Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid nämnde skrift hade klaganderne fogat utdrag af Magistratens i Waxholm protokoll den 16 Januari 1860, hvaraf om sakens förlopp inhämtades hufvudsakligen: att berörda dag inför Magistraten upplästes ej mindre Landshöfdinge-Embetets i Stockholms län skrifvelse den 10 Januari 1860, med anmodan till Magistraten, att, på grund af en från Vallöf], Borgareståndet vid då pågående riksdag till Konungens Befallningshafvande aflåten skrifvelse, föranstalta om val af ny Riksdagsfull - u mägtig för staden Waxholm, än ock sist berörda skrifvelse, hvilken innefattade dels tillkännagifvnnde att bemälde Riksstånd, underkänt Rådmannen Rathsmans behörighet att vara Riksdagsfullmägtig för Waxholm, dels ock begäran om föranstaltande af nytt val till Riksdägstullmägtig. för samma stad.
Magistraten, sorn förmälde sig hafva tillförlitligen erfarit, att grunden för Borgareståndets nyssnämnda beslut varit den, att »Rathsman omöjligen kunde anses såsom Magistratsperson i Waxholm, enär lian tillika vöre ordinarie tjensteman i ett af statens verk inom hufvudstaden», och icke dristade annat än ställa sig till efterrättelse
Borgareståndets förutnämnda beslut i hela dess vidd samt vidtaga de åtgärder, hvilka erfordrades för att bringa detsamma till verkställighet, . .
V ■ O ’ tillsade derefter Rådmannen Rathsman, »som denna dag jemte Magistratens öfriga ledamöter intagit sin städse innehafda plats vid Magistratens bord, det han hade att foga sig efter omständigheterna och från sin plats afstå, då han enligt grunderna för Borgareståndets meranämnda beslut icke dädanefter kunde anses såsom Magistratsperson»; i sammanhang hvarmed Magistraten förklarade sig sinnad att utsätta dag för nytt. val samt i kungörelsen derom' tillkännagifva, att Rådmannen Rathsman, som hittills blott i sin egenskap af Magistratsperson varit vald, icke vidare kunde komma under omröstning.
Rådmannen Rathsman åter åberopade, med anledning häraf, sin grundlagsenliga rätt, att icke utan ransakning och dom kunna skiljas från . den Rådmanssysla, hvarmed han vore beklädd, yrkande att vara vid densamma bibehållen och, i följd deraf, äfven i oförkränkt åtnjutande af sin derpå grundade riksdagsmannarätt/samt anhöll, att
Magistraten ville bestämma sin mening genom formligt utslag och lemna anvisning till besvärs anförande.
Magistraten meddelade då utslag af innehåll korteligen, att, ehuru Rådmannen Rathsman vore behörigen vald och förordnad till Rådman och i sådan egenskap tjenstgjort dels i Rådstufvurätten dels ock i Magistraten samt vore i Waxholm mantals- och skattskrifven och sina utskvl T , , *1 der ordentligen erlagt, likväl och enär, genom bifall till Rathsmans yrkande, att vid sin befattning såsom Magistratsperson blifva bibehållen, det enda skäl skulle tillintetgöras, hvarpå sig grundade Borgareståndets beslut, att från riksdagsmannakallet honora utesluta, Magistraten nödgades anse Rådmannen Rathsman icke vidare kunna vara Magistratsperson i Waxholm och beslutade i-sammanhang dermed, dels, att Onsdagen den 26 i då innevarande Januari månad förrätta det af Vallöf].
Borgareståndet föreskrifna ytterligare riksdagsmannaval, dels ock att i kungörelsen derom antyda vederbörande, att Rådmannen Rathsman, af förrberörde orsak, dädanefter icke kunde komma under omröstning till Riksdagsfullmägtig för staden.
Efter det Rådmannen Rathsman emot detta utslag anmält missnöje, och magistraten hänvisat honom, att hos Konungens Befallningshafvande i länet sin klagan fullfölja genom besvär, som inom åtta dagar derefter borde dit ingifvas, förordnade Magistraten, att emedlertid det beramade riksdagsmannavalet finge anstå.
Öfver dessa klagomål infordrade Justitie-Ombudsmannen, under den 3 Februari J860, Magistratens utlåtande, hvilket likväl, efter förnyade påminnelser, först den 7 15 Juni 1861 inkom, och hvaruti, på Magistratens vägnar, af Justitiarien anfördes allenast, att det öfverklagade uppskofvet med Riksdagsmannavalet varit föranledl af Rådmannen Rathsmans besvär, hvilka sedermera af Konungens Befallningshafvande i Stockholms län blifvit till pröfning upptagna och afgjorda.
Vid öfvervägande af hvad sålunda förekommit, fann Justitie-Ombudsmannen Magistraten i Waxholm hafva oriktigt förfarit derutinnan, dels att frågan om Rådmannen Rathsmans behörighet att fortfarande vara Magistratsperson i Waxholms stad och valbar till riksdagsman blifvit behandlad i sammanhang med frågan om det af Landshöfdingeembetet i länet föreskrifna val af ny Riksdagsfuilmägtig för Waxholms stad, dels ock att Magistraten, i stället för att, så fort lagligen ske kunde, verkställa valet, med öppen lemnad rätt för den, som dertill funne sig • befogad, att öfver de olagligheter, som vid valet kunde i fråga sättas, uti stadgad ordning klagan föra, låtit verkställigheten af Landsböfdinge-embetets berörde föreskrift anstå, i afvaktan på den förstnämnda frågans slutliga utgång; och sorn Magistraten sålunda underlåtit att med den skyndsamhet, 11 § i Riksdags- rdningen fordrar, efterkomma Konungens Befallningshafvandes nämnda föreskrift, och sålunda i embetsutöfning felat, så anmodade Justitie-Ombudsmannen, i skrifvelse den 2U2 Juni 1861, Advokat-fiskals-embetet i Kongl, Svea Hofrätt att inför Kongl. Hofrätten lagligen tilltala Magistratens Ordförande och Ledamöter, som i det anmärkta beslutet deltagit, och, för hvad dem i berörda måtto till last lage, påyrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Efter slutad skriftvexling meddelade Kongl.
Hofrätten utslag den 31 December 1861.
Deruti anmärktes först, att som upplyst blifvit, det de två Rådmän, hvilka såsom ledamöter i Magistraten jemte Justitiarien deltagit uti nu i fråga varande beslut, aflidit, ansågs åtalet hafva förfallit, i. hvad det anginge bemälde Rådmän Beträffande åter den emot Justitiarien förda talan, yttrar sig Kongl. Hofrätten, att emedan, på sätt Advokat-fiskalen anfört, Magistraten i Waxholm, som, till åtlydnad af BorgareStåndets beslut om nytt val af Riksdagsman för Staden, efter Rådmannen Rathsman, samt Konungens Befallningshafvandes i Stockholms län deraf föranledda skrifvelse till Magistraten angående föranstaltande om sådant val, bordt, i enlighet med föreskrifterne i 11 § Riksdags-ordningen, besörja att valet med all skyndsamhet blefve verkstäldt, i stället, sedan Magistraten vid ärendets behandling sjelfmant och utan laga skäl väckt fråga om Rathsmans behörighet- att fortfarande vara Rådman i staden och vid Riksdagsmannavalet komma under omröstning, samt, uppå Rathsmans yrkande, meddelat utslag häröfver äfvensom i sammanhangdermed utsatt dag för valets förrättande, sedermera, utan annan anledning, än Ratsmans begäran om hänvisning till sökande af ändring i samma utslag, genom ytterligare beslut, innefattande den begärda hänvisningen, förklarat, att det beramade Riksdagsmannavalet emedlertid finge anstå, genom hvilket förfarande af Magistraten den förordnade valförrättningen blifvit obehörigen uppskjuten; ty och då hvad Justitiarien, som i egenskap af Magistratens ordförande deltagit i berörda beslut, till sitt urskuldande anfört, icke förtjenade afseende, pröfvade 16 Kongl.
Hofrätten rättvist, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, döma Justitiarien, för hvad i nmförmälda målto läge honom till last i embetets utöfning, att böta Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, staden Waxholm och Advokat-fiskalen; skolande den Justitiarien eljest tillkommande andel af staden Waxholms lott i nämnda böter tillfalla Stockholms läns Lazarett.
Handlanden S. A. Kihlbaum hade, uti en till Justitie-Ombudsmannen ingifven skrift, klagat deröfver att, ehuru han i Landthandlanden D. J. Bredbergs vid Wissnums Häradsrätt anhängiggjorda konkurs före inställelsedagenj som infallit under lagtima tinget den 2 September 1858, bevakat fordran till belopp af Tvåhundra femtioen Riksdaler 24 sk.
Riksgäldssedlar, nämnda bevakning dock icke blifvit omförmäld i den dagens protokoll och ej heller i den vid tingets slut, den 9 Oktober samma år, i konkurssaken meddelade dom, i följd hvaraf klaganden gått förlustig all godtgöreise för sin fordran, jemte rättigheten till framtida kraf; för hvilket allt klaganden fordrade ansvar å domaren och skadans ersättande.
Den tillförordnade Domhafvande, som i egenskap ordförande, nämnda mål i Häradsrätten handlagt, hördes öfver klagoskriften, och anförde i den förklaring, han till Justitie-Ombudsmannen afgaf, att Kiblbaums bevakning funnes uti den i målet héline dombok upptagen näst efter öfriga anmälde fordringar, men blifvit förbigången och uteglömd i det till Sysslomännen i det gäldbundna boet lemnade utdrag ur samma dombok genom försummelse att granska sjelfva expeditionen; och att, efter det härigenom inträffat, att det gäldbundna boets alla tillgångar, med klagandens förbigående, blifvit till öfrige borgenärer utdelade, t. f. Domhafvanden, på sätt ett förklaringen bilagdt,, af klaganden utfärdadt, bevis ådagalade, till fullo godtgjort denne för hans bevakade fordran.
Justitie-Ombudsmannen ansåg icke destomindre t. f.
Domhafvandens förfarande ej kunna undgå laglig beifran, och i den skrifvelse rörande åtals anställande, som den 8 Oktober 1860 till Advokat-fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt afläts, anmärkte Justitie-ombudsmannen att, fastän, vid nyss omförmälda förhållande, klagandens anspråk på skadestånd förfölle, måste likväl, med antagande, att förhållandet vore sådant, som t. f. Domhafvanden det uppgifvit, honom till last föras att hafva åsidosatt nödig tillsyn öfver den utgående expeditionens enlighet med konceptprotokollet, hvarigenom inträffat, att en borgenär i konkurs gått miste om utdelning ur det afträdda boet; hvartill komme, att Häradsrättens i konkurssaken meddelade dom icke upptoge någon af de å inställelsedagen bevakade fordringars belopp, utan endast, med stadgande af den ordning, i hvilken tre af dessa skulle med företrädesrätt utgå, innehölle, att derefter borde med lika rätt gäldas alla de öfriga bevakade fordringarne, utan att ens borge närernes - 17 närernes namn blifvit utsatta; samt att, ehuru Häradsrätten rätteligen föreskrifvit, att, om tillgång saknades till gäldande af sistnämnda fordringar, borgenärerne skulle fälla slikt af mark som af mark, Häradsrätten dock ovilkorligen och således äfven för den händelse, att fordran blefve allenast till någon del betald, stadgat, att, derest fordran grundade sig på skuldebref, detta skulle i hufvudskrift återställas, hvilket vore så mycket mindre rätt dömdt, som Häradsrätten förklarat gäldenären skyldig att med hvad han framdeles kunde ärfva eller förvärfva gälda det belopp af de bevakade fordringarne, till betalning hvaraf de afträdda tillgångarne ej förslogo; i anseende hvartill och då t. f. Domhafvanden, hvilken såsom Rättens ordförande vore för domslutet ensam ansvarig, sålunda i särskilda hänseenden eftersatt den omtanka och noggrannhet vid i fråga varande måls behandling, som bordt iakttagas, och jemväl orätt dömt, Justitie-Ombudsmannen ansåg t. f.
Domhafvanden skyldig till ansvar för felaktigt förfarande i utöfningen af domare-embetet.
Efter slutad skriftvexling i Kongl. Hofrätten meddelades utslag den 5 Mars 1861 af innehåll, att emedan Häradsrätten genom ifrågavarande i Handlanden Bredbergs konkurssak meddelade dom, hvarmedelst alla de bevakade fordringarne blifvit faststälda till betalning, tillika stadgat, att af de afträdda tillgångarne skulle emot qvitto, eller om fordran grundade sig å skuldförbindelse, emot densammas återbekommande i hufvudskrift, gäldas först tre särskildt uppgifna fordringar med förmånsrätt och derefter alla öfriga med lika rätt, dock med skyldighet för dessa sednares ägare att, om tillgång saknades, fälla slikt af mark som af mark, men vilkoret om skuldförbindelses återställande destoheldre vore stridande mot lag, som detsamma omfattade jemväl det fall, att fordran icke blefve ur de afträdda tillgångarne till fullo gulden, samt Häradsrätten derjemte genom domen förklarat Bredberg skyldig att, med hvad han framdeles kunde ärfva eller förvärfva, gälda det belopp af de faststälda fordringarne, till hvars betalande de afträdda tillgångarne ej förslogo; ty och som härförutan förekomme, dels att, ehuru af stadgandet i 24 Kap. 3 § Rättegångs-balken följde, att dom i konkurssak skulle innehålla namnen å de borgenärer hvilkas bevakade fordringar till betalning faststäldes så ock särskildt för hvarje borgenär till hvad belopp hans fordran utgå borde, något häraf likväl ej blifvit i ofvanomförmälda dom iakttaget vidare, än att tre fordringsägare, hvilka för sina fordringar fått sig tillagd förmånsrätt, blifvit till namn uppgifna, dels ock att, i det till Sysslomannen i konkursen utskrifna exemplar af Häradsrättens protokoll och dom, den af Handlanden Kihlbaum i konkursen gjorda bevakning blifvit uteglömd, hvarigenom inträffat, att Kihlbaum för dess fordran ej fått rätt till betalning ur de afträdda tillgångarne sig tillerkänd; alltså och då tillförordnade Domhafvanden, hvilken, såsom Häradsrättens
Ordförande vid ifrågavarande konkursmåls behandling, vore för domslut och målets behandling i öfrigt ansvarig, sålunda fält orätt dom af oförstånd och vårdslöst förfarit vid konkursdomens uppsättande samt, om ock för fast antages tillförordnade
Domhafvandens förklarande, att Kihlbaums bevakning R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 3 48 funnes i Häradsrättens dombok införd, t. f.
Domhafvanden i allt fall försummat den honom åliggande skyldighet att tillse, det den utskrifna expeditionen öfverensstämde med domboken, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, i förmågo af 4 Kap. 12 § Rättegångs-balken, döma bemälde tillförordnade
Domhafvande att, för hvad honom sålunda till last folie, böta Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem R:dr R:mt ti l treskiftes emellan Konungen, Wissnums Härad och Advokat-fiskalen.
Rådstugurätten i Wisby, som genom Kongl. Svea Hofrätts utslag den 8 November 1859 dömdes till ansvar för obehörigt dröjsmål med konkurssakers behandling, hade blifvit angifven för försumlighet med afgörandet af sex andra dylika mål, anhängiggjorda under loppet af åren 1857 och 1858 och med slut afhulpna först under sednare hälften af år 1860.
I följd deraf förordnade Justitie-Ombudsmannen åtal emot bemälde Rådstufvurätt och, sedan skriflvexlingen i detta aktions-mål blifvit fulländad, meddelade Kongl Svea Hofrätt utslag den 26 Mars 1861. yttrande deruti, att som, på sätt här ofvan förmäldt är, Rådstufvurätten i Wisby lemnat förenämnda sex särskilda konkursmål, sedan desamma efter slutad skriftvexling blifvit färdiga till föredragning och afgörande, under längre tid utan handläggning, oaktadt domaren åligger att i behandling af sådana mål iakttaga skyndsamhet; alltså och då, hvad Rådstufvurättens ledamöter till sin ursäkt anfört, icke försenade afseende, funne Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, det skulle Ordföranden och två andra af Rättens ledamöter, hvilka tillförene blifvit fälde till ansvar för försummelse af enahanda beskaffenhet, böta hvar för sig Tretio Riksdaler, och två öfriga af Rättens Ledamöter hvardera Tjugu Riksdaler, allt Riksmynt, till treskiftes mellan Kongl.
Majit och Kronan, Advokat-fiskalen och Wisby stad.
Häradsrätt hade genom utslag den 22 Mars 1859, med åberopande af 1 och 14 §§ i Kongl. Förordningen angående ansvar för stöld och snatteri samt rån den 4 Maj 1855, dömt en qvmsperson, för andra resan stöld, att, jemte utgifvande af böter eller undergående af deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, hållas till straffarbete allenast ett år.
För detta domslut förordnade Justitie-Ombudsmannen åtal emot Domhafvanden, och sedan i målet skriftvexladt blifvit, meddelade Kongl.
Svea Hofrätt utslag deruti den 3 Juli 1861 och yttrade, att som, enligt 14 § i ofvanberörde Kongl. Förordning den 4 Maj 185 », tiden för det straffarbete, hvartill den, som begått stöld andra gången, eljest för den gerning gjort sig skyldig, skall ökas från och med ett till och med tre år, samt häraf och då, enligt 1 § af 49 nyss åberopade Kongl. Förordning, den som stjäl gods eller penningar till Tio Daler skall jemte annat ansvar hållas till straffarbete från och med två till och med sex månader, oförtydbart följde, att för andra resan stöld borde dömas till straffarbete på minst ett år och två månader, men, genom Snefringe Häradsrätts i fråga varande utslag, det straffarbete, hvartill den sakfälda, för andra resan stöld, är vorden dömd, blifvit bestämdt till allenast ett år, i följd af hvilken oriktiga straffbestämning, den der måste anses hafva uppkommit af uppenbar vårdslöshet, den sakfälda kommit att för sin omförmälda förbrytelse undergå straffarbete under en tid, minst två månader kortare, än hvartill hon enligt lag gjort sig skyldig; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten, med stöd af 1 Kap. 4 2 § Rättegångsbalken, rättvist, det skulle Domhafvanden, som vore såsom ordförande för Häradsrättens beslut ansvarig, för hvad han, på sätt berördt är, vid domare-embetets utöfning låtit komma sig till last, böta Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Snefringe Härad och Advokatfiskal i Kongl. Hofrätten.
I detta utslag har ändring icke blifvit sökt.
I tre särskilda fall, der skadan varit betydligare, hafva åtal ägt rum emot domare för felaktiga bötesförvandlingar, synbarligen härledande sig från förbiseende deraf, att en Riksdaler Riksmynt motsvarar
Iva, och icke såsom den förut brukliga Riksdaler Banko, tre Daler Silfvermynt.
Sålunda hafva 4) Rådstufvurätten i Upsala dömt en person, för tredje resan stöld af penningar och gods till ett sammanräknadt värde af Tretiotvå Riksdaler 75 öre, att, utom annan bestraffning, böta detta belopp tredubbelt med Nittioåtta Riksdaler 25 öre, eller, vid bristande tillgång dertill, undergå Tjugutre dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället för att den brottslige bordt undergå Sjutton dagars så beskaffad1 fängelse; 2) en tillförordnad
Domhafvande i Gottlands Södra härad dömt en person, för första resan stöld af gods till värde af Aderton Riksdaler 50 öre Riksmynt, att, utom annat straff, böta tre gånger nämnda värde med Femtiofem Riksdaler 50 öre samma mynt, eller, vid bristande bötestillgång, i stället undergå Femton dagars fängelse vid vatten och bröd, ehuru det stulnas värde, som bordt tagas till grund för bötesförvandlingen, jemlikt 5 Kap. i § Straffbalken och Kongl. Förordningen den 4 0 Juni 4 84 ), motsvarar dylikt fängelse i endast Elfva dagar, och 3) en tillförordnad
Domhafvande i Bro härad dömt en person, bland annat, för andra resan stöld af gods till värde af Tjugu Riksdaler Riksmynt, att, förutom annan bestraffning, böta Sextio
Riksdaler samma mynt eller, om tillgång bruste till dessa böter, undergå Sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, ehuru värdet af det stulna, hvarefter förvandlingsstraffet skolat beräknas, motsvarar, jemlikt 5 Kap. 4 § Straffbalken och 20 Kongl. Förordningen den 10 Juni 4841, fängelse vid vallen och bröd i endast Tolf dagar.
För dessa förseelser har Kongl. Svea Hofrätt, der åtalen varit utförda, genom särskilda utslag den 9 April 1861, den 1 Maj och 10 April 1862 dömt i första fallet, Rådstufvurättens ledamöter, hvilka i beslutet deltagit, att böta, hvar för sig, Tio Riksdaler Riksmynt, samt, hvilkendera gälda gitte, ersätta fångens lidande med Tjugu Riksdaler nämnda mynt och för dennes underhåll i häktet, längre tid, än vederbordt, godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan; i andra fallet, Domhafvanden, att böta Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt samt att dessutom endast gälda kostnaden för fångens underhåll i häktet under fyra dagar, enär denne afstått från allt anspråk på ersättning; och i tredje fallet, Domhafvanden, att böta Tjugufem Daler Silfvermynt med Tolf Riksdaler 50 öre, godtgöra fången för förlängdt lidande med Tjugu Riksdaler samt ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för fångens underhåll i häktet likaledes under fyra dagar.
I dessa domslut har ändring icke blifvit sökt.
Sedan Gottlands Norra Häradsrätt, genom utslag den 23 December 1858, ej mindre förklarat en qvinnsperson förvunnen om tredje resan lönskaläge och, med åberopande af 53 Kap. 1 § samt 55 Kap. 5 § Missgernings-balken, dömt henne att för berörde förbrytelse böta Sju Riksdaler 50 öre Riksmynt och till socknens kyrka utgifva En Riksdaler sagda mynt, än ock, enär, genom Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, angående ändring i 5 Kap. 4 § Straff-balken, ett helt annat förhållande än dittills varit bestämdt emellan böter och deremot svarande vatten och bröd, inträdt, samt det icke kunde antagas hafva varit lagstiftarens mening att den gamla förvandlingsgrunden i vissa fall skulle vara gällande jemte den nya för andra fall, förthy och då i allmänhet den lindrigaste mening vid strafftillämpning borde följas, förklarat, att den sålunda sakfälda, vid bristande tillgång till böterna och afgiften till kyrkan, borde, jemlikt sistnämnda Förordning, i stället för de förra, undergå sex dagars fängelse vid vatten och bröd samt aftjena afgiften till kyrkan med motsvarande arbete, hvilket fängelsestraff jemväl gått i verkställighet; så hade Justitieombudsmannen, i skrifvelse till Advokat-fiskal-embetet i Kongl. Svea Hofrätt den 2 Januari 1861, anmärkt, att, då 3 § af åberopade 53 Kap.
Missgernings-balken stadgade att, om de ej orkade böta, som lönskaläge gjort hade, skulle, när det skedde tredje gången, man plikta med Tolf dagars fängelse vid vatten och bröd och qvinna med sådant fängelse Åtta dagar, och den af Häradsrätten likaledes åberopade Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, som gåfve åt 4 § af 5 Kap.
Straff-balken förändrad lydelse, icke upphäfde nyss anförda eller andra lagens rum, der böternas förvandling särskildt 21 vore utsatt, Häradsrätten ej skulle haft laglig grund för det ofvanintagna beslutet, hvarigenom den sakfälda qvinnan blifvit ådömd lindrigare bestraffning än vederbordt, i anseende hvartill och då hon samma bestraffning undergått, Justitie-Ombudsmannen uppdrog åt Advokat-fiskals-embetet att inför Kongl.
Hofrätten anställa åtal emot Ordföranden i Häradsrätten för hvad emot bemälde
Rätts i fråga varande utslag sålunda blifvit såsom felaktigt anmärkt.
I följd häraf utförde Advokat-fiskals-embetet ett sådant åtal och Kongl. Hofrätten meddelade deröfver utslag den 13 Maj 1861, af innehåll att, emedan stad gandet i 3 § af 53 Kap.
Missgernings-balken, om förvandling af böter för tredje resan lönskaläge, fullkomligen öfverensstämde med de förvandlingsgrunder, som voro i 5 Kap.
Straffbalken bestämda; thy och med afseende å den förändring af 4 § i sistnämnda Kapitel, som skett genom Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, funne Kongl.
Hofrätten
Häradsrättens anmärkta förfarande icke vara af beskaffenhet att ansvar derför lagligen kunde äga rum, i följd hvaraf Häradsrättens Ordförande från åtalet befriades.
Som bekant är qvarstå i gällande lag, efter det den i 5 Kap. 4 § Straff-balken stadgade allmänna grund för böters förvandling till fängelse vid vatten och bröd blifvit genom ofvanåberopade Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 förändrad, åtskilliga §§, som dels innehålla föreskrifter om böters förvandling till vatten och bröd, dels ock utsätta bredvid hvarandra, såsom urbota straff, spö och ris eller fängelse vid vatten och bröd, det sistnämnda straffet till ett dagatal, hvilket icke motsvarar det bötesbelopp, som synes hafva föresväfvat lagstiftaren vid bestämmande af spöeller risstraffet för samma gerning.
Såsom exempel på det förra slaget må nämnas ofvanåberopade 53 Kap. 3 § Missgernings-balken samt 8 Kap. 8 § Utsökningsbalken rörande qvarstadsbrott.
På det senare slaget åter må bland flera, såsom exempel, väljas 15 Kap. 2 §, sådan den lydde, innan han genom Kongl.
Förordningen den 29 Januari 1861 angående mord, rån och annan misshandel upphäfdes.
Der stadgades då, att den, som bar hugg och slag å sin husbonde eller matmoder skulle straffas med tretiotvå par spö, tjugufyra par ris eller tjugufyra dagars fängelse vid vatten och bröd.
Skedde det af hastigt mod, skulle den brottslige straffas med aderton par spö, fjorton par ris eller sexton dagars fängelse vid vatten och bröd.