Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Och efter han har hjälpt mig så länge, kan jag ju gärna kyssa honom.»
Och när han böjde sig ned öfver hennes ansigte, rörde hon svagt på läpparna, när de mötte Petters.
Men sedan kysste Petter Klara, så ofta han hjälpte henne med ämbaret.
Och det blef en vana, som emellertid ingen mer än Petter fäste någon vidare vigt vid.
När våren kom, reste Anders till Amerika, och någon tid därefter fick Klara ett barn.
Händelsen väckte icke något vidare uppseende.
Pojken blef utakorderad till en torpare, och hennes nåd skickade efter Klara och talade vackert vid henne, att hon skulle akta sig för framtiden.
Men Klara skötte sina sysslor hos rättarn, aldeles som om ingenting hade passerat, och hela historien var snart glömd – utom af Petter.
Han hade visserligen aldrig trott så strängt på, att det var något ordentligt mellan honom och Klara.
Men hon lät honom ju i alla fall kyssa sig, och när hon var vid riktigt godt lynne och ingen såg det, kysste hon honom tillbaka.
Så att något var det väl i alla fall.
Att hon hade sina vänner bland de andra pojkarna också, det visste han nog.
Och det brydde han sig inte om.
För det hade de andra flickorna också.
Och något roligt ska man ha, när man ung.
Men att det där skulle hända just nu, när han var så glad i henne, det grämde honom.
Och han kom öfverens med sig själf, att han skulle lägga bort att tänka på Klara.
Men när han så fick se henne igen – hon kom öfver gården i solskenet med hufvudduken hängande löst om halsen och småskrattade för sig själf, i det hon såg, att Petter tittade ondt på henne – då tyckte han, att hon var ändå vackrare än förut.
Och när hon hade försvunnit bakom statbygningens knut, följde han efter henne, troget, som en piskad hund följer efter sin herre.
Och han hann upp henne på kökstrappan till rättarns stuga.
– Hvad vill Petter ha för en dans? sade Klara och vände sig om, som hon brukade.
– Det var så länge se’n jag såg
Klara, sade Petter och tittade så vänligt han kunde med sitt ena öga.
Klara skrattade och gick in i köket.
Men Petter gick efter, och eftersom Klara var ensam där inne, tog han henne om lifvet och kysste henne två gånger på mun, utan att säga ett ord.
Sedan gick han sin väg, lika tyst som han hade kommit.
Och Klara såg för första gången litet fundersam efter Petter, när han stängde dörren efter sig.
När höbärgningen var slut, skulle det bli dans på logen.
Petter hade varit i sta’n och köpt sig en brokig väst och en grann halsduk.
Han hade själf snyggat opp sina kläder, borstat stöflarna och strukit olja i håret.
Och när han hörde fiolen och handklaveret, som lät långt ut öfver åkern, tog han mod till sig och gick öfver backen bort till logen, där det stod fullt med folk i den öppna dörrn.
Petter hade nu blifvit så pass karl, att det inte var någon, som skrattade, när han gick förbi.
Patron nickade altid vänligt åt honom, och rättarn tog honom i hand, när de möttes om hälgdagarna.
Ty Petter hade blifvit en duktig arbetare, som gjorde nytta på gården.
Söp, gjorde han inte, och inte häller var han opålitlig på andra sätt.
Ögat hade man vant sig vid, och det var sällan, att någon talade om det.
Men Petter hade ännu en känsla af fruktan för det där ögat, när han kom ibland folk.
Han tänkte som så, att hvad som inte kom fram i dag, kunde mycket väl därför bli sagdt i morgon, och han visste alldeles säkert, att när folk talade om honom, så kallade de honom altid för Petter med ögat.
När han nu kom fram till logdörren, så var dansen redan börjad.
Det var bara några par af de vanaste, som svängde på golfvet, inspektorn, rättarn och kusken med hvar sin flicka och så ett par af de säkraste drängarna, som visste med sig, att de altid brukade få beröm för sin dans.
Ty patron och hennes nåd, informatorn på herrgården och alla barnen hade kommit ned för att se på dansen.
De sutto på stolar inne i ett hörn af logen och tittade på, pratade med somliga och uppmanade andra att dansa.
Men de flesta höllo sig tillbaka och väntade, till dess herskapet hade gått, och det blef mera luft i luckan.
Petter beslöt, att han också skulle vänta, till dess att det blef flere, som dansade, så att ingen behöfde se på honom.
Men då skulle han dansa med Klara, och sedan skulle han försöka att få henne ut en stund på backen, så att han kunde få tala med henne, medan de hvilade sig.
Klara var ibland de få, som dansade.
Hennes ljusa hår hängde ostyrigt ned öfver hennes svettiga ansigte, hon slöt sig nära intill den hon dansade med, och såg hela tiden på sina fötter, medan ett leende af välbehag hvilade öfver hennes ansigte.
Hon tycker väl om honom också, tänkte Petter och suckade.
Det var en liten satt bonddräng som kommit på besök från grannsocknen.
Han hade mössan på nacken och höll armen i sidan, medan han dansade.
Ett stubbigt skägg täckte hans ansigte, munnen sköt han ut, och ögonen blickade framåt med aldrig tröttnande alvar.
– Det dröjer nog, innan jag får ha Klara för mig själf, tänkte Petter.
I kväll blir det nog inte något vidare mellan henne och mig.
Och blir det råd för en enda liten dans, så mer blir det inte.
Men hon rår nog inte för det, tänkte han vidare.
Hon har aldrig lofvat mig något, så jag har egentligen inte något att säga.
Men det är underligt ändå.
När hon inte har någon annan, då håller hon till godo med mig.
Men så fort det fins andra, så ser hon inte åt mig en gång.
Petter tyckte ändå, att det var bra, att Klara brydde sig om honom, åtminstone när hon ingen annan hade.
Det låg som en liten förhoppning i den tanken.
Den förhoppningen var inte stor.
Petter trodde egentligen aldrig att Klara skulle få ondt om fästmän, så vacker som hon var.
Men han tänkte i alla fall, att den dagen kanske kunde komma en gång.
Och då beslöt han, att han skulle hålla sig framme.
Han var ju så ung, så han kunde gärna vänta.
Och Klara behöfde inte bli så fasligt gammal hon häller.
Men kvinnan var nog underlig, och det var säkert inte Klara, som var ensam om det.
Det var bara Petter, som för sin del inte brukade tänka på de andra.
Emellertid gick dans efter dans.
Det var vals och polka, scottish och bondpolska.
Hennes nåd dansade själf ett par hvarf med rättaren, och informatorn hade kastat sig in i dansen och svängde om med den ena flickan efter den andra.
Men Klara dansade hela tiden med den korta bonddrängen, som sköt ut med mun och höll handen i sidan.
Hon såg ned på fötterna, hufvudduken hade glidit ned omkring halsen, och hon log hela tiden med ett uttryck, som göt eld i Petters tröga blod, när han såg det.
Han begrep inte, hur hon kunde le på det sättet, så att alla sågo det.
Inte var det väl värdt att tala om för hela världen, att hon blifvit galen i den där drängen, som hon aldrig sett åt förr.
Och Petter tyckte, att hvarenda människa skulle bemärka henne, just så som han gjorde det.
Med ens blef det en förfärlig trängsel, och dansen stannade.
Herrskapet hade börjat att säga ajö och närmade sig dörren.
Men efter gammal god sed skulle folket hissa husbondfolket till tack för rolighet och välfägnaden, som bjöds ute på backen.
En stol skaffades fram.
Patronen sattes på stolen och lyftes högt upp under ljudliga hurrarop.
Sedan kom turen till hennes nåd.
Efter henne sattes alla barnen den ena efter den andra upp på stolen, och till sist hissades också informatorn, för att ingen orättvisa skulle bli begången.
Och genom trängseln af alla dessa karlar och kvinnor, som svängde med hattarna, nego och hurrade, försvann herrskapet och promenerade långsamt tillbaka till herrgården i den stilla sommarkvällen.
På logen blef det tyst för en stund, och man hvilade sig i känslan af, att nu först skulle det riktigt begynna.
Men så strök spelman till med ett tag öfver alla fyra strängarna, handklaveret satte i med sitt gälla, omelodiska lockande och i en vild röra trängdes på golfvet alla dessa par, som hållit sig tillbaka, bredvid dem, hvilka förut dansat som på parad och nu ville ta igen skadan.
I trängseln hade Petter fått syn på Klara, som blifvit skild från sin kavaljer, och ensam stod utanför dörrn och fläktade sitt upphettade ansigte med en hvit bomullsnäsduk.
Med hufvudet på sned för att kunna se bättre med det riktiga ögat, armbågade han sig fram, trängde sig emellan de dansande paren och kom ut i det fria.
Där gick han genast fram till Klara och hälsade.
Hon såg på honom och skrattade som hon alltid brukade.
Petter tyckte inte så bra om skrattet som vanligt.
– Det var fasligt, hvad han har gjort sig fin, sade hon.
– Jag tänkte få dansa med dig, sade han.
Han brukade eljest undvika att dua henne.
Klara märkte det, och van som hon var att leka med manfolken, duade hon honom genast tillbaka.
– Inte behöfde du väl göra dig så fin för det, sade hon.
Petter kände sig med ens så rak, som om han hade dansat med henne hela kvällen.
– Kom nu, sade han och försökte att ta henne om lifvet.
Men i detsamma kom den andre, som hela tiden hade dansat med Klara.
Han hade fått sig en sup af kusken, och ögonen blinkade under håret, som fallit honom i pannan.
– Klara ska dansa med mig, sade han och sköt undan Petter.
Men Petter var inte hågad att ge tapt, utan han höll kvar
Klara om lifvet och försökte draga henne ifrån den andre, som också hade tagit sitt tag.
– Jag har bjudit opp henne först, menade Petter.
Och hans sneda öga tittade upp emot logväggen.
– Har du? sade den andre.
Jag har bjudit upp henne för hela kvällen.
Och flickan är min.
– Är det din? sade Petter högröstadt och lyfte armen för att slå till.
Man hade börjat betrakta rivalerna, några amatörer af tvekamp stälde sig omkring dem, och Klara, som icke tyckte om att det skulle bli slagsmål om hennes person, beslöt att göra slag i saken.
Hon slet sig lös från Petters tag och sade högt, i det hon tog den andre under armen.
– Jag dansar, med hvem jag vill.
Och när Petter ändå ville rusa fram för att hejda dem, tillade hon, i det hon sköt sin kavaljer framför sig i trängseln:
– Hvem tror du, vill dansa med dig, som tittar i nordvest?
Petter stod stilla och såg efter paret, tills det blef alldeles svart för hans ena öga.
Han tyckte som altid, när han försökt närma sig Klara, att han krympte ihop i sina kläder och blef så liten och obetydlig och ful som den sämsta mask på jorden.
Men så usel och fattig hade han aldrig känt sig.
Att hon, som han altid hade varit snäll emot, hon, som han hade hjälpt och trälat för, burit ved och vatten åt, fast han aldrig fått så mycket som tack, hon, som ändå brukade kyssa honom, när de voro ensamma, och som kunde vara vänlig mot honom också, att hon skulle säga åt honom, så att folk hörde det till på köpet, att han tittade i nordvest!
Att hon inte brydde sig om honom, det var hennes sak, och det kunde ingen människa hjälpa.
Att hon hade andra fästemän, fast hon visste att han höll mer af henne än de andra, det förlät han henne gärna.
Det var väl, för att han var så ful, och det hade hon kanske svårt att vänja sig vid.
Att hon hade fått ett barn med en annan, var häller inte en så stor skam, så att det gjorde något.
Men att hon hade kunnat säga åt honom, att han tittade i nordvest, det tyckte Petter, var det värsta, som kunnat hända honom.
Torpet och ladugården och skogen omkring stugan, dricksvattnet och kon och täppan att sätta potatis på – altihop tyckte
Petter var borta och förbi.
Och om flickorna voro sådana, så var han glad, att han inte hade mer än ett öga att se på dem med.
Hade man två, fick man nog se, det som var ännu värre.
Och medan tonerna från fiolen och handklaveret, gnisslande och ljudande, blandade med ljudet af starkt trampande fötter, fylde hans öron, vände han sig om och gick långsamt tillbaka öfver backen.
Det var ingen hemma, det visste han.
Ty alla voro på logen.
Det var bara de minsta barnen, som sofvo i den stora syskonbädden.
Och i spiseln satt katten och spann.
Han stälde sig midt på golfvet och började taga af kläderna.
Nog skulle han ha kunnat stanna kvar där uppe för att visa Klara, att han inte brydde sig om henne.
Men det tjänade ingenting till.
Ty så som han hade varit emot henne, så skulle hon i alla händelser inte tro det.
Supa sig full kunde han också ha gjort.
Nog fans det de, som hade bränvin.
Och sedan kunde han ha slagits med drängen och gifvit honom på hans bägge ögon, som inte tittade i nordvest.
Men det brydde Petter sig häller inte om.
I fall han också slog in ögonen på den där korta drängen, så skulle Klara ändå inte se vänligare på honom än förut.
Det var ju klart, att han skulle dansa med henne, när hon ville det.
Och Petter hade inga ovänliga känslor mot honom för det.
Men han kände sig olycklig och förbi, och han trodde, att det skulle bli bättre, om han bara fick sofva.
Rocken hängde han emellertid ordentligt opp på sin spik.
Men västen och den granna halsduken, dem tog han och vek ihop och lade dem försigtigt ned på botten af kistan, där han hade sina gräjor.
Längst ner i botten lade han grannlåten, och när han fått lägga skjortorna och strumporna öfver dem och läst igen locket, tyckte han, att han kände sig lättare och bättre till mods.
Han kröp ner på sin plats i bädden bredvid de små syskonen och vände sig mot väggen för att sofva.
Men innan han somnade, så lofvade han sig själf, att nu skulle alt Klara få se, att han inte var en karl, som först tog emot kyssar och kärvänligheter och sedan lät henne öknämna sig som en annan hund.
Det gick också ett par dagar, under hvilka han icke tycktes se åt Klara.
Men en dag, när hon kom med ämbaret, och han stod på trappan och hvilade sig efter arbetet, ropade Klara åt honom:
– God dag, Petter!
Ska han inte följa med till brunnen i dag?
Petter kände, hur det ryckte i hans lemmar, och det var inte långt ifrån, att han hade rört på benen och surmulet lunkat efter.
Men så kom han ihåg sig.
Och i det han såg på henne med sitt ena öga, spottade han och svarade:
– Hon kan gå, hvart fan hon vill för mig.
Inte ska jag chikanera henne, det kan hon lita på.
Inte så länge jag tittar i nordvest.
Klara slog knyck på nacken och gick ensam bakom vedskjulet.
Men när Petter hörde, hur hon själf stod och vefvade på den tunga kedjan, som gnislade och skramlade, då kände han, att han var karl för sin hatt.
Och han begrep inte, hur han hade kunnat hitta på att svara något så bra.
Det blef häller aldrig riktigt, som det hade varit förr mellan Petter och Klara.
Klara hade sina fästemän, och Petter gick för sig själf och molade, arbetade och släpade, blef stark och grof, duktig att ligga i och pålitlig, när det gälde.
Hans ena öga hjälpte honom bra igenom lifvet.
Men på flickor tittade han inte.
Så fort han fick sådana tankar, behöfde han bara säga åt sig själf, att han inte skulle titta i nordvest.
Och då kom han ihåg sig och aktade sig.
När han höll på med arbetet, behöfde han åtminstone inte höra talas om ögat.
En gång hade rättarn sagt åt honom:
–Petter ser, förbanna mig, bättre med sitt ena öga, än de andra gör med två.
Och det tyckte Petter var riktigt sagdt.
Så att den antydningen sårade honom inte.
Men tankarna på torpet hade han börjat få igen för egen del.
Om han nu också inte skulle få Klara med sig, så var det ändå inte något skäl, hvarför han inte kunde ta torpet ensam.
Hemma var det trångt om sängplatserna, och sedan den sista lillen kommit till, kunde det nog behöfvas, att det åtminstone blef en mindre i rummet.
Själf ville han inte gå som en stackare, ända tills han dog.
Och ville Klara hällre lefva, som hon gjorde, än hålla sig till honom, som menade henne väl, då kunde han lika gärna ha torpet ensam, som han gick hos patron och arbetade för dagspenning och ändå inte fick något för sig själf.
Då hände det, att Petter var i den åldern, att han skulle gå och exercera beväring.
Tanken härpå hade länge oroat honom.
Och han kände sig inte glad, när han följde med kamraterna och skulle mönstras.
Ty de andra drängarna påstodo, att han, som bara hade ett öga, nödvändigt skulle bli kock.
Och att bli kock var något, som Petter ansåg för en ännu större skam än att bli kronvrak.
När han nu stod och väntade tillsammans med de andra, skämdes han, värre än han någonsin hade gjort förr.
Det där förfärliga ögat, som han inte en gång kunde lära att titta rätt, brände honom, som om han haft en stor böld midt i ansigtet.
Och när han skulle fram, hörde han, hur det gick en fnissning genom hela rummet.
Länsmannen var en stor, fryntlig karl med ett godmodigt ansigte, som han försökte lägga i de barskaste rynkor för att ingifva respekt, och en godmodig själ, som innerligt njöt af detta årligen återkommande uppträde, då han riktigt kunde få följa sin hjärtas lust att rejsa med de satans bassarna.
När han såg upp och fick se den olyckliga fysionomi, som Petter vände emot honom, där det ena ögat stirrade framåt och det andra såg rätt upp i taket, och som blef ännu olyckligare under Petters ängsliga bemödanden att titta lika med båda ögonen, bröt ett leende igenom den barska minen, och i det han vände sig till doktorn, sade han godlynt:
– Det var mig en fan att se ut.
Petter tyckte, att han kunde sjunka genom jorden.
Men doktorn bara såg på honom med en mönstrande min och yttrade kallt och likgiltigt:
– Kasserad.
Petter stod kvar och glodde i olika synvinklar.
Han förstod inte, hvad som menades med att vara kasserad, och han väcktes ur sina funderingar af länsman, som ropade:
– Adjö med dig, min gosse.
Hör du inte, att doktorn säger, att du slipper exercisen.
Gå hem och var glad.
Stig upp om mornarna och öfva dig, så kanske du lär dig att titta rätt till en annan gång.
Petter gick sin väg, medan han hörde, hur skrattet genljöd omkring honom.
Och då han inte var angelägen om sälskap, beslöt han att gå ensam hem, efter han ändå var den enda på gården, som hade blifvit kasserad.
Ty nu visste han, hvad det var.
Men han tyckte ändå, det var underligt, att ingen hade frågat mer efter hans öga.
Det var aldeles, som om det inte anginge nå’n människa.
Helt lugnt, utan att bry sig om honom, utan att så mycket som se förvånad ut, hade doktorn affärdat honom.
Och han kunde gå, hvart han ville, med sina olika ögon.
Men en sak var han glad öfver.
Och det var, att han sluppit att bli kock.
Ty hade han det blifvit, så anade han, att han hade fått höra talas om det där ögat igen, mer än hvad han tyckte var roligt.
Den sommaren gick emellertid Petter omkring och kände sig ledsen.
Så länge han hade haft Klara att tänka på, hade det ändå varit något.
Men nu hade han bara sig själf och torpet, som låg honom i tankarna.
Och utkomsten kan nog vara bra, tyckte Petter.
Men är den inte dess bättre, så är det inte roligt att vara ensam om den häller.
Och i alla fall är det nog trefligare att vara två.
Klara hade gått och stält det illa för sig igen.
Om det hade händt med den där drängen, som sköt ut mun, när han dansade, eller om det var med någon annan, det visste inte Petter.
Och det kunde för rästen göra honom detsamma.
Men nog var det underligt ändå med människor, och ändå underligare var det med kvinfolken.
Ty dem, som bara nojsade med dem och inte menade alvar, dem sprungo de efter, som om de voro galna.
Men den, som inte velat annat än det, som var redligt och bra, den ville de inte så mycket som se åt en gång.
Det var en gåta, som Petter ofta funderade öfver.
Men han kom altid till det resultatet, att den ena människan var si och den andra så, och att ingen kunde göra något vid den saken.
Och för sig själf sade han som så:
»Ja!
Klara kunde ha haft mig, om hon hade velat.
Men nu får hon alt se sig om.
Och det kan ingen göra något vid det häller.»
Men så började han komma underfund med, att folk pratade om Klara.
Att få ett barn, det kan så vara, för då kan det åtminstone bli godt och väl igen, sade folk.
Och Anders, som var i Amerika, hade ju tänkt att skicka henne respängar, så att hon kunde komma efter.
Men har hon fått ett till med en annan karl, då är det ingen heder med kvinfolket.
Petter fick också veta, att hennes nåd haft bud på Klara en gång till, och det måtte ha fallit hårda ord.
Ty det talades om, att
Klara skulle flytta till hösten.
Så hade hon åtminstone sagt.
Och nu berodde det på, om patron ville lägga ett godt ord för henne.
Ty patron var inte riktigt så sträng i det kapitlet.
Men det märkvärdigaste var, att när någon talade illa om Klara, så var det altid Petter, som tog henne i försvar.
Han höll på sitt, att den ena människan var si och den andra så.
Och det kunde ingen göra något vid den saken.
Och hjälpte inte det, så sa’ han bara, att de kunde passa sina kvinfolk själfva.
Klara hade inte haft någon, som passade sig.
Och därför var det hennes sak, mente han.
Själf började han tänka på Klara igen aldeles som i gamla dagar.
Han såg henne, hur hon gick öfver gården, med vattenbyttan eller mjölkspannen i hand, vickande med höfterna och småskrattande för sig själf, medan hufvudduken fallit ned omkring den bruna halsen, så att hufvudet var bart.
Och hon sjöng på en gammal visa:
»Ängen var grön,
Och flickan var skön.
Och gossen var fuller af falskhet.»
Det var lögn, tänkte Petter.
Och han kunde aldrig begripa, hvarför hon sjöng den visan.
Men tänkte på henne gjorde han i alla fall.
Han såg, hur hon brukade skratta, med hufvudet på sned och hakan tryckt intill den fylliga halsen, och han kom ihåg, hur han brukat få kyssa henne, när de voro ensamma.
Han mindes hennes läppars värma, och hennes ögons glans.
Som om ingenting hade händt under mellantiden, började hans tankar att gå sin gamla gång mellan torpet och Klara.
Och han tyckte, att han varit dum, som kunnat låta bli att så mycket som tala till henne under hela denna långa tid.
Hon var inte sämre nu, än hon hade varit förut.
Inte ett tecken!
Att hon var lätt på tråden, nåja, det hade han ju altid vetat.
Det var bara det, att nu visste alla människor det.
Men det var väl i grund och botten ingenting att fästa sig vid.
Fick han henne bara en gång, så skulle han alt försöka, om han ändå inte kunde få behålla henne.
Och lyckades det inte ändå!
Ja, då skulle han slå henne.
– Men han visste med sig själf, att det skulle han aldrig göra.
Det var bara en sak, som han inte ville tänka på.
Och det var det där stygga ordet, som hon hade sagt.
Men han slog bort det, så fort det ville tränga sig in i hans tankar.
Att han var så ful, det var olyckan, och det var det, som hade vållat altsammans.
Men nu skrämde det honom inte längre.
Ty nu, när alla talade ondt om Klara, nu hade hon ingen annan att ty sig till.
Och nu kunde det alt hända, att han väntat länge nog, och att det kanske lönade sig att tala till sist.
En kväll gick han ner till brunnen igen vid den tid, när han visste, att hon brukade komma, och satte sig på karet och väntade.
Det var så länge sedan, att det föreföll honom riktigt besynnerligt.
Men när hon kom, kände han genast igen stegen, och det klack till i honom, när han hörde, hur ämbaret gnisslade tomt, och spånorna knastrade under hennes fötter.
Klara blef helt förvånad, när hon fick se Petter.
Men hon fann sig genast, och med ett litet skratt, som Petter tyckte var mindre muntert än vanligt, bad hon honom komma och hjälpa sig.
– Jag hade tänkt det, sade Petter.
Och hans ögon stirrade åt olika väderstreck.
Men först ville jag alt tala om något annat.
Klara såg ännu mer förvånad på honom.
Hans röst lät så konstig, att hon satte ner spannen och väntade på, hvad som skulle komma.
– Jo, jag menar, fortfor Petter, att det har liksom varit litet väl mellan Klara och mig förr i tiden.
Hon slog på nacken, och munnen drog sig till ett leende.
– Det var väl inget att tala om, svarade hon.
– Nej, jag vet nog det, sade Petter och flyttade sig, där han satt på brunnskaret, så att hans ena öga lyste rätt emot Klara.
För Klara var det ingenting.
Men för mig var det något.
Och därför ville jag tala med henne.
– Det är, som det är, nu, sade Klara kärft och ville lyfta upp ämbaret igen.
– Nej, nej, sade Petter och reste sig.
Vänta nu litet.
Klara har aldrig brytt sig om mig, det vet jag nog.
Men om jag nu kan få ett torp till våren, vill inte då Klara flytta med mig?
Det vore väl ändå bättre än att gå här och släpa.
Hon såg på honom, förvånad, som hon aldrig varit i sitt lif.
Och hon skulle nästan ha känt sig skamsen, om det inte hade varit Petter.
Men fast hon förstod, hur ärligt han menade, och fast hon lika klart insåg, att det var det enda, som nu kunde hjälpa henne, så såg hon bara, hur ful han var.
Och hon kunde inte undertrycka ett leende.
Petter märkte det och blef aldeles röd.
I det han såg bort öfver vedbodens tak, sade han:
– Du tycker, att jag är ful, förstås.
Klara visste inte, hvad hon skulle svara.