Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förklaringen till hans omotiverade antydan om att ett förhastande måste anses föreligga, ftr väl nemligen sökas deruti, att » förhastandet » nedsätter straffet högst betydligt.
Inför Sotholms häradsrätt, der målet handlades, erkände Ekvall, som var personligen tillstädes, de åtalade förseelserna under åberopande af hvad han i sin förklaring anfört med tillägg att
åfven om då han blifvit uppmärksamgjord på den olaga vigseln, den tanken kommit för honom att, genom oriktig uppgift om Lars Johan Janssons födelsedag i vigselboken, dölja det begångna felsteget, han på det bestämdaste bestrede, att detta vorit motivet, då kan gjort den felaktiga anteckningen om Lars Johan Janssons födelsedag i vigselboken, från hvilken sedermera de statistiska uppgifterna hemtats, utan att detta skett af förbiseende.
Häradsrätten meddelade den 12 april 1888 utslag af innehåll, att som Ekvall erkänt, ej mindre att han den 14 augusti 1885 tfter föregången lysning i vanlig ordning sammanvigt torparesonenLars Johan Jansson och pigan Hedvig Sofia Johansson ---
oaktadt L.
J., hvilken vore född den 4 december 1864, förstnämnda dag ännu icke uppn&amp;tt 21 års ålder och ioke heller erhållit vederbörligt tillstånd att utan hinder af samma omständighet ingå äktenskap, än äfven att han, sedan han uppmärksamgjorts på den olaga vigseln, i församlingens vigselbok såsom Lars Johan Janssons födelsedag antecknat den 4 februari 1864, hvilken felaktiga uppgift jemväl sedermera influtit i de från berörda vigselbok hemtade, af Ekvall till statistiska centralbyrån insända statistiska uppgifterna; alltså och då Ekvall, mot sitt bestridande, icke kunde svårare anses än att hafva ouppsåtligen, af obetäifk-samhet, uti ifrågavarande hänseenden sig förbrutit; pröfvade häradsrätten rättvist, jemlikt 25 kap. 17 och 21 §§ strafflagen, döma Ekvall att böta för den olaga vigseln ett hundra kronor och för den felaktiga anteckningen i vigselboken två hundra kronor eller tillhopa trehundra kronor.
Detta häradsrättens utslag — afslutar hr Th. sin framställning — mot hvilket} ag ansett mig icke böra anföra besvär, har icke heller af Ekvall öfverklagats.
Men vi anse, att herr Th. bort anföra besvär.
Det kunde först och främst hafva satt9 i fråga, huruvida den tilltalade icke redan på hvad som i målet sålunda var kändt måste anses förvunnen till uppsåtligt brott.
Det kan för det andra med ännu obestridligare skäl anmärkas, att alla lagliga sätt till sanningens uppdagande icke i målet blifvit pröfvade.
Äfven der det strängt legala bevissystem herskar som hos oss, finnes det alltid moment i en förbrytelse, som undandraga sig den pröfning ett sådant system fordrar.
Lagen kan kräfva egen bekännelse eller två vitnen på att A. har dödat B., men den kan icke göra det beträffande A: s uppsåt att döda B.
Domaren är utan tvifvel förpligtad att förfara med den yttersta omsorg i de antaganden, han nödgas göra om uppsåtets beskaffenhet.
Men han har icke rätt att sätta sig öfver de enklaste psykologiska regler och vitnesbördet af en sådan sannolikhet, som i alla lifvets förhållanden eljes anses praktiskt likbetydande med visshet.
Om A. har dödat B. genom att skjuta honom ett skott i hufvudet och om A. bekänner eller det är ådagaladt, att han tog noggrant sigte just på hufvudet, lärer hans bestridande af sitt uppsåt att döda icke kunna tagas för godt.
Det är visserligen sant, att menniskor kunna blifva skjutna i hufvudet utan att dö deraf.
Men ett sådant fall är, som hvar man vet, så pass sällsynt, att det icke praktiskt taget låter t^nka sig, att A. ipe4ftll afeigt sigtat på B: s hufvud utan att göra det i uppsåt att död » hooom.
Om X. bar tagit en rock, som tillhör en annan person samt derfcr åtalas för tjufnadsbrott, ville vi se den domare, som utan ridare tager fbr god hans invändning, att han endast velat låna rocken fbr ett par dagar, men ämnat återlemna den.
Och likväl är det antagande, domaren således här gör, af största betydelse fbr den tilltalade — i ty att lagen gör en himmelsvid skilnad p&amp; det straffbara i att olofligen begagna annans egendom och att tillegna sig densamma.
Eller fbr att slutligen välja ett exempel, som ligger närmare det här ifrågavarande fallet: Om en kassafbrvaltare fbrsnillar vissa influtna belopp och tillika .underlåter att uppfbra dessa poster i räkenskapsböckerna eller om han uppför poster till mindre be * lopp än de verkligen influtna, månne hans fbrnekande af sin brottsliga afeigt med denna oriktiga bokfbring skulle vinna tilltro inför domstol?
Han kan ju hafva giort det af glömska Men skall icke det märkvärdiga sammanträffandet af en sådan glömska med det faktum att just denna underlåtenhet visar sig specielt egnad att förekomma upptäckten af hans försnillning, te sig såsom allt for egendomligt för att komma under kategorien af ett rent till * Mligt sammanträffande af omständigheter.
Vi tro, att mångfaldiga exempel på fall skulle kunna uppletas, der en sådan underlåtenhet, just derför att den så osökt kunnat förklaras ur tillvaron af ett uppsåt hos den misstänkte, också tillräknats ett så * dant uppsåt.
Vid bedömandet huruvida den antydda slutsatsen om uppsåtets förefintlighet i detta fall varit berättigad, bör man erinra sig, att af häradsrättens utslag framgår, att den första oriktiga anteckningen gjorts i sjelfva vigselboken således efter all Bannolikhet i nästan omedelbart tidssammanhang med att presten uppmärksamgjorts på den begångna felaktigheten vid vigseln.
Olika åsigter kunna emellertid tvifvelsutan göra sig gällande rid bedömandet af dylika företeelser.
Och vanligen äro omständigheter tillfinnandes, som, allteftersom de stödja eller rubba misstanken, leda till ett strängare eller mildare bedömande.
Vi hafva blott med dessa exempel velat framhålla att uppsåtet alltid, der det egna erkännandet icke kommer till, är en sak som undan * drager sig den direkta bevisningen.
Men — v!
komma nu till ett moment i frågans behandling » som vi äro benägna att anse såsom det märkligaste af det märkliga — då domstolen icke ansåg full bevisning föreligga om uppsåt hos komminister E., hade den då verkligen intet annat attgöra äo att döma honom för oupps&amp;tligt brott?
Egde domstolen intet laga medel att söka framtvinga sanningen?
Lät 089 sammanfatta de omständigheter, som talade för den uppfattningen, att herr E. gjort sig skyldig till upps&amp;tligt brott.
Han inskref i vigselboken ett oriktigt datum för en persons födelse, oaktadt han hade speciell anledning att fästa pin uppmärksamhet vid detta datum, enär han erinrats om den felaktighet han vid vigseln begått, beroende ju9t på samma datum.
Anteckningens oriktighet var af beskaffenhet att kunna blifva honom nyttig till döljande af en föregående försummelse.
Han hade — enligt eget erkännande — reflekterat öfver utvägen att genom en oriktig dagteckning öfversJcyla sitt föregående fel.
Han hade sedermera att göra ett utdrag ur vigselboken och saken måste derigenom hafva återkallats i hans minne.
Men den oriktiga och för honom förmånligt oriktiga dagteckningen bibehölls likafullt.
Rättegångsbalkens 17 kap. 30 § säger: » Der uppenbart och på sannolika skäl grundadt rykte eller andra bindande omständigheter och liknelser äro mot den som tilltalas; må ock domaren värjemålsed ålägga.
Men ej må det ske utan i nödfall och der sanning ej annars utletas kan.
Går saken å lif; då bör ej till värjemålsed dömas ».
Vi anhålla vördsamt att fl hemställa till hvarenda — vi säga icke jurist — men person med vanligt sund t omdöme för * enadt med nödig läskunnighet, huruvida icke detta lagrum är som om det vore skrifvet för fallet i fråga.
Föreligga icke här » bindande omständigheter och liknelser », så veta vi icke, hvad dessa uttryck skola innebära.
Icke heller kunna vi inse, att något hinder skulle förefin-nas i afseende å sakens beskaffenhet att ålägga den tilltalade väije-målsed.
Deruti att eden skulle afse icke ett yttre faktum utan det inre uppsåtet, kan ett sådant hinder icke vara gömdt.
Ty lika litet som lagen har inskränkt eden till att gälla blott yttre fakta, lika litet har lagskipningen gjort det.
Med afseende &amp; graden af brottets grofhet kan icke någon befogad invändning göras mot eds åläggande.
Lagen undantager endast saker, som gå å lif.
Den lemnar i öfrigt åt domarens jugem6nt att afgöra, när ed är befogad.
Väl är det sant, att tendensen går emot edgång, så att de brott, der denna ålägges, på senare tider allt mera inskränkts.
Men att det brott — uppsåtlig embetsförbry-telse • - hvarom här vore fråga, skulle anses för groft att värja sig
imed ed kan icke antagas.
Vi erinra dervid, att brottet natur-ligtvis måste mätas efter det straff, byarmed lagen faktiskt belägger detsamma.
Detta straff ftr i värsta faU afsättning.
Och för afsättnings evalverande uti frihetsstraff har lagen pjelf gifvit anvisning, då den föreskrifver, att, der den som till afsättning eller mistning af embete på viss tid gjort sig skyldig, ej är i besittning af det embete, hvari han sig förbrutit, då skall i stället för embetets förlust dömas till böter ...
eller till fängelse i högst sex månader — ett straffmaximum som i alla händelser befinner sig långt under den i praxis antagna visserligen sväfvande gränsen för eds användande.
Vi och många med oss anse visserligen, att det är orimligt, att en förfalskning begången af embets-man i offentlig handling — s. k. intellektuell förfalskning — skall nppbira ett så oproportionerligt ringa straff i förhållande till vanlig förfalskning.
Men det är brottets lagliga mått, hvarom här ir fråga.
Beträffande åter den anklagades qvalifikationer kan naturligtvis ännu mindre någon invändning göras emot edgåog.
Ty om någon skall anses qvalificerad till väijemålsedens begående måtte det väl vara den, till hvars embetsåligganden det bl.
a. bör att undervisa andra om edens vigt och betydelse.
Den ofullkomliga behandling, som målet vid häradsrätten fick, har gifvit ett högst besynnerligt resultat.
Domstolen dömde nemligen till 100 kr.
i böter för den olaga vigseln och till 200 kronors böter för den oriktiga dagteckningen.
Det är likväl uppenbart för hvar och en, att en olaga vigselförrättning innebär en Btörre vårdslöshet än anteckningen af ett oriktigt datum och en sd mycket större vårdslöshet att icke ens den påpekning, som bort göra presten särskildt uppmärksam på det ifrågavarande datum, kan förklara att straffet sattes dubbelt för det senare felet i förhållande till det förra — så vida man icke deri för se en tntydan, att domstolen icke kunnat frigöra sig ifrån starka misstankar om att oriktigheten i dagteckningen härledde sig från en belt annan orsak än vårdslöshet.
Men icke ens denna anomali väckte herr Th: s uppmärksamhet Han fann icke skäl att anföra besvär.
Det faller oss naturligtvis icke in att ifrågasätta annat än att herr Th. i detta som andra fall handlade efter bästa öfvertygelse och förmåga.
Men kan den som gjort sig skyldig till sådant förbiseende — eller öfverseende som i detta fall, verkligen anses hafva väl fylt uppgiften att vara en lagens väktare?
(Forts.) Natt oeh Morgon.
Af Alexander Balåzs.
Dä jag med min vän Valentins bref i handen trädde in i Paul Vidors hus i byn K., fann jag båda makarne i herrnB rum, dit en duktig rödkindad flicka förde mig.
Valentin hade sä ofta beskrifvit det äkta paret for mig, att jag strax kände igen dem och betraktade dem som gamla goda vänner.
Jag presenterade mig och sade, att jag var ute pft resa och blott på min väns enträgna önskan hade gjort en mils omväg for att lemna herr Vidor ett bref från min vän och göra honom min uppvaktning.
Mottagandet var utomordentligt hjertligt och snart sutto vi i behagligt samspråk vid ett glas äkta ungerskt, som utgjorde herr Vidors specialitet.
Fru Vidor beklagade lifligt, att jag kommit efter middagen, och hon lugnade sig först, då jag talade om, att min middag just inte var mera lukullisk, än att jag med största nöje skulle låta eftermiddagskaffet smaka mig.
Herr Vidor hade en lysande bana bakom sig.
Han före tog under sin ungdom stora forsknings- och upptäcktsresor, som kröntes med glänsande framgång * man kan derför lätt tänka sig, hvilken mängd reseäfventyr han hade på lager och nu serverade oss.
Dertill kom en ovanlig berättartalang och den lika s&amp; vackra som älskvärda fruns anmärkningar gaf ett ytterligare behag åt samtalet Jag hade intet skäl att ångra min » afstickare ».
Efter den präktiga Mockan kom snart en äkta magyarisk qvällsvard: Paprikahöns med tillbehör; för öfrigt uppdukades också andra förträffliga rätter och läckerheter och jag kunde icke undgå att gifva uttryck åt min förvåning öfver att man i denna landdiga afkrok kunda erhålla sådana läckra saker.Att herr Vidore vin icke lemnade något öfrigt att önska be-höfver icke sägas.
Det var ett verkligt vinum hungaricura, och då jag ståndigt fick röra på glaset, kände jag snart hur mitt blod eldades.
Emellertid föll det mig i rätt tid in, att jag omsider måste tänka på uppbrott.
Jag steg upp for att tacka mitt vänliga värdfolk och taga afsked — men då råkade jag ut Både herm och frun uppbjödo hela sin vältalighet for att förmå mig stanna qvar.
Mina invändningar och bedyranden tjenade till ingenting.
Fru Vidor hade en sådan öfvert&amp;lningsformåga i silt behagliga leende och sina lifliga ord, att jag slutligen måste gifva efter, under vilkor att jag skulle få fortsätta min väg redan i daggryningen.
På qvälien kom det främmande.
Frun presenterade dem for mig:
» Herr Earl v. Kåtai, kyrkoherden i forsamlingen. »
» Herr godsegaren Koloman v. Zsoltai från grannbyn. »
» Min syster Klara, som just är kommen tillbaka från pastorns, der hon varit på besök hos sin väninna, herr v. Kåtais dotter. »
Jag bugade mig tre gånger och försäkrade naturligtvis också tre gånger, att jag kände mig lycklig att hafva stiftat deras bekantskap.
8nart upphörde emellertid all tvungenhet och i följd af herr och fru Vidors älskvärdhet och förbindlighet utvecklade åg snart ett lifligt samtal.
I detsamma deltogo minst unge herr v. Zsoltai och den vackra Klara; ett desto lifligare språk förde emellertid de blickar de i obevakade ögonblick kastade pi hvarandra.
Dessa blickar undgingo mig ingalunda och jag fick klart för mig, att herr v. Zsoltai och fröken Klara.
men de båda unga vilja dölja sitt förhållande för verlden — hvarfor skulle jag vara indiskret!
Det var redan sent på qvälien, då pastorn såg på sitt ur och gjorde min af att bryta upp.
Denna rörelse undgick icke värdinnan och hon frågade ifrigt:
» Ni vill väl inte redan lemna oss, herr pastor? »
» Jag ber om ursäkt, men jag är tvungen.
Det är redan Bent och jag skall predika i morgon. »
» Nej, kära herr pastor, det blir ingenting af!
En liten stund till är ni tvungen att skänka oss nöjet af ert sällskap. »
» Ja visst, ja visst », utropade de öfriga gästerna i korus.
» Det gör mig ondt, att jag måste säga emot men det går
23verkligen inte for sig.
Jag är trött och sömnig; jag sof mycket litet förliden natt. »
» Jag skall nog fä honom att stanna », hviskade herr Vi-dor till mig.
» Den gamle herrn har en liten historia, som ban är mycket förtjust i, som vi visserligen ha hört hundratals gån-ger, men som han mycket gerna berättar.
Jag skall påminna om den och ni skall fä se, att han strax skall glömma, att han inte sof förra natten. »
» Jag har en anhållan att framställa till er, käre herr pastor.
Vill ni inte vara af den godheten, att för våra kära gäster berätta er historia » Natt och morgon »?
Om ni na af-lägsnar er, gå de miste om nöjet att höra den. »
» Vi be också lifligt derom », utropade jag och herr v. Zsoltai, som tydligen var en nyförvärfvad vän i huset.
Värden hade rätt: herr pastorn var inte längre trott Hans kinder färgades och med ungdomlig eld efterkom han uppmaningen.
» Jag måste emellertid framför allt förklara beträffande titeln, att den inte kommer från mig, utan ... »
» Hvilken blygsamhet och rättskänsla! » utropade skrattande den vackra värdinnan.
Låt nu bara det lugnt vara, herr pastor.
Vi skola icke kränka er blygsamhet och uppriktigt erkänna, att hälften af titeln kommer från mig och den andra hälften från min man.
» Jag är blott det förbindande ’ och ’ », sade den gamle herrn, med ett hemlighetsfullt leende.
Det blef tyst.
Pastorn bad om tillåtelse att tända sin pipa; sedan detta var gjordt, tömde han ett glas Tokayer i ett drag och böljade sin berättelse.
Natten var kolmörk och himlen var betäckt af tjocka, ogenomträngliga moln.
Naturen var som utdöd, endast den kalla höstvinden tjöt och klagade, som om den ville berätta oss hemska sägner.
Det var en sådan natt, då hvar och en som sitter vid sin sköna brasa under hemmets tak med en känsla af halft medlidande halfb behag utbrister: stackars de, som skola vara ute i sådant väder!
Det är nu tio år sedan, jag var på natten på väg frän Pest till Miskolcz.
Jag hade mycket brådtom och måste resa med postvagn,då det derstädes ännu icke fans någon jemväg.
Jag kunde icke uppskjuta resan en minut och beslöt derför att köra vidare under natten, oaktadt ingenting är mig s&amp; obehagligt som nattliga utflykter.
Min medpassagerare var en treflig ung man, som genom aina lustiga infall och komiska anekdoter mycket bidrog att forkorta vägen.
Visserligen fick jag i följd af hans prat icke sluta till ögonen men han höll mig skadeslös med sin präktiga tobak, hvare fina arom jag tycker mig känna ännu i denna stund.
Vi gjorde halt vid sista skjutsstationen och bytte om hästar.
Värden serverade oss n&amp;gra flaskor somlovin, om han också knotade öfver att ha blifvit störd i sin sömn.
Emellertid hade mörkret blifvit så ogenomträngligt, att endast postiljonens försäkran, att han kände vägen på sina fem fingrar förmådde oss att lemna stationen och fortsätta resan.
Vi hade kört ungefar en halftimma, då vi märkte, att kusken höll inne hästarna.
Samtidigt hörde vi en klagande qviolig röst och deremellan högljudda svordomar.
Plötsligt kastades vi ur vagnen och lågo alla på marken.
I böljan trodde vi, att någon olycka hade händt hästarne eller kusken, men vi öfvertygade oss snart, att allt var i bästa ordning och att något helt annat stält till katastrofen.
Några » teg framför oss låg nämligen en kullfallen res vagn, som den klagande damen och den sväljande kusken förgäfves sökte resa upp.
Vi skyndade genast till hjelp och inom några ögonblick kunde vagnen å nyo sätta sig i rörelse.
Men — ratsch!
på nytt föll vagnen åt sidan.
Ett af bakhjulen hade gått sönder.
» Det går inte att komma längre », ropade vår kusk, sedan ban undersökt skadan.
» Tersentelte! », brummade den andre kusken.
» Det är så man kan bli galen.
Det bär åt skogen, om vi inte äro framme i Miskolcz i morgon bittida. »
O min gud, min gud! » klagade damen.
» Här är ingenting att göra, ers nåd », menade kusken, » vi få söka släpa oss fram till någon by eller csårda — den förbannade csårdan kan då inte ligga så långt härifrån!
— der f&amp; vi bli qvar öfver natten.
I morgon kunna vi fä hjulet l * gadt och då vara framme i Miskolcz vid middagstiden. »
&gt;0 min gud!
Jag måste ju vara framme på morgonen. » * Men när det inte går for sig, så får väl ers nåd lugna sig. »
» Min nådiga », af bröt min reskamrat, som till min stora forvåning hade uppfort sig rätt allvarsamt under hela uppträdet, » om ni har så bråd t om, så föreslår jag, att ni följer med oss.
I vår postvagn sitta blott två menoiskor, det är således plats nog för er.
I morgon bittida komma vi fram till Mi-skolcz.
Under tiden söker er kusk upp ett värdshus och kommer efter med vagnen på middagen. »
» Men, min her e ... »
» Det är ett " &gt;dt förslag », sade kusken, » jag råder ers nåd att antaga för.daget.
Jag skall nog reda mig med den gamla kareten sedan. »
» Så mycket mera », fortsatte min tungfardige reskamrat, » som vår postvagn är en snabbkörare, som helt säkert kommer fortare fram än ert körtyg. »
» Håll, må gå, jag antar ert vänliga anbud ... Miska!
här har ni pengar, kom efter så fort som möjligt och kör genast hem till tant. »
Miska stoppade penningarne på sig, medan min reskamrat artigt hjelpte upp damen i vagnen, och redan om några minuter gick det raskt framåt igen, som om ingenting händt
Måne och stjernor voro ännu höljda i lika tjocka moln, fastän vi nu mera än någonsin hade behöft ljus.
Vi kunde icke urskilja ett grand af damens ansigtsdrag, så nyfikna vi naturligtvis än voro.
Vi fingo nöja oss med hvad fantasien kunde ingifva oss och så hoppas, att himlen slutligen skulle lemna oss sitt bistånd.
Vi åkte en stund utan att säga ett ord och vår nya reskamrat använde tiden att göra sig det så beqvämt som möjligt.
Min humoristiske kamrat tog slutligen till orda.
» Min sann&gt;, sade han, » nu först ser jag hvilket härligt rcseäfventyr vi haft.
Genom den lilla olycka, ni, min nådiga, råkat ut för och öfver hvilken jag, oss emellan sagdt, är nog nedrig att glädja mig, har ni blifvit hjeltinnan i antingen en lustig eller en tragisk novell.
Är det inte kostligt?
Haha! »
» Huru, mi: i herre!
Ni skämtar med min olycka? »
» Bara af egoism ... ty jag har tur!
— Hvilket åfven-t; !.
Men jag pratar tokerier och ber om ursäkt, men jag k; t i inte förr.
ka mitt lynne.
Ni skall nämligen veta, min nå iga, att det äfventyrliga, det romantiska, det hemlighetsfulla M * mitt lifsclanent ... »
» Det kan vara mycket vackert, men jag förstår inte ... » » Hvarfor jag säger er allt det der, då jag nu har den olyckan att inte vara kand af er?
Just derfor gör jag det; ty nattens afundsjuka mörker beröfvar mig lyckan att urskilja edra drag och sjelf visa mig for er — då måste jag ju söka visa er hurudan jag är till sinnes, så att vi på något sätt kunna blifva bekanta med hvarandra.
Af samma skäl vågar jag också be er, att drifva bort tiden med att prata den här tråkiga natten. »
» Ni har ett besynnerligt sätt att be, min herre — när ni talar så, är det inte längre möjligt att neka. »
» Jag är mycket tacksam, min nådiga, således jag.
» Min herre ... »
» Förlåt mig, jag skall inte böija med mig sjelf.
Som ni vet sitter här ännu en tredje person.
Han är äldre och respektablare än jag och jag böljar derfor med honom. »
Förgäfves sökte jag öfvertyga honom om att han skulle göra mig mycket förbunden, om han lemnade mig utom räkningen — förgäfves.
Han låt mig icke komma till orda.
» Denne tredje » — böljade han med höjd röst, så att jag insåg fruktlösheten af mina bemödanden och visligen teg — » som sitter här vid sidan om mig, till höger, heter Paul v. Kåtai och är prest till yrket.
» Mycket förbunden », sade den obekanta med ett halft undertryckt skratt.
» Mycket förbunden », sade äfven jag, något obestämd L då jag inte visste, om jag skulle skratta eller bli förargad.
» Se ’ n jag nu har presenterat min ärade reskamrat, tillåter ni kanske, att jag öfvergår till min egen ringhet.
» Men, min herre! ..
» Men, min nådiga, jag får be er vara god låta ir.ig tala ut.
Till all lycka hindrar mörkret oss blott att se hvarandra inte att språka.
Den, som har den lyckan att stå eller rät-tare sitta inför eder, år en vacker ung man på 24 år raed en fast inkomst af 3,000 gulden och fullkomligt oberoende, såväl med hänsyn till hjerta som familjeförhållanden. »
» Min herre, ni missbrukar mitt tillmötesgående. »
» Förlåt, det är långt ifrån min afsigt, låt mig bara sluta.
Det kan se ut som om så vore, men det blott ser så ut.
Nattens mörker ger mig tillfälle att säga er saker som ni vid dager sannolikt inte skulle bry er om att höra på.
Ack ja, natten är som en mask, under hvars skydd man känner 8ig mycket mera fri och otvungen.
Alen till saken.
Således ... » » Om jag för be.
När jag nu till hvad pris som helst skall bli bekant med er, så ber jag er göra presentationen sft kort som möjligt »
» Huru, min nådiga, blir ni uttråkad af hvad jag säger? »
» Nej, det är inte tråkigt, men öfverflödigt. »
» Ja, det kan inte hjelpas, jag får lof att tala till slut.
Skälet skall jag tillåta mig att sedan meddela er ... Således: min figur är vacker.
Jag är ingenting mindre än fåfäng, men det måste till och med mina ovänner medgifva.
Jag rider som den präktigaste husar, faktar som en fransk markis från Ludvig XIV: s århundrade och träffar med min kula fogeln i fiygten.
Ni skrattar?
Ni gör mig orätt!
Vid tillfälle skall jag forsöka öfvertyga er om sanningen af hvad jag säger.
Mitt uppförande är, som ni sjelf ser, min nådiga, mera otvunget än ... »
» Ån hänsynsfullt! »
» Det är som man tar det!
Jag är en öppen, ärlig men-niska, det är säkert.
Hvad nu mitt utseende angår ... »
» Nå, hvarfor stannar ni?
Det är ju det intressantaste! »
» Tackar så mycket.