Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen sannt att Konst.-IJtskit är domare eller jury öfver Stats-Rådet, men att dettas verksamhet äfven kan komma under öfverläggning i Ståndens plena, tror jag inom kort skall visa sig.
H. Exc. Frih. De Geer har här uppträdt med en tolkning af grundlagarne, mot hvilken jag måste på det uttryckligaste till prot:t protestera och reservera mig.
Han har velat utsträcka Konungens ekonomiska lagstiftningsrätt ända derhän, att den äfven skidle innefatta rätt att nedsätta tullsatser, men grundlagen bestämmer tydligt och klart gränserna för Konungens ekonomiska lagstiftningsmakt i 89 §, som lyder sålunda: »Uti R.
St:rs plena må frågor väckas om förändring, förklaring och upphäfvande af lagar och författningar, som Rikets allmänna hushållning röra; om sådana nya lagars stiftande samt om grunderna för allmänna inrättningar af alla slag, hvilka frågor skola till utredning af Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t förvisas.
Sl:r ege dock icke magt att i dessa mål annat eller mera besluta än föreställningar och önskningar, att hos Konungen anmälas, och hvarå Konungen, sedan Stats-Rådet deröfver blifvit hördt, gore det afseende
Han för riket nyttigt finnér.
St:r öfverlemna att gemensamt med Honom något afgöra, som Rikets allmänna styrelse rörer, då förfares dermed på det sätt, som ang:de lagfråga är stadgadt.»
Det är således klart, att R.
St:r i frågor, som röra Rikets allmänna hushållning, icke hafva annan rätt än att framställa underd. önskningar, men att i frågor, som röra tullbevillningen, R.
Stms rätt är helt annan och betydligt större.
Sedan jag i går uttalade min åsigt om Konungens rätt att nedsätta tullar, bar jag ej heller i dag kunnat komma till någon annan åsigt, och yrkar derföre fortfarande, att R. o. Ad. måtte ogilla den af K.
Att uppträda andra gången uti en fråga, som så länge upptagit R. o. Adms tid, har ingalunda varit mig önskan; men då jag i går erfor åtskilliga klandrande yttranden om de uttryck, jag begagnat dels i den af mig afgifna reservationen, dels uti mitt förra muntliga anförande, anser jag det vara en skyldighet, att bemöta de talare, som funnit lör godt att så ogillande uppfatta mina ord.
Den värde talaren, som fästade sig vid min reservation och i den funnit mig hafva uttalat en »hård och obefogad spådom», ber jag endast att han just i denna spådom måtte finna min innerliga öfvertygelse om det skadliga af traktaten för de flesta af våra näringar. 5)2 Den 9 Februari.
Den andre värde talaren har med en skarp tillrättavisning replikerat mina uttryck, i det han påstått det vara obehörigt af mig att klandra rubrikerna i tulltaxan rörande väfnader af ull och att jag allt för litet gjort mig reda lör eller läst tullkomiténs betänkande, deri jag kunnat finna upplysning om att detta sammanförande af ylleväfnader under rubriken »andra slag» i tulltaxan har en tioårig häfd.
Denna häfd var mig icke obekant — följden deraf icke heller: alt fabriker för grofva kläden leinnat sina egare en vida större behållning än fabriker för fina kläden — och obestridligt måste väl vara, att detta förhållande verkar till utvidgande eller tillvext af de förra samt inskränkning eller total nedläggning af de sednare, hvilket synes mig vara motsatsen af det önskliga för hvarje industrigren, nemi. att gå framåt.
Jag hade trott att Hr Finans-Ministerns under sisth riksdag uttalade ogillande af denna sammanföring under en rubrik »andra slag», hvad väfnader beträffar, skulle hafva verkat en förändring i detta afseende, men finnér att han gifvit med sig för tullkomiténs åsigt och bibehållit »en efter varans värde illa lämpad och föga rättvis beskattning.»
(Se Stats-Rådet Hr Frih.
Gripenstedts underd. anförande till Stats-Råds~prot:t den 21 Nov. 1862).
Dessutom får jag upplysa Hr Bennich om att jag noga läst tullkomiténs betänkande», så val det af den 15 April 1864, som det af den 22 Juli 1865, utur hvilket sistnämnda jag ber att få uppläsa följande mening (sid. 11): »På grund af hvad komiterade sålunda i underdånighet anfört, omfatta komiterade den åsigten, att skyddandet af de inhemska näringarne är en för tullbeskattningen, efter dess ursprungliga och principenliga bestämmelse, främmande uppgift, samt att det s. k. skydd lör nämnda näringar, som med tillhjelp af denna beskattning kan vinnas, i allmänhet taget, hvarken är förenligt med en klok statshushållnings fordringar och rättvisans kraf, eller i längden länder dessa näringar sjelfva till båtnad.»
Alt min fruktan för fortskridandet på frihandelsbanan endast ytterligare blifvit stärkt genom dessa anförda ord, må icke förundra någon, som känner mina åsigter.
Den unge talaren i går, som sade sig uppträda för första gången i denna församling, hembär jag min tacksamhet för det sätt, hvarpå han vidrörde mina ord, till stor del hemtade ur ett nyligen utkommet förtjenst fullt arbete, hvilket jag ock uti min reservation antydt, ehuru Hr Ridderstad och jag i denna fråga äro af olika åsigter.
Han gaf mig rätt i flera afseenden, men han påstod att Sverige med sina naturliga resurser af delvis bördig jord, malmdigra berg eller grufvor, sjöar, floder oell vattenfall icke är så kapital-fattigt som jag antydt.
Jag vill dervid fästa hans uppmärksamhet på att alla dessa härligheter visserligen ega ett stort värde för oss, men endast äro döda kapital, som behöfva andra kapital för att göras lefvande, för att tillföra oss ali den nytta, båtnad och rikedom, de gömma i sitt sköte, och just Den 9 Februari.
513 just dessa andra kapital anser jag Sverige ega i för ringa mått, så länge icke med egna medel, utan i synnerhet med från utländningen lånta penningar vi drifva våra näringar, hvilket efter min tanka mer och mer skall blifva händelsen, om vi fortgå på frihandelsvägen och borttaga allt skydd för näringarne.
Emellertid vill jag nu endast uttala den lifliga önskan, att mina spådomar icke rnåtte slå in, och att mina motståndare i en framlid måtte få rätt, ty det skall högligen glädja mig, om den Franska traktaten kommer att bära goda frukter för landet.
Medan jag nu har ordet, ber jag få fästa uppmärksamheten på en sak, som icke af någon talare förut blifvit vidrörd, ett misstag, som de fleste gjort sig saker till, i det de påstått att Riksens Ständer vid sistlidne riksdag, då de beräknade tullinkomsterna till 13,500,000 R:dr årligen, hafva ansett att tullinkomsterna kunde komma att nedgå 500,000 R:dr genom en traktat med Frankrike, dervid vissa tullsatser finge lof att sättas ned, för att ernå målet.
Majit af den 23 November 1863 gifver likväl nogsamt vid handen att beräkningen icke varit sådan, utan hafva R.
Stir i sistnämnda skrifvelse beräknat denna minskning i tullinkomsterna af en half million komma att härröra dels af borttagandet vid samma riksdag af alla då återstående utförseltullar, hvilka inbringat öfver 242,000 rdr årligen, dels till följd af någon nedsättning i tullsatserna vid Franska traktatens uppgörande.
Denna nedsättning beräknades således föranleda en minskning i inkomster af 258,000 rdr emot det vanliga förhållandet vid en lika stor import årligen, men den redan sedan den 15 April 1865 tillämpade införseltariffen lemnar runi för en tio gånger större minskning i tullinkomsterna på den vanliga importqvantiteten.
Det är på detta vigtiga förhållande jag icke velat underlåta att fästa R. o. Adins synnerliga uppmärksamhet.
Jag har aldrig sys selsatt mig med spetsfundigheter, icke heller uppöfvat min förmåga att utfinna dubbel tydelse i meningen.
Mitt anförande blir således långt ifrån så underhållande som Frih. Klinckowströms; deremot lofvar jag att det skall hafva en annan fördel, den att vara mycket kortare.
Må det förlåtas mig att jag, sjelf landtbrukare, i första rummet sökt göra för mig klart, om traktaten kan medföra några vådor för jordbruket.
Jag har med uppmärksamhet åhört Hr Åkermans lifliga skildring, huruledes frihandeln snart skall störta hela landet, och i första hand jordbruket, men jac nödgas erkänna att jag icke lyckats utfinna sammanhanget häremellan och Franska traktaten.
Hr Bohnstedt har likaledes sökt orsaken till vår bekymmersamma ställning i den tullfria införseln af alla landtmannaprodukter, som han ansåg betungas af Franska traktaten.
Jag hemställer dock till den värde talaren, hvar han i traktaten funnit något dylikt. 1 1865 års tulltaxa H. II. 33 514 Den 9 Februari. upptagas visserligen landtmannavaror såsom till införsel fria.
I Franska traktaten deremot torde förgäfves sökas ett enda ord derom, och detta af det goda skäl att Frankrike aldrig kan komma att hit införa någonting dylikt.
Sl:r äro således af traktaten oförhindrade att lägga huru höga tullar de behaga på både spanmål och ladugårdsprodukter.
Ar landtbrukarens ställning bär brydsam, hvilket jag ingalunda förnekar, måste detta tillskrifvas helt andra omständigheter än Franska traktaten, den der, tvärtom, för landtmannen, liksom för alla andra, medför den obestridliga vinst, att till billigt pris tillhandahålla artiklar, hvilka väl benämnas öfverflöd, men som till stor del blifvit nödvändighetsvaror, sådana som kläde, bomullstyger, tråd, porcellaine, vin m. 11.
Ja väl! invänder man, men landtbrukets förnämsta binäring, bränvinsbränningen, den går under.
Härom är så mycket ordadt, alt jag dermed icke vidare vill upptaga tiden, blott i förbigående påminner jag, att Frih.
Klinckowström sjelf medgifvit att verkligt drulbränvin svårligen i pris kan täfla med vårt finkel.
Det måste således vara den förfalskade varan som skulle åstadkomma olyckan.
Så väl smak som lukt torde dock, äfven utan vetenskapens medverkan, snart nog uppdaga bedrägeriet.
En dylik förbuden import förutsätter dessutom att så väl våra egna Konsuler Som de Franska myndigheterna, hvilka skola intyga varans tillverkning af drufmust, samtliga skola vara bedragare, en sak, som man väl icke har rätt att antaga.
I värsta fall begriper jag icke hvarföre vi här i Sverige icke på potates och slösäd kunna tillverka bränvin till samma pris som Fransmännen på hvitbetor och slösäd.
Må man endast behandla bränvinsinduslrien som hvarje annan näring, eller med andra ord, må man blott antaga K. Mits Propos. och göra bränningen fri, den skulle säkerligen då icke behöfva frukta någon täflan med utlandet.
Den väckta frågan blir nu: skadar traktaten vår inhemska industri?
Ja, ropa alla motståndarena, och uppdraga en den dystraste tafla öfver våra näringars framtid.
Lyckligtvis har jag alltför länge deltagit i öfverläggningarna rörande handelsförhållanden, för att icke känna dessa målningar, hvilka vid hvarje föreslagen tullnedsätlning förnyas, utan att ännu, mig veterligen, någon af våra näringar derför dukat under.
Frihandeln, se der det spöke, hvarmed man ständigt vill skrämma oss.
Månne vår tulltaxa då verkligen är så ytterst frisinnad?
En utmärkt talare har nyss upplyst, hurusom den, i utlandet åtminstone, anses vara raka motsatsen.
Granskas den fördomsfritt, måste man snarare sluta sig till den sednare meningen, åtminstone torde man icke på allvar kunna påstå att vi lemnat våra näringar vind för våg, Sidenfabrikationen t. ex., den som anses mest hotad, har ännu ett skydd af goda 15 proc. för tillverkningen; blott denna sednare bör ju skyddas, då råvaran är tullfri.
Porcellaines-fabrikationen sedan, huru såg den ut under införsel-förbudstiden?
Jo, den var af uslaste beskaffenhet, glasuren kunde med knif sönderskäras.
Allt som Den 9 Februari.
515 tullarna nedsattes, förbättrades den; nu läflar den med den bästa utländska och förklarar sig fullt belåten med den föreslagna tullsatsen; sammaledes hattmakarne, de der icke vidare önska något skydd alls; och slutligen söker man härväcka vår misskund med de stackars tillverkarinnorna af konstgjorda blommor, hvilka nu elter Franska traktaten skola svälta ihjäl.
Lyckligtvis delas icke denna farhåga af nämnda fruntimmer sjelfva, som tvärtom uttalat sig för förändringen, då tullen å de konstgjorda blomdelarna, hvilka aldrig här tillverkats, blifvit så betydligt nedsatt, under det att importen af de skrymmande färdiggjorda blomstren, älven med låg tull, icke torde bära sig.
Sålunda försvinna vid närmare granskning alla de vådor, man nu förespeglar industrien, och säkerligen skall här, liksom alltid, den satsen besannas, att billiga tullsatser, långt ifrån att skada, tvärtom, genom nyttig täflan med utlandet, befordra egna näringars utveckling.
En annan vigtig fråga är den om tullintradernas förminskning genom traktaten.
Klinckowström beräknar denna till 2,500,000 för första året; och genom fortsatt summering får han, om jag hörde rätt, lör alla 12 åren, 30,000,000 rdr såsom statskassans förlust på traktaten.
Detta vore fullt rigtigt, såvida importen icke ökades alltefter som tullarne nedsattes; men då så naturligtvis inträffar, håller Frihms uträkning icke streck.
Hedan år 1865 hafva tullinkomsterna, långt ifrån att minskas, deremot ökats med nära 1,500,000.
Jag anhåller nu att med ett exempel (å belysa Hr Frihtns theori.
Om tullen A ett skålp. siden sattes till 10 rdr, kunde naturligtvis intet siden förtullas, till stor fromma för våra lurendrejare; men antagom att någon person af nyck lät tullbehandla 1 skålp., statens inkomst å sidentullen blefve då 10 rdr.
Tullen nedsättes derefter till 1 rdr per skålp., smugglingen lönar sig ej vidare, 10.000 skålp. siden förtullas, och staten får således lika många rdrs uppbörd.
Månne icke detta vore en vinst?
»Nej, visst icke,» säger Frih. Klinckowström, »om tullen bibehållits med 10 rdr, hade statsinkomsten uppgått til! 100,000 rdr.» Jag hemställer till hvar och en, huru man skall bedöma en dylik argumentation?
Förhållandena i vårt eget land bevisa bäst det ohållbara deri.
Under skyddssystemets gyldene tid, innan 1823, utgjorde tullen en ren obetydlighet.
Alltsom friare tullsatser inlörts, ökades uppbörden.
Den beräknas nu till 13.500,000
R:dr årligen och utgör statsverkets förnämsta inkomstkälla.
Mig förefaller således att Franska traktaten, och dess billiga tulltariff, hvarken skadar vårt jordbruk, våra näringar eller våra statsinkomster; återstår då att kasta en blick på do fördelar, den bereder oss.
Jag förbigår vinsten af en närmare beröring ocri ett lättadt varubyte med vår gamla bundsförvandt, det mäktiga Frankrike, och fäster mig blott vid den lyftning, sjöfartslördraget skänker vår handelsflotta.
För Sverige, med sina vidsträckta kuster, sina djupa hamnar, sin rika tillgång på jern och virke samt sina ypperliga matroser, måste sjöfarten vara en den naturligaste näring, skan - 516
Den 9 Februari. kande icke blott välstånd, men ock ett kraftigt försvarsmedel.
Vår frakthandel på Frankrike blomstrade äfven ända till dess att Ständerna, oklokt nog, beslöto borttagandet af difFerential-tullarne för egna fartyg, utan att fordra samma medgifvande från främmande nationer.
Följden blef att våra skepp, hvilka fortfarande i Frankrike drabbades af ytterst dryga undantagsafgifter, under det att de Franska här behandlades lika med våra egna, icke vidare kunde täfla med de sednare, och att således den stund med lätthet kunde uträknas, då vår flagga icke vidare skulle blåsa i någon enda Fransk hamn.
Traktaten afslöts, och nu, några månader derefter, hafva våra fartyg i Franska hamnar ökats med 37 proc. — en så lysande följd af traktaten, att Regeringen blott och bart derföre, enligt min förmening, gjort sig förtjent af landets tacksamhet.
Nu till frågans ställning gent emot grundlagen.
Här måste jag åter vända mig emot Frih.
Han säger, att man bör taga grundlagen efter bokstafven.
Jag anhåller då att få veta i hvilken § Konungen (örbjudes att nedsätta tullar.
Konungen icke eger att höja tullsatserna, det står tydligt nog, men motsatsen omtalas ej, och det af det enkla skäl, att ingen lörr än nu för några månader sedan bestridt Konungens rätt att lindra skattebördor.
Konungen har också icke blott mångfaldiga gånger opåtaldt nedsatt tullarne.
Mörner har nyss erinrat, hurusom Konstit;s-Utsk:t och samtliga Riks-Stånden år 1854 uttryckligen förklarat det vara K.
Majlis obestridliga rätt att så förfara.
Detta oaktadt, förnekas delta af Frih.
Lyckligtvis tillkommer grundlagstolkningen icke Hr Frih:n, utan Rikets Ständer.
Ingen bestrider vår rätt att nu förkasta traktaten, K.
Majit obetaget att derpå fästa det afseende han behagar, men att en sådan åtgärd vore klok, det är detta jag på det bestämdaste bestrider.
Vi skulle derigenom icke endast blottställa vår Regering, men dessutom förlora den civiliserade verldens aktning och förvandla oss till ett slags Japan midt i Europa.
Slutligen har man sökt anslå våra känslor och sagt att vid denna nu sista riksdag, då R. o. Ad. som Stånd uppträder, borde vi se till, att intet för fosterlandet skadligt beslut fattas.
Ja, Mine Hrr! det är just detta jag vill, och just derföre röstar jag obetingadt bifall till traktaten.
Hr Ehrenborg, Richard: Jag ber Eder, Mine Hrr! att icke söka nedtysta den, som blott gör anspråk på 5 minuter, och det synes mig äfven att hvarje representant bör ega full rätt att i protokollet nedlägga sitt vittnesböril om luiru han aflemnar sitt votum.
Min afsigt är icke heller att ingå i någon bevisning, utan blott att tillkännagifva min öfvertygelse.
Jag får då tillkännagifva, att jag tillhör den mängd obemärkta privatman, som icke haft tillfälle att helt och hållet sätta Den 9 Februari.
517 sig in i denna fråga, men som dock efter bästa förmåga sökt bilda sig en öfvertygelse härom.
Ett alltför häftigt framskridande på denna bana synes mig olyckligt, och vådligt torde äf ven vara att antaga en traktat, som föreslår nedsättning af tullsatser för 10 år, under hvilken tid kommande representationer vore alldeles bundne i denna fråga.
Meri å andra sidan är traktaten fastställd, och har redan varit tillämpad 10 månader, hvarföre det vore betänkligt alt alslå densamma.
Under sådana förhållanden tror jag att Gr.
Mörners förslag i möjligaste måtto förenar omsorgen om R.
St:rs värdighet med landets ära, hvarföre jag ämnar biträda detsamma med min röst.
Jag vet ganska väl att R. o. Ad längtar till afgörandets stund, och jag delar sjelf denna känsla.
Men, då man här nyss har framställt satser angående jordbrukets ställning och denna närings behof att genom skyddsafgifter bevaras för utländsk medtäflan, hvilka ännu icke blifvit bemötta — och då nu föredragna fråga, synnerligast med afseende på den form hvari lJtsk:t föreslagit, att R.
St:r skulle afgifva sitt yttrande olver den af K. M:t afslutade Franska handelstraktaten, äfven ur allmän konstitutionell synpunkt har en mer än vanligt framstående vigt, — anser jag mig i min dubbla egenskap af jordbrukare och riksdagsman skyldig att deröfver yttra mig.
En värd talare i går delade samhällets medlemmar i trenne klasser eller meningsfraktioner, den ena, som har alltför brådtom och lör fort vill skynda fram på reformernas väg, den andra, som helst vill bli qvar vid det gamla och i det längsta motsätter sig hvarje älven den minsta förändring, och den tredje, — som han kallade de stilla i landet — som väl vilja framåt, men mycket varsamt och betänksamt — ocn som derföre vanligen blir den egentligen lidande, vid de meningsstrider, deri den dock icke sjelf deltager.
För min del vill jag göra en annan klass- eller meningslördelning, nemligen först alla de män, som genom en inre oemotståndlig dragning ställt sig och troget sedan förblifva stående under frihetens banér, och då de hylla och älska friheten, tro på dess kraft att hvar helst och i hvilken rigtning den blir tillämpad, framkalla de mest lifgifvande och välgörande verkningar; dernäst de män, som hålla sig stadigt på den gamla bestående ordningens sida och frukta att se densammas lugna yta störas genom lörsta friska viudflägt; och slutligen dem som jag vill kalla maklighetens män, hvilka, obekymrade om allt som utanför deras egna torfvor inom samhället försiggår, vakna lipp ur denna likgiltighet, när de slutligen märka att någon kris inträffat, som stör dem sjelfva i deras lugna välbefinnande.
Hvad mig beträffar, gör jag mig en ära af att alltid hafva hyllat och med öfvertygelsens värma omfattat frihetens grundsatser, och troende på deras förmåga att, rätt tillämpade, bereda samhällsutvecklingens raska fortgång, har jag, under min offentliga verksamhet, sökt bidraga att, i 518 Den 9 Februari. hvarje ristning derför tillfälle öppnat si?, kunna göra deni gällande.
Jag tror att friheten är den kraft, som kan och skall föra hela menskligheten allra längst framåt, på hvarje arbetsfält, som hon har att bearbeta — och att man, med den till ledstjerna, icke skall kunna taga fel om rätta vägen, om man med nödig uppmärksamhet å det samhälles tillstånd, der dess grundsatser skola tillämpas, vill skrida framåt på den materiella utvecklingens område.
Med stöd af nu uttalade åsigt, får jag, hvad särskildt angår det yrke — eller jordbruket — hvaråt jag egnat mig, med full tillförsigt påstå, att denna näring icke behöfver något skydd, eller deraf skulle kunna draga minsta fördel, om det blelve lemnadt, utan genom den fria täflans kraft, och, med undanrödjande af alla hinder som motarbeta densammas utöfning i sin fulla styrka, skall man, genom att sporras till ansträngdt, ihärdigt och omtänksamt arbete, säkerligen bäst lyckas befrämja jordbrukets framåtskridande inom vårt land.
— Visserligen har man här uppdragit en mörk tafla öfver den ofördelaktiga ställning, hvari jordbruket för närvarande befinner sig, och bär kan man i viss mån hafva rätt, ehuru man dervid målat med väl starka färger; men man har orätt, om man säger, att denna för landets jordbrukare bekymmersamma ställning härleder sig från det borttagande af några tullsatser, som för ett tiotal af år tillbaka egde rum — men som man icke kan visa sedan hafva framkallat något prisfall på landets egna jordprodukter.
Många andra anledningar, hvaribland må nämnas stegrade arbetslöner, ökade allmänna eller kommunala utskylder och, framför allt, bristande förlagstillgångar och förhöjd räntefot o. s. v. kunna med mera sanning sägas hafva medverkat till det öfverklagade försämrade tillståndet inom jordbruksnäringen.
Och då de sistnämnda omständigheterna eller penningebristen och kapitalprisets stegring derigenom hafva föranledts, att under inflytelsen af sednaste, nu gällande, penninge-lagstiftning kapitalerna hafva dragits ifrån jordbruket till användande inom andra näringar, skulle denna dragning ännu mera befrämjas, om man genom höga tullsatsers åsättande eller bibehållande söker gynna uppkomsten eller utvidgningen af sådana industriella anläggningar, som bättre än jordbrukets förmå betala en högre ränta.
Och när då jordbruket numera ibland oss har nått en sådan utveckling att det, för afsäitningen af sina produkter, är hufvudsakligen anvisadt till den utländska varumarknaden och efter förhållandena derstädes måste få sina priser bestämda, är det icke mera möjligt att åstadkomma någon fördel, men väl skada för jordbruket, genom att pålägga nya tullsatser eller hindra borttagandet af förut åsätta; utan den hjelp i sin betryckta ställning, som jordbruket här behöfver, den måste sökas på annat båll, om den skall göra någon nytta, den måste bestå deri, att, så snart och så långt ske kan, borttaga de hvarjehanda besvär och pålagor som trycka på jorden, gifva penningerörelsen en sådan rigtning att jordbruket deraf kan begagna sig, utvidga Den 9 Pebruari.
519 och förbättra kommunikations-anstalterna o. s. v. Och nied hänseende blott till jordbruket, denna landets modernärings verkliga intresse, anser jag, på grund af alla derom nu an tydda skäl, en stor fördel böra uppkomma genom den oss underställda Fransyska traktatens definitiva godkännande, samt så mycket mindre deraf kunna härflyta någon skada, som jordbrukets produkter af traktaten äro alldeles oberörda.
En annan ändå mera vigtig sak har i Utskfls Betänk. oell här under öfverläggningarna blifvit vidrörd, den är traktatsfrågans grundlagsenliga behandling, i afseende å Konungens rätt att nedsätta af R.
St:r bestämda tullsatser; och äfven derom måste jag yttra några ord.
Jag har nyss vid början af mitt anförande sagt, att jag framför allt älskar friheten, för hvars tillämpning på det politiska området jag alltid kämpat under hela den tid jag deltagit i offentliga förhandlingar, och jag kan derföre icke vilja i ringaste mån inskränka de gamla fri- och rättigheter, hvaraf det Svenska folket nu är i rättmätig och lycklig besittning, och till hvilkas kraftigare och tryggare utöf ning under en förbättrad represenlationsform jag nyligen med glädje med min röst sökt bidraga.