Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom har jag sjelf, tagit mig friheten väcka motion i afseende på de exlra-ordinarie tjenstemännens f. n. beklagansvärda ställning, hvilken, såsom icke behandlad i sammanhang med Konungens nåd. propos. och det Gudmundsonska förslaget, utan ang:de hvilken serskildt utlåt, af Högloft.
StatsUtsk. lärer afgifvas — således, i händelse förevar, utlåt, icke återremitterades, skulle ånyo föranleda diskussion öfver samma ämne.
Vidare yrkar jag återremiss på grund af det outredda skick, i hvilket hufvudfrågan, enl. min tanka de extra-ordinarie tjenstemännens närvar, ställning, genom detta utlät, blifvit till RiksSt:n öfverlemnad.
Genom min ifrågavar. motion och de densamma åtföljande handlingar och upgifter ang:de extra-ordinariers ställning hos oss och uti åtskilliga andra länder, — till hvilka jag härmed har äran endast hänvisa, — har jag, jemte bemödandet att söka tillvägabringa någon förbättring uti de f. 11. befintliga extra-ordinarie tjenslemännens pekuniära ställning genom den af mig vördsamt föreslagna förändrade planen med de s. k. ljuspenningarnas användande, likväl hufvudsakligast önskat föranleda en undersökning och utredning af ett förhållande, som jag anser vara af synnerlig vigt.
De extra-ordinarie tjenstemännen, uti deras nuvar. ställning, synes mig vara så att säga ett kräftsår på Staten, hvilket man i tid må söka att bota; ja i värsta fallet medelst amputation, d. v. s. genom det af Riksdagsfullmäktigen Bengt Gudmundsson föreslagna radikala förbudet, att för framtiden antaga några extra-ordinarier.
,Extra skrifvare-biträden kunna dock troligen städse behöfva anlitas; saken är blott att söka bereda åt desse en framtid med samma man åt Staten förvärfvar duglige embets- oell tjenstemän.
Detta är motionens vigtigaste sida.
Hvad förevar, utlåt, beträffar refererar jag mig, för undvikande af ali vidlyftighet, till hvad Hr von Hartmansdorff yttrat och vill endast nämna, att flere embetsverk, (se Revisorernes sednaste Berättelse) årligen nödgas begära serskilda icke obetydliga summor till distribution åt extra-ordinarier för verkställda arbeten, hvilket troligen icke beliöfdes om ljuspenningarne i enlighet med det af mig föreslagna projekt finge användas till gratifikationer.
Att Vallöf).
BorgareSt. återremitterat förev. utlåt, är jag i tillfälle hafva äran tillkännagifva; äfvensom att skälig anledn. är till enahanda utgång inom de 2:ne andra RiksSt:n.
Den 5 Mars f. m. 105 Hr Rosenblad, Bernh.:
Jag kan icke undgå att finna att ett ämne, så vigtigt sorn detta, hvilket rörer Sveriges embetsmäns bildning för framtiden, blifvit af StatsUtsk. lösligen behandladt både till form och upslällning, och hade önskat all de mycket sakrika uplysningar, som åtföljde Hr Liljenslolpes motion rör:de denna frågas behandling i andra länder, hade blifvit tagna i betraktande samt en undersökning i detta hänseende anställd mellan förhållandet här och i andra länder, dä vi säkerligen icke hade bekommit ett utlåt, så lösligt som det ifrågar.
Sveriges embetsmanna-korps har i 2 sekler egt en förtjent aktning; från den tid då embetsmanna-bildningen grundlädes af den store Axel Oxentjerna och hans värdiga kolleger, men dess bestånd är starkt hotadt genom vårt närvar, extra-ordinarie-system.
Visserligen tror jag, att de blifvande embetsmännen möjligen nu för tiden komma från akademierne med ett större knnskapsmålt än fordom, men menniskans upfostran slutar icke med student-examen, utan fortgår för embetsmännen oafbrutet till slutet af hans lefnad.
Dea i Statens tjenst inträdande ynglingen blir nästan handlöst lemnad ät sig sjelf, bandet mellan honom och hans förmän är allt mer och mer uplöst och han blir i saknad af nödig inkomst för den ställning, hvaruti han sig befinner.
I det embetsverk jag tillhör finnas personer, som tjenat 20 år och äro ännu icke ordinarie!'; delta förhållande fordrar någon förändring om det ej slutligen skall inverka högst menligt pä den Svenska embetsmanna-korpsen.
Ett litet, ehuru visserligen endast ett tuppfjät till förbättring häruti, ligger i den K. propos:n, ty den summa, som nu bortgifves utan nytta hvarken för den som gifver eller upbär den, (ty hvad betyder väl värdet af 2 lisp. talgljus för året) kan i någon män bättre användas.
Det är med stor ledsnad, som jag sett att detta vigtiga ämne vunnit så litet afseende hos StatsUtskis majorilé, som för sitt afstvrkande knappast anfört några motiver.
Hvad godtycke och deraf befarad missbelåtenhet angår, vid utdelande af de ifrågavar. gralifikationerne, torde derå icke serdeles afseende böra fästas.
Fruktar man derför i fråga om en sådan småsak, huru mycket mera då, när fråga upstår vid tillfällen af befordran.
Man måste vid detta som alla andra fall väl underkasta sig den möjliga olägenheten af den menskliga svagheten, men derjemte hoppas, att i de flesta fall sker det rälta.
Vid utdelningen af dessa gratifikationer och till undvikande af beskyllningar för godtycke kan ju hvar och en af extra-ordinariers arbete tagas till grund, så att t. ex. en prot:s-förande, om hvars arbete och duglighet prot. bär vittne, må tilldelas mera, likaså den som under längre tid skött en annans tjenst o. s. v. Jag kan således icke annat än tillstyrka, att ifrågavar. förändring mätte ske, instämmande i Hr von Troils reservation med de modifikationer deri, som Hr von Hartmansdorff framställt.
Icke utan en viss obehaglig känsla upträder jag vid detta tillfälle, då det sker för att söka vederlägga äsig - 166
Den 5 Mars f. m. ter, yltrade af en man, hvilken jag för närvar, har äran att ega till Chef inom det embetsverk jag tillhörer, hvars tänkesätt ang:de allmänna ärenden jag i så många fall delar och vid hvars sida jag derföre stridt både under denna och flera föreg:de riksdagar.
I motsats med honom, måste jag uttrycka min tillfredsställelse, deröfver, att Utsk. afstyrkt den K. propos:n och förklara, det jag anser Utsk. hafva anfört de mest grundade skäl för detta sitt afstyrkande.
Den, som tror att en ordinarie tjensteman, hunnen till ett rådsembete, eller en chefsplats inom de afdrr, som lyda under rikets Collegier, skulle efter 65 års ålder vilja qvarstadna vid t jonsten, till föga båtnad för sig sjelf och till ingen för Staten, sedan hans krafter äro brutna, endast för att fä upbära 30 ä 40 r:dr i ljuspenningar — han misstager sig sannerligen ganska mycket, och för min del tror jag alt knappast något enda exempel skall kunna upvisas på ett sådant förhållande.
Således ligger icke någon antaglig grund för ljuspenningarnes borttagande deruti, att tjenstemannen, blott för att få fortfarande njuta dem tillgodo, skulle i rikets tjenst qvarstadna längre än hans krafter medgifva och lagen stadgar för vinnande af rättigheten att få bibehålla hela lönen som pension.
En långt vigtigare fråga är likväl den, som rörer ljuspenningarnes indragning för de extra-ordinarie tjenstemännen.
Hr von Hartmansdorff har börjat med att förklara hurusom den s. k. ljuslistan upgöres, icke sedan den mörkare årstiden inträdt, och för hvilken tid ljusen skola användas, ulan förr än denna lid vidtager och deraf dragit den slutsats, att man ej kunde så noga veta, huruvida en extra-ordinarie, som tillädes ljuspenningar, ämnade att göra tjenst under den mörka årstiden, hvarföre, om han det ej gjorde, han icke heller vore till ljuspenningarnes åtnjutande berättigad.
Jag hemställer till Hr von Hartmansdorff och en hvar för öfrigt, om ej en extra-ordinarie, hvilken exempelvis antagits i ett embetsverk vid vårens början, och derstädes tjenstgjort under bela den ljusare årstiden, sedermera af hvarjehanda orsaker, kanske ock af nit för sin egen upfostran till tjensteman, började att tjenslgöra annorstädes, der han möjligen bättre kunde utveckla sina anlag än i det verk der han upvaktat några månader under den ljusare delen af året, jag hemställer, säger jag, om han väl derföre gjort sig oberättigad, att, såsom belöning för sin tjenstgöring under den ljusare årstiden i det förra embetsverket, få i detta sednare åtnjuta ljuspenningar?
Jag tror att det vore en ganska lämplig belöning som den extra-ordinaire tjenstemannen då skulle kunna tilläggas af det embetsverk, hvilket hållit hans tjenst tillgodo under den tid, då inga ljus behöfdes.
Hr von Hartmansdorff har jemnväl sagt, att ljuspenningarne gagnade de extra-ordinarie tjenstemännen till ingenting; jag måste beklaga att en sådan tanke kunnat yttras af en man, så menniskoälskande, och den der, såsom han, söker hjelpa honom underlydande extra-ordinarier.
Orsaken till ett sådant omdöme kan endast sökas deruti, att han, sannolikt aldrig varit tryckt af de bekymmer, som åtfölja mången yngling vid första inträdet i Statens tjenst och Den 5 Mars f. m. 107 att lii- von Hartmansdorff således saknar ali erfarenhet om verkliga förhållandet.
Denna erfarenhet har deremot jag haft tillfälle att ganska bittert förvärfva, och just pä den grundar jag det svar, jag härmed gifver Hr von Hartmansdorff, alt det för mången e. o. är af stor vigt, att få dessa ljuspenningar tillgodonjuta.
Upkomraen hit, kanske fattigare än de fleste, minnes jag än den tillfredsställelse jag kände öfver vissheten alt kunna påräkna denna lilla inkomst såsom ett icke oväsendlligt bidrag till fyllande af lifvets angelägnaste behof och äfven nu, derom är jag säker, finnes mången yngling, som delar dessa mina känslor.
Vidare har den värde talaren anmärkt, såsom en skadlig verkan af dessa ljuspenningar, all genom dem extra ordinarien upmuntrades till upvaktning inom 8 eller 9 embetsverk pä en gång, hvarigenom den unga tjenstemannen skulle sakna erforderlig tid alt utveckla sine anlag på ett sätt, söm gagnade honom sjelf och gjorde honom nyttig för det embetsverk, der han slutligen stannade.
Jag vet icke på hvad slags erfarenhet
Hr von Hartmansdorff kan stödja delta sitt yttrande, men det vet jag, af egen erfarenhet, alt den af Hr von Hartmansdorff klandrade upvaklningen i flera embetsverk utgör ett verksamt medel för den på tjenstebanan nyss inträdda ynglingen, att i praktiskt hänseende, vinna en erfarenhet och en bildning, hvilken, just för sin mångsidighets skull, gör honom företrädesvis användbar i allmänna värf, och hvaraf således både han sjelf och Staten skördar verkliga fördelar.
I skolan undervisas ju barnet icke endast i ett utan i många ämnen, och hvarföre, om icke för det alt man insett nödvändigheten, alt åt det gifva en så mångsidig bildning, som möjligt; och hvad är väl riktigare eller mera angeläget, än att låta samma upfostrings-princip gälla för tjenstemannabanan ända till dess tjenstemannen fått en plats i samhället, der hans upfostran bör kunna anses för fulländad.
Sålunda, långt ifrån att anse det skadligt för Staten, att de e. o. tjenstemännen upvakta i ett större antal embetsverk, är detta enligt min tanke det rätta och verkliga medlet att, om hos ynglingen anlag till duglighet finnas, utveckla dem på ett sätt, sorn leder lill största gagnet för det allmänna.
Sjelf har jag i min ungdom, tjenslgjort inom 5 å ti embetsverk, hvilken tjenstgöring sedermera mången gång ländt mig till nytta inom det embetsverk der jag slutligen stadnat; och jag har dervid erfarit, att om i allmänhet den s. k. juristen är att anse såsom den mest användbara i de många olikartade embetsverk, som finnas inom samhället, så har likväl, å andra sidan, det juridiska kunskapsförrådet hos honom, då han kommit till administrativa bestyr, icke ensamt på långt när varit tillfyllestgörande.
Pä dessa grunder anser jag det förhållande, som med Ijuspenningarne nu förefinnes, vara både det mest nyttiga och det riktigaste och kan derföre icke annat än förorda bifall till IJtskis betänk.
Det vore önskligt om Statens tillgångar metlgåfvo, att, jemte det ljuspenningar tilldelas extra-ordinarie tjenstemän, hvarje embetsverk kunde erhålla ett för dess behof afpassadt anslag, att användas till upmuntran åt flitige och skicklige extra-ordinarier; men jag 16$ Den 5 Mars f. n7. vill icke utbyta (len fördel de nn äga i ljuspenningar!»?, mot den, att öfverlemna lill verkens öfverstyrelse!' alt utdela dessa medel i form af gratifikationer.
Jag bestrider della äfven af ett annat skäl.
Om jag ock förutsätter att sjelfva öfverstyrelsen vill med största samvetsgrannhet förfara, så ligga likväl Omständigheter deremot, som göra sådant nära omöjligt för densamma.
Styrelsen i K.(Kammar-rätten t. ex. kan alldeles icke känna vidden oell beskaffenheten af samtlige der anställde extra-ordihariers göromål, emedan de fleste äro engagerade inom revisions-kontoren, hvarest göromålen äro af den art, att det blir omöjligt för K.
Kammar-rättens dombord, d, v. s. dess ledamöter alt med upmärksamhel följa hvarje extra-ordrnarie.
Således måste K.
Kammar-rätten likasom andre Collegier lita på vederbör, kontors-chefers förord vid utdelandet af gratifikationerne, dä det komme ali ensamt bero på desse kontors-förmäns omdöme huru mycket en hvar extra-ordinarie borde af dessa gratifikationer bekomma.
Man kan således länka sig att icke rättvisa utan godtycke komme att ligga till grund för utdelningen och skulden dertill kastades icke på koutors-förmännen utan på em betsverket, som utdelningen verkställt.
Som jag reserverat mig emot detta betänk, är det klart, att jag äfven yrkar ålerremiss derå, oell anhåller att få framställa de grunder, som förmå mig dertill.
Ctsk. säger, att om ljuspenningarne förenades med lönerne, så skulle de ordin, tjenstemännens pensioner blifva större: detta är en sanning; men detta skäl har synts mig alltför obetydligt för att verka till afslag å den K. propös:n mot den större vinsten af förenkling i räkenskapen.
Beträffande de e. o. tjenstemännen och den fördel som Utsk. förmenar att de f. n. hafva af ljuspenningarne, så har jag trott, alt med dem skulle åstadkommas större nytta och de sjelfve vänjas vid stadigare arbete om, enl. den K. proposm, embelsverken finge begagna ljuspenningarna på sätt föreslaget är.
Onekeligen skulle derigenom vinnas mera energi i göromålens gång och styrelserna inom embelsverken derjemte komma i bättre tillfälle att med mera eftertryck både undersöka extra ordinariernes duglighet och belöna dem, som dertill gjort sig föiijenle.
Det omtalade godtycket fruktar jag icke för; brister man i förtroende lill en myndighet, i fråga om något sä litet som utdelning af några gratifikationer, huru skall det då gå med det som är af större vigt?
Man måste väl kunna hysa förtroende till en af flere personer sammansatt styrelse såsom den, hvilken rättast bör behandla en sådan sak.
Man har sagt, att det vore lämpligt för e. o. alt söka tillfälle till förtjenst i flere verk, och jag har ingenting deremot, ty det kan för många individer verka fördelaktigt på sätt talaren före mig sagt; men jag kommer till ett olika resultat.
Det är nemi. intet binder för Styrelsen af ett verk, att, oaktadt bifall till Konungens nåd. propos., likväl medgifva dessa exlra-ordinarier att hädanefter som hittills vid början af deras tjenslebana, söka arbete i flere verk, emedan de derigenom få försöka sin fallenhet.
Nu säger man: då kunna icke i de största verken de styrande så noga be - Den 5 Mars f. m. 109 döma hvars och ens förtjenst: men jag frågar? — hvarföre icke då framkalla Kontors-cheferne?
Tviflar Styrelsen på sin egen förmåga att i detta fall handla rätt, så kunna ju vederbör.
Kontors-chefers yttranden infordras.
I afseende å den reservation, som finnes betänk, vidfogad, anhåller jag nu att få säga några ord.
Jag har för min del icke funnit något hinder att antaga Konungens propos. med det tillägg som innefattas i min reservation; dertill fordras likväl att
Konungen skall ega att fördela det belopp som motsvarar de nu utgående ljuspenningarne de särskilda embetsverken emellan, ty icke kan man säga att den hittills varande fördelningen varit rättvis.
Men då säger man sig icke vilja öfverlemna till Konungen en sådan rättighet.
— Ater ett bristande förtroende.
Skulle man icke kunna öfverlemna åt Konungen att besluta i en fråga, som rörer några tusende r:dr lill utdelning ät e. o. tjenstemän sedan hvarje verk utlåtit sig öfver sitt behof?
Skulle cj Konungen kunna afgöra saken dem emellan?
Skall man ej hafva så mycket förtroende för
Styrelsen att man kari tilltro densamma att kunna rättvist fördela ljuspenningar?
— Hvart tar det då vägen med samdrägten, Statsmagterna emellan?
För min del finner jag inga skäl som föranleda till bifall af Statslltsk:s förevar, utlåt, men deremot många för återremiss; troende jag, att ett bifall till Konungens propos. vore lämpligt, med tillägg att en rättvisare fördelning af anslaget embetsverken emellan borde ega rum, och den kan icke StalsUtsk. åstadkomma.
Jag tror att de värde talare, som i denna fråga yttrat motsatta åsigter, hvar å sin sida fästat mera vigt vid densamma, än den i verkligheten förtjena!’. A ena sidan tror man, att, genom detta lilla anslags öfverlemnande till Konungen för att sedermera fördelas de särskilda verken emellan, tillfälle beredes, att upmuntra och belöna skicklighet och flit hos de e. o. tjenstemännen: mig synes denna förhoppning tillintetgöras, om man blott betraktar anslagets ringa belopp, och alt det finnes embetsverk, inom hvilka 10, 12 till 15 e. o. tjenstemän, engagerat sig och der he!an tillgången till utdelning dem emellan blefve 200 å 300 r:dr. A andra sidan, har man benämnt ljuspenningarne tjenstemannens första kronolön, men en hvar torde finna att 13 r:dr 16 sk. b:co, hvartill de f. n. ungefärligen upgå, icke är af någon betydelse, afsedde såsom lön, emad till en persons underhäll.
Erfarenheten har också visat detsamma; beloppet är för obetydligt för att kunna underlätta lefnadsbekymmer, och derföre inträffar, i (lere allmänna veik, ljuspenningarnes utdelning samtidigt med det så kallade Ijnskalaset.
Ingendera af dessa motsatta åsigter inverka alltså på mitt omdöme, men jag önskar dock bifall till K.
M:s förslag på flere för mig giltige skäl: l:o på det att de äldre embetsmännen icke må blifva af den lilla tillökning i inkomster, som nu fattas i ljuspenningar, förhindrade att taga afsked, då ålder och minskad arbetsförmåga bör föranleda dertill, iro Den 5 Mars f. m. 2:o alt besväret med reqvisitionerne af ljuspenningarne och deraf följande skrifveri samt vidlyftighet i räkenskapen mätte förminskas och 3:o alt de ej måtte lända unge män till upmuntran att springa i flera verk, för alt upvakta (sorn det heter), men i verkligheten endast för att på flere häll förvärfva ljuspenningar, derigenom kan förhindras alt någorstädes blifva fullt bekant med ärenderne.
En värd talares åsigler, att embelsmanna-skickligheten ökas i samma mån, som denna upvaklning äger rum på många ställen, kan jag således ej biträda.
Ett dylikt förhållande slår ock i strid med erfarenheten, som visat oss, alt samhället haft många utmärkta embetsman, som i sin ungdom icke ens gjort tjenst i något publikt verk.
Man har talat om svårigheterne för Cheferne alt med rättvisa verkställa den ifråga var. vigtiga fördelningen: men månne det ej fordras större omdömesförmåga å ena sidan och å den andra högre anspråk på rättvisa vid fråga om befordringar till Ijenster, och då detta åliggande i flere fall tillhör embetsverkens Chefer, torde man ' ej behöfva tveka att åt dem öfverlemna den vigliga saken att fördela 200 ä 300 r-.dr, utan fruktan att mannamån skall äga rum.
Jag får derföre förena mig med Hr Lagerhjelm i det yrkande han framställt.
Att göra, som Hr von Troil föreslagit, det till föremål för Släuderne, pröfning alt emellan de serskilda verken fördela anslaget, så att man vid riksdagarne finge tvista, huruvida det ena verket skulle framför det andra hafva ett eller annat hundrade riksdaler mera, det tror jag vara mindre lämpligt.
Ständernas tid behöfves väl för vigtigare öfverläggningar.
Med dem, som yrkat återremiss, förenar jag mig alltså.
Det är ingalunda något misstroende till Regeringen, på sätt Hr Lagerhjelm yttrat i denna fråga, som föranledt mig att bestrida bifall lill ifrågavar. betänk, ulan endast öfvertygelsen derom, att detta förslag, som utgått ifrån Regeringen, skulle försätta de e. o. tjenstemännen i en vida sämre belägenhet än hvaruti de f. n. sig befinna.
Den är i sanning nog beklaglig ändå ulan att behöfva ytterligare försämras, genom att underkasta den enda ersättning de äga alt påräkna för sin tjenstgöring, man må nu kalla denna ersättning ljuspenningar, eller gratifikation eller hvad som helst, godtyckets pröfning för att de af den må komma i åtnjutande.
o Jag måste mycket beklaga att jag icke kan dela Hr Åkermans åsigt, ali tjenstemännen icke vinner en vidsträcktare erfarenhet och större duglighet, derigenom alt lian egnar sin verksamhet icke blott åt ett enda fack af Statens många bestyr, ulan jemväl annorstädes ser sig om, och jag skulle i det fallet kunna retournera till den värde talaren frågor, som rört hans egen embetsförvaltning.
Jag nprepar ännu en gång, att ju mångsidigare bildning man kan erhålla i begynnelsen af sin tjenslebana, desto nyttigare, desto verksammare blir man på den plats, der man som en mognad embetsman kommer att stanna, förblifvande jag således vid den åsigten, att det är nyttigt för de unge extra ordinarierne att upvakta Den 5 Mars f. m. 171 i flere embetsverk, äfven om de dertill skulle linna en upmaning af förhoppningen på den obetydliga fördel, som ljuspenningarne kunna medföra.
Hr Få hr tens, Olof Immanuel:
Till det hufvudsakliga instämmer jag uti de åsigter, som i denna fråga uttalats af Hr von Hartmansdorff.
— Hvad den lia delen af frågan angår, eller den om sammanslåendet af de ordinarie tjenslemännens ljuspenningsanslag med lönerna, så har Utsk. bemött den med det enda inkast, att det skulle föranleda Statsverkets betungande med förhöjda pensioner.
Det bör härvid ihågkommas, att ganska många tjenstemän binna aldrig till pensions-åldern, åtskilliga afgå med pension allenast från Civil-Statens pensions-kassa och åtskilliga andra, ehuru hunna öfver pensions-åldern, sträfva i tjenslen till sin död.
— Således blifva jemförelsevis ganska få tjenstemän med pension förflyttade till allm. indragningsstaten.
För alt närmare kunna bedomina vigten af Utsk:s ifrågavar. skäl, bar jag i vederb. embetsverk sökt göra mig underrättad om antalet af de embels- och tjenstemän, som under de sista åren uptagits å indragnings-staten från de embetsverk, som hafva ljnspenningsanslag.
Det har dervid uplysts, att exempelvis under 2 af de sista åren endast 6 sådane tjenstemän flyttats på berörde Stat, för hvilka det belöpande ljuspenningsanslaget tillsammans utgjort värdet af 37 ha talgljus.
— Det är nu denna lumpenhet, för hvilken Utsk. ansett det icke vara valuta i den föreslagna förenklingsåtgärden.
En förenkling i räkenskaps- och redogörelse-väsendet måste dock alltid vara en vinst, om den ock icke kan upskattas i r:ds-tal.
— Det går nu så till, att Kammar-colhm, efter från vederbör. inhemtade prisupgifter, uträknar och 5-årsvis fastställer värden å så väl vax- som lalg-ljus.
Collegier, Styrelser och Embetsverkschefer afgifva årligen (ill Stals-kont. reqvisitioncr å de för hvartdera verket belöpande ljuspenningsanslag, med förteckningar på de dertill berättigade.
Stats-kont. uträknar derefter beloppet i penningar för livar och en och utfärdar anordningar serskildt för hvarje embetsverk och dessa anordningar, försedda med vederböns qvittencer, jemte den räkenskap, som deröfver i Stats-kont. föres, underkastas slutligen vederbörlig revisions-kontroll i Kammarrätten.
Allt detta arbete och all denna tidsspillan vore man naturligtvis helt och hållet ifrån, om K. JVI:s propos. bifölles.
Hvad ljuspenningar för extra ord. tjenstemän och betjening angår, så har Utsk., bland andra skäl, mot förslaget användt det, att denna inkomst vore den enda upmuntran, som komme de unga I jenstemännen vid deras inträde å tjenslebanan till del.
Tvenne föreg:de talare hafva ock fästat upmärksamhelen på vigten af denna upmuntrans fortfarande.
För min del förmår jag icke inse, huru i våra anspråksfulla tider, ett par Lffi talgljus årligen kan innebära tillräcklig upmuntran att qvarhålla sig vid ett embetsverk, om icke andra och väsendtligare interessen dertill verkade.
En vida kraftigare upmuntran innefattas deremot i utsigten till sådane gratifikationer, som förslaget afser, nemi. för de arbetsamme och skicklige, 172 Den 5 Mars f. m. — och andra är det hvarken interesse eller pligt för Staten att uppmuntra.