Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur kan du sätta det i fråga?
Älskar jag då inte dig?
Har jag ej gifvit dig bevis på min kärlek?
Hvad vill du då, att jag skall göra?
– Ack, min vän, nu tror jag dig.
Nu älskar du mig.
Men skall du alltid göra det?
– Hur kan du fråga så?
– Om en tid kan en annan komma, som är skönare än jag.
– Det fins ingen skönare än du!
– Åh jo. Din fästmö till exempel.
– Hon?
Hvad är hon i jemförelse med dig?
En liten gås, en obetydlighet, som ingen frågar efter.
– Inte ens du?
– Nej, inte jag en gång.
– Men du är ju förlofvad med henne?
– Nå, än sedan?
Det lilla tycke jag fordom hyste för henne har för länge sedan försvunnit.
Det försvann då jag såg dig för första gången.
Tro mig, jag har ej sett henne på en hel månad.
– Men, jag kan ej förlika mig med att du på detta sätt vacklar mellan mig och henne.
Bryt fullständigt med henne, eller med – mig.
Men jag vill inte lefva utan dig.
– Ah, var det endast detta du ville?
Nå väl, Nora, så vill jag blifva din och endast din.
Jag skall bryta med henne.
– Tack!
Jag väntade detta af dig.
– Sedan?
– Skall du väl vilja gifta dig med mig?
– Gifta ... gifta mig?
Han hade aldrig kommit att tänka på detta.
Brytningen med fästmön föreföll honom helt lätt.
Han hade försummat sin fästmö så länge, så oförlåtligt, att hon helt säkert glömt honom eller åtminstone upphört att älska honom.
Men att gifta sig med Nora?
Detta var något annat.
Visst älskade han denna qvinna, hon var skönare än någon han hittills sett, han var öfvertygad att hon höll honom kär, och han förestälde sig att lifvet utan henne skulle blifva tomt och ödsligt.
Men, ändå, att gifta sig med henne!
Nora var så medveten, så erfaren, så öfverlägsen till förståndet, att han kände sig för ung för henne.
Och hvad skulle han kunna bjuda henne?
Det enkla hem, som hans fästmö varit glad att få, skulle blifva ett fattigt och trångt fängelse för en sådan praktblomma som Nora.
– Ack, stammade han, detta kan jag inte!
– Huru? utropade Nora häftigt, du kan inte!
Är detta då din kärlek till mig?
– Blif icke ond, Nora, missförstå mig inte.
Jag älskar dig så varmt, att jag vore färdig att gå i döden för din skull, om så behöfdes; men hur skulle jag kunna gifta mig med dig?
Du har så stora pretentioner på lifvet.
Hur långt skulle en liten kontoristlön kunna förslå att underhålla oss båda?
– Jag begär ju inte heller att du nu strax skall taga ut lysning.
Jag kan och jag skall vänta.
Du har ett så godt hufvud och du kan nog inom kort skaffa dig en bättre anställning, på hvars lön vi kunna lefva.
Jag är anspråkslösare än du tror.
Men undrar du på att jag begär ett löfte af dig, som försäkrar mig om, att din kärlek är af varaktigare slag än endast för stunden.
Du fordrar ju allt af mig, och du får det; ty jag kan ej neka dig något.
Begär jag då något öfverdrifvet af dig?
Ynglingen gaf löftet.
Han upprepade det vid
hvarje möte och i hvarje bref, han i otålig kärleksyra sände henne mellan mötena.
Och så blef han en dag borta.
Han hade gått samma väg utför som så många andra af de lysande »fin de siècle»-hjeltarne.
Nora hade blifvit honom för dyr.
Han beträdde ej brottets bana för hennes skull, ej heller dog han »i skönhet».
Då allt syntes honom ohållbart, lemnade han hufvudstaden, dess nöjen och Nora, för att på en annan ort som en ny menniska genom ett redligt arbete godtgöra hvad han brutit under yrseln i nöjenas hvirfvel.
1890 var ett minnesrikt år för den stackars Nora!
Två gånger öfvergifven, ruinerad och till allt detta hade hon nu barnet att tänka på, då äfven det för dettas uppfostran afsedda kapitalet gått förloradt.
Öfverenskommelsen.
Man befann sig i de sista dagarne af November.
Vädret var afskyvärdt, men man måste hafva fördrag med det, då det i alla fall ej hjelpte något att klaga.
Om aftnarne var det emellertid värst, sedan frosten modellerat den under dagens lopp upptrampade gatsmutsen och snömodden till skarpa galoschslitande iskammar utefter gatorna till hela deras längd.
Det var première på operan och vagnarne med parkett- och första rad-publiken började redan rulla i väg till det utdömda operapalatset.
Utanför det hus vid Esplanaden, der Brauners bodde, väntade herr konsulns ekipage.
Herr och fru Brauner försummade sällan någon première på de k. teatrarne, och om det än denna gång ej gälde en riktig première, så var det dock en nouveauté för säsongen, en repris af en gammal opera med alldeles ny rolbesättning.
Således något, som man måste se, eller kanske snarare, en ny anledning att visa sig.
Kusken tuggade på sina yfviga mustacher och lofvade inom sig, att aldrig efterkomma sitt herskaps tillsägelser om vagnens förspännande förr än en half timme efter sedan han fått befallningen.
Ty nu som alltid fick han vänta, och det har redan nämts, att vädret var afskyvärdt.
Ändtligen öppnades emellertid porten och omgifven af ett strålande ljussken syntes fru Adèle Brauner, förtjusande i sin hvita pelskappa.
Hon hoppade lätt in i vagnen.
Kusken fick befallning att köra och vagnen rullade bort.
Ett stycke från porten stod en qvinna och iakttog den korta och föga intressanta scenen.
När vagnen rullade bort lemnade hon sin plats och gick in genom porten.
Det var Nora.
Då hon först såg vagnen, hade hon blifvit ytterligt nedstämd; ty hon trodde att både Brauner och hans fru skulle fara bort.
Hade hon vetat, att det var première på operan, skulle hon ej gått att söka konsul Brauner i hans hem; men Nora läste ej mera teateraffischerna.
Hon drog en suck af lättnad, då hon fann, att fru Adèle for ensam, och hon tog det för ett godt tecken, då hon från gårdsidan fann att det lyste i hans rum.
Det kostade på henne mycket det steg, hon nu stod i begrepp att taga; men det var nödvändigt, icke för hennes egen skull, ty nu brydde hon sig ej mera om Brauner, utan för barnets.
Hon måste träffa Felix och tala vid honom om barnet.
Hon hade skrifvit till honom, skickat bud på honom, men han hade ej velat komma.
Då hade hon sökt honom på hans kontor, en gång, flera gånger; men der tycktes han aldrig uppehålla sig.
Om förmiddagarne svarade man henne:
»på börsen!», om eftermiddagarne: »hemma!».
Det återstod sålunda intet annat val än att söka honom i hans eget hem.
Brauner finge blifva hur ond han ville.
Hans vackra hustru finge undra så mycket hon kunde.
Ja, om Noras besök än hade en skandal till följd, så kunde det ej hjelpas.
Nora måste tala med Felix.
Hon hvarken kunde eller ansåg sig behöfva vara nöjd med det sätt, hvarpå han affärdade henne.
Bref med penningar i, betjenten med penningar och någon present, men sjelf tycktes han liksom undfly henne med afsigt.
Hvad frågade hon efter dessa presenter eller penningar, som hon ej för tillfället behöfde!
Nej, det var om barnet och dess framtid som hon måste rådgöra med fadren om.
Rädd och försigtig smög hon sig upp för trappan till våningen.
Hvad hon måtte blifvit förändrad!
Hon, som förut var så djerf, som kunde våga allt för en småsak, kände sig nu beklämd och försagd, då det gälde något så vigtigt som hennes barns framtid.
Hon drog sig för att ringa.
Kanske dörren endast var tillskjuten och icke låst.
Hon kände efter och hennes förmodan visade sig vara sann.
Hon gick tyst öfver tamburen och in i den stora salongen; den var alldeles mörk.
Ingen af tjenstfolket syntes till.
Nora fortsatte sin promenad genom flera mörka rum i den ändan af våningen der Brauners rum var beläget.
Hade hon tänkt sig för, hade hon lättare nått det genom att gå korridoren, som utmynnade i tamburen.
Plötsligt stötte hon sakta mot en dörr.
Hon öppnade denna försigtigt.
Nästa rum var också mörkt; men rakt framför sig såg hon en ljusstrimma, som smög sig utefter den mjuka mattan, som fullständigt borttog ljudet af Noras steg.
Rummet framför var skildt från detta af tunga dyrbara draperier, slösaktigt uppfästade i rika djupa veck.
Genom springan såg hon Felix Brauner.
Han var klädd i frack och hvit halsduk.
Tydligen hade han ämnat följa sin hustru, men af någon orsak blifvit hindrad.
Nora skulle just skilja draperierna åt och gå in till honom, då hon hejdades af en för henne väl bekant röst.
Det var således två personer derinne:
Felix Brauner och – Arnold Lindqvist.
Samtalet tycktes ej vara af angenämaste slag; ty Arnolds röst lät kall och skarp
– Nora kunde ej se honom – och Brauner var äfven ganska upphetsad.
Hvad kunde de tala om?
Nora glömde i häpenheten och nyfikenheten sitt eget ärende.
Hon smög sig som en katt intill springan mellan draperierna för att kunna höra och se.
Arnold stod med ryggen vänd emot henne.
Brauner tog just nu plats vid sitt skrifbord, så att Nora kunde iakttaga honom noga utan att behöfva frukta att blifva upptäckt.
Ja, hon vågade till och med intaga en beqvämare ställning genom att långsamt så att ingen märkte det veckla in sig i draperiets veck vid ena sidan.
Hennes observatorium var utmärkt.
Hon behöfde ej befara att blifva sedd om någon af tjenstfolket kommit in i rummet, ty draperiet dolde henne fullständigt.
Det hade för öfrigt gjort detsamma, då hon ju ej infunnit sig i något olofligt ärende.
För tjenstfolket kunde hon för resten vara lika lugn som dess husbonde syntes vara; ty då det trodde, att en besökande ej hade något intressant att meddela, som lönade mödan att snappa upp genom nyckelhålen, så höll det sig helst mellan ringningarne vid sqvallret i pigkamrarne.
Lindqvist kände betjenten igen som en man, som då han några gånger förut kommit endast talat om siffror, precis som nere på kontoret, och det var inte synnerligen lockande att lyssna på för den som inte hade med siffrorna att göra.
Hade emellertid tjenstfolket haft den minsta aning om att samtalet denna gång rörde sig om annat, så hade det nog fulltaligt samlat sig vid dörrarne.
Att döma af konsulns toalett, så hade samtalet ej pågått länge, innan Nora från sitt gömställe fick lyssna till fortsättningen.
Hon önskade dock sedan att hafva fått höra det från dess första början.
– Ja, nu har jag utvecklat min plan för er, sade Brauner.
Jag är fullkomligt säker på att ni förstått mig så väl, att jag ej behöfver upprepa hvad jag nu sagt.
Saken är i sig sjelf så ofantligt enkel, att ni måste vara ett stort dumhufvud, om ni ej begriper hvad jag menar.
Men jag sätter er intelligens mycket högt och känner er stora fördomsfrihet.
Derför vet jag att vi skola komma väl öfverens äfven i denna lilla angelägenhet.
Låt oss inte göra den konstigare än hvad den är, låt oss inte göra ett olösligt problem af ett axiom.
Låt oss i stället betrakta saken såsom afgjord och resonnera om den utan några komprometterande utläggningar.
Besinna, att det är inte alltid vi kunna räkna på att få tala om den så här ostörda.
Nå, hvad säger ni?
– Jag har inte hemtat mig ännu från min öfverraskning, sade Arnold.
– Öfverraskning?
Öfver hvad?
Jag trodde mig hafva förberedt er så väl, att ni kunde vänta ...
– Det är sant, jag kunde verkligen vänta allt af er.
Och jag har äfven väntat, att ni en dag skulle komma fram med någonting oerhördt.
Det är heller inte ert förslag som gör mig häpen, utan ert sätt att framställa det.
Sannerligen någon skulle kunna föreställa sig att ni, i full toalett att begifva er till operan och med en nonchalance, som om det vore frågan om att sätta en ny hängare i er frack, kommer fram med ett förslag, som går ut på inte mindre än en ...
– Ja, ja, ja, behöfs inte något namn på saken.
Ju mindre den upprepas, desto bättre för oss båda.
Nå, detta förvånar er, eller hur?
Det är inte heller meningen, att någon, utom oss båda, skall föreställa sig, att vårt samtal gäller något vigtigare än en frackhängare.
Ni hade naturligtvis funnit det mera formelt, om jag stämt möte med er på en bolagskrog i utkanterna af söder, kommit dit med lösskägg, blåa glasögon och förklädd, stängt in oss i ett rum, som sorgfälligt reglats och så i tragisk ton, hvarför inte också på ett främmande språk, deklamerat min plan för er.
Nå ja, det är ett sätt det med.
Jag antar att ni läst i någon brottmålsroman, att det går till så; men mig borde ni känna litet bättre.
Och dessutom är det här inte fråga om att arrangera en romantablå, utan vi hafva med en verklig affär att skaffa, och ju mera prosaiskt vi se denna sak, dess bättre skall den lyckas för oss.
– Det är då ert fullkomliga allvar?
Brauner ryckte på axlarne utan att svara.
– Och ni tror att ni kan räkna på mig?
– Det är jag öfvertygad om.
Jag skulle inte vändt mig till er annars.
– Men, om ni skulle missräknat er på mig?
– Jag har inte missräknat mig.
– Jo, konsul Brauner, denna gång har ni verkligen gjort det.
Felix Brauner såg ej det minsta öfverraskad ut.
– Verkligen? frågade han.
– Ja; ty jag vill inte taga någon befattning med detta.
– Man gör mycket som man inte vill.
– Ni tror er då kunna tvinga mig?
– Ja, i värsta fall, så måste jag anlita denna utväg.
– Det kan ni inte.
– Vi få väl se.
– En gång var jag af omständigheternas makt tvungen att lyda er, jag trodde det åtminstone i min förfärliga blindhet.
En gång till följde jag ert råd, äfven då ansåg jag mig, dumt nog för öfrigt, tvungen att gå in på edra förslag.
Men nu är jag en fri man.
Jag kan handla som jag vill, och underkastar mig förr ekonomisk förlust än jag samtycker till er afskyvärda plan.
Jag är ej bunden vid er längre.
– Inte åtminstone med sympatiens band, det är säkert.
Jag har aldrig räknat bundsförvandter bland mina vänner, ty sympatien är ett svagt och opålitligt ting, när det gäller att handla.
Nej, då litar jag bättre på er, som nog ej egnar mig någon öfverdrifven kärlek.
Nåväl, när jag en gång sade till mig sjelf om er: han är min man! så visste jag att jag ej bedrog mig.
Ni lydde mig då, ni lydde mig sedan och ni skall lyda mig nu.
Ni är inte fri, som ni tror, ni är tvärt om bunden vid mig genom dubbla band.
Det är just genom de der båda andra gångerna jag har er riktigt i mitt våld.
– Ni är en usling!
– Man brukar inte komplimentera sin välgörare på det sättet.
Men jag blir inte ond på er för det.
– Välgörare!?
– Herr konsul!
Efter som ni tycks önska det, så låt oss nu göra upp räkningen med hvarandra.
Det kan ju vara intressant att se hvem af oss två, som i verkligheten är skyldig den andra något.
– Nå ja, må ske!
Men låt det gå fort; ty som ni vet väntar mig min fru på teatern.
Ni har ett svårt fel, det nemligen att jemt vilja bråka, äfven vid de allra enklaste saker.
Jag vet knappast om jag grälat med någon annan menniska så mycket som med er.
Men lemna emellertid fram er specificerade räkning, så skall ni få kontraräkning af mig.
Och sedan kunna vi återgå till min plan; ty ni kommer att gå in på den såväl som på allt annat, blott ni får tid att betänka er ställning litet.
– Er kontraräkning?
Ja visst, ni tror er hafva en sådan.
I sjelfva verket är dock jag lika mycket herre öfver er, som ni tror er vara öfver mig.
Ni beror mera af min tystlåtenhet än jag af er: ty jag kunde träda fram som angifvare mot er, hvilket deremot ni på grund af er ställning ej kan mot mig.
Den saken tycker jag är ganska lätt att förstå.
De orsaker jag för fem år sedan hade att frukta er, finnas ej nu mera.
Jag menar min oförlåtliga dumhet, då jag först gjorde er bekantskap.
– Då ni begick inbrott i mitt kassaskåp.
Säg ut ni!
– Som ni vill.
En anklagelse härför är nu icke mera tänkbar, man skulle inte tro er, endast undra öfver hvarför ni förtigit denna sak så länge.
Ni vet likväl, att jag begick detta brott för Noras skull, och ni begagnade henne som medel att förmå mig att tjena er.
Hon skulle egga mig att begå hvilka brott som helst för att nå det pris hon satte på sin skönhet: rikedomen.
– Så gränslöst dum jag var på den tiden!
– Ni köpte henne emellertid.
– Jag visste ju inte ...
– Ni ljuger; ty just derför att ni visste, att det var henne jag älskade, förförde ni henne.
Kanske att ni en tid svärmade för henne, det vet jag inte, men hufvudsaken var dock för er att genom henne beherska mig.
Sjelf tillstod hon en gång för mig, att det var på er inrådan hon skref till mig.
– Ja, allt det der hafva vi ju förut talat om.
Hvart vill ni komma?
– Jo, till att jag ej mera har någon anledning att fortsätta på brottest bana.
Och då ingen bevekelsegrund finnes, skulle jag vara gränslöst moraliskt sjunken, om jag blott för det ondas egen skull beginge brott.
Brauner skrattade.
– Inte illa sagdt! sade han.
Ni har ingen anledning att fortsätta, säger ni.
Jag tror tvärtom att ni nu har mera anledning än någonsin att gå in på mina planer.
Åtminstone lika mycken anledning som ni hade att gå in på våra små gemensamma finansoperationer för nu omkring två eller två och ett halft år sedan.
– Ni syftar på de trenne arbetarne, som dogo i lungsot.
– Detta var inte något brott, det var endast en för vår fabrik gynsam tillfällighet.
– Jaha, just så skall det låta!
En tillfällighet!
Ja, så ha vi båda ända hittills kallat historien.
Men medgif då, att min plan också kan få gå och gälla för en gynsam tillfällighet.
– Ett så omsorgsfullt planlagt illdåd!
– Nåväl då!
Låt oss benämna sakerna vid deras rätta namn, om ni vill hafva det så.
Vi hafva varit alldeles för »cirklade» mot hvarandra hittills.
»Vår» fabrik, som ni kallar det, höll på att gå under i brist på rörelsekapital.
Dels var det den tiden ganska skralt med min ekonomi och jag hade då ännu ej utsigterna till det giftermål, som räddade min ställning.
Ni hör hur uppriktig jag är emot er.
Dels började jag förlora intresset för fabriksförsöket, hvilket ni väl mins gaf ganska litet i början.
Jag funderade till och med ganska allvarsamt på att låta er få öfvertaga hela rörelsen för egen räkning.
Derför gaf jag er ett litet välment råd huru ni skulle kunna få medel.
Och ni följde mitt råd.
Att en fabriksrörelse råkar komma i den ställningen att sakna nödigt förlagskapital kan inträffa när som helst.
Af omtanke för några arbetare lifförsäkrade ni dem.
– Jag vill minnas att de voro ungkarlar och så godt som utan slägtingar.
– Detta var ej något ovanligt.
Ni – kom ihåg att det icke var jag! – ni satte dem till arbete i ett rum, der deras helsa måste angripas säkert och på kort tid.
Nå ja, någon måste ju arbeta i edra verkstäder.
Flera ådrogo sig lungsjukdomar och trenne af dem dogo inom loppet af ett halft år.
Allt detta är som sagdt, de vanligaste företeelser, när man ser dem hvar för sig.
Men sätter man dem i samband med hvarandra, så blir förhållandet väsentligt förändradt.
Om ni skulle sätta åsido det konventionella språk, hvarmed vi förut talat om dessa »gynsamma tillfälligheter», nu när vi äro ensamma med hvarandra och kunna tala öppet!
Om vi skulle säga rent ut den passande benämningen på den, som närmast bär ansvaret för tre mäns död, som efter en säker metod systematiskt befordrat dem till evigheten!
Det blef ett fult ord vi då måste nämna, eller hur?
– Så mycket värre för er, sade Arnold i dof ton, ty det var ni, som var upphofvet härtill, ni betalde premierna och assuransbeloppen insattes i rörelsen.
Det är ni, som är den mest skyldige.
– Ja, så säger lönmördaren också åt den som legt honom.
Kunna vi då icke hellre tillstå för hvarandra, att vi äro lika delaktiga, eller, för att det skall låta bättre, lika verksamma vid fabrikens återuppblomstring?
– Lemna detta ur räkningen.
Ni pinade mig till att lyda er och ni kunde det; ty ni var då ännu den starkare.
Verlden känner icke till denna händelse.
Det rykte, som höll på att komma ut, tystnade inför den omständigheten, att jag med de medel ni sände mig efter ert giftermål kunde visa, att jag ej i någon mån var beroende af de trenne arbetarnes lifassuranser.
Jag vill inte göra mig till något helgon, men jag ångrade bittert det skedda.
Emellertid kan ni ej med denna hotelse tvinga mig att gå in på det nya brott ni föreslår mig.
Ty om någon i denna sak skulle kunna angifva den andre, så vore det jag och icke ni.
– Det är inte heller min mening.
Jag ville endast påminna er om, att ert samvete inte alltid varit så ömtåligt, och att det ännu tål vid en liten stöt.
De band, som knytas af brottet, äro förunderligt starka och ju mer ni försöker visa mig att ni frigjort er, desto mera öfvertygar ni er sjelf att ni är min fånge fortfarande, alldeles som den der aftonen för fem år sedan.
Våra affärer ...
– Ni tar miste, herr konsul!
Efter den der händelsen har jag lefvat en hederlig mans lif.
Jag har vunnit mina medborgares aktning och jag har gjort allt för att förtjena den.
Och jag har kommit underfund med att ett hederligt lif är behagligare och lugnare än ett brottsligt, äfven om detta är utan risk för de verldsliga straffen.
Derför kommer jag att förblifva hederlig.
Jag afbryter helt enkelt all förbindelse med er.
Ni talar så innerligt vackert, att ni nästan ersätter första aktens melodramer på operan.
Men i verkligheten så är icke en förbindelse med mig så lätt bruten emot min vilja.
– Då ni bygde den nya fabriken, lemnade ni mig en skuldförbindelse på tvåhundratusen kronor.
Gif mig dem nu, och ni är för alltid fri från mig.
– Ni kan det inte, det vet jag mycket väl.
Alltså måste ni gå in på mitt förslag.
– Nej, aldrig!
– Jag förstår så väl, att ni vill lefva som en liten kung ibland medborgarne i ert samhälle.
Ingen vet annat än att ni eger fabriken och på de åtta tusen ni årligen gör eder till godo kan ni verkligen föra ett ganska representativt lif i en småstad.
Jag vill visst inte säga att det är för mycket betaldt; ty jag är rättvis.
Ni har arbetat upp fabriken till en affär, som redan nu ger mig ett netto på femton à aderton tusen om året.
Jag erkänner edra förtjenster, är till och med tacksam för ert nit.
Gerna skulle jag fortfara med rörelsen der borta; men det är omöjligt för mig.
Jag måste om en månad hafva några hundratusen disponibla.
Ni vet mycket väl, att en inteckning ej skulle gifva mig hälften af detta belopp.
Emellertid, fabriken måste gifva mig detta och ni måste hjelpa mig.
Har ni förstått?
– Jag går inte in på er plan!
Om detta verkligen är er enda resurs, så mycket värre för oss båda.
Vi ramla, men vi hafva ej något nytt brott att bära på.
– Jag har ej sagt, att detta är min enda utväg.
– Ni vill inte.
Då skall ni blifva fri, såsom ni önskar.
Jag återtager fabriken och skall hädanefter drifva den i mitt eget namn.
Ni är ledig, fullkomligt ledig.
Men har ni tänkt på hur ni skall blifva fri från er skuld till mig?
Har ni tänkt på, att ingeniör Danielssons identitet med Arnold Lindqvist kommer att dragas fram i ljuset med en mängd små obehagliga episoder?
Ni gör konkurs och hoppas på hjelp af edra vänner.
Tror ni att de skola förlåta er, att ni under snart fem år dragit dem vid näsan, uppträdt under ett antaget namn och föregifvit er vara egare till en fabrik, som ni icke egde?
Ni måste börja om lifvet på nytt, på en annan plats, med två tomma händer och ändå aldrig känna er fri från mig.
Är det detta ni önskar?
– Jag skulle icke handla som ni gör, om jag vore i ert ställe.
Om jag en gång varit fattig och känt hela tyngden af eländet, skulle jag rygga tillbaka för att åter komma i en fattig ställning, om jag nemligen kunde undvika det, såsom ni nu kan.
Om jag så kände med mig att fattigdomen blefve ännu mera tryckande under medvetenheten om vissa små »oegentligheter» i mitt lif – fattigdomen lär hafva det med sig, att den gerna anställer sjelfbetraktelser – om, säger jag, jag kände detta med mig, så skulle jag hellre medverka till en ny »oegentlighet», – jag uttrycker mig ju städadt? – som utan risker för mig och med ansvarsbördan på en annans skuldror erbjöde mig en oberoende ställning och tusen förströelser att dränka skruplerna i, om jag skulle få några sådana.
Ni är helt enkelt löjlig!
Arnold gick oroligt fram och tillbaka.
Brauner fortfor:
– Er ställning är ohållbar redan nu!
Rädda er!
Välj att blifva fattig!
Till den fattige kan man ropa: »mördare!», »inbrottstjuf!» – Jag tror ni redan nu rycker till af rädsla.
– Så sluta då en gång!
– Strax!
Klockan är mycket och jag måste visa mig på teatern.
Jag vill blott komma till ett resultat för att veta, om jag i morgon skall börja mina operationer för eller emot er.
– I morgon?
Ni har brådt om, herr konsul!
Jag håller alltid hvad jag har lofvat en bundsförvandt, det borde ni veta.
Och jag uppskjuter aldrig en hämnd, det kommer ni att få veta.
Så vida ni icke uppfyller hvad jag begär af er.
Vi hafva talat länge nog om onödiga ting.
Derför rakt på saken!
Väljer ni fattigdomen eller tager ni femtiotusen kronor kontant, så fort min plan realiserats?
Dessutom eger ni rättighet att inkassera utestående fordringar för fabriken.
Ni kan således påräkna omkring sjuttiofemtusen kronor.
Jag skall rekommendera er till en framstående firma i Tyskland och inom några år kan ni vara millionär.