Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ändtligen kom jag fram till Leyden, hvilken stads urgamla rykte och lärdomsglans jag ej hafver nödigt vidröra för en person så skickelig i humaniora som min käre broder, och i en månads tid var jag ständigt ambulatorisk mellan föreläsning och disputation och disputation och föreläsning.
Äfven hemma utlades och diskuterades theologi, ontologi etc., ty min contubernal och rumskamrat van der Schink var en flink metaphysicus, ehuru väl fallen för trätor och ej olik de figurer, om hvilka den satyriske baron Holberg så skalkagtigt skrifver i Nils Klim, och hvilka i landet
Potu uppfostras liksom jakthundar och stridstuppar hos oss. »Distinguo», »subsumo» voro aldrig ur hans mun, och alt, spiskvarterets cabeljou och
Deventer mumman på mor Klaasjes ölstuga, blef status controversiæ.
När vi trulsade hem på aftnarne med kritpiporna i munnen i våra blommiga nattrockar af calminck och satin (ty så lustvandra altid herrar studiosi vid Academia Leydensi men med välkrusade peruker på hufvudena) stannade vi i månskenet och ritade syllogismer och figurer i sanden på gatorna med våra tofflor, disputerande så ölet sqvalpade i magarne.
Men mina äfventyr, frågar min hiärtans broder!
Hör då min i begynnelsen så rosiga och til ändalykten så sorgsna historia med madame Ruhnkenia.
Du bör dervid veta, att denna dame är den vackraste qvinsperson jag sett i Holland.
De holländska qvinnfolcken i gemen äro eljes långt ifrån graciösa.
Med små hufvuden, blek fadd hy, och en trög, disharmonisk skepelse i kofta och roberonde, sitta de orörliga utan expression eller vivacité, som gummor på söta mors kinesiska fat.
Gör man dem visite, finner man dem, mödrar och döttrar och tjenstflickor i köket värmande sig wid spiselelden, med stora stycken röd eller brun candi mellan tänderna, helt phlegmatice sörplande sin tass café, som de dricka på bit, sägande därvid aldrig et ord, annat än när caffekannan och spottkoppen gå ikring.
Ty genom pur extremitet af renlighet bli holländarne malpropra, eller hvad skulle min gunstige bror säga, om han fann bredvid sig vid bordet ett litet kärl för salive.
Men madame Ruhnkenia är tout à fait à la française.
Hennes man och gemål, academiens heder, på hvilkens tunga Helikons bin gjort sin honung, och som är incomparable som eloquens och lärdom, är något för gammal för sin unga fru och dessutom en snusmumrick med märken af tobak på krås och tumme.
Han lemnar ock sin wackra fru all frihet, som hon ock, om vi få sätta lit til herrar studiosis médisance employerar – enkannerligen har hon, hvad holländarne kalla et Lifhebberij för galanta samtal med unga artiga män.
Jag vet väl, hvilken synd det är att låta tankens förmätenhet stiga mot en annan mans och därtill en vördad lärares hustru.
Också talade jag aldrig med henne utom i dess mans närvarelse, förr än i förrgår, dag värd att märkas med hvit, eller kanske snarare svart sten.
När jag kom, stod herr professorn med handen på dörrvredet til sin frus budoir för att just gå sin väg.
»Jag skall til collegium, men min hustru kan underhålla Er,» sade han, och i det han eloignerade sig, klappade han mig vänskapligt på skuldran.
»Je vous aime bien pour votre amour du grec,» sade han och försvann.
Madame Ruhnkenia halflåg i sin gula Ottoman i half deshabillée med en fripon till sko skälmaktigt tittande fram under kjortelfållen.
Hennes kind var skär och hvit och hennes blickar eldfulla och ömma.
På bordet blommade kostbara lökar i sköna japanska blompottor.
Den kornblå heter Beauté tendre, den skära Parfait d’amour och den högröda Confession d’amant timide, berättade hon och hälde med hvit hand i ett glas åt mig af Cacao des Indes, som befans simmig och söt och fylde mig med okänd eld.
Men madame Ruhnkenia log och taquinerade mig för min fästemö hemma i Sverige, och när hon lutade sig fram och värmde sina små händer öfver fyrfatet, liknade hon gudinnan Venus i Paphos, böjd mot den altareld, hvilkens vårdare är hennes son Cupidon.
Så glömde jag plikter, bud, Sara Margareta Hambræa och altihop och stammade de enda holländska ord jag lärt »Mevrouw ik heb haar lief, ik heb haar lief».
»Je vous aime bien aussi, parce que vous avez un nez á la grecque», svarade hon, härmande sin mans katederstämma, full af espiéglerie, men i detta samma ögnablick hördes steg, och hon hann blott hviska: gå nu, men kom åter i morgon kl. 10 då är jag seule.
Alldeles yr och vimmelkant i hufvudet gick jag hem och raconterade min dilemma för den lugne van der Schink, utlade för honom min andes strid mellan frestelse och plikt, men den spjufvern tog sig för att uppträda som advocatus diaboli och argumentera pro et contra, till dess min svaga
Adam blef besluten att infinna sig på madame Ruhnkenias rendez-vous.
På aftonen, då vi sutto hos mor Klaasje, voro vi också ovanligt upprymda, och til min ofärd.
Sedan vi druckit många stora kannor öl med många små glas persico emellan, for nämligen högmodsdjefvulen i min eljes raisonnabla methaphysicus.
Han ville också skryta öfver segrar in castris Veneris och drog mig in i rummet intill, där värdinnans vackra dotter satt och rensade ärter.
Helt sans façon knep han henne i kinden ropande:
Schatlief, hartje.
Men i det samma steg en tre alnar lång Hercules fram med ett par stora näfvar med valkar och en styrmansmössa på nacken.
Mynheer gör bäst i att lämna min fästmö i fred, sade han decideradt men höfligt.
Van der Schink genmälde lika höfligt och decideradt:
Mynheer, distinguendum est, men innan han hunnit fortsätta, hade den andre lyft honom och slungat honom genom den öppna dörren ut på landsvägen.
– Jag skulle stamma en ursäkt, men innan den kom fram, kände jag mig också lyft som af ett stormväder.
Mina lädertofflor daskade mig på öronen, och så for jag framlänges i gatan och svimmade.
När jag slog upp ögonen, kjände jag blodet strömma från ansiktet.
Vatten, vatten, stönade jag til van der Schink, som stod lutad öfver mig med peruken på ena snedden och den trasiga pipan ännu i mun.
»Vatten,» upprepade han, »distinguendum est, kommer bloden från näsan, bör det wara vatten, men kommer den från mun bör det wara salt.»
Småningom kom jag mig åter och lyckades släpa mig hem.
Men när jag där såg mig i spegeln, var mitt af naturen, om jag får säga, ej missbildade ansikte hiskeligt vanstäldt, och denna en gång stolta och grekiska näsa, i hvilken madame Ruhnkenia funnit sitt behag, den var nu rent romersk för att ej säga något slemmare.
Då förstod jag, att detta var en försynens vink.
Blek och ångerslagen lade jag hop mina effekter, och innan solen syntes på dagranden, war jag långt ifrån den vackra, regretterade, men för bättre fröjder försakade madame Ruhnkenia, långt ifrån den metaphysiska van der Schink och hela accademia Leydensis.
I går åkte jag på postvagnen hela dagen, och sedan jag här i Spaa förlorat på spelet Krebs, hvad jag vunnit på Pharao, skall jag just nu resa vidare till Paris.
Måhända har jag med detta långa bref fatigerat min gunstige broders patience, men från Paris skall jag hafva äran uppvakta med ett amusantare och förblir til dess min väns in i döden
trogne
Bref från Samuel Waldius till hans son Mathias.
Alstorpa 25 sept. 1769.
Med rätt stor häpnad och bestörtning har jag af din skrifvelse af den tredje hujus sett, det du redan kvitterat Leyden och ankommit til Paris.
Min åstundan hade dock varit, at du resterat där åtminstone tre månader och frequenterat professorer och biblioteque.
Du skrifver ej ens, om du profiterat af Josephi Scaligeri rikt annoterade klassiska auctorer därsammastädes, liksom ej heller om du sett den lärde Muschenbrochs finurligt gjorda glober.
Men om det holländska klimatet varit dig skadeligt och gifvit dig frossfeber af stygg qwartan art, och min högt berömde och wärderade wän archiater
Linné säger detta ej wara insolitairt för svenska studiosi i därvarande dimbiga och tunga luft, må det då i Guds namn wara händt, ehuru det altid tyder på inconstantia quadam och en wiss manque på alfwarsamhet, när en yngling plötsligen afwiker från gifven föresats.
Nyttja nu så mycket resolutare din wistelse i Paris, hör professores af alla slag som herr de Guinges, hwilken i chinesernas äldsta handlingar funnit rapport på Joseph och Moses, meditera framför allt i det stora bibliotequet.
Bilda dig sielf genom at pläga det utvalda umgänget med framfarna seklers store män i deras förträffeliga och uppbyggeliga wärk, här som ingen annorstädes at hitta, och lär dig på samma gång det lefwande språket och politesse och manér, hwilket alt skal befordra din fortune och warda dig til frögd och nytta.
Glöm ey i Paris min gamle wän dr Pique, weterligen lefver han än, til års kommen, men altid flink, skickelig i mesopotamiska språket och at gifva dig goda rekommendationer, ehwart du wil.
Deremot wil jag i Jesu namn och på det ömmaste warna dig för all den otro och atheistiska förvetenhet som grasera i Frankrike, Antichrists wänner til gamman och oss alla til warnagel.
Ty Gudi klagadt, war det icke utan, at jag tyckte mig finna en, om också ringa symptom af morbo Gallico i dit bref uti det du skref om dygdens betydenhet för saligheten.
Tag åter fram den gudsmannen Luthers postilla.
Hör honom tala om werkheligheten och näps din tanke, om den wil i pojkachtig kitslighet försmädligt röra wid de helga kärlen.
Undwik falska philosopher och lögnhalsar, och särskildt de försmädliga och usla skrifterna af herr de Voltaire, denne fördärfvade man, hvilken redan i sit yttre wisar spår af sit sinnes och sin kropps otukt, genom at af Herren tillskapats som en hårlös och spetälsk apa.
Wisa mot alt detta papismens gyckel och antiscripturariorum förwetenhet en luthersk mans stadiga kallsinnighet.
På Alstorpa befinna sig alla G. I.
wäl.
Säden är lyckligen bärgad och prisen något i stigande.
Drängen Anders har äktat pigan Cajsa-Stina och kiära mor hållit för dem et präktigt bröllop, wid hvilket äfven baron Ruth och hennes nåd Gyldencaschett woro närwarande.
Under trägna önskningar om Guds wälsignelser för dig min kiäre son, och om at du måtte blifwa i Paris ej blott lärd i wackra vetenskaper och konster utan också i mandomsalfwar och christeliga insikter förblir jag städse
Paris d. 1 oct. 1767.
Ädel och Högaktad herr sekreterare, min hederlige gode wän!
Nu är den första veckan terminerad i Paris, som är den agréablaste, lustigaste och mest luxurieusa stad i werlden – och ändock, will min käre bror tro det, är mitt sinne mörkt af en rätt apart melancholie.
Kom hit sjelf, kom hit till en ensam och hypocondriaque landsman för att narra honom och sig sjelf in i den stora dantsen.
Hvar dag är här nya spectacler och kuriositeter att skåda, men mitt humeur förblir likwäl ganska svartmuskigt, och en wiss mjältsjuka tynger de af den glada entouragen eldade wätskorna.
Gerna vore jag lik de herrar studiosi, som man rencontrerar mediterande i gatorna kring det kongeliga bibliothéquet med boken i händerna, förglömmande allt på carrefourer och torg för dess lästa tecken.
Men mig dérangerar och fascinerar allt.
Bullret tränger upp och orogar sielfva stillheten i den lilla kammare i Père François värdshus au Petit Colombier rue des Colombes, dar din trogne Matts tagit sit boställe.
När jag éveilleras om morgonen, skier det af fruktmånglaren, som skriker – voilà les plaisirs des messieurs, voilà les belles pêches, och jag ser nymornad hans kiärra yppig och bugnande af frukt.
Men innan jag kommer mig före at sträcka handen ut och kiöpa, tvehugsen och förundrad inför detta öfverflöd, är han redan borta och odeuren af de täcka och saftrika persikorna ligger qvar och retar det sorgsna sinnet.
När jag spatserar på Boulewarden, det är den stora vallen, omgjord til den skönaste och bredaste gata, och bosculeras af hopen kiänner jag mig som en tölp från Finnbygden bland
Riddarhustorgets petitmaîtrar och en ohöfsad barbar i comparaison med nära nog hvar och en af les badauds de Paris.
Och på aftnarna, när jag ser carosserna roulera med facklor och spannridare, betager mig ej afundsamhet, men en tristesse af enslighet och pauvreté.
Desslikes skall min käre bror, som är connaisseur af kiönet och mer än andra af detsamma älskad, veta att fruntimret i Paris är annorlunda än på alla andra orter.
Det eger en eld, en esprit, som ej finnes annorstädes och detta je ne sais quoi, detta hemlighetsfulla tycke öfverallt i parure, i knuten på fichuen öfver gorgen och bouclen på de små skorna.
Deras gång är en charm för ögat, deras röst en skälmsk musique, och wåra svenska demoiseller, så hiertans rara bytingar de kunna vara, äro blott gråsparfvar mot dessa éblouissanta paradisfoglar eller colibris.
I Sorbonne och Collège de France har jag blott räknade gånger varit – horreuren för pedanterie är i Paris mycket stor och nekas kan ej, att vår wetenskap både andlig och werldslig hemma alltför mycket skattar åt lärdt och mörkt gräl.
Jag kiänner nästan blygselrodnad, när jag tänker på, huru alla theologiska skrifter hemma i stället för att wara coulante och agréable och så kunna uppbygga både l’homme de cour och le bourgeois, med ett ord l’honnête homme, äro tungrodda och oviga, späckade med loca citationis som en boeuf à la mode.
Men låt denna min heresie ligga begrafven i kiära brors sécretaire – man får tjuta med ulfvarna, heter det, och hoppas på framtiden och den salutaira influensen af vår älskansvärde Kronprints, som uppskattar och förstår les ouvrages du goût.
Nu måste jag sluta denna skrifvelse, allt för litet intressant för at upptaga min käre brors tid och tankar, ty klockan tre dinerar jag med några resande landsmän hos mère Yvonne, Rue pied de bœuf, som har så excellent sole frite och det lilla lätta röda vinet från Suresnes – och dessförinnan skal jag gå til le maître de danse, Rue Gramont.
Skratta ej, herr sekreterare, som kunnat pirouettera på klacken sedan barndomen!
Ty är det ej erbarmeligt at ej kunna göra sina pas och sin reverence med en grace och en dignité, som visar den estime man kiänner mot den skapnad wår Herre i sin godhet gifvit oss efter sit eget beläte?
Maître
Rabuteau är un homme galant, som instruerar i all slags politure, och man dansar hos honom menuetten samman med täcka och glada mademoiseller, och förbinder så nytta och oskyldigt och gladt nöje.
Adieu, mon cher ami, tout à vous
Paris le 10 oct. 1767.
Min egen vän och broder!
Det är med en obeskriflig fägnad jag läst och omläst min brors charmanta sista epistel och dess protokoll från de secreta sammankomsterna med den vackra Clara Hauswolf.
Ty den lilla Guden och tyrannen, som i sina rosenbojor slagit herr secretairaren har också i dessa dagar fört hans trogna vän under blomsteroket, och vi äga så det sensiblaste af alla nöjen: at reciproquet på vänskapens altare kunna lägga wår ömhets offer.
Liufva kiärlek, hvi har man stämplat som ett brott att upplifvas af de kiänslor Naturen och Skaparen sjelf lagt i våra bröst, och som giöra oss dygdigare, mildare och bättre, som låter oss ömma till och med för uslingen och våra ögon fuktas af tårar?
Sedan Suzon kom, blir ingen nekad sin allmosa, ingen utsträckt hand utan en penning om ock ringa som egaren, och ingen, som äskar medkänsla, utan sitt trösteord.
Sawoyardgossen med sin flöjt och sitt murmeldjur stannar dagligen utanför mitt fönster, vattenköraren lyfter utan ett knorr leende det friska vattnet upp i min kammare, den arme invaliden, som fått benet bortskjutet vid Malplaquet har demenagerat från Rue S:t Jacques till min port.
Sedan Suzon kom, har jag först fått förstånd på skapelsens härlighet, det ljufva i solstrimman, vinden som fläktar och löfvens susande, det sälla i att vara ung, i att vakna och somna.
Aldrig förr hafva mina läppar så innerligt utstött aftonens tacksuck och så ödmjukt framburit morgonens bönegåfva.
Sedan Suzon kom, är Paris vorden et Eden och Jardin des Thuileries, der wi lustvandra om aftnarna vackrare än Cythère, och när hon med sin alltför täcka sångorgan sjunger:
Joli mois de mai
Que tu nous rends les cœurs gais,
kiänner jag ej Bores présage i höstpusten, men tror det vara den blide Zephyren och den årsens tid recommencera, då allt frigöres ur sitt fängsel, då ömt och ungt och eldadt begär fyller hjertana hos menniskornas barn, fogeln på kvist och kräket i dyn.
Alla söcknedagar går Suzon och bär på sin hvita arm en stor ask med velour och denteller, i enkel loppfärgad kofta, slät blå kjol, hår utan klädsel, och dock tournera alla fotgängare efter henne trots simpelheten i hennes costume.
De små abbéerne och mousquetairerne, docteuren i sin cabriolett förgiäter dödsläger och jämmer, när han ser dess stråliga blick, och markiserna luta hufvudena mot carrossernas fönster för att fånga solglimten af hennes löje.
Men på Söndagarna är hon i roberonde och schäferhatt, coifferad à la dauphine, med mordisk mouche wid högra ögat och parasoll à la chinoise.
Kiärligen och gladeligen vandrar jag ut med min hiärtans tös öfver boulevarden, där vi begapa Curtins marionetter, ut til Petite Gentilly eller Bois de Vincennes, i hvilkens champetra bosqueter naturens ömma enfald fritt kan gifva sin expression i menlöst ras och ljufva embrassementer.
Först när det mörknat, returnera vi till Paris, och tranlampornas matta sken eller Luna, när Dianes horn står på fästet, lysa oss hem.
Le Petit Colombier, har Suzon gjort sitt namn värdigt, och när hon löser sitt hår sjunger hon:
J’ai cueilli la rose rose
Qui pendait au rosier blanc,
Belle rose rose
Qui pendait du rosier blanc,
Belle rose en fleurissant.
Suzon, Suzette, Suzon!
Men kiäre broder här måste herr Celadon sluta sin målning, och med rörda ögon och öfverlycklig siäl trycker jag min vördade broders och väns hand.
Måtte vi båda vara lika länge och ljuft upplysta af Amors vackra lågor.
Mathias Waldius
Alstorpa 20 oct. 1767.
Det är svårt at säga huruwida dina sista bref mer chagrinerat eller förbluffat din gamle Fader – jag har i dem ey kunnat kiänna åter min dygdige, flitige och wäl upptuktade son Mathias.
Först nämner du ej ett ord om Paris lärde inrättningar och institutioner, och huruwida du frequenterat bibliothéque och auditorier.
Jag hade åtminstone väntat, at du hörde le Beau och Capperonier – för at ej tala om alla theologici.
Ej heller nämner du et ord om Dr Pique och hans koptiska böcker.
Men jag will i det längsta tro det du negligerat dessa ärenden, såsom sjelfklara och tydeliga, men då du väl kiänner din faders intresse för de lärdes arbeten, wore också detta et oskiäligt och underligt procedere.
Men hvad skall jag
wäl tro angåendes dina itererade bref om penningar.
Den 10 Septembris sände jag dig genom Claës Grill & C:o en banco-transitosedel på messieurs Tiroir &
C:o Rue Quincampoix, lydandes på 300 livres, och nu önskar du redan lika mycket.
Wore hushyran än ofantelig, och matpersedlarne orimligt dyre, skulle det dock tarfwas werkelig intemperantia i ditt vivere för at på detta sätt depencera.
Reviderar jag din bifogade räkenskapsbok, tycks den också wara högst förundranswärd.
Hvad menar du exempli gratia med »melanges» å pagina 3, pagina 5, pagina 7, et ceteris?
Månne Les Melanges de la science et des belles lettres 5 vol. af den lärde abbéen Jerome Saint- Chose, i hvilket arbete ingå mångahanda artiga och nyttiga extracta och beskrifningar.
Men som jag ey ser at du kiöpt en enda bok, förefaller detta högst dubiöst.
Item finner jag pag.
4, at du kiöpt en hel swart dräkt med anledning af at hofvet »anlagt deuil efter högtsalig enkehertiginnan Carolina af Sawoyens höga frånfälle».
– Men hvad i Herrans namn angå dig Sawoyens affärer?
Sist – horribile dictu – finner jag pag.
11 ej mindre än 75 livres för robe galonnée d’or et doublée de soie!
Imaginerar du dig kanske wara en högtadlig fidekommissarie, och at Pactols guld flödar öfver Alstorpas magra fält!
Min son, min son, med möda tvingar jag mig til lugn.
Din Mor har gråtit öfver dig, och jag, Gud förlåte mig, känt en kokande förbittring.
– Min son, min son, wår ålderdoms hopp, stödet och lyckan för wåra gamla år, gå då til dig sjelf och wakna til besinning, om den stora stadens lättfärdighet giort dig yr och wettvill.
Mins at ingen som lefver i skörlefnad skall bli frälst, och låt ej kiöttet få öfwertag.
Din gamle far wet nog, at ett ungt blod kan hoppa öfver skacklorna, men ingen kiänner, hur lätt lasten förgiftar hiärtat – akta dig, wakta dig och kom i Jesu namn till sans igen.
Jag wäntar ett bref från dig, ångerkiöpt och med hela sanningen.
Din bepröfvade fader
20 oct. 1767.
Min gracieuse gynnare och bror!
Jag vet, att min bror är öfver alt mesquinerie, incapable att misstyda en hardiesse och det ger mig courage att sända denna biljett.
Kan min bror, jag skrifver det franchement och utan bivägar, låna sin vän i dess klämma en 6 á 700 livres – sänd då för Guds skuld utan en dags dröjsmål denna summa med en a-whista på något härvarande bankhus.
Min kära och ärade broder må nu ej tro, att jag råkat fast i någon sniken Circes garn.
Suzon är pura naiviteten och förstår ej mera skillingens valeur än hennes hvita katt Minette grekiska, men hon har Gudi klagadt en så vidsträckt och utbredd famille.
Det är fadern, som – entre nous – ej är bättre kiänd, till yrket savetier, sitter mest på Clef d’or vid Rue Vaugirard och beskylles af maître François här i »lilla dufslaget» för att vara mouchard.
Så mycket farligare är han, och han begär aldrig mindre än 20 livres i stöten och ser dervid så sombre ut att refus ej gerna kan förekomma.
Brodren, som säljer gamla kläder Rue des trois Ladres, lurar på mig vid gathörnen, så jag är ganska klenmodig om jag vågar i mörkret gå hem utan fackelbärare, och till och med en cousin från Auvergne, svart i ansiktet och kittelflickare, söker opp oss och kräfver lösen och tionde af min tomma börs.
Alla hota de med att taga
Suzon ifrån mig, och som jag utan henne ej kan lefva och draga andan, inser gunstig bror min situations förfärlighet.
Min vän sielf af naturen öm och därtill upplenad af besvarad kiärlek skall ej refusera denna bön, utan snart gifva mig occasion att få af allt mitt hierta tacka den sensiblaste och mest genereusa af vänner.
I hast klottradt på Café Procope, min ärade och älskade brors ödmjuke tjenare
Paris 11 nov. 1767.
Min egen ende wän!
Det touchanta vedermälet af min broders vänskap kunde tyvärr ej hjelpa en olycklig, som ödet mer än egen brottslighet dömt.
Min Suzon är tagen ifrån mig och jag fuktar med tårar papperet, på hvilket jag skrifver tout seul i det rum i Petit Colombier, som var vår kärleks tempel, som hon parerade med rosor och leenden och hvilkets pendeluhrs nu snäcklikt skridande timmar hon giorde dansande och sälla.
Kiärrorna slamra grymt mot stenarna.
Därute smälla piskorna, fruktmånglaren skriker sitt Voilà les plaisirs des messieurs, voilà les belles pêches, men tyst och svagt som genom en dimma hör jag det, och omhvirflas sielf liksom af fängelsekulans döda och immouvabla tystnad.
Fast det var, just idag, denna olycksaliga dag i november, i den lilla dagningen som hon blef drifven bort, kiäns det som vore det weckor sedan.
Drifven bort och hennes olyckliga älskare kunde ej skydda henne!
Hör min bror, hör den förfärliga utgången af en dödsbedröfvad väns öde!
Redan i flera dygn hade presentiment af en nalkande olycka orogat oss.
Kattor sprungo snedt öfver gatorna, när vi gingo hem, och Suzon rencontrerade idel ofärd i korten.
Så idag bittida, just som Suzon ännu med ögonlocken litet tunga ajusterade sin coiffure framför spegeln, som återgaf hennes ansiktes sömniga grace och Minette, som dåsigt spann i hennes knä, knackade det ... »Entrez», vi trodde det var schweizerigossen, som bar upp vårt thé och vår söta sirup, men döm om min förskräckelse, när in träder den mest fruktade af mina gamla lärare, prosten och professorn Ambrosius Westring myndig och stel som alltid.
»Döling, rötägg, odåga, ovärdige son, usle och affällige Herrens tjenare, vi skola senare talas vid», se där hur han interlocuterade mig på svenska.
Så vände han sig mot Suzon, la mignonne, la pauvrette, och hötte åt henne med käppen, nämde henne med de fulaste namn och lofvade att kasta polisen efter hennes skört.
Suzon log först.
»Mais mon petit lapin, jettez donc cet insolent sur la porte,» sade hon tranquillement och strök Minette, som sköt rygg mot hennes vackra hvita gorge.
Men min tunga var som förlamad.
Jag föll på mina knän utan att kunna stamma fram ett ord.