Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föreståndaren åligge att noggrannt föra de anteckningar, som af Konungen löreskrifvas; att desamma inför Domstol, Konungens Befallningshafvande eller Öfverståthällare-Embelet vid anfordran förete; att inom en månad efter hvarje års slut till Konungens Befallningshafvande eller Ofverslåthållare-Einbetet aflemna förteckning å församlingens medlemmar samt under årets lopp ingångna äktenskap eller inträffade födelser eller dödsfall i församlingen; att på sätt, som för svenska kyrkans presterskap är stadgadt, utfärda betyg och lill offentliga myndigheter lemna upplysningar om församlingens medlemmar, samt att för öfrigt ställa sig till efterrättelse lag och de särskilda föreskrifter, som af vederbörande honom meddelas.
Underlåter föreståndaren att iakttaga hvad honom enligt denna författning åligger; straffes med böter från och med tjugo lill och med tre hundra Biksdaler eller fängelse från och med två månader till och med ett år. § 5.
Innan något hus eller rum af församlingen begagnas till Gudstjenst eller andaktsöfning, skall föreståndaren derom göra anmälan ä landet hos Kronofogden i orten, och i staden hos Poliskammaren, der sådan finnes, men i annat fall hos Magistraten.
Vid församlingens
Gudstjenst eller andaktsöfning må ej den offentliga myndigheten i orten tillträde förvägras. § 6.
Ej tillätes någon munk- eller nunne-orden eller inrättande af kloster. § 7.
Förvärfvande af fast egendom i riket vare främmande trosbekännares församlingar, inrättningar eller stiftelser förbjudet; dock må tillåtet främmande religionssam - 152 Expeditions-UIs ko t te ts Förslag till underd.
Siri/velse N:o 70. fund, hvarom i 1 § sagdt är, med Konungens tillstånd förvärfva eganderält till den jord, som för utrymme till kyrka eller kyrkogård erfordras.
Å allmänna begrafningsplatsen’ må främmande trosbekännare hädanefter likasom hittills, erhålla lägerstad för sine döde. § B.
Skolor och andra undervisnings-anstalter må ej af främmande trosbekännare inrättas eller upplåtas för andra, än bekännare af deras egen troslära eller deras barn.
Sker annorledes; varde skolan eller undervisningsanstalten stängd och föreståndaren för densamma dömd till böter från och med femtio lill och med tre hundra Riksdaler.
Vid enahanda bot vare ock främmande trosbekännare förbjudet att vid sammankomst till andaktsöfning af svenska kyrkans medlemmar hålla föredrag. § 9.
Lysning till äktenskap skall, ändå att såväl mannen som qvinnan äro af främmande trosbekännelse, afkunnas i den till svenska kyrkan hörande församling, inom hvars område bruden är boende; dock att lysningen, der begge äro medlemmar af tillåtet främmande religionssamfund, al dess föreståndare utfärdas.
Vigseln må i det läll, att både mannen och qvinnan tillhöra främmande religionssamfund, som tillåtet är, förrättas efter dess bruk.
Är blott endera medlem af sådant samfund, skall vigsel ske af Svenska kyrkans presterskap. § 10.
Barn af äkta makar, som begge tillhöra främmande men tillåtet religionssamfund, må af föräldrarne uppfostras i den lära de bekänna.
Är blott endera makan medlem af sådant samfund; då skall barnet, om lädren tillhör svenska kyrkan, uppfostras i den rena evangeliska läran.
Är modren af denna lära, och har skriftligt aftal om barnens uppfostran blifvit emellan makarne träffad t före äktenskapet och inför Konungens Befallningshafvande eller Öfverslåthållare-Embetet uppvisadt; lände då det till efterrättelse: har ej sådant aftal skett; vare fadren efterlåtet att uppfostra barnet i den troslära han bekänner.
Oäkta barn, som njuter underhåll af allmänna medel, skall, änskönt föräldrarne äro medlemmar af tillåtet främmande religionssamfund, uppfostras i den rena evan geliska läran. § 11.
Främmande trosbekännare skall ej anses oberättigad att embetsåtgärd af svenska kyrkans presterskap påkalla; dock alt vid sådan förrättning kyrkans handbok brukas.
Med lärotvist, som kan samvetet bekymra, må prest i ty fall ej besvära: ej heller skall han sin embetsåtgärd någon medlem af tillåtet främmande religions-samfund påtvinga. § 12.
De för särskilda kyrkliga förrättningar stadgade afgifter till svenska kyrkan eller hennes presterskap eller betjening vare ej medlem af tillåtet främmande religionssamfund - Expeditions-Ulskottels Förslag lill unilerd.
153 fund pligtig att gälda i annat fall, än att slik förrättning blifvit på hans egen begäran verkställd. § 13.
Med de inskränkningar och undantag, som af Grundlag och denna Förordning bestämmas eller betingas, skall ej frän skiljaktighet i christen trosbekännelse härledas någon skilnad i Svenska medborgares rättigheter eller skyldigheter.
Är främmande trosbekännare af sådan lära, som ej tillstädjer honom att aflägga i lag förcskrifven ed, då den erfordras; förordne Konungen, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, huru förfaras bör. § 14.
Faller någon af från den rena evangeliska läran oell låter ej af sine själasörjares undervisning och förmaning sig rätta, varde lian af
Domkapitlet eller dess förordnade ombud varnad.
Framhärdar han ändå i sin villfarelse och önskar att från Svenska kyrkan öfvergå till främmande religionssamfund, gore han personligen hos Kyrkoherden i den församling, hvartill han hörer, anmälan derom till anteckning i kyrkoboken; dock skall han ej anses från kyrkan skiljd förr, än han, efter uppnådd ålder af aderton år, blifvit i annat i riket tillåtet religionssamfund upptagen.
Varder affälling från Svenska kyrkan upplagen i främmande religionssamfund förr, än häri uppnått aderton års ålder och, efter undergången varning af Domkapitlet eller dess ombud, personligen anmält hos Kyrkoherden i deri församling, hvartill han hörer, sin önskan alt ur Svenska kyrkan utträda; vare den honom upptagit förfallen till böter från och med femtio lill och med tre hundra Riksdaler.
Om aflallings upptagande i främmande religionssamfund skall föreståndaren för detsamma inom två månader derefter underrätta Kyrkoherden i den församling, hvartill den affällige hört. § 15- Främmande trosbekännare, eller den, sorn till utträde ur Svenska kyrkan sig anmält, må ej i annat fall, än Grundlagens stadgande om utöfning af Riksdagsmannarätt föranleder, deltaga i behandling eller afgörande af frågor, som kyrkan eller den offentliga undervisningen röra.
Innehar den, som till utträde ur Svenska kyrkan sig anmält, offentlig tjenst; varde han derifrån skild, der ej tjensten är af beskaffenhet, alt han utan afseende å sin trosbekännelse kunnat till densamma nämnas samt Konungen eller den myndighet, som eger att tjensten tillsätta, finner skäligt att honom dervid bibehålla. § 16- Genom denna författning sker ej någon ändring af hvad i afseende å mosaiska trosbekännare stadgadt är.
Prot. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Å/d. 20 154 Expedilions-Ulskottels Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 11. § 17.
Böter, som i denna Förordning äro stadgade, beräknas i Riksmjnt och fördelas till hälften emellan åklagaren och de fattige.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse efter de grunder, som gälla för förvandling af böter enligt Ulsöknings-Balken.
Ständer hafva tagit dessa nådiga förslag i öfvervägande; och som Rikets Ständer dervid funnit desamma uppfylla anspråken på en efter tidsförhållandena lämpad lagstiftning uti ifrågavarande hänseende, hafva Rikets Ständer bifallit E. K. Maj:ts nådiga Proposition i ämnet; hvilket, till svar derå, Rikets Ständer härmed få hos E. K.
Maj:t i underdånighet anmäla; framhärdande etc.
A:o 71.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 20 Juni 1860.
Preste-Ståndet den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse, angående rotehållares för båtsmän skyldighet att inställa sig vid Generalmönstring.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 82.) S. A. K.
Enär uti Generalmönstrings-instruktionerna vid indelta regementena till fot, samt indelta kavalleri-regementena, af den 16 November 1819, icke något stadgande af bö - Expcditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 77. 155 ter för rotehållares uteblifvande från Generalmönstring finnes intaget, hafva Rikets Ständer ansett billigheten fordra, alt äfven rust- och rotehållare för båtsmän befrias från de dem, för djlik försummelse uti Generalmönstrings-instruktionen med Kongl.
Flottans särskilda korpser, af den 11 September 1841, ålagda böter, hvilka ingå till Amiralitets-Krigsinanskassan.
Till stöd för denna åsigt kan jemväl åberopas, att Kongl. Maj:t redan genom nådig Skrifvelse till Förvaltningen af Sjö-ärendena den 16
Maj 1827, i anledning af Dess Befallningshafvandes i Calmar län anmälan om flere ruslhållares i Södra Möre härad pliktfällande för uteblifvande från 1826 års Generalmönstring, täckts förklara, det den rust- eller rotehållare, som genom befullmägtigadt ombud vid Generalmönstring sig infinner, icke skall vara underkastad de i Kongl. Brefvet den 11 Februari 1744 och 1819 års Generalmönstrings-instruktion med flottornas samtlige sjötrupper för uteblifvande stadgade böter; men då detta nådiga förklarande, såsom tillkommet genom underdånig anmälan om ett särskildt fall, icke synes hafva föranledt till någon allmännare tillämpning, samt det årliga beloppet af ifrågavarande böter, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, uppgår till en högst obetydlig summa, och det således för Amiralilets-Krigsmanskassan icke kan medföra någon synnerlig förlust om den skulle blifva i saknad af berörde inkomst, få Rikets Ständer härmed hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla om upphäfvande af det i 4 mom. 12 § af Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion af den 11 September 1841, hvarefter de till Generalmönstringars förrättande med Kongl. Flottans särskilda korpser förordnade hafva alt sig i underdånighet rälta, stadgade vite för rust- eller rotehållare, som antingen uleblifver från Generalmönstring, eller kommer sedan numret är uppropadt eller dilsänder sådan fullmäktig, som icke kan gifva nöjaktigt besked.
Stockholm den 20 Juni 1860. 156 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N;o 72. ]%:» Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 20 Juni 18S0.
Presle-Ståndet den 20 — — Borgare-Sländet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående Sockneprests befrielse från skyldigheten att åtfölja dödsfångar till afrättsplats en.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N.o 81.) S. A. K. Sedan hos Rikets Ständer blifvit föreslaget att, då genom de i sednare tider vidtagna lagstiftningsåtgärder vore bättre sörjdt, än fordom, för fångars religionsundervisning och själavård, i det numera vid hvarje fängelse funnes för nämnda ändamål anställd en särskild predikant, till hvars åligganden, bland annat, hörde att lill döden bereda lifdömd fånge, församiingarnes presterskap, som, enligt § 13 i Kongl. Resolutionen på presterskapets besvär den 22 Oktober 1723 fått sig ålagdt att beledsaga dödsfånge till afrältsplalsen, måtte från denna skyldighet befrias, har i afseende å delta ämne hos Rikets Ständer i betraktande kommit, hurusom, enligt nådigt Cirkulär den 17 Augusti 1833, Kongl. Maj:!, utan upphäfvande af den genom berörde Resolution gifna allmänna föreskrift, att lifsfånge bör till afrältsplatsen åtföljas af presterskapet i den socken, hvarest brottet blifvit begånget, likväl särskildt i nåder stadgadt att E. K. Maj:ts Befallningshafvande bör, då lifsfånge det hos honom uttryckligen begär, meddela fångpredikant förordnande alt fängen till afrältsplatsen ledsaga.
Ehuru således nämnda åliggande icke i allmänhet tillhör fångpredikant, synes det likväl vara utom allt tvifvel, att fångpredikanten eller den prestman, som vid häktet, der fången förvarats, besörjer själavården, också i de flesta läll är den person, af hvilken den lifdömde helst emoltager andlig vederqvickelse i sina sista stunder, och som i följd häraf är företrä - Expeditions- UtskoItets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 12.
157 desvis lämplig att äfven åtfölja honom till afrättsplalsen.
Till ett sådant antagande föranleder så väl den noggranna omsorg, som från samhällets sida iakllages för uppsökande och användande lill dylika tjenster af män, hvilka för det svåra kallet besitta erforderliga egenskaper af nit och skicklighet samt dessas under deras tjensleutöfning vunna särskilda erfarenhet om sättet för fångars själavård, som ock isynnerhet dödsfångens egna ställning.
Under fängelsetiden, då den lifdömde brottslingen, skiljd från alla inflytelser, som kunna förtaga verkan af samvetets röst, uteslutande är lemnad åt sig sjelf, alt i ensamhet påminna sig felstegen och förvillelserna under det lif, han snart skall lemna, måste, örn någonsin, denna röst göra sig gällande och behofvet af försoning väckas.
Naturligt är, att under sådana förhållanden den prestman som dagligen är tillstädes för att meddela fången den vägledning och tröst i christendomens sanningar, denne kan åslunda, bör, såsom hans själasörjare under beredelsetiden, framför andra vinna hans förtroende och kärlek, samt, af sådan anledning, jemväl blifva den, från hvars mun han i dödsstunden helst vill höra de tröstens ord uttalas, som stärka hans mod och lifva hans hopp för evigheten.
Då således, i Rikets Ständers tanke, fångpredikant eller den prest, som beredt lången till döden, bör genom lag få sig ålagdt att följa honom lill afrältsplatsen, anse ock Rikets Ständer nämnda skyldighet för preslerskapet i den församling, inom hvars område brottet blifvit begånget, icke böra jemte en lagstiftning i omförmälda syftning lämpligen bibehållas.
Ty utom det att, med afseende å förändrade tidsförhållanden, antagas måste, alt numera den brottslige i många fall icke tillhör eller under någon större del af sin lefnad tillhört den församling der brottet skett, och följaktligen alls icke eller föga stått med dess själasörjare i beröring, bar äfven ett ytterligare skäl, det nemligen, som hemtats derifrån, alt bemälda presterskap, såsom närmast intill afrältsplatsen boende, vore lättast att tillgå och hvilket skäl kunnat till bibehållande af ifrågavarande föreskrift i sin mån inverka, numera förlorat sin hufvudsakliga giltighet, i det att genom E. K.
Majrts nådiga Cirkulär den 30 Augusti 1859 blifvit förklaradt, bland annat, att dödsstraff må, derest alrättsplatsen för den ort, hvarest brottet blifvit begånget, är aflägsen från häktet, hvari den dömde förvaras, efter E. K.
Maj:ts Refallningshafvandes förordnande verkställas å annan närmare belägen afrättsplats.
På grund häraf få Rikets Ständer härigenom hos E. K.
Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom sockneprests skyldighet att åtfölja dödsfånge till afrältsplatsen ölverflyttas till fångpredikanten eller den prestman, som beredt lången till döden.
Stockholm den 20 Juni 1860. 158 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 75. iY:o 73.
Preste-Slåndel den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse om upphäfvande af straffarterna prygel och dagg.
(Lag- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 11.) S. A. K.
I anledning af derom gjorda framställningar har hos Rikets Ständer i öfvervägande kommit, hurusom det numera, sedan uti den allmänna Criminal-lagstiftningen de pbysiska afflictiva straffen blifvit alldeles borttagne, det ej vore följdrigtigl att desamma, på sätt i nu gällande krigsartiklar egde rum, fortfarande bibehölles; och hafva Rikets Ständer dervid icke kunnat förbise, att de författningar, enligt hvilka dylika bestraffningar kunna ådömas, icke synas öfverensstämma med tidehvarfvets fordringar äfvensom att behofvet af sådana straffarters bibehållande icke för sig eger stöd af erfarenheten, hvilken tvertom utvisar att uti de länder, der nämnda slags straff redan sedan lång tid tillbaka varit alskaffade, sådant utöfval någon menlig inverkan på krigstukten och andan inom Arméen.
Rikets Ständer sakna icke heller anledning till den förmodan, att E. K.
Majit varit betänkt på prygel-och dagg-straffens ersättande genom annan bestraffning, enär, enligt hvad till Rikets Ständers kännedom kommit, upplysningar blifvit på E. K.
Maj:ts nådiga befallning infordrade, angående behöfligheten och möjligheten af inrättandet af arrester för verkställande af bestraffningar under de tider, då den indelda Arméen ej är uppbådad lill tjenstgöring.
På grund af dessa förhållanden och då den förändring, som rörande lämpligheten af kroppsstraff försiggått i allmänna omdömet icke eller undfallit Rikets Ständers uppmärksamhet, men Rikets Ständer icke anser sig kunna ingå i bedömande af frågan mot hvilka straff de nu brukliga Expedilions-Utskottets Förslag till unden].
Skrifvelse N:o 74.
159 dagg- och prygel-straffen lämpligen böra utbytas, få Rikets Ständer, med förklarande, alt Ril iets Stander anse bibehållandet af prygel- och dagg-straffen icke öfverensstämma med nationens tänkesätt och tidsandans fordringar, underdånigst anhålla, det E. K.
Maj:t måtte täckas i sammanhang med förväntad omarbetning af krigsartiklarne, för hvilken något hinder i behofvet af nödiga reformer i Criminal-lagstiftningen, efter de i densamma vidtagna förändringar numera icke torde förefinnas, taga i nådigt öfvervägande, om icke nämnde straffarler kunde emot andra lämpligare straff utbytas.
Slockholm dea 20 Juni 1860.
M:o 74.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 10 Juni 1860.
Presle-Slåndet den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i sättet att expediera den så kallade kyrkoposten.
(Bevilln.- samt Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 7.) S. A. K. Rikets Ständers uppmärksamhet har blifvit fästad på den lättnad för de brefbäringsskyldige, som skulle uppkomma, derest de allmänna författningar och kungörelser, som skola i kyrkorna uppläsas, expedierades direkte från Landskanslierna till Länsmännen, i stället att först sändas lill Kronofogde-kontoren och derifrån till Länsmännen, för att af dem till kyrkorna inom distriktet vidare befordras.
Detta expeditionssätt, som fått namnet kyrkoposten, synes Rikets Ständer särdeles olämpligt, enär till följd deraf stundom inträffar, alt författningar, sorn skola uppläsas i en kyrka, belägen icke långt från länsresidenset, först sändas till den många mil derifrån boende Kronofogden, från hvilken de genom kronobrefbäringen befordras samma väg tillbaka till vederbörande Länsman, för att slutligen äfven genom kronobrefbäringen aflemnas på 160 Exp e dido n s - UIs k ottu ts Förslag lill underd.
Skrifvelse IS: o 75. destinationsorten; hvarjemte utom den tunga, sådana omvägar medföra för de brefbäringsskjldige, härigenom stundom förorsakas ett obehörigt dröjsmål, hvarigenom någon gång inträffat, att författningar, som å en viss dag skolat till efterlefnad kungöras, för sent anländt till vederbörlig ort.
1 betraktande häraf och då, enligt Kongl. Cirkulärbrefvet den 11 Juli 1811 embets- och tjenstemän ega att anlita kronobrelbäringen för fortskaffande af bref i embelsärenden äfvensom utgående kungörelser och påbud, som icke på annat sätt kunna beqvämligen och med nödig skyndsamhet till bestämda ställen forlskaffas, samt E. K. Maj:ts Befallningshafvande, för de jemförelsevis sällsynta fall, dä tillfälle icke gifves att genom postkontoren expediera bref direkte till vederbörande Länsmän, eger utvägen att genom kronobrelbäringen låta fortskaffa brefven omedelbart till Länsmännen, fä Rikets Ständer, till förekommande af ofvan omförmälda olägenheter, härigenom hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla att vederbörande Länsstyrelser måtte förståndigas att, derest sådant kan lända lill lättnad för de brelbäringsskyldige eller postens skyndsammare befordran, expediera den så kallade kyrkoposten direkte till Länsmännen.
Presle-Ståndet den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, angående förundrad grund för uppskattning af bränvins värde vid partihandel.
(Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts Betänkande N:o 8.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har i betraktande kommit, huruledes i olika delar af riket olika bruk äro gällande i afseende å sättet att bestämma bränvinels värde vid partihandel.
Då man t. ex. i Stockholm och vissa landsorter vid sådau handel fäster vederbörligt - Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 75. 161 börligt afseende å temperaturen hos så väl det tagna profvet, som det i kärlet förvarade bränvinet, tager man i andra landsorter, särdeles i södra Sverige, endast den förra eller profvets temperatur i beräkning, hvarigenom ofta inträffar vintertiden, då temperaturen lätt faller ned mot fryspunkten, alt köparen gör en vinst på säljarens bekostnad, hvilken vinst, som blifver större, ju starkare och kallare bränvinet i kärlen är, vid vanlig styrka hos bränvinet kan under nämnde årstid uppgå ända till 10 å 12 kannor på tusendet eller 1 å 1,2 procent samt för starkare spritsorter till 1,5 procent.
Men äfven i ett annat afseende vålla de olika bruken ett oriktigt bestämmande af bränvinets värde.
Det är nemligen endast undantagsvis man i partihandel med bränvin afslutar köp efter visst åsatt pris å kannan bränvin af den normalstyrka, efter hvilken vid brännerierna lill verk nings-afgi flen är bestämd att utgå, utan man bestämmer vanligen, enligt gammalt bruk, priset efter en styrka hos bränvinet, hvilken på somliga orter är antagen till 6 grader (49 procent) och å andra till 7 grader (51,J procent).
Då nu bränvinet, såsom oftast är fallet, har större styrka, uppskattas värdet sålunda, att man ökar det för 6 eller 7 graders styrka bestämda priset med 5 procent för hvarje profvare-grad, som bränvinet häller öfver 6 eller 7, hvarigenom säljaren förlorar och köparen vinner destomera, ju större styrka bränvinet har, eller, i rundt tal, 1 kanna på 1,000 för hvarje öfverskjutande grad, och således vid 16 graders, eller 74 procents styrka, 10 kannor på 1,000 eller 1 procent.
Då Rikets Ständer anse någon annan utväg att afhjelpa dessa olägenheter icke linnas, än att genom lagstiftningen söka bryta de omförmälda bruken, hvilka ej obetydligt afvika från den på fullt vetenskapliga grunder stödda method för uträknande af bränvinets värde, som vid de större brännerierna användes, och hvilken lagstiftaren erkänt vara den riktiga, nemligen efter bränvinets halt af absolut alkohol, samt någon svårighet vid denna methods användande uti ifrågavarande hänseende ej heller möter, enär en reduktion till 50 procents styrka vid + 150 Celsii låter sig med lätthet verkställa, hvarvid en af Chefen för bränvinstillverknings-kontrollen, på nådig befallning af trycket utgifven afhandling om bränvinsprofvaren med dervid fogade tabeller kan användas, få Rikets Ständer härigenom hos E. K. M:t i underdånighet anhålla, det täcktes Eders Kongl. Maj:t genom allmän författning föreskrifva: att efter slutet af år 1862, då, jemlikt Kongl.
Förordningen den 31 Januari 1855, nya mått, mål och vigter skola antagas till allmänt bruk, endast behörigen justerade samt med procentskala försedda bränvinsprofvare må varda vid handel och leverering af bränvin tillåtna; och att vid mäklareslut angående bränvin, priset skall bestämmas efter kanna af 50 procents styrka vid 15 graders värme, samt att vid all partihandel med bränvin reduktion till denna styrka skall ega rum efter de vid brännerierna för bestämmande af tillverknings-afgiftens belopp följda grunder.
Prot. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Afd. 21 162 Expeditions-Utskotlets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 76.
M:o 76.
Presle-Ståndet den 20 — •— Borgare-Slåndet den 20 — —•
Bonde-Ståndet den 20 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om antagande öfver hela riket af mantalet såsom enhet vid skatteberäkningen och om reducerande af mantalsbräken till decimalbråk.
(Stats- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 9.) S. A. K. Rikets Ständers uppmärksamhet har blifvit fästad på de stora svårigheter, som icke blott vid debitering af de räntor och onera, hvilka efter skatt utgå, utan ännu mera vid kontrollen af debiteringens riktighet', föranledas dels af de uti åtskilliga provinser antagna olika benämningarne på mantalets underafdelningar, såsom: tunnland, trög, mål, seland, öre, snesland, penning o. s. v. samt dels af hemman- eller skalte-talets uttryckande i exakta bråk, der täljare och nämnare hafva 9 å 10 ziffror.
Sålunda förekom me i Jemtlands södra fögderi, skattelal uttryckta på följande sätt:
Tunneland Socken.
Hemman.
N:o skatt, å 6 på mantalet.