Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är i öfrigt af samma tanka, som jag såg införd i Aftonbladet sisth Lördag, ifrån en Tysk journal, rörrde tvåkammarsystemet, att det förekommer ungefär som om man för menniskokroppen skulle fordra 2:ne själar, den ena, som ville framåt och den andra tillbaka och hvaraf följden blefve ett complett stillastående.
Med denna tankeyttring, som jag antager, vill jag likväl icke hafva uttryckt någon förkastelsedom öfver en andre kammare, utan blott min individuella åsigt öfver en andra kammares obehötlighet i ändamål, som här blifvit uttalade, och som innebära klandret emot enkammarsystemet i allmänhet.
Det torde tillåtas mig att få uppläsa ett litet stycke ur tS40 års Const.Utskrs mern.
N:o 38, hvilket lyder sålunda, ”Allt ifrån 13 århundradet hafva mångfaldiga försök skett att befordra Sveriges lycka genom att importera en för våra krafter olämplig statsapparat; de hafva kostat oss så mycket; resultatet af den eflerliärmningslust, eller, om man får nyttja ett i det nyare politiska språket väl bekant konstord, af det slags rörelse, som i århundraden utmärkt den Svenska aristocratien och som sällsamt afsticker mot folkets i grunden democratiska lynne, uppmuntra så litet till nya försök på samma väg; och det fordna Riksrådets anspråk att utgöra en verklig öfre kammare, eller, som det uttryckte sig, medlare mellan Konong och Sländer, funno så litet deltagande hos folket, att den, som aktar på häfdernes vittnesbörd, icke bör klaga öfver brist på varningar i detta hänseende”.
Jag tror, mine Hrr, att då vi måste enhälligt komma till den slutsats, att vi inom vårt land alldeles icke äga några elementer för en så beskaffad sammansättning, som ett Engelskt öfverhus, så böra vi hvarken beklaga oss deröfver eller syfta derhän; det är icke en möjlighet att ens ett sådant öfverhus kan finnas, med mindre det är bygdt på ärftlighet, och grundadt på en stor förmögenhet, medförande Den 10 Mars f. m. 31 stort inflytande och höga värdigheter inom samhället; och det är sådane Svenska folket aldrig kunnat lida.
Man talar så mycket om dessa öfverhus, om dessa andra kammares tillvaro, såsom stöd för regeringarne, som stöd för monarkierne.
Jag tager mig friheten återföra i minnet, om Carl I:s hufvud frälstes af en pärskammare, och jag vädjar till ett vår tid närmare liggande exempel, huru nemi. den Fransyska Senaten förfor vid Napoleons fall.
Denna Senats första handling efter calastrophen var decretet om bibehållande af sina egna platser och af sina emolumenter, under ett fullkomligt öfverlemnande af dynastiens öde till det resultat, som för hvar man är kändt.
Jag tror för ingen del, att om här i Sverige funnits någon pärskammare 1809, den skulle hafva förmått att hindra den regimentsförändring, somdåtimade; och om verkningen af en sådan då kunnat vara återhållande, så tror jag ej att fäderneslandet funnit skäl berömma sig deraf.
På dessa grunder tror jag mig hafva tillfyllest ådagalagt, att hela argumentationen för en pärskammares oumbärlighet såsom återhållande kraft sönderfaller, åtminstone för den liberala analysen.
Jag finnér således i bildandet af en andra kammare, i egentlig mening, ingenting annat än en gärd åt en viss theori, som åtminstone saknar den praktiska erfarenhetens tillämpning inom vårt land.
Jag har härjemte redan tagit mig friheten yttra, att jag, i fullkomlig strid mot min öfvertygelse om det mest ändamålsenliga och rätta, likväl biträder förslaget att bilda representationen på tvenne kamrar, väl vetande, att man icke får envist vidhålla egna meningar, då ett önskvärdt resultat gémenligen beror på offret af den individuella åsigten åt den allmänna meningen; men på en sådan kammarbildning, som den Utsk. föreslagit, vill jag aldrig ingå, då jag anser dess sammansättning af andra kammaren äfven utgöra den minst ändamålsenliga af alla.
När nödvändigt en andra kammare måste införas, är jag ojemnförligt mera böjd, att åt konungamakten inrymma tillsättande af halfva antalet uti denna andra eller öfre kammare; och jag skulle äfven då vilja tro, att denna andra kammare borde fungera för en längre tid, än den första kammaren; och efter min åsigt, vore 3:ne riksdagar den lämpligaste, — sålunda förstådt, att J:del af antalet vid hvarje riksdags slut utginge utur kammaren, likväl utan hinder att kunna åter insättas då de väljande sådant för godt funne.
Man har här ordat om behof af ersättning för konungamakten, i afseende å dess nu ägande prerogativ, att uti representationerne, genom förlänande af adelskap och genom tillsättande af biskopsembetena, kunna insätta ledamöter inom representationen.
Jag tror, att om en öfre kammare bildades af 90 personer, hvaraf Konungen ägde att utnämna halfva antalet, eller 45, och förste kamaren den andra hälften, så erhölle konungamakten en vida större ersättning, än hvad som förloras genom att icke vidare kunna medelst adlande lemna inträde inom representationen åt ett högst inskränkt antal individer; ty om vi analysera förhållandet med adelskaps tilldelande, torde det 32 Den 10 Mars f. m, medgifvas, att det för representationens completterande vid tillfälle lemnar konungamakten alltför obetydliga utvägar.
Om de 12 biskopar, som finnas, hvilkas complexion, så vidt jag vet, är ganska god, lefva 10 år utan alt förändring ibland dem inträffar, så har Konungen under den tiden icke haft någon särdeles tillfällig förmån af deras sjelfskrifvenhet inom representationen.
Förslaget lemnar icke åt
Konungen någon del i tillsättningen af andra kammarens riksdagsmän.
Jag tror likväl alt Konungen för det conservaliva elementets utkörande till någon del, är en vida säkrare och pålitligare valman, än hvilka dass- och kastfördelningar som helst, särdeles om man vill ståndsvis inrätta dem.
Hufvudsaken, mine Hrr, består verkligen deruti, att kunna sammansätta en första kammare så, att den der motståndskraften blir så obehöflig som möjligt; och det tror jag ej kan ske på mera än ett sätt.
En värd talare före mig, Hr Gr.
Björnstjerna, har yttrat och, efter hvad jag tror, ganska fullständigt utredt, att med hvilka röstgradationer, med hvilka stigande scalor för den högre förmögenhetens röstberäkning, som helst, så skall nödvändigt, vid den bestående jordegendomsfördelningen inom vårt land, ett stånd eller en dass af samhällets medlemmar blifva så öfvervägande, att den absolut kan utesluta alla de öfriga, hvilket förhållande, om det inträffade, jag skulle anse högst olyckligt.
Jag medgifver derjemte, att jag icke tror på ett sådant resultat, emedan jag är öfvertygad, att det sunda goda Svenska omdömet skall leda lill helt andra följder; men det är nog för mig, i egenskap af lagstiftare, att hafva erkänt ett sådant förhållande kunna inträffa, för att ålägga mig pligten att, så långt jag förmår, söka förebygga att så inträffa kunde, ty det är lagstiftarens åliggande att söka förekomma alla olägenheter och alla missförhållanden, som han kan förutse såsom möjligen inträffande.
Det vore i min tanka i högsta mått olämpligt, och sålunda äfven i högsta mått olyckligt, om BondeSt. vid vallagens inrättande skulle ens finna tillfälle att nära nog uteslutande kunna tillsätta representanter ifrån sitt eget Stånd.
Så mycken rättighet som bonden oemotsägligen äger att hafva en röst, och en ganska betydande röst inom lagstiftningen, så stort behof har han äfven inom den af biträdet ifrån den vidsträcktare kunskapen, och den större erfarenheten utaf hvad man egentligen kallar statsmannavärf.
Försöken alt, genom en graderad röstförhöjning för den större förmögenheten, jemna BondeSl:s öfvervigt vid röstberäkningen, hafva i min tanka helt och hållet misslyckats, så väl uti 1841 års Const.Utsk:s förslag, som ännu mera uti reformvännernes, uti hvilket afsigten alt minska BondeStis alltför stora inflytande, utan att direct och öppet uttala det, lemnat anledmr till farhågor och misstroende.
Const.Utsk:s nu under öfverläggning varande förslag har icke ens ådagalagt någon syftning att på ett tillfresställande sätt lösa detta så vigtiga lagstiftningsproblem.
Likaså omöjligt jag anser det vara, att konungamakten hos oss numera ens kan lyssna till kastoch privilegiianspråkens fordringar, likaså omöjligt anser jag det va - Den 10 Mar s f. m. 33 vara, att konungamakten kan biträda något lagstiftningsförslag, som ögonskenligen skulle förflytta hela representationens andel i lagstiftande makten uti BondeSt:s händer; och någon större olycka, än framgången af ett så beskaffadt förslag, kunde också aldrig träffa BondeSt., och detta uttalas af en dess lillgifnaste anhängare och vän.
DA, som jag haft äran yttra, jag icke tror, att något afdeifrågavar. förslagen ännu tillfredsställande löst problemet, är det måhända förmätet af mig alt tro, det jag i det hänseendet skulle kommit längre än andra; men jag har under ett långvarigare begrundande af dessa förhållanden, med afseende på constructionen inom vårt land af både folkclasser och förmögenhetsställning, kommit till den slutsats, att man omöjligen genom ståndsval, men väl genom classval kan uppnå målet.
Jag vill derföre lemna åt slädernes innevånare, såsom utgörande en dass för sig, en särskild valrätt, med ett visst antal representanter.
Likaså ville jag för landets mindre fastighetsägare och öfriga röstberättigade anslå ett visst antal representanter, som skulle väljas per capita af alla röstberättigade utan afseende på någon gradation af förmögenhet, annorlunda än genom den fastställda minimibevillning, som borde lemna valrätt.
Likalades ville jag för den högre beskattningen, så väl för stad som för land, som vill säga detsamma som den högre förmögenheten, och inom hvilken den högsta intelligensen äfven innefattas, införa ett särskildt valcollegium, som finge sig anslaget ett visst antal representanter, underlägset det, som folden lägre förmögenhetens valcretsar stadgades.
Genom anordningen af dessa 3:ne valclasser, skulle städernes dass komma att omfatta en god del af den högre och högsta intelligensen.
Inom den större förmögenhetens valcrets skulle säkerligen äfven den högsta intilligensen och de utmärktare statsmannaegenskaperne otvifvelaktig! blifva afsedda, och vid valen ihågkomne.
Den egentliga valkretsen eller classfördelningen för landsbyggden skulle genom det större antal representanter, som blefve den tilldelad, finna sig mera fri vid utöfningen af sin valrätt.
Den skulle icke finna sig i bekymmer, att möjligen genom utkörandet af allt för många representanter utaf BondeSt., omintetgöra lagstiftningens oeftcrgifligaste åligganden.
BondeSt. behöfde icke vid ett så beskaffadt välförhållande rädas för den högre förmögenhetens böjelse att från lagstiftningsbestyret utesluta BondeSt., eller den lägre förmögentens representanter, dåde, såsom helt och hållet oberoende af den högre förmögenhetens valcollegium, kunde mera fritt välja efter öfvertygelse om förmåga, skicklighet och verkligt patriotiska tänkesätt ; hvilket jag vågar tro, med största svårighet kunna blifva händelsen vid samfällda val, der den fattige misstror den rike, och der denne äger tillfälle att öfva sitt inflytande för den fattigares uteslutande ifrån dess rättmätiga anspråk, att efter förtjenst äfven komma i åtnjutande af förtroende.
Då jag tror, att det directa valet för landets valkretsar är mindre lämpligt, så skulle j;ig för dem vilja bibehålla det indirecta valet, genom electorer, men den högsta beskattningens valcretsar deremot absolut anställa valen 8 H. 5 34 Den 10 Mars f. m. genom personlig inslällelse.
Jag tror, att under sådana förhållanden skola landets valcretsar ofelbart komma att äfven jemte ledamöter af BondeSt. insätta possessionaten adelsmän, embetsman, vetenskapsidkare, m. e. o. alla de samhällselementer, hvaraf en säker och tillförlitlig lagstiftning bör bestå.
Jag är öfvertygad, att den högre förmögenheten, uttryckt genom högsta beskattningens representanter, skola otvifvelaktig! insätta de högsta capaciteler i samhället af hildning, kunskaper och förmögenhet.
Detta tror jag vara det enda sättet.alt komma till en ändamålsenlig sammansättning, och jag vill då dervid äfven ytterligare uttrycka min mening, alt alla gradationer af eller-senior för förmögenhetsförhållanden inom classen skulle upphöra såsom omöjliga att i tillämpningen göra rättvisa, då de alltid blifva utgående ifrån lösa grunder eller hugskott; hvarföre jag också ville, att all omröstning i dessa 3:ne särskilda valcollegier skulle ske per capita, just för att undgå allt bråk med gradationer.
— En värd talare före mig har redan gifvit sina anmärkn:r tillkänna, ronde kamrarnes benämning af äldre och yngre.
Jag delar dessa anmärkmr helt och hållet, och tror det vara bättre att begagna orden högre och lägre, eller öfre och nedre, till förekommande af mindre behagliga parafraseringar.
En talare före mig har redan anmärkt den omsorg, som Utsk. tydeligen ådagalagdt för alt lemna åt cmhctsmannahicrarchien den högsta möjliga inflytelse inom representationen, men dervid anser jag den stora orätvisan äfven vara begången, alt afskedstagne embetsman, som åtnjuta pensioner, blifvit uteslutne.
Jag kan ej finna någon anledn. dertill; jag finnér det vara något hardt, att en afskedstagen embetsman, som har pension, men icke äger någon annan förmögenhetsqvalification, skall ifrån representationen uteslutas och blifva en slags parias inom samhället, då det åtminstone framställer sig för mig, som skulle en sådan person just förete resultalet af embetsmannaverksamhetens högre kunskaper, högre förmåga, högre erfarenhet och lyftning, hvilket allt han under sin tjenslebana uppsamlat, och således, långt ifrån att böra vara utesluten, äga ett stegradt anspråk att komma i betraktande för utöfningen af riksdagsmannakallet, särdeles som han bör vara i besittning af det oberoende, hvaraf den i tjenst varande embetsmannen sällan torde kunna berömma sig.
Likaledes kan jig icke inse grunden, hvarföre Utsk. betagit ledamöterne af Konungens Statsråd, äfvensom Just.råder valrätt; jag finner skäl uti att Statsrådsledamöter icke äro valbara, då man i alla fall tilldelar dem rättigheten att bevista representationens öfveriäggningar; men ali betaga dem valrätt, dertill har jag ej kunnat utfinna något skäl.
Enahanda är förhållandet med Högsta Domstolens ledamöter.
För dem är det föregifvit, alt deras sysselsättning icke medgifva' alt deltaga i representationens förhandlingar.
Så kan väl förhållandet möjligen varå; men jag tror det fallet icke eller kunna inträffa, att en så betydlig del af Högsta
Domstolens medlemmar kunna komma i ifråga att väljas till ledamöter af riksförsamlingen, att Domstolen derigenom blefve overksam, ännu mindre inser jag skälet hvarföre de skulle förlora valrätt.
Den röst - Den 10 Mars f m.
35 beräkning, som i Ulsk:s förslag blifvit föreslagen för R. o. Ad., synes mig äfven temmeligen betänklig om jag ifrån någon synpunkt skulle biträda ståndsprincipen, hvilket icke är händelsen.
Jag har ej kunnat utfinna grunden lill de föreslagne gradationerne af valrätt emellan olika tjenstegvader, de förekomma mig af en besynnerlig beskaffenhet.— Hittills har det just varit jemlikheten mellan oss alla inom della Hus, som utgjort en af Ståndets förnämsta egenskaper: vi hafva varit lika i rättigheter, och då vet jag icke, hvarföre den adelsman, som för sitt adelskap förut haft rättighet att representera personligheten, nu skall inskränkas lill en röst, och deremot hans förmän i vissa grader tilläggas röster för embete och tjenst, ända till tredubbelt.
En ägare af 100 eller 150 hemman skulle pä del sältet få ett så öfvervägande röstantal, att jag åtminstone icke ser från hvilken synpunkt det skulle kunna försvaras.
— Ulsk. föreslår äfven, att Konungen skall utvälja talman för de särskilda kamrarne.
Jag mäste bekänna, det jag icke finner någon grund härtill, annorlunda än deruti alt Konungen för det närvarande har ett sådant prerogativ inom 3:ne Stånd; men jag ser ej att Konungen förlorar något, om han skulle afstå ifrån en sådan rättighet.
Det kan icke vara någon särdeles angenäm rättighet alt genom ett val till talman möjligen tillsätta en person, som sedan dertill befunnes vara mindre lämplig, och hvarpå visserligen icke saknats exempel.
Vi hafva visserligen att berömma oss af ett motsatt förhållande, och att vi näppeligen, om vi sjelfve hade tillsatt våra ordföranden, kunnat lyckats bättre än konungamakten, särdeles vid detta tillfälle gjort det; men jag vet icke hvarföre man med sådanc, att jag så må säga, småsaker, skall besvära konungamakten, ty jag anser icke, att det aldra ringaste inflytande dermed kan eller bör åsyftas, och skulle det vara meningen att man afsåg något sådant, så är grunden felaktig, ty sedan Sländerne äro conslituerade i öfverensstämmelse med sina vallagar, så bör icke något främmande inflytande komma i fråga.
Då riksförsamlingen fördelas på 2:ne kamrar, uppkommer behofvet någon gäng af de begge kamrarnes sammanträde på ett rum, och en gemensam ordförande för de begge sålunda sammanslagne kamrarne.
Om man så skulle finna, har jag visserligen icke eller något emot, om Konungen utnämner den, sorn vid sådana tillfällen, eller då helsnings- afskeds- eller andra adresser komma i fråga, förer ordet, men ifrån någon annan synpunkt kan jag ej finna nödigt att någon talman af Konungen ulnämncs.
— .lag anser det myckna reglemenlerandet pag. 21 i afseende på Ulskm, icke vara lämpligt och icke bygdt på den erfarenhet, som vårt nuvarande statsskick gifver vid handen.
Jag anser det vara mindre väl betänkt att förordna 30 personer i ett Ulsk., och efter den lilla erfarenhet jag tror mig äga, har detta, långt ifrån alt hafva bidragit till ärendernes bättre utredning, utgjort en väsentlig orsak lill långsamheten i våra riksdagsförhandlingar, då Ulskm bildat små riksförsamlingar för sig sjelfva, der discussionerne blifvit så uttänjda, att liden medtagits myckel mera, än om ärenderne hade blifvit beredda af ett mindre antal personer. 36
Ulsk. har i min tanka andragit ett det aldra största bevis på olämpligheten af förslaget till sammansättning af den nedre kammaren ståndsvis, genont stadgandet af ett särskildt veto för hvarje särskildt Stånd inom kammaren.
Sjelfva denna lag skulle ju innebära anledningar till split och tvister, som man i en lagstiftande församling omsorgsfullt hör söka förebygga.
Denna tanka har åtminstone den fördelen, att icke vara hemtad från något utländskt mönster, ty, såvidt jag vet, (innes icke någon riksförsamling, der 5 särskilda fractioner af representationens medlemmar äro insatte, med möjligheten för hvar och en af desse fractioner alt säga nej till allt hvad inom en annan är förordadt.
Jag hemställer lill hvar och en al eder, mine
Hrr, huruvida detta kan komma att leda lill något lyckligt resultat.
Hvad som äfven förundrar mig i Utsk:s betänk, är sammansättningen af Banken och Riksg.conhs Fullmäktige, eller af Sländernes penningeverks förvaltning.
Jag hade trott, att när man föreslår sjelfva formens förändring till ett tvåkammarsystem, hade man icke hort förbise behofvet af en insigtsfull och erfaren förvaltning af rikets penningeverk, och att man icke skulls behöfva föreskrifva reglementen för en Bancostyrelse till den hiskeliga nummerföljd af hundradetal §§, som nu är fallet, och som häst bevisar hvartill ståndsförhållandena ovillkorligen måste leda.
Rättigheten för en Bancostyrelse att handla på egen hand är af största vigt; och det måste vara en i alla länder erkänd sats, att man icke kan fullständigt reglementera förhållanden, sorn bero af den stora penningemarknadens flucluerande inllytande på så beskaffade åtgärder.
— Det oformliga af att öfverlemna till ett tiomannaråd alt välja ordförande i Utsk:n har redan af andra talare blifvit anmärkt.
Jag försår icke hvad meningen dermed kan vara.
När man för ett Utsk. har bestämt 30 ledamöter inom representationen af båda kamrarne, skall man då icke hafva förutsatt, att desse 30 ledamöter böra vara qvalificerade att välja sin egen ordförande?
Hvarifrån hemtar man anledning till den förmodan, att 10 personer i en öfre kammare skola hafva mera förstånd att välja ordförande, än desse 30 Utsk:sledamöter, sorn antingen skola draga fördelarne af en skicklig ordförande, som de hafva tillfälle att välja inom sig, eller kämpa med det olideliga af en oskicklig, hvilken är dem påförd genom en annan auctoritet?
Jag har icke kunnat utleta grunderne dertill. — Pag. 28 förekommer det stadgandet: ”ali samtelige riksdagsmän må af allmänna medel undfå sina arfvoden, hvilkas belopp, jemte ersättning för resa till och från riksdagsorten, förut af Konungen och R.
St. gemensamt bestämmas.”
Skulle man nu draga under K.
M:s pröfning att bestämma arfvoden för riksdagsmän, då man vidtagit det, såsom jag tror, ganska systematiska stadgande, att en riksdag, som slutar, bestämmer arfvoden för en kommande?
Jag tror, att det är olämpligt att besvära Konungamakten med ett deltagande i så beskaffade bestyr, hvilket blott skulle leda till att förlama Styrelsens bestyr med mera maktpåliggande värf, och jag skulle derföre önska, att man åt dem, åt hvilka förtroendet blifvit lemnadt alt representera Svenska folket, Den 10 Mars f. m. 37 äfven uppdroge att, utan K.
M:s deltagande i beslutet, bestämma arfvodena för en kommande riksdag.
— Jag delar icke eller Utsk:s åsigt derutinnan, att Ulsk. föreslagit en ny Riksd.Ordn.; mig synes, att vi under loppet af mera än 30 år varit tillräckligt besvärade af den Riksd.Ordn., som vi nu hafva.
Jag tror, alt det är vida lämpligare, att uti en act, som vi kalla grundlag, införa de hufvudsakligaste bestämmelser, som Riksd Ordn. afser, och att det bör öfverlåtas åt kamrarne sjelfva, att för hvarje tillfälle ordna och förordna, alltefter som förändrade omständigheter kunna det påkalla. — Slutligen förekommer pag. 29 ”Beträffande 114 §:n, angule RiksSt:ns privilegier, hvilka, enligt §:s nu gällande lydelse, icke kunna undergå förändringar eller jemkningar utan samtelige Ståndens öfverenskommelse och Konungens bifall, har Utsk., såsom en följd af representationsförslaget, sett sig föranlåtet föreslå: alt §:n måtte uttryckligen upptaga endast R. o. Ad:s, Presterskapets, Borgerskapets och Allmogens nuvar. privilegier, att förändring eller jemkning deri må förklaras ej kunna af Konungen och R.
St. beslutas, så vida icke, å allmän riksdag, mer än halfva antalet af de närvar, ledamöterne utaf det RiksSt., hvars privilegier äro i fråga, förändringen eller jemkningen redan medgifvit; samt att inga nya slåndsprivilegier må hädanefter hvarken af Konungen eller R.
St. förlänas.”
Af denna uppställning visar sig ganska påtagligt, att det 5 Ståndet, som likväl i rättigheter bör stå lika med sina bröder, så vidt dc sammanställas inom en representation, icke lärer kunna komma i åtnjutande af några privilegier.
Hrr, jag frågar eder, om det icke är ett hån och ett oförtjent hån mot BondeSt., att tala om dess privilegier och att införa dem i en grundlags-§, såsom varande orubbliga.
Ffter hvad jag kunnat för mig redogöra, så bestå desse s. k. privilegier uti att bära -|:delar af skattebördorna, och uti att lemna den största, för att icke säga hela andelen till Rikets försvar.
BondeSt:s privilegier bestå vidare uti, att spänna hästen från plogen eller från sädeslasset, för att skjutsa oss 2:ne mil för 1 r:dr r:gds, under förpligtelse att sedan rida hem barbacka.
Dess privilegier bestå i alla möjliga tyngder och bördor inom samhället.
De bestå uti att till största delen underhålla och löna kncktehållet och presterskapet, utan att af detta såsom återtjenst få upphemta någon särdeles tillfredsställelse, åtminstone i politiskt hänseende.
Jag tror icke att någon § i grundlagen behöfver upptaga dessa BondeSl:s privilegier, af farhåga att de emot det Hederv.
Ståndets vilja skola rubbas eller borttagas.
Jag tror således, att det vore försigtigast, att alldeles utesluta denna §.
Jag hade så gerna önskat, det jag från det yttrande, som en af Konungens Ministrar här afgifvit, hade kunnat hemta något positivt stöd för mine eller för andras åsigter.
Hvad jag kunnat uppfatta deraf, låter till en början sålunda: ”Alt man lätt torde skönja vexlingarne emellan ett alltför lifligt begär att omskapa, stundom utan tillräcklig granskning eller tillbörligt afseende på det bestående, oell ett sträfvande alt motverka äfven de 38 Den 10 Mars f. m. förbättringar, som cn stigande allmän bildning och i öfrigt förändrade förhållanden högt påkalla.”
Jag vädjar till en värd ledamots, Hr Gr.
Björnstjernas, så högst förtjenst fulla ordalag af de nuvar. representativa förhållandena inom oss.