Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
„Ännu kan din „Herr Son gerna vara hos oss fruntimmer; och „jag trotsar någon vid hans år, om äfven upp„född i en Karlrepublik, att vara raskare och „modigare än han.
– I alla fall få de, så väl „som jag, tidsnog umbära Bonne Amie.“
Att Augusta, rik, skön och ung, gjorde uppseende vid sitt inträde i stora verlden, behöfver knappt nämnas.
Några dagar talades om henne i alla kretsar, – – – och hon blef mycket omtyckt.
På en af de första baler hon bevistade, stodo, i ett hörn af dansrummet tvenne unga Herrar, den ene, Grefve med sjelfbelåtet, den andre, Baron med ett högst interessant utseende, som fordom studerat på samma gång i Upsala, men nu voro overksamme åskådare af en under deras ögon sig afnystande, nymodig och något trasslig Kadrilj.
I denna deltog Augusta, hvilkens beau jour det verkligen var den aftonen, och så tycktes begge Ynglingarne finna.
Rätt som det var, utropade Grefven:
„Hon är alldeles förbannadt vacker!“
„Hon är så skön att jag aldrig skulle våga säga henne det“ svarade Baronen.
„Der kommer du med dina förvridna Idéer!
Liksom det icke vore det angenämaste man kan säga Fruntimmerna, att med skäl eller oskäl tala om deras skönhet!
Du är ju dessutom slägt med henne?
„På långt håll“ – – –
„Alltid på så nära, att du kan säga en artighet, som hon, min själ, i sitt hjerta nog håller dig räkning för.
Vänta bara, du skall få se!
Nu är Kadriljen slut; jag går och bjuder upp henne till den sjette, och kommer ej tillbaka förrän jag sagt henne, hur vacker hon är.“
Grefven går.
Friherren ser honom efter några krumbugter närmas Augusta.
Ett samtal inledes – på en gång reser den blygsamma Jungfrun upp sitt sköna hufvud – hvad hon är majestätisk – hvad hon är förtjusande – nej mer än förtjusande – samtalet upphör – men hvarföre återkommer den komplimenterande uppbjudaren ej?
Baronen går att söka honom; finner honom i fjerde rummet ifrån danssalen, just i begrepp att nedsvälja ett glas punsch.
„Nå hur gick det“ frågade han med klappande hjerta.
„Det kan du nog säga, likså bra som jag; du såg ju hela tiden på oss, som om du velat äta upp oss.“
„Säg nu bara hur det gick.
Annars tror jag du är piquerad.“
„Piquerad – för en fière mine kanske –nej min gosse der gissade du galet.
Men andra kunna måhända vara piquerade – tycka att man kommer för sent och bjuder upp.
När man är den vackraste på en bal har man sådana pretentioner!“ – – Augustas unga slägting kände, vid dessa ord, en synnerlig ansats att försvara sina anförvandter – – men han tog det kloka beslutet att aflägsna sig, och rätt gjorde han deri!
Det gynsamma ödet lät honom, återkommen i danssalen få ögonen på en shavl, som söktes af Grefvinnan C., hvilken af glädjen öfver dess tillrättakomst, igenkände Friherren på hans salig
Far samt presenterade honom för sin dotter, och – o! lycka som han icke anade! – af alla dem, med hvilka Augusta dansat och talat på den balen, var han den ende, af hvars ord hon dagen efter ännu mindes något!
„Den – jargon, som kallas kurtis och är grundad på qvinnoförakt“ var för Margaretas rent språk talande
Elev illaklingande och barbarisk, och hon kunde aldrig öfvervinna sin osmak derför.
Kort före sin resa från Stockholm sade hon till Margareta just om ofvannämnde Grefve: „Visade han mig uppmärksamhet, derföre att jag är af samma slägte som „hans Mor, systrar och tillkommande hustru – „om han får någon – så vore det åtminstone „begripligt – men att höra artigheter, som „egentligen borde kallas oartigheter, blott för „det man råkar vara ung och någorlunda bra „klädd, det är verkligen icke smickrande.“
Anledningen till detta utbrott af Augustas ledsnad vid komplimenter var, att Grefven ifrån Dansör höll på att förvandla sig till Friare – sig sjelf dock till föga fromma, ty han fick en korg och var ej ensam om det ödet.
Augusta hade icke uti högtidliga och prunkande ordalag lofvat att försmå kärleken, fly äktenskapet och lefva, såsom det heter, blott för vänskapen, men hon hade icke heller utfäst sig till motsatsen.
Margareta hade lärt henne att låta hvar dag hafva sin egen omsorg, och Augusta fann sig lycklig dervid.
Morgondagen kom – det vill säga – den unge Friherrliga slägtingen gjorde sakta och småningom ett djupt intryck på Augustas hjerta.
Hon anade det slutligen sjelf och nya åsigter af lifvet vaknade hos henne.
Stilla, lugnt, naturligt, utan stormar och allt slags omak närmade de begge unga ädla varelserna sig hvarandra.
– (Den obemedlade Ynglingens afsigt hade väl en tid varit, att låta stoltheten qväfva den hans själ helt och hållet inkräktande kärleken till en – äfven prosaiskt rik – Ängel, men riktigt allvar hade det nog icke varit med försöken, ty de misslyckades. . . . . . ).
En dag skulle komma – men dermed är det ännu så länge icke så brådtom.
Augustas vaknande böjelse för Baron Stjern. . . hade ej undgått Margareta – icke heller att det var ett lyckligt val, emot hvilket Augustas Föräldrar, i det Väsendtligaste ej kunde hafva något att invända.
Ingenting ändrades efter denna upptäckt i Margaretas förhållande till dess Elev.
Och hvarföre skulle någon ändring ske?
Allt Margaretas sträfvande hade gått ut på, att af Augusta dana en renhjertad och klarttänkande, sann och from qvinna.
Var icke detta, utom mycket annat, äfven att bevaka
en blifvande makes, tillkommande barns interesse!
Sommaren och hösten af det år Augusta ännu skulle få behålla sin älskade uppfostrarinna förflöto. – Under deras lopp besökte den unge Friherre Stjern. . . . åtskilliga gånger Winäs, både i egenskap af slägtinge, och – oaktadt en mer än tioårig skillnad i bägges ålder – af Carls vän.
(Hvad han tänkte om dennes syster inbillade han sig visligen att ingen anade, utom han sjelf.)
Carl hade äfven vistats denna tiden mer på Winäs än på det dystra Sjöborg, dit han nu likväl snart skulle föra sina barn, och vid deras uppfostran och vård återknyta det husliga lifvets för honom, en gång, så smärtsamt afryckta tråd.
Vintern kom.
Tårar började fukta Augustas ögon hvar gång – och det var ofta – hon såg på Margareta, eller hörde ljudet af hennes milda stämma.
Det blef Augustas födelsedag.
– Jul – strax derpå skulle Margareta resa – men lilla Emilie sjuknade.
– Så länge hon var sjuk, var det ej ens tänkbart att beröfva henne åsynen och vården af Bonne Amien, vid hvilken det ljufva barnet var fästadt med en förunderligt stark tillgifvenhet, men då hon tillfrisknat, kunde Margareta af inga fintliga föregifvanden och skäl mera qvarhållas.
Dagen före hennes afresa, föreslog Grefvinnan ett besök i grannskapet, att dermed något muntra Augusta och barnbarnen.
Margareta, ensam hemma, grep under Augustas frånvaro till den tråkiga inpackningen, att dymedelst befria den sörjande flickan ifrån nedsväljandet i små partier af det, äfven i materiellt afseende bittra afskedet.
– Allt Margareta tillhörigt var snart undantaget, borta ur de rum hon och Augusta så länge bebodt, och hvilka nu skulle synas den qvarblifvande så tomma – men illa hade Margareta användt de år, hon vistats uti dem, om hon derunder icke tänkt på en tid, då hon ej mer vore der – – sådant var förhållandet också ej. . . . .
När hon hunnit få allt i ordning, hördes en vagn rulla in på gården.
Margareta tänkte att det var C–s, som återkommo från visiten – och väntade en stund på Augusta och barnen, de der vanligen efter någon utfärd, hade mycket bråttom att springa upp till sin Bonne Amie, men ingen kom, och hon gick slutligen sjelf ner till Salongen, der hon trodde familjen församlad.
– I det stora rummet var ingen utom Grefve Carl – nyligen rest från Winäs, och alldeles icke så snart återväntad dit, – det var således bullret af hans vagn Margareta hade hört.
När Carl varseblef Margareta, gick han bort till henne och helsade vänligt – han var dödsblek och man kunde se att han gråtit.
„Jag trodde att Ni följt med till Mariehem“ var det första han yttrade.
Margareta sade det hon blifvit hemma för att packa in.
„Ni reser således i morgon?“
„Ja“.
Carl gick ett par gånger fram och tillbaka i rummet – han stadnade framför ett mycket likt porträtt af Augusta, betraktade det länge, och sade:
„När man tänker på hvad Augusta va„rit, och hvad hon nu är, måste man erkän„na, att det var Försynens Skickelse att Mam„sell Aldén kom hit.“
Mamsell Aldén svarade ej.
„Och mina barn“ fortfor Grefven med förändrad stämma.
„Nu först skola de känna sin förlust.“
Margareta hade bleknat och stod, orörlig, i en af fönsterfördjupningarna.
Carl gick till henne, fattade hennes hand och sade med darrande röst: „Margareta stadna hos dem – Gif „mig rättighet att inför Gud och verlden kalla „Er deras moder!“ –
Margareta såg på Carl, likasom hon ej fattat hans ord.
I djupet af hennes själ lefde en tyst, en innerlig känsla för honom, men kunde han, ville han gifva henne ett namn, som tillhört Emilie. . . . .
Hon svarade ej, och fortfor att se, frågande, på honom.
„Margareta“ återtog Carl efter en stunds tystnad.
„Har Ni ej förstått mig, eller försmår Ni mig, derför att minnet af min ungdomslycka aldrig kan utplånas ur min själ?“
Margaretas ögon glänste himmelskt.
– „Försmå“ upprepade hon sakta, och begge tego länge af djup, outsäglig rörelse.
Nu var det Margareta som bröt tystnaden.
– Med återvunnen fattning tackade hon Grefven för detta sista, stora bevis af hans aktning
– Men sin döende Fader hade hon lofvat att aldrig, utom i yttersta nödfall, skiljas från sin Mor.
– Denna önskade henne tillbaka till sig, och i sitt lugna, tysta hem, skulle Margareta aldrig upphöra att nedkalla Himmelens välsignelser öfver Grefven och hans barn.
„Margaretas Moder blir min“ afbröt henne Carl – „Långt vare det från mig att skilja Er ifrån Edra närmaste.
Nej Margareta vägra ej min bön . . . .
Äfven Hon önskade detta.“
Margareta var besegrad – „Min Far Min Far,“ sade hon knappt hörbart – tårar smögo sig utför hennes kinder och Emilies barn hade åter en Moder.
– – De samtalade länge – men hvem som sett de begge höga, ädla, gestalterna, der de stodo bredvid hvarandra, hade säkerligen icke trott sig hafva ett nyssförlofvadt par för ögonen.
– – – Vid barnens återkomst omfamnade Carl dem med än mer innerlighet än vanligt, – han hade ju för deras skull vunnit en stor seger öfver sig sjelf.
– – Han gick med dem till
Margareta och hans tårfyllda blick sade henne, hvad han ej ville, ej förmådde uttala.
Under glädjetårar afhörde Augusta Margaretas berättelse om hvad som timat, och hvilket länge varit föremålet för hennes brinnande önskningar.
– Vissheten att snart återse sin Bonne Amie, såsom medlem af familjen, minskade något hennes sorg öfver den förestående skillsmässan, och allting var bra utom att hon visst aldrig skulle våga kalla Margareta för Du.
Om morgonen, innan Margareta lemnade Winäs, föreställdes hon såsom Carls Fästmö för hans Föräldrar.
Den gamle Grefven, som länge anat hennes värde, gillade högeligen sonens val.
Grefvinnan gjorde först blott en kall lyckönskan, men när Margareta, vid afskedstagandet ville kyssa hennes hand, upprördes hon häftigt, slöt den blifvande sonhustrun i sina annar och sade under tårar:
„Förlåt mig, jag har ej varit emot dig såsom jag borde.“
Af Carls barn undfick Margareta det af dem på länge ej utsagda Modersnamnet.
Af deras barnsliga kärlek hade hon länge varit i åtnjutande.
– Hvad Augusta kallade henne, under det hon, ensam med Margareta i deras fordna läskammare, hjelpte reskappa och hatt på henne, har aldrig blifvit bekant.
Icke fullt fem år hade förflutit, då Margareta åter inträdde i de rum, der hon vid afresan till Winäs lemnat sin Mor.
Återseendets glädje var stor, och upplöstes i tacksägelser till Den, som ånyo förenat den lilla familjen.
– Fru Aldén satt åter vid det grofva ekebordet emellan sina bägge döttrar.
Åren hade väl än mera skrynklat
Moderns kinder, men hennes milda blick hvilade, så glädjefull, än på det ena, än på det andra af hennes barn.
Hedda, den vackra och lifliga Skolmästarinnan talade mycket, och ord, åtbörder, blickar, allt hos henne vittnade om hennes själs friska oskuld.
– Margareta talade mindre, men hennes blick, så klar, att den kunde kallas glad, den öfver hennes Väsende spridda lugna och stilla värdigheten – – allt hos henne tillkännagaf det hon var den, som dessa dunkla orediga blad icke mäktat att åskådligt framställa.
– En ring var den enda prydnad, hon förskaffat sig under sin långa frånvaro, men mycket betecknade den och Heddas ögon fästades ofta derpå.
„Det må väl vara“ sade hon slutligen en morgon till Margareta, medan deras Moder ännu sof, „att „den der Grefven är så präktig, som du målar „ut honom, men det säger jag dig – jag blir „icke riktigt god på honom, om han ej håller „af dig, minst lika mycket som af Emilie.“ – – – Tidigt en morgon – Margareta hade blott varit några veckor hemma hos modern – sammanvigdes Carl och hon i stadskyrkan.
– Strax efter Ceremonien lemnade de, åtföljde af Fru Aldén och Hedda, den lilla staden för alltid.
På Sjöborg, och efter den gode, gamle Grefvens död – på Winäs lefde Margareta några år, hvilka äfven den ytlige betraktaren skulle kallat lyckliga.
– Augusta gifte sig derunder med Baron Stjern. . . . , som kort före Faderns död, blifvit hennes Fästman – och Hedda med Carls värdige vän, Häradshöfding Malung.
Om Julen 1825 var hela den numera talrika familjen församlad på Winäs. – När Margareta vaknade på årets sista dag, var det samtal hon just tio år förut haft med Emilie, hennes första tanka.
– En underlig beklämdhet intog henne dervid, men hon visste att bedja:
Ske Din vilja, och blef åter lugn.
– – – Då alla voro samlade vid frukostbordet, kom bud om, att elden brutit lös i en, Carl tillhörig femfjerdedels mil från Winäs belägen by.
Han red genast dit bort, beledsagad af Svågrar och Son.
Till middagen återkommo inga
Herrar – först mot qvällen anlände de – Carl hemburen och döende af ett fall från hästen.
– Två dagar framlefde han i de rysligaste plågor, hvilkas åsyn endast Margareta kunde ständigt uthärda.
– Hon emottog hans sista suck, efter att hafva lofvat honom, att så vidt i hennes förmåga stod, företräda äfven hans ställe hos Emilies barn, och detta löfte söker hon att redligt uppfylla.
– Ett leende, som under Carls lifstid ofta sväfvade öfver Margaretas anlete, och hvilket han, till Heddas innerliga tillfredsställelse, någon tid före sin död förklarade „himmelskt som Emilies“ förskönar aldrig mer hans Änka.
Eljest har hon förblifvit sig lik, och anser ännu lifvet såsom någonting värdt att lefva för.
Brefvexling.
FÖRSTA BREFVET Eva Nordenspets till Gunnilla Weilingk.
Ekholmen d. 29 Juli 1832.
Min egen goda Gunla!
Det hörde ju till en fördömds plågor i Grekiska underjorden, att hungrig och törstig se framför sig de skönaste frukter, det klaraste vatten, hvilka, när han ville föra sina läppar till dem, flydde undan hans vidrörande?
I sanning hade den stackarn icke för roligt, det kan jag af egen erfarenhet säga, sedan i går aftse, eller rättare i natt.
Du skall nemligen veta att jag, under vår resa nedåt landet, hvarifrån vi i Lördags lyckligen återkommo hit, ej läst annat än Romaner, Revyer, ⅛ tum smala häften och småbitar här och der, samt blott spelat Variationer, Potpourrier, Fantasier, sur des airs de cet Opéra ci et de cet Opéra là, i följd hvaraf jag i går eftermiddag tyckte mig förspörja en mer än vanlig brist på sammanhängande tankar i min alltid litet på språng varande hjerna.
Jag skall, tänkte jag, taga bot der jag tagit sot, går i Pappas bibliotek i afsigt att hämta någon riktigt tjock bok, med hvars tillhjelp jag måtte kunna samla hop mina spridda tankar, faller genast på Svea Rikes Häfder, och då jag påminte mig att både Pappa och du mycket berömt och beundrat detta arbete, och sjelf dessutom gerna sysselsätter mig med mitt Fädernesland och grufligt tycker om Vikingen – (på det när att hans brud något väl fort tröstade sig – i stället för „tre dagar“ sjunger jag derföre alltid i tre veckor gret hon) – tar jag den försvarligt tunga boken ner af hyllan och bär den till mitt rum.
Knappt inkommen, underrättas jag om att en Vestgöte i köket utbredt sina varor – jag måste skynda dit att se huruvida jag ej kunde köpa något; – en halftimma minst gick väl åt att rifva upp den sluga mannens schavletter, tyger, m. m. att pruta och slutligen stadna för ett halskläde och några alnar sockerduk, som jag rätt icke vet hvad jag skall göra med.
Derpå blef det kallskåldags – vi dricka ej thé – Pappa kom in, vi pratade, spatserade litet tills regnet blef för häftigt, och först sedan jag sagt honom Godnatt och kommit in till mig, hann jag öppna min bok.
Anna skickade jag bort, sägande att jag ville sjelf kläda af mig, och eftersom jag i alla böcker skall bläddra och i Romaner läsa slutet, innan jag kan tänka på att sätta mig och ordentligt genomläsa dem, vände jag hastigt flera blad, läste ett ord här och der och råkade slutligen sid.
431 på det jag här afskrifver, ifall du ej har boken till hands.
– „Om Sceaf, „en ännu äldre af Odens förfäder, berättar Ethel„werdus (från 10:de århundradet), att denne, „såsom ett spädt barn, ensam i en båt, men „omgifven af vapen (andre tillägga med en sä„deskärfve under hufvudet), blifvit drifven till „ön Scani (Skåne), der blifvit upptagen, upp„fostrad af invånarna och slutligen vald till Ko„nung.“
– Mina tankar om den provins Sceaf rätt dumt valde att landstiga i, har jag redan flera gånger under min resa tillskrifvit dig, underskrifver dem nu, och kunde, om det ej vore af fruktan för alltför långa parenteser och digressioner, som du får tillstå att jag undviker så mycket det är mig möjligt – anföra ytterligare tillökningar dertill, ty föreställ dig t. ex. att jag, som gerna tillbringar sommaraftnarne i fria luften, måste för att i Skåne kunna följa min smak, lägga mig till slätt, bortstrukit hår, då, jag, hvarje gång jag för supéens skull kom in under tak, hade den förtreten att se mina nätta korkskrufvar, som voro ganska besvärliga att lägga upp, och för öfrigt verkligt klädde mig, att se dem säger jag, hänga raka som spik kring ansigtet – och egentligen tycker jag om ingenting mer än hafvet, man har så lätt för att se dernere, hvilket ju också i det hela taget icke är landets förtjenst, men det saknar jag ofta i trots af våra vacka insjöar, ty dessa upplifva väl och glädja, något nästan öfverflödigt för mig, som redan är alldeles tillräckligt liflig och glad, men hafvet förödmjukar, och det gör godt ibland. . . . .
Men hvart förirrar jag mig nu?
– – Imedlertid, oaktadt dessa mina tankar, ville olyckan, att berättelsen om Sceaf skulle behaga mig.
I ett nu – jag kan icke säga huru – såg jag den, jag medgifver det, vackra stranden vid Helsingborg – det var en vårafton efter en Nordvestlig storm – (jag säger icke stark, ty i det blåsiga landet finnas inga svaga vindar).
– Ibland det mörkblå Kattegats ännu häftigt brusande vågor framskymtar en liten farkost – den upptäcks af de på stranden samlade urinvånarne, som skyndat till hafvet i hopp att få något vrak att plundra, någon skeppsbruten att döda.
– Farkosten närmas allt mer.
– Den är snart invid land.
– Solen sjunker ned bakom Seland – dess sista stråle hinner likväl att belysa den upp på sanden drifna båten, hvari det underbart sköna barnet ligger slumrande, med sädeskärfven under hufvudet och dyrbara, likasom kärfven ej förr på den stranden sedda saker omkring sig.
– På urinvånarnes halftdjuriska anleten framlyser en mensklig rörelse – något dunkelt minne af en sägen om Ett barn, som skall välsigna Jorden, föresväfvar dem – de tro detta barnet vara det utlofvade – falla på knä och emottaga det med en af dem aldrig förut erfaren känsla af vördnad . . . . .
Mina kinder lågade – jag nändes knappt dra andan, jag blott såg – skådade.
– Jag vill fasthålla denna syn – hittar ej på bättre än papper, bläck och penna, (som låg framme, ty jag hade tänkt börja ett bref till dig) fattar i pennan, men – i detsamma var allt försvunnit.
Ganska riktigt såg jag mina röd och gröna tapeter, min soffa, mitt bokskåp, den öppna dörren intill mitt sofrum, min sybåge, mina stolar, mitt skrifbord – ingenting annat syntes till.
Försök att återkalla din syn, tänkte jag, försöker – nej omöjligt – när jag mins det ena, försvinner det andra, den fulla, odelade, rika stunden var borta, idel arma, isolerade, ledsamt knäppande sekunder hade kommit i stället.
– Jag beslöt dock allt att försöka – jag ville se någonting på papperet. . . . .
Der ligger någonting rythmiskt, metriskt (säg du hvilketdera ordet bäst passar) i vågornas svall.
Det upprörda haf man vill skrifva, måste nödvändigt stadna på papperet, såsom vågorna, i afsatser skilda och sammanflytande, sig höjande och sänkande, doft mumlande och högt ropande tränga in på landet.
Jag kände, min Skånska storm var poetisk, men o himmel! jag som aldrig skrifvit annat än sjelfsvåldig prosa, som aldrig lyckats att ens få namnen af de många olika versmåtten in i mitt hufvud, jag som oaktadt sinne både för Poési och välljud, aldrig kunnat stycka sönder ord i långa och korta stafvelser, hur kunde jag skrifva vers, och det till om en sak jag ej mera ser, utan skulle ur det kalla minnet framsläpa?
Hvarifrån skulle jag få rim, meter –?
– En här af osäkerheter och tviflanden rusade på mig.
– (Skalden är icke osäker – han ser, och drifven af behofvet att uttala sin syn, säger han den, och det sagda är Poési – detta har jag väl förr hört, men vet det blott sedan i natt).
– – Under suckar och pustningar skrifver jag ändtligen:
Vildt bryter sig vågen mot
Skanias strand
vill nu smida ihop någonting om denna platta, skoglösa strand, och då – på hvad tror du väl jag då kommer att tänka?
Jo, på några lass svartaktigt, krokigt, underligt trä, vi en dag foro förbi, hvilket trä man sade mig vara hämtadt upp ur torfmåssar – till bevis att Skåne en gång ej varit skoglöst – kanske just i Sceafs tid . . . .
Ny här af osäkerheter.
– – – I vredesmode slängde jag bort pennan; om jag ej skämts för mig sjelf, hade jag nästan gråtit.
Jag lät min klocka repetera, hon slog tre, upptäckte att jag med bläck ohjelpligt förderfvat högra armen af min klädning, af tryckt nättelduk, just en af mina favoriter – och lade mig sent omsider, men kunde ej somna af missnöje med den natt à la Tantale jag passerat.
Länge kan jag likväl icke vara vid dåligt lynne, det är omöjligt.
„Fy skam“ sade jag mig slutligen, „hvad har du för skäl att vara missnöjd?
Att det du läser om framställer sig lefvande för dig, är ju både angenämt och roligt; bry dig bara icke en annan gång med att vilja taga fast i det du ser.
Se och inte röra säger man till barnen; hade du kommit ihåg denna gyldene regel, så hade din klädning icke varit förderfvad och du sjelf sofvit före tolf“. . . . der somnade jag, vaknade så i tid att jag kunde öfvervara Pappas frukost, men är nu, sedan han gått ut, af det för mig ovanliga nattvaket så ruskig, att jag beslutit ingenting annat göra på hela förmiddagen än skrifva till dig.
Är icke det artigt?
När jag rätt tänker efter, är jag nog ännu skyldig dig det brefvet jag lofvade från Svenslund, och som under vårt tre veckors långa vistande derstädes aldrig blef en rad långt, och orsaken kan du ej gissa.
– Nej, nej, hur kan det ens tänkas, att den som fått lof att kalla sig Gunnilla Weilingks vän, om möjligt, blifvit henne otrogen, – skulle kunna älska en annan qvinna!
– Jag hade sjelf förklarat det alldeles omöjligt, om ej Maria L. varit.
Henne måste jag verkligen inrymma en plats i mitt hjerta nära intill din, och dock – om man än höll lika mycket af Eder bägge, kunde det gerna ske utan fara af förvexling eller öfverflyttning på den ena af hvad som tillhör den andra, så olika ären J.
Låt mig se – hur skall jag uttrycka Er olikhet – ?
Jo, vänta litet . . . . .
Maria är god, derföre att hon är god, du är god, derföre att det goda är godt; det är en skillnad; – en annan – nej jag kan icke finna någon annan, som ej redan inbegrips i den första, men den gör också, att jag oinskränkt förtror mig till dig och låter dig se allt hvad jag ej ville visa henne, ty jag är ju äfvenledes allt hvad jag är, derföre att jag är det, och det är ej så konstigt som att vara som du.
Men hvad säger jag, konstigt!
Förargar dig det ordet, så är du icke Gunnilla Weilingk, och då kan det gerna stå, förargar det dig icke, så kan det äfven bli qvarstående, och jag slipper att skrifva om, hvad jag aldrig gjort mer än med Nyårsbref fordomdags till Farmor, ifrån hvilken tid min skräck för omskrifning härskrifver sig, – hvarföre springer jag nu från Maria L.?
– Jag har redan sagt dig, att hon är god.
Kunde jag säga dig, hur vacker, hur innerligt söt hon är sedan!