Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men att han en gång skulle framstå såsom vägbrytare för en helt ny riktning i vår poesi, det hade ännu aldrig fallit oss in.
Lika litet hade vi vid den tiden ännu hört talas ett ord om August Strindberg, fast denne som bekant då redan börjat sin mångsidiga författarebana samt till och med — vunnit ett anseende i Svenska akademien.
På nyåret 1875 öppnade Edvard Stjem-ström Nya teatern i Stockholm med Björnsons “ En Fallit “, och detta stycke lika väl som det ungefar samtidiga “ Redaktören “ var just något af det vi så innerligt längtat efter och som vi nu skyndade att kasta oss öfver.
Ett par år senare utgaf Strindberg sin bekanta samling af Upsala-skizzer, “ Från Fjerdingen och Svartbäcken “, och dermed hade äfven hans författareskap inträdt i det skede, hvilket en gång skall göra det till en milstolpe i vår vitterhets historia.
Finge man tro på ett öde här i verl-den, skulle man nästan kunna känna sig frestad att betrakta det såsom ett gäckande infall af denna mystiska guddomlig-bet, att den förste originelle författare, som framträder efter hela den föregående tiden af andefattig konventionalism och ödmjuk auktoritetstro, blir — förf.
till “ Det nya riket “.
Men saken torde nog hafva sin vida naturligare och vida närmare till hands liggande förklaringsgrund.
Hvarje öfverdrift, åt hvilket håll det än må vara, fram-kallar alltid som en naturnödvändighet ett omslag i helt motsatt riktning.
Ju känsligare sinnet är och ju mera utvecklad intelligensen, desto tvärare blir också brytningen.
Strindberg hade — så föreställa vi oss åtminstone saken — vuxit upp midt under den värsta andliga reaktionen; han hade känt hela ledan deraf — och han blef den ensidige oppositionsman han nu är.
Man kan ur en synpunkt beklaga detta, men å andra sidan får man heller icke glömma, att den, som sjelfständigt skall bryta sig väg genom svåra hinder, också som oftast har af nöden, att samla hela sin kraft just mot en punkt och icke sjelf får dividera med sin styrka.
Mot de föregående årtiondenas falska idealism, som i grunden ingenting annat var än ett osjelfständigt försanthållande, sätter han sin djerfva realism; mot det ihåliga och [- innehållslösa] -] {+inne- hållslösa] +} i denna från alla håll hopkompilerade formalism, sätter han andra former, hvilka hafva ursprunglighetens hela kraftfulla skönhet och dertill åtminstone icke lida brist på must och märg under det de samtidigt mången gång i poetisk fägring fullt ut kunna mäta sig med det bästa, som någonsin hos oss åstadkommits af någon s. k. idealist.
Det har redan förut på dessa blad talats så mycket af och för Strindberg, att det nu icke kan vara vår mening att här inlåta oss på hans författareskap vidare, än hvad sammanhanget oundgängligen kräfver.
Det är dock en omständighet härvid, som vi icke anse oss kunna med tystnad förbigå.
Som bekant har Strindberg af en viss kritik vid olika tillfallen fått uppbära skarpa förebråelser för bristande historisk trohet i sina historiska skildringar.
Men äfven detta fel hos honom är dock på det närmaste betingadt af hela hans utvecklings gång och finner jemväl i denna sin fulla förklaring.
Saken är nämligen, att ehuru Strindberg förmodligen dervid drifven af en önskan att finna pittoreskt staffage, som oftast väljer historiska motiv, han dock i grunden tyckes sakna snart sagdt allt hvad historisk uppfattning heter.
Hvilken tid han än må behandla, äro dock allaförhållanden och alla menniskor för honom i ett och samma plan, hvilket icke är något annat än senare hälften af det.
nittonde århundradet.
Men icke är väl detta det väsentliga i ett författareskap sådant som Strindbergs?
Det är också helt enkelt ingenting annat än en ny sida af författarens trängtan till att göra opposition.
Äfven här reagerar han mot en öfver-drift i den närmast föregående tiden.
Hade man nämligen under denna med sitt vanliga förbiseende af det rent personligas betydelse, i historien och den historiska dikten så väl som öfver allt annorstädes först och främst lagt an på att framhålla de rent yttre sidorna af tilldragelserna, så uppställer Strindberg nu häremot i första rummet personligheten, den fria, sjelfständiga personligheten såsom den der främst förtjenar att höras och beaktas.
Personligheten i och för sig kommer att för honom gälla mera än de förändringar slägtet genom en social utveckling genom tidernas lopp underkastas.
Denna sträfvan att gifva uttryck åt det rent personliga sammanhänger också hos Strindberg med en subjektivism, som ofta till och med kan synas drif-ven till rent sjelfviskhet.
Samma år som August Strindberg på hösten utgaf sin roman “ Röda Rummet “, hvilken i trots af vissa omotsäg-liga brister dock säkert en gång skall erkännas hafva * gjort epok i vår literära utveckling, utkom till julen första samlingen af A.
U. Rååths dikter.
Inom tidningspressen hade man den gången märkvärdigt lätt att förbise den mer än lofvande nybörjarens framträdande, men hos den stora allmänheten trängde dessa dikter desto fortare igenom, lästes och voro snart nära utsålda i bokhandeln.
Två år senare följde från samma hand en ny diktsamling, och denna kunde man ej förbigå med samma stumma vältalighet, i all synnerhet som författaren, om vi icke missminna oss, redan då hugnats med ett årsanslag af svenska akademien.
Utan att söka göra så mycket buller af sig som Strindberg, bryter Rååth dock helt visst i sitt författareskap fullt utmycket som den sist nämde med den gamla slentrianen.
Och om än icke en så vidt famnande natur som Strindberg, är Bååth dock fullt ut lika originel som denne i sin uppfattning af naturen och ser framför allt på tingen med en sympati, som måste vinna erkännande hos alla, hvilka icke ovilkorligen vilja hafva naturen vanstäld och snörpt för att kunna finna henne njutbar.
Med Snoilsky eger Bååth der-till det företrädet gemensamt att hafva en öppen blick för tidens stora rörelser och — horribelt opatriotiskt!
— våga rikta denna blick ut öfver det egna fosterlandets trånga gränser för att egna uppmärksamhet äfven åt hvad som tilldrager sig der utanför.
Detta var naturligtvis i visst folks ögon lika många oförlåtliga fel, på hvilka man icke heller dröjde att taga fasta.
Hvad man hos Snoilsky låtit sig angeläget vara att i sitt •eget intresse förbise eller rent af bortförklara, det kunde man ändtligen få tillfälle att här desto mera exemplariskt «
afstraffa; och det var hvad den officiella kritiken äfven genast skyndade sig att göra.
Man läste dessa djerfva dikter “ med en känsla af oro och missmod “, och satte sig sedan ned att skrifva vemodsfulla profetior om en allmän upplös-ningstid, i hvilken vi nu skulle lefva, och hvari man förmodligen sörjde utslocknandet af den närmast föregående tidens sol, profetior, hvilkas snara fullbordan vi i så fall endast af hela vårt hjerta kunde önska.
Att alldeles frånkänna Bååths diktning alla förtjenster lät sig nu, förargligt nog, icke göra, men nog ansträngde man sig i det längsta för att reducera dem till det minsta möjliga.
Ja, med några högst egendomliga tankevolter fick man till och med den käcke unge skalden till att blifva pedantisk (!
), men måste för öfrigt nöja sig med att tillönska honom en snar och grundlig omvändelse till hvad man behagade kalla “ de rätta formerna “ för en poetisk begåfning.
Men all denna klagan har nu ingenting förmått uträtta för att hejda tiden i dess gång, och alstren af den nya litera-turen stå lika fullt qvar såsom lika många talande intyg
5om den rörelse, hvilken just då började att gifva sig till känna i vår literatur.
Lika som för att göra saken än mera betänklig för den gamla slentrianens anhängare, fann också denna rörelse ett annat, och kanske sitt märkligaste uttryck just vid samma tid.
Det var den dag samma i många af-seenden för vår literatur helt visst mycket märkliga år 1879, då den gamla riktningens ifrigaste nu lefvande stridsman tillsammans med en annan vitter auktoritet för första gången besteg den akademiska estraden.
Det var den 20 december nämda år och Svenska akademien firade som vanligt sin högtidsdag på stora börssalen, som den gången var om möjligt mera än vanligt vid dylika tillfallen fyld af en elegant och nyfiket väntande publik, som svettades i värmen från gaskronorna för att få bevitna huru två redan hvar på sitt sätt populära namn inskrefvos i de odödliga snillenas ättebok.
På direktörssto-len såg man den fina profilen af “ Den siste Atenarens “ skald, kringfluten af ljus och från alla sidor omgifven af ett haf af strålande toaletter.
Spänningen var tydligen högt uppdrifven, då omedelbart efter direktörstalets slut tjenst-förrättande sekreteraren införde den förste recipienten.
Det var professor Nyblom.
Med raska och spänstiga steg beträdde han estraden och tog efter en vördsam bugning för den kungliga familjen genast i tu med sin skildring af den naturvetenskapernas vördade Nestor, hvars plats han hade att fylla i denna församling.
Utan några föregående långa omsvep kastar sig-hr Nyblom straxt in medias res.
Här förekommer ingenting af dessa loftal öfver “ den lysande församlingen “ o. s. v., heller ingenting af försäkringarne om egen ringhet och ovärdighet, hvilket allt eljest är så vanligt vid dessa tillfallen^ Och hvad var det icke allt för hittills oerhörda saker man nu fick höra i detta äreminne, som upplästes med hög och klangfull röst, under det talaren hade kraft att hela tiden förblifva stående.
Visserligen hade aldrig förut på detta rum något sådant varit hördt som det hr Nyblom med en osöktutgångspunkt i sin företrädares lifverksamhet nu uttalade om konstens och naturens förhållande till hvarandra.
Och det icke blott om konsten, sådan den i förkonstlingens tide-hvarf under förra och början af detta århundradet tett sig, utan om sjelfva den antika konsten, med hvilken man eljest så gerna efter eget godtycke vränger och vrider för att få den till att passa in i de estetiska formlerna, hvilka för vissa konstforskare tyckas gälla ojemförligt vida mera än konsten sjelf.
Den antika konsten, yttrade talaren sålunda bl.
a., lärde vid sin återuppväckelse menniskan att framför allt hålla sig till natur och verklighet, att bilda såsom lifvet sjelf bildar, när dess vågor strömma friska i en okonstlad tillvaro.
— Men det gick nu väl an, ty det vår endast hädelse mot de hemmagjorda föreställningarne, vid hvilka man dittills funnit4 sig så väl.
Men än värre blef det, när talaren öfvergick till att yttra sig om huru förhållandena i allmänhet borde gestalta sig och för närvarande åter tyckas vilja börja att göra det.
— Om det, hette det då, är någon sida hos vår tid, som, trots alla öfverdrifter, bjuder aktning, så är det den, att hon först och sist visar på naturen, ty något bättre än hvad hon skapat, kan dock ingen konst skapa.
Följde så vidare en ytterligare utläggning häraf, hvilken talaren formulerade sålunda: den bildande konsten eger en syster, poesien, som lika väl behöfver ledas af naturens hand för att icke råka in i abstraktionens eller fantasteriets tomma rymder.
Och så vidare: öfver allt är naturen den Ariadne, som räcker skalden tråden, med hvilken han lugnt går sin väg fram genom sina känslors och fantasidrömmars ofta förvillande labyrint.
Ty skaldens verld är visserligen hans egen, men hennes grunddrag äro den vanliga menni-skoverldens och om det är hans stora och härliga uppgift att skänka förklaring åt vår inre och yttre verld, att i idealets ljus och i skönhetens form gifva lösning åt de gåtor, som tid efter annan stiga upp ur det menskliga hjertats djup, — huru skulle han kunna fylla detta sitt höga värf, om han icke kände den verld, i hvilken han bor, det] lif, som omgifver honom, den natur, som fostrat honom P Men det fick dock ej stanna dervid, utan efter att först hafva anfört Talis Qualis bekanta ord om att
Den Olympen storma vill Får ej taga fantasin på orden;
Hvad ofvanefter är, når ingen till,
Som ej har ' fäste för sin fot på jorden.
— fortsatte hr Nyblom med att försäkra sig icke hafva kunnat finna ett lyckligare uttryck för skaldens aldrig omtvistade, men ofta glömda skyldighet att framför allt utgå från hvad han personligen känt eller skådat, att likasom naturforskaren främst studera lif och verklighet.
Ty först genom den erfarenhet han vunnit under umgänget med det lefvande, kan han bygga upp en bild af men-niskolifvet, som är naturlig och icke konstlad, som hvilar på biologiska rön och icke är ett verk af kammarläsningen och ofruktbara studier, lika som på torra, pressade växter.
Detta är ju helt enkelt ett fullständigt program, och ett program, som borde kunna accepteras af äfven den mest modernt anlagde konstnär eller skald.
Detta professor Nybloms inträdestal i Svenska akademien är redan i och för sig betydelsefullt såsom ett inlägg från detta håll och på detta rum till häfvande af det berättigade i den nyare tidens skönhetslära med hennes anspråk på omedelbar naturåskådning och full frihet för den konstnärliga individualiteten.
Ännu märkligare ter det sig emellertid, när man sammanställer det med hr af Wirséns omedelbart derpå följande äreminne öfver Bottiger.
Det är då likasom om man i dessa båda akademiska tal skulle se en helt ny tidsriktning bryta sig mot den gamla slentrianen.
Det är en kamp, om icke rent af mellan två skilda verldsåskådningar, så åtminstone mellan två helt motsatta metoder, som här utkämpas.
Hr af Wirsén står i sitt minnestal absolut qvar på hvad man väl må kalla den ortodoxa estetikens ståndpunkt.
Han känner heller icke hos sig någon frestelse till att vika ifrån de gamla akademiska traditionerna.
Han glömmer hvarken att komplimentera “ den minnesrika och fräjdade krets “, som nu öppnas för honom, ej heller att försäkra huru som hos honom “ en förklarlig misstro till förmågan “ o. s. v. i detta ögonblick blandar sig med “ den vördnads-fulla tacksamheten “.
Också låg det både i det ämne, talaren hade att behandla, och i det sätt, hvarpå han löste denna sin uppgift, lika som en bortdöende efterklang af en länge sedan hänsvunnen tid.
Om något dylikt tycktes tilloch med hela hr af Wirséns yttre uppträdande vid detta tillfälle ovilkorligen påminna.
Den annars sonora stämman ljöd matt och ofta knappast hörbar; icke heller förmådde talaren att stående framföra sin minnesteckning, som vördnaden för den minnesrika och fräjdade kretsen väl eljest bort mana honom att göra det, och upprepade gånger såg man honom i det digra manuskriptet vända en hel massa blad åt gången, för hvilkas uppläsande hvarken tiden eller krafterna tycktes vilja räcka till.
Den reaktionära kritiken och dess målsmän.
— Allmänheten och den
nya rörelsen.
— Framtidsutsigter.
Det har under de två, tre senaste åren blifvit så mycket skrifvet om d: r af Wirsén och hans författareskap, att allt vidare ordande derom särskildt väl kan synas öfverflö-digt.
En sida af denna verksamhet kunna vi dock svårligen undgå att i detta sammanhang vidröra.
Det gäller det sätt, hvarpå hr Wirsén och med honom möjligen äfven någon enstaka likatänkande fattat sin uppgift såsom literär granskare.
Om nämligen någonsin en kritik kunnat sägas göra anspråk på att betraktas såsom officiel och obligatoriskt bindande för de literära företeelser, med hvilka den sysselsatt sig, är detta för visso förhållandet med dén, som af dem representeras.
Sjelfva tyckas de också göra anspråk på att få betraktas såsom något slags ex officio uppträdande målsmän för den öfvervunna riktning, hvars förtviflade sak de försvara.
Det bästa, som i detta * afseende kan sägas om d: r af Wirsén särskildt, är att, om han också sjelf trängt sig fram till denna framskjutna position, han heller aldrig tvekar att öppet ställa sin egen person i breschen.
Äfven på detta område bör väl eljest auktoritets-principernas tid nu mera få anses vara förbi.
Det kan väl vara en sanning, att positivismen såsom religionsform är nå-got af det mest andefattiga menniskoslägtets utveckling ännu haft att uppvisa; men lika säkert är också, att den såsom vetenskaplig, och framför allt kritisk, metod och sådan den i detta afseende utbildats af män sådana som Littré och Taine, befunnits vida mera tillfredsställande än någon föregående metod.
Detta blir den nämligen, i det den mer än någon annan låter den personliga individualiteten komma till sin fulla rätt och äfven mer än någon annan metod med-gifver det allsidiga betraktelsesätt, utan hvilket all konstnärlig verksamhet snart skulle blifva insnörd i enformighetens och osjelfständighetens tvångströja.
Det är också ett betecknande drag för d: r afWirséns kritik, för att nu ett ögonblick i främsta rummet hålla oss till denna, att under det kritikern tyckt sig kunna behandla författare sådana som en Ibsen, en Kielland, en Schandorph och en Edmond de Goncourt, för att nu icke tala om den en gång för alla i bann lyste Zola, såsom vanliga skolpojkar, han deremot sällan lemnar något tillfälle obegagnadt att hålla fram rena medelmåttor eller till och med mindre än medelmåttor, endast dessa tyckas honom icke bryta mot hans doktriner.
Att i detta afseende anföra namn och fakta, skulle falla sig mycket lätt, men vore kanske ej fullt passande, helst som dessa namn i de flesta fall skulle hemtas ur vår egen närmaste nutid.
Deremot förtjenar det å andra sidan desto mera att beaktas huru rent negativt d: r af Wirsén fattat sin uppgift, då han för en sådan mer eller mindre partiskt uppmuntrande kritik, som han offentliggör, skrifver minst tio med den enda uppgiften att nedsätta allt, som visar ringaste tecken till att gå i mera moderna idéers tjenst.
Den akademiska kritik, till hvars snart sagdt enastående vapendragare d: r af Wirsén gjort sig, har ovedersägligen sin stora betydelse för en viss sida af den öfvergångs-tid, hvars mera karakteristiska företeelser vi här sökt påvisa.
Den är lika som de gamla auktoritetstraditionernas sista dödskamp i vår konstlära, och d: r af Wirsén torde iså fall också kunna kallas dessa traditioners sista kämpe.
Ingen skall då heller kunna förneka, att han ju icke strider både ihärdigt och energiskt.
Men tiden går ändå sin gång, och redan innan hr af Wirsén börjat det förtviflade härnadståg, på hvilket han nu är stadd, hade vår allmänhet hunnit att blifva utledsen på den blodfattiga efterklangsliteratur, som, svagt representerad äfven den, under de två senaste årtiondenas afmatt-ningstid utgjorde vår enda andliga föda här i landet.
Detta förklarar mer än tillräckligt den begärlighet, hvarmed samma allmänhet nu mottager allt hvad den uppspirande nya riktningen i vår literatur hinner att alstra.
Det förklarar i främsta rummet en så oerhörd tilldragelse på vår bokmarknad som den, när August Strindbergs “ Röda Rtimmet “ för tre år sedan på knapt mer än sex månaders tid slutsåldes i fyra upplagor.
Det förklarar också det mer än välvilliga öfverseende, hvarmed man nu så gerna mottager äfven sådana försök i den nya riktningen, hvilkas förtjenster en framtid kanske icke skall lemna lika oomtvistade.
Men man hade alldeles för länge längtat bort ifrån de gamla innehållslösa formerna, för att man icke nu skulle med glädje helsa allt nytt, som i någon mån vill försöka att slå in på en annan väg.
Och man har gjort rätt häri, ty enskilda svagheter eller matta efterbildningar kunna dock icke tillintetgöra betydelsen af det stora helas framåtskridande.
Låt sålunda t. ex. vara — för att nu först vända oss till vår på senaste tiden så flitigt bearbetade dramatiska literatur — låt t. ex. vara, att ett sådant stycke som hr Wijkanders “ Berta Malm “ kan synas hopskrifvet endast för att få tillsammans ett helaftonsspetakel och utan några som helst instinkter för det psykologiska elementets öfver-vägande betydelse i en dramatisk framställning, så står det dock å andra sidan lika säkert fast, att ett sådant stycke som t. ex. fru Agrells “ Räddad “, oaktadt en tydlig påverkan från ett visst väl bekant håll, dock är ett fullt sjelf-ständigt och allvarligt inlägg i en allvarlig fråga.Fast — äfven här torde det dock i opartiskhetens in-tresse vara skäl att i tid varna för en öfverdrift åt ett helt annat håll, hvilken öfverdrift kunde få desto lättare att göra sig gällande i en tid, då man som nu hos oss ännu får plikta för föregångarnes synder och hittills icke hunnit att öfver allt förvärfva sig något mera sjelfständigt innehåll för sitt författareskap.
Sedan vi länge och väl på teatern suttit och varit nära att andligen svälta ihjäl med hr Sardou och i romanen likaledes fört en högst tarflig diet på de franska salongsäfventyren, tyckes det nu stundom vilja arta sig till en lika ensidigt eftertagande af Ibsen.
Icke att detta mönster ju icke är ett bland de allra bästa, som i närvarande stund stå att finna; men det der “ dockhems-proble-metw kan dock i längden, oaktadt alla försök till variationer, komma att verka något väl enformigt.
Med så verkligt originella författare som Bååth och Strindberg i främsta rummet och vidare, för att anföra ytterligare ett högt förtjent namn, fru Anne Charlotte Edgren vill det emellertid synas, som om man skulle hafva rätt till att hysa de bästa förhoppningar för vår svenska original-literaturs framtid.
Endast undantagsvis synas dock den nya riktningens förkämpar hafva att hoppas något bistånd af våra äldre författare.
Under det att man t. ex. i Danmark ännu kan få se män af den gamla skolan, såsom C. Hostrup i literaturen och den gamle biskop Monrad i politiken, sluta sig till de framåtsträfvande nya rörelserna, finner man der-emot aldrig något dylikt hos oss.
Här göra tvärt om i regeln de gamle allt för att draga de unge tillbaka till sig.
Men ungdomen har nu äfven hos oss sjelf tagit saken om hand, och det under förhållanden, som låta oss hoppas en lång utvecklingstid för det började nydaningsarbetet.
Snart skall väl då också den tid, som redan är att betrakta såsom de öfvervunna ståndpunkternas, kunna räknas bland de helt och hållet flydda.G.
af Geijersstams skizzer och berättelser.
Bedömda af Oscar Levertin.
“ Gråkallt “ hade redan länge legat i bokhandelsfön-sterna, innan jag kom mig för att läsa den, legat der ny och ouppskuren med detta vissa, egendomligt frestande, som är öfver ett förstlingsarbete, om hvilket man har anledning att hysa goda förhoppningar, och som låter en vika in sidorna med något af den spända stämningen på en förvänt-ningsfull première.
Så kom kritiken, den muntliga och den tryckta och gjorde mig nyfiken, och när jag sedan en vacker dag läst den säkerligen ytterst välmenta lexa, som särskildt herr Geijersstam, men också hela den svenska ungdomen i gemen fick af den konstdomare, som ensidigast, ofördragsammast kämpar mot alla moderna strömningar inom vår literatur, beslöt jag mig för att göra herr Geijersstams bekantskap, och det beslutet ångrar jag icke.
Hans bok grep mig, den tilltalade mig på många ställen, sporrade mig till opposition på andra, men den lemnade mig aldrig likgiltig, aldrig passiv, och det första intrycket af den gifver jag här, det första intrycket med dess omedelbara, ännu helt och hållet friska sym- och antipatier, det första intrycket, som kanske ej är så distinkt, att det icke kräfver en retouchering, men som dock äfven vid förnyad läsning för-blifver resonansbotten för alla kommande domslut — några anmärkningar och synpunkter vaknade till lif under läsningen och flyktigt upptecknade till vägledning.
Slägtet är trött, luften tung och qvaf, så tryckande, att man riktigt längtar efter ett oväder.
Tvist och stridmellan döende och uppspirande generationer, tvist och strid mellan lifslycka och pligt, mellan uppriktig känsla och konventionell moral, och under brytningarne sinar lifsglädjen ut, de nya krafter, som spira, slappna och dö, förqväfda af öfverlefda institutioner och förlängese ’ n jordade åsigter.
Öf-verallt brutna existenser och sjuklig resignation; lyckas det verkligen någon individ att hålla sig rak, att rädda sig från att blifva en andlig krympling, sker det på bekostnad af allt, som kallas mensklig sällhet, mensklig lycka.
Så skildrar herr Geijersstam, en målning tung, höstlig och gråkall som en sen oktober dag.
Man vore benägen att skaka på hufvudet, att mumla för sig sjelf det gamla talesättet, att författaren förtalat sin tid, om icke så många andra af nutidens skildrare sett lif och samhälle i samma dager, om icke så många andra analyser öfver vår tids sjuka mensklighet, de sorgfälligaste som de ytligaste, gifvit ett och samma resultat, att nutidens öfverciviliserade, nervsvaga men-niskor först och främst behöfva jern.