Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade visserligen gården att sköta, men vi ha ju inspektor, en utmärkt inspektor, som egentligen bara för syns skull lät min man stå och prata och utgjuta sig.
Och så hade salig Herman den vanan att fråga om allting.
— Hvarför skall det tvättas nu?
Hvarför syltar ni i dag?
Hvarför skola de främmande bo i det gröna gästrummet?
Hvarför har du den hatten på i dag?
— Han kunde göra en rakt galen med sina frågor!
Ser du, min engel, jag är en menniska, som vill handla och arbeta och har sannerligen inte tid att spilla minuterna med att stå och prata och förklara allting.
Det plågade och fördröjde mig fasligt.
Nå, så fick han ju denna reumatiska febern, som slutade hans dagar.
Han var då nära sjuttio år, men såg ut som om han var mycket äldre.
Gud, du kan väl begripa, att jag var förtviflad, då han blef sjuk.
Jag skötte honom natt och dag, och han kallade mig sin älskade lilla Hille, som under de första åren vi voro gifta.
— Men så dog han ju!»
Fru Lindeman suckade djupt.
»Och nu har jag varit enka i sex år, och jag försäkrar dig att man kan inte vara i en lyckligare ställning.
Jag kan ju göra allt hvad jag vill!
Allt!» hon slog ut med handen.
»Jag styr mitt hem och mina underhafvande, så att alla äro nöjda.
Jag har fullt opp med pengar.
Ingen kan tvinga mig till något, som jag inte har lust till, och jag tvingar inte heller någon.
Jag försäkrar dig, att jag vill alla menniskor väl, — och allra mest dig, du lilla förtrollande varelse», och med en smällande kyss afslutade hon sitt tal.
Nina hade i början känt sig obehagligt berörd af sin väninnas sätt att tala, men hon tog det snart från den humoristiska sidan och lärde sig uppfatta hvilket slags menniska fru Lindeman var: en välvillig, glad, praktisk qvinna, som njöt sin frihet och unnade andra deras, men alldeles otillgänglig för alla slags erotiska känslor.
De sutto ofta tillsamman i det stora ljusa rummet med fönsterna öppna mot sjön, der vårsolskenet dansade, och samtalade om allt möjligt.
Nina kände sig så väl till mods i detta trefliga, friska hem.
Hon började också känna det som en lättnad, att ingen visade sig, hvars närvaro hon helst ville vara ifrån, att hon aldrig behöfde anstränga sig att visa eller säga något, som hon icke fullt menade.
Hon började tycka, att det var skönt att aldrig vara ängslig för att något skulle hända, som hon icke skulle kunna tycka om, och att hon sjelf icke behöfde stå till ansvar för någon.
Hon lärde sig snart dela fru Hildas smak för det fredliga glada Säråker.
»Ja, är här inte förtjusande!» sade fru Hilda och satte binoklen på sina närsynta ögon.
»Se på den stora fisken derute!
— Nej, det var en båt!
Lukta på den här hyacinten.»
Hon tog en blomkruka med en nyutslagen hyacint och förde den tätt intill Ninas näsa.
»Ha vi det inte förträffligt?
— När jag sitter här i min lycka, så tänker jag verkligen med deltagande på alla stackars, gifta fruar, som nu gå och dras med sina herrar och män!»
»Tror du då, att det inte fins några gifta menniskor, som äro lyckliga?» frågade Nina.
»Jag vet inte», svarade fru Hilda och vände sitt broderi för att bese det på nära håll.
»Jo, männen, männen äro naturligtvis utmärkt lyckliga, eller borde vara det.
De kunna minsann vara det, som ofta få sådana söta, präktiga fruar, som de kunna roa sig med att gå och gräla på, — men fruarna!
— — Ja, har du någonsin sett en lycklig hustru?»
»Jag vet inte», svarade Nina dröjande och tänkte efter.
»Nej, det har du inte!
Annars skulle du genast minnas ett så märkvärdigt undantag!
Jag tänker bara på mina egna söner.
Edvard har minsann den sötaste lilla fru du kan tänka dig, en liten nätt varelse med ett sött yttre och inte alls dum, — mycket pengar hade hon också.
— Hon tillber sin man.
De ha bara varit gifta i två år, men hurudan är han emot henne?
Åh jo, han misshandlar henne naturligtvis inte, men han är mest på klubben eller ute med kamrater, och när hon timtals har suttit hemma och med hjertklappning väntat på honom, kommer han hem för att ta henne om hakan och säga: ’Min lilla vän, jag är inte hemma i qväll!’ och till tröst har hon sitt lilla lindebarn, som alltid skriker och jemt har ondt i magen!
— Nej, männen äro inte skapade för oss — De förstå sig inte mera på fruntimmer, än vi förstå oss på kanoner!
— Tycker du, att jag skall ta gult silke här?»
Nina böjde sig öfver hennes broderi, såg på mönstret och sade tankspridd:
»Och jag, som alltid trodde, att det bästa som fans här i verlden måtte vara en stor, förskräcklig kärlek!»
»Jaså, till och med förskräcklig!» sade fru Hilda leende och nöp Nina i kinden. »Nej, Gud bevare oss för alla förskräckliga saker.
— Inbillar du dig verkligen, att en man kan älska förskräckligt!
Man skulle tro, att en man skulle kunna det, om han såge dig.
— Vore jag en man, skulle jag bli rent vimmelkantig af kärlek till dig, men de veta inte hvad det är, de veta inte hvad det är!
Det är bara qvinnorna, som kunna uppfatta det finaste hos en qvinna.
Jag kan uppfatta dig!
Jag ser allt, som är utmärkt hos dig.
Ingenting undgår mig, så närsynt jag är.
Jag ser, att du går vackrare än alla andra menniskor.
När du kommer så der skridande och vaggar litet på höfterna, så kunde jag krama ihjel dig, så förtjusande tycker jag att du är!
Och din nacke!
Och dina hvita armar, och det sätt hvarpå du sätter upp ditt hår, och så som du äter eller lutar dig tillbaka i en hvilstol med hufvudet litet framåtböjdt, — ja, till och med som du gäspar, när du är sömnig, — allt tycker jag är förtrollande, för att inte tala om dina andliga egenskaper, som jag beundrar öfver all beskrifning.
— Men tror du, att en enda man skulle märka mer än högst en tiondedel af allt detta.
De kunna nog se så der i allmänhet.
Jag tror till exempel, att de skulle kunna se, att du har mellanbrunt och inte kolsvart hår, att du är elegant och enkelt klädd, och kanske till och med märka, att du har ett godt hufvud och ett varmt hjerta — fastän det vet jag inte heller så säkert om de skulle observera —, de ha blott så der ett allmänt omdöme och klassificera qvinnorna i goda och dåliga qvinnor, men för öfrigt är det det samma att visa dem ens bästa sidor, som att kasta sina perlor för dem som sluka dem som ärter.
— Det fins ingen man, som riktigt skulle kunna värdera dig.
Och du, hur skulle du kunna finna en man, som du kunde älska på ditt sätt?
Om du än sökte i alla fem eller sex verldsdelarna — hur många de nu äro —, så fann du honom inte.»
»Jag har ingen längtan efter att bli beundrad», sade Nina.
»Och hvad det angår att finna någon, som jag skulle kunna älska, så har jag inte för afsigt att leta efter honom.»
»Du har kanske redan funnit honom?» frågade fru Hilda och såg upp.
Nej, hur skulle jag ha funnit honom?» svarade Nina, men hon rodnade på samma gång utan att veta hvarför.
»Narras du?» frågade fru Hilda och hotade henne med fingret.
Nina började skratta, men var ännu röd i hela ansigtet.
»Åh, du narras, du stygga, baksluga varelse», sade fru Hilda och tog Nina om axeln.
Nina kunde omöjligt upphöra att skratta, och ju mer hotande och frågande fru Hilda blef, dess mer skrattade Nina; — men så blef hon plötsligt allvarlig och sade:
»Nej, jag försäkrar dig, jag har inte alls någon lust att gifta mig igen.
I åtta dagar förde de två fruarna ett sorglöst och behagligt lif tillsammans.
De gingo långa promenader i förmiddagssolskenet eller åkte längre bort till vackra utsigter.
Nina blef införd i hela fru Hildas hushåll.
Hon lärde sig beundra hennes matbod och handkammare, tvättstugan och hönshuset, kort sagdt hela gården, der allt var i den mest exemplariska ordning.
Fru Hilda dukade fram alla sina bästa rätter för att fira sin unga väninna och visade henne vid alla tillfällen, hur glad hon var öfver att ha henne hos sig.
Men efter den första veckan började Nina att blifva melankolisk.
Det regnade ofta, och de båda fruarna sutto hela dagen och de långa aftnarna vid sina handarbeten.
Fru Hilda läste icke gerna, men hade alltid en mängd att berätta om alla möjliga menniskor, deras slägtförhållanden, förmögenhetsvilkor, sjukdomar, äktenskapshistorier o. s. v.
Nina hörde på henne, som man hör på sådana historier, som ej angå en, men blef småningom trött derpå.
Fru Hilda hade alltid fullt upp att göra och kom uppfriskad från sin rond i hushållet till sitt handarbete och samtalen med Nina.
Nina deremot hade ingenting att göra.
Hon försökte läsa, men hon kunde icke gripas af innehållet.
Hon satte sig då och då vid pianot och spelade lösryckta, passionerade satser ur ett eller annat musikstycke, som hon ibland kunde upprepa många, många gånger efter hvarandra.
Hon vandrade oroligt genom det stora huset, bläddrade tankspridd i fotografierna eller grep till sitt handarbete.
Nej, hon kunde icke trifvas här längre!
En morgon, då vädret var ovanligt vackert, riktigt sommarväder, sade hon till den förvånade fru Lindeman, att hon måste resa.
Hon måste ned till sin gård, till Segerstad och se till skolan, som hon hade fått i stånd der.
»Du är väl inte missnöjd med något här», frågade fru Hilda.
»Jag har verkligen gjort allt hvad jag kunnat för att du skulle trifvas.»
»Du har varit allt för god mot mig», sade Nina och slog armarna omkring henne.
»Jag är inte van att bli så bortskämd!»
»Och ändå vill du inte stanna här?
Är det något du saknar?
— Säg mig det uppriktigt.»
»Kanske», sade Nina, »men jag vet inte hvad det är.»
»Hvad skall du göra vid Segerstad?» frågade fru Hilda.
»Jo, som jag sade, se till skolan — och det hela.
Jag hoppas någon skall behöfva mig der nere.»
»Ingen behöfver dig så väl som jag», sade fru Hilda i en ynklig ton.
»Ja, till att skämma bort», svarade Nina.
»Men jag längtar efter att sjelf skämma bort någon.»
»Ja, res då, du grymma!» sade fru Hilda.
Hon tog henne om halsen och såg länge på henne med ett ömt, nästan sorgset uttryck.
»Du underliga menniska!» sade hon.
»Jag är säker på, att du inte ger dig någon ro, förrän du på ett eller annat sätt fått göra dig sjelf olycklig.»
»Jag kan försäkra dig, att jag inte alls har några planer af det slaget», svarade Nina och skrattade.
Fru Hilda svarade icke.
Hon såg ännu en gång länge på henne och kysste henne sedan flera gånger.
Nästa dag reste Nina till Segerstad.
Det var en ny half dagsresa på jernväg till Segerstad.
Det var en gammal gård, som låg på slättlandet, så långt man kunde se omgifven af åkerfält, och långt borta vid horisonten lyste en blå strimma, — det var hafvet.
Gården var en gammal envånings tegelbyggnad med stora rum med små fönster.
Som de sista egarne endast sällan uppehöllo sig der annat än på besök, var den temligen gammalmodigt och opraktiskt inrättad.
Rummen vette mot norr, voro sollösa och kalla och köket låg i en särskild liten flygel.
I den andra flygeln bodde inspektoren, en gammal man, som hade skött gården under två egare, och som egentligen styrde det hela.
Curtmann hade haft anledning att vara nöjd med honom, då Segerstad icke allenast stod sig i de dåliga tiderna, utan för hvarje år gaf rikligare inkomster.
Jorden, som tillhörde gården, var ovanligt god och väl odlad.
Qvarnen vid ån gjorde goda affärer, och i det hela var det som en särskild välsignelse öfver allt arbete omkring Segerstad.
Den tyste gamle inspektor Busk, med det kortklippta skägget och den bestämda munnen, kände till allt, hade öga för allt och styrde allt med en aldrig tröttnande energi och omsorg.
Curtmann hade alltid följt hans råd och rättat sig efter honom, och Nina, som icke hade sett honom på flere år, kom blott för att säga honom, att hon hoppades han alltid ville stanna vid gården och vara henne till samma stöd och hjelp, som han varit för hennes man.
Inspektor
Busk svarade henne, att han aldrig tänkte på att uppsäga sin plats, så länge frun icke sjelf afskedade honom; han var allt för fäst vid gården för att med fri vilja kunna lemna den — och det var just sanningen.
Inspektoren var född på Segerstad af bondföräldrar, hade sedan varit borta som elev vid en landtbruksskola och så blifvit inspektor under den förre egaren, en tysk, som under några år egt Segerstad, innan han sålde det till grosshandlar Curtmann.
Hvarken den tyske egaren eller Curtmann efter honom hade uppehållit sig för längre tid der nere.
De hade endast kommit för att se till räkenskaperna en eller ett par gånger om året och hade tagit de rikliga inkomsterna utan att sjelfva ha haft något besvär med arbetet.
— Inspektoren hade liksom en hemlig känsla af, att gården egentligen var hans.
Han var ju den som nu i trettio år hade satt till alla sina krafter för att arbeta på allt vid Segerstad.
Han kände hvarje jordlapp der och hade planterat många af träden i trädgården.
Han hade noga reda på arrendatorn vid qvarnen och en annan arrendator på en mindre gård, som hörde till Segerstad.
Han kände hvar enda menniska, som bodde i trakten, både dem sjelfva och deras familjeförhållanden, och han kände sig sjelf som en del af det hela.
Herrskapet hade han deremot inga känslor för.
Hur skulle han också kunna ha det?
Han kände dem icke.
— Nej, Segerstads ära!
Att mejeriet der skulle vara ett mönster för alla andra gårdar, att Segerstad skulle skaffa sig de bästa och nyaste maskiner, de vackraste kreatur af engelsk och schweizisk ras, det var hvad han sträfvade efter.
Hans lön var icke särdeles stor.
Den hade i åratal förblifvit den samma, och han hade icke anhållit om förhöjning.
Han var en man med mycket tarfliga vanor, en man, som behöfde litet, talade litet och blott lefde för sitt arbete.
Han hade inga barn, men en hustru, som var sjuklig, och som mest satt inne i det skumma rummet och stickade, och då och då reste sig och såg på klockan för att på slaget ha middag eller kaffe i ordning åt sin man.
De talade mycket litet med hvarandra.
Några sade, att de icke voro goda vänner och att de iakttogo en fiendtlig tystnad gentemot hvarandra, andra menade att de höllo af hvarandra ungefär lika mycket som andra äkta folk, det vill säga att de voro hvarandra temligen likgiltiga, och det förhöll sig nog närmast så.
De grälade aldrig och sågo knappt på hvarandra.
Inspektoren var sällan inne, och hans hustru var aldrig ute.
— Det var hon som lagade mat åt herrskapet, när de ibland kommo på besök.
Gent emot
Nina iakttog inspektoren i början en viss neutral tystnad.
Han såg på henne med främmande, litet misstänksamma blickar.
Denna unga fru, som nu var enka och hade fullt upp med pengar, hvad kunde icke hon hitta på att företaga sig?
Hon hade ju egarens rätt att lägga sig i saker, som hon icke alls förstod, och kanske gifva befallningar, som det skulle blifva honom, inspektoren, den egentlige egaren, svårt, ja omöjligt att lyda.
Men han fann snart, att Nina alldeles icke gjorde några vigtiga miner.
Hon frågade om en hel mängd, men olikt många andra hörde hon verkligen uppmärksamt på de svar hon fick.
Hon ville gerna sätta sig in i allt, åtminstone ha ett begrepp derom, men det var naturligtvis honom, den sakkunnige mannen, som hon ville rätta sig efter.
Det var något så uppriktigt och varmt i hennes blick och röst, som afväpnade inspektoren, så att han blef, om just icke vänlig, så dock förtroendefull och talade, i synnerhet efter Ninas afresa, med mycket beröm om den unga frun.
Nina frågade honom till och med till råds angående sin andra egendom, det vackra Vänö, som på sista tiden slukat så mycket pengar, och der det var en ung, temligen oerfaren inspektor.
— Skulle hon icke försöka att få det såldt?
Inspektoren såg betänksam ut, vände sin tuggbuss i munnen och sade, att han icke kunde döma riktigt om saker, som han icke såg på nära håll och var inne i, men efter allt hvad frun sade honom om resultaten, skulle han nog anse det allra bäst, om Vänö kunde säljas så snart som möjligt.
»Om jag törs säga min mening», sade han, »så borde frun till och med sälja det till underpris.
Det är bättre att på en gång förlora en stor summa än att ha något sådant liggande, som hemligt suger pengarna till sig.
Man kan inte veta, hvilka summor det en gång kommer att gå till.
Jag vet ju, att frun tycker det är ett så nätt ställe med vackra omgifningar, men ett sådant der litet trefligt hus kan frun skaffa sig på något annat håll.
— Kanske det skulle kunna komma någon fart i affärerna der uppe, om en egare, som förstod sig på det, sjelf vore i närheten och öfvertoge ledningen.
Der fins ju elfven, den kunde kanske användas till något.
— Men med en ung inspektor, — hvad heter karlen?
— Michelson!
— Ja, jag känner honom inte, så är det minsann, — ja, jag säger nu bara min mening, — så tycker jag att frun helst skulle sälja det.»
Nina kom ihåg, att häradshöfding
Tofte hade sagt henne ungefär det samma, och hon skref samma dag ett bref till honom och bad honom att om möjligt skaffa henne en köpare.
En af orsakerna, hvarför Nina hade rest till Segerstad, var för att se till skolan, som hon hade upprättat der, en skola, der bondflickor efter konfirmationen fingo ett à två års undervisning i handarbete, husliga sysslor och ett par läroämnen.
Hon hoppades i hemlighet, att hon skulle kunna göra någon nytta der.
Hon hade alltid haft lätt för att blifva bekant med personer ur folket, de kommo en så naturligt och menskligt till mötes, tyckte hon, och hon tänkte, att hennes omsorg och kärlek skulle behöfvas vid skolan, der tolf unga flickor arbetade på hennes bekostnad.
— Men hon fann sig besviken.
Hon hade som föreståndarinna fått ett fruntimmer, en fröken Holst, som många hade anbefalt henne och som också hade visat sig duglig och pålitlig, men hon hade all en gammalmodig skollärarinnas pedantiska småaktighet, parad med den åtföljande stora sjelfkänsla, som sådana exemplariska menniskor besitta i öfverflöd, och hennes pietistiska religiositet hade redan tryckt sin stämpel på skolan.
Nina hade väntat att få se en skara raska, unga töser arbeta muntert och naturligt, och hon fann ett slags orden, en församling af ytterst väluppfostrade, cirklade mamseller, som höllo på sin värdighet, som om de vore af en högre art än andra dödliga.
Det var en högtidlig tystnad i dessa skolrum.
Man hviskade och gick på tå, och man bad och läste långa böner vid alla möjliga, och som Nina tyckte, omöjliga tillfällen.
Om det hade varit en religiositet, som visade sig i entusiasm och värme, skulle Nina ha helsat den med glädje, men denna ton af en öfverlägsen, torr fullkomlighet, detta ynkliga tonfall i deklamationen, när de läste innantill och framför allt denna trånga, inskränkta partianda, som beherskade allt, kom emot Nina som instängd luft.
Hon försökte närma sig en och annan af de unga flickorna.
De svarade henne höfligt, välvilligt, men alltid med en misstrogen blick.
De kunde ju icke veta, om hon var en kristen, — en sådan kristen, som fröken Holst ville att man skulle vara.
Nina företog sig ett par gånger att läsa högt för dem och hade tagit med sig en berättelse.
Hon tyckte, att de kunde behöfva att någon gång få begrepp om något annat än hushållsskolan på Segerstad, men det blef alldeles icke väl upptaget.
De unga flickorna sutto med stela, förvånade miner och stickade, medan Nina läste.
Blott en och annan af dem såg på henne med nyfikna, lifliga ögon, som om deras tillbakaträngda lifsglädje på en gång hade blifvit väckt, men när de sågo på kamraterna, förstodo de, att detta icke var rätt, och sänkte ögonen.
Nina kände, att hon blef röd i ansigtet och icke vågade begagna vissa ord, som stodo i boken, och som hon annars aldrig skulle ha stött sig på.
Då hon hade slutat, nego alla och tackade, men på eftermiddagen kom fröken Holst till henne och sade med sin klagande röst:
»Förlåt mig, bästa fru Curtmann, men tror ni att det är nyttigt, att inge unga flickor lust och längtan efter främmande och nya saker, som de ändå aldrig kunna få?
Jag tror det enda rätta är att lära dem älska sin dyra pligt och prisa sin Fader, som utdelar den jordiska arfvedelen olika.
Förnöjsamhet och samvetsgrannt uppfyllande af de dagliga sysslorna, det är hvad ungdomen bör lära sig.
Vi i verlden erfarna böra inte fresta dem att utsträcka sina händer efter askfrukterna vid det Döda hafvet.»
Nina blef först ond.
Hon sade i temligen starka ordalag, att hon icke ville beskyllas för att inverka dåligt på de unga, derför att hon hade läst en liten berättelse för dem, och bad fröken Holst komma ihåg, att det var hon, Nina, som hade upprättat och underhöll skolan, och att hon också kunde vilja ha ett ord med, när det gälde behandlingen af de unga flickorna.
»Naturligtvis», sade fröken Holst mildt som en martyr, som böjer sig för stenkastningen, »det är ju fru Curtmanns guld, som uppehåller skolan.
Jag har ju bara gifvit det andliga arbetet, den dagliga ömma tillsynen.
Jag har ju bara gifvit mödan och ansträngningen, och om jag nu skall betraktas som en öfverflödig tjenare, skall jag inte sätta mig emot det onda.
Jag finner nog någonstans mitt dagliga bröd, och för guld kan nog fru Curtmann kunna köpa sig en annan tjenare, som följer sin jordiska, och inte som jag, blott sin himmelske husbondes befallningar!»
Nina sade henne, att hon alldeles icke tänkte på att afskeda henne, men fröken Holst tyckte om den förkastades roll, det var en liten omvexling på våreftermiddagen, och hon blef rödare och rödare kring ögonen, darrade mer och mer på rösten och stod i ödmjuka ställningar med sänkt hufvud och nedhängande armar.
Det hjelpte icke, att Nina motsade henne.
Holst kom tillbaka till skolan med den underrättelsen, att hon skulle lemna sina älskade, dyrbara elever.
Hon var icke god nog.
Den anda hon hade inblåst i dem skulle utträngas af en annan, af denna verldens onda och förpestade andedrägt, men de, de älskade barnen, skulle kanske helst se henne borta, helst se hennes plats fyld af en annan, en, som kunde lära dem andra saker än dem hon i sin ringhet hade meddelat dem.
Der blef naturligtvis gråt och tandagnisslan, och då Nina nästa dag kom upp i skolan, mottogs hon af den mest fiendtliga tystnad.
Fröken Hoist hade till den grad arbetat upp flickorna till ett sentimentalt, konstladt sinnestillstånd, att Nina kände sig rent af hemsk till mods.
Hon förklarade högt för flickorna, att hennes önskan var, att fröken Holst skulle fortsätta sin undervisning under läsåret, d. v. s. hela året till ända.
Nina såg ju, hur väl allting var skött och hur lyckliga barnen kände sig.
Men i sitt stilla sinne lofvade hon sig att efter slutadt läsår stänga skolan och göra en paus och sedan börja på nytt med nya elever och en ny lärarinna, som hon skulle känna grundligare, än hon känt fröken Holst.
Som det nu var, förstod hon, att hennes egen inblandning i skolans angelägenheter endast skulle mottagas med ovilja.
Hon tillbragte de sista dagarna med att se till arbetsfolket här och der, och med att göra långa promenader utåt landet.
Det blåste friskt ute på fälten.
Hvita, glänsande skyar i mångfaldiga former drefvos i olika lager öfver himlen.
Långt borta lyste hafsstrimman svartblå.
Nina gick raskt.
Hennes slöja fladdrade, och hon måste hålla sjalen tätt omkring sig, hon tyckte, att hon flög framåt vägen.
De första dagarna, sedan hon lemnat Säråkra, hade hon varit glad och lätt till mods.
Hennes väninnas stora beundran för henne hade tröttat henne allt för mycket.
Hon var icke alls skapad till att så der sitta och låta sig beundras.
Hon kände det som ett ansträngande tvång, att alla hennes rörelser blefvo bemärkta, att allt hvad hon sade ledsagades af utrop af bifall och hänryckning.
— Hon hade längtat att komma bort derifrån.
Men nu här på Segerstad, der hon märkte, att ingen brydde sig om henne, ja, att hon var mer än öfverflödig, kom nästan en längtan på henne efter hennes väninna.
Det var ändå så värmande att blifva älskad och omhuldad och dock. — det var icke det, nej, det var icke det!
Hon såg långt ut öfver slätten, der de jagande skyarna kastade vexlande blå och violetta skuggor öfver den unga säden på åkrarna, hon såg på ån, som sköljde med skummande fart förbi henne, och hon kände en längtan att gå ut i vida verlden och finna sin lycka.
Det var bestämdt något, något okändt, som någonstädes väntade på henne.
Hon stannade på bron, som ledde öfver ån, stödde armbågarna mot bröstvärnet och såg ned i vattnet.
Den långa säfven, som växte här på åbottnen, drogs vågrätt åstad med den rusande strömmen, medan rötterna dock höllo sig fast i bottnen.
Vattnet gjorde beständigt bubblor och språng deröfver.
Nina fortfor att stå och se ned i det strömmande vattnet.
Det var beständigt något nytt, och dock alltid det samma.
Ja, något sådant måste finnas i lifvet, något sådant, som alltid förblef och dock alltid hade tusen rika omvexlingar.