Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den utfattiga sydlänningen, som under sin.första tid i Paris dagar i ända måste ligga insvept i en filt — hans kläder voro på assistancen — och lifnära sig af olja, den okände literatöron, hvilken för att Icke hungra och icke frysa i sin stripiga, grönaktiga paletot måste taga tjenst som bokhållare hos Hachette, kan triumfera.
Med en sydfransk jordbrukares sega uthållighet har han bestått sin fejd, och nu går hans namn med sin skarpa, sonora klang (Maupassant har liknat det vid en trumpetstöt) genom verlden som ett klart och ljudeligt rop på natursanning i konsten.
Och också här hemma har han småningom vunnit sin publik; derom vittna nogsamt de talrika öfvorsättningarne af hans saker såväl som det intresse, med hvilket hvarje nytt arbete af hans penna emottages.
Härom qvällen såg jag till och med en liten skiss af honom införd i * Nya Dagligt Allehanda ».
Lyckliga Zola!
Nu kan han riktigt sjunga tc deum — om han skullo gitta slikt — nu när den sista, urgamla isbjörnen häruppe i » Ultima Tliule » försonligt sträcker emot honom sin hvita ram.När man i våras läste en tidningsuppgift om, att Emile Zola be-gifvit sig till Monceau-les-mine8 för att studera den stora strejken, som brutit ut demere i kolgrufvorna.
tänkte hvar och en ilskare af hans författarskap med förväntan och spänning på det nya * verk af hans hand, som skalle skildra arbetarförhållandeua.
Ty ingen skönliterär författaro, som lefver i dessa dagar, torde vara mer kompetent än Zola att skrifva en dylik bok.
Allt ifrån sin första ungdoms sträfsamma och bekymmerfylda dagar har han oaflåtligt studerat don franska arbetaren.
En af hans tidigaste småskisser » Grofsmeden » (Contes å Ninon) skildrar en smedja och arbetet dep med hamrar och blåsbälg i ett språk, hvilket i sin klangfylda styrka har något af den dånande rytmiken hos en hammare, som i regelbundna slag faller ned mot städet Och sedan dess har han framstält de flesta olika yrkesman, framstält tiem i utöfvandet af sitt yrke med ett lif och en natursanning, som icke annorstädes återfinnas.
Specielt är » L ’ assomoir » att betrakta som kreppsarbetets stora epopé, ja mer än så en skildring af arbetarnes lif i helg och socken, hemma och ute, hvartill verldsliteraturen icke har make.
Nu hai; » Germinal » kommit, och om den också icke i konstnärlig styrka, i rikedom på djupa och belysande iakttagelser kan jemföras med » LTassomoir » har den dock en social betydelse, som icke står efter dennas.
En strejk — det är ju ett ämne, som man icke sällan råkar i bocker; ett tacksamt ämne för skildringar med dramatisk verkan af sådant slag som Coppée t. ex. åstadkommit i sitt vackra poem » Qrére des forgerons *.
Men Zolas bok är något annat — det är en nästan vetenskaplig framställning af en strejks orsaker, förlopp och följder, en framställning, sotn genom sin diktande kraft, sin gripande, omutliga sanningskärlek kommer att inverka på många menniskois åsigter om arbetare rörelserna vida mera än lärda och tunga sociala arbeten, dem publiken icke orkar läsa till slut ... Och med vanlig kärlek till sitt ämne har Zola behandlat det Just denna pietet för allt menskligt, som låter Zola år efter år försänka sig i olika samhällssferer och afteckna dem med fotografisk noggrannhet synes mig vara just det drag, som närmast förenar honom med han&gt; stora lärare Balzac.
Liksom denne i sin &gt;Comedie humaine » t. ex. skildrade en parfym fabrikörs lefnad och skiftande öden (César Birottea * \ med den detaljerade omsorgsfollhet, som en historieskrifvare använder vid tecknandet af någon stor mans lefnadssorger, eller en dålig q vinnas knep för att lura siua älskare (madame Mameff i * La eousine Bette ») med samma strategiska omsorg som en krigshistoriker i färd med att beskrifva en fältherres manöver, så fördjupar sig också » Les Rougon-Macquarts » häfdetecknare till den grad innerligt i sitt ämne, att han kan skildra sina personer, som han kände » deras bekymmer i sitt sinne och deras trasor på sin rygg ».
Nåväl, vi slå upp » Germinal ».
Framför oss ligger ett flackt slättland utan berg eller höjder, ett slättland, vid hvars horizont himmel och mark tyckas flyta samman.
Det är grufdistriktet Montsou med sina rader af kolgrufvor, sina massor af likstora arbetarbostäder med detta pinsamt lika, fabriksmessiga snitt, som dylika bostäder hafva öfver sig.
Det är tidigt på morgonen, och gryningens bleka dagsljus hvilar grått och tungsint öfver trakten, då familjerna vakna i de trånga rummen, der föräldrar och barn, bröder och svstrar sofva tätt nära hvarandra, och ut ur de mörka, kala husen strömmar en flock af arbetare och arbeterskor för att fara ner i grufvorna och böija sitt tunga, släpandedagsverke.
Ner i grufvorna, ner i de djupa svalgen med sina skumma labyrmther af slingrande gångar och schakter, der den drypande fuktigheten i den unkna luften dränker deras klädor som ett regn, der den qvalmiga, underjordiska hettan drifver dem att med febrila fingrar rifva af sig kläderna och halfnakna streta fram sin dag, medan osunda ångor lägga sig qväljande på deras lungor, och kolsmaken fastnar i deras gom ... Slägte föds efter slägte, det ena sämre fin det andra, men de mörka grufsvalgen liksom uppsluka alla, fäder och söner, mödrar och döttrar, alla dessa, hvilka år ut och år in hvar morgon stiga in i kisskorgarne for att dernere förtjena sitt knappa otillräckliga bröd.
Väl hade man vid nedfamingsstationen kunnat inrista de förfärliga orden: Lasciate ogni speranxa roi cfientrate ...
Det lefver många tusentals menniskor i, Montsou, men småningom få vi kunskap om dem alla.
Yi lära känna grufstyre Isen och dess in-geniörer och arbetarne ända ner till de sämst aflönade kolbärarne.
Zola är icke förgäfves massverkningarnes skald.
Men tack vare sin rent underbart säkra individualiseringskonst kan han också lfira oss, hur de enskilda äro i den stora hopen, nvad de tänka, när de sitta ensamma i de kala salarae, der gökklockan accompagnerar deras trötta tankar med sitt monotona pickande, hur de roa sig på de små krogamo eller i danssftlarne,.
der paren svänga vildt om på de nersölade golftiljorna.
Här är det nu strejktanken vaknar, långsamt men säkert växer missnöjet till en lavin af hat och förtrytelse.
Så samlas man en vinternatt i ett aflägset skogsdjup, och i en scen, som i vältaligt patos icke står Ruttli-scenerna i Wilhelm Tell efter, skildrar Zola, hur näfvarne knytas mot de der herrarne derborta i Paris, hvilka ingen känner, de der som for en usel aflöning suga deras svett och blod.
Och strejken kommer; floden sväller öfver sina bräddar — man måste gripa till en medeltidsskildring eller någon krönika från Hugenott-krigens år för att få ett sådant pregnant intryck af en uppretad folkmassas vilda våldsamhet, som det Zola förmår gifva oss.
Sedan följer så bakslaget — hur arbetarne af hunger och nöd tvingas / itt gifva upp sina anspråk, och med mästarhand äro alla öfvergångarne från den första entusiastiska oppositionen ner till förtviflans resignerade stumhet jitergifna.
Men detta följdriktiga och högtragiska slut fördröjes — och detta är den svagaste punkten i » Germinal * — af ett fantastiskt drag, en episod om några, som blifvit öfvergifna i en grufva och långsamt pinas ihjäl så när som på en, en opisod, som påminner om Jules Verne och icke ens saknar ett ohyggligt och onödigt bimotiv å la Xavier de Montépin ...
Detta är » Germinal * — historien om en strejk.
Hvad det tekniska angår, är boken ytterst likartad med sina äldre syskon.
Kompositionssättet är Zolas vanliga, lugna, episkt långdragna kulmineringsmetod.
Förr i verlden, den tiden det skrefs tjocka luntor i filosofisk estetik * brukade tyskarne åskådliggöra romanens kompositions-sätt med figuren ^ — en dvlik linie visar förträffligt handlingens gång såväl i Germinal som i Zolas öfriga verk.
Hvad karaktersteckningen deremot beträffar, har den något trädt i skuggan för det stora sociala ämnet, som icke lemnat författaren någon plats till några minutiöst utförda själsanalyser.
Men några typer finnas dock i Germinal, som tillhöra de ypperligaste Zola skapat — och det vill säga mycket.
När » L ’ assomoir » kom ut, såg man mångenstädes detomdömet, att Zola förtalade de franska arbetarne.
Dot var icke sant
— ty äfven här presenterade han för läsaren åtminstone en arbetare ai rent ideel art, eller hvem minnes icke smeden Goujet med sitt \ jnsa helskägg och sina klara ögon, den präktiga, kärnsnnda mannen.
som i vörcfnadsfull tysthet dyrkade den stackars Gervaise — men finna grundlösare torde en sådan beskyllning blifva gentemot » Germinal ».
Särskildt är det ett arbe tar par, som der får en rent storartad karakteristik — grufarbetaren Maheu och hans hustru.
Båda äro de typer for trägna, redbara, hederliga arbetare, båda hafva de från sina barnaår utan knoi arbetat i grufvorna vid Montscm, liksom deras föräldrar före dem.
Mes så mycket mera fanatiskt måste de deltaga i strejken, när de märka, hur styrelsen dag efter dag söker nedtrycka deras dagspenning for att genom sänkta löner kunna stå emot konkurrensen och de dåliga tiderna.
En intressant profil är också Souvarine, en nihilist, som efter vexlande äfventyr förirrat sig ner till Montsou och der tjenstgör son maskinist.
Han rycker på axlarne åt arbetarnes strejk, och som fanatisk anhängare af dynamitardprincipen förklarar han allt annat än mord och brand för bamsligheter.
Och när Zola till sist låter honom förstöra grufverken och skildrar, hur han med fullkomligt förakt för eget lif i nattens mörker med knifeggen fulländar sitt förstörelseverk, faller det öfver hans bleka ansigte söm en reflex af blod, och der han smyger sin väg genom dunklet, glänsa anarkismens röda spår efter hans fotter.
Mindre väl lyckad är sjelfva strejkens hufvudman — den tings Etienne Lantier — en son till Lantier och Gervaise i Lassomoir, genom hvilken » Germinal » anknytes till » Les Rougon-Macquarts *.
Det är drömmaren med liufvudet fullt af jäsande och halfsmälta idéer från en planlöst skött lektyr, en något matt kopia af den utopistiska, på en gång ytterst radikale och ytterst vekbjertade konspiratör, som bär hufvudrok » i » Le ventre de Paris » ...
Det fins författare, hvilka en gång hafva den olyckan att blifva försedda med en så bestämd etikett, att deras namn sedan aldrig nämnas utan den.
Så har det gått med Zola — * och begreppen objektivitet och menniskoförakt.
Alltid heter det, att Zola är tendenslös.
objektiv ...
Jag vet icke hvarföre?
Ty hvem finnes väl, som icke under den lugna, faktiska framställningen märker hans fasta, demokratiska sinnelag, och hvem märker icke, hur tendensiösa sjelfva valen af hans ämnen äro.
tendensiös i ordets goda och stora mening har nog Zola alltid varit och allra mest i den slutprofetia, som afslutar Germinal, och der han ovanligt oförbehållsamt uttalar sin sympati för arbetarnes sträfvanden.
Zola menniskohatarc!
Hvarifrån har en sådan dumhet kommit!
Jag vill icke vara nog oartig att utpeka en del recensenter utomlands och hemma; nej, vill blott erinra om, att man inte är någon menniskohatarc, derför att man skoningslöst skildrar menniskolif.
Det är ingen konst att älska det menskliga, när man ser det på afstånd i bengalisk belysning, men konsten är att kunna hålla af menniskor.
hvilka man känner i såväl godt som ondt.
Och det gör Zola, och hans känslighet har år för år blifvit mera sensibel.
Under det han tidigare som i * La curée » t. cx.
företrädesvis älskade do brutala, dramatiska scenerna, ån vidare i ~La Faute dc Vabbc Mouret » och » I^e ventre de Paris » gaf fritt lopp åt sin lust att skildra sinnesintryck, hela orgier för syn och lukt-organerna, har han p&amp; sistone mer och mer öfvergått till att episkt med djup.
känslighet framställa menniskolif.
Läs t ex. skildringen om, hur den stora modehandeln * Au bonheur des.
dames » småningom ruinerar hela traktens smärre handel, eller tänk p&amp; Pauline Quenu ’ s i » La jote de vivre&gt;, denna nästan med en fars ömhet skildrade unga flicka, och svara sedan, om den mannen, som kunnat skrifva så, är en mennisko-hatare!
Han har visserligen icke Daudets gråtmilda, feminina vekhet, men hans ömhet har desto större djup.
En stor menniskoälskare är man, när man som Zola kan som i Germinal förmå sig att sätta upp ett noggrant konto öfver en stackars smutsig fan till kolbärares karakter och dock kan rädda sympatierna åt honom, fast intet blifvit glömdt, som hörde till skuldkontot.
Och derför är det Germinal gör ett sådant mäktigt intryck.
Zola har skrifvit mångt och mycket med mera glänsande färger, mera rusande dofter, mera glödande ord, men något så djupt kändt har han aldrig förr skrifvit.
Liksom en korsett kan sluta inom sig en verld af fortviflade .qvinnokänslor, liksom trädet i en Stradivarius kam gömma tonmassor af oändlig sorg och q val, så omsluta permama till » Germinal » tusendens röst, klagan och förtviflan, tusendens ångerfulla rop på förbättring.
Zola är född 1840.
Han står således i sin bästa ålder, och outtröttligt som han arbetar, skall han ännu kunna gifva oss många verk, till hvilkas betydenhet vi knappast kunna gissa.
Bet finnes i Zolas literära lif en mängd förlöpningar, liksom det i hans böcker lätt råkas massor med onödiga hårdheter och bryskiteter.
Men det finnes också ingen nu lefvande författare, som har sa mycket stort, modernt lif öfver hvad han skrifver.
Ni erinrar er utan tvifvel, hur de stora franska författarne i våra dagar se nt? ...
Edmont de Gonconrt med det själfulla ansigtet och den liksom beslöjade blicken, Daudet med sin koketta fysionomi och det långa pianisthåret, Dumas fils med den kraftiga pannan och den militä-riska mustachen, Guy de Maupassants snobbiga hufvud med det utsökt koifferade håret och de pigga ögonen?
Ingen af dem är Zola lik.
Han är liten och satt, det intelligenta hufvudet med de skarpa ögonen och det litet föraktliga löjet kring munnen, sitter så säkert och fast på den korta, kraftiga halsen.
Visste man det icke förut, skulle man, bara man såg hans breia, starka skuldror, förstå, att han är den nutida literaturens stora demokrat.Musikalisk höstrevy.
Om våren är naturfoglarnes förlofvade tid i. vårt land, så tycks deremot hösten med förkärlek vädjas af de ur Europas stora konstvolién?
utflugna sångfoglar, som hedra våra öron och börsar med sin ankomst till ultima Thule.
Och detta ultima Thule, som förr af så många ambulerande stjernor ansågs som björnars och isbergs hemvist — Adelina Patti måtte tro så än — har omsider blifvit taget till nåder och infattadt i rese-touméernas plan.
Den ena storheten efter den andra började finna, att de här kunde skörda bådo guld och lagrar, och till slut kom till och med — Christine Nilsson.
Men det är att beklaga, att hon knappast mer än en gång — den första år 1876 — kom, så att säga, riktigt d. v. s. såsom operasångerska.
Hennes » cadeau de noce » - uppträdande 1881 var alltför fragmentariskt för att kunna lemna några starkare intryck efter sig och nu — denna höst — har hon konserterat, endast konserterat, och detta till
— 12 kronor biljetten.
Qidd och lagrar!
Christine Nilsson såsom konsertsångerska är nog en mycket angenäm, intressant och lifvande företeelse, men icke är hon denna Christine Nilsson, som hänfört verldcns främsta musikmenniskor och lagt både gamla och nya verlden beundrande för sina fötter.
Allraminst nu — då det säger sig sjelft att hennes sångmaterial icke kan verka med samma bedårande trollmakt som i ungdomens vår.
Nu behöfver hon mer än väl en scen.
för att visa hvad Christine Nilsson är i sin högsta potens.
Och det var detta man beklagade icke blef af denna gång.
Och nästa — V
Då nu Nilsson icke kom att uppträda på en riktig opera-scen, sökte hon ersätta skadan med att förvandla tribunen till opera-tilja-Att hon gjort detta med mycken konstfärdighet, med förtrollande grace och esprit, lär dock ej kunna hindra ett opartiskt bedömande att finna denna » konsternas sammanblandning » betänklig, ja nära nog vådlig.
Om hon ock understundom med sina rika medel verkligen förmådde åstadkomma illusion, så låg det ju i sakens natur, att den skulle bli af sä efemer art, att åhöraren kom i den obehagliga dilemma, som Napoleon I sägs ha uttryckt i de orden: Du sublime au ridicule etc. Och för öfrigt — hur gick det med don majoritet, som ej hade resp. » I / oheo-grin », » Trubaduren * etc. på sina fem fingrar?
För dessa blir utantvifvpl detta Nilssons manér mera konstighet än konst.Bent af öfver målet sköt sångerskan i Beethoven och Wagner.
» Ah, perfido » är af sin kompositör ämnad till konsert-aria; derför hör en sångerska, som sjunger en Beethoven, också rätta sig efter hans anvisningar och ej söka arrangera en föregifven opera-scen, om än aldrig så » touchante ».
I röst och föredrag kan en stor sångerska inlägga sa många känslor, så mycken dramatisk åskådlighet och liffull expression, att hon mer än väl kan umbära sin gestikulationsifver dervid, då den icke är på sin plats.
Uppträdde än Nilsson på scenen i Elsas skepelse (Lohengrin) och utförde dennas dröm med en så vidlyftig plastisk apparat, så kan det ej vara tu tal om att sångerskan denna gång hyllar en tvifvelaktig smak.
Hur gaf gamle Titschascheck » Profetens » till långt större effekt-sökerier frestande dröm-scen?
— så, att man hela tiden kände att det var en dröm, något konturlöst, mystiskt, inåt-vändt — och offrandet af » effekten » blef här — som det stundom sker — den största verkliga effekt.
Att Nilsson verkligen är en snillrik artist, bevisar väl knappast något så mycket som hennes romans-sång.
Ty man må betänka hur svårt det är för en sångerska, som gått så upp i den sceniska framställningens konst att träffa den rätta tonen för äkta, lugnflytande epik.
Och detta gör hon med snillets slagruta ofta nog.
Bent af underbart är, att hon kan få fram en så innerlig, hjertegripande verkan på åhörarne med sina folkvisor, då man tänker på hur hon styr ut dem.
Det är något * af snille i detta — om ock ej af smak.
I detta sistnämnda hänseende kan man med rätta förebrå Nilsson ätt alldeles förrycka » fjorton år », åtminstone sista versen, der den starka, mognade passionen, den fullt medvetna brinnande smärtan får ett uttryck, mot hvilket intet som helst kan anmärkas, förutom att det — alls ej hör dit.
Som koloratursångerska exponerade sig Nilsson hufvudsakligen i Semiramis ’ stora scen: Bel raggio lusinghier.
Då artisten i denna aria hörbarligen ej var fullt disponerad, är det kanske ej honnett att der-efter döma hennes teknik, som likväl i storhet och glans aldrig tyckts oss uppnå Louise Michaéli, för att hålla oss till sångerskans landsmanin-nor.
Att en af bondpolskoma blef ett charmant fioritymummer, må väl erkännas, men — det var så det ...
Bleknar Nilsson redan i koloratursång för Michaelis minne, blir detta dock fullständigt i oratoriestil.
Den som hört Michaeli sjunga: » Jag vet min förlossare lefver » och » Inflammatus et tfccensus » kan nog med nöje och njutning lyssna till Nilssons särdeles i Rossinis aria förträffliga tolkning ', men det blir ej ändå detsamma.
Nu egor ju Nilsson som bekant hvarken Michaelis fenomenala jättestämma ej heller hennes stora breda legato-stil, men äfven uppfattningen syntes oss icke så ädelt ■ enkel och varmt andaktsfull, om ock både värme och höghet fanns i Nilssons med säkerhet lifligare och rörligare förodrag.
En särskild otur hade Nilsson denna gång med Ave Maria, som hon förr härstädes gifvit så väl men som nu icke aflöpte rätt väl, enär den för tillfället tröttade rösten i flera lägen svek sin herskarinnas intentioner.
Annars klang den uppburna sångerskans organ förvånande friskt.
F *, g *, a2, som alltid varit beundransvärda, voro det ännu, men hvad deröfver gick blef klangen ej mer så ymnig.
Der blef det att forcera.
Äro Nilssons höga kristalltoner mestadels sin kos, så har hon deremot ett bröstregister som få sopranister och till och med altsångerskor.
Att hon sjunger öfverlägset skickligt, är känd sak, och i att » spinna toner » är hon mas ta rinna.
En noggrann kritik skulle kunna anmärka på mun-ställningen.
som förträffligt praktisk, ej är lika jemn och vacker som t. ex. Trebellis eller Artots.
Men skulle man ock kunna anmärk * mycket mycket mer.
hvad betyder det, då man har att göra med en sångerska, som trots allt » lyser som.
en stjeraa » tack vare denna sällsynta trollformel, om hvilken skalden sjunger:
O föll uti ditt varma hjerta Eo gnista af den stråle blott,
Som tänder fröjd, som väcker smärta,
Blef snillets gudaskänk din lott!
Då detta nedskrifves, har vår kgl.
opera-scen ännu icke hunnit med någon * Haupt und Stats-action ».
Repnser och intet annat än repriser!
Detta må nu vara godt och viil, då repriserna tolkas så som » Romeo och Julia », » Mefistofeles », » Trubaduren ».
Men ledsamma känslor väcker det — helst då man minnes bättre tider — vid åhörandet af t. ex. Friskvtten eller Den stumma.
Den förra af dessa mästerdikter %&gt;
» har af ålder varit hemsökt af debutanter.
För några år sedan var den dock med Pyk, Arnoldson och Willman i särdeles god utrustning, men no!
Debutant i Anna, debutant i Max och debutant i Xaspar.
Dertill en otillräcklig Agatha och röstfattiga bipersoner!
Det tyckes mig verkligen, att k. teaterdirektionen ej skulle vara allt för skrupulös, om sådana representationer gåfves till nedsatt pris, liksom under Edholmska tiden — riktigt nog — de klassiska sorgespelen.
Oer man Weber debutanter och nvböijare, så församlar man personalens — hur skall jag säga — minst sköna stämmor åt Auber.
Herrar Torsloic, Rundberg, Håkansson, Scllman och Strömberg i all ära, men icke ta de något pris i » bel canto ».
Ut vara att fröknarna Strandberg och Karlsohn (Elvira) begge absolvcra sina skalor och drillar med fermeté, men partiet är tragiskt och sångerskorna hemma i opéra-comique.
Fenella, en rol för en tra-gedienne, dansas af tvenne dansöser, af hvilka ingenderarkan sägas prestera något helgjutet trots aktningsvärda försök.
Da Gurli Åberg ej mer är å prendre.
kunde ' ej Olga Björkegren mod sin sydländska apparition och uttrvcksrika förmåga här vara lämplig?
Dessa begge klena framställningar föra tanken osökt till personalens beskaffenhet, de nya engagementen och reengagementen.
De senare i synnerhet uro egnade att slå operavännen med häpnad.
Ingen utom vederbörande sjclfva kunna väl begripa hvad gagn operascenen har af hrr Rosén och Qrcritlius eller fröken Jarctte, om ej den senare skall fungera som s. k. sjukbudssångerska, som man tar till i » Faust », di Ek — Margaretha är hes, eller i rBergtagna », då Ingeborg — Grabow insjuknat.
Och tror verkligen teaterstyrelsen, som dock borde vara hemma i Mefistoroler, att hr Södermans Mefisto, trots anlag o. d., kunnal ersätta hr Langes?
Och stode det ej i mensklig makt att något reducera mängden af f. d. röstegare, för att värfva en enda jemte hr Odnum presentabel tenor?
Sängei-skorna vid operan äro många, ganska många.
Så ha vi ej mindre än tro Mignons, tre Neméor (Konung för en dag) och ända till fyraZelidor i nyssnämnda operett, att nu ej tala oift alla dubbla prinsessor, pager och subretter.
Men hvar ha vi någon Donna Anna, någon Fidelio någon Agatha eller Valentine?
Jag vet att man visar mig till fröken Ek för de sistnämnda.
Må vara.
AF FLERE SVENSKA OCH UTLÄNDSKA FÖRFATTARE UTGIFVEN AV
SJETTE ÅRGÅNGEN 1886
----- -
STOCKHOLM CARL SUNESONSTOCKHOLM.
GERNANDTS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG, 1886.Spionminnen från Norge
Hittills otryckta bref, mystifikationer rörande Karl Johan m. m.
Allt hvad som rör föreningen mellan Sverige och Norge har för.
närvarande aktualitetens intresse.
Vi anse derför att allmänheten på båda sidor om Kölen skall, visserligen med blandade känslor, men med odelad uppmärksamhet taga kännedom om några i hög grad egendomliga aktstycken, hvilka af en literaturvän * blifvit stälda till redaktionens förfogande.
Papperen utgöras hufvudsakligen af bref och rapporter från d. v. majoren öedermera general J.
P. Lefrén till general J.
L. Belfrage, vidare af en högst märklig » nyckel » till den korrespondens, som fördes af kunskaparne samt profbitar på spionrapporterna m. m.
I förbigående må anmärkas, att redan Gustaf III höll, enligt hvad bekant är, under en stor del af sin regeringstid spioner i Norge, i och för landets tilltänkta eröfring; en sådan var äfven-tyraren Manderfeldt, hvilken för denna sak skall hafva stått i relationer till G.
M. Armfelt.
Vi öfvergå emellertid riu till de hittills okända aktstyckena från 1813.
* Herr konsthandlaren H. Bukowski i Stockholm.
1.Stockholm den 4 januari 1813.
Välborne herr géneral och riddare af kongl.
svärdsorden!
På h. exc.