Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om så icke vore: huru kunde någon begripa, att vi ännu på ingen enda af våra Mästare haft en rätt granskning; att deras skönheter och fel ännu slumra i samma mörker, hvarest de ena icke gläda och de andra icke varna oss; att Lidners så nya, så sköna, och ofta så vidunderliga poesi förtjent ingen kritisk aktning; att samma lott vederfarits den tragedi, som är vår Theaters högtidliga mästerstycke?
Hvem har ännu, om han ock kände sig aldrig så benägen att gengälda vissa granskare deras egen oblidhet, dristat egentligen anmärka någonting vid detta verk; der man finner många skönheter, men än mera Osvenska, och der väl icke Fröknar tala som Pigor, men i stället en Halfgud talar som en Fröken?
Ingenting är i Snillets verld så felaktigt, att det icke kan för tusende vara en skatt af hög och dyrbar upplysning, ja en själalust.
Men, af den större allmänheten, hvem läser, hvem köper det, som redan är inför alla utskämdt?
Så länge laglösheten i Granska underhåller raseriet att se allting i sina fel, så länge är ingenting, som icke af någon kritisk hvalp kan utbjäbbas som odugligt.
Och likväl – om, i allmänhet, en viss grad af felaktighet kunde med skäl göra en bok förkastad: hvad på jorden skulle väl läsas?
Sjelfva de vidtbeprisade Dramerna ”Gustaf Wasa” och ”Oden”, med alla sina sköna ställen,– skulle de då befinnas läsvärda?
Allt det, som Folkslagen, både i sina häfder och i sina själar, hafva allramest ädelt och stort, är deras Hjeltar: och huru äro icke desse, i de nyssnämnda skådespelen, bortskämde!
Värst likväl i det sednare.
En sann, hög, på en gång leende och stark kritik, – sådan, som tillhörer Konsten och dess Mästare, – skulle ej kunna undgå, att i denne ”Oden” anmärka de förvånande grundfelen af hufvudpersonens teckning; der lynne, grundsatser, uppförande äro så långt skilda från hvad man väntar sig af Nordens förste Hjelte, Lagstiftare och Gud.
När härtill kommer den så förunderligt ofta charaderade och till pinsamma eleganser, till onaturliga nyheter förbråkade stilen, äfvensom att denne Nordman, Hjelte, Konung, Lagstiftare, Gud, talar en liten söt monotonisk vers, utan rikhet och styrka i harmoni, alltid täckt och täckt i en och samma dans, med all den grannlåt och flärd, som, förtjusande kanske i en Poets mun, åtminstone icke höfves en Hjelte: så kan, förvisso! mången känna sig frestad, att, i likhet med hvad Yngve vågar säga om allt hvad
Qvinna heter, finna hela denna Oden – – – ”föraktelig och skön”.
Derföre, enligt Guds och Naturens stora mildhet, – låt hela verlden lefva.
Allt göres ej för alla.
Ingenting göres för dem, som äro öfver det gjordas värde; allting göres för dem, som äro under det och deraf kunna hugnas.
Det ni föraktar, vörda tusende; och det ni vördar, skulle mången annan förakta, om höghet i själen kunde tänkas utan rättvisa.
Uppgif först, ärligen, ett arbetes merit; och sedan, om det lyckats vinna någon allmännare uppmärksamhet, dess fel; hvilka ni då (men icke förr) må granska med ädel stränghet, till allas förädling.
Låt hela verlden fritt göra, och fritt njuta, det bästa den kan.
Men, i alla större ämnen, kasta endast på det Mästerliga hela glansen af ert lof; vänd endast emot dess fel hela styrkan af ert tadel!
– Ni skall dermed både väcka äran till att hinna något lika stort, och göra Konstens lagar heligt fruktade.
Sådan är Naturens rättvisa; sådana äro lagarne för en sann och ädel Granskning.
Lynnet af denna lagstiftning är, att i allting skydda det Goda; och att icke, eller minst, vända granskningens styrka emot Dem, som med sina fel hvarken kunna skada, eller böra förtörna.
Men, om det är orätt, att se allting helst i sina fel: måste det icke vara både lågt och vildt, att vända upp och ner på saker, för att, med konst, af allting göra fel?
– Och likväl finnas bytingar af snille, så underbara, att de vilja vara just denna konstens genier och hjeltar.
Denna konst kallas ”Parodi”.
Det är konsten att förvända – allt hvad, qvickt eller dumt, förvändas kan: således konsten att göra det höga till lågt, det sköna till fult, ordning till förvirring, och visheten till vanvett; konsten att ställa sig på hufvudet, för att bevisa, att ni ej står på edra fötter.
Det låga kan icke parodieras: det är, rätt och slätt, lågt.
Det phoebusiska, det vidunderliga, är sjelft en parodi; nämligen sin egen.
Återstår alltså blott det rent höga, det verkligt ömma och ädla; just detta är det, som duger att parodieras.
I samma mån, som något är högt, af en alldeles ny och ren skönhet, af en stor och harmonisk stil, kan det parodieras väl; ty blott något helt litet behöfves då, för att kasta det i parodi.
Det är Parodiens natur, att endast träffa det mest höga: ty endast detta gör med det låga och gemena den lifliga contrast, som sätter i förundran och roar.
Herrliga konst, född ur packets geni!
Också lika lätt, som gemen.
Der Pindarus sjunger om solen, skrif ni en död hund; der en annan hög skald sjunger om
Naturens eviga skönhet, skrif ni gula skinnbyxor; der han med eld och tjusning talar om Dygden eller Sanningen, skrif ni pölsa.
Eller, är ni för fånig att ens hitta på något sådant: så blanda åtminstone allt med hvartannat huller om buller, och gör ett litet qvickt djefleri af dumhet.
Detta är receptet: probatissimum, till att göra en Parodiens monark och en packets Apollo.
En viss rigtning af parodisk yrsel förtjenar dock, att från detta omdöme undantagas.
Icke ofta, men dock stundom, träffas böjelsen att parodiera förenad med en snillekraft af större art; och då stegras parodien till en höjd och vidd, hvarigenom den förvandlas till någonting alldeles sjelfständigt, en egen, hel och ny verlds-krets: – en verld af det sanna Burleska.
Den är låg; men en verld är den likafullt: den har sitt märkvärdiga, sitt stora, sina hjeltar och deras öden.
Här möta oss dessa en äkta löjlighets vidunder, dem Naturen, i brokigheten af menniskoslägtets mångfaldiga skröplighet, här och der kastar, och inbildningen i sin egna glans uppställer; en upptäckt, som icke alldeles är det sanna Snillet ovärdig.
Fuller leda ock sådana Burlesker någongång sin uppkomst från den i sig sjelf lilla afsigt, att parodiera något visst stort och skönt föremål; men de öfverskrida i utförandet denna afsigt, lemna den bakom eller inunder sig, och blifva derigenom rent, oskyldigt, sannt burleska.
Sådana äro i Sverige Hallmans såkallade Parodier; hans, hvilken sjelf skapat sitt skaldeslag, den vilda bacchiska glädjens, – som hos oss har en alldeles egen och original ton, och hvars Pindarus Bellman är.
I dem är allt, som är egentlig ”parodi” (eller gyckel med något Ädelt), förkastligt och gjordt endast för Vitterhetens tölpar, för hvilka ingenting skönt någonsin var heligt; men deremot allt, som är ren burlesk, förträffligt.
Det motsvarar, i Poesien, Hogarths mästerskap, att måla karakterer och öden ur den låga verlden.
Parodien, i sin egentliga mening, är våra vittra Smädares hufvudvapen.
Men ännu äro flera vittra styggelser qvar på Smädelsens stora litania; från hvilka vi med lika skäl må ropa:
Bevara oss, heliga Förnuft!
– Sådana äro de missbruk man gör af den Komiska Theatern; af Satiren; af Epigrammet.
Hvad Theatern i sin allmänna poetiska betydelse är, det har alltredan blifvit visadt.
Lätt är, att särskildt på den Komiska tillämpa det.
Äfven här förhåller sig Theatern till
Snillet, såsom den verkställande makten till den lagstiftande; hvadan följer, att till den komiska skådebanan kan ingen last, dårskap, löjlighet höra, som icke Snillet förklarat för dithörig.
Och detta dithöriga är – allt det Löjliga, som finnes under solen och af Snillet för Löjligt förklaras, – förutan det personliga; hvarmed här menas, det en enda person tillhörande.
Ty detta bevisar ingenting mer, än hvad annat lyte, ärr, sjuka, förryckning, som denna person kan vara behäftad med.
Allt sådant är på lika vis hans enskilda, ömkliga öde; af hvars begrinande menskligheten aldrig kan gagnas.
Men helt annan synpunkt gäller för den löjlighet, som tillhör flera, – ett stånd, en art af menniskor, en hel tid; och som dermed visar, att den kan få insteg, spridas, möjligen för alltid antagas och såsom vanart i menskligheten erhålla evig natur.
Slik löjlighet måste motverkas, måste förstöras; den hemfaller derför till Theaterns åtgärd.
Hvarvid likväl må märkas, att åtgärden, äfven då, alltid bör vara det ädla löjets, aldrig det oädlas; ehuru de qvickare af dem, som bearbeta och förfäkta detta sednare, visserligen ha på sin sida vår svaghet, – om hvilken måste bekännas, att hon ständigt vill nedföre, till de lätta och gemena nöjen.
Den oädla rolighetens lustspel, der intet annat nöje kan ingå, är Farcen.
I denna gemenhetens jubelglädje, huru qvick den eljest må vara, är ännu pöbelns smuts; eller den snillets liderlighet, hvaruti pöbeln så gerna tumlar.
Hvad som der är (såsom man uttrycker sig) ”för,bannadt roligt”, – är det icke nästan alltid, i sig sjelft något både högst onaturligt och högst gement?
Sannt är: det Gemena skulle kunna ursäktas med det Roliga –om ingen rolighet, intet nöje, lika stort och större, funnes i det Sanna och Ädla.
Res severa est, verum gaudium – ”allt sannt nöje är allvarsamt” – säger oss Seneca; som i en sådan tanke har mera själ, än tusende somrars vittra fjärilar och kritiska dagflugor.
De vilda, de häftiga nöjen, som finnas i det ”besatt roliga”, äro, mot ett enda själens smålöje, som ett tusental af nattliga irrbloss mot en klar och ljuf vårdag.
Men det tillhör den gemena roligheten, att just det gemenaste skall för den vara kärast.
Ty jemväl här bekräftar sig denna allmänna
Lifvets lag: hvad en menniska älskar, det uttrycker hennes hela kraft; hennes tycken äro lifsdragen af hennes väsende; hvad hon vill, är hennes mått (det mått, hvarefter hon mäter och bör mätas).
Om nu alltså, på ett folks Theater, just den gemena rolighet används, att personligt förhåna någon uppstigande ny vitter förtjenst, öfver hvilken det allmänna Snillets omdöme hos detta folk ännu är oafgjordt, men som möjligen kan vara något sannt, stort, odödligen skönt, möjligen kan vara det renaste, det ädlaste förstånd: hvad namn är ett sådant Smädelsens beteende värdigt; om ej, att hon offentligen, eller i en hel publiks närvaro, spottar sjelfva Skönheten, sjelfva de Himmelska Gracerna, i synen?
Satir är, i stort begrepp, allt det, som i Vitterheten är straffande.
Dess styrka ligger i dess sanning, dess skönhet i dristiga färgor.
Och så vida är den Kritikens lif och ande – när nämligen Kritiken finner sig föranlåten att straffa.
Är det verkligen förståndet, – det stora förståndet, – som der något emot någon bevisar: så äger det tvifvelsutan frihet, att dervid betjena sig af Ironien; så väl den mera manliga, som den mera fina och lekande.
Ironien är då endast en ton, en air, antagen för att ge behag och lif åt sådan bevisning.
Denna ironi är lika oskyldig, och lika klar, som Metaphoren.
Men nästan all den Satir, som vi här i landet känna, har sitt väsende i lömsk, fantastisk, personlighet-kränkande dikt; och är, såsom sådan, just Smädelsen sjelf i sin högtidligaste ståt.
Den sanna
Satiren kan aldrig vara lömsk.
Deremot är den ofta blottställd för beskyllningen att vara grof: ehuru den verkliga Grofheten består, icke i att säga ingenting skönt om det gemena, utan i att säga allting gement om det sköna.
Att tala väl om det gemena, är en ”finhet”, värdig lismande trälar.
Epigramm, slutligen, har kommit att betyda och bevisa just jemnt så mycket, som – hvart och ett infall; och således just jemnt ingenting, så framt ej infallet är ett hastigt drag, en ljungeld af – Förstånd.
Blotta qvickheten hindrar ingen, att vara både full af arghet och en stor narr.
Man säger icke ”qvick” om något af allvar, vigt, eller storhet under solen; man säger icke: en qvick Kung, en qvick Hjelte, en qvick Stor Man.
Har det, som man kallar Qvickhet och Infall, en mening värdig Menniskans höghet: så är det denna, att Qvickhet är en rar Förståndets liflighet, hvars blixt Infallet är.
– Afsedt från sådan bemärkelse, har ett såkalladt ”stickande epigramm” af en Poet ej högre värde, än ett dugtigt käpprapp af en Bryggare.
Epigramm betyder påskrift; och hela skillnaden är, att den förra påskriften gifves med en fin penna, i svart, och den sednare med en grof penna, i blått.
För mig, är Ästhetiken en lära om det i Naturen grundade Rörande och Sköna.
Min Kritik är, såsom man sett, en solklar tillämpning deraf.
Jag har sökt lagar af evig Rättvisa, för att, lika evigt, kunna med dem skydda friheten af Allas bästa Vett.
Om något under himmelen förtjenar att ömt vårdas, att heligt skyddas: så är det visst de dödligas uppstigande Vett; i sin första spädhet redan vackert, i sin barndom lifligt jollrande, i sin ungdom ännu halfvildt och irrande, men i alla dessa olika skepnader, i alla dessa grader af den eviga ordningen, på väg till Manlighetens styrka och skönhet.
Skulle Mästare ock kunna tänkas, så födde till Gudar, att de aldrig kännt vår naturs irringar; aldrig rönt, huru lätt det är att misslyckas, och mest lätt, när man som bäst försöker, när man allrahögst bjuder till; med ett ord, så födde, att de vore långt öfver menskliga öden: är icke ändock just allas svaghet, mer eller mindre, villkoret för sjelfva deras gudalika makt och ära?
– Låt oss derföre icke så utgranska verlden, att vi göra den öde.
Huru vet Ni, hvad skönhet kan genom ett bemödande, som ni finner svagt och misslyckadt, ändock slutligen hinnas?
Det som en gång, det som många gånger misslyckas, – kan det ej, en vacker dag, så lyckas, att Nationen deraf vinner den största nytta och de största behag?
– Det, som tillhör oss att göra, är, just tvärtom: att glädande lifva, muntra och uppelda allas svaghet, till de bästa försök den mäktar.
Vi skola då snart se i dessa försök mycket, som är lifligen vackert; åtskilligt, som är ädelt; något, som i sin misslyckning är märkvärdigt, och kanske stort.
Och när alle så uppeldas af alla; då skall ändtligen uppstiga denna värdiga manliga skönhet, som heter: ett upplyst Folks rena och högsta
Vett; eller, om ni kanske mera är van vid dessa ord: vårt Fäderneslands ”Snille och Smak”.
Eller, känner Ni någon annan väg till mensklig ära och sällhet, än – friheten af Allas bästa vett? friheten af Allas högsta bemödande?
Hvad är icke, i allmänhet, en Recension för ett litet obetydligt rafs! oskickligt att gifva en rätt och klar idé om ett arbete, som ofta kan vara djupt i plan, högt i ändamål, nytt och stort i utarbetning, vigtigt för allmän både upplysning och sällhet.
Dylikt rafs passar derföre ock ypperligt, att stå i Tidningar.
Enhvar ädel läsare bör besinna, att, liksom i en Tidning kan stå någon förträfflig bit, så kan der ock stå allt det fåvett, missvett, ovett, vanvett, som kan falla på en – Tidnings-skrifvare.
Dagblads-anonymiteten och Recensenteriet är ett vittert skuggspel, der man får se pysslingar och jättar, trosspojkar och monarker, galningar och profeter, om hvarannan, än till största åtlöje, än till största häpnad, för Åskådarne, som sitta vackert i sitt mörker och få tro af all sin förmåga; men något enda hyr-snille, någon yster fåne, har gjort alla dessa vidunder.
Emot detta, såsom emot allt gyckelspel, kan likväl ingen hjelpas förr, än han får förstånd; innan dess måste han dåras lika lätt af Revolutioner och Recensioner, af Republiker och Kritiker.
När han åter förstånd har: då ser han helt simpelt, att, om hans Auktor är en känd bra karl och dennes Recensent en okänd namnlös Etcetera, så är det ju vida klokare, att fråga Auktorn hvad han tycker om Recensenten, än att fråga Recensenten hvad han tycker om Auktorn.
Ett kändt namn är alltid en större säkerhet, än ett okändt; och om han icke sjelf känner Auktorn, så spörjer han hellre någon sin kunnige vän, som läst Auktorns bok med vett, än en Anonym, som läst den med vanvett.
Nästan alltid hafva store män blifvit illa recenserade af små namnlösingar, men nästan aldrig sjelfve recenserat dessa; och det är klart, att, utan all controll, är recensera lika så lätt som radotera.
Också är, i allmänhet, Tidnings-vett ett ynkeligt vett.
Allting kan ropas och skrias, allting kan prisas och smädas; och ju flera dylika Lögn-Blad i ett land finnas, dess mera uppkommer deraf en sådan höglärd förvirring, att mängden af Läsare – det är, Publiken – stannar i en slug dumhet.
Faciunt intelligendo, ut nihil intelligant271.
Derföre är det en gudomlig sak, att se med sina egna ögon.
Också heter läsaren ”Gunstig Läsare”, endast derföre, att han skall vara gunstig att läsa; eller åtminstone vara gunstig att icke, efter andras förestafning, säga mer än han vet.
Ingen ärlig man, som af Gud fått två klara ögon, bör fråga någon annan: ”hvad behagar Ni, att jag skall tro mig se”?
Om ni icke ens förstår naturen af det i snille Triviala: huru skall ni då förstå naturen af det i snille Nya och Dristiga?
Det skall, i dylikt fall, alltid hända er, när någon auktor af detta slag förekommer, att icke veta, hvar ni är hemma.
Ni skall hos honom finna vissa stora irringar, ni skall kanske våga kalla honom rasande; ty han färdas icke, såsom andra beskedliga snillen, rigtigt och vackert, efter vägvisaren; på de kalla och säkra trampares enda stråt, som är så lagligen utmätt i vittra steg, med sina mil- och fjerdings-stolpar för Snillet.
Men om ock hos stora författare, liksom hos stora män i allmänhet, äfven verkliga fel kunna uppdagas: så bjud till att begripa denna klara sanning, att de äro icke dessmindre tillbedjansvärda; ej för sina fel; men för sin – dessa fel oaktadt – välgörande och gudomliga storhet.
Man må lasta felen: men ihågkomma, att så långt är en dödlig god, ädel, stor, som han ifrar för det Goda, Ädla, Stora; och så långt, som denna hans egenskap är vorden uppenbar, förtjenar han ock uppenbart vördas.
Sann är ingen storhet, som icke består i att upphöja allt omkring sig.
Hvarje låg själs raseri åter är, att göra allt omkring sig lägre, för att sjelf vara hög – och, så vidt möjligt, den allena höge.
Det minsta tyranni liknar häruti det största.
Och, om äfven hos en vild och laglös kritik någongång finnes en välmentare afsigt; så är likväl dess verkan, i klara ord, denna: att så skrämma oss för felen, att vi aldrig våga en dygd.
Jemväl i Vitterheten uppstiger Nationers dag, Nationers vett, Nationers ära, ur ett i sin början Svagt- ur en gryning, som lätt kan skymmas.
Det är tid, att de skymmande raserierna, att all denna fantastiska uselhet, upphör.
Det är tid, att en verklig Publik hos oss danas, med Förstånd och med Lagar; hvilken, när så fordras, kan höja sin röst för Sanningens, för Skönhetens, för det fria och allmänna Vettets rätt.
Tyvärr! det sätt att dömma, som herrskar i Vitterheten, sammanhänger ännu alltför nära med det, som herrskar i Allmänna Lefvernet.
Det bör då ej synas oväntadt, att tillämpningen af de gifna kritiska lagarne vidgar sig äfven till detta; eller att jag, efter fullbordad mönstring med den ästhetiska granskningens oarter, vänder mig till de oarter af granskande omdöme, som vanställa och förbistra hela det allmänna medborgerliga sällskaps- och samhällslifvet.
Alla dessa oarter sammanhöra under det gemensamma namnet Försmädelse: hvars väsende är, i alla sina skepnader, att med lögn och konst göra andra lägre, för att sjelf vara hög; – eller, kortare sagdt, att med lögn förnedra.
Häruti likna samtliga
Försmädarne hvarandra, eller stämma öfverens.
Men föröfrigt skilja de sig i tre klasser: den första, Rytare; den andra, Grinare; den tredje, Fånar.
”Rytarne” äro i lif och själ barbarer; de hafva blott en enda verklig känsla – och den heter ”Jag”; de hafva blott en enda rätt klar tanke, och den heter ”Jag är Jag”272.
Hos dem är lögnen sublim, genom sin absoluta godtycklighet, sin lugna fräckhet; hvadan ock hvarje
Rytare är benägen att vara, hvarken anklagare eller domare, utan genast bödel. ”Grinarne” skiljas från de förra deri, att, i motsats till Rytarnes lögn och smädelse, som är utan allt maner, består Grinarnes åter i bara maner.
Grinaren har sitt namn deraf, att han nästan alltid (mer eller mindre) grin-smilar.
Han skär icke, liksom Rytaren, äran af folk; han klipper den af dem.
Hans formel är ”Men och Om”; han säger, bifallande: ”ja, det är väl så, Men” .... och: ”ja, det är visst bra (t. ex. en bra karl), Om bara inte”....
Hvaraf man ser, att Men och Om utgör hans lilla förbannade sax.
Han är i sin natur skef; han ser aldrig någon sak simpliciter såsom den saken, utan ser nödvändigt bredvid.
På sådant sätt ser han alltid så mycket ondt han behagar, i det Goda, och så mycket godt han behagar, i det Onda.
Voltaire är alla Grinares Furste: han var så stor Grinare, att han grinade Gud Sjelf i synen (såsom man kan se af hans poem öfver Lisabons Förstöring); det var då icke underligt, att han gjorde spe – af Naturen och af Rousseau.
Derför är ock det enda, som hos en Grinare är rätt (eller icke skeft), hans passion för Parodier och Farcer; ty hans egen själ är ej annat, än en lefvande parodi på all mensklig skönhet och all Naturens sanning. ”Fånarne”, deremot, äro det enfaldigaste, men i utsträckning, eller på bredd, mest tongifvande slaget af Smädare.
De kunna beskrifvas endast genom denna identiska sats:
Fånar äro Fånar.
Det kan synas förunderligt, att Fånar kunnat komma till ton och tongifning: men sådant har skett derigenom, att förnäma Fånars omdömen blifvit upprepade af alla de mindre förnäma, ända ned till den minsta.
Hos hvar och en
Fåne ligger nämligen en lust, att bära sig förnämt till.
Också plägar han, leende, säga t sin själ: ”Jag Kan” – och tillägga, med utbrytande harm: ”Skulle Jag inte Kunna”?
På slikt vis har, af alla Fånarnes sammansatta o-toner, den högljudda ton uppkommit, hvarmed de dömma öfver alla ämnen, efter idel minnesläxor och hvilken som helst i bruk varande smak.
Någongång skrifva sig Fånarne, liksom klokt folk: pro Sensu Communi.
Men de kännas derpå, att de tro hvar man af stort snille vara galen; såsom deras fäder trodde, att hvarje sådan man var en trollkarl, som hade compact med Satan.
Det torde nu låta sig göra, att äfven mot dessa tre klasser af Smädare och Smädelse uppställa några lagar.
Mot den första, eller Ryteriet, blifver då lagen denna, som är den enda för Rytare begripliga: ”Ryta kan en best, skria kan en åsna, råma kan fänaden”; hvilket nämligen vill säga, att ”allt det väder, som kan komma ur det största villdjursgap, bevisar intet mer, än att det var ett fanders stort gap, hvarur det kom”.
Besynnerligt nog är, tvifvelsutan, att stora hopar af menniskor finnas, för hvilka deras egen natur icke stiftat någon högre lag, än denna enkla: ”när ett nöt råmar, så råmar all fänaden”; och att ofta, när sådant af stora hjordar sker som bålast, man ej får annat skäl dertill, än detta:
”ty den der kladdige stuten råmade först!” – Lagen mot Grineri åter måste vara något djupsinnigare, emedan Grineriets arghet är en mera konstig.
Denna lag, lika evig, grundfast, klar och vidsträckt, som Förnuftet och Verkligheten, lyder fördenskull så: ”Detta är Detta”; eller, ”Hvar sak för sig”.
Ty allt Grineris väsende består i, att se bredvid, inunder, uppöfver, bortom just den sak (den karakter, den skönhet, den storhet), som skall ses.
– Lag i afseende på Fånar kan egentligen ej skrifvas: emedan de föras blott genom vana och andras exempel.
Man skulle dock kunna för dem, på deras jollerspråk, omskapa den mot Rytarne gifna lagen så här:
”En krukas ton, om hon ock vore den största af krukor, ja, om man kallade henne Riks-Kruka, kan ändå aldrig vara något mera, än – en krukas ton”.
Möjligtvis kunde hända, att en och annan fåne härvid började märka oråd.
Slutligen – ett par ord om mina Motståndare!
Det är sannt: jag är icke mild emot den omilde; jag smilar icke åt den, som gör våld; jag smädar smädaren.
Men all förtjenst, äfven hos den jag mest hatar, är mig helig.
Icke snillet, icke dygden hos min fiende, utan hans vildhet och hans vanart, gör honom till min fiende.
Undrar ni derpå?
Ser ni ej, huru ofta man förer de vackraste sötungar till tukthuset, – icke derför att de äro så vackra, utan derför att de äro så odygdiga?
–Det är lätt, att lefva i sin milda ro.
Men den, som Naturen gifvit en känsla för Menskligheten, en gnista af gudomlig eld för sitt Fädernesland, den kan icke njuta de personliga ljufligheter en feg ro bjuder; han måste lyda – Snillets lag och Ärans röst.
Slut-betraktelse.
Detta är Thorilds ästhetiska lära.
Man skall troligtvis märka och anmärka, att hon på dessa blad framstår klarare och bestämdare, än hon (för en vanlig läsning) företer sig i hans egna skrifter.