Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon försökte nu ändå taga en bit deraf, ty hon kände en sådan underlig plåga under hjertat.
Men, hvad som må hafva varit orsaken, hon fick ej brödet ner genom strupen, inte ens fastän hon drack vatten på.
I det samma började rummet gunga för hennes ögon och det lade sig som en skymning öfver dem.
Det kom säkert af vakandet; hon måste få hvila sig.
Hon gick vacklande till de från sängen i en vrå hoplagda sängkläderna, på hvilka hon sträckte ut sig, och bad barnen vara stilla, att hon skulle få sofva litet.
När hon lade sig ned och slöt sina ögon, hade hon en känsla, som om hon sjunkit djupt ner i jorden.
Den som ändå blott skulle slippa bort från verldens mödor till ro och hvila, tänkte hon.
Men mer förmådde hon ej tänka, ty hon föll i ett underbart tillstånd; hon sof ej och hon vakade ej; hon var ej svimnad och ej redig, tänkte ingenting och kände ingenting; men egendomliga syner trädde fram för henne.
Och fastän hon försökte fördrifva dem -- ty hon förstod ändå dunkelt, att de voro endast galenskaper -- försvunno de ej, utan ökades blott och började pina henne.
Jemte allt detta hörde hon liksom på afstånd Hellus röst, och den visste hon vara verklig, hon visste, att Hellu sjöng för Anni.
I denna form kommo orden till hennes öron:
Kom, käre Jesus, hit, Tag alla till din himmel!
Sången aflägsnade sig allt mer.
Endast helt svagt ljöd rösten ännu; hon urskiljde inte ens orden.
Äfven synerna försvunno, hon försjönk i ro och hvila....
Hellu vaggade, och tystade allt emellan gossarne, hvilka ville bullra alltför mycket.
Inte derför, att det skulle stört modren; hon sof så tungt, att huset helt visst skulle kunnat ramla, innan hon skulle vaknat.
Ungefär en half timme hade helt säkert förlidit, då dörren öppnades och tvenne fruar trädde in.
-- Mamma, mamma! ropade Hellu.
Men modren vaknade ej.
Hon lemnade vaggan och gick att knycka i modren.
-- Mamma, här är fruar.
Stig upp!
Hon skakade om modren så länge, att hon fick denna att lyfta på hufvudet.
-- Här är fruar, mamma, här är fruar.
Sedan kom hon plötsligt att tänka, att de säkert voro distriktsinspektriser.
Och nu sågo de henne sofva midt på dagen.
Hvad skulle de tänka om den?
Och hon blef så förskräckt, att hon började tala förvirradt, skrämde deraf upp sig ånyo och blandade yttermera bort sig.
-- Jag lade mig litet att hvila dit, under tiden min man gick efter droppar, eller den der lappen, inte låg jag der länge, men mitt hufvud var så rysligt sjukt, och inte ha vi haft kaffe, bara cikoria lades också i dag i pannan...
Hon märkte det slutligen sjelf och kunde sedan ingenting annat än brista ut i gråt.
Äfven för Hellu började tårarne droppa längs kinderna.
De kommo alltid af sig sjelfva, så snart hon bara såg, att modren var bedröfvad.
Fruarna hörde på Mari, sågo sig omkring i rummet och fäste slutligen sina blickar på barnen.
Hon tänkte att de ännu till råga på allt skulle tro, att hon var drucken.
-- Så här ser det ut i den fattiges hem.
Det är inte glädjefullt för någon; sjukdom och svält, det är hvad alla få hålla tillgodo med, ända från minsta barnet.
Till och med den der äldsta flickan har re'n fått pröfva lifvets hårdhet, så att det nog hinner till för henne.
När den ena åkomman var öfver, kom den andra.
Men ändå orkar hon lefva.
Månget blomstrande barn omkring henne har gått i grafven; men hon slipper inte bort, fast hon är svagast af dem alla.
Låt åtminstone bli att gråta, din stackare, eller mistar du den lilla syn, du har qvar.
I fruarnas ansigten syntes en känsla af medlidande.
Den ena af dem klappade
Hellu på hufvudet och tog från sin ficka en kopparslant, som hon lade i barnets hand.
Petu och Ville hade hittills oafbrutet betraktat de främmande.
Ville stod alldeles invid dem.
Gossens ögon voro vidöppna, händerna instuckna i byxfickorna och minen allvarsam.
Petu gick och puffade honom bak.
Men Ville låtsade om ingenting, utan stod der rak och glodde och vände inte ens på hufvudet.
Petu puffade än en gång.
Inte se'n heller.
Ännu för tredje gången och så hårdt, att gossen for några steg framåt och höll på att stupa på fruarnas klädningsfållar.
Han började tjuta och rusade på Petu.
Modren tystade dem och tog fatt i Ville.
Petu började retas:
-- Ähä! si' du!
Ähä!
-- Hvad heter du, min flicka? frågade den ena frun.
-- Int' ä' ja' flicka, fast ja' har klädning.
Frun skrattade.
-- Du har väl ändå något namn?
-- Petu.
-- Jaså, du heter Petu.
Nå, jag skall i morgon hemta åt dig byxor.
Se, det tyckte Petu om!
Munnen drog sig till ett bredt leende; han ilade genast till modren och gömde sitt ansigte i hennes kjolar.
Fruarna gåfvo åt Mari en lapp, med hvilken hon skulle få arbete.
Två gånger i veckan skulle det ges, måndag och torsdag, för femti penni i gången.
Mari tackade dem ur hjertats djup och följde dem ut i farstun.
När hon kom tillbaka, förargade hon sig ännu öfver kaffepannan, och stälde hon den nu undan.
Äfven städade hon för andra gången rummet och bannade på samma gång barnen, som hade skräpat så mycket under det hon var borta.
Inte skulle det eljes gjort något, men då fruarna råkade komma midt upp i oordningen.
Och sedan tvättade hon gossarnes ansigten.
-- Sådana stora lunsar och kunna ännu inte ens så mycket, som att hålla sig sjelfva rena, utan mamma måste hinna med allt!
Och hon kunde nog tänka sig, hvad fruarna sade åt hvarandra, när de gingo derifrån.
-- Nog var der dåligt, men de stackrarna ha också sjelfva skuld dertill.
Vattnet kostar ändå ingenting.
Så hade hon, då hon tjenade hos kamrerns, ofta hört dem säga.
Och hur kunde de förstå annat, då de aldrig sjelfva hade försökt, hur de fattige hafva det.
Och de visste inte, hur liten förmåga att arbeta den har, hvars sinne nedtrycks af ett ständigt bekymmer och från hvilken hungern tar de sista krafterna bort.
Deraf kom hon ihåg, att de hade nästan alls ingen mat hemma för denna dag.
Hellu måste bege sig ut med sin påse.
-- Men dröj inte länge, varnade hon, och stanna inte i köken, utan kom bort, om de inte gerna vilja ge.
Knyt den der ullduken kring ditt hufvud, att dina öron hållas varma.
Sjelf satte sig Mari att vagga.
Hon kände sig mycket trött ännu och Petu satt väl der sysslolös, men han förstod aldrig vara aktsam, utan fick alltid barnet att vakna.
Hon försökte derför hellre hålla sig vaken, än lemna vaggningen åt honom.
Hon satt på en pall; ena handen höll hon på vaggkanten, mot den andra lutade hon sin kind, under det hon stödde armbågen mot knäet.
Hon kände en så besynnerlig tyngd, ögonen ville med våld sluta sig och hufvudet nickade, så att det allt emellan gled bort från handen.
Då stannade också vaggan, och genast började barnet vända på hufvudet.
Men då spratt
Mari upp och satte åter vaggan i gång, till dess Anni ånyo föll i sömn.
Det blef emellertid i längden mödosamt för henne att sitta.
Ryggen och sidorna värkte och hon ville inte på något sätt kunna hålla sig vaken.
-- Petu, kom och vagga, att jag får lägga mig litet.
Der skall du få bulla, men låt inte barnet vakna.
Hon somnade genast som hon lade sig ned på kläderna och vaknade ej, fastän
Ville trycke sitt finger mot hennes kind och hviskade:
-- Mamma, hoj, mamma!
Inte vill jag sofva.
Men Anni började plötsligt skrika af full hals.
-- Gud välsigne, hvad kom nu åt henne?
Anni skrek, Petu vaggade och sjöng.
-- Gör du något åt henne?
Mari fick henne inte att tystna.
Äfven Tiina Katri hörde skriket in till sig och kom för att höra, hvad som stod på.
-- Det håller ju på att dö, sade hon och tog barnet från Mari.
Hon gungade det på sina armar, knapprade på fönstret och vyssade.
Allt förgäfves.
-- Har du bjudit bröstet?
-- Hon tar inte.
-- Koponens hustru är der på min sida.
-- Det är förbi med oss.
Och som inte heller den der Holpainen kommer hem, klagade Mari, i det hon gick.
Också Petu försökte lugna Anni.
Han hoppade framför henne, skrattade, hvisslade, slog två trästycken mot hvarandra och grimaserade efter bästa förmåga.
-- Var stilla, inte bryr hon sig ändå om det der, sade Tiina Katri.
Koponens Lopo rådde att gifva barnet fyra eller fem droppar
Hoffmansdroppar och sedan gunga det i ett täcke; på detta sätt hade hon fått sin gosse att lugna sig.
Tiina Katri hade Hoffmansdroppar hemma, hon gick efter flaskan och de hälde den angifna dosen i barnets mun.
Dropparne gingo i orätt strupe och barnet var nära att storkna deraf.
Genom att gunga henne i ett täcke fingo de henne med knapp nöd att qvickna vid.
-- Hvart har er säng tagit vägen? frågade Tiina Katri, som redan flere gånger riktat sina ögon på den tomma platsen.
-- Värden tog den för hyran.
-- Å--hå!
Men hon ångrade sig öfver, att hon på morgonen hade gjort så mycket väsen för den der bullen.
Inte hade hon ju blifvit fattigare för det.
Och var det under, om barnen stackare togo; de voro helt visst hungriga.
Nu syntes ju inte heller den minsta anordning för middagen, då hon deremot hade en god soppa på elden.
Hon beslöt att hemta en liten skål deraf åt gossarne, om det bara på något sätt förslog dertill, och hvarför skulle det inte förslå; hon kunde sjelf äta litet mindre.
-- Nog är det der fattigmanslifvet, utbröt Lopo, nog är det det sista.
Vår gubbe får inte heller mer någon sömn i ögonen om natten, utan vakar och funderar på, hvad han skall ta sig till.
Om man helst skulle komma till sommarn, kanske skulle det se'n igen gå på något sätt.
-- Ja, det är visst och sant.
Men när man ofta inte vet, hur man skall komma öfver morgondagen, sade Mari, som satt i vaggan med barnet på armen.
Och den der beständiga sorgen och bekymret vill så förslöa sinnet.
På många nätter har jag inte heller fått sofva för den här stackarn.
-- Gud vet nog sjelf bäst, hvad han gör, sade Tiina Katri, men nog ger han ofta en menniska anledning att grubbla öfver, hur underligt det går till här i verlden.
Den ena har fullt upp, den andra dignar af brist.
Jag kan inte förstå, hvarför den käre skaparn har inrättat det så.
-- Mångt och mycket blir nog oklart för oss här i lifvet, suckade Mari, mer liksom i sina tankar, ty hon betraktade lilla Anni, som sakta klagade i sömnen.
-- Hon har plågor, stackarn, fortsatte hon.
Må det vara stygn?
-- Hvem kan veta, hvad som felar så der små barn, som inte kunna tala, sade Lopo.
Men bra sjuk ser hon ut i ansigtet.
-- Der tycks Holpainen komma just nu, sade Mari, när hon hörde att någon stampade sina fötter i farstun.
Det var han och Heiskanen, Tiina Katris man.
-- Du dröjde länge, sade Mari.
Fick du helst lapp?
Holpainen gaf åt henne en hvit, hopvikt pappersbit.
Mari öppnade den och såg på det skrifna.
Då hon emellertid inte fick reda på, hvad der stod, gaf hon lappen tillbaka åt Holpainen.
-- Stick den i väggspringan så länge, sade hon.
Tiina Katri och Lopo stälde fram stolar åt männen; sjelfva satte de sig på sängkläderna i knuten.
-- Nu skall jernvägsarbetet börja, sade Heiskanen, i det han tog upp från fickan pipa och tobakspung.
Stoppa i också du, Holpainen.
-- Jaså, skall det börja redan.
Då kan man åter komma att lefva upp, Gud vare lof, sade Lopo.
-- Blif inte så glad deröfver, innan ni hör, hur stor lön de betala, sade Holpainen.
-- Nå?
-- Endast åttio penni.
-- Store Gud, hvad tänka de på.
Åttio penni, det förslår ju inte ens till bröd.
Med hvad skall man sedan betala hyran och köpa ved och skodon; vid sådant arbete nötas de ju mer än vanligt.
-- Ja, och mera mat behöfs det också till det.
-- De der herrarne bry sig inte om de fattiga mer än om hundar, och knapt så mycket ens, sade Lopo.
Skulle de helst med ens taga lifvet, men då de långsamt pina en så, att lifvet är mycket värre, än döden.
-- Hvarifrån skulle staten eljes få pengar till tjenstemännens löner och annat.
-- Det är visst och sant, ingalunda med något annat, fortsatte Lopo.
Och inte fråga herrarne efter, om mången också sätter lifvet till.
De veta, att det nog ändå blir trälar qvar för dem, eftersom det fins mycket fattigt folk i landet.
Men jag lät dem också höra af det, när jag sist var och betalade mantalspengar.
Jag frågade: vill ni nästa år taga kragen från klädningen, eller kanske skoningen?
Eller tror ni, att ni kan få en pennislant, när ni nu tar det allra sista?
Det tog mig så i hjertat, då jag måste sälja min enda goda klädning för den mantalspenningens skull.
-- Din man var då vid Uleåborgs jernvägsbyggnad?
-- Ja, och alla barnen voro hos mig hela tiden.
Han hotar också nu att bege sig bort, då han inte kan se barnen svälta.
-- Ämna de inte ens framdeles höja dagspenningen? frågade Mari.
-- Knapt nog, svarade Heiskanen.
Hvad tvingar dem att höja; de få nog arbetsfolk för åttio penni denna tid.
Och jag fruktar, att vi endast få skada af hela jernvägen, fast den låtsas vara till hjelp.
Hit kommer se'n att strömma arbetsfolk från alla håll och lönerna hålla sig under sommaren lika låga, som nu.
-- Hvad tycks om det, att det sägs, att jordegarene varit och talat med ingeniörerna, att de ingalunda skola ge åt arbetsfolket höga löner, visste Holpainen berätta.
-- Jesus hjelpe! ropade Lopo, de hålla alla tillhopa mot oss.
Men låt dem gå på, det blir nog också en gång deras tur, om inte i det här lifvet, så i det kommande.
-- Nog kommer det att finnas öfverflöd på fattigt folk i socknarne, om man inte ens i sommar kan få förtjena mer än åttio penni, sade Tiina Katri.
Mången har fem, sex barn, se'n kommer hyran och de under vintern gjorda skulderna, hvilka måste betalas.
Och när man sedan blifvit så utblottad på kläder och annat, att mången inte har mer än himmelens foglar.
Jag förstår verkligen inte, på hvad sätt man skall kunna lefva nästa vinter.
-- Det är bäst att börja stjäla, så att man får komma i fängelse, eller också ställa så till, att man kommer på lasarettet, då tar nog kronan vård om en, menade Lopo.
-- Gud välsigne, så ni talar! sade Mari, i det hon vyssade barnet, som åter börjat skrika.
-- Ja, det fins ju ingen annan möjlighet.
Eller är det bättre att gå och hänga sig?
-- Hellre lider man och håller ut, till dess döden kommer.
Det tycktes få litet lindring deraf, men lindan var baktill alldeles våt.
-- Kära menniska, låt det få torrt på sig, sade Tiina Katri.
-- Hvarifrån skall jag taga det, när det inte fins.
Petu, hemta hit det der täcket.
Hon lindade
Anni in i täcket och lät det ligga på magen på hennes armar.
-- Det har visst knip, eftersom det får bättre ro så der på magen, sade hon.
-- Skola vi inte gå nu? sade han till sin hustru.
-- Jo.
Men milde fader, som jag alldeles glömt bort soppan, som står på elden.
-- Hvad skola vi äta? frågade Holpainen, när de andra hade gått.
-- Det fins inte en brödsmula hemma.
Hellu gick just nu ut med påsen.
Vi skola vänta litet, säkert har hon väl något med sig, när hon kommer hem.
Holpainen skrapade sig i hufvudet och kastade sig på rygg på sängkläderna.
-- Du frågar inte ens, hvart sängen tagit vägen.
-- Jag hörde det re'n af värden.
-- Om han se'n skulle vänta på den här månadens hyra, så att han inte kör oss på backen.
Tyst, Ville, Anni sofver.
-- Mamma, ge mig bröd!
-- Hvarifrån skall jag taga det; vänta till dess Hellu kommer.
Petu, gå ut i porten och se åt, om hon inte hörs af re'n.
Petu gick, men kom snart tillbaka och sade, att hon inte syntes ännu.
Ville började åter kälta.
-- Jag är hungrig, mamma.
Mamma, jag är hungrig.
-- Gå ut på gården på en stund med Petu.
Sök åt er vackra spånor från lidret, så att ni få leka, bygga hus och annat sådant.
Gå nu, så ä' ni snälla.
-- Nej, jag vill inte.
Ville ämnade börja skrika, men fadren röt åt honom, och då blef han ögonblickligen tyst.
Efter en stund kom också Hellu hem, och brödbitar funnos i påsen tillräckligt för den dagen.
Nästan i samma ögonblick visade sig Tiina Katri i dörren med ett fat ångande potatissoppa.
-- Jag hemtar litet också åt er, då det blef öfver, sade hon.
-- Herre Gud, Holpainen, stig upp och ät.
Gud i himlen belöne dig.
Nu duger det för er, gossar, men stå inte der så bredt, utan låt också Hellu få plats.
Holpainen satt vid bordet; gossarne stälde sig så nära som möjligt och angrepo soppan med glupska blickar.
Hellu stod ett stycke ifrån och sträckte fram sin sked.
-- Gå du också och ät; jag skall vagga under tiden, sade Tiina Katri åt Mari.
Bakom gossarne tog Mari några skedblad.
Det smakade godt, potäterna voro så mjöliga, att de föllo sönder.
Men hon nändes inte taga just mycket deraf, för att de andra skulle få tillräckligt, isynnerhet gossarne stackrarne, som åto så glupskt.
-- Åt du så litet? sade Tiina Katri, då Mari återvände till vaggan.
-- Jag har inte synnerlig matlust i dag.
Detta var också till en del sant, ty fastän hon nyss hade känt en gnagande hunger och fastän soppan nog smakade skönt, försvann likväl matlusten vid tanken på, att soppan ändå inte kunde förslå att mätta dem alla.
På eftermiddagen sof Anni någorlunda lugnt.
Mari kunde gå till doktorn och till apoteket, och med droppflaskan i hand återvände hon sedan litet lugnare till sinnes hem.
Hon hoppades att barnet genom dropparne skulle få bättre sömn till natten.
Tiina Katri gaf åt dem en liten blecklampa, så att de inte skulle behöfva vara i mörkret.
Oljan skulle väl inte räcka till för hela natten, om lilla Anni råkade vara sömnlös, men ändå några timmar.
Det torde varit omkring åtta eller nio tiden, hon visste det inte så precis, då de inte hade någon klocka.
Modren höll på att bädda, åt barnen på deras förra ställe, och åt dem sjelfva i knuten, der sängkläderna lågo.
Hellu vaggade barnet och Ville hade somnat på näsan vid spisen.
Modren klädde byxorna af honom och lyfte honom på bädden bredvid Petu. Sedan lät hon äfven Hellu gå och lägga sig och flyttade vaggan bredvid sin egen bädd.
Holpainen låg redan åt väggen till med ryggen i båge; af honom syntes endast de breda skuldrorna och den brunaktiga luggen i nacken.
Mari stälde lampan och tändstickorna på golfvet bredvid sig, släckte elden och välsignade sig.
Hon höll från ena meden vaggan i rörelse, under det hon låg på rygg med andra armen öfver pannan och blickade mot fönstret, från hvilket en svag dager skymtade.
Snart somnade de andra; hon hörde det på deras jemna andedrägt.
Det var tyst och mörkt omkring henne; endast tankarna brusade och tumlade i hennes hjerna.
Det stod åter för henne, det der, att gossarne stulo bröd i morgse.
På det sättet hade de också säkert börjat som små, de der, som nu sutto i fängelse.
Barn hade också de en gång varit och deras mödrar hade ammat och vårdat dem till ett olyckligt lif, till sorg för sig sjelfva och andra.
Om också hennes gossar en gång skulle komma dit i jernen.
Hon såg framför sig det gulmålade stenfängelset och öfre våningens med jerngaller försedda fönster, hvilka syntes till landsvägen öfver ringmuren.
Och bakom ett af dem kände hon igen -- gode Gud, var det ett förebud eller hvad kunde det vara -- men Petus ansigte såg hon der tydligt, Petus ansigte som fullvuxet, gråblekt och dystert -- men Petus ansigte!
Var det väl ett förebud?
Gud välsigne!
Hon läste "Fader vår" och "Herrens välsignelse", men skälfde likväl från hufvud till fot.
Men "jag fattig, syndig menniska", det fick hon någorlunda sammanhang i, och knäppande händerna hårdt tillsamman, höjde hon dem mot fönstret och läste syndabekännelsen från början till slut.
Hon kände att hon var så ovärdig och usel, som en mask, utan den minsta egen kraft eller någon som helst förtjenst, och att hon, med barn och allt, ohjelpligt skulle vara hemfallen åt förderf och förtappelse, om inte Herren af nåd ville frälsa dem.
Hvad vann hon dermed, att hon plågade sig sjelf med bekymmer; bättre att lemna allt i Herrans hand.
Holpainen var förståndigare, då han låg der och sof tungt vid hennes sida!
De hade ju den gemensamma bördan att bära; kunde den ena bära den lugnt, hvarför kunde då inte den andra också göra det?
Och till hvad gagnade ett sådant öfverdrifvet grubblande?
Det tillkom menniskan att vara nöjd med sin lott och med ödmjukt sinne taga emot allt af sin himmelske faders hand.
Men just deri låg det.
Hon knotade ändå alltid i sitt hjerta och ville aldrig lära sig att tacka Gud för de onda dagarne.
Kanske Gud just derför hade sändt åt henne all denna fattigdom och detta elände, och kanske fingo också hennes barn lida för hennes skull.
Hellu stackare, det var ju tydligt, hvilket öde som väntade henne, svag och sjuklig som hon var.
Aldrig skulle hon bli en sådan menniska, att hon skulle kunna föda sig med arbete.
Fattighuset väntade
Hellu stackare, der skulle hon få släpa fram sitt lif under hårdhjertade menniskors hugg och slag.
Den stackarn, som hade en så vek natur, skulle inte ens lära att försvara sig, nog skulle verlden få förtrampa och misshandla henne efter eget behag.
Under det hon tänkte detta, rörde Mari ifrigare vaggan och ögonen stirrade åter vidöppna mot fönstret, genom hvilket nu en bit af den stjernklara himlen lyste.
Elaka blott voro menniskorna mot den fattiga och svaga, äfven när de låtsade hjelpa.
Bättre vore, om de toge lifvet af dem genast och inte plågade dem i deras brist och olycka.
Men ingen tog den fattiges parti, alla voro de genast färdiga att lägga börda på börda.
Detta kände hon så lifligt, hvar gång hon tänkte på sina barns framtid.
Hårdhet skulle de mer än tillräckligt få röna i verlden; de hade inte att vänta sig några glädjedagar.
Och lilla Anni der i vaggan, hvem kunde på förhand gissa hennes öde.
Kanske skulle hon bli vacker, riktigt en Herrans engel var hon åtminstone nu med sina blåa ögon och hvita lockar.
Männen skulle förleda henne, och när de en gång finge henne att falla, så skulle de behandla henne som en skurtrasa.
Dåligt var i sanning en sådan olycklig qvinnas lif; knapt någon såg på henne utan att spotta.
Då skulle Hellu ändå vara lyckligare i sin vårdanstalt och nästan också Petu...
Herre Gud, hade de inte i sjelfva verket begått en stor synd, då de skaffat barn till ett sådant här lif.
Bättre skulle det varit för de stackrarne, om de alls inte blifvit födda, än att de kommit hit att pröfva verldens sorger.
Den som inte är född, känner inga qval och erfar ingen hunger.
Mari tryckte åter andra handen mot hufvudet.
Tankarna hade blifvit så tunga, att de stelnade derinne liksom till en klump.
Hon kände ingen plåga, men en underlig tryckning i hjernan och på samma gång en förfärlig oro.
Ingen klar tanke uppstod mer hos henne, hon förmådde inte tänka, fast hon nog hade velat.
Hon försökte bedja.
-- Förskjut mig inte, käre fader, förbarma dig, kom till min hjelp...
Men det kändes, som om Gud försköt henne från sitt ansigte och kastade henne ned i mörkret...
Hvad ville den?
-- Lilla Anni?... att gå och qväfva henne ... och strypa henne vid halsen ... de andra ... och sedan sjelf ... hoppa i en vak...
-- Herre Kriste, hjelp mig ... bevara mitt förstånd...
Hon tyckte sig falla ned vid korsets fot och der ropade hon Herren till sin hjelp.
Men de onda andarne kommo i allt större antal omkring henne, de refvo och sleto och rådbråkade henne, och hon klämde båda armarna kring korset och skrek...
Mari, hör du!
Hvarför skriker du?
Holpainen skakade henne, men då han inte fick henne vaken, sökte han tändstickorna från golfvet och drog eld.
Maris ögon voro öppna; hon var således vaken, fast hon skrek.
Holpainen höjde upp lampan, för att bättre kunna se henne.
-- Hvad felas dig?
Han skakade henne vid skuldrorna, och nu kom Mari ändtligen till sig sjelf.
Men hon såg skrämd ut och ögonen sväfvade oroligt omkring.
-- Hvarför skrek du?
-- Inte, inte så hårdt, hviskade hon, att de inte komma tillbaka.
-- Hvilka?
-- De, de samma.
Hon såg skrämd bakom sig till yttersta ändan af rummet, dit den dåliga lampans ljus inte nådde.
Holpainen betraktade henne med oro; en elak aning ville stiga upp i hans bröst, men han bemödade sig att fördrifva den.
En så stor hemsökelse skulle väl Gud ändå inte sända öfver dem.
-- Du har drömt.
Hvarför tittar du så dit i knuten, inte är ju der någon.
Hör, Mari, se så, sansa dig nu!
Han skakade henne åter.
Mari tycktes lugna sig.
-- Är du sjuk?
-- Nej, hur så?
-- Som du är alldeles våt.
Holpainen for med sin sträfva hand öfver hennes ansigte.
-- Alldeles som doppad i vatten, sade han.
Drömde du, då du skrek så?
-- Jag måste visst ha drömt.
Mari ryste vid minnet deraf.
-- Vi skola nu lägga oss och somna i Herrans frid.
Holpainen ville släcka lampan, men Mari hindrade honom.
-- Nej, låt den brinna.
-- Den må brinna då.
Holpainen sköt lampan längre bort på golfvet och sträckte ut sin kropp, färdig att åter fortsätta sin sömn.
-- Det var ändå lycka, att det inte var något värre, tänkte han och drog täcket öfver sig.
-- Om man kunde få litet sömn, tänkte hon för sig sjelf, innan de der förfärliga synerna åter igen komma.