Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föröfrigt berättas, att för närmare betraktare kunde hennes uppsyn ej helt och hållet dölja en viss sorglighet, som der, äfven midt ibland det lifligaste spel af skämtet och löjet, särdeles under de sednare åren var märkbar.
– Den hade ock sin djupa grund; såsom innan kort skall visas.
Kunde man således ändock, jemväl utan att tillhöra kretsen af hennes förtrognaste, understundom lyckas, att i hennes umgänge, bredvid den okonstlade belefvenheten, det lugna och glada vettet, den ömt deltagande känslan, få skönja åtminstone glimtar af den spelande och uddiga qvickheten: så var i alla fall hennes litterära personlighet någonting, som hon endast och allenast inom denna krets tillät uppenbaras.
Blott der lyssnade hon till, och förde jemväl sjelf, samtal om vittra ämnen.
Om hon der, under sin lefnads afton, ej kunde lemna någon välvillig uppmärksamhet åt en plötsligt framstigen ung författar-flock, som i hennes omgifning bedömdes med alltförkastande stränghet: så är ingenting begripligare, än detta.
Den klarblick, hvarmed Kellgren skulle i de unga upprorsmakarnes bemödanden snart kunnat urskilja de strimmor af verklig gryning, som ur de fantatiska dimmorna mer och mer arbetade sig fram, fanns – när
Franzén undantages – hos ingen af de umgängsvänner, hvilkas straffdomar tycktes snörrätt sammanstämma med hennes egen (praktiskt) Horatianska smaklära.
Å andra sidan kunde hennes nuvarande minnestecknare ej heller förutse denna sin framtida vördnadsgärd, när han, ännu sjelf yngling och besökt af en ung Lehnberg, som var nyblifven student och liknade sin fader i gåfvan att qvickt och roligt berätta, hörde den välkomna gästen – en smula i Callots maner – skildra ett aftongille af åldrad forn-akademism, i hvilket denne blifvit hos Fru Lenngren införd af sin förmyndare Blom, just på qvällen före sin Upsala-färd.
Redan misstänkt att sjelf i löndom vara en kättare eller ”phosphorist” (liksom så mycket annat ungt folk i den tiden), och derföre gång efter gång med mer eller mindre förtäckta ord varnad, hade han slutligen af husfrun afskedats med en betydningsfullt sarkastisk blick och af förmyndaren med en omarmning under följande tal: ”Min gosse! du lefver i en svärmisk tid; du är ung, och du reser till en ort, der förryckta och förryckande villoandar utsprida de vådligaste irrmeningar.
Låt mig räkna på, att du undviker dessa förförares sällskap; men först och sist, gör allt att undvika Atterboms”! – Oskyldig var dock den sistnämnde åtminstone deri, att det gick med denna förmaning, som det plägar gå med oräkneliga andra: den tjenade blott, att ännu mer stegra den förmanades nyfikenhet.
Knappt hade ankomlingen i Upsala tillbragt en dag, förrän han uppsökte den villolärare, som företrädesvis var utpekad att undflys.
De unga yrhjernor, som då gemensamt roade sig öfver det ena och det andra, skulle tvifvelsutan kommit på ganska allvarsamma betraktelser, om de vetat, att den af dem båda ändock djupt högaktade skaldinnan sedan längre tid hemligen tärdes af lidanden, för hvilka hennes lifstråd snart skulle brista.
Medan hon lefde, förhöjdes nöjet af hennes sånger genom den allmänna föreställning, att hon, vid hvars blotta namn allas anleten glädtigt klarnade, sjelf var lycklig.
Skaplynnet af hennes sångmö, mestadels leende och skämtsamt, tycktes dymedelst ock fullt motsvaradt af den glada dager, som denna föreställning gjutit öfver hennes lefnadsminne.
Men begreppet om hennes enskilda sällhet, i många hänseenden sannt, var det, tyvärr! på långt när ej i alla.
Det första, som saknades i dess innehåll, var tillvaron af de ljufvaste föremålen för qvinlig kärlek: barn.
Deraf åter föranleddes omsider en särskild sorg, som blef genomgripande och outplånlig.
Flera gånger hade hon tagit vård om främmande barns uppfostran, och deraf känt hugnad.
Ännu under de sista åren sysselsatte hon sig med själsdaningen af en liten flicka vid namn Augusta, som, boende i samma hus der hon sjelf bodde, blef henne kär alltifrån sin spädaste ålder, snart vistades hos henne dagligen från morgon till qväll, och med stor förnöjelse, uppmärksam på hvarje hennes ögonkast och ord, mottog hennes vanligtvis i berättelser inklädda undervisning.
Men tidigare hade hon rentaf till fosterbarn upptagit en brorsdotter, som med ömhet slöts och slöt sig intill hennes moderliga hjerta.
Det var en flicka af intagande egenskaper: bland hvilka äfven en vacker sångröst, som, alltmera öfvad och odlad, mycket bidrog att försköna det utan anspråk och ståt njutna konstlifvet i hennes hemkrets.
Hvad hände?
Det unga fruntimret föll i en nervsjukdom; och denna efterlemnade en själskrankhet, som uteslöt allt hopp om förbättring.
Hon var och förblef – vansinnig.
Åminnelsen af den olyckliga stod sedan alltid såsom en mörk skugga i Fru Lenngrens inre.
Mångengång, då hon just som lifligast hade spridt omkring sig strålarne af sitt muntra snille, drog hon, plötsligt, för sig sjelf en djup suck.
Den smala gräns, som åtskiljer den ljusaste och den mörkaste sidan af menniskolifvet, genomskar då hennes medvetenhet med sin dystra, tvetydiga strimma.
Och ej nog dermed: härtill sällade sig ock ännu en annan mörk hågkomst, som aldrig ur hennes hjertas innersta kunde aflägsnas.
Hennes fader, den jemväl i sin ålderdom lika glade Professor Malmstedt, hade anländt från Upsala, att fägna henne med några dagars besök.
En afton förskräcktes hon, att sakna honom längre än vanligt.
Han hade gått ut; han var försvunnen; han återkom aldrig mer.
Man förmodade, att han, genom någon vådlig tillfällighet, fallit i vatten och drunknat.
Att så skett, bekräftades innan kort med full visshet.
Troligt är, att dessa smärtor, fastän lika doldt som långsamt, samverkade till beredandet af hennes sista bepröfvelse: den, som slöts med hennes död.
Det var en sjukdom af förfärlig art; oftare angripande qvinnan, än mannen; ofta en följd af dolda qvalkänslor, helst hos varelser som ej vilja tillåta dem utgjuta sig.
Förfärligt, såsom sjukdomen, var ock det medel, som försöktes till räddning.
Likväl kunde af det sällskap, som dagen förut såg henne i hennes hus, ingen på hennes tal och uppsyn märka, hvad hon visste så nära sig förestå.
Blott åt en, af hvars blick vid afskedstagandet hon slöt att han derom ägde kunskap, gaf hon en återblick, som innebar de sedermera på hennes dödssäng yttrade orden: ”Jag är icke rädd för döden; ty jag är icke rädd för Gud”.
Den äfventyrliga åtgärden verkställdes lyckligt, men blef fruktlös; roten af det onda satt qvar.
Det utbredde sig ånyo, med outsägliga plågor.
Hon bar dem med en christens tålamod.
För att ej bedröfva sina vänner, gjorde hon allt att dölja sitt lidande, så länge hon ännu för dem var synlig.
När hon ändtligen ej dermed kunde hålla ut, mottog hon – utom sin läkare – blott sin man, och (på de drägliga stunderna) den lilla Augusta.
Denna belägenhet varade i månader; under hvilka vänskapen således fick vänja sig, att sakna hennes umgänge och såsom säker afbida sin förlust.
En enda älskad varelse tillät hon dock bli ett oafbrutet fortfarande vittne till hennes långa segerkamp.
Det var en värdig dotter af den Fru Weltzin, som i Leopolds rörande tacksång står upphöjd vid sidan af forntidens vänskapshjeltinnor; en dotter, som, lik sin moder,
– vän ej blott i glädjens tider,
Vid martyrens bädd förblef det än.
Dag och natt vårdad af denna väninnas ömhet, fann hon tillsist en tröst, en lindring i hennes blotta åsyn.
”Engel”! sade hon till henne, i det ögonblick hon väntade döden; och vände sig sedan till Gud allena.
Redan många år förut hade hon till honom uppblickat med denna bönesuck:
När rösten, skälfvande och bruten,
Åkallar, Skapare! ditt namn, –
O, sträck mot mig i dödsminuten
Din hulda, faderliga famn!
Hon blef nu bönhörd.
Befrielsens stund inträffade den 8 Mars 1817.
Sådan var Anna Maria Lenngren.
Så länge ett Sverige finnes, skall det ihågkomma henne med tacksam stolthet, och kröna hennes bild med kransar af tvåfaldig ära:
Skaldinnans och Qvinnans; icke förgätande, att det sednare är, hvad hon sjelf ville vara först och främst.
Och när vi på den öfver henne slagna skådepenningen se henne föreställd såsom en sångmö i en enslig lund, tänka vi oss der invid hennes fot äfven den ”lugna källa”, hvars tysta, obemärkt välgörande och försvinnande bölja var hennes förebild; under den ljufva visshet, att i ”morgonsången” af ett oförlorbart paradis det strängaspel nu klingar fortsatt, som här på jorden så gladt anstämdes vid denna källas blomsterbrädd.
STRÖDDA TILLÄGG
till femte delen.
(D. V. sidd. 136 o. f.)
Då Thorild, hvars litterära personlighet i flera hänseenden sträckte sina bemödanden långt utom den egentliga Vitterhetens område, äfven fördjupade sig, med stor förkärlek, i betraktandet och behandlandet af sin samtids politiska frågor: så blef det för hans minnestecknare oundvikligt att skildra honom jemväl från denna sida.
Och då han der företer en tvåfaldig art af politisk bana, den ena (och tidigare) i en mer och mer ultra-demokratisk riktning, den andra (och sednare) i en hardt nära anti-demokratisk, – men begge föranledda af den anda, som gjorde sig gällande i Fransyska
Revolutionen: så kunde lika litet undvikas, att i förbigående egna en skärskådning åt denna Revolutions väsende och skaplynne.
Nödvändigt var nämligen att efterse, hvad hon innehöll, som, efter att först hafva med berusande trollmakt oinskränkt eröfrat
Thorilds förtjusning och beundran, sedermera till den grad förekom honom orimligt och motbjudande, att han uppträdde i öppen polemik mot lärorna om Folksuveränitet, Samhällskontrakt168 m. m., och under sina sista dagar (1806) yttrade till Brinkman det summariska omdöme, att denna revolution var ”af adeligt oförstånd börjad, af ofrälse oförstånd fortsatt, af bofvar fullbordad” (här borde tillagts: af hjeltar försvarad), ”och sist af en snillrik soldat tyglad för helt andra ändamål, än upphofsmännens”.
Antydt har derföre blifvit, både det, hvarigenom hon tillvann sig den stora hopens sympathier, och det, hvarigenom hon, en lång tid framåt, hänryckte så mången af sin samtids ädlare andar; och uttryckligen är dervid erkändt, så väl att hon i sin början företedde åtskilligt, hvaraf dessa ädlares bifall kunde med fog synas rättfärdigadt, som ock, att hon tvifvelsutan i Försynens verldsplan tjenar såsom vägrödjerska för ett bättre samhällsskick, än det hon vid sitt utbrott förefann.
En hvar uppmärksam läsare skönjer alltså lätt, huru föga det kunnat vara den åt detta ämne inrymda episodens afsigt att tillvägabringa någon Revolutions-fördjefling, i motsats till andras Revolutions-förgudning, – t. ex.
Lamartines, enligt hvars Histoire des Girondins bemälte Revolution är Christus-uppenbarelsens egen både nyaste och fullkomligaste form.
Jag ville blott i några allmänna grunddrag teckna, hvad hon i sin sanna, sin menskliga verklighet – var.
Af sig sjelft följer, att detta ej kunde ske utan några blickar på hennes sednaste försök till fortsättning; hvarifrån nu redan både Fransmännen och Tyskarne, sedan hos begge dessa nationer förnuftet och bildningen ånyo kommit till styret, med framgång sträfva att befria sig.
Ett gammalt ordspråk säger: ”intet Ondt, som ej har något Godt med sig”.
Otvifvelaktigt är, att det gäller här i sin vidsträcktaste tillämpning.
Den ifrågavarande revolutionen har medfört ej blott något Godt utan mycket.
Genom af henne gifna anledningar har Kulturen i allmänhet gjort hastigare framsteg, än den – sannolikt – utan dessa våldsamma påstötningar skulle under de sistförflutna decennierna medhunnit.
Men ett i sig sjelf Godt blir hon derigenom icke.
Då samhällslifvet är i sitt allrainnersta så grundligen sjukt, som det var vid denna verldshvälfnings utbrott: då inträffar utbrottet såsom en natur-nödvändighet; sjukdomen rusar fram i förfärliga symtomer, och under häftiga smärtor kämpa stridande krafter, att påskynda lifvet eller döden.
Fjolåret169 har på ohöljdaste vis ådagalagt, att krisen är ännu långt ifrån att vara lyckligt öfverstånden.
Sker detta, såsom vi hoppas, så kan man visserligen säga, och med rätt, att den segrande helsan har begagnat sjukdomen såsom medel för sitt ändamål: men icke må man säga, att sjukdomens krafter, såsom sådana, äro helsans.
Allraminst må man låta förleda sig, att medelst uppsåtlig härmning åstadkomma dylika sjukdomsskakningar, för att igenom dem uppnå ett förbättradt helsotillstånd.
Det plägar, såsom bekant är, inträffa – ifall förstånd och tillgångar finnas – att en nedbränd stad blir uppbygd sundare och vackrare, än den varit.
Men icke har derföre någon invånare, som tycker att man borde genast få bo beqvämare, rättighet, att, liksom fordom Nero på Rom, sätta eld på staden för den blifvande nybyggnadens skull.
Hvilket ock alla sansade och aktningsvärda reform-nitälskare, äfven bland de mest demokratiska, nu börjat enhälligt erkänna.
Sådan är, i kortaste sammandrag, min framställnings enkla synpunkt och syftning.
Någon torde finna en motsägelse mellan mina utlåtelser på sidd.
136 och 146.
Jag har nämligen på förra stället yttrat, att ”den tragedi, som tillställdes, i begynnelsen till någon del spelades af personer, hvilkas högsinnighet, menniskokärlek och allt uppoffrande oegennytta förtjena äfven den sednaste efterverlds beundran”; på det sistnämnde åter, att det personlighets- och frihets-begrepp, hvarom berättats att det skall hafva börjat sina uppenbarelser om natten till den 4 Aug. 1789, var en fördunklad eller ofullkomligare omgestaltning af det Nordamerikanska, dels genom frånvaron af dettas nyktra förståndighet, dels genom frånvaron af den positiva religiositet och sedlighet, som lefde inom den Amerikanska frihetens egentliga fäder 170·
Man torde vilja i sednare afseendet påminna mig om de stora uppoffringar, som just under denna natt gjordes i massa, och att sådana ej hade varit möjliga utan en ganska lefvande närvaro af medborgardygd.
Men dervid bör märkas: först, att denna icke är färdig genom blotta uppblossningar af känsla och hänförelse, – om än de skönaste (hvilket ock synes deraf, att flertalet af dem, som sålunda hänfördes, efteråt ångrade sig); sedan, att här öfverhufvud icke är fråga om enskilda dygdiga menniskor, hvilka visserligen – särdeles under denna första tid – funnos både bland den Konstitutionella Monarkiens och sjelfva Republikens befrämjare.
Frågan är här egentligen blott om beskaffenheten af den förvirrade och förvirrande begreppsmakt, som uppkom derigenom, att personlighets- och frihetsprincipen uppfattades såsom en abstrakt Jemnlikhetsprincip; samt huruvida hos de politiska ledarne tillräcklig religiositet och sedlighet fanns, att, under det man i sitt förhållande till de gamla samhällsinrättningarne ”kastade ut barnet med lögvattnet”, fylla denna abstrakta princips ihåliga rymd med något annat, än – den Sjelfviskhet, som innan kort, på ständigt hemskare och hemskare sätt, bemäktigade sig hela Revolutionsverket.
Studerar man nogare sjelfva den beprisade ”nattens” tilldragelser, så inser man snart, huru
redan der denna lömska sjelfviskhet stod lurande bakom de ädelmodiga sjelfuppoffrarne 171 och ledde dem med slugt omsnärjande trådar.
Slutligen: hvad är Revolutionens mål, när detta betraktas från Evolutionens ståndpunkt, – d. v. s. från ståndpunkten af den harmoniska utveckling, som framgår ur det Godas egna rena krafter?
Att under alla sina dunkla och lidelsefulla sträfvanden tjena denna utveckling såsom ett negatift verktyg, genom att på sitt vis egga de positiva utvecklingskrafterna till städse förhöjdare verksamhet och tvinga dem till städse klarare, städse mäktigare åtgärder vid alla verkliga samhällsförbättringars heliga kraf, samt att sålunda, i samma mån, tillintetgöra sig sjelf, på det att omsider Evolutionens välde – Guds, Kärlekens, Sanningens Rättrådighetens, Skönhetens – må för evigt, och allt beherrskande, upprätta sitt rike på spillrorna af hennes.
Måtte, med blickarne ditåt riktade, de partier, som oaflåtligen strida om det menskliga samhällets politiska former, mer och mer behjerta Thorilds förmaning:
”man bör aldrig så tvista om det Lilla, som åtskiljer, att man glömmer det Stora, som förenar!”
LEOPOLD.
(D. V. sidd. 31 o. f.)
Hvarje sorgfällig pröfvare skall finna, att det här fällda summariska yttrandet om Leopold såsom kritisk och polemisk författare, ehuru närmast föranledt af hans polemik mot Thorild och bekräftadt genom den särskildare framställningen af denna strid, har sin fulla tillämplighet äfven på hans sednaste polemiskt-kritiska arbeten; såsom t. ex. hans polemik mot Schelling.
Skillnaden är blott, att i den nyssnämnda eftersträfvas en strängare och oafbrutnare vetenskaplig allvarlighet, då deremot i den förra ännu herrskar en ungdomligt öfvervägande hänförelse af nöjet att roa sig på motståndarens räkning.
Mera härom innan kort.
Men okärt skulle vara mig, om emellertid någon, tilläfventyrs, ansåge bemälta yttrande och framställning åsyfta ett nedsättande af Leopolds flerfaldiga positiva förtjenster.
Möjligheten af slikt missförstånd skulle jag ej heller befara, om jag icke, i min första ungdom, sjelf hade till Leopold stått i ett polemiskt förhållande.
Hågkomsten deraf har likväl, efter tre årtiondens förlopp, desto mindre mäktat inverka på min skildring, som det för min nuvarande synpunkt är uppenbart, att han i allt, hvad af denna hans sista polemik var ställdt emot mig enkom, hade, om än (kanske) till en fjerdedel orätt, dock åtminstone till tre fjerdedelar rätt.
Gäller deremot just det omvända i afseende på hans sätt att behandla Thorild: huru hade jag kunnat undgå att uppvisa det?
Men dermed är hvarken förnekadt, att Leopold var Thorild öfverlägsen såsom utöfvande konstnär (och ännu i åtskilligt annat), eller i allmänhet, att han både såsom Skald och såsom Tänkare har förvärfvat sig rättigheter till odödlig erkänsla och den mest oskrymtade beundran.
I sitt skaldskap, der han (med långt större sjelfständighet, än Thorild erkände) var en sammansmältning af Voltaire och Pope på svensk grund, är han ännu en mästare som förtjenar studeras, och förblifver, äfven vid en mera djup och vidgad uppfattning af Poesiens väsende, i mången hänsigt lärorik, ja föresynlig; stor i qvickhet, i berättargåfva, i sententiös tankrikhet och versens plastiskt motsvariga fägring.
Såsom philosoph uppnådde han, ehuru mera skarpsinnig än egentligen spekulalif, mot slutet af sin lefnad en egendomlig och aktningsvärd höjdpunkt; på hvilken han intager ett märkvärdigt rum emellan Jacobi, som står öfver honom, och Skottarne Reid, Beattie, Osvald, som stå under honom.
Med få ord: hans ära hvilar på tillräckligt varaktig grundval, om ock den segerkrans, att hafva öfvervunnit Thorild, måste honom frånkännas.
På sitt ställe skall fullständigare bli synligt, huruvida jag vill, och förmår, uppskatta denne i sitt slag store mans värde.
Med Thorild egde han den likhet, att äfvenledes vara ett dubbelväsende af poetisk och philosophisk natur; samt att äfvenledes i sigte äga ett högt ideal af Poesiens och Philosophiens innerliga förening till vis Skönhet eller skön Vishet, utvecklad ur ”känslan” såsom det äkta philosopherandets egentliga princip 172.
Men hans verldsåskådning befann sig på en annan grad; den bildning, som tillhörde den gradens spher, afslutades i honom; han sjelf var kulminationen af denna bildning; hvilken ock derföre, i och genom honom, ansträngde all sin kraft, att stadfästa sig till evärdelig fortvaro.
Deraf, att han sålunda var fulländaren af en bildnings-epoch, som tog afsked med honom, följde jemväl, att han inom sin art var mera fullfärdig, än hans motståndare var inom sin.
Detta var, vid striden emellan dem, Leopolds fördel.
Thorilds åter bestod deri, att vara den närmaste förebådaren, ja (i viss mån) begynnaren af just det bildnings-tidehvarf, som undanträngde det förra, och som hos honom, med beundran för det divinatoriska i hans snille, igenkänner sitt första utkast.
Ännu en erinran.
Män, sådana som Thorild och Leopold, kan man öfverträffa i kritisk reflexions-klarhet och litteraturhistorisk omsigt, utan att ett ögonblick förgäta, huru djupt man i allt annat är dem underlägsen.
Det förra är ingen förtjenst; det härrör blott från den omständighet, att man blifvit född några årtionden sednare i en tid, som onekligen har i reflekterande och historisk själsodling gjort framsteg.
För öfrigt är den beklagliga förhetsning, till hvilken både Thorild och Leopold mot slutet af sin tvekamp fördes, ett bland de otaliga bevisen på sanningen af dessa Luthers ord: ”Non docendo, sed disputando amittitur veritas; hoc enim malum disputationes secum adferunt, quod animi quasi profanantur et rixis occupati, guæ præcipua sunt, negligunt”.
De yttersta höjdpunkterne af den här förtäljda stridens hetta äro, å ena sidan, Leopolds svar till Philipson och rimmade bref ”till Mäster Allt i Alla”; å andra sidan, Thorilds orimmade bref till Rosenstein; hvilket för öfrigt blifvit anfördt blott för den underrättelse, som Thorild ansåg sig äga, att i Svenska Akademien fråga var om ett juridiskt näpsande och hejdande af hans framfart mot Leopold.
Men om något sådant förslag verkligen var å bane, så stannade det dock helt och hållet inom en muntlig diskussion.
– Så mycket mer förtjenar den omständighet berättas, som förekommer i sextonde delen af Svenska Akademiens Handlingar (sid. 149): att ”Thorild erhöll röster vid uppfyllandet af de första lediga rum i Svenska Akademien”.
Alltså fanns, inom detta samfund, redan då en icke liten aktning för Thorilds snille.
sednare tid har samma
Akademi sökt med understöd lätta den torftiga belägenhet, hvari Thorilds Enka framlefde sin ålderdom.
(D. V. sidd. 68 o. f.)
Detta redan gamla stridsämne mellan Statslärarne blef här i förbigående vidrört af den orsak, att hos oss de olika meningarne derom redan i begynnelsen af 1790-talet representerades, å ena sidan af Thorild och Philipson, å andra sidan af Zibet och Kellgren.
Hvad författaren dervid tillagt, är – i det hela – blott en historisk förfrågning; med önskningar, att detta vigtiga ämne, der ännu (särdeles i afseende på den Svenska Adeln) så mycket återstår att uppdaga, ju förr dess hellre måtte af någon fullt dertill utrustad forskare bli opartiskt och grundligt undersökt.
Spridda bidrag hafva blifvit lemnade; framförallt är en förträfflig början gjord af Geijer, i begynnelsen af hans afhandling ”om Feodalism och Republikanism”.
I sammanhang härmed anfördes Montesquieus lära, att Adel hör väsendtligen till fullständigheten af en verklig Monarki.
Man kan komma på denna tanke redan deraf, att en ursprunglig samåldrighet och sammanhörighet af Konungskap och Adelskap är strängt historiskt uppvislig.
Men om författaren till förevarande bok har visat sig benägen att instämma med Montesquieu: så bör, inför annorlunda tänkande, åtminstone det lända honom till någon ursäkt, att bland den mängd verldsberömda snillen och statsvise, som han deri haft till föregångare, finnas äfven sådana för ingen ”servil” eller ”mystisk historiskhet” beskyllbara män, som t. ex. en Rousseau, en Napoleon, en Hegel.
Ja, hvad långt mera är: sjelfve Welcker, hvars liberalism väl icke lärer dragas i tvifvel, slutar sin polemik mot Montesquieus sats173 med det tillkännagifvande, att han anser en väl organiserad
Adels existens i en monarkisk stat för någonting högeligen godt och önskvärdt.
”Wir sprechen”, säger han, ”unsere von jeher beharrlich vertheidigte Ueberzeugung für ein (zum Theil wenigstens) durch erbliche Pairs gebildetes Oberhaus und für einen ihm entsprechenden, in der Hauptsache nach dem englischen gebildeten Pairie-Adel aus.
Schon dazu, dass die zo ganz entschieden wolthätige Erblichkeit des Fürstengeschlechts nicht gänzlich isolirt und ohne organische Vermittlung dem Volk gegenüber stehe, sondern sich organisch anreihe an eine andere erbliche Würde, lässt sich eine solche Pairie empfehlen, so fern sie nur überhaupt dem Volk und seiner Freiheit als wohlthätig sich erweiset 174 o. s. v.
Af det slags faktiska oppositioner, som i åtskilliga revolutionerade länder blifvit gjorda genom ”demokratier som tills vidare pyntat sig med titeln af Konungarike (s. 70), kan emellertid Montesquieus (med fleres) lära ingalunda anse sig vederlagd.
Men en faktisk oppsition af helt annan – samt derföre högst vigtig – art är den, som har framträdt i ett land, der den icke är något Revolutionens verk.
Jag menar vårt skandinaviska brödrarike Norrige.
Vi se der nemligen den alldeles egna företeelsen af en monarkisk stat, i hvars historiska början ickeafexistensen Adel gjorde sig lika naturligt gällande, som i andra rikens begynnelser dess existens.