Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Wohl durch den Nebel, wohl iiber den Sohnee Kam langsam der Zug gezogen.
Och kom så ihåg från » Resebilderna » scenen på Ma-rengoslätten: Persern, som der frågar Heine: är ni en god ryss?
— och Heine som svarar: ja, jag är en god ryss.
— Ty, förklarar han, den oändliga vexling af fältrop och representanter i den stora verldskampen har medfört, att revolutionens mest glödande vänner blott i Rysslands seger se verldens frälsning, och måste betrakta kejsar Nikolai som frihetens Gonfaloniere (dess banérförare) i Europa.
Den ryska regeringen är genomträngd af liberala idéer, dess iibsolutism är blott en diktatur, i kraft af hvilken den skall låta dessa idéer träda ut i lifvet o. s. v.
Misstaget är kolossalt i sin naivitet.
Men det är i letta sammanhang likgiltigt.
Det intressanta är, att vore dbsolutismen i Ryssland detta, så hade den Heines medhåll och sympati, lika mycket som Napoleons välde hade haft den.
Men må man taga detta i betraktande!
Heine, radikalismens ytterligt gående representant, i sin tidsålders poesi prisande som frihetens banérförare Nikolai, tidsålderns hårdaste tyrann.
— Ar det samme man, som finner en barnslig glädje i att alltid bringa föreställningarne om kung eller kejsarvärdighet och om Guillotinhugg i intim ideförbindelse?
Man kommer ihåg Heines ord till Barbarossa: » Du wirst hier an ein Brett geschnallt — das senkt sich », o. s. v. och slutorden till den gamle vördnadsvärde kejsa * ren: » Die Republikaner lochen uns au — seh ’ n sie an unserer Spitze — so ein Gespenst mit Scepter und Krön ' ... » Han satter alltså värde på republikanernas omdöme, delar i viss mån deras ståndpunkt.
Eller man erinre sig det oändligt q vicka poemet &gt;1649 — 1793 », som först behandlar den korta domen och ran-sakningen med kungarne under den engelska och den franska revolutionen, och derpå spår om den kommande tyska:
Der Deutsche wird die Majestät Behandeln stets mit Pietät In einer sechsspännigen Hofkarosse Schwarz panaschirt und beflort die Rosse.
Hoch auf dem Bock mit der Trauerpeitsche Der weinende Kutscher — so wird der deutsche Monarch einst nach dem Richtplatz kutschirt,
Und unterthänigst guillotinirt
Ar detta nu inte en lek med ord och ett spei med känslor, så mäste det gifvas en förklaring, en tolkning, hvars uyckel Heine sjelf icke har känt.
Ty att det har är sjelf-motsägelse i orden, i ordalydelsen, det är onekligt.
Tolkningen är den, att Heine var på en gång en stor frihetsdyrkare och en utpräglad aristokrat.
Han hade hela en frihetstörstande naturs kärlek till friheten, trånade efter frihet, saknade och älskade den af hela sin själ, men lian hade på samma gång en stor naturs kärlek till mensklig storhet och en fin naturs rent nervösa rädsla for allt medel måttighets-regemen te.
Med andra ord: Det var i Heinrich Heines själ icke en konservativ blodsdroppa.
Hans blod var revolutionärt.
Men der var i hans själ icke heller en demokratisk blodsdroppa.
Hans blod var aristokratiskt, han ville se geniet erkändt som ledare och herskare.
Han applåderar när han i sin historiska återblick eller framtidsdröm ser en u.sel kung eller kejsare blifva guillotiuerad.
Men han vill gifva C ?esar det Gassar tillhörer.
Apodote ta kaisaros kaisari är säkert det af Jesu ord i det nya testamentet, som har slagt djupast rot i hans sinne.
— Han fruktar icke ett fri-hetstillstånd, mot hvilket allt, hvad vi hittills haft af frihet på jorden, är barnlek, men han tror det icke möjligt att allmänbildningens kälkborgare-idealer bära friheten i sitt sköte.
Han afskyr all medelmåttighet, äfven den liberala, äfven den republikanska som den stora personlighetens och den stora frihetens fiende.Deraf hans misstro till de nordamerikanska fristaterna, hans brist på svärmeri för deras frihet:
Manchmal kommt mir in den Sinn Nach Amerika zu segeln,
Nach den grossen Freiheitsstall,
Der bewohnt von Gleichheitsflegeln.
När Heine tillber marseljäsen så är det derför att sången är honom en symbol på den stora revolutionen.
När han dyrkar Napoleon, så är det derför att han är kouun-garnes och den gamla verldsordningens tuktomästare och när han förbiser allt det frihetsfiendtliga hos honom, så är det derför att Napoleon står inför honom som folkets representant, fri från hvarje anstrykning af demokratisk medelmåtta.
Det är alltså blott en enstaka gång i misstämning, då han icke är sig sjelf, utan talar i utifrån hem tade formler, Heine kan inlåta sig på att uttala den plebejiska dumheten, att de stora individernas betydelse är förbi, ett påstående, som i grund och botten blott är ett klassiskt uttryck för den kälkborgerliga afundsjukan.
På botten af sitt väsen är Heine så öfvertygad om motsatsen att han kan gå till den barocka ytterligheten att i Nicolai, allt tvångs förstockade representant i dåtiden, se frihetsmanuens höfding i Europa.
Men Nicolai var åtminstone en personlighet, en kraft, och Heine var geni nog för att känna att det i sista instansen endast och allenast berodde på personligheter och krafter.
Det är icke på antalet det beror, icke heller på monarker, icke ens monarker i talrik mängd; deraf Heines evinnerliga gyckel med de tre dussin tyska monarkerna.
Hvad Heine i främsta rummet fruktade var måhända ett lif utan skönhet.
Den Fourierska Phalanstfcren, det stora arbetshuset utan öfverflöd, der allt är ett och detsamma ända till ölet och der det icke fins någon plats för det öfverflöd som konsten utgör, syntes honom alldeles oundviklig för framtiden, men tillfredsstälde honom icke.
Men hvad som ännu mera väckte hans ovilja var ett lif utan storhet, med likhet i medelmåtta till religion, med hatet till geniet, till de sökande andarne och till dem som öppet förkasta nazarenisk askes till enda verkliga moral.
Hvad han i samma grad afskydde var samfundet sådant han kände det, styrdt af en kleresi utan anda och en aristokrati utan frihet, och så ett samfund sådant han förutsågdet, bestående af eraanciperade slafsjfilar, hvilka blott upphört med det kryperi, som var deras instinkt, for att gifva tyglarne åt den afund, som var kärnan i hela deras sedlighet.
Han var visserligen för revolutionen mot Ludvig XVI, denne skicklige klensmed, som hade blifvit kung.
Men han var lika visst för Caesar mot Brutus, denne procentare-tölp, som icke kunde annat än sticka en knif i en stor tnaii.
Han inbillade sig vara monarkist; han kallade sig ro-jalist af öfvertygelse, derför att han var caesariskt sinnad och ej kunde sjunga rent ut.
Han inbillade sig vara demokrat, han kallade sig så derför att han var född plebej, hatade alla orättfardiga bördsprivilegier och kände sig stald i en evinnerlig opposition mot junkrar och prester.
Men i sitt innersta själslif var han konseqvent.
Den skenbara motsägelsen i hans politiska sympatier och tendenser kom sig deraf att han älskade storhet och skönhet så högt som friheten och icke ville offra menniskoslpgtets högsta utveckling på en overklig jemlikhets och verklig medelmåttas altare.Den 14 juli 1789.
I den dagbok, hvari hans majestät konung Ludvig XVI af Frankrike hade för sed att uppteckna hvad, enligt hans uppfattning, märkligare och minnesvärdare inträffade uti hans lif, stod för den 14 juli 1789 det enkla ordet: ricn, hvilken annotation betydde, att den dagen hade monarken icke varit på jagt.
På jagt var som bekant hans konungsliga håg och sinne förnämligast riktadt.
I den dagbok deremot, der franska nationen upptecknar sina märkligare lefnadsöden, der står något annat vid den dagen.
Der står, att den dagen reste sig Paris ’ invånare och stormade Bastiljen för att ett par dagar senare, ej lemnande sten på sten, förinta detta despotismens och godtyckets minnesmärke.
Men den dagen är en bemärkelsedag icke blott i de franska tideböckerna, utan ock i hela mensklighetens; det är icke ett enda folks, det är ett universelt datum.
Bastiljen var en symbol af ancicn regimes godtycke och förtryck; dess intagande det yttre tecknet på att ancicn regimes dagar voro räknade, att nu började folken sätta sig till dom och bestraffning af dess tallösa missgerningar.
Det var invigningen af en ny oera, af ett nytt tidehvarf, de första frambrytande strålarne af en frihetens sol, som en reaktion, hur mäktig och vidtomfattande som helst, med krutrök och deportationer, kyrkoceremonier och undantagslagar aldrig lyckats helt och hållet undanskymma.
» Det är en revolt », var den stackars slöe Ludvigs reflexion, då nyheten om Bastiljens intagande slutligen trängde sig fram till honom.
» Sire », svarade hertig de Liancourt, som var något klarsyntare, » det är en revolution ».
Det var en revolution, det var signalen till den franska revolution, som vid sitt namn bär fogadt tillägget: den stora och hvars hundraårsminne hvarje kulturfolk har i år att med tacksamhet fira.Annanstädes i Frankrike funnos äfven bastiljer, d. v. s. fängelser för statsfångar, men bastiljen vid Paris var bastiljen par excellence, var den mest beryktade, afskydda, förbannade och fruktade.
Den var på samma gång en symbol — bastiljen och despotism voro synonyma — och en hemsk verklighet; såsom fängelse, fästning, graf, tyranniets verktyg förbannad från fader till söner.
Genom sin ålder och sina traditioner, sin byggnadskonstruktion och sitt läge hade den gjort sig fortjent af sin hemska rangplats.
Första grunden till Bastiljen lades redan den 22 april 1369 och bestod Bastiljen ursprungligen af tvänne tom förbundna genom en befästad port; under seklernas lopp utvidgades den och var 1553 komplett, bestående af åtta torn, af hvilka ett med hemsk ironi bar frihetens namn och hvilka sinsemellan voro förbundna genom ofantliga murar, och omkring det hela gick en djup, bred graf.
I tornen voro de egentliga fängelserummen belägna, uppe från tornspetsarne, ned djupt i jorden.
De svåraste, les calottes, befunno sig uppe i tornspetsarne; de voro lika outhärdliga genom sin köld om vintern som genom sin värme om sommaren.
Hålorna under jorden voro tillhåll för vidriga ödlor, råttor och spindlar och i flere af detta slags fängelser vette de smala ljus- och luftgluggarne mot grafven, der den stora kloaken från rue Saint-Antoine mynnade ut.
Genom de små gallerfönstren i de tjocka murarna mäktade knapt en enda liten solglimt tränga sig fram.
Fångarne vore utan dom helt och hållet öfverlemnade åt sin bevaknings brutala godtycke.
Åratal kunde gå utan tillstånd att hämta frisk luft och fången få söka hålla lifvet vid makt med dålig föda och stinkande ruttet vatten samt i rum, om vintern eldade med genomsur ved.
Men de fysiska lidandena öfverträfTades af de moraliska.
Ofta inspärrade utan vetskap om anledningen eller om det straff som väntade, voro fångarne snart sagdt lefvande begrafna; för dem funnos icke mer några vänner, några anhöriga, något fädernesland.
Det bredde sig en tät, ogenomtränglig slöja af hemlighetsfullhet och glömska öfver deras tillvaro.
Ofta hade förtryckaren for länge sedan lemnat det jordiska, medan hans offer, skummande af raseri, vansinniga af sorg, fortfarande suckade i de underjordiska fängelsehvalfven, helt enkelt derför att de blifvit bortglömda.
Under Ludvig XVI var Bastiljen mindre befolkad, men fån-garnes behandling i allmänhet hårdare.
När man år 1784 afpressade konungen en ordonnans, som föreskref att ingen skulle kunna på sin familjs begäran spärras in.
utan angif-vande af skäl och endast för en bestämd tid, ansågs det som en stor reform, ja af mången som en samhällsomstörtande nyhet.
Den kungliga ordonnansen blef dock en död bokstaf, och lettres de cachct med tomrum för namnet höllos fortfarande till salu till sin bestämda kurs af favoriter, polislöjtnanter, hofmän och spioner.
Medborgarnes lif och frihet var fortfarande en vara, som öppet hölls till salu.
När man läser om fasorna af en fångenskap i Bastiljen och om godtycket med » lettres de ca&lt;, * het », påminnes man visserligen om t ex. Casanovas redogörelse för Venedigs blykamrar och inkvisitorer, men än starkare tränger sig på jemförelsen med hvad Stepniak, TikhomirofT och Krapotkin berätta om dem som få » ruttna » i ransakningsfangelset, i Peter — Paulsfästningen och Schliisselburg eller deporteras på administrativ väg.
Bastiljen var ett aristokratiskt fängelse; den fattiga underklassens bastilj hette La Bicetre och ändock vände sig på uppgörelsens dag dess vrede främst mot Bastiljen, så djupt hade dess symboliska betydelse rotat sig fast i folkmedvetandet.
Till Bastiljen skickades i regeln misshagliga medlemmar af hofvet och adeln, författare etc.
Under Ludvig XI: s och Richelieus dagar spärrades in der höga och mäktiga baroner, hvilka förfäktade feodalitetens och aristokratiens intressen.
Vid nantesiska ediktets återkallande fyldes fängelserummen af protestanter; och mot de jansenistiska irrlärorna ansågs Bastiljen sedermera ofta som ett godt korrektiv.
Hemlighetsfullhet var som sagdt lagen i fråga om fån-garnes behandling och många af dem blefvo såväl i lifvet som i döden ej annat än ett nummer, ett par lätt förgätna initialer, men ändock framkallar Bastiljens namn minnen af personer, hvilka liksom ökat dess historiska betydelse.
I Bastiljen satt kardinal de Rohan för sin delaktighet i den famösa halsbandshistorien; i ett torn hade den hemlighetsfulla järnmasken sitt förvaringsrum.
I ett annat Leprévot de Beaumont, hvars brott bestod i hans röjande af syftet med det under Ludvig XV: es och andra höga herrars beskydd verkande » hungerbolaget ».
I fader Mirabeaus ögon var Bastiljen ett lämpligt uppfostringsmedel, hvadan han några gånger lät genom en » lettre de cachet » ditskicka sin excen-triske son.
Det blef dock Mirabeaus skrift om lettres de cachet och statsfängelser, som jämte Linguets och Latudes memoarer och madame Legros * hjeltemodiga, hårdnackade kamp för den sistnämdes räddning blef i det allmänna medvetandet den förnämsta murbräckan mot detta despotismens faste.
Den nyssnämde Latudes historia är särskildt betecknande for Bastiljsystemet.
Med trettiofem års fångenskap i boja och under hårda kroppsliga marter fick han pligta för sitt tilltag att genom röjande af en imaginär sammansvärjning vilja vinna madame Pompadours ynnest.
Den 17 juni 1789 hade nationalförsamlingen antagit detta sitt namn; den 20 svor den den betydelsefulla eden i bollhuset, den 22 slöt sig majoriteten af presterskapet till nationalförsamlingen.
Den 23 inbillade sig konungen kunna genom förklarande af sin onåd med tredje ståndets öfver-läggningar häjda händelsernas gång.
Nationalförsamlingens första svar var dess suveränitetsförklaring, förklaringen af sina medlemmars personliga okränkbarhet och att hvarje individ eller domstol, som vågade på order af hvem det vara månde på något sätt våldföra sig mot en deputerad, vore förrädare mot nationen och hemfallen till döden; en förklaring, som var korallariet till Mirabeaus stolta svar till den kungliga ceremonimästaren: &gt;vi äro här i kraft af folkets vilja, endast bajonetternas makt skall kunna drifva oss härifrån. » Och inom de närmaste dagarne måste både konung och adel böja sig för nationalförsamlingens vilja och erkänna sitt nederlag.
Den 27 juni begaf sig adeln på konungens förnyade uppmaning till den gemensamma samlingssalen.
» Familjen är fullständig, vår splittring är slut », yttrade nationalförsamlingens president Baillie, folket, lätt försonadt och sangviniskt, hälsade de kungliga med lefverop.
Folket och nationalförsamlingen voro uppriktiga och önskade fred och försonlighet; men bakom de vackra orden i konungens mun mäktade endast helt ofullständigt dölja sig drottningens och hofpartiets stämplingar och våldsplaner att skingra nationalförsamlingen och kväsa Paris.
Den parisiska befolkningens vaksamhet omintetgjorde emellertid dessa deras planer.
Hofvet drog i hop trupper, bestående förnämligast af utländska soldenärer, schweiziskt infanteri, tyskt kavalleri.
I Versailles och rundt omkring Paris stodo flera regementen beredda att störta sig öfver denna stad.
På nationalförsamlingens lika bestämda som vördnadsfulla anhållan om trup-pernas tillbakadragande blef det hånfulla svaret, att om församlingen vore rädd, kunde den draga till Soissons eller någon annan aflägsen ort, d. v. s. till en plats, der den, beröfvad stödet af den parisiska befolkningen, skulle kunnat våldföras af första bästa regemente.
I Paris, bland hvars fattiga hungersnöden rasade med oerhörd hemskhet, var jäsningen stark, tusende olika rykten, blandade med falskt och sant, drefvo dess befolkning från oro till vrede, från vrede till raseri.
Högkvarteret för det dåtida parisiska folk-lifvet var Palais-Royals trädgård, den var så att säga det parisiska forum, och det blef äfven högkvarteret för den kommande revolutionen.
I Palais-Royal diskuterades alla rykten, som satte sinnena i jäsning, och stämningen bland dess besökande var som ett slags barometer på stämningen i hela Paris.
Den 12 juli var tilloppet af parisare större än vanligt och oron stegrad till det yttersta.
Då kom fram mot middagen ryktet om Neckers afskedande.
Ryktet bekräftades; det verkade först som ett bedöfvande slag, men blef sedan gnistan som tände krutfalet.
Massan drefs af och an mellan vrede och entusiasm, mellan raseri och obeslut * samhet.
Då störtar en ung, mager man med gnistrande ögon och fladdrande lockar upp på ett bord med en pistol i ena handen, en väija i den andra och slungar fram den lösen, som oemotståndligt griper alla sinnen.
Det var Camille Desmoulins, advokat, dittills okänd för de flesta, men sedan oskiljaktigt förenande sitt namn och sitt minne med revolutionen.
» Medborgare », ropar han, idet är icke ett ögonblick att förlora.
Jag kommer från Versailles, Necker är afskedad; detta afsked är Bartolomeinattens stormklocka mot patrioterna; i afton skola alla tyska och schweiziska bataljoner rycka in från marsfältet för att mörda oss.
Vi ha endast en tillflykt: att skynda till vapen och taga kokarder till igenkännings-tecken.
Hvilken färg viljen I ha?
Viljen I ha grönt, hoppets farg eller blått, den amerikanska frihetens och demokratiens farg? » Röster från folket svarade: » grönt, hoppets färg. » » Signalen är gifven; polisspioner och drabanter ha ögat på mig; men lefvande skall jag icke falla i deras händer.
Må alla goda medborgare följa mitt föredöme.
Till vapen 1 » Han sliter ett blad ur ett träd, sätter det som kokard på sin hatt; mängden plundrar inom några ögonblick träden på deras blad och rycker till sig i butikerna allt af grön färg, som kan tjena till kokarder.
» Till vapen » skallade mängdensrop; och den tågar fram på gatorna i ständigt växande skaror; bilder af Necker och hertigen af Orleans, då föremål för folkets dyrkan, bäras i spetsen.
Man möter furst Lam-bese i spetsen för dragonregementet Royal-allemand; med skott och kavallerichoker drifver han folket till Tuilerie-trädgården.
Folkets jäsning känner inga gränser; teatrarna stängas, vapenbutikerna måste öfverlemna sina förråd till mängden, franska gardets soldater sluta sig till folket, skjuta ned flera af de tyska dragonerna, rycka i stormsteg fram till Place Louis XV för att der jemte folket möta det väntade angreppet från de kungliga trupperna.
Men angreppet kom icke; trupperna hade dragit sig till baka.
Den följande dagen, den 13, ljöd stormklockan, generalmarsch slogs tidigt på morgonen, staden vimlade af män beväpnade med yxor och bössor, pikar och sablar och hvad af vapen de kunde få tag i.
Under dessa oroligheter hade Paris * valmän tradt samman för att taga stadens ledning om hand och upprätthålla ordningen.
De beslöto bildande af en borgarebeväpning på 48,000 man fördelade i sexton legioner.
Det blef senare det s. k. nationalgardet.
Gårdagens gröna kokard utbyttes mot en blå och röd, då grönt äfven var den hatade hertigens af Artois färg.
Blått och rödt var åter staden Paris ’ farg.
Nationalförsamlingen hade härunder förklarat sig permanent, fordrat truppernas afmarsch och upprättande af en borgarmilis, uttalat sitt ogillande af Neckers afsked och gjort konungens rådgifvare af hvad rang det vara månde ansvariga för allt som händt och kunde inträffa.
Hofvet förstod ej att begagna sig af situationen, utan lät tiden gå sig ur händerna i afvaktan på ytterligare truppförstärkning.
Så upprann den ständigt minnesvärda dagen, den 14 juli.
Folket trängde in i Invalidhotellet, bemäktigade sig der 28,000 gevär och några kanoner.
Ett stort antal soldater af olika regementen öfvergick till folket.
Och så ljöd ropet: till Bastiljen.
Bastiljens garnison var föga stark: 82 invalider och 32 schweizare var alltsammans, men genom sin konstruktion och sina försvarsmedel, som dess hatade guvernör, Delaunay, sista dagarne ytterligare förstärkt, var fästet desto starkare och tycktes hånfullt le åt all tanke på angrepp af den parisiska befolkningen såsom åt det vanvettigaste infall, som kunde upprinna i någon menniskohjerna.
Kring Bastiljens väldiga murar samlade sig en stor,ständigt växande folkmassa, och ropet: » nous voulons la Bastille » steg hotande mot skyn.
Valmännens permanenta komité i Hötel de ville, som insåg, hvilket förfärligt hot för hela Paris låg i Bastiljens kanoner, sökte genom sina delegerade till guvernören förebygga alla sammanstötningar.
Folket följer dock numera endast sina egna instinkter.
Men då kommer en annan delegerad till guvenören, en advokat vid namn Thuriot, en djerf och beslutsam man.
Han kommer som delegerad för det till Bastiljen närbelägna distriktet St. Louis.
Han tvingar sig in på den första borggården, sedan på den andra och kommer slutligen in i det inre af fästningen, uppfordrar i fosterlandets namn guvernören och garnisonen att öfverlemna Bastiljen, stiger med guvenören upp på fästningsmuren, hvarifrån guvernören med oro måste se huru gatorna äro mörka af folk och huru under det ursinniga dånet af stormklockan och trummornas generalmarsch förstaden Saint-Antoines arbetarskaror strömma dit under den sedan så ryktbare bryggaren Santerres ledning.
Thuriot går åter ut från Bastiljen, lemnande efter sig i guvernörens och invalidernas sinnen obeslutsamhetens förlamande gift.
Utanför fästningen » sväller allt vildare menniskofloden; det väldiga sorlet blir allt högljuddare, öfvergår till förbannelser, här och der kanske till enstaka gevärsskott, — hvilka dock icke på nio fots tjocka murar kunna ha någon verkan ».
Den yttre vindbryggan har fälts ned för Thuriot, en skara medborgare tränger deröfver; de jagas derifrån med en gevärssalva, som dödar några.
Nu är massan derutanför lössläpt.
» Denna salva har tändt detta alltför lättantändliga kaos och förvandlar det till ett rytande eldkaos ».
Bastiljens belägring begynner.
Beväpnade med sablar, värjor, yxor, störta tusentals män rasande mot Bastiljen.
Kvinnor och barn sluta sig till strömmen af soldater, arbetare, brandsoldater, officerare, abbéer till och med, som drefvos af en gemensam känsla.
» Framåt då alle fransmän, som ha hjerta i bröstet!
Ryten, I frihetens söner, med alla edra strupar, både af brosk och metall, ansträngen till det yttersta både er själs och kropps krafter, ty nu är stunden kommen! »
Tvänne f. d. soldater, Louis Toumay och Aubin Bon-nemére lyckades, djerft blottställande sig, med sina kraftiga släggor krossa kedjorna till den första vindbryggan, som störtar ned med ett förfärligt dån.
Men den andra vindbryggan återstår att betvinga.
» De åtta bistra tornen medsin invalideld, sina stenhögar och kanongap resa sig ännu oskadda.
Fästningsgrafven gapar oöfverstiglig med sina stenväggar. » Folket rusar öfver den nedfälda bryggan, men drifves tillbaka af en förskräcklig eld från fästningens musköter och artilleri.
Folket, som trott vindbryggans nedfallande ha skett på guvernörens befallning i förrädisk afsigt, skummar än mer af raseri och oemotståndlig åtrå att göra sig till herre öfver Bastiljen.
Man tränger å nyo in på den yttre borggården, som strömmar af de belägrandes blod.
Tvänne gånger försökte förgäfves delegerade från valmanskomitén i Hotel de ville att underhandla med guvernören.
Invaliderna, som från tornet sågo den andra deputationens hvita flagga, lyfte kolfvarne i vädret; folket ryckte fram, troende att man skulle öppna.
Men schweizame, som besatt den inre gården, voro okunniga om deputationen och aflossade en mördande salva.
Nya hämderop från folket, troende på ett nytt förräderi.
Under tiden hade manskap af franska gardet anländt från Paris med fem kanoner.
De riktades mot vindbryggan, från hvarje tak, hvarje fönster i de närliggande husen sköts mot fästningen.
Anfallet, som förnämligast leddes af sergeant Elie och urmakaren Hullin, sedermera general under kejsaren, tilltog i raseri.