.
Det är ej med sådant, Mina Hrr! som man hvarken gör krig eller skaffar sig dylika riksolyckor på halsen; allraminst i elt konstitutionel! land, der regeringen ingalunda åtagit sig att vara pressens ansvaring.
Eller bäfvar man kanske tillbaka för den oerhörda djerfheten hos Svenska män att hafva på möten vågat uttala sin mening, dristigheten hos Svenska representanter att hafva vågat säga sin regering ett fritt, förtroendefullt ord äfven i en diplomatisk fråga?
Blicka vi omkring oss i Europa, så skönja vi huru icke blott af trenne stormakter, utan ock af flera andra ett slags moraliskt korståg förberedes emot den behandling, som en mäktig våldsverkare tillåter sig emot ett ädelt hjeltefolk.
Och icke blott inom Europa, äfven till Amerika hafva i dessa dagar uppmaningar härom afgått från Frankrikes beherrskare.
Ligger det då för Sverige någonting så halsbrytande, så oroande uti att vilja deltaga i denna allmänna påtryckning emot en under fasaväckande grymheter utöfvad, kejserlig orättvisa?
Eger Sverige inga intressen att bevaka på andra sidan Östersjön eller Eidern, och finnes väl bland dessa intressen något enda för oss mäktigare än det, som har afseende på ett i mer eller mindre mån oberoende Polen?
Svaret på alla dessa frågor gifver sig sjelft, och bör vara egnadt att ingifva oss det lugn, det mod, den tillförsigt, som ett vigtigt tidsögoriblick kräfver. 22 Den 2 Maj f. m.
Och må det slutligen tillåtas mig att erinra derom, att högt olver alla i dunkel sväfvande diplomatiska notvexlingar, står någonting för alla klart och förtroendegifvande, en ädel och kraftfull konungavilja nemligen, som förmår mycket, då den. står i samklang med folkets; och ännu högre än allt detta står Han, för hvars vilja allt måste böja sig, hvars fruktan förtager all annan fruktan, och hvars mäktiga ord väl ännu förmår uttala sitt varde! för Polen, likasom ett stå fast! till vårt eget dyra fosterland.
Cederström, Rudolf: Hedrad af R. o. Ad:s Elektorers val att vara ledamot i detta Utsk., dit de ifrågavarande motionerna blifvit remitterade, har jag dock af enskilta angelägenheter varit förhindrad att närvara vid deras behandling; men denna frånvaro har å andra sidan salt mig i tillfälle att erfara de tänkesätt, ang:de denna fråga, som äro rådande i min hemort, oell att jemföra med dem de underrättelser om landets mening, som från alla håll ingått.
Hade jag varit närv:de vid motionernas handläggning, så hade jag, på grund af denna kännedom, och till följd af min dermed öfverensstämmande öfvertygelse i ämnet, icke underlåtit att instämma med pluraliteten i det förslag, som nu är framlagdt.
Utsk:t har der vitsordat Svenska folkets sinnesstämning, dess sympatier för Polen; men Utsk:t har, likaledes i öfverensstämmelse med den allmänna meningen, funnit sig föranlåtet att afstyrka, det man till K.
M. skulle göra någon hemställan, såsom motionärerna föreslagit.
Man har här velat underkänna åtskilliga af Utsk:ts motiver, men jag tror att de ganska väl kunna försvaras.
Isynnerhet har man fästat sig vid Utsk:ts förklarande, att såväl frågan om, som sättet hvarpå Sverige lämpligast borde ingripa i främmande länders angelägenheter, är och bör vara öfverlemnad åt regeringen, som ensam har tillgång till de, för vidtagande af åtgärder i detta hänseende, erforderliga upplysningar.
Med detta förklarande har Utsk:t blott velat fästa R.
St:rs uppmärksamhet på, huruvida det kunde vara lämpligt att inkomma med ett yttrande i detta ärende, då det hos de afgifvande icke fanns den sakkännedom, som skulle kunna grundlägga ett fullt innehållsrikt yttrande.
Likaledes har Utsk:t förklarat, att, då härtill kommer, att R.
St:r äro förvissade derom, att den Svenska regeringen i sin politik, i förev:de som i hvarje dylik fråga, handlar efter hvad Sveriges värdighet kräfver, efter dess folks, för regeringen tillräckligt kända önskningar, der dessa kunna göras gällande utan att landets sanna intressen blottställas; får Utsk:t vördsamt hemställa, att ifrågav:de motioner icke må till någon R.
Det var denna, öfverst på fjerde sidan af Betänk:t förekommande, strof, som Frih.
Tersmeden utelemnade vid uppläsningen af Utsk:ts förslag.
I min tanke ölverensstämmer detta till sin syftning, fastän under olika ordalag, alldeles med Frih. Tersmedens.
Jag tror, att det, vid en uppmärksam läsning, skall synas, att Utsk:t med landets Den 2 Maj I. m. 23 sanna intresse menade fredens bibehållande.
Dä jag nu anser, att Frih. Tersinedens och Utsk:ts förslag går ut på detsamma, och H.
Exc. Hr Stats-Ministern för Utrikes Arenderne förklarat sig mot ingendera af dem hafva något att erinra för sin del, men jag trott mig finna Frih.
Tersmeden mera uttryckligt hafva uttalat denna mening, och dessutom nu inom detta hus ett öfvervägande flertal förordat detta amendement, så får jag anhålla, att detta må blifva R. o. Ad:s beslut.
En enda röst, Hr von Qvantens, har visserligen höjt sig för fattande af ett motsatt beslut, i syftning att begära ett initiatif i krigisk anda.
Jag värderar den öppenhet, hvarmed han lör oss franSställt sina åsigter, äfvensom den sanna känsla, som dikterat dem; men Sveriges historia lemnar allt för många varnande exempel på den skada, vårt land tagit af att följa känslans uppmaningar, utan att lyssna till betänksamhetens röst; hvadan jag anser mig böra på det högsta afstyrka allt afseende å besagde yrkande.
På grund af hvad jag haft äran anföra, får jag förnya min anhållan om bifall till Frih. Tersmedens förslag.
Hr af Klint, Erik Magnus:
Jag vill icke yttra mig i sjelfva frågan, utan jag uppträder blott med anledning deraf, att man icke velat godkänna Utsk:ts motiver.
Som jag varit en bland dem, som tillhört pluraliteten inom Utsk:t, så anser jag det vara min pligt att upptaga till besvarande de anmärkningar, som blifvit anförda mot Utsk:ts motiver.
Om man genomläser motionerna, så finnér man att de innehålla den önskan att R.
M. anhålla, att dess regering måtte i samverkan med andra makter återupprätta Polen.
Detta är ett positivt yrkande, och hvad de begära, anser jag vara stridande mot grundlagens bestämda ordalydelse.
Hvar och en, som noga granskar grundlagen, tror jag skall blifva öfvertygad om att både dess mening och bokstaf säger, att det är Konungen, och endast Konungen, som eger rätt att taga initiativet i dylika frågor.
Det är denna rätt, som jag har velat bevara och som äfven blifvit bevarad i Utsk:ts Betänk.
Jag måste således, på samma gång, som jag erkänner att Frih.
Tersmedens förslag, såsom mera kategoriskt uttryckande meningen i afseende på krig eller fred, är att föredraga framför det, som Utsk:t framställt, för min del anhålla, att R. o.
Ad. icke, såsom en värd talare här yrkat, måtte ogilla de motiver, som ligga till grund för Utsk:ts beslut.
Vår store Konung, Gustaf 11 Adolf, ansåg de Europeiska folken som bröder, berättigade till samma arf af frihet och ljus.
Denna hans åsigt har dag från dag mer och mer rotfast sig i sjelfva folkens bröst, och det är för densamma, för den mäktiga nationalitetsprincipen, som i vår tid de största och blodigaste fejderna utkämpas.
För snart ett sekel tillbaka förlorade det Polska folket sin frihet, och dess andliga och sociala utveckling blef till följd deraf 24 Den 2 Maj f. m. hämmad.
Det har mer än en gång stått upp för att återvinna sina nationella rättigheter, men för hvarje gång har det blifvit slaget i nya och hårdare bojor.
Det har nu på nytt rest sig för sin frihets heliga sak; det håller på att på nytt af öfvermagten mördas.
Huru länge regeringarne skola anse för klokt att stillasittande, utan att hjelpa, höra jemmerropen, vet jag icke; men det jag bestämdt vet, är, att om män sågo och hörde huru en annan man mördades och kunde bistå honom och icke gjorde det, så skulle det omutliga samvetet stämpla det för fegt.
Också har Polens sak vunnit sympatier i hela Europa, hos vårt folk liksom hos de andra, och säkert är det denna deltagande känsla som dikterat den motion, som Frih.
Stael von Holstein och Hr Björck, hvar inom sitt Stånd väckt.
För min del kan jag icke anse denna motion för annat än en interpellation tili vår UtrikesMi nister.
Manderström svarade vid remissen af densamma med några väl lagda ord, men med dessa ord utan kärna, som diplomaten begagnar, när han icke kan eller bör tillkännagifva sin regerings innersta tanke; och att Hr Gr:n deri gjorde rätt, är klart för en hvar, som inser hvilka stora intressen ett i otid yttradt ord kunde för oss sätta på spel.
Hvad sjelfva motionen beträffar, gillar jag det resultat, till hvilket Utsk:t kommit; vi kunna vara fullt tillfredsställda med Gr.
Manderströms nyss afgifna yttrande.
Så vidt jag kunde uppfatta detsamma, har Svenska regeringen redan på diplomatisk väg lagt sig ut för Polens sak.
Att den gjort det i ett hofsamt språk, kan icke annat än gillas af den, som vet att vi icke hafva alltför stora krafter att ställa bakom vårt ord.
Likaså har Gr.
Manderström på intet sätt tillkännagifvit, att om de Europeiska regeringarne skulle besluta sig till kraftigare åtgärder, vi skulle undandraga oss vår samverkan.
Deremot kan jag icke gilla det af Frih.
Tersmeden framstälda förslag till beslut, enligt hvilket freden icke får störas, så länge det kan ske utan att blottställa vårt sjelfbestånd och vår värdighet.
Att icke fred kan bibehållas, om vårt sjelfbestånd blifver blottstäldt, utan att vi underkasta oss en eröfrares lagar, inser en hvar.
Hvad menar Hr Frilen med vår värdighet?
Får icke freden störas förr än vi blifvit så förolämpade, att vi voro det uslaste folk i verlden, om vi icke vädjade till vapnen?
Eller får icke freden störas, om en Fransysk armé af 100,000 man landsteg på Baltiska hafvets östra strand och vi uppfordrades att medverka till Polens rätt, som icke utan strid kunde vinnas?
Menar Hr Frih:n att det skulle vara förenligt med vår värdighet och framtida utveckling att stillasittande stanna hemma?
Det är dock att hoppas, att de män, som stå i spetsen för Svea folk, ega förmåga att se klart in i tiderna, att i dem för oss utstaka ett mål, som betryggar vår sanna lycka och hela Nordens framtida styrka och anseende, pch alt de, utan att vackla, leda oss till detta mai.
Vi måste
Den 2 M»j f. m. 25 nu erkänna att, när vi följt med vår tiel i nästan alla riktningar af utveckling och framåtskridande, vi dock i militärisk väg stå efter densamma.
Vid början af denna riksdag räknade vi med sådan säkerhet på en lång aira af fridfulla år, att vi öfvergåfvo att bygga på de fasta värn, som skulle stödja försvaret af brännpunkten för hela vårt nationella lif och af kärnan för liela vår trygghet; att vi ännu icke voterat ett årligt anslag, som var begärdt mindre än af det som erfordras att sätta vår örlogshamn i försvarbart skick; att vi icke beslutit tillräcklig pontontrain, tillräckliga sappörtrupper och tillräckligt tidsenligt artilleri på våra sjöfästningar.
Vi kunna således icke undra på — utan tvärtom böra vi vänta det — om regeringen nu skulle inkomma nied Propos. om ett extra anslag till vår krigsmateriels och vårt försvarsskicks ordnande.
Om vi beviljade detta anslag, kunde ingen främmande makt förvåna sig deröfver.
Öfverallt i utländska tidningar läses huru vi rusta, ty ingen kan tro att vi stå så sorglösa, som vi verkligen göra det nära krigslågan.
Mina Hrr! för 50 år tillbaka uttalades till oss i »Svea» ord af skalden, och, om någonsin det legat en sanning i dessa ord, så är det i närv:de tid: »Stå ej bekymmerslös midt i en väpnad verld, Och hvila om du får, men hvila vid ditt svärd.»
Må vi genom sedlig utveckling, ärligt arbete i alla rigtningar och i förtröstan på Gud förtjena att vara fria och oberoende.
Men må vi dock ej förgäta, att hvarje folk har pligter att fylla, likasom det har rättigheter att kräfva, och att om pligterna icke fyllas, rättigheterna ej heller kunna utkräfvas; att hvarje folk, huru litet det än är, bör ega en röst i sin verldsdels angelägenheter, och att denna röst till största delen mätes efter de krafter, det förmår att utveckla vid utomordentliga fall till mensklighetens stora mål.
Vi hafva åtnjutit välgerningarne af en 50-årig fred.
Måtte vi fortfarande få plocka dessa välsignelsebringande frukter!
Men måtte vi framför allt bevara vår sjelfkänsla som nation oför kränkt; den känsla, som binder de fria och upplysta folken till inbördes stöd och hjelp; den känsla, som bjuder aktning för oss sjelfva och våra egna handlingar!
Vi kunna icke numera, som fordom, gå främst i striden för frihet och ljus, men, blifva vi uppfordrade att för dem äfven offra en skärf af vår förmögenhet, en droppe af vårt blod, så få vi icke tänka så lågt om vår regering, att hon icke skall veta att ställa oss på vår plats, icke så lågt om vårt folk, att det ej skall veta att stå der, som fordom stått allt hvad vi haft tappert och stort, ädelt och högsinnadt, och der stått fast och troget ända in i döden.
Många bifallsrop följde på detta yttrande. 26 Den 2 Maj f. m.
Jag får vördsamt anhålla att Frih.
Tersmedens förslag mätte blifva uppläst.
Sedan, till följd af denna begäran, Frih.
Tersmedens i ämnet afgifna förslag blifvit uppläst, yttrade Frih.
Då för någon tid sedan de motioner väcktes, som nu utgöra föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, så måste jag erkänna, att jag för min del tyckte att det hade varit bättre om de icke blifvit väckte; ty öfvertygad som jag var, att Svenska regeringen i detta vigtiga ärende skulle handla såsom landets väl krälde och den stora sak, som var i fråga, förtjenande, ansåg jag att all ytterligare påstötning från representationen var öfverflödig.
Så till vida är jag nu af annan tanke, som jag funnit att dessa motioner hafva under den förev:de diskussionen föranledt uttryck, hvilka icke kunna vara annat än i högsta måtto tillfredsställande för hvar och en, som ömmar för Polska folkets väl och önskar det framgång.
Tersmeden har yttrat, att ingen Svensk man med hjerta i bröstet kan annat än hysa ett lifligt deltagande för det olyckliga Polska folkets öden och strider.
Utom detta resultat af diskussionen, hafva vi äfven det glädjande och för Polens sak uppmuntrande resultat, att vi fått höra Stats-Ministerns för utrikes ärenderna i denna fråga afgifna förklaring — en förklaring, som låter oss officielt veta hvad iogen förut betvillade, nemi. att Svenska regeringen hyser lifliga sympatier för det Polska folkets öden; att redan den 2 Mars, främst af alla folk, har Svenska regeringen aflåtit en skrifvelse i denna sak.
Innan någon åtgärd af enskild man inom landet blifvit vidtagen för att förmå den dertill, har regeringen uttalat sin opinion i detta ämne till den makt, som det rör, tre dagar tidigare än någon af Europas stormakter gjort det.
Vi kunna ieke annat än med största erkänsla emottaga denna förklaring, och vi kunna äfven med fullt förtroende förlita oss på att en regering, som har handlat så stort, äfven hädanefter skall göra det; och derföre instämmer jag med Utsk:t deri, att ingen vidare förklaring behöfver afgifvas, men jag instämmer äfven i Frih.
Tersmedens nu för oss upplästa förslag, ty jag anser, lika med honom, att afstyrkandet kan behöfva att af R. o. Ad. något vidlyftigare motiveras i den syftning, att R. o. Ad. önskar först och främst att uttala sina sympatier för Polska folket.
Då Sveriges Adel, i likhet med Svenska folket, rätt lifligt hyser dessa sympatier, så skall säkert Adeln, lika litet som Svenska folket underlåta att på det sätt och till den utsträckning, som klokheten och en riktig beräkning af landets förmåga det medgifver, äfven aktivt uttrycka den.
Aktivt sålunda, att den gör allt hvad den kan, för att underlätta dess lidanden.
Detta är för närv:de allt hvad som kan göras; det öfriga står i framtidens hand.
Dernäst har Frih.
Tersmeden föreslagit att R, o. Ad. skulle uttala en förhoppning att regeringen, gemensamt med andra makter, skulle på diplomatisk väg söka att bereda Den 2 Maj f. m. 27 en bättre ställning åt det Polska folket, dock så, att den, så mycket sorn möjligt, söker att bevara freden åt vårt land.
Ja, Mina Hrr! hvilken fosterlandsvän skall icke instämma i denna önskan, både i allmänhet derföre att krig är en af de värsta pröfningar, som kan öfvergå ett land, som ock derför att korsen på Svenska obligationer fallit, och derför att
Sveriges förmåga är sådan att det hvarken kan eller bör taga initiativet till några underhandlingar i denna fråga, än mindre initiativ till krig; ty hvarje folk måste först rätt uppskatta sina tillgångar, innan det tager ett steg, som möjligen skulle medföra skada.
Tersmeden har vidare sagt att denna fred bör bibehållas blott så länge som det, kan vara förenligt med Sveriges sjelfbestånd och värdighet.
Afven häri instämmer jag till alla delar, och jag gör det så mycket helldre, som jag har fullt förtroende till den regering och till den Konung i främsta rummet, som skall bedöma huru länge Sveriges värdighet kan medgifva fredens bibehållande, ty ingen kan väl önska att den under några förhållanden skall bibehållas, om vårt lands sjelfbestånd blir hotadt.
På dessa skäl önskar jag att Frih.
Tersmedens förslag måtte blifva Ståndets beslut.
Det värdiga sätt, hvarpå H.
Manderström besvarat interpellationer berättigar, efter min tanka, hvar och en representant att dermed åtnöjas och befriar honom från att vidare yttra sig i ämnet.
Frågans grannlagenhet påbjuder varsamhet, möjligen äfven tystnad.
Jag skulle således, för min del, icke funnit mig befogad att inlåta mig i diskussionen, om icke under densamma yttranden blifvit fällda, som dertill gifva mig anledning.
Man har här talat om nödvändigheten att bibehålla freden, och man har gjort det på ett sätt, som antyder att inom representationens medlemmar den saken hade blifvit ifrågasatt.
Jag är fullt öfvertygad om att representationen lika litet har låtit hänföra sig något ögonblick af det härskri, som synts i en och annan tidning, som den låtit skrämma sig och lörmåtts att nu taga ett steg tillbaka genom de skrifvelser i en motsatt syftning, hvilka i andra tidningar blifvit synliga.
Jag tror deremot fullt och läst, att representationen, allt ifrån den tid då denna fråga väcktes, hyst samma förtroende till regeringens sätt att handlägga den, hvilket i dag genom Stats-Ministerns för utrikes ärenderna yttrande blifvit bekräftadt, och vid sådant förhållande anser jag några exklamationer om nödvändigheten af fredens bibehållande icke vara på sin plats.
Det är för hvar och en uppenbart, att freden är för vårt land behöflig, isynnerhet under närv:de förhållanden; men om man till regeringen hyser det förtroende, hvilket jag för min del gör, att den icke utan nödvändighetens kraf ingår på motsatta sidans hårda vilkor, så äro alla admonitioner i detta afseende från Ständernas sida fullkomligt obehöfliga.
Den 2 Maj f. m.
Under sådana omständigheter skulle det af Utsk:t gjorda förslag och det af Frih.
Tersmeden nu framställda lika väl kunna antagas, det ena som det andra, helst jag, fastän jag i öfrigt gillar mycket af hvad Hr Brakel yttrat, dock icke kan med honom instämma deri, att hvad Frih.
Tersmeden yttrat ang:de freden, skulle helt och hållet tillintetgöra den öfriga delen af hans yttrande.
För min del skulle jag önska, att Frih.
Tersmedens förslag blefve bifallet, såsom varande ett värdigt uttryck af representationens mening.
Jag har icke heller något synnerligt att anmärka mot de slut, till hvilket Utsk:t kommit, men jag måste, såsom medlem af representationen, fästa mig vid en punkt i motiveringen, och, med afseende på denna, tillåter jag mig att vara af olika mening med H.
Exc. Hr Frih.
Manderström.
Utsk:t säger, att »i hvilket fall som helst anser Utsk:t att såväl frågan om, som sättet hvarpå Sverige lämpligast må ingripa i främmande länders angelägenheter, är och bör vara öfverlemnad åt regeringen, som ensam har tillgång til! de för vidtagande af åtgärder i detta hänseende erforderliga upplysningar.
En talare har äfven sagt, att man icke i grundlagen kan finna någon rättighet för representationen att uttala sin mening i dylika fall.
Denna rätt är dock åt representationen bevarad i grundlagen, och H.
Manderström har äfven sjelf vid ett föreg:de tillfälle erkännt, att representationen ovilkorligen eger att till K.
M. göra underd. framställningar i hvilket ämne som helst.
Om man vill häfda denna rätt — och den mäste häfdas, ty den är grundlagsenlig, — så synes det mig att man icke bör instämma i denna punkt af Utsk:ts yttrande.
Att förneka representationen rättighet att göra en sådan framställning, som motionärerna föreslagit, vore detsamma som att säga, att denna fråga icke angår oss, och, utan att vilja säga att representationen i allmänhet bör deltaga i utrikespolitiken, så förmodar jag likväl att ingen representant vill frånkänna den att göra en underd. framställning, utan att detta på något sätt kan betaga regeringen rättighet att handla på sätt den sjelf vill.
Med uteslutande af nämnde punkt, anser jag Utsk:ts förslag fullkomligt öfverensstämmande med det, som Frih.
Tersmeden framställt, så att jag lika gerna skulle antagit det ena som det andra; men då det sednare förslaget tycks hafva de flesta anhängarne, så får äfven jag rösta derför.
Hr Cederschjöld, Rob. Teofr.:
Jag anser det vara representantens pligt, att i alla frågor af grannlaga natur tillvägagå med stor varsamhet; och då, enligt min tanka, inga frågor kunna vara af större grannlagenhet, än de, som röra den yttre politiken, så anser jag att man vid behandlingen af sådana fråger bör i ännu högre grad iakttaga denna varsamhet. lita Z Maj f. lili 29
Det är ganska naturligt, att man, då det är fråga om att biträda ett olyckligt folk, lätt kan låta känslan hänföra sig till att fatta beslut, hvilka kunde bereda vår egen ofärd, utan att gagna det land, till förmån för hvilket vi uppträda.
Det torde också vara klart, att det icke kan vara lämpligt att representationen ingår i bedömande af diplomatik ärenden, helst det inom en representantkammare möjligen kan uppstå, snart sagdt, lika många olika meningar, som det finnes representanter, och det är omöjligt, att man der kan ega den speciela kännedom, sorn erfordras för att’ kunna, såsom sig bör, bedöma dessa frågor.
Grundlagen har derföre tydligen afsett, att dylika frågor icke skola väckas inom representationen.
I litte §:n R. F, heter det: »Ministeriel mål, hvarmed förstås alla de om rikets förhållande till främmande makter, må Konungen låta bereda och handhafva på det sätt, honom lämpligast synes.
StatsMinistern för utrikes ärenderna tillhör att dessa mål inför Konungen föredraga och anmäla i närvaro af någon annan StatsRådets ledamot»; och i slutet af nämnde § står: »Af sådana beslut må Konungen låta till Stats-Rådets kunskap komma hvad honom nyttigt synes, så att äfven någon kännedom af denna riks-styrelsens gren måtte hos Stats-Rådet finnas.»
Vidare heter det i 29:de §:n R. O.: »Konst.-Utsk:t åligge, att äska de uti Stats-Rådet förda protokoll, utom dem, som angå ministerieia ärenden och kommandomål, hvilka endast i hvad som rörer allmänt kända och af Utsk:t uppgifna händelser må kunna fordras.»
Af allt detta synes klart följa, att grundlagens stiftare alldeles icke velat att representationen i allmänhet skulle befatta sig med dylika ärenden.
I anledning af den siste värde talarens yttrande, att han vill bevara R.
St:rs grundlagsenliga rätt att göra framställningar i så beskaffade frågor, vill jag fästa R. o. Adis uppmärksamhet på att, då det i 60:de §:n R. 0. stadgas, att R.
St:r ega rätt att uttrycka sina önskningar i hvilken fråga som helst, så är det obestridligen representationens rätt att uppträda äfven i dylika frågor som den förev:de; men denna rätt bör dock, efter min åsigt, endast undantagsvis utöfvas.
Hvad sjelfva saken beträffar, så hafva olika meningar här blifvit framställda.