Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag önskar återremiss, emedan det af mig nu uppgifne förslaget till ändring af betänkandet ej af Utskottet varit pröfvadt.
Hvad här blifvit yttradt om gamla fördomars försvarande, kan jag ej göra afseende på.
Det är först en efterverld, som skall afgöra, hvad som nu varit fördom eller icke.
Att gifva ett sådant namn åt en annans mening, är lätt, och det är alltid lättast, att så kalla gamla grundsatser och stadgar.
Men månne nyheterna äro bättre, derföre att man vanligtvis icke gifver dem delta namn, äfven då de under en skenfager yta innebära villfarelser.
Lagstiftarens första pligt är att efterse, huru lagar handliafvas; men det är äfven hans pligt att ej stifta sådane lagar, som ej kunna lydas.
Då våra Konungar under ett halft sekel ej vägrat tillstånd för någon, som begärt att få gifta sig med sin cousin, visar det sig för mig, som om detta förbud ej äger sin grund uti något religionsbud, utan i någon annan timlig orsak.
Jag har icke uppstigit här, för alt kasta skugga på någon embetsman, ty hvar och en bör och skall hafva Den 9 Februarii e. m. 133 sine löneinkomster oförryckta; men jag fruktar, att orsaken till det hinder, som mott den nu ifrågavarande saken, varit, att man ej vetat, hvarest man skulle erhålla ersättning för de Löne-inkomster, man genom lagbudets förändring förlorade.
Är det med lagstiftarens värdighet förenligt, att bibehålla ett lagbud, som alltid brytes?
Är det ej värdigare, att ersätta den genom förändringen förlorade inkomst med i å 2000
R:dr till dem, som genom lagbudets upphäfvande skulle komma att förlora.
Hvad allmogens kostnader för de nådiga tillståndsresolutionerna beträlfar, så äro dessa kostnader ej så ringa, som man här trott.
Boende i en ort, der förtroendet af allmogen mången gång lemnat mig tillfälle att handhafva dylika mål, har jag erfarit, att minsta kostnaden varit 10 R:dr Riksgälds och oftast 10 R:dr B:co; ty sällan uträttar någon Commissionär i hufvudstaden saken, utan att han derföre skall undfå betalning.
Jag anhåller om proposition på bifall af Betänkandet.
Jag är förekommen af dem, som talat för bifall af betänkandet, och anhåller derföre om proposition derå.
Jag har begärt ordet, för att framställa historien af detta mål sedan år 1809.
Icke flera än den gången Den g Februarii e. m. hafva Ständerne till Konungen framställt denna lagförändring; ty de öfrige Riksdagarna hafva alltid två Stånd slädnät emot två.
1809 tillstyrktes lagförändringen af hela Högsta Domstolen, med undantag af fraroledne Friherre von Strokirch.
Hela StatsRådet tillstyrkte den äfven, och jag är skyldig sanningen den gärd, att en af Konungens härvarande Rådgifvare, Hans Excellenee Herr Grefve af Wetterstedt, på det vackraste och kraftigaste sätt i Conseillen utvecklade skälen derföre.
Det var Konung Carl XIII, sorn ensam afslog saken, i det han antog Friherre von Strokirchs mening.
Detta är förhållandet med målet.
Rikets Ständer och Konungens Rådgifvare voro då ense om lagförändringen.
Konung Carl XIII gillade ej lagförändringen, men principen, till den grad, att han aldrig under sin regering vägrat någon ansökning om giftermål emellan syskonebarn; ej eller hafva dylika ansökningar blifvit afslagne af vår nu regerande Konung, icke en gång då häfd mellankommit.
Jag tror att man ej bör återremittera betänkandet, utan snarare bifalla det; och jag hemställer till Herr von Hartmansdorff sjelf, om det ens kunde möjligen vara behörigt för Lagutskottet att för Ständerna tillstyrka en underdånig skrifvelse, i anledning af den utaf Herr von Hartmansdorff väckta nya motion.
Jag anhåller om proposition till bifall på Betänkandet.
Den 9 Februarii e. tu. 135 Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie:
Då jag begärde ordet, var det i anledning af Herr von HarlmansdorfFs väckta motion; men jag är sedan förekommen.
Jag vill endast tillägga, att jag ej endast i ekonomiskt, utan äfven i moraliskt afseende önskar lagförändringen.
Öfverflöd af lagar anser jag alltid skadligt.
Om äktenskap mellan syskonbarn vore i Guds lag förbjudet, lemnade Kongl. Maj:t säkert ej tillstånd dertill, och jag skulle visserligen ej eller yrka ett sådant bifall.
Om det ej är förbjudet, så är ju åter tillståndet öfverflödigt.
Jag anhåller derföre nu, lika som fordom, om proposition till bifall på Betänkandet.
Det är endast i anledning af de omtalte dryga kostnaderna, som jag velat fästa uppmärksamheten derpå, att PresteStåndet gjort det förslag, att DomCapitlen skulle gratis mottaga, insända och återlemna alla sådane ansökningar, hvarigenom kostnaden blott komme att blifva tre R:dr B:co.
Jag anser lagbudet böra qvarstå, och anhåller om proposition på återremiss.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid LagUtskottets ifrågavarande
Betänkande gjorde anmärk - 13G Den 9 Februarii e. m. ningar böra föranleda till detsammas återremitterande.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Hr ef ven och Landt-Mar skalken förklarade, att som, efter hvad Hans Excellence tyckt sig finna, Nej öfverröstat Ja, ansåg Hans Excellence sig böra hemställa, om Ridderskapet och Adeln behagade bifalla LagUtskottets nyssnämnde Betänkande, Ropades Ja, Herr Ribbing, Arvid; Anmärkningar vid Kongl, Maj:ts Nådiga Proposition om StatsYerkets tillstånd och behof för 3:e HufvudTiteln, och dermed gemenskap ägande ämnen hafva föranledt discussioner, hvarunder de fleste satser jag yrkat, blifvit så försvarade, att jag icke ansett mig behöfva dera vidare upptaga, undantagandes i frågan om de vid den föreslagna nya Militairlöneregleringen tillämnade ytterligare indragningar eller bortarrenderingar af Boställsjorden.
Under den tid jag varit bortrest från Riksdagen, hafva yttranden i denna fråga blifvit afgifne, hvilka man eljest förbehållit sig att få göra vid en blifvande, ännu icke inträffad, Protocollsjuslering; och jag anser mig derföre, särdeles med afseende på göromålen i StatsUtskottet, nu bö - Den 9 Febmarii e. ra. 187 ra utveckla några mina tankar i ämnet, dem en skyldig grannlagenhet emot den, som sist var vår Ordförande, förbjöd mig att då framföra, emedan han, genom denna befattning, hindrades att yttra sig öfver ämnen, deruti han och jag varit af olika mening.
Hvarefter Herr Ribbing uppläste följande:
Till stöd för den föreslagna nya Militaire-löneregleringen och den derunder utsträckta princip, att alltmer inkräkta på Indelningsverket, och sätta en del Öfver-och Underbefäl ur disposition af den till dem indelta jorden, har man anfört, att Officerare sällan bebo sine boställen och att, då så sker, hågen för tjensten deraf minskas.
Orsaken, hvarföre boställena icke bebos, är till en stor del de beständiga flyttningarne inom samma grad, härrörande från boställenas olikhet, som verkar alt man sträfvar från sämre till bättre.
Ehuru, vid IndelningsVerkets upprättande, likhet mellan lönerne inom samma grad varit åsyftad, har dock tiden verkat till olikhet, som bör jernnäs, hvilket man lärer inse kunna ske inom Regementerne sjelfve, efter en viss norm, utan Collegiernes mellankomst och biträde.
Man har väl sagt, att flyttningar i alla fall icke kun - 138 Den 9 Februarii e. m. de undvikas; •— måhända; —meri de blefvo dock sällsamma.
Huru högt det värderas, att få ho på sitt boställe under fred i ro, det bevisas af de händelser vid LandtRegementerne, som ej äro så sällsynte, att mången, både såsom Underofficerare och Officerare, försakar befordran, blott för att få vara orubbad, der han en gång med förmån kunnat bosätta sig.
Sådant är ock naturligt, enär erfarenheten visat, att Officerare, med en god och noga hushållning på deras boställen, kunnat ärligt försörja sig och hushåll, då de deremot, i städerne eller annorstädes inhyrde, sällan hafva nog af lönen för deras egne ensamme personer.
Man måste ock medgifva, att det är väl länge, äfven för en SubalternOfficerare, att under 12 a 16 år, som utgör bans vanliga tjenstetid, såsom Subaltern, vara utan eget hemvist.
Ännu mer för Capitainer och i graden qvarstående Underofficerare.
Yoro nu Indelningarne inom hvarje grad jemnade genom afgift från de bättre till de sämre boställena, Räntors fördelning eller dylikt, samt derjemte rättvisligen tillåtit, att hvar och en inom sin grad finge förblifva vid sitt en gång erhållna boställe, tills befordran från graden eller afskedstagande inträffade, med full frihet naturligtvis att bruka detta boställe sjelf, derå hafva hälftenbrukare, eller ock rent af bortarrendera det, så att Den 9 Februarii e. ra. ingen, på sätt en värd talare här yttrat, tvingades att blifva jordbrukare, synes mig att på detta sätt bäst vore sörjt för all Indelningshafvarens beqvämlighet, och utväg honom lemnad, att, efter lynne och förekommande omständigheter, lämpa sitt lefnadssätt.
Visserligen är Landtmäteriet, som samme värde Ledamot omnämt, ett bland de yrken, hvilka företrädesvis väl passa militairen under fredstid, och som derföre äfven i Norrige skall blifvit åt detta Stånd uppdragit.
Denna sysslosättning kan dock icke räcka till alla; men det förslag Herr von Troil derom väckt, förtjenar att utvecklas, och sådant har äfven blifvit föremål för särskilt bemödande.
Likväl derom härefteråt.
Är nu bostället öfverflödigt för den ene, så kan det vara behöfligt för den andre till bostad för egen räkning, eller, såsom stundom varit och oftare torde blifva händelsen, för en torftig Enka, som är hans moder, för syskon och släglingar, som behöfva hans understöd, och kunna derföre gifva honom ersättning i biträde med hushållsbestyren vid bostället.
Hvartill då dessa stadganden, som afskära tillfällen för de första menskliga pligternes uppfyllande, och vilkoren för idoghetens fria utveckling, efter hvars och ens naturliga fallenhet och anlag, och hvilka anlag lika litet kunna bringas under en allmän regel, som hvad afkastning
Den 9 Februarii e. m. hvart och ett boställe skall gifva.
Försök dertill misslyckas, såsom med allt, der man vill inbringa mechanismen, i stället för egna omtankan; de sluta med ett oeconomiskt ödesmål, på samma gång, sora de äro nära att åvägabringa ett moraliskt.
Är det då så mycken vishet i dessa förmynderskap, hvilka betaga myndige Svenske män dispositionen af den jord Grundlagen åt dem bestämt.
Är det då så välbetänkt, att föranleda unge
Officerares flyttning till städerne och gästgifvaregårdarne, hvarest deras Sjals och Kroppskrafter ofta spillas på tomma förströelser, och förderfliga utsväfningar.
Äfven der, hvarest Ganizonstrupper äro företrädesvis sysslosatte och väl vårdade, såsom i hufvudstaden, bevisar den stora sjukligheten och dödligheten bland dem, att detta lefnadssätt har frestelser, för hvilka mången dukar under.
Ännu värre måste förhållandet vara hland sådane militairer, som lefva i städerne, utan någon bestämd sysselsättning.
Att unga Officerare skola i städerne begagna tiden till studier, hörande till deras yrke, måste, så länge de icke dertill uppmanas af gifne examens fordringar, eller visshet om befordran för deras större skicklighet, snarare blifva en aflägsen önskan, än något verkligt förhållande.
Vore det då icke mycket bättre, och kunde det icke i alla fall med studeran - Den 9 Februari i e. m. det förenas, alt desse unga Officerare, genom innehafvandet af ett boställe, af egen fördel uppfordrades att rigta deras uppmärksamhet på något reelt föremål utom tjenstgöringen, nemligen boställets skötsel, eller åtminstone någon tillsyn derå, hvilken naturligtvis medförer kännedom både af den ort och det folk, hvartill underlydande soldater höra, utom den tidiga högst dyrbara erfarenhet, som derigenom vinnes i den näring, hvilken ändå oftast slutligen blir mililairens, jordbruket.
Vöre det icke bättre, att den manbare Officeraren, genom ett boställes innehafvande, ägde tillfälle, att, ehuru med ringa inkomster, dock kunna försörja hustru och barn, och knyta de husliga förädlande band, som närmare fästa honom vid menskligheten och samhället, än att han, utan eget tak öfver hufvudet, och utan tillräcklig lön att försörja ett hushåll, endast med inkomst i penningar skall nödgas ogift fortsätta ett ostadigt ungkarlslif, som merendels gör olyckliga Mödrar, och befolkar barnhusen.
Landtlifvet förer en till sig sjelf, alt inom sig säka resourcer och utom sig verksamhet, det härdar på en gång till mod och hälsa.
Sjelfva de landtliga nöjena förvekliga icke såsom stadens.
Under jagten skärper krigaren sin syn, mäter terra!nen med ett ögonkast, och förvillar sig icke under dess genomvandring.
Hafva icke Re - Den 9 F e b r u a r i i e. m. gementerne frän skogome in i det djupaste af landet gifvit efterdömen åt dem, som i rangen och den beprisade hållningen haft företräde?
Men ej nog med att betragta det ena eller andra lefnadssättets ekonomiska fördel och inflytande på kroppen och hälsan.
Med lugn och trefnad i det yttre har ock sinnet ro, under det att de militairer, hvilka äro häraf i saknad, söka förströelser, som efterlemna på samma gång tomhet i cassan, och i själen.
Deras lif är oro, och deras längtan går ut på förändringar, emedan allt annat anses bättre än det närvarande; den, som är fästad vid fädernejorden med sitt yrke, och sina timliga förhoppningar, han håller henne kär, och Styrelsen som henne vårdar.
Icke ens i materielt afseende, gifver den kalla beräkningen efter ziffran det Önskade resultatet.
Boställena, som till en stor del förderfvats genom sednare tiders utarrendering, skulle vinna på de förslags antagande, hvilka jag framstält, ty erfarenheten har visat, äfven enligt intyg af Herrar Committerade för Boställenas uppskattning, att Underofficers m. fl.
Boställen, hvilka bebotts af Indelningshafvarne sjelfve, eller icke ombytt innehafvare så ofta, som SubalternOfficerarnes, varit bättre skötte, och mera afkomstgifvande, än desse; och hvad de bortarrenderade boställena angår, äro de i allmänhet i så måtto försam - Den 9 Februarii e, m. i43 rade, sorn, i fall nya arrendeContract om dem skulle upprättas, arrendet nödvändigt finge lof att nedsättas, der ej sådant alldeles försvunnit, i anseende till ruin af skogen, nedrött åbyggnad, vanhäfd samt utfattiga Arrendatorer och borgesman.
Sedan man kommit till dessa resultater, med att Rikets Ständer ohördan rubba Indelningsverket, har man till och med hört vissa Motionairer omtala, det man ämnade af Rikets Ständer söka skadestånd derföre.
Man har vid denna Riksdag klagat öfver, att år 1809 upphäfdes åtskilliga af Carl den XI:s inrättningar, till hvilka man nu med dryg kostnad för Staten måste återgå, för att åter upprätta dem, såsom händelsen är med Stuterierna.
Och ändå synes man vilja fortgå på samma bana.
Grefve Brahe anser allt lättsinne hafva varit skiljdt från dessa ändringar och förslag med militairens indelningar, men för att bibringa öfvertygelsen, att de äro väl beräknade, fordras åtminstone, att inga ersättningar begäras till fyllande af de genom åtgärderne uppkomne brister.
Militairen fick en gång sitt anslag i viss andel af sjelfva jorden, som inom vårt fädernesland utgör hvad som egentligen »ifver invånarne deras näring.
Finnes nu militairernes jord-anpart otillräcklig att föda dem, så uppstår ju samma förhållande med »44 Den 9 F e b ru a r i i e. m. den öfriga jorden och dess åboer.
Af dem fordrar man emedlertid, att de skola icke allenast nära sig och de sina, utan gifva ökade skattebidrag till militairen, och bruka deras jord, emedan den sjelf i fredligt lugn saknar sysselsättning.
Det vore orättvist, att icke upptaga det sanna förhållande, att hoställsjorden nu måste underhålla en förökad personal och Befäl, men den öfriga jorden skall ock underhålla en ökad folkmängd.
Och jag påstår, att hon är tillräcklig så för det ena som andra, eller bevisas icke denna tillräcklighet i det förra deraf, att Kronans militära tjenster gå i accordshandel, dervid ju jemt så mycket af lönen tages till enskild egendom, som svarar emot accordema.
ex. ett enda accord i en högre grad betalas med 20,000 R:dr B:co och derutöfver, huru många bröder i de högre graderna få då icke skjuta tillsammans innan detta blir ersatt.
Jag frågar derföre, böra Rikets Högloflige
Ständer nu lemna andra bidrag, än sanningar och råd till en bättre och klokare hushållning med hvad man redan äger?
Vid sista Riksdag (se StatsUtskottets Betänkande N:o 252) förklarade Rikets Ständer också uttryckligen, att StatsVerket saknade tillgång, att för militairens bättre aflöning göra några tillskott.
Man Den 9 Februarii e. m. i45
Man vill nu äfven indraga boställena för en del Underofficerare och Spel, hvarmedelst skulle åstadkommas och ökas det elände, som redan i en del städer inträffat genom
Musikanternes indragande från landet och bosättande i dessa städer.
En stadsförsamling, der circa 200 personer, hörande till ett par Regementers spel, inflyttat, har klagat äfven nu hos Ständerne öfver den last, som dymedelst blifvit staden och dess fattigförsörjning tillskyndad, men utan att vinna gehör, icke ens hos Ständerne, der de äfven nu vid Riksdagen fullföljt sine besvär.
|För min del var jag ännu icke hit återkommen, då detta ärende här föredrogs.
Måhända sprider den musikaliska colonien något penningar inom det samhälle, der den vistas, men detta botar icke för det sedeförderfvande, som ett ständigt sysslolöst spelmanslif medförer, utom den skada, som det allmänna lider af en helt och hållet tärande Corporation.
Vid sjelfva CavallerieRegementerne lärer det nu anses nödigt, att fråntaga Trumpelarne deras landtliga bostad, och, för jemn öfning skull, flytta dem in till staden, emedan man förutsatt såsom gifvet, att antingen skall bostället, eller skickligheten att sköta instrumentet, förfalla.
Månne icke äfven här det mindre vigtiga tages såsom hufvudsak?
Ändamålet med spelet vid Regementerne måtte icke vara något annat, 12 II. 10 i^6
Den 9 Februarii e. m. än att kunna åstadkomma tjenlig Fältmusik och signaler.
Detta är likväl något helt annat, än att spela, på concerter och baler.
Det förra ändamålet synes kunna hädanefter, såsom hitintills, förenas med spelets vistande på sine boställen.
Det sednare är främmande för krigsväsendet, och följakteligen för det dithörande aflöningssättet.
Men jag återvänder till det directa be« tragtandet af det system, medelst hvilket man tror sig kunna under fredstid saklöst undvara de unga militairernes omtanka och flit för skötseln af deras boställen, och frågar till en början icke, hvad man i stället vill gifva dem att sköta, ulan nu endast, hvad man vill lägga till grund vid beräkningen af arrendet för boställena?
Sedan man så ansenligen misscalculerat vid de förra arrendenas afslutande, och derefter med mera noggrannhet sökt uppskatta boställenas afkastning, har utslaget icke blifvit bättre, än att hvad man år 181g ansåg utgöra rätta värdet, feck man 4 år derefter 1823 tili i nedsätta.
Och jag frågar vidare, är det möjligt att uti ett land, der landtbrukssättet ännu kommit till så liten stadga, för en längre framtid upprätta sådane värden, utan att arrendegifvaren eller tagaren skall blifva lidande.
Ömsom är jorden svår, ömsom lätt att odla, så att samma jordrymd kan frambringa en högst
Den 9 Februari! «. m. »47 betydlig eller en ganska medelmåttig afkastning, allt efter olika förlag och olika brukningssätt, hvarå äfven det pågående skiftesväsendet betydligen inverkar ?
Går det nu icke an alt för beständigt eller för en längre framtid så starkt onerera boställsjorden, att onera svara emot rätta afkastningen, emedan deraf följer fattigdom för brukaren, hvilken ej får använda afkomsten till sådane förlag, som fordras, för att följa sin tid i landtbrukssystemets förbättring, så är det enda återstående medlet att få arrendera, att bestå eftergift af en betydligare del af afkomsten, och månne militairen har råd dertill?
Det låter icke så nu åtminstone» Herr Hjertås i denna fråga vid sista Biksdag frainstälde förslag blef pröfvadt af Stats- Lag- och BesvärsTJtskotten, och dessa Utskotts förnyade Betänkande, under N:o 636, torde i flera afseenden förtjena att tagas i betragtande»
Man har anmärkt, huru svårt det är för en boställshafvare, att under mötestiden o. s. V. resa ifrån sitt boställe, men hushållningen är der verkeligen icke så vidlyftig.
Någon bekant eller välvillig granne plägar sällan saknas, som kan hafva Öfverinseende å hvad under några veckors frånvaro ej skulle kunna åt gårdsfolket an - i48 Den 9 Februarii e. ra. förtros.
Hvarföre anförer man dessutom icke samma skäl emot de större boställenas beboende och brukande af Compagnie- och RegemenlsOllicerare?
Det är dock godt, när mötet är slut, att hafva ett hem, dit man får återvända, och utan contanta utgifter njuta föda för sig, hästar och dräng, hvilken sednare der på stället äfven blir en nyttig arbetare, i stället för en eljest lat betjent.
Man har anfört såsom skäl mot aflöning med boställen, att fienden kan laga bort dem; men mister man jorden, så mister man ock stundom boställshafvaren; och dessutom hvar taga den i stället föreslagna spanmålslönen, der ingen jord finnes, sorn kan den bära?
Jag kommer nu till det andra skälet, som man anfört för boställenas indragning.
Man har ansett, att det ej vore nyttigt, att de unga Oflicerarne fingo sjelfva disponera sine boställen, derföre att bågen för tjensten deraf skulle minskas, och den militaira hållningen gå förlorad, hvaremot erfarenheten under sednare tider skall vitsordat en tilltagande håg för studier, förmodligen då endast hos dem, som varit utan boställen, eller till och med kanske utan lön.
I fråga om militaira inrättningar står det militaira interesset främst, men vinuer Den g Februarii e. m. ingalunda på, det man ensidigt eller uteslutande söker att främja en eller annan idee.
Vigten och värdet för Oflicerarne af den så kallade militaira hållningen, detta ord må då innebära hvad som helst, mäste dock emolsvaras af en hela truppens bättre hållning, sorn ofelbart skall befrämjas deraf, att Oflicerarne ständigt bo ibland manskapet, och hålla hand öfver deras uppförande så i, som utom, tjensten.
Ofta har man nu bortarrenderat de boställen, som för Oflicerarne och Expeditionsförandet toro de tjenligaste att bebo.
De, sorn äro af den tanka, att boställen icke böra bibehållas åt den yngre militairen, att af dem sjelfve bebos eller utarrenderas, kunna dock icke neka, att det felas dem sysselsättning.
Väl har Herr GeneralAdjutanten sjelf här yttrat, alt det är nog, när hvar och en gör sin tjenst, men den består för LandtOflicerare, som vi veta, uti mötet och några månaders så kallad Expeditions-föring.
Huru litet an detta är, hindrar det ändå, efter närvarande rörliga tjenste-inrättning, från någon stadigare och nyttigare sysselsättning, och se här utläggningen öfver mitt klandrade yttrande, att de hindras af tjensten, att företaga sig någon annan stadig sysselsättning eller function.
Sådan är tjensten nu.
I Carl den XI:s tid hörde äfven dit, att sköta bostället, och derföre blefvo till controll oecouomiska besigtningar och syner föreskrifne.
Deri 9 Februarii e. m, Det kostar £ million, säger Grefve Brahe, att uppbygga alla Subaltern-Oflicerares boställen, ack ja! visst är det sanni, penningar tala; men hvarföre hafva vi ställt oss efter vår tid.
Det vore nu godt till en början, att få principen erkänd, innan man går till materien efter motskäl, och att först få alla Compagnie-, derefter Lieutenants-Boställen o, s. v, uppbygde.
Om dessutom en rättvislig reduction inom Indelningsverket äger rum, så att de lägre graderne återfå hvad dem tillhörer, är redan derigenom till stor del vunnit, hvad jag yrkar, och flere Subalterner skola derigenom få tak öfver hufvud.
Boställscassan torde ej eller finnas tom.
För det man vill, tinner man ofta utväg, och tvertom.
Så, som jag vågat yttra: tillgångar fördetta vigtiga ändamål kunna nog beredas, Må då de första tecknen af ett tidens alfvarligare .tänkesätt, nu, såsom vanligt, först visa sig hos den yngre generationen, den yngre Militairen.
Jag bekänner öppet, att det enda säkra stöd, jag för den i delta fall påräknat, är vår nuvarande AllerNådigste Konungs skyddande och deltagande kärlek för industrien, jordbruket och alla fredliga näringar; och den uppmuntran till sparsamhet; som General-Orderne omtala, torde efterföljas af den till idoghet.
Sådan tonen är hos Militairen, sådan blir den ock hos Allmänheten, ibland hvil - Den 9 Fcbruarii e. m. i5i ken den är spridd, och utöfvar, genom sitt tillbörliga yttre anseende, ett mägtigt inflytande.
Och om denna ton är rigtad på ett arbetsamt och stadigt lefnadssätt, medförer den välgörande, eljest skadliga följder.