Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. utfärdade licenser?
De innehålla en utvidgning af den medborgare i allmänhet medgifna rättighet att bränna bränvin.
Enligt 51 års författning är det nemi. landets jordbrukare medgifvet, att under 6 månader af året tillverka bränvin, och genom licenserna är det 7 jordbrukare medgifvet att äfven under den tid af året, då öfriga jordbrukare icke få bränna bränvin, begagna bränvinbränningsredskap i och för pressjästberedningen.
Således är det endast i afseende ä tiden undantaget eger rum.
Pressjästberedarne äro naturligtvis lika alla andra medborgare derutinnan, alt de måste underkasta sig så väl hränvinsförordmn, som öfriga lagar och författningar, således äfven Reg.F., hvaruti K.
Mits rätt alt suspendera rättigheter är stadfästad.
Nu har man sagt alt K.
M. skulle kunna mot dessa särskildta bränvinsbrännare, eller pressjäslheredare, begagna sitt prerogatif att suspendera rättigheter, derföre att bränvinsförordningen säger: ”bränvinsbränning vare tillåten under 6 månader af året, så framt icke högst vigtiga omständigheter föranleda dess inställande;” så att K.
M. icke skulle ega rätt att inställa bränvinsbränning under annan tid än dessa 6 månader.
Jag har redan erinrat derom, att det icke är på bränvinsförordningeli, utan på en högre lag, som K.
Mits prerogatif att suspendera rättigheter grundar sig.
Men jag vill äfven antaga, att bränvinsförordningen innehåller ett förtydligande eller ett fullstäudigande i afseende å denna K.
Mils höga rättighet, hvad bränvinsbränning vidkommer.
Låtom oss då se till, huruvida oftanämnde förordning gifver anledning tillen sådan tolkning.
Man har grundat sitt påstående derpå, att det står i förordningen att bränvinsbränning skall under 6 månader vara tillåten, så framt icke högst
Den 15 Juli e. m. 327 vigtiga omständigheter föranleda dess inställande.
Jag har genomgått bränvinsförorduingarne alltsedan 1S30 och funnit, ali i de förordningar, sora. föregiugo 1836 års förordning, hvilken inskränkte bränningstiden från helt till halft år, begagnades samma ordalag med iakttagande af berörde skillnad, eller: ”bränvinsbränning vare tillåten hela året, så framt icke högst vigtiga omständigheter föranleda dess inställande.”
Då tiden inskränktes från ett helt år till 6 månader och den gamla förordningens stadgande i enlighet dermed skulle ändras, så ändrades, på sätt det vanligtvis tillgår, endast det som var aldeles nödvändigt och derföre bibehöllos orden: ”så framt etc.”
Vill man nu af denna menlösa orsak draga den slutsats, att K.
M:ts rättighet att suspendera bränvinsbränningen skulle vara af sådan natur, att K.
M. väl skulle ega att förbjuda bränvinsiillverkning under de 6 månader af året, under hvilka R.
St. ansett denna näring böra få utöfvas, men att K.
M. deremot icke skulle ega rättighet alt förbjuda bränviusbränning under de 6 månader af året, då R.
St. ansett den böra vara tillåten?
Kan en sådan tolkning vara riktig?
Eller kan man väl antaga, att K. M., då han sanktionerade den af R.
St. beslutade författningen, afsagl sig ett prerogativ hvilket han enligt min åsigt, icke kan afsäga sig?
Detta är ju aldeles otänkbart, ty utomordentliga fall, t. ex. en förfärlig hungersnöd, kunna ju inträffa, då all bränvinsbränning, äfven den som sker i sammanhang med pressjästberedning, måste inställas.
Således om man icke kan antaga, att R.
St:rs mening med författningen varit sådan, eller att K.
M:s rättighet att supendera bränvinsbrännings bedrifvande derigenom skulle inskränkas, så kan man icke eller komma till den slutsats, hvartill Utsk. kommit, eller att man skulle kunna hos K.
M. anhålla om förbjudande af bränvinsbränning i förening med pressjästberedning under Nov. och Dec. månader, om annan bränvinsbränning då ej tillätes, men icke om utfärdande af ett dylikt förbud under de öfriga månaderna.
Men, då man icke får tolka bränvinsförordningen på ofvanomnämnde sätt, vill man möjligen resonnera sålunda: ”Då K.
M. en gång bifallit ansökningarne oin anläggande af pressjästbrännerier och om bräuvinsbräunings-redskaps begagnande dervid under de 6 eljest ej tillåtna månaderna, så har K. M. i afseende å dessa näringsidkare afsagt sig sitt prerogatif att inställa bränvinsbränning.
Men nu har jag redan förut ådagalagt, att K.
M. icke kan afsäga sig detta i Grundlagen honom tillerkända prerogatif.
Detta är en rättighet, som måste ligga hos hvarje regering, ty föreställom oss t. ex., att dessa pressjästfabrikanter hade genom förbättrade methoder updrifvit deras bränvinsafverkning till en sådan höjd, att vid hvar je bränneri omkring 100,000 kannor bränvin dagligen afverkades och dertill användes sunda och tjenliga födoämnen, skulle vi, om hungersnöd eller krig inträffade, tolka dessa fabrikanters tillståndsbref så, alt K. M., ehuru han fann att de meddelade liceuserna föranledde till nödiga, ja oundgängliga lifsförnödenheters upbrännande. likväl 328 Den 13 Juli e. m. icke egde makt att dessa tillståndsbref återkalla?
Nej, M. H.l så skulle vi icke tolka dessa resolutioner, utan vi skulle finna, att denna höghetsrättighet, hvars användande understundom framkallas af ett till naturnödvändighet gränsande tvång, är oskiljaktig från Konungamakten och icke kan under några vilkor derifrån afsöndras.
Man torde vilja invända, att då K.
M. vid föregående tillfällen icke funnit skäl alt suspendera tillverkning af bränvin i förening af pressjäst, ehuru allmänt brävinsbrännings-förbud varit utfärdadt, så bör en sådan åtgärd icke eller nu vidtagas.
Jag ber likväl att få fästa npmärksamheten derå, att om äfven tillförene, under vauliga förhållanden, K. M , med fästadt afseende derå, att i höga spannmålspriser ligger ett korreklif emot en alltför utsträckt bränvinsbränning, enär det icke är en fördel för bränvinsbrännaren att upbränna en dyr råvara för att tillverka ett bränvin, som icke står i något högt pris, icke funnit så trängande omständigheter vara för handen, .att K.
M. ansett sig böra begagna sitt oftanämnde prerogalif, så äro likväl f. n. omständigheterna helt annorlunda.
Nu har, med afseende å det inträffade förhållande, att R.
St. beslutat att frän och med nästk:de år belägga näringen med en så hög skatt, att det skulle lända näringsidkarne till en så utomordentlig fördel, om de under den i år tillåtne tiden finge tillverka bränvin, att varan troligtvis komme att tillverkas till en ofantlig qvantitet, utan att landets sädestillgång dervid tages i betraktande, K.
M. funnit så vigtiga omständigheter vara för handen, att han ansett sig nödsakad att under större delen af instundande höst förbjuda bränvinsbränning.
Vid sådant förhållande och då den blifvande höga bränvinsskatlen af K.
M. ansetts vara en tillräckligt ”högst vigtig omständighet” för bränvinsbrännings inställande under höstmånaderna, hvaraf alla medborgare, som tillverka denna vara, tillskyndas förlust, så frågar jag: månne icke samma omständighet är en tillräckligt vigtig omständighet att gifva K.
M. anledning att förbjuda pressjäst-till verkarne att under samma tid tillverka bränvin?
Jag tror att denna fråga icke lärer kunna annat än med ja besvaras och förgäfves torde man invända, att spannmålspriserna äfven nu äro höga, ty deri ligger ej under nuvar:de förhållanden något tillräckligt korrektif emot öfverdrifven bränvinstillverkning af pressjästberedarne, just derföre att bränvinsbränningen, i anseende till den blifvande höga skatten, nu i vida högre grad än vanligt lönar sig.
Denna omständighet, som ansetts tillräckligt talande för utfärdande af ett förbud .för alla jordbrukare att i höst bränna bränvin under längre tid än 14 dagar, är äfven tillräckligt talande för utfärdande af förbud för de 7 pressjäst-tiliverkarne att tillverka bränvin i sommar.
St. icke i någon mohn träda grannlagenheten för nära om de hos K.
M. anmäla, att de för deras del anse den blifvande höga skatten å bränvinstillverkning vara en så högst vigtig omständighet,att de funnitsig böra hos K. M. i underd. anhålla, det K. M., med afseende derå, behagade förbjuda pressjäst-tiliverkarne att bränna bränvin under Den 15 Juli e. m. 329 elen del af året, då bränvinsbränning i allmänhet är förbuden.
Såsom kändt är, hafva 2:ne Stånd, nemi.
PresteStrt och BondeSt:t, beslutat en underd skrifvelse till K.
M. angående inställande af bränvinsbränning i förening med pressjästberedning i allmänhet. R. o.
Ad. samt BorgareSt:t hafva beslutit att aflåta underd. skrifvelse derom, att bränvinsbränning i förening med pressjästberedning icke får idkas under 1.] månad på hösten, då bränvinsbränning i allmänhet är förbuden.
Huru skola dessa beslut sammanjemkas?
Kanske saken skall afgöras genom omröstning i förstärkt Särskildt Utsk.?
Det är väl möjligt att sådant ej står i strid med Grundlagen, men det vöre åtminstone en högst ovanlig åtgärd.
Vid sådant förhållande och om derjemte i betraktande (ages, att, såsom vi nogsamt känna, hela den nu beslutade nya bränvinslagstiftningen af landets jordbrukande befolkning i allmänhet emottagits med mycket ogillande, att K. M., med anledning af ordalagen i 1 § af nu gällande bränvinsförordning, som medgifver bränvinsbrännings-förbud under högst vigtiga omständigheter och hvilken § man gifvit den med ordalagen utan tvifvel öfverensstämmande men likväl extensiva tolkning, att under vigtiga omständigheter äfven kunde förstås den blifvande höga skatten — hvilket dock, vi måste erkänna det, ej varit lagstiftarens mening, ty icke förutsåg man vid förordningens skrifvande såsom en möjlig anledning lill bränvinsbrännings-förbud att Ständ, vid en kommande riksdag skulle åsätta näringen högre skatt — att, säger jag, K.
M. med anledning häraf förbjudit jordbrukare i allmänhet att under 1 \ månad i höst bränna bränvin, hvilket hos dem väckt mycket missnöje; bör man väl då, vid öfvervägande af allt detta, genom en restriktif tolkning af samma §, genom en bokstafs-tolkning, som möjligen skulle låta försvara sig, om här vore fråga att tillämpa grundlagsbud, åt 7 bränvinsbrännare lemna ett monopolium, en rättighet till en tillverkning, hvars bedrifvande man af goda skäl förbjudit hela det öfriga landets innebyggare?
Bör man icke snarare, vid tolkningen af detta lagstadgande, följa samma regel, som för lagars tolkning i allmänhet är uti 18 punkten af Domarereglorne meddelad, eller att domaren skall akta hans mening, som lagen gjorde.
Om denna regel gäller i allmänhet, så bör den gälla äfven i delta fall och min tanke är, att B. o. Ad. icke bör genom en emot författningens anda stridande tolkning tillerkänna ett monopolium på bränvinsbränning åt 7 näringsidkare på hela det öfriga jordbrukande folkets bekostnad.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, vågar jag vördsamt anhålla, det B. o. Ad. behagade antaga BondeSt:ts ifråg:de inbjudning.
Hade jag icke i min hand det Utsk:s-Betänk., sora nu är föremål för öfverläggning, så vore jag färdig att tro, det ett helt annat ämne här afhand - 33» Den 15 Juli e. ni. lades.
Sparre har nemi. sökt försvara, att det är K.
M:ls rättighet att förbjuda bränvinsbränhing i sammanhang med pressjäslberedning; detta utgör icke ämne för vår öfverläggning och hade K.
M. ansett sig hafva den, så hade han troligtvis redan deraf sig begagnat.
Nu är det helt enkelt fråga om att antaga en inbjudning från BondeSt. att förena oss om Ilr Hjärnes reservation och lill K.
M. ingå med underdånig anhållan, att K.
M. behagade i nåder pröfva, huruvida icke, under nuv:de förhållanden, bränvinsbränning i sammanhang med pressgäst-lillverkning borde uphöra, och, i sådant fall, de under helt andra förhållanden utfärdade Kongl. Resolutioner, hvarpå dylik bränvinstillverkning grundar sig, varda, så fort ske kan, återkallade.
Är det väl möjligt att föreställa sig, alt, då K.
M. redan funnit för godt att besluta, det brävinsbränning i allmänhet icke skulle få ega rum mera än under 14 dagars tid i höst, han icke äfven skulle hafva förbjudit bränvinstillverkning i sammanhang med pessjeslberedning, så vida K.
M. icke ansett de af honom för dylik tillverkning utfärdade resolutioner vara så bindande, att den en gång medgifna rättigheten icke kunde pressjåst-tillverkarne betagas.
Hå rättigheten naturligtvis grundar sig på de Kongl. Resolutionerna, så är del att tillse, huruvida desamma verkligen innebära en rättighet för pressjäslberedarne att tillverka bränvin under en tid, då denna näring i allmänhet är förbuden.
Jag hade förra gången, då denna fråga härstädes förevar, den äran att inför det Högloft.
Ståndet framlägga en af dessa resolutioner, hvilka alla äro i samma ordalag affattade.
Dessa ordalag äro ganska tydliga och jag tager mig friheten att ännu en gång upläsa dem, på det ali innehållet måtte vid beslutets fattande vara i friskt minne.
Resolutionen innehåller: ”att så länge sednast i Nåder utfärdade Förordning om tillverkning och försäljning af bränvin är gällande, sökanden må, under den tid afåret, då bränvinsbränning icke är i allmänhet tillåten, begagna bränvinsbrännings-redskap, med vilkor dels att, jemte den särskilda bevillning, som, enligt gällande bränvinsförordning, kanförpessjäst-tillverkningen varda påförd, för bränvinspannans begagnande under ofvanberörde tid erlägges den i 28:de §;n af K. M:ts Nådiga Förordn. d. 10 Okt.
1851 angående tillverkning och försäljning af bränvin i förev:de fall stadgade förhöjda pannerymdsafgift, dels ock att pressjäst oafbrutet beredes och af god beskaffenhet ständigt hålles, emot skäligt pris, till salu, hvaröfver styrkta betyg böra af sökanden månadtligen företes hos Kronobetjeningen i orten; allt vid påföljd i annat fall, att den sålunda beviljade rättigheten varder förverkad.”
Att pressjästberedning i sammanhang med bränvinstillverkning icke är någon för bränvinsförordningen främmande sak, torde kunna inhämtas, om vi gå till denna förordnings stadgande i 37:de §:n, som innehåller i 2:dra morn.:
”Har någon erhållit särskildt tillstånd alt, för beredning af pressjäst, begagna bränvinspanna under tid, då bränvinsbränning icke är i allmänhet medgifven, och på grund deraf brävinsbränning under sådan tid idkar, men 'Den 15 Juli e. m. 331 dervid öfverläder eller icke uppfyller de vilkor, hvarunder tillståndet blifvit lemnadt, ansvare såsom för oloflig bränvinsbränning efter § 34; bote dessutom 500 R:dr och vare den särskilda rättigheten till begagnande af bränvinsbrännings-redskap förlustig.”
Då nu sjelfva brån vinsförordningen icke allenast antager bränvinsbränning i sammanhang med pressjästberedning, utan äfven ålägger ett vite af 500 R:dr för den, som öfverl äder vilkoren för näringens bedrifvande, så är det ju tydligt, att sjelfva bränvinsförfattningen förutsätter möjligheten af sådana tillåtelser, som här äro i fråga.
Då nu pressjästberedarne ställt sig dessa tili— stånds-resolutioner till efterrättelse och derefter inrättat hela deras fabrikation, så anser jag åtminstone det vara högst oriktigt och olämpligt att aflåta en dylik skrifvelse, som Hr Hjärne föreslagit.
Jag anser mig ännu en gång böra erinra derom, att, ifall K.
M. funnit, det dessa resolutioner kunde återkallas, utan att enskildtes rätt förnärmades, så hade det troligtvis redan längesedan skett.
M. utan tvifvel funnit enskild mans rätt vara helig och icke böra kränkas, så anser jag att icke heller å R.
St:rs sida något försök att kränka denna rätt bör göras, äfven om man derigenom äfventyrar, att några tusen kannor bränvin mera än eljest i landet tillverkas.
Jag medgifver gerna, att det varit bäst, om dessa tillåtelser icke blifvit gifna, men då de nu en gång finnas, böra de, enligt min åsigt, respekteras, hvarföre jag för min del vördsamt tillstyrker R. o. Ad. att vidblifva sitt förut i frågan fattade beslut.
Vi äro nu på en punkt, som sätter både K.. M. och det Särskildta Utsk:t i en ganska besynnerlig dager, K. M., derföre att man vill påstå, att han för enskilda personers vinning skulle vilja gå ifrån ett för hela landel gällande lagstadgande, och det särskilda Utsk., derföre att allmänheten, då den ser ett dylikt förslag utgå från Utsk., naturligtvis tager för gifvet, att det är enskilda åsigter, som der gjort sig gällande, enär det är förgäfves att vilja tro, det allmänheten skulle kunna få i sitt hufvud, att ett prerogatif kan gifvas åt några få, utan att komma alla till godo.
Så kommer saken att af allmänheten betraktas.
Jag vill härmed icke hafva sagt, att icke saken kan ses ur en annan synpunkt och att icke den sidans kämpar, som försvarat det Särskildta Utsk., kunna hafva skäl dertill, men jag anser skälen å motsatta sidan vara vida öfvervägande, hvarföre jag i allo förenar mig med Gr.
Sparre och tror, att han sett saken ur den rätta synpunkten, från hvilken äfven K.
M. skulle hafva sett densamma, så vida icke K. Kommers-Kolhii förhastade beslut förvrängt saken.
Det är nemi. klart och tydligt, att nämnde Embetsverk, derest det egt kännedom derom, att pressjäst kunde beredas lika väl ulan som med bränvinbränning, icke hade tillstyrkt K.
M:l att utfärda sådana resolutioner som de, hvarom nu är fråga.
Om man följer det Särskildta Utsk:s verksamhet i spåren, 332 Ben 15 Juli c. m. så kommer man (ill den slutsats, att Utsk. varit ytterst samvetsgrann! i det stora, men icke så i det lilla, ty Utsk. börjar med att tala om de Kongl, resolutionerna och nödvändigheten af att Konungens ord, gifvet åt enskilda personer, måtte hållas i helgd, men slutar med att tillstyrka en underd. skrifvelse med anhållan, att äfven den vid pressjästberedningen tillåtna bränvinsbränningen måtte inbegripas under det allmänna förbudet för bränvinsbränning i högst' mera än 14 dagar.
De Kongl, resolutionerna lyda dock som följer: ”att så länge sednast i Nåder utfärdade Förordn. om tillverkning och försäljning af bränvin är gällande, sökanden må, under den tid af året, då bränvinsbränning icke är i allmänhet tillåten etc.”
Då således resolutionen uttryckligen säger, att pressjästberedning i sammanhang med bränvinsbränning får ega rum äfven under den tid af året, då bränvinsbränning icke är i allmänhet tillåten, så skulle jag tro, alt pressjästberedarne äro tillförsäkrade bränvinsbrännings-rättighet jemväl under de sex veckor i höst, då denna handtering i allmänhet är förbuden.
Ar man så noga om sin rättighet, så bör man väl icke tillstyrka R.
St. att ingå med en anhållan, det K.
M. måtte tillintetgöra en del af innehållet utaf hans egna resolutioner.
Vill man således vara rättvis i det stora, måste man äfven vara det i det lilla, eller också har man tydligen gifvit tillkänna att det icke är så helt med sjelfva saken, utan att den verkligen kan ses från 2:ne sidor.
Det kan väl icke heller förefalla annat än högst besynnerligt, att, då K. M., enligt Usta §:n i väino gällande bränvinsförordning, kan inställa all bränvinsbränning, då vigtiga omständigheter dertill föranleda, han skulle hafva beröfvat sig detta privilegium till förmån för 7 bränvinsbrännare, hvilkas tillverkning är långt ifrån obetydlig och således skadlig för det ändamål, man vid denna riksdag vill vinna.
Då man dertill lägger, att äfven bränvinsbränning i förening med pressjästberedning är uti den gamla förordningen inryckt, enär37:de §:n omtalar hvad straff en pressjästberedare utsätter sig för, så vida han öfverskrider de vilkor, som för tillverkningen äro fastställda, vore det väl högst eget, om detta slag af bränvinsbränning skulle undantagas från det förbud, som enligt Usta §:n kan drabba all bränvinsbränning.
Då man icke lärer kunna förneka, att det stätt i K.
M:ts skön att utfärda dylika resolutioner för flere • hundra pressjästberedare, likaväl som för sju, så faller det ju i öppen dag att den gällande bränvinsförordningen skulle kunna helt och hållet eluderas, såvida K.
M:t icke ägde rätt att dessa resolutioner återkalla, hvilket bäst torde ådagalägga orimligheten af mina värda motståndares påstående.
Jag kan således icke finna annat, än att den föreställning om saken, som af motsidan hyses, tillkommit i första hand genom det af Kommers-Kolhm begågna misstag och i andra rummet till följd af ordalydelsen i de Kongl, resolutionerna, hvilka kanhända bordt mera tydligt uttrycka, att äfven denna bränvinsbränning kan indragas, när behofvet sådant kräfde.
Detta har icke i resolutionerna kommit att inflyta, emedan det troligtvis af Den 15 Juli e. ni. 333 K.
M. ansetts falla af sig sjelft, ty ingalunda lärer K.
M. hafva velat begå en sådan orättvisa,- att några få medborgare skulle tillskyndas en fördel, som icke tillkom de öfriga.
Jag kan således icke finna någon giltig grund för majoritetens förra beslut i denna fråga, utan anser, att R. o. Ad. går såväl sin Konungs sorn majoritetens inom landet önskningar till mötes, om R. o. Ad., med frångående af sitt förra beslut i frågan, antager RoudeSt:s inbjudning.
Sparre, förra gången denna fråga förevar,, uttryckligen lillkännaf alt han icke ämnade begagna någon slags advokatyr i frågan och jag således måste antaga, att den deduktion, som den värde Gr:n nu afgifvit, alldeles icke är advokatorisk, så får jag förklara, alt jag icke fattar, huru något lagbud skall blifva beståndande inför Gr.
Sparre, om lian skulle öfvergå från argumentation lill advokatyr.
Denna Hr Gr:ns argumentation hvilar hufvudsakligast på den omständighet, att då K.
M. eger makt att suspendera rättigheter eller uphäfva redan beviljade licenser, så skulle, derest vid de privilegierade brännerierna tillverkades flera 100.000 kannor bränvin örn dagen under en tid, då hungersnöd hotade landet, K
M. vara mycket klandervärd, om han ej begagnade sig af sin omnämnde rätt.
Det är sanut, att K.
M. bar rättighet att suspendera beviljade licenser samt att denna rättighet, hvad bränvinsbränningen beträffar, finnes K.
M. tillförsäkrad i grundlagarne, och icke ensamt i bränvins-förordn:n, men deraf följer ej att R.
St:r böra nu begära att K.
M. ville begagna denna rätt i afseende på pressjäst-fabrikerna.
Sparre framdragit är icke hit hänförligt; han talar om det förhållande som vore för band, om landet hotades af verklig nöd, — om folket vore nära att dö hungersdöden.
Nöden bar ingen lag, som man säger — men någon sorts nöd tyckes mig icke nu stå för dörren.
Och endast verklig nöd skulle, efter min föreställning, kunna rättfärdiga R. o i Ad:s handlingssätt, om Ståndet nu, med förbiseende af andras rättigheter och med frånträdande af sitt en gång fattade beslut, antoge ett förslag till underd. skrifvelse, deruti R.
Sl:r skulle begära, det K.
M. måtte återkalla en rättighet, som lian en gång beviljat, och detta utan annat verkligt motiv, än att några pressjäst-fabrikanter lyckades göra god vinst för året.
För min del får jag förklara, att jag icke kan betrakta denna fråga annorlunda än lika med fråga om andra patent-innehafvares rätt, såsom det t. ex. skulle vara fallet, om en person erhållit patent uppå tegeltillverkning här i Stockholm, men husegarne sedermera kommit underfund med att patenl-innehafvaren gjorde goda affärer på teglet, utan att de likväl kunde få sitt tegel för bättre pris, i händelse patentet icke blifvit beviljadt, och till förhindrande deraf att den tegelslående medborgaren skulle få åtnjuta den förtjenst, han ärligen beredt sig, skulle ingå med anhållan bos K.
M. att patentet på grund af berörde omständighet måtte uphäfvas. 334 Den 15 Juli e. m.
Vore det väl med billighet och rättvisa förenligt, att, sedan denne man grundat hela sin anläggning på den fasta Iron om sitt patents tillförlitlighet, då —; just när förljensten för honom vore som störst, vilja beröfva honom sin på laglig väg tillkomna rätt?
Månne det vore rätt att Borgerskapet inginge till K.
M. med begäran, att patentet mätte uphäfvas, derföre alt det kommit underfund med, att tegeltillverkaren skördade en ofantlig vinst af sin näring?
Jag tror att hvarje mans rättskänsla upreser sig emot ett sådant tilltag.
Nu vill man likväl det vi skola begära, alt K.
M. skall begagna sin höghets rättighet att suspendera beviljade licenser emot pressjäst-beredarne, hvilka på dessa licenser grundat hela sin näring.
Vi få icke förvilla oss med den föreställning, att. pressjäst-beredarne utgöra ett undantag från alla andra näringsidkare, hvilket är alldeles falskt, ty de stå i samma ka(liegori som hvarje annan näringsidkare och få ej behandlas annorlunda, än man anser sig berättigad alt behandla näringsidkare i allmänhet.
Hr Adelborg har utan skäl åberopat 37:de §:n i 1851 års bränvins-förordn., som talar om missbruk vid pressjäst-beredning.