Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från konungathronen följde honom Sångmön troget ned i det grymma fängelse, der han, tidtals beröfvad äfven skriftyg och papper, på marginalerne af någon bok, med en pinne doppad i kol- eller sot-vatten, antecknade sina ensliga tankar.
Hans dämoniska natur, ömsom glansrik och tjusande, ömsom hemsk och blodig, vinner i poetiskt intryck, ju mera den uppfattas i sin egentliga och förfärliga sanning.
Föröfrigt kan skuggan af denne monark, redan i sin födelse invigd åt misstankans och mjeltsjukans makter, vädja till de omdömen, som hans störste broder och ännu större broderson yttrat14.
Med full rätt har Gustaf III, på det bekanta värdiga viset, hämnats hans minne.
De öfriga versmakarne i denna tid voro blott rimmare.
Så äfven Carl IX, – att dömma efter hans ”Rim-krönika”.
Den är skrifven med en viss slående kraftighet, hvars uttryck dock ofta är nog grofkornigt; i allmänhet med en eld, som, lik fadern Gustafs, mera är fosterlandsnitets, än poesiens.
Carl IX inverkade mellertid onekligen, genom sin kärlek for både lärdom och vitterhet, gynnsamt på instundandet af en bättre framtid.
I vittert afseende var hans smak företrädesvis rigtad på theatraliska framställningar: om än lika rå, som de författares, hvilka, med riks-historikern och riks-grälmakaren Messenius15 i spetsen, beflitade sig att uppfylla hans åstundan; än med ”sannfärdiga Comedier”, än med Tragedier, dem de sjelfve kallade ”lustiga”.
Om Messenii dramer vore här öfverflödigt att orda; andra hafva fördömt dem tillfyllest.
Han älskade dock – deri afvikande från sin förebild Hans Sachs – att i dem infläta sångstycken; och dessa, stundom bestående i äldre folkvisor, stundom af honom sjelf diktade i liknande art, äro – till större delen – ingalunda förkastliga.
Mera båtande likväl, än Carls theater-kärlek, var, äfven i vitter hänsigt, hvad denne konung gjorde för läroverkens och synnerligen för universitets-bildningens upphjelpande.
Det var från denna tidpunkt, som de humanistiska studierna i Sverige började taga fart, och en närmare kännedom af de Gamles häfdatecknare, poeter, myther allmännare spridas.
I ej ringa mån bidrog härtill Skyttes broder, den till Translator Regni befullmäktigade Schroderus, genom mången af sina nästan otaliga öfversättningar.
Vid denna tidpunkt begynte man ock, då man utmärkte frejdade personers berömvärda egenskaper, lägga vigt på den förtjenst, att vara ”mäktig i Svenskan”.
Men först med Gustaf Adolfs morgonglänsande styrelse, på engång hjeltekraftig och vårblid, började behofvet af egentlig vitterhet, och saknaden af en egen eller inhemsk, med större liflighet kännas.
Hvilken poetisk natur den store Konungen sjelf var, derom har han ej blott i hela sin öfriga lefnad och verksamhet, utan äfven i både vers och prosa efterlemnat fullgiltiga vittnesbörd 16.
Män uppstodo, flere och flere, som ansågo skapandet af en svensk vitterhet för en national-angelägenhet, och vitterheten sjelf för ett yrke, värdt att deråt offra allvarliga mödor, ja ett helt lefnadslopp.
Härvid kom nu, naturligtvis, modersmålet i åtanka på ett mera särskildt sätt, eller såsom ämne för studium.
I allt detta gingo de Konungens egna tankar och önskningar till mötes.
Han förehöll (1626) Professorerne i Upsala, huru ”det hade aktats bland fordna staters högsta berömmelser, att de fria konsterne varit skrifne uppå folkens egna tungomål; nu åter måste landets inbyggare använda mera flit, omkostnad och arbete på främmande tungomåls förstånd, att genom dem komma till kunskap om konsterne, än på konsterne sjelfva; det vore dock en påfvisk sed, att låta all högre vishet betjena sig af främmande mål.
Andra folkslag började redan få en inhemsk litteratur: det vore skäligt, att
Universitetets lärare sökte framkalla en dylik i Sverige”.
Närmast åsyftade denna föreställning utgifvandet af Forsii Physica, hvilket dem sålunda anbefalldes; men den uppenbarar tillika ett vida större syfte, som låg honom på hjertat, och hvartill han uppmanade sitt universitet att i främsta rummet samverka.
Man jemnföre härmed, bland annat, hans kort före sitt tyska korståg (1629) utfärdade ”Memorial för dem som antagne äro att vara Riksens Antiqvarii och Häfdesökare”; en Instruction, der 17 i femton punkter allt dithörande så noggrannt angifves, att den ännu i dag skulle kunna tjena till mönster.
När man der t. ex. läser, huru dem ålades, att samla ”alla runeskrifter, så i böcker som i stenar; alla krönikor, historier, urminnes sagor och dikter om drakar, lindormar, dvärgar, resar, sägner, kämpe- och rimvisor, – deras toner icke förgätandes att uppspana; uppspörja folkets klädedrägter, sedvanor, gamla vapen, dryckeshorn, olika landskapers olika sinnelag; öfverallt samla förråd till ett fullständigt Svenskt Lexikon”, – med mera: så skönjer man tillräckligt, hvilket utrymme, i denna oförgätliga konungasjäl, fanns för alla stora och sköna interessen.– Gnistorna tände.
En nyvaknad kärlek, en fosterlands-ifrande förening af archäologisk och poetisk enthusiasm, vände sig oskiljaktigt åt svenskt fornspråk och svensk fornhäfd.
Den ville i båda rigtningarna samfäldt uppdaga spåren af en urtida folks-storhet; uppvisa dess sammanhang med den samtida, hvari de ”yfverborne Svears och Göters” var återfödd; och göra den sednare uppmärksam på de förpligtelser, hvilka den jemväl för sitt tal, sin dikt, sin forskning hade ärft från sådana förfäder.
Ägande sin utgångs- och stödjepunkt i Konungens egen sinnesart, hade denna förening likväl sin egentlige förste härold i den man, från hvars läppar Gustaf Adolf sjelf hade mottagit de tidigaste begreppen om svenska språkets dyrd.
Vi begripa ej, huru Buræus18 kan nämnas utan vördnad.
För sina kabbalistiska grubblerier vanryktad, fördes han dock af den rigtiga – om än förbryllade – aning, att en djupare vishet, än mängden kunde förmoda, låg förborgad i det gamla Norräna- tungomålets gömslor.
Han var Run-kunskapens återuppväckare; ”Konunga- och Höfdinga-Styrelsens” upptäckare och utgifvare; den förste för både forn-svenskt och ny- svenskt språkstudium nitälskande; diktare af visor, som förråda åtminstone ett drömmeri om Poesiens och Theosophiens inre samband; författare af dessa tvenne äldsta svenska hexametrer, i sin ”Runa-ABCbok”:
Visdoms början sann är visst Guds allvara fruktan:
Vis mig visan man, den i yngskone ratade tuktan!
och dessutom – genom en underbar omständigheternas fogning – enskild barndoms-lärare åt just de båda, som (enhvar på sitt vis) blefvo detta tidehvarfs ”mäktigaste i Svenskan”:
Konung Gustaf Adolf – och Stjernhjelm.
Stjernhjelms förhållande till Språk och Vetenskap.
Nämndt har blifvit om de vitterhets-idkare, som under det härmed öppnade århundradet syftade till en svensk skaldekonst, att de danade sig – äfven i sjelfva sättet att begagna de latinska mönstren – hufvudsakligen efter tyska och holländska förebilder; och det naturliga, ja oundgängliga i allt detta har blifvit antydt.
Väl måste erkännas, att ett grundfel dervid låg – icke i efterbildandet, men i beskaffenheten: den nästan öfverallt ofria, mestadels förtyskande, och öfverhufvud mot språkets obändighet med ringa framgång brottande.
Också motsvarades, i allmänhet, afsigten icke af skaldegåfvorna.
Ofta hände, dessutom, att de mindre betydliga klarast uppfattade hvarom frågan var, och att de betydligare parades med en vidunderlig smaklöshet.
Ej heller får nekas, att de främmande inflytelserna voro äfven Stjernhjelm öfvermäktiga.
Det hade mellertid fullt skäl, att detta århundrades vittre gemensamt ansågo honom för sin mästare: så att jemväl de af hans efterföljare, som genom sitt anslutande till Marinos och Lohensteins föredömen längst afveko från hans väg, lika oinskränkt deltogo i de öfriges beundransgärd, och inbillade sig troget vandra i hans fotspår.
Ty ostridig är hans öfverlägsenhet: ej blott i skaldegåfvor, utan än mera i bestämdt medvetande om hvad svensk vitterhet borde vara, och i deraf följande kraftig sträfvan, att ställa denna vitterhets utbildning på en sjelfständigt inhemsk grund.
Med snillefyndighet och djupblick, fästade han härvid sitt öga på tvenne hufvudsaker: å ena sidan, på sitt folks och sitt modersmåls egna skaplynne, med uppsökande af dess urförsta källor och begagnande af dess landskaps-dialekter; å andra sidan, på den sinneshöghet, klarhet, måtta och enkla gedigenhet, som han älskade i den Grekiska och Romerska Antikens mästarverk.
Och om än hans skrifter intyga, att han sjelf var beherrskad, mer än han trodde sig kunna undgå, af osvenska vidhängen: så vittna de dock tillika om en verldsåsigt, en själshelsa, en styl och en verskonst, hvari de antika och svenska beståndsdelarne ganska ofta sammansmält till både enhet och skönhet.
Hvadan de ock bevisa, att till det nyss betecknade målet skulle man hafva kommit på hans väg, om den blifvit fortvandrad af lika krafter.
Hans höga föreställning om det Svenska Modersmålet, och hans nit för dess upplyftande till den förträfflighet, hvartill han ansåg det ämnadt, svarade fullkomligt mot hvarandra.
Vi må höra honom sjelf uttrycka dem: i följande stycken ur hans ”Företal till Svea- och Göta-Mäles Fatebur”:
”Huru få äro de, som i verlden hafva bekymrat sig med annat, än det, som hafver varit dem för fötterne!
Huru långt hafver varit emellan dem, som velat göra sig omak tänka och ransaka något tillbaka!
Hvaraf är kommet, att fast alle folk i verlden lefva i mörker och blindhet af deras ursprung och härkomst.
Det gamla och fordna, de mena sig veta, när man ser till, så är det ej annat, än antingen en tjock töcken och dimba, eller ett ljust moln, som formar sig i hästar, vagnar, berg, slott, resar, dvärgar, kronor, spiror, utan grund, utan varelse och sanning.
Och detta är den reda (mestadels) ätterne i verlden hafva, om sin början och första tider.
Vill man vända sig och se till Tungomålen: Gud! här ser man sin’ under!
Vi talom, vi skrifvom och vetom intet hvad.
Vetom intet, hvad mål vi talom; om det är vårt, eller andras.
Hållom ock för fåfänga fråga derefter, och le åt, om någon derpå vill lägga någon tanka: intet betraktandes, att allt, hvad menniskan i verlden fyses om och äflas med, är gäckeri och fåfänga.
Men likväl, när man noga vill tillskåda och med renan hug öfverlägga, hvad
Målet (att en man kan tala med den andra) är för en ting; hvad det är för en gåfva af Gud; huru stor, outsägelig, underlig och obegripelig den gåfvan är: så menar jag väl vara värdt, att man, annan fåfänga förbigången, slår sig något till denna; om det är fåfänga, betrakta Guds underliga verk och högsta skänk, dermed han menniskan, i denna verlden, för all’ andra creatur prydt och begåfvat hafver.
”Målet och Bokstafven betjena båda ett ämbete: det ena bär ärende till öronen, det andra till ögonen; äro ädle budbärare; och derföre väl värde, att man något uppå dem vänder, att man lärer rätt känna dem, torfteliga nyttja dem, samt att man dem med behörige, anfödd-beqvämlige, färgor kläder och pryder; så framt någor önskar af dem hafva gagn tillika och ära.
Hvarutaf jag, för min del, bevekt, gerna hafver velat afknäppa några stunder, der jag hafver kunnat, till att använda uppå vårt kära Fäderneslands, det Svenska Tungomålet; förmenandes det vara så högt tarfveligt, som lära Fransyska och Italienska.
Hvilka ock hafva sin stora prydnad och nytta med sig; allenast att man icke högre håller en smyckad Tärna, än Fruen okammad och oflätad.
Delta säger jag derföre, att jag vet vårt mål, af oss sjelfvom inföddom, vanvyrdas och föraktas, – för dess släthet och fattigdoms skull; så säga vi.
Deremot fira vi och göra stor högtid af Fransyska, Spanska och Italienska, såsom rika af myckla ord och ordaegendomar; härliga af prång; glimmande af fagerlek, och flödande af socker och sötma.
”Ack! huru går det så?
Huru kommer det till, att Du, ärliga, gamla, obefläckade Göta-Matrona, som hafver gjort alla dessa unga Damer rika, nu sjelfver äst så fattig vorden?
Åldren gör mycket, sidvyrdning gör ock mycket; men mest gör det, att de skenfagra, dem du med din prydnad prydt hafver, locka och spänna dig dina egna barn ifrå.
De, som något skulle draga tillsamman, till att kläda och smycka dig med, det vända de till dina fostrar och ambatar 19.
Dock sker dig den misskund, att när armoden blifver allt för tjock, att det brister och bliker, så taga de af sina Amier till låns ett plagg och skyla dermed din blygsel.
Men huru väl det står och tämer en till ålders kommen allvarsam
Fru, som kläder sig efter gamla drägten, att hon behänger sig, här med ett och der med annat, sönderhackadt, fransadt, krusadt, gullbrämadt alamodiskt plagg – det se och le vi åt alla dagar.
Jag ändock, för min person, hafver dragit billig medömkan deröfver och låtit mig gå till hjerta, huru den högvyrdeliga Matrona kunde komma till och hållas vid sin ärliga skrud igen.
Hafver derföre begifvit mig i hennes Fatebur, igenomletat hennes öfverblefne gamle gömmor och qvarlefde skrin: deruti jag hafver funnit mycket offgammalt, möglot och utnött; mycket bortkastadt halfnött; mycket af godt yrke, men af elake, nu aflagde mönster, hvilket, om det blefve lagadt och omskuret, skulle kläda och skruda väl.
Ibland annat hafver jag ock hittat ett temmeligt förråd af smide, silfver och gull, gammalt starkt arbete, men bättre af stick och korn, ännu allmänt förarbetas.
Finnas ock, ibland, dyrbara perlor och kosteliga ädelstenar; hvilka alla, om de kommo i en sinnrik konstnärs mästerlige hand, som vet och förstår huru och hvar hvart bör sättas, skickas och stiftas, tvekar jag intet man ju skulle komma en rik och prydelig skrud till väga igen.
”Summan på saken är denna:
Jag hafver rönt vårt svenska tungomåls fel och fattigdom.
Orsaken dertill hafver jag funnit, att det gamla målet är nedlagdt och kommet i förgätenhet, ja! i så tjock förgätenhet, att nästan ingen mer finnes, som det förstår.
Det dock är fullt af allehanda märkeliga betydande ord och ordasätt, hvilke alla, eller mestendels, kunna upptagas, förnyas och så makliga föras i bruk igen.
Hvilket icke allenast skulle göra vårt mål flödigt och rikt, utan ock ljuft, fagert och prydeligt.”
För att rigtigt förstå det anförda, må man veta, att han ansåg den ursprungliga Svenskan för ett med den ursprungliga Götiskan, och denna för jordens uräldsta språk, ur hvilket alla andra voro uppkomna och kunde härledas (Se hans skrift Magog Aramæo-Gothus, hans Discursus Philologicus de omnibus Linguis in genere, et in specie de Suethica et affinibus, m. fl.).
Huru man i allmänhet, för att om sådant öfvertyga sig och andra, begagnade och med några inhemska traditioner sammanband allt hvad man hos gamla skriftställare fann taladt om Gother, Geter, Scyther, Hyperboreer, och så vidare, är allom kunnigt.
Men den väg, hvarpå Stjernhjelm förberedde den längre fram af Rudbeck gifna hufvudbevisningen, var enkannerligen den Comparativa Språkkunskapens och Etymologiens; med slöseri af förvånande lärdom och fyndighet20.
Ett så urgammalt modersmål syntes honom böra desto grundligare rensas från de utländska bländingar, med hvilka den tidens Svenska så ymnigt var späckad.
Detta nit sträckte han således äfven derhän, att vilja i Philosophien, Mathematiken och alla öfriga kunskaps-arter uppfinna idel inhemska termini technici eller ”konstmätige Märkis-ord”, att bruka i stället för de latinska och grekiska.
Huru kunde ”för vårt Svea-mål”, urspråkets omedelbara ättling, ”vara sämligt”, att i något enda afseende behöfva låna från ett annat?
Och ägde det engång dylika ”välgrundade, tydlige, af sig sjelfva förståndlige Konst- och Skils- eller Afskedesord”, så skulle man dessutom snart få se, att ”ett godt svenskt hufvud, deruti ingen Lalin är kommen, äfven så snart kunde fatta och lära Konster och Vetenskaper, som en gammal uti Latin genomkokad Academicus”.
Han åberopar härvid – i Företalet till sin mathematiska afhandling Baculus Carolinus eller Carls-Stafven – huru Cicero, ”med det förmäle: audendum est”, uppfunnit det latinska ordet Proportio i stället för det grekiska Analogia; och tillägger: ”detta Ciceronis man måste våga sätter jag mig till efterdöme; det tage så lag, som tiden framvettes varder lärandes”.
Märklig är föröfrigt här, bredvid bannlysandet af de flesta 21 latinska, fransyska och italienska inblandningarna, denna ursäkt för de äfven hos honom sjelf alltför rikligt förekommande tyska: ”Hvad de Tyska ord och ordsätt, som dageligen hos oss inrita, belangar: så äro Tyska och Svenska språken två fullbördige Systrar af den ur-ålde förste Japhetiske Skytiske Modren födde, och är i sjelfva ätten ingen skillnad . . .
Kunna derföre otaliga många Tyska ord upptagas, dermed vårt tungomål att rikta och bepryda, allenast att de blifva lämpade och lagade till vårt måls vis och mundart”.
I detta yttrande ligger en viss sanning.
Dock öfverskrider han vida dess mått, när han t. ex. utfärdar ett Cartel af ”erskinande riddare från de Elysiske Lust-fälder”, låter i en af sina Balletter en Poet uppträda ”hager”, i en annan Apollo veklaga att Daphne vardt ett ”lorbär-trä”, i sitt vidtberömda läroqväde
Dygden anmana Hercules att göra Astrilds pilar ”stumpa”; – och tyvärr! ”Svea-målet” hvimlar hos Stjernhjelm ännu af slika öfverflödiga gäst-ord, med hvilka det icke är ”riktadt”, utan lappadt.
När vi mellertid jemnföra hans svenska skrifter, ser det nästan ut, som hade han just i sina vetenskapliga uppsatser lyckats bäst, att iakttaga språkets renhet; förmodligen af det skäl, att han skref dessa med större öfverläggning och granskning.
Säkert är, att väl hade han gjort, om han, äfven till sina arbeten i prosa, oftare nyttjat ”Göta-Matronans” tungomål än den Romerska Matronans.
Då skulle ej blott hans svenska språk-nit, utan ock hans svenska språk-konst framstå i desto ljusligare dager.
Framförallt måste vi anse för en beklagansvärd förlust, att han ej på modersmålet skref och fullbordade sina philosophiska afhandlingar; hvilka nu – liksom flertalet af hans arbeten – affattade på latin, och lemnade i fragmentariskt skick, qvarligga, outgifna och okända, på Stockholms Kongl.
Bibliothek, i den derstädes förvarade jättedigra samlingen af hans Handskrifter.
Det är den häpnad-väckande mängden och mångartigheten af dessa, som bäst förklarar, hvarför han, i allmänhet, börjat så mycket och fulländat så litet; ty den visar, på samma gång, hvad mannen var – och hvad han kunnat vara, om han ur den massa af lockande och skimrande förslager, hvarmed hans inbillning och lärdom nästan oupphörligt lekte, gripit några få till oförryckt mål för sin verksamhet.
Men han var en litteratör af det slag, att han fastmera sjelf utgjorde en hel litteratur; hvadan han ock satte till uppgift för sin lefnad, att på egen hand skänka Sverige en sådan.
Bland hans femtio till sextio särskilda verk, af hvilka blott omkring femtedelen blifvit tryckt, och ungefär lika många förkommit eller nu finnas blott till namnet angifna, tillhöra – utom Poesien – somliga Philologien (dessa äro de flesta), somliga Philosophien, somliga Lagvetenskapen, somliga Häfdforskningen och Statistiken, somliga Mathematiken och Naturkunnigheten.
Än skref han ett Angelsachsiskt Lexikon (och det – liksom vid sina flesta företag – utan anvisare eller föregångare), än sökte han Quadratura Circuli; än commenterade han Isländska Sagor och Sveriges Landskaps-lagar, än utfann han grunderna för Progressio Musica; än kastade han sig omedelbart från Geometriens, Arithmetikens, Algebrans mysterier in i Speculationens, Theosophiens, Astrologiens, än tvärtom; än undervisade han i en afhandling ”om Trulldom och Förgöring”, huru de lagfarne skulle ”deri ransaka och dömma”, än i en afhandling om Poesis nova Svecana, huru ”sånggudinnorna skulle lära sig dikta och spela på Svenska”.
Besinnar man nu härvid, att nästan alla dessa skrifter, hvar i sin art, vilja meddela nya åsigter och upptäckter, – med det gemensamma syfte att göra begripligt, dels huru all snilleodling utgått från Sverige, dels huru Svenskarne vore i stånd att uppnå den högsta tänkbara, och det i hvarenda rigtning: hvad under, om flertalet stannade vid begynnelser, afbrutna stycken, collectaneer, uppränningar eller schematiska utkast!
Detta är nu som det är; vi böra tacka för hvad han gjort, och hålla honom räkning för hvad han ämnat göra.
Näppligen kunna vi dock förlåta, att han ej – om också blott i ett fragment – philosopherat med ”svea-götisk tunga”.
Orsaken till denna svårförlåtlighet är en för hans minne ärofull: den består nämligen deri, att han var en verklig Philosoph, – en tänkare af hög betydenhet.
De skrifter, dem han egentligen egnat till utvecklande och framställning af sin speculativa vishets-lära, bevittna en ny-platonisk, men sjelfständigt fattad och till försoning med Christendomen syftande, verldsåsigt; den philosophiska synpunkten var hos honom alltid förenad med den poetiska; och det honom egna sätt af sådan förening, hvarmed han betraktade hvarje art af mensklig odling, forskning, kunskap, är i dessa skrifter företrädesvis åskådligt.
Det hade då visserligen, för både hans allmänna ingripande i svensk själsbildning och hans särskilda andel i svensk språkförädling, blifvit en icke ringa vinst, om han gjort sig det ädla besvär, att åt sitt fosterlands hemljud anförtro de tankar, som nu hvila undangömda i hans Umbra Sapientiae divinæ et humanæ, hans Monile Minervæ, hans Templum Mentis ac Veritatis reseratum, in quo Archivum Naturæ retectum, revisum, recensitum 22.
I motsats till de innehållstomma hårklyfvare, hvilkas metaphysiska konst och ära grundar sig på förmågan att erfara eller se så litet som möjligt, höll han för en dårskap, att vilja tänka öfver Gud, Menniskan och Naturen, utan öppna och friska ögon för Lifvets fullhet, eller utan att kunna skådande uppfatta dess ur-andliga Ena och Hela, hvars medelpunkt har afbildat sig i vår egen själ; han såg i vår verld, under alla dess skiftande former, en oafbruten symbolisk uppenbaring af den gudomliga; och i sjelfva Mathematiken en hieroglyphik, der den invigde hittar nyckeln till den högre kunskaps-herrlighet, det Vishetens smycke, som är Minervas halsband.
Det philosophiska vetandet satte han i en klar insigt, huru de lefvande enheter af verkligheter och begrepp, som emanera från en treenig Gudom och i slik emanering utgöra detta smyckes länkar, sammanhänga för theoretisk kännedom och praktisk tillämpning.
Grundvillkoret för sådan kunskap vore en sjelf-ransakning, hvarmedelst menniskotankan, sedan hon nedstigit till det lägsta af sin och all varelse, ända till gränsen af intet, åter uppstiger till sin varelses gudomligaste del, för att der se spegelbilden af dess gifvare och fader.
En på tingen rigtad undersökning, följande i spåren denne faders daningar, nedifrån de allmännaste form-förmågorna och de första naturkrafterna upp till mikrokosmen
Inses han nu vara det första såsom ett lifgifvande Lyse, det andra såsom ett sig vid sig sjelf ländande Ljus, det tredje såsom en af Lyset och Ljuset utgående Eld, i hvilken dessa bekräfta sig såsom värmande, närande och älskande en sammanfattning af väsenden, som uppkomma genom deras egen lifs-forms harmoniska skapelselust och äro af den, på ändligt sätt, delaktiga: då visar sig, om allt sådant förstås i sin rätta andliga mening, att denna kunskapslära är tillika en dygdlära; ägande bland sina första grundvissheter materiens oväsendtlighet, och bland sina sista det ondas blott skenbara makt, är hon framför hvarje annan en sedligt fruktbärande, samt innerst med det bibliska Ordets sanningar öfverensstämmande.–
Så mycket till en vink om Stjernhjelms philosophiska syftning.
Man ser, att den förtjenar närmare bekantskap.
Också ansåg han sig kunna med fog tillerkänna sin lära en visdom, som verkligen framtränger och ledsagar ”ur mörkren, till ljuset, genom skuggorna” (ex tenebris, ad lucem, per umbras); hvaremot det vanliga scholastiska grillfängeriet, hvars gry han tyckte sig se återupplefva i Cartesius, var för honom ett ”philosophari sine mente”, ett Philosophiens nerdragande ”de coelo in lutum”.
Oväntadt kan föröfrigt ej förefalla, att i hans speculation ingår mycken kärlek för kabbalistik, astrologi och mathematiskt formelspel.
Hans grundbrist är dock en oöfvervunnen förtrollning af den på abstract vis mystiska idealism, som i allmänhet, hos hvarje art af ny-platoniserande verldsbetraktelse, är den gamla utmärkande arfsynden.
Det är föga troligt, att han, jemväl med större concentrering af sina krafter, skulle ha öfvervunnit den; han var dertill – så i ond som god betydelse – förmycket en Ficini, en Mirandulas, en Brunos själafrände.