Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det liar väckt mycket missnöje, att jag icka velat medgifva gårdagens användande till öfverläggning om Riddarhusets blifvande vål-ordning, men jag är öfvertygad att intet skolat bättre än en dylik öfverläggning bevisa förslagets oantaglighet.
En mycket aktad ledamot af detta Stånd yttrade redan vid sisth Riksdag, ali det var klokt af Const.Utsk. att ej npgöra förslag till Ståndens valordningar, emedan så stora svårigheter skolat dervid möta, att de troligtvis genast bringa! förslaget på fall.
Nu har man emedlertid kunnat på valstadgan fästa alla förhoppningar, emedan man trott att genom henne skulle de ofötdröjliga bristerna i sjelfva Representationsförslaget kunna afhjelpas.
Jag ogillar förslaget 9:o i anseende lill Riksnämndcns felaktiga sammansättning.
För alt bevisa sanningen af detta påstående, ber jag att få upläsa några af förslagets stadganden härom.
23 § Riksd.Ordn. lyder, som följer: ”De trehundrade män, som lill riksdagsmän valde äro, utgöra R.
St:r, och skola lill öfverläggning och beslut sammanträda, dels gemensamt såsom Riksnämnd, dels serskildt såsom RiksStånd, hvarje Stånd för sig.”
Hit höra vidare §§ 33 och 66 af den nya Riksd.Ordn. m. fl. som det skulle blifva för vidlyftigt att upläsa.
Men pä det att
Ståndet likväl mätte hafva en öfversigt af deras spridda innehåll: så vill jag göra ett kort sammandrag deraf.
Samtlige RiksSlåndens 300 medlemmar skulle i Riksnämnden sammanträda, och efter gemensam öfverläggning, dels afgöra ärenderna, dels hänskjuta dem till dé särskilda Ståndens beslut.
Olika stadganden gälla för afslag och bifall.
Till afslag fordras blott enkelt flertal, men till bifall röster af f bland nämndens närvarande ledamöter, elier ock nämndens samtycke utan omröstning.
För afslag, utan hemställan lill Stånden ä Konungens propostr, fordras likväl, att minst jj af de röstande, uti besluten derom, sig förena, så vida afslaget ej, på beslut ulan omröstning, grundas.
Om § samstämmighet för någon fråga, icke vinnes, skall denna hänvisas till RiksSt:n, hvilka väl få öfverlägga om Nämndens beslut, men icke göra någon ändring deri, utan endast med bifall eller afslag, rösta deröfver.
Stadna 2 Ständ emot 2, förfaller frågan.
Rörer hon beska tinings-statsregl eri ngs- eller banko-ärender eller sådana mål, hvilka ej kunna förfalla: så gäller de 2 Stånds mening, hvilken instämmer med Riksnämndens förut fattade beslut.
Till ändring af grundlagar och Ståndsprivilegier fordras, efter Riksnämndens behandling, alla 4 Ståndens sammanstämmande beslut.
För närvarande gäller hos oss icke något s. k. quorum eller ett visst antal ledamöters deltagande i något beslut, för att göra det giltigt.
R o, Ad:s beslut äger lika kraft och verkan, om 20 eller 200 personer detsamma fattat.
Likaså förhåller det sig inom de andra Stånden och Utsk:n.
Skälet är naturligtvis det, att hvarje Stånd utgör blott ^ af heta Representationen och följaktligen genom J medverkar lill hennes beslut och denna proportion var äfven iakttagen i Utsk. under den tid, man derstädes röstade Stånds - Den 15 Februari f. m. vis, ty då betydde en närvarande ledamot af det ena Ståndet lika mycket som 9 eller 12 ledamöter af det andra.
Endast i afseende å BankoEtsk. är eli mimiiun af hvarje Stånds ledamöter ännu stadgadt, nemi. i de mål, der Utsk. med R.
Surs rätt besluter, då | af hvarje Stånds medlemmar, skola enl. 38 § Kiksd.Ordn. vara tillstädes. 1 förstärkta Utsk. som äfven besluta med R.
Stms rätt, får ingen enda ledamot af det bestämda antalet från något Stånd fattas, om en sak skall kunna afgöras.
Till en början hade Consl.Ulsk. icke föreslagit något ([norum men, efter deremot gjorda aumärknm, bestämdes, att 151 af Riksnämndens ledamöter skulle vara tillstädes för att lagligen kunna öfver något ärende fatta gällande beslut.
Då här icke är föreskrifvet, att ett bestämdt antal medlemmar af hvarje Stånd skola vara närvarande: så skulle det kunna hända, att alla dessa 151 ledamöter utom en, tillhörde blott 2:ne Stånd. 1 de mål, der endast enkel pluralitet för beslutets giltighet erfordrades, skulle således 2 Stånds mening, såvida hon biträddes af någon enda ledamot från eif 3:dje blifva gällande såsom R.
Vidare anser jag det vara oriktigt, att stadgaudena för afslag och bifall i vissa frågor åro olika.
Grundlags- och allmän lags-, beskattnings-, anslags- och bankfrågor, som Konungen icke vackt, förfalla, om 76 af 151 ledamöter, (eller 1 öfver hälften) säga nej.
Men till bifall fordras 101 af de 151 medlemmarne, eller ock Nämndens samtycke utan omröstning.
Nu händer det vanligtvis i Etsk., och förmodligen skulle det äfven inträffa i Riksnämnden, alt BondeShs ledamöter alltid äro fulltaligt tillstädes, BorgareSt:s till större delen, men deremot att af PresteShs och Adelns medlemmar flere som oftast uteblifva.
Likaledes händer det merändels att, på sätt Hr Cederschjöld vid 1845 års riksdag uttryckte sig, Borgare och Bönder, emedan Gud förlänat dem en sådan samstämmighet i asigter, att de rösta, i klump, derigenom ännu säkrare få öfvervigten öfver Adelns- och PresteShs medlemmar, hvilka ofta sig emellan äro af olika meningar, samt derföre gå under.
Om då i Riksnämnden inträffar hvad nu merändels händer i Borgare- och BondeShn nemi. att deras ledamöter säga nej till anslagsfrågor; så skulle följden blifva, alt inga andra sådana ginge ingenom den första pröfningen, än de som Konungen väckt.
Om detta stadgande hade gällt redan vid förra riksdagen, så hade det visserligen varit gynsamt för mig och andra, som önskade att inga jernvägar ännu måtte i vårt land på Statens bekostnad anläggas; ty då hade frågor om anslag dertill genom Preste- oeh BondeShs gensträfvighet förfallit.
Men i allmänhet anser jag ett sådant stadgande ingalunda båtande, utan tverlom ganska äfventyrligt.
Då man vid förra riksdagen i PresteSt. frågade hvarföre ej |:delars flertal fordrades, så väl för afslag sorn bifall: så svarades af en Const.Ulsk:s medlem, att stadgandet tillkommit för att behaga Borgare- och BondeShn.
Sådant lyckades icke då, men sedan ändring blifvit gjord har BorgareSt. antagit förslaget.
Det är sagdt, att man genom förslagets antagande skulle slippa StatsUtsk:s förstärkning och lotteriet derstädes med den atlagda sedeln.
Att man undgår förstärkta Etsk. är sanni; men lottning 80 Den 15 Februari f. m. slipper man derför icke.
Om t. ex. vid en anslagsfrågas afgörande i Riksnämnden, minst 76 ledamöter stanna mot 75 eller mest 150 mot 149, så är icke § pluralitet vunnen, utan frågan skall hänskjntas till de särskildta Stånden.
Om dessa i besluten stanna 2 emot 2 så förfaller frågan, eller i mål som icke kunna förfalla, gäller de 2 Stånds mening, hvilken instämmer med Riksnämndens förut fattade beslut.
De 76 eller de 150 ledamöternas beslut varder således R.
Men i båda fallen, Itai- segren vunnits genom den i Riksnämnden aflagda sedeln, och lotteriet dermed har afgjort beslutet.
Enda skillnaden är, att afgörandet framdeles skulle gä i bakslag, till det beslut,- som nämnden förut fattat.
I sådant fall är mera lill befarandes, att det ändteliga beslutet blefve förhasiadt, än det för närvarande är, ty nu liar man först pröfva! saken i de särskildta Stånden och får ytterligare besinningstid, innan den skall i förstärkta StatslJlsk. afgöras.
Enl. förslaget skulle deremot icke det sista, utan det första beslutet gälla, hvilket, enl. min åsigt, är ett alldeles förvändt förhållande.
Genom stadgandet att man i Ståndens plena linge utom i grundlags- och privilegii-frägor, endast med ja eller nej rösta öfver ett till Stånden hänskjutet förslag, utan att få ändra Riksnämndens beslut, hafva RiksS(:n blifvit, såsom en ledamot af PresteSt. vid förra riksdagen uttryckte sig, ”urblekta och kraftlösa.”
De varda nedsatta till voteringsmachiner, ledsna förmodligen dervid och låta derföre bero vid Nämndens afgörande.
Om så sker, hvad blir följden?
Att enkammarsystemet inträder med alla dess betänkligheter och vådor.
Men det kan, å andra sidan, äfven hända, att ett fem-kammarsystem inträder vid Grundlags- och Privilegii-frågors behandling, der ett Ståndsafslag kan tillintetgöra Nämndens beslut.
När Stånden sammanträda i Riksnämnden för att om dylika ämnen öfverlägga, och hvarje Stånds ledamöter veta, det vata dem förbehållet alt särskildt afgöra saken efter godtfinnande: så är det icke otroligt, att en stor del af Riksnämndens ledamöter och isynnerhet den delen, som vet sig vara de öfriga underlägsen, icke med dem ingår i frågans utredning utan endast stillatigande röstar deremot, för att sedermera taga sin skada igen, både genom tal och beslut, i eget Stånd.
Den af Const.Ulsk. åsyftade och af mången så mycket beprisade gemensamma öfverläggningen i Riksnämnden, förfelas just dä i de, vigtigaste eller Grundlagsfrågorna.
Hvartill har då Riksnämndens sammanträde tjenat?
Jag kan från vår nyare riksdagshistoria anföra exempel huru det tillgår, då man vet sig i bakhåll hafva sitt eget Stånds beslut att tillgå.
I Const.Utsk. vid 1845 års riksdag hade man, genom den aflagde sedelns öpnande, kommit till det beslut, alt ett representationsförslag, grundadt på Slåndsförfattningen, skulle till R.
St:r öfverleinnas.
Delta skedde mot Borgarnes och Böndernas vilja.
Följden blef att blott en eller annan af dem sedermera deltog i Utskrs öfverläggningar om frågan, emedan de väl visste, att de inom sina Stånd lätt skulle tillintetgöra alltsammans, såsom ock skedde.
När, under sisth riksdag, det nu förevarande förslaget mot nyssnämnde
Stånds vilja gått igenom i Utsk.; så talades inom dera knappast om detta, men så mycket Den 15 Februari e, ra. 81 mycket mera om Hr Brincks och Beogt Gudmunssons förslag hvilka de hvart för sig antogo.
Det skulle äfven kunna hända, att då ett ärende i Riksnämnden behandlades, man funne för godt att genom sakens förordande göra sig angenäm för de öfriga Stånden, väl vetande att sådant ingenting betydde, emedan frågan inom ens eget Stånd ändock skulle falla.
Riksnämndens öfverläggningar komme då att i de vigtigaste målen utgöras af tomma till ingen påföljd ledande talöfningar.
Huru besvärligt är det icke f. n. alt följa ett måls behandling inom alla 4 Stånden och vederbörande Utsk. ?
An värre blefve det om man finge en 5:te myndighet uti Riksnämnden med särskild Sekreterare och Kanslibetjening.
Riksdagsmachineriet blefve derigenom både långsammare och kostsammare än det vi redan äga.
Jag anser 10:o. jemväl riksdagsmännens antal i det hela vara för stort.
Om vi räkna efter folkmängden: så se vi alt 11,300 innebyggare skulle belöpa sig på en Riksdagsman.
I det glesare befolkade Norrige, som nu har 107 representanter, svara 13.000 innebyggare mot hvarje Storlhingsman.
Om vi här inskränkte
Riksdagsmännens antal till 248 eller 62 i hvarje Stånd, så skulle vi komma till samma förhållande, som i Norrige, eller 13.000 personer på hvar representant.
I rikt befolkade länder är förhållandet mycket större.
I Frankrike, som, enl. 1848 års författning, hade 750 representanter, svarade mot hvardera 47,000 innebyggare.
I England, der Parlamentsledamöternas antal upgår till omkring 1,000 personer, och det är talrikare än i någon representation, som jag känner, svara dock mot 27,000 innebyggare.
För ärendenas behandling erfordras icke heller ett så stort antal Riksdagsmän, som det här föreslagna.
Om jag antager, att vi finge 10 Utsk. med 20 ledamöter i hvarldera så behöfdes för deras besättande endast 200 personer.
Om hvarje Utsk. dessutom hade 4 lill 5 Suppleanter, eller tillsammans 48, så försloge i alla fall de förutnämnde 248 folkombuden.
Då kunde likväl hvar 5:te person ungefär vara under Riksdagens lopp bortrest eller sjuk eller hafva något annat förfall, utan att ärendernas gång deraf lede.
Att gå här såsom Riksdagsman utan att vara Ulskoltsledamot eller hafva annan befattning på stället, måtte vara rätt ledsamt.
Hvarföre skola 50 ledamöter gå sysslolösa och spatsera 5 dagar i veckan, då plena endast pläga hällas på Onsdagar och Lördagar?
Det kan också hända," att de, som icke hafva annat att göra, än höra efter hvad Utsk:sledamöterna företaga sig, onödigtvis genomhäckla Utskottsbetänkandena och således blifva hinderliga för målens afgörande, samt utan gagn öka Riksdagskostnaderna.
Jag anmärker ytterligare ll:o. bristen på arbetsordning samt på stadgande om Ulsfons antal och beskaffenhet.
Endast för Constilutions och den särskilda nämnden (hemliga Utsk.) hafva i grundlagsförslaget, stadganden blifvit upgjorda.
Enl. min tanke borde Utsk:n vara fasta samt deras antal, och verkningskrets utstakade genom Riksdagsordn., likasom Stals-Deparlementernas äro ge4 II. “ 6 82 Den 15 Februari e. m. nora Reg.F:n.
Dymedelst blefve ärendena sammanhållna, efler deras beskaffenhet, och ledamöterna ifrån början valda med afseende på de frågor, hvilkas behandling förestode.
Derigenom blefve ock striderna om vissa personers insättande i det ena eller andra Utsk. redan vid Riksdagens begynnelse utkämpade.
Inom hvarje Utsk. bilda sig, likasom inom ett Embetsverk, vissa plägseder, hvilka tjena i stället för arbetsordning och äro ganska nyttiga, emedan man icke kan genom författning bestämma hvarjehanda småsaker, hvilka dock måste iakttagas.
Genom fasta Utsk. eller sådana hvilkas tillvaro är på förhand bestämd, vinnes äfven den fördelen, att man har ett sammanhållet archiv och vet hvar uplysningar skola i förekommande ämnen sökas.
Det bör äfven ihågkommas att i ett land, hvarest man har 4 Stånd och der
Riksnämnden skulle utgöra representationens 5:te afdelning behöfvas framförallt fasta Utsk., som sammanhålla ärendena och gifva stadga åt deras behandling.
I Norrige, der representationen icke är så splittrad som här, företog man sig en tid att icke hafva fasta Utsk., eller der s. k. komiléer.
Men man befann sig så illa deraf, att raan återgick till fasta Utsk., och man har vid innev.
Storlhing icke mindre än 11 sådana, såsom jag för några dagar sedan läste i vår officiella tidning.
Vi böra jemväl erinra oss att här hafva de flesta Utsk. kontrollerande befattningar, såsom förhållandet är med Const.-, Stats-, Banko- och LagUtsktn, det sistnämnda hvad Just.Omb:s embetsförvaltning beträffar.
Det är följaktligen desto nödvändigare att de äro fasta.
Hvarföre har ej Const.Utsk. föreslagit att göra dem sådana?
En af dess ledamöter förklarade vid förra Riksdagen orsaken dertill vara att man ville hafva Utsk:n besatta med sakkunniga personer ulan afseende på Stånd.
Det händer dock ofta nog alt de sakkunnige äro jäfviga och derföre icke kunna begagnas utan motvigt af andra.
Hvem känner tulltaxan bättre än köpmännen, men månne det vore skäl att sammansätta ett Bevilln:sUtsk. af idel handlande ? hvem känner sättet att använda statsmedlen bättre än embetsmännen; men är det derföre skäl'att tillsätta ett StalsUlsk. af bara sådana?
Det är ju alltså nödigt och nyttigt, att medlemmar af alla Stånd finnas i Utsk:n.
Ville man derifrån utesluta något
Stånd, så skulle sådant dessutom väcka stor förtrytelse.
Vi känna af vår historia huru många strider fördes innan BondeSt. fick inträda i Hemliga- och BankoUtsk.
Gör man ett Stånds ledamöter färre än de öfrigas, i något Utsk. så väcker det misstankar, och man återfår samma missnöje, som då Adelns medlemmar vore i Utsk:n talrikare än de öfriga Ståndens.
När man då röstade Ståndsvis i Ulsk:n betydde det likväl mindre än det nu skulle göra, då man röstar efter personernas antal.
När förslaget i 22 § föreskrifver att Riksdagens arbetsordning skall stiftas såsom allmän lag, så kunde det hända, att ett Stånd, genom de 3:ne öfrigas flertal uteslötes från Ulsk:n.
Jag erkänner att deras n. v. talrikhet är hinderlig men något godt är likväl dermed förenadt, ty der utbildas egentligen riksdagsmän, der lära de sig alt behandla ärendena i detalj samt att älska arbetet, att icke tala allt för grannt utan söka hålla sig till saken o. s. v. Genom flera ledamöter från hvart Stånd, finnas ock i Ståndens Den 15 Februari e. m. 83 plena åtskilliga medlemmar, som, med sakkännedom om de mål, hvilka de förut i Utsk:n handlagt, kunna derom lemna erforderliga nplysningar.
Derigenom all flera ledamöter af hvarje Stånd deltaga i hvart Utsk., misstänker intet Stånd någon öfverraskning, utan man emoltager belänkandena med förtroende.
Bristen på arbetsordning är således ett stort fel, ehuru icke så väsendtligt som brislen på val-ordningarne.
I Norrige, der man icke har någon för alltid bestämd arbetsordning, användes vid hvarje Stor-Tings sammanträde den första tiden till det s. k. reglementets omarbetning.
Jag ber R. o. Ad. om ursäkt, att jag redan varit nog vidlyftig.
Jag har dock ännu mycket alt tillägga, dels om den föreslagna utvidgningen af motionsrätten och inskränkningen i motionstiden, dels om inskränkning i rättigheten att göra anmärker mot Konungens Rådgifvare, dels om förslagets olagliga tillkomst, men jag mäste åter anhålla om tillstånd, att få hvila mig.
Vid all lagstiftning kan man utgå från 2:ne väsendtligen olika principer.
Enl. den ena bygger man, efter abstrakta reglor, sina slott i luften, obekymrad om det lands egendomliga förhållanden, för hvilket lagen stiftas, och om de institutioner, som der förut finnas.
Man äflas att på en gång erhålla fullkomligheter och erkänner intet såsom ändamålsenligt, hvilket man sjelf ej anser vara det aldrayppersta, som inom theoriernas verld kan uttänkas.
Meningarne inom denna verld äro emedlertid i högsta grad delade, hvarföre det ofta händer, att hvad den ena der anser vara en fördel för samhället betraktas af den andra såsom skadligt och tvertom.
Så har t. ex. under f. m. en värd ledamot, som har sin plats nära härinvid, utgående från en sådan abstrakt theori, ansett förslaget böra förkastas, derföre att det ej ingår på allmänna val-principen, hvilken han anser vara den enda riktiga, en princip hvilken åter det ojemförligt största antalet af ledamöter inom detta hus afgjordt förkastar.
En annan ledamot har ogillat förslaget derföre, att det icke skulle hylla någon bestämd grundsats för lagstiftningen och således icke hvila på någon fast, orubblig grund.
Den värde ledamoten har likväl förbisett, att det finnes en grundval för all lagstiftning, myckel fastare än den tomma abstraktion, som möjligen föresväfvat honom, den nemi. att tagen skall afse en utveckling af det redan befintliga rättstillståndet, förbättra det deruti felaktiga och borttaga det föråldrade, men noga akta sig för att rubba eller alldeles tillintetgöra rättens grundval, sådan den inom samhället förefinnes och uppå hvilken under en följd af sekler samhällsbyggnaden upväxt.
Delta är den andra principen vid lagars stiftande och den, hvilken ligger till grund för det förslag, som nu utgör föremål för R. o. Ad:ns pröfning.
Man får således icke betrakta detta förslag såsom något i och för sig sjelft fullkomligt — hvaruppå förslagets uphofsman varit långt ifrån alt göra anspråk — ulan såsom ép förbättring af det nuvarande förhållandet.
Erkännes förslaget inne - 84 Den 15 Februari é. m. bålla en sådan förbättring, är ändamålet dermed vunnet, och nationens representanter, de må nu vara af alldeles stridiga åsigter i afseende å den abstrakt rätta grunden för en folkrepresentations bildning, kunna med trygghet bifalla förslaget, emedan det rätta, sanna och goda, ehuru dess röst under alla förhållanden låter förnimma sig, likväl måste erkännas kunna bättre och lättare göra sig gällande under en förbättrad form för representationens verksamhet, än under den, öfver hvars många och stora brister man så länge och så förgäfves klagat.
* Sedan jag nu i korthet sökt att redogöra för den åsigt, hvil ken vid förslagets upgörande blifvit lagen till utgångspunkt, anhåller jag att få efter förmåga söka ådagalägga, i hvilka hänseenden förslaget utgör en förbättring af vårt nuvarande representationssätt.
Den första olägenheten af delta representationssätt är en genom fy i delningen upkommande allt förlamande splittring.
Skäl, som gifvas inom det ena Ståndet höras icke inom del andra så alt en sak, som inom det ena i alla dess omständigheter är fullkomligt känd, kan vara för det andra nästan främmande.
Jag anhåller alt härå få anföra ett exempel:
Vid en föregående Riksdag hade K.
M. föreslagit beviljandet af ett arfvode åt en Amanuens vid det naluralhistoriska Museet.
StatsUtsk. tillstyrkte anslaget, men då frågan förekom till afgörande hos ett af Stånden, upstod en ledamot och bestred anslaget på den grund, att Ständerna redan beviljat anslag till upbyggande af ett
Riksmuseum så att sammanförandet af alla samlingar på ett ställe borde minska behofvet af tjenstemän för deras ordnande och vård.
Ingen ledamot fanns inom Ståndet som kunde nplysa, att det Naturalhistoriska Museet aldrig skulle komma att höra till Riks-Museum, och det begärda anslaget blef af Ståndet afslaget.
I den brist å nödiga uplysningar, som således kan inom Stånden, såsom från hvarandra afsöndrade, äga rum, ligger fyrdelningens första olägenhet.
Den andra upkommer genom splittring i besluten.
I ett och samma ärende kunna Stånden besluta på 4 olika sätt, och då dessa 4 olika beslut skola sammanjemkas lill ett 5:te, är det fara värdt, att detta beslut blifver alldeles odugligt, t. o. m. om de serskilda besluten hvart för sig äro ganska goda.
En ytterligare orsak till den öfverklagade splittringen ligger deruti, alt de olika Ståndens ledamöter icke i allmänhet komma med hvarandra i närmare beröring och således icke lära känna och akta hvarandra.
Något personligt umgänge emellan ledamölerne af de 4 särskilda Stånden fmnes icke eller åtminstone högst obetydligt; utbyte af tankar och skäl, så väsendtligt för sanningens framkallande, äger endast rum inom ett inskränktare anta! personer och personliga fördomar, hvilka säkert ganska ofta skulle uphöra genom ledamöternas bekantskap med hvarandra, fortfara alt herrska och utöfva sitt skadliga inflytande.
Alla dessa olägenheter skulle lill en stor del försvinna, otn Stånden sammanfördes till gemensamma öfverläggningar och beslut på ett rum, hvilket förslaget genom Riksnämndens inrättande åsyftat.
De skäl, som anförts hos det ena Ståndet, blefvo ej längre för de öfriga Stånden obekanta, alla representationens ledamöter finge tillfälle att lära känna och värdera hvarandra, den motvilja, som al - Den 15 Februari e. m. 85 siras emellan för hvarandra främmande och olika länkande personer, skulle försvinna och beslutens söndersplittrande i flera olikartade delar förekommas.
Jemte fyrdelningens skadliga följder genom splittring pä sätt jag nu visat, har denna fyrdelning pä samma gäng ofta nog dessutom framkallat en motsatt olägenhet inom Sländen, då uti ett eller annat af dem, kämparne för en mening varit så öfvervägande herrskare, att de fullkomligt nedtystat all motsägelse från olika tänkande inom Ståndet.
Ett sådant förhållande kan alldrig upstå inom Riksnämnden, der en minoritet af det ena Ståndet alltid har att påräkna stöd af möjligen liktänkande bland ledamöter af de andra Stånden, och sålunda de olika åsigterna kunna utbytas med vida mera frihet och allmänlighet än parti-fört ryck stundom tillåtit inom de nuvarande Stånden.
Efter det Const.Utsk. sökt att afhjelpa den väsendtliga olägenhet, som f. n. låter känna sig genom Ståndens afsöndring på 4 särskilda rum, återstod för Etsk. alt tillse, det man genom representanternas sammanförande på ett rum ej ifrån Ståndssplittringens vådor råkade in på enkammarsystemels farliga stråt.
Utsk. har sökt motarbeta denna fara genom stadgandet, att alla s. k. conslitutiva frågor, eller sådana, som äro af grundlags- eller privilegiinatur, skola underställas Ståndens pröfning, hvilka dervid fortfarande ega att begagna deras veto, hvarföre i alla dylika frågor något förtryckande majoritetsvälde icke komme att ega rum.- I andra frågor, såsom t. ex. lag- och beskattningsfrågor, har Utsk. ansett, alt om en vida öfvervägande majoritet derutinnan inom Riksnämnden gjorde sig gällande, sådant skulle vara tillräckligt betryggande, såväl emot upkomsten af hvad man egenleligen benämner majoritetsförtryck, som ock emot förhastade beslut af en tillfällig majoritet, och Utsk. har derföre föreslagit, att så snart §:delar af Riksnämndens ledamöter förenade sig om ett beslut i sådane frågor, skulle det vara R.
St:rs, utan hemställan till de särskilda Stånden, men att, om beslutet till bifall fattades med en ringare majoritet, frågan skulle gå till Stånden, pä det att minoriteten icke skulle förtryckas, utan vädjandet till Stånden hållas denna minoritet öppet.