Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill nu sorn en tillämpning öfvergå till den svåraste af alla de brister som vidlåda delta förslag.
Denna ligger i sjelfva dess grund, och jag fäster mig dervid nästan uteslutande.
Detta förslag undergräfver deri monarkiska principen, det länder lill konunga-rnaktens inskränkning.
Få, ja högst få, vill Gud, sträfva till detta mål, men den det gör handlar följdrigtigt i att befrämja detta förslag.
Om man med mig utgår ifrån begreppet af en ärftlig konungamakt, såsom vilkor för Sveriges uprätthållande som en sjelfständig stat, måste man medgifva att den yttersta försigtighet är af nöden vid hvarje förändring i vår Statsförfattning och att man måste tillse i hvad mån den kan inverka på denna makt.
Man ser ej i dag någon fara för densamma, då man nedlägger sin röst för detta förslag, men första steget är taget på en bana som lutar utföre, motståndet blir svårare.
1 Frankrike trodde ingen 1848 på monarkiens fall, minst Odillon Barrot oell Thiers, hvilka d. 24 Febr., på revolutionens första dag vunno sitt mål att utnämnas lill Konungens ministrar, och sjelfva Lamartine åsyftade ej detta fall, men de hade alla beredt thronens undergång genom sin blindhet.
Våra godtrogne frihetsmän frukta ej heller att genom detta förslag se försvagas grunden för vår monarki.
De arbeta i dag för detsamma, likasom de med begärlighet förut lagt sig ut för alla samhälls-reformer, för hvilka varningar skarpt hafva blifvit uttalade af dem, som i konungamakten och i ett troget bevarande af dess princip älska att se den starkaste förmur mot tidens onda.
Våra radikala svärmare, som noga böra skiljas frän de förra, erkänna väl ej öppet
237 att monarkiens fall star elem i kikaren, ty man framstår ej med satser som efter våra lagar möjligen kosta lifvet eller friheten; men deras sakförare, Tidningsbladen, hafva dock öppet framhållit, under hycklande för vårt konungahus, alt republikens tid inom några årtionden äfven hos oss borde vara inne.
De hafva jublat vid tidningen om thronens fall och republikens införande i Frankrike; cle hafva tagit parti af nästan alla upresningar i andra länder mot den lagliga makten.
Vi hafva sett dem som i skrift ville skydda denna makt, ela radikalismens hydra mot densamma för två år sedan reste sina hufvuden, ■— benämnas ”de ramlande monarkiernas skötebarn, ”Adelsväldets, penninge-aristokratiens och jesuitismens koryphéer, ”sorn kring all verldens landamären utsända sina frenetiska förban”nelser mot tidsandans republikanska segertåg” *).
Samma blad hafva nu med värma, i snart sagt dagliga allehanda-arliklar, arbetat för delta förslag.
Jag hemställer lill en livar hvad värde sådana förespråkares ord kan tillmätas.
Väcka de ej misstroende, förtroende ingifva de ej.
Begreppet af en ärftlig thron står efter min upfattning aldrig tillsamman med del af en allmän valrätt.
Man har länge lemnat obestridt alt konungamakten, som måste hvila på ärftlighetens grundsats, behöfde till sitt stöd erkännandet äfven af andra ärftliga politiska rättigheter och skyldigheter i samhället, samt tillika trygga sig vid det föreningsband som samhälls-organismen lemnar just i sina korporationer af yrken och sina naturliga klasser.
Beviset för denna sats hörer till statsläran och ligger utom gränsen af detta mitt vördsamma anförande.
Vi se den äfven antagas, der man minst väntade det.
Hos en af våra nyaste politiska författare, hvars åsigter synas ledda af den mäst demokratisk-liberala anda, läsas följande ord:
”Man har svårt att göra sig ett begrepp om monarki ”utan
Adel och monarkien kan utan Adel knappast bestå” **).
Uttrycket är märkligt, såsom en oskyldig bekännelse ifrån detta håll.
Jag delar detina författarens åsigt.
Jag strider för en Adels vidmakthållande, just derföre att den till sin natur måste vara uprätthållande, och den har hos oss så visat sig äfven i senaste dagar.
Om vår
Adel, som hvarje annat lands, är af aristokratisk natur, är den derföre ej mera någon aristokrati, ty en sådan har på länge ej funnits i vårt land och behöfves der ej, om vi få behålla grunden för vår representation.
Man vill nu bortkasta detta enda aristokratiska element vi äga, erkänner tydligt behofvet af något motsvarande oell tror sig kunna skapa ett sådant till ersättning, men man misstager sig bedröfligt, ty vådan är påtaglig.
Jag strider ej för någon sjelfskrifven personlig representationsrätt hos vår Adel, ehuru jag skulle anse äfven denna rätt som ett godt stöd för vår konungamakt, i hvilkens kraftiga hand, i förening med folkets kär - *) I anledn. af en bär nedan lemnad nplysning af Hr Dalman, som här ej är nämnd, det han vid den upgifna tiden ej sar Redaktör af den afsedda Tidningen, får anföras att han enl. programmet, var medarbetare af dess politiska och sociala afdelning. **) C. Adlersparres Tidstaflor.
238 Den 17 December. lek och förtroende för samma makt jag endast ser vår framtid skyddad.
Denna sjelfskrifvenhetens idée lemnar jag sorn en eftergift, för att närma mig dem som vilja bygga vårt bestånd på andra grunder, men jag lemnar aldrig den tanken, alt en Adel bör bibehållas, som en serskild ärftlig valklass.
Den måste hos nationen uprätthållä värdet af ärftlighetens grundsats, och upfyller den ej detta sitt mål, ligger felet ej i någon begreppets origtighet, utan i personlighetens oförmåga.
I sjelfva Adelskapet ligger derjemte ett medel för konungamakten att för samtid och efterverld utmärka den högre medborgerliga förtjensten.
Att denna utmärkelse ännu i dag balett stort värde, det måtte ej här förnekas.
Jag behöfver i detta afseende blott vädja till den riddersman som sednast å dessa murar fått lästa sin förvärfvade sköld.
Väl ser jag med en viss förundran att 37 § af vår R.F., som handlar om Konungens rätt att med ärftligt adelskap belöna en synnerlig förtjenst af Konungen och riket, står i detta förslag oförändradt bibehållen.
Jag ogillar ej detta bibehållande, men jag förmår ej fatta sammanhanget deremellan och del förnekande af all politisk betydelse och nytta af vår Adel, som förslaget innebär; det förefaller nästan sorn en lek med de kungliga prerogativerna.
Vågar man ej taga steget fullt ut, eller är någon nog enfaldig att tro det en lid, som knappast vill lida att Konungen, som en upmuntran, lemnar någon en titel, utan syssla, skulle uthärda alt se ett ärftligt adelskap någon tilldelad!, sorn blott innébure en nådebevisning, och månne ej en dylik utmärkelse snart äfven skulle blifva belagd med så stor tunga, att det kungliga prerogativet blott blefve gäckadt och konungamakten nedsatt?
De som önska Adelns nedsättning sågo med glädje den lika arfsrällens införande, och de som inom detta Stånd verkade för detta beslut äro sannolikt lill större delen detta förslag nu bevågne.
Det första steget tog Adeln sjelf,' då den åtminstone billigt lemnade den uteslutande rätten till frälsejordens besittning, men förhastadt medgaf förbud för fidei-commissers vidare stiftelse.
Har vår
Adel genom alla dessa upoffringar gjort sig förtjent af en fullkomlig uplösning?
man fordrar till och med att den skall helt beskedligt sjelf gräfva sin graf.
Ja! hvarföre icke, om fäderneslandet derpå något vunne.
Misstaget är dock bland de allra svåraste, då man tror att denna uplösning ej skall inverka pä konungamakten.
Gifve Gud att så vore, men hvarken historiens eller vår samtids vittnesbörd styrker denna åsigt.
Sakens egen natur talar högt deremot.
Påminnom oss Frankrikes ställning år 1792, utan att låta oss stötas vid jemnförelsen.
Månne ej mången der, som bidragit till monarkiens fall, dock ville uprätthålla förmögenhetens och uplysningens inflytande, ehuru Adelns och Presternas var tillintetgjordt?
Girondisterna, republikens grundläggare, då ännu de mägtigaste, hvilka med alla andra partier förklarade konungamakten för en fördom, voro dock rädda för demagogiens makt och ville grunda det nya samhällets bestånd på medelklassens, bildningens och egendomens förenade styrka.
De förmådde dock ej hindra folkyran.
— Tyckes man ej här nu vilja göra detsamma hos oss, och tror man sig ej dermed göra nog till och med för thronens skydd ?
239 Besinnora vidare följderna af att lossa de band vi äga.
Den stora förtjensten af samfälda val ligger ju deri, säger man, att det allmänna förtroendet, lemnadt af hvarje individ, skall ensamt, utan inskränkning till stånd eller yrke, utfinna den värdigaste för vården af samhällets högre angelägenheter.
Antagom att denna skenbart vackra sats vore absolut rigtig och praktiskt tillämplig.
Tror man sig nu bredvid detta begrepp, genom mansåldrar nardi från fader lill son, kunna bevara äfven öfvertygelsen om någon nytta eller rättmätighet af en ärftlig konungamakt, den der omöjligt alllid kan innehafvas af den värdigaste?
kan man med detta begrepp om Statens vård från sig skilja den tanken att ju dess öfverhufvud för sig äfven bör vara ett uttryck af det högsta allmänna förtroendet?
kan man det ej, så ligger republiken färdig i hvarje medborgares hjerta och mornarkiens fall blir deraf en oundgänglig följd.
Det anförande vi här nyss åhört af Konungens första rådgifvare H. Ex. Hr Just.-Stats-Ministern har ej varit egnadt att skringra dessa farhågor.
Jag vore glad att se dem undanröjda, och jag väntar framför allt att se ett försök i den delen gjordt frän de aktade Herrar och Svenske män af Konungens råd, som med fäderneslandets framtid till betydlig del i sina händer, ej hafva tvekat att tillstyrka Sveriges Konung att för Sveriges Ständer framlägga detta osvenska förslag till förändrad representation för Sven land.
Det bifogade Stats-råds-prot. uplyser ej H.
St. om de skäl som hos detta råd hafva verkat beslutet.
Den 15 Dec. 1847 aflemnades K.
M:s nådiga skrifvelse till R.
St. med komiterades förslag i fråga om vår representations ombildning.
Deri yttras följande ord:
”De senare ”riksmötenas förhandlingar hafva otvetydigt ådagalagt att åsigt erna ”om nuvar. representations brister och sättet att dem afhjelpa äro ”väsendtligen skiljaktiga samt att frågan ännu icke erhållit den full— ”ständiga utveckling som är ett oundgängligt vilkor för dess tillfredsställande lösning”.
Den 13 derpå följande April blef Konungens, utan afbidan af Const:sUtsk:s förslag, i sitt råd fattade, beslut för några Riksdagsmän kungjordt, hvarigenom ett nytt förslag skulle från Regeringen ganska snart blifva utfärdadt.
Vi hafva således skäl att förmoda det fyra månader senare än nämnde komiterades förslag framleninades, denna fullständiga utveckling ansågs vunnen och delta oundgängliga vilkor för frågans tillfredsställande lösning upfyldt.
Visserligen utvecklades händelserna i Europa ganska skyndsamt i Februari och Mars månader år 1848, men att derföre representations-frågan hos oss vid samma tid ernådde höjden af sin mognad lärer väl svårligen med skäl kunna påstås.
Om jag genomskådar en anledn. hvarföre denna märkliga åtgärd vidtogs år 1848, skulle jag åtminstone ej kunna inse möjligheten af en sådan år 1850, och om den ej skulle kunnat ega rum i år, måste äfven hvad för tvenne år sedan skedde hafva hvital på ett misstag, ehuru, jag bekänner det med glädje, i mindre grad än de som begingos i åtskilliga länder under samma fötvillelsens tidepunkt.
Med henden för dörren kan en nödhjelp sökas, hvarigenom man kan sägas kasta lott om ett lands framtid, men här var ingen fiende, ingen fara; såg man någon sådan, bar den åtminstone för vanliga ögon 240 Den 17 December. nog mycket stämpeln af en vålnad.
Nej, sägom det rent ut, — en folken påkommen yrsel, de höjda frihetsropen, våldet mot thronerna, stegrade modet äfven här hos dem som i hjertat önska folkfrihet, sjelfstyrelse och konungamaktens kringskärande, att ej säga utrotande: — rösten höjdes från dessa frihetsman och genljudet deraf förblandades med ett sannt uttryck af nationens verkliga önskningar och behof.
I samma mån sjönk modet hos mången fredsälskande och vältänkande medborgare; förskräckelsen höjde sin fana och grep det menskliga sinnet.
I stället att stark i känslan af en rättmätig sak med öppet bröst och väldig arm möta en möjlig fara, skyndade mången att frälsa hvad man trodde räddas kunna och lugnet ville man genast köpa äfven på bekostnad af det allmännas framtida väl.
Under en sådan period af både förståndets och känslans missvisning, under sådana auspicier såg detta förslag ljuset.
Det skulle i Ständernas fall se folket försonadt och samfåldta val voro det räddningsankare som utkastades, att förekomma en förmodad söndring.
De frisinnade och de godtrogna fattade deri med förhoppningarnas hela förtjusning.
Men om de i dag lyckas att se dem upfylda, är det Svea land som länge får umgälla misstaget i bittra frukter af oreda, sorg och bekymmer.
Man begär upoffringar af R.
St. och man begär dem af Sveriges Adel.
Vi hafva på lietta rum hort en af Konungens utmärktare embetsman, som vid sista riksdag först ledde våra öfverläggningar, vid nedläggande af den staf han så värdigt hade burit, upmana oss att, ”i anledn. af tidsandans blifvande utveckling, hurudan Adelns verkningskrets än må blifva, städse fortfara att med ”redligt nit och äfven med egen npoffring, om så fordras, hafva ”ett älskadt fosterlands välgång till vårt främsta mål”.
Vid öfverlemnande af den nåd. propos., som nu utgör föremålet för öfverläggning, hoppades K. M. ”att R.
St., med den varma känsla för ”ett älskadt fosterlands väl och den beredvillighet till upoffrin”gar för hvarje stort mål, som städse utmärkt Svenska folket, skola ”vara färdiga att eftergifva den representations-rätt som af Stånden ”nu utöfvas”.
Jag har i sinom tid uptagit och uptager i dag i mitt innersta hjerta dessa upmaningar, och hvem är ej färdig att för fäderneslandet upoffra långt mera än här begäres.
En upoffring för detsamma bör vara hvarje medborgare kär, riddersman eller ej.
Men hvad är fäderneslandets väl i denna fråga, derom äro tankarna stridiga.
Vi se i nyss anförda ord i delta förslag uti hvilken tanke
Konnngens rådgifvare hafva sig förenat i fråga om samhällets väl.
Må den gälla hvad den gälla kan.
Jag efterskänker dock ej min rätt att hysa, yttra och göra efter mina ringa krafter gällande en annan.
Den blef uttalad inom Const.Utsk. under sistlidne riksdag och linnes bevarad i den gemensamma reservation som åtföljde samma Utsk:s tillstyrkan af det K. förslaget.
Jag vidblifver samma tanke och hatredan här ofvan redogjort för densamma.
Den är i korthet denna:
Man gör illa uti att bortskänka de fördelar, ej stånden, men samhället nu eger, mot andra inbillade, åtminstone högst osäkra.
Man kallar det en upoffring att lemna en representations-rätt.
Upoff ringen, Den 17 December. 241 lingen, hvad Sveriges Adel angår, ligger snarare i den pligt raan här nu utöfvar.
Känslan för fäderneslandet har fört oss till dessa riksdagar och det är den sora i dag fyller våra bänkar, under upoffring af det lugn, den tid och de kostnader som genom qvarstannande i våra hem hade kunnat för det enskildas och våra familjers vårdande besparas.
Att antaga detta förslag vore åtminstone ingen enskild upoffring för Adeln, ty jag vet sannerligen ej mera någon enskild förmän den som stånd har att skydda, annat än den att få med förenade krafter, till sin egen ära, bevaka sin Konungs och sitt fosterlands väl.
Med känslan af ett varmt nit och en verklig förmåga är en upoffring af en sådan rätt dock ganska stor.
Ligger det dä ingen fördel i att sammanhålla denna kraft för samhällets stormigare dagar-, eller tror man sig verkligen lika väl kunna tillgodogöra den splittrad?
mången med mig är ej af denna mening.
Adel bevakar illa sitt fosterlands väl, om den, med fara för thronen och monarkien, efterskänker dessa sina s. k. rättigheter, dem jag hellre älskar att kalla dyra pligter, och jag hoppas alt denna dag skall visa att den, med föredömen af så väl höga förfäder som aktade män af samtiden, rätt förstår uprätthålla konungamakten till hela dess vidd, och den det gör har redan sett sitt fäderneslands väl till godo; sålunda skall på en stark konungamakt
Nordens sjelfständighet ännu i sekler hvila.
Tidsandan, säger man vidare, fordrar denna eftergift af oss, man skall följa sin tid, man skall gifva vika för dess fordringar.
Ligger der väl något klart, något sannt begrepp i denna sats? är denna anda god, må den då följas; erkänner man åter ej denna egenskap hos henne, är det ju en svaghet att för henne helre böja sig än falla, en svaghet att helre följa strömmen än derföre söka att sätta en damm, dä ett motstånd ännu ligger inom möjlighetens område.
Hvad är tiden och dess anda, om ej ett uttryck af menis isko-sl ägtets ståndpunkt i odling.
Men denna går ej alltid framåt.
Sedeförderf och svaghet hafva störtat de mäst iiplysta folk.
Menniskan i sin verksamhet skapar tiden och bör genom sin förädling göra sig till herre öfver densamma, ej tvertom.
Att följa med sin lid, ond som god, är ej annat än att kasta sig i den lede fresta rens armar och böja sin hjessa för en syndig verld.
Må vi hebe genom ståndaktighet och mod motverka en sådan anda och leda den till ett bättre!
Men är då hvarje från menigheterna höjdt rop ett uttryck af tidens anda?
Om genom dessa rop throner störtas och samhällen sättas på spel, ligger då allt detta i denna anda, och bör dess utveckling i hvarje land genom egen blindhet eller svaghet befrämjas?
Tiden kan missförstås och dess anda misstydas.
Jag kallar ej dessa revolutionära skakningar, ej denna frihetsyra med detta namn, jag nämner dem helre tidens stormar, eller konvulsiva ryckningar i nationernas lif.
Eller våga vi påstå ad lidens anda, sådan den uppenbarade sig år 1848, då skulle följ as. _ frågar jag ej utan skäl, om denna anda är densamma år 1850.
Ar den det ej, bör val den sednaste tidsandan nu leda oss.
Jag vill ej lägga vår Regering och vårt folk så mycket till last 1 H. “ 16 242 Den 14 December. att hafva är 1848 tagit intryck af ilen osunda vind, sorn då öfverfor Europa, om verkningarna deraf ock här föga förspordes, — men jag skulle anse dem båda illa upfatta deras ställning, om de ännu i dag, då den lagliga ordningen inom Europas stater återtager sin rätt och sundare samhällsläror äter börja alt göra sig gällande, — läte sig beherrskas af samma intryck, och folket ej med bestämdhet afsloge och dess styrelse ej med tacksamhet sage nationens ombud undanskjuta ett representalions-förslag, uprunnet under sorgebuden om Fransyska monarkiens fall, utarbetadt och framlagdi under det Danmark, Tyskland, Österrike och Italien stodo i brand, och dess throner, skymfade, hotades med undergäng.
Jag har redan alltför länge uptagit Eders E.x:s samt R. o. Ad:s dyrbara tid; jag slutar blott med den önskan att Sveriges Riddarhus och Sveriges Ständer mätte väl besinna att flera föregångna sekler i dag blicka ned på oss, i hvilkas händer vården och utvecklingen af deras verk äro nedlagda.
Må de väl betänka att vi besluta, ej blott för oss, utan äfven för efterkommande ända in i den sena framtiden, efterkommande, hvilka en gäng skola bedomina vår tid och säkert fordra en sträng räkning af vårt minne, om vi, Sveriges Ständer, lättsinnigt, förspilla ett arf, hvartill deras rätt är lika helig som vår.
Hvad hälst vårt lands öde blir, må den Högste styra allt till det bästa och framgent som hittills bevara vårt gamla fädernesland 1 Starka bifallsrop hördes efter detta anförande och Hr Liljenstolpe, Axel Fredr., förklarade sig deruti instämma Frih. Palmstjerna, Nils Fredr., anförde dels skriftligen och dels nmndtligen:
O „
At dem, hvilkas öfvertygelser mera i sättet, än hvad angar hufvudgren den, afvika frän de, vid upgörelsen af nu föreliggande förslag ledande åsigter, öfverlemna!' jag att utreda dess företräden eller brister i jemförelse med andra förslag i lika lmfvudsyftning.
Antalet af de sednare är icke ringa och torde ännu, — innan målet upliinnes på deri väg som man följt, kunna vinna en ansenlig tillväxt.
Man har sagt att icke två menniskor finnas, som egentligen hafva samma religion: likväl, bland dem, som inom hvarje bekännelse hålla fast vid det positiva, ligger här skilnaden mindre väsendtlig, blott i strålbrytningen vid individuel upfattning af läran.
Sied ännu mera sanning torde kunna påstås och, om en hvar lägger handen på hjertat, besannas och bekännas, att inom Sveriges landamären icke finnas två, som i afseende ä förändring i nationalrepresentationen, hysa en noggrann! identisk tanke.
Och om härutinnan meningarnes skiljaglighet är starkare, mera i ögonen fallande, synes mig orsaken lätt förklarlig.
Man förnekar helt och hållet det positiva; man anser ingenting för ett, genom Folkets historia och egenhet gifvet, orubbligt.
Tomten, på hvilken skall byggas, anses i föreställningen såsom afröjd: sjelfva grundvalen, af derå nu befintliga byggnad, såsom vore den icke förhanden; problemet är upförande af en ny. och dertill har man ju fria händer.
Hvad under dä, om en hvar tror sig vara, om icke sjelf byggmä - Den 17 December. 243 siare, dock behörig domare öfver hvarje förelagdt utkast, behörig att, nied blyertspennan i handen, jemväl förbättra ritningen?
Skilnaden i ulkaslen kan, - - jag medger det, — vara högst betydlig, ja, väsendtlig; i förhållande, synnerligast, lill det bruk, man vill göra af de materialier, som kunna fäs ur gamla byggnaden.
Ja, man ser utkast, som icke alldeles tyckas glömma, alt gamla grundmurar, svåra att undanrödja, qvarstå i den mark, å hvilken byggas skall.
För min del, med fara afl stå ensam med min öfvertygelse, underkastande mig hvarje oblid dom, redan förnimmande, i tankar, — de urbana benämningar, hvarmed jag, utom detta hus, torde blifva hedrad, — bekänner jag fritt, att dessa åsigter af stat, folk och grundlags-stiftning icke äro mina.
Kanske sväfvar redan, på en eller annan läpp, utropet: ”en förstockad konservativ?” — Nej, Mine Hrr! just derföre att jag ej är förstockad eller i kärlek till det bristfälliga förstenad; just derföre, att jag skulle önska praktiska förbättringar, för alla antagliga, utförbara inom kort tid, utan våda och med omedelbart förspord nytta; utgörande det första steget på den raka, fastän långa, vägen från samhällets nuvar. ståndpunkt till dess jordiska mål: — derföre kan jag med mina grundsatser för politisk lagstiftning omöjligen förena den method, som hos oss sedan tio år, eller längre, varit försökt, då endast sådant blifvit föreslaget, som icke kunnat, som icke bort, af alla Stånden antagas.
Vore jag i den mening konservativ, att jag önskade, för någon egen afsigt (ill äfventyrs, eller af inbiten fördom, bibehålla allt gammalt, det odugliga med det för tiden brukbara och ännu nödiga, det maskstungna med det friska: ja då, Mine Hrr! skulle jag, väl icke antaga det förslag, hvarom vi nu öfverlägga, men vid denna riksdag rösta för hvilket som helst annat af mer eller mindre lika syftning.
Ty jag skulle förvänta, att äfven del sednare, sedan det njutit sin 2- eller 3-åriga hvila, skulle befinnas oantagligt, och följaktligen, tills vidare, allt förblifva vid det gamla.
Jag vet nogsamt, att min åsigt ej öfverensstämmer med den allmännast, fast af mången blott på god tro, hos oss antagna.
Änskönt, visserligen, jag talar icke utan allt hopp, att genom framlagd bevisning möjligen verka på öfvertygelsen hos en eller annan, sker det dock med visshet, att icke förmå åt de flesta meddela min: icke ens åt de flesta bland dem, hvilka nu torde rösta som jag.
Allt för väl känner jag makten af rådande, förut fattade meningar och skulle följakbgen ej hafva uptagit Ståndets lid, om icke våra prot:r förvarades.
Änskönt de icke läsas af samtida, måste dock häfdatecknaren underkasta sig mödan, att jemväl genomögna dem; forskar han redligt, så får han icke förakta någon källa.
Vid genomseende, delvis, af dessa prot:r för flere riksdagar, har jag trott mig finna att, i en fråga af vigt, det sanna och rigtiga sällan förblifvit pä Riddarhuset osagdt.
Må det förlåtas en öfvertygelse, som icke hvilar pä ögonblickets infall, utan på eftersinnande och på iakttagelserne under en redan lång, ej alltid overksam, lefnad, om jag — hvad denna hufvudfråga beträffar, — tror sanningen hittills hafva 16* 2U
Den 17 December. varit, visst icke osagd, men så föga allmänt behjertad, att medvetandet af förmågans otillräcklighet ej bort afhålla mig från det yttrande, för hvilket jag i dag vördsammast utbeder mig H.
Ståndets gunslbenägna öfverseende.
Må detta yttrande qvarstå till ett vittnesbörd inför du efterkommande, hvilkas väl eller ve beror af våra beslut.
Det torde ej bestridas att ett folk står till slägtet i ett förhållande, analogt med de/, i hvilket ett individuum står till folket : del sistnämnda är ett individuum i stort.