Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bemälde StatsRåd ledde dervid samtalet på gårdagens tvisteämne. »Det. var mig så mycket mera tungt», yt - Den 5 November. 89 trade lian till Sekret:», »att kämpa för mitt lands intresse i denna sak, som jag hade denne min landsman till vedersakare, hvars enskildta intresse dock nästan helt och hållet sammanfaller med det allmännas, emedan han eger de flesta Norska jernverken i närheten af Svenska gränsorterna, och påtagligt är, att den fria konkurrensen med Svenska jernet kommer att tillskynda honom betydliga förluster.» — »Ja», inföll denne, »jag inser rätt väl, att en känbar minskning i min årliga intägt derigenom vållas mig, men, om grundsatsen är riktig, — och jag är öfvertygad, att så är, — så må den tillämpas i sin helhet, utan afseende på enskilda intressen.»
Så, mine Hrr! tänkte och handlade en Nnrsk Statsman.
Jag har trott det vara en af tillfället påkallad gärd af rättvisa, att i ljuset framdraga detta exempel.
Den nämnde komiténs ännu lefvande Sekret:e innestår för upgiftens riktighet, och förloppet af komiténs förhandlingar är dessutom öppet för den historiska forskningen.
Men jag har äfven velat anföra detta såsom ett af bevisen för min, i strid med motionären, hyllade åsigt, att föreningen, jemväl för Sverige, verkat något annat än till förmån för den oförgätlige Furstes familjeintressen, som var föreningens stiftare.
Hvad för öfrigt angår den anmärkta Svenska undfallenheten, så antager jag, att motionären härvid haft för ögonen den mycket omtvistade Norska flaggan och Norska riksvapnet.
Med nöje har jag hört den ädle Gr förklara, att ingen kunde, högre än han, upskatta värdet af den Norska Statsförfattmn.
Men denna författmg är ju sjelfva roten till Noriges nationella sjelfständighet.
Huru kan då den, som sätter så högt pris på nämnde Statsurkund, förtänka Norska folket, att dess sjelfständighetskänsla gifvit sig luft i anspråket på egna nationalitets-tecken?
Och hvad har väl Sverige, åtminstone i materielt hänseende, förlorat derpå, att den unionella Regeringen gifvit efter för detta anspråk?
Dock. jag vill icke här upträda såsom sakförare för de Svenska StatsRåden.
De äro i hvarje läll, utöfver den konstitutionella ansvarigheten, hemlällne under häfdens dom.
Motionären är synbarligen otilifredsstäld med det sätt, hvarpå föreningen tillvägabringats.
Det vore vanskligt, att här inlåta sig i någon undersökning, huruvida den kunnat eller bordt annorledes grundläggas, och icke heller kan det nu vara påkalladt.
Antagom emellertid, att Norige erhållit en underordnad och beroende ställning i unionen.
Hvilka fördelar sådant än kunnat tillskynda Sverige, icke hade det varit ett medel att minska den Norska obelåtenheten eller den fria pressens bemödanden att gnaga på föreningsbandet.
Historien vittnar om andra länder, som med svärdet blifvit underlagde och inkorporerade med äfven mägtigare Stater, och der kif och missäm ja med beherskarne i sekler fortfarit.
Jag har med det anförda endast velat ådagalägga, att de förhållanden, som med den svensk-norska föreningen ega gemenskap, kunna och, såsom jag tror, böra betraktas från en annan synpunkt, än den från hvilken Gr.
Anckarsvärd utgått.
Det oaktadt, och då jag med honom instämmer deruti, att föreningsfördraget eller 90 Den 5 November. den s. k.
RiksAkten nr behäftad med brister, hvilkas afhjelpande är af vigt, och då jag förutsätter, att det Betänk, i ämnet, som dea för 20 år sedan nedsatta komité afgifvit, icke funnits tillfredsställande, enär endast partiella förslag från Regeringen deraf blifvit föranledda, medgifver jag för min del den behandling af frågan, som motionären föreslagit.
En upriktig vän af unionen, misströstar jag ingalunda om dess utveckling, om äfven långsamt, till det mål, som för hvarje fosterlandsvän måste finnas önskvärdt.
Norige eger utmärkta vetenskapsmän och en embetsmannaklass af mer än vanlig bildning.
Uer finnes sålunda en intelligens, kraftig nog att, i den mån den hinner vidga sig till allt större kretsar, qväfva småsinnets ogräs och skingra okunnighetens töcken, erkannerligen det, som vållat misskännandet af välvilliga förbundsbröder.
Det är icke min afsigt, Mine Hrr! att fördjupa mig i betraktelser öfver det grannlaga ämne, som i detta ögonblick utgör föremål för R. o.
Ad:s öfverläggning; och jag får derföre, med förbigående af åtskilliga åsigter, som den af mig högtaktade motionären framställt, och hvilka jag icke kan biträda, hufvudsakligen inskränka mig till det förklarande, hvartill jag finner mig påkallad af frågans beskaffenhet:
Att jag som Svensk skattar Noriges nationalitet lika högt som min egen, så snart man på denna grund icke upställer fordringar, som äro oförenliga med föreningens idé, dess syftemål eller de fördrag, som mellan de båda folken blifvit afslutade.
Vi ega, Mine
Hrr! i vår egenskap af förbunds-stater, förbindelser att upfylla, icke blott emot oss sjelfva, utan emot civilisationen och det Europeiska Statsförbundet, hvilka vi icke kunna på annat sätt fullgöra, än medelst bibehållande af endrägt och genom en öppen fördomsfri samverkan.
På denna grundval hvilar vår Nords framtid och de båda folkens lycka, sjelfbestånd och ära.
Må derföre aldrig den dag randas, då de band skulle brista, vid hvilkas styrka och uthållighet redan försvunna generationer fästat sina förhoppningar.
Så skall det icke heller blifva, Mine Hrr!
Ty der finnes ett element, som sammanhåller fogarne i unionsbyggnaden och skänker densamma tillräcklig styrka att emotstå småsinnets stormlöpningar.
Och denna sammanhållande kraft, det är den politiska nödvändigheten, som genomgått tidehvarfven, och tydligast i våra dagar talar till de mindre mäktiga beslägtade folken, att sluta sig tillsamman, på det äfven de måtte vinna ett inflytande på verldshändelserna och tillräcklig makt, att emotstå de starkares påtryckning.
Om en politik skall finnas emellan förbundsstater, så synes mig denna å vår sida klar.
Beviljom, Mine Hrr!
Norige allt, som rättvisan kräfver och som tillfredsställer dess nationalitets och sjelfständighets fordringar; men beviljom Norige intet, som förnärmar föreningens grundtanke och syftemål, eller som jäfvas af historiens vittnesbörd.
Den 5 November. 91
Om vi lyckas att öfvertyga våra bröder på andra sidan fjällen att detta och intet annat är vårt mål, och att vi icke betrakta politiken, men tiden, såsom den härd, i hvilken den kedja skall smidas, som en gång kan komma att närmare omsluta de båda folken, vill jag hoppas att man, äfven inom Norige, snart skall inse att då man motarbetar föreningens fullkomnande, man äfven motarbetar sig sjelf.
Jag anhåller att dessa anmärkningar må få åtfölja remissen af Hr Gr.
Anckarsvärds motion till Utsk:t.
Anckarsvärd önskar jag att föreningsfördraget, bättre än det nu är, må kunna ordnas, men jag hade trott att i första rummet underd. anhållan bort framställas att få veta resul tatet af hvad som för detta ändamål med mycket arbete och många öfverläggningar, icke heller utan kostnad, blifvit åtgjordt och vågar derföre väcka följande motion:
Offentliggörande af det sedan 15 år af unionskomitéti, sammansatt af Svenske och Norske män, afgifna förslag om huru Sveriges och Noriges rikens inbördes förhållanden skulle till rikenas bättre belåtenhet ordnas, med de dervid afgifna reservationer och tillhörande handlingar, dateradt den 4 Nov. 1844; och att 11.
St:r måtte hos K. M. i underddiet anhålla, att tryckning af dessa handlingar, så fort ske kari, må ske, samt till medlemmarne af RiksStånden under innev:de Riksdag utdelas.
Det förefaller mig nästan såsom en förkastelsedom öfver detta förslag, om R.
St:r skulle, med dess förbigående, helt enkelt instämma i det af Hr Gr, Anckarsvärd väckta förslaget, och till en sådan dom öfver hvad man icke känner hafva R.
St:r ingen grundad anledning.
Fruktan att stöta Norska nationalkänslan kan icke hafva föranledt Regeringen att innehålla med kungörande af unionskomiténs arbeten, ty deri hafva deltagit Norske så väl som Svenske män, och förslagets öfverlemnande till offentlig granskning kan å ingendera sidan anses lika med ett gillande, men dess kännedom, såsom ang:de frågor, hvilka behöft mogna och icke med ett penndrag kunna afgöras, hade dock lemnat ett tillfälle för närmande och utbyte af tankar, de båda folken emellan, på en naturlig väg, af lugnare och upbyggligare art, än dem vissa tidningar framburit och hvarom redan något blifvit talat af Hr Fåhraeus.
En framställning från Svenska Regeringen, väckt på Svenska Riddarhuset, jag medger af en medlem, som visat sig hafva Norska grundlagen kär, torde ändock icke blifva Norrmännen så välkommen, som förslag utgångna från Svenske och Norske mäns gemensamma och, som roan bör hoppas, oveldiga bearbetning.
Sjelf härstammande från en ätt, som för åt skilliga 100:de år sedan bygt och bott vid Noriges fjellar, och bevistande alla Riksdagar här i landet från och med den år 1823, är det första gången, som jag inom Svenska folkförsamlingen hört ett !)2 Den 5 November. ovanligt ord de båda folken emellan uttalas, men det har icke varit Svenskt, utan den Norske storthingsmannens, som återgifvits i Gr.
Anckarsviirds motion.
Jag hade helst sluppit veta om det, och vill för egen del deremot återgifva de välvilliga tänkesätt jag nyligen erfarit under en resa, då jag sammanträffat med högt aktade Norrmän, men förebrått dem att icke storthinget antagit Svenska statsmakternas förslag om våra inbördes handelsförhållanden och om det ena rikets domars verkställande inom det andra m. m., hvilket de på bästa sätt sökte förklara, och en af dem till slut tilltalade mig: »tror ni icke, att om någon förnärmade Sverige, Norrmännen skulle gå man ur huse att försvara det?» och hvarpå jag svarade: »sätt in det i grundlagen».
Såsom förenade folk hafva vi högre intressen än sjelfva föreningen att akta: såsom den af främmande inflyttningar och inflytelser, om än i Norige tillåtna, ännu temligen obesvärade, rena evangeliska läran, som icke torde hafva någon rymligare fristad än hos oss; fria äro ock våra ömsesidiga statsförfattningar, om än bristfälliga, den ena af ålder, den andra ung, dock båda beundrade för det lugna lif, vi under dem få åtnjuta och hvarmed de kunna utveckla sig till ett bättre.
— Icke må vi låta störa oss af småaktigheter.
Memine me esse Alexandrum non mercatorem, yttrade en gång Carl den XII till en statsman från Norrmännens stolta grannrike, med hvars invånare de torde hafva mycket gemensamt i tänkesätt.
Vi hafva icke förnekat Carl, vid afgifvandet af förslag hvarken om handelns eller rättvisans befrämjande eller eljest.
Detta yttrande afbröts genom ankomsten af Hr StatsRådet, K. m.
St. K. af K. M:s N. O.
Nils Fredrik Wallenstéen, hvilken å K. M:s
Höga vägnar öfverlemnade 33 Nådiga Propos:r och 5 Nådiga Skrifvelser till R.
Sedan Hr StatsRådet blifvit utbeledsagad, upropades ånyo och yttrade Hr Ribbing:
Jag ville sluta för de båda brödrafolken med ett lefve, men, med en frejdad skriftställare, tillägga den önskan, att Norden blifve hvad den blefve, om den förente samma lag.
Detta kan icke ske i ett nu, men vi kunna närma oss målet, om vi rätt akta vår lyckliga ställning och de ofvan angifna starkare banden, som i verkligheten förena oss mer än sjelfva läget och fjellens fästen, som icke veta af några skilnadslinier.
Då jag på grund af egande öfvertygelse — enda driffjedren och rättesnöret för mina riksdagsmannaåtgöranden, — finner mig upmanad att i förev:de ämne upträda, så sker detta med ett särdeles obehag.
Att motionären är Hr Gr. Carl Henrik Anckarsvärd och att jag nödgas ogilla motionen till så väl sine motiver som sitt syftemål, förklarar tillräckliga anl-.n till sagde förhållande.
Under alla de Riksdagar, som under sednast förflutne tjugo år egt rum, har jag nästan i allo gillat hvarje af Hr Gr.
Anckarsvärd anförd politisk åsigt.
Detta förhållande har framkallat en närmare beröring emellan Hr Gr:n och mig, hvilket åter hos mig haft den påföljden, att jag för Hr Gr:n Den f< November.
93 kommit, att erfara en djup högaktning och vördnad, jemte stor hängifvenhet.
Det är således helt naturligt, att det för mig skall vara påkostande att i dag nödgas upträda emot Hr Grin, men det är mig omöjligt att undertrycka hvad jag vid genomläsandet af Hr Grins motion erfarit.
Om å ena sidan det för mig och alla dem, som egna Hr Grins personlighet sin hyllning, måste vara glädjande att erfara att Hr Grin med sin framskridna ålder ännu qvareger en stor själsspänstighet och oförminskad håg för politisk verksamhet, så är det å andra sidan smärtande att erfara, att de åsigter, som i Hr Grins motion gjort sig gällande, icke stå i harmoni med de idéer, lör hvilka Hr Grin, oaktadt deras föga framgång, så manligen stridt och kämpat.
Uti de motiver, som Hr Grin för sin motion anfört, har, efter min upfattning, Hr Grin helt och hållet förglömt den enda rätta och sanna, på religionen baserade statsrättsläran, som utgör en orubblig grundval för hvarje samhälles tillkomst, den, hvilken såsom obestridlig rättighet tillerkänner folken att sjelfva få bestämma öfver sitt politiska öde, att välja sina styresmän.
Täger'man i behörigt öfvervägande hvad Hr Grin anfört, så bestyrkes det af mig här ofvan gjorda påståendet, Hr Grin anför nemi.: »att »Danska Majestätet afträdde till förmån för Sverige (märk väl, »säger Hr Grin, till förmån för Sverige) alla dess rättigheter och »anspråk på Konungariket Norige».
På ett annat ställe säger Hr Grin »att Konungen åtog sig emot delta afträdande att ansvara för en del af Danska rikets skulder».
Enligt min upfattning innebär sagde af Hr Grin anförda och såsom det tyckes gillade förhållanden, hvarigenom den ene Monarken till den andre, så att säga, säljer ett helt Konungarike, ett helt folk, allt utan detta folks hörande, ungefär detsamma som att införa en köpt boskapshjord i ett stall för att derstädes dväljas och vara; ett förfarande, hvaremot jag dock i allo måste protestera.
Med hänvisning till hvad Hr Grin anför, handlade den Danske underhandlaren helt annorlunda, då han, för att åtminstone rädda apparencerne, vid uprättandet af fördraget påyrkade uteslutandet af orden: »för Noriges afträdande», och härföre såsom skäl förebar »att Konungen, hans Herre, icke »ville, det man någonsin om honom skulle kunna säga att han sålt »sina undersåter» d. v. med andra ord säga, att han icke genom en skriftlig handling ville till efterverlden öfvergå såsom menniskosäljare.
Hr Grin anför ytterligare »att Noriges folk af sin Ståthållare, »Arfprinsen Christian Fredrik till Danmark, äggadt till upror, mot»satte sig traktatens fullgörande.»
Obestridligen handlade nämnde lolk häruti fullkomligen riktigt och i full öfverensstämmelse med sina rättigheter.
Det handlade såsom vestra arméen år 1809, och att dennas handlingssätt var klandervärdt, är jag öfvertygad att Hr Gr.
Anckarsvärd icke vill påstå.
Hr Grin har slutligen i sina anförda motiver skarpt klandrat framlidne Konung Carl XIV Johan för det sätt, hvaruppå föreningen emellan Sverige och Norige tillvägabragtes.
Den illustra personen må haft fel, jag vill vid deras anmärkande här icke uppehålla mig — Historien skall icke underlåta att dem engång med sin 94 Don 5 November. minnesgriffel påpeka —, men angående Dess förfarande vid det omordade tillfället, så anser jag det hafva varit i högsta mån förtjenstfullt, och ådagalade
Han genom det erkännande, Han vid tillfället lemnade åt
Norska folkets af mig i det föregående antydda statsriittsliga sjelfmyndighets-tillstånd, att då Han såsom Fransk General i Manegens klabb satte Jakobiner-mössan på sitt hufvud och anslöt sig till detta samfund, så skedde detta ieke af lättsinne, utan fast genomträngd af denna politiska meningsfraktions frihets- och sjelfständighets-idéer.
Hvad Riksakten såsom grundval för föreningen innehåller, bestyrker mitt påstående.
Deruti förekommer nemi.: »Att det föreningsband, som blifvit knutet »emellan Skandinaviens tvänne folk, icke blifvit tillvägabragdt af vap»nen, utan at den fria öfvertygelse!!, och att den endast skall hvila »på ett inbördes erkännande af folkens lagliga rättigheter.»
Då härigenom Norska folket blifvit tiilförsäkradt samma nationalitet som det Svenska, så bör man icke misstycka atfr detsamma sig deraf begagnar.
MA vi akta oss för all anledning till splittring brödrafolken emellan; på deras förening beror Skandinaviens styrka och sjelfbestånd Att Norska folket anser den konstitution för dyrbar, som det sig förvärfvat, dels genom sin fasta hållning, dels genom Carl XIV Johans folkenliga eftergifter, detta är icke annat än hvad som bör.
Hvilken hög grad af politisk utveckling, af god allmän anda har icke denna konstitution framalstra!.
I nämnde hänseende stå Norrmännen vida framför oss, allt till följe af deras bättre konstitutiva lörhållanden.
Norrmännen i de gemensamma statsbidragen icke erlägga enahanda belopp som vi, härör derutaf, att de vilja detsamma som vi borde vilja: en Styrelse för godt pris.
Onekligen hafva åtskilliga, om jag så får säga, småaktiga anspråk blifvit gjorda, men deras beviljande utgör efter mitt förmenande ett
Större fel än deras framställande.
Norska tidningspressen understundom för ett missnöjdt sylstickande språk, dervid fäster jag intet afseende; ty lika litet i Norige som i Sverige äro tidningarne nationens erkända målsmän.
Visserligen kunde mycket angående motionen ännu vara att tillägga, men jag vill inskränka mig att upprepa hvad jag i början antydt, nemligen att jag ogillar de i motionen anförde motiver, äfvensom dess syftemål, hvilket af behofvet icke är. påkalladt att förverkliga.
Upnådt i vidsträcktare mening än till reglerande af några smärre dififerencer, skulle det blott gifva anledning till en splittring, till ett missnöje, som vi framförallt böra bemöda oss undvika.
Jag anhåller vördsamt att detta mitt yttrande må medfölja remissen af Gr.
Hr Dalman, Wilh. Fred., anförde skriftligen:
Med tillförlitlighet torde man kunna våga det påstående, att tankarne inom Svenska folket äro föga delade om de framstående bristerna i det nu gällande förenings-fördraget mellan Sverige och Norige; och hvarje Svensk måste således upriktigt hålla Hr Grefve Anckarsvärd räkning för det han, oaktadt en varm vän af Norigeä fria institutioner, af det Norska folkets sannt nationella anda och Den 5 November.
95 karaktersfasta kärlek till sin nyvunna frihet, likväl af sin pligtkänsla såsom Svensk funnit sig upmanad att göra denna vigtiga fråga till föremål för Svenska Representationens och Regeringens allvarliga behandling.
Men detta erkändt, hade det likväl i min tanka värit dubbelt fruktbärande, om den i ämnet väckta motionen varit upställd mindre såsom en kritisk återblick på det förflutna, än med en statsmans blick på framliden.
Frågan bör nemligen icke här gälla att tillvägabringa en agitation mot Norige och Föreningen, än mindre att lemna rum för utgjutelser af en sårad känsla öfver Norrmännens eller egentligare sagdt vissa Norska tidningars kälkborgerliga beteenden i diskussionen om Svenska förhållanden, eller äfven den nästan barnsliga, småaktiga högfärd, hvartill den Norska byråkratien gör sig skyldig vis-å-vis Sverige.
Detta förtjenar fast hellre att gisslas af löjet och satiren, än att blifva föremål för statsmannens betraktelser.
Sverige har en alltför gammal och ärorik historia; Svenska folkel har häfdat ett alltför stort och stagdadt anseende inom hela den civiliserade verlden, för att kunna såras af dylika vanmäktiga försök att vilja vindicera ett företräde eller likhet i politisk betydenhet åt ett annat folk, hvars historia snart sagdt slutat med hedendomen, för att åter begynna först genom föreningen med Sverige Således och ehuru klandervärdt och oklokt det än må hafva varit af unionskonungarne att gifva efter för de Norska fordringarne, äfven i så kallade etikettsfrågor, så att, de Norska byråkraterna till behag, det till och med tillåtits dem att förändra Konungens egen titel — en sak, som i fordna tider någon gång ansågs vara af den vigt, att den föranledde blodiga krig —, så är detta likväl numera icke hufvudsak.
Hvad sora i dessa hänseenden är gjordt, kan icke mera hjelpas och oppositionen häremot kommer numera allt för sent.
Hvad sora deremot återstår att vinna, är för de begge resp. länderna af en omätligt större vigt.
Der gäller det en verklig gemensamhet och likställighet; Sådana frågor äro t. ex.
Lika bidrag till den gemensamma Konungens och Konungafamiljens hofhållning; Lika bidrag till den gemensamma fonden för skyddande af de resp. ländernas handel och sjöfart; Ett sådant ordnaude af det gemensamma försvaret, att icke, såsom nu, nästan hela både det politiska och moraliska ansvaret jemte tungan häraf uteslutande må hvila på Sverige; Vidare: ett gemensamt tullsystem; Ett gemensamt mynt; En i afseende på handelsförhållandena de begge länderna emellan stiftad lag, som åt dem begge gifver enahanda fördelar, då deremot Norige har nästan alla fördelarne på sin sida; En gemensam rätt till execution af domar och utslag i de resp. länderna; Och slutligen en sådan förändring af riksakten, att denne icke såsom nu i vissa fall står i strid med Sveriges grundlagar och en - 96 I>en 5 November. däst synes vara inrättad under förutsättning alt den Norska grundlagen icke derigenom skulle kränkas eller lida intrång.
För min del skulle jag lifligt hafva önskat, att den så högt förtjente vördnadsvärde motionliren framställt och motiverat dessa fordringar å Svenska sidan, för att tagas i öfvervägande vid den föreslagna revisionen af förenings-fördraget.
Men då sådant icke skett, har jag vågat åtminstone antyda dessa förhållanden, såsom amendementer till den gjorda motionen.
Min innerliga öfvertygelse är nemligen den, att i samma mån de begge förenade rikena erhålla gemensamma intressen, draga gemensamma bördor för det gemensamma ändamålet, och, så vidt möjligt är, lyda gemensamma lagar, det nuvaride misstroendet å Norrska sidan samt missnöjet med föreningens ringa fördelar å den Svenska, skola lemna rum för ett ömsesidigt förtroende, hvilket likväl utgör det fastaste af alla föreningsband, så viii menniskor som nationer emellan.
Jag anhåller att detta mitt anförande måtte, jemte Hr Gr Anckarsvärds motion, lä remitteras till Ekon-Utsk:t.
Flere ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Grefve Posse, Gösta: Gr.
Anckarsvärds motion synes mig lämpligast kunna delas i 2:ne hufvuddelar; för det första, sättet för föreningens tillkomst och, för det andra, sjelfva föreningens närvarande beskaffenhet.
Hvad nu beträffar första momentet, så tror jag icke det iir skäl att låta detta, det må nu vara hurudant som helst, i ringaste mån inverka på tiuv:de förhållande.
Låt vara att förhållandet så varit, som Gr.
Anckarsvärd häntyder, så är det dock ett obestridligt faktum att nu så icke är.
Jag tror således det icke vara skäl att kasta några längtansfulla blickar tillbaka åt en försvunnen tid eller skicka några fromma önskningar åt hvad som varit.
Det är, efter min tanke, mera skäl att taga tingens nuv:de förhållanden i betraktande.
Conventionen i Moss, Riksakten och flera andra officiella handlingar äro de enda, hvarefter vi hafva oss att rätta.
Om någonting annat kunnat ske, så är det visserligen mycket illa att det icke skedde; men det är icke skäl att ritva upp gamla strider, de pläga i allmänhet icke vara särdeles lämpliga för de närv.-de förhållandena, utan bäst är att begrafva dem i glömskans natt, peli en gång låta historien dömma i saken; — den och ingen annan har domslutet.
Om det likväl hade varit nödvändigt att rifva upp detta sår, så tror jag verkligen att jag uttalar pluralitetens inom detta hus tanke, då jag säger att alla här närv:de, många från barndomen, de flesta från ynglingaåldern hört omtalas eller läst om de strider, sora utkämpats på detta rum mellan Gr.
Anckarsvärd å ena sidan och, snart sagdt, grundläggaren af vår dynasti å den andra.
Jag säger att det ej tillkommer oss att fälla domen i detta fall, men en sak tror jag är gemensam för oss alla, nemligen att vi ej kunna neka vår beundran hvarken för den ene eller andre kämpen.
Så tänkt, M.
Hrr, tror jag äfven att inom detta hus, och inom Svenska nationen, ja! till och med för hela Norden Den 5 November.
D7 Norden, det skulle lemnat ett skönare intryck, om Gr.
Anckarsvärd, då han nu ånyo upptagit denna sak, gjort det under glömskans och försoningens skepnad.
Jag tror derföre att rättast hade varit om detta ämne icke blifvit vidrördt, men, när så skedde, att det skett på annat sätt.
Jag har ansett mig skyldig säga detta, öfvertygad, som jag nr, att Gr.