Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är icke åtgärdens enkelhet, utan den om ständigheten, att åtgärden möjligen kan vara af den beskaffenhet, att den icke fordrar något annat än den rent mekaniska åtgärden, som föranledt den föreslagna §:n.
Jag kan icke förstå att någon pröfning behöfver ske, då en person inlemnar ansökning att få afträda sin egendom.
Dessutom är det stadgadt att, då detta skett, anmäler domaren jäfvet hos HolRätten, som då förordnar annan person i den jäfvige domarens ställe.
Jag kan verkligen icke fatta att, om man vill principen, hvilken äfven redan är godkänd, man skall så i detaljerna sönderslita förslaget.
Det må förlåtas mig att jag icke kan tala annorlunda, än i öfverensstämmelse med min öfvertygelse, hvilken jag åtminstone på detta rum har rättighet att fritt uttala; här nedtystas man ej af någon jäfvig domare.
1 denna § förekommer det stadgande, att der förordnande för särskild domare tarfvas, jäfvet utan dröjsmål bör af domaren i HofRätten anmälas.
Den jäfvige domaren skall således icke allenast utfärda den offentliga stämningen, utan han skall äfven pröfva huruvida förordnande för I) n n !1 Juli e. m. särskild domare tarfvas, i hvilket fall endast han är skyldig att jäfvet i HofRätten anmäla.
Månne dervid icke någon mannamån kan ega rum?
Man behöfver icke tänka långt, för att finna åtminstone möjligheten af något sådant.
Mörner under an hållan om återremiss.
Pröfningen huruvida en domare är jäfvig eller icke tillkommer ju alltid domaren sjelf, och i så fall skall han anmäla jäfvet i Hofrätten.
Jag måtte icke kunna läsa denna g rätt in nantill.
Vore den i nu föredragna g förekommande mellanmening öfverflödig, kan jag icke föreställa mig, att den blifvit i g:ti intagen, men då nu derstädes står, »der förordnande för särskild domare tarfvas», måste det väl vara meningen dermed att domaren skall pröfva om särskild domare behöfver tillsättas eller icke.
Gr. Sparre; Jag ber att endast få anmärka att domaren har redan nu en så beskaffad domsrätt. 5 9:de g:n i nuvarande författning lyder nemligen: »Har afträdesansökning så sent å ting inkommit, att borgenärer dä ej höras kunna, eller är den emellan ting till domhafvande!! ingifven, och infaller ej laga ting inom tre veckor derefter; sätte domhafvanden ut urtima ting, och utförde dertill kallelser, som i 58:de §:nsägs; är domhafvanden jäfvig, eller af laga förfall hindrad; förfare ändå, som nu sagdt är, och gifve det Hofrätten tillkänna, att annan domare förordnas må.» Gr.
Det skulle verkligen kunna förefalla besyn nerligt att den siste värde talaren anser det af honom upgifna lagrummet vara analogt med det hvarom nu är fråga.
Det är här icke fråga om det preliminära kallandet till förhör, utan om den definitiva pröfningen, om utfärdandet af den offentliga stämningen, och personens försättande i konkurstillstånd.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af ifrågav:de §, framställdes först propos. å bifall till densamma, dervid svarades flere nej och några ja, samt sedermera propos. på §:ns åtterremitterande, då svaren utföllo med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 12.
Denna g stadgar att konkurs skall anses bör jad den dag. ansökning derom ingifven är, der konkurs på denna ansökning följer.
Men då något stadgande, huru vid tvångskonkurs förfaras bör, icke finnes, så bör i min tanke §:n återremitteras, för att erhålla en fullständigare redaktion.
Den 11 Juli e. m. 65 Gr.
Det är temligen ydligt, att denna g gäller såväl tvångs- sorn frivillig konkurs.
Lika tydligt är äfven, att konkurs skall anses börjad den dag, då ansökning derom ingifven är, såvida konkurs på ansökningen följer.
Hr Dalman: Efter Gr.
Sparres uttydning af §:n och dess tillämpning jemväl på tvångskonkurs, skulle följa, att om någon yrkade konkurs på en person oell konkursen ansågs begynt den dag ansökningen derom ingafs, alla de afhandlingar, som på god tro blifvit ingångne under tiden mellan det att ansökningen ingafs och beslut om konkurs meddeltes, skulle vara ogiltiga.
Det synes dock temligen hård t, att om, innan det för någondera af kontrahenterna är kändt att konkurs å en af dem är sökt, en dem emellan på god tro slutad afhandling skulle vara ogiltig.
Jag ber blott att i korthet få upplysa derom, att i lagen icke finnes något sådant stadgande, som det af Hr Dalman omnämnda.
Är en afhandling på god tro ingången, så står den fast.
Sparres sednaste yttrande, får jag uplysa att i lagen är stadgadt, att de afhandlingar, som göras efter det konkurs inträdt, icke anses vara gjorde på god tro eller icke äro giltiga, så vidt de nemi. inverka på konkursmassans eller öfrige borgenärers rätt.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af yrkanderne å dels bifall till dels återremiss af ifrågav:de §, framställdes propus, å bifall till densamma samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja haft öfvervigten. § 13.
I denna g synes mig icke vara tillräckligt skiljdt mellan de olika stadier, i hvilka utsökningsmål sig befinna; om t. ex. målen redan äro afdömda af exsecutor och fullföljda i andra eller tredje instansen.
I sådant fall kan väl icke konkursdomen tillintetgöra verkan af det beslut, högre rätt -må komma att i målet fatta.
Äfven detta stadgande står i full öfverensstäm melse med lagberedningens förslag, och är, enligt min öfvertygelse, ganska riktigt.
»Hvad i utsökningsmål mot gäldenären göres, vare utan all verkan i konkurssaken.»
Denna § är lika med 9:de §:ii i nu gällande författning, och anhåller jag derföre om bifall till densamma. §:n bifölls. H. VIII. 5 6(1 Den 11 J n 1 i e. tti. § 14.
I första moimt af denna g stadgas, att borgenär har att inställa sig i stad på det ruin, sorn dertill varder bestämdt. och på landet å visst ställe inom rättens domsaga.
Det kan dock falla sig ganska olägligt för mängden att upsöka detta för tillfället valda rum, eller att upleta detta särskildt bestämda ställe, hvilket icke behöfver vara någon mera allmänt känd ort.
Hittills har man hållit sig till tingsstället å landet och i staden till rättens vanliga sessionsrum.
Nu skulle åter till inställelsen kunna utsättas hvilken punkt som helst, icke blott inom häradet, utan inom hela domsagan, — en ordning, som jag skulle tro vara ganska olämplig, isynnerhet som det icke finnes (ordringsegaren tydligen anvisad utväg att förut anmäla och bevaka sin fordran.
Efter detta förslag är man nödsakad att infinna sig på bestämd timma och på det bestämda rummet.
Jag skulle dock tro att mera afseende borde fästas på fordringsegares beqvämlighet och anhåller derföre om återremiss.
Genom detta stadgande blir det visserligen icke mer förbjudet att inlemna handlingarne till domaren, än tillförene.
Hvad det angar att här står: vi stad å det rum, dertill varder bestämdt, och på landet å visst ställe inom rättens domsaga», har detta just afseende på, att det icke alltid skall vara nödvändigt att handlingarne inlemnas på tingsstället, utan att de äfven kunna på annat sätt till domaren ingifvas.
Jag anhåller om bifall till §:u.
Till de af Gr.
Mörner anförda skäl för Ater remiss af denna § får jag tillägga, att jag icke kunnat uptäcka någon anledning, hvarföre Utsk:t i 3:dje punkten af §:n afvikit från stadgandet i nu gällande lag, att nemligen årsstämning bör anses förfalla genom koukursstämning.
Ar motivet att derigenom bereda gäldenär, som begärt årsstämning, kortare anslagstid för den händelsen att proklaman i årsstämningen infaller förr än den i konkursen, så anser jag detta motiv sakna all grund.
I afseende på hvad de föreg:de talarne anmärkt, får jag endast uplysa, att årsstämning medför preskription; roen sä är, enligt förslaget, icke förhållandet med konkurs.
Sparre omnämnda förhållande är just en omständighet, sorn bör tagas i betraktande; ty derigenom skulle ju en borgenär kunna bereda sig en större fördel genom att först begära årsstämning och sedan konkurs, då den förra skulle medföra preskription och den senare icke.
Sparre; Då årsstämning medför preskription, men konkurs icke medför någon sådan, är det klart, att om inställelsedag 1> o rt 11 Juli é. in 67 på grund af årsstämning under konkurstid infaller, årsstämningen måste gå sin gång och icke genom konkursstämning förfalla.
I anledn. af mitt första yttrande, behagade Gr.
Sparre förklara, att det icke genom denna författning var förbjudet att inlemna handlingarne i konkursen till domaren.
Men någon sådan rättighet finues icke i detsamma uttryckligen medgifven; det står icke att domaren är skyldig mottaga handlingarne annorstädes än på det, utsatta stället, utan endast att de der skola aflemnas.
Ett förklarande, hvarigenom fordringsegare berättigas att inlemna handlingarne till domaren på sätt nu sker, torde derföre vara nödvändigt, alldenstund borttagandet ur lagen af stadgandet härom kan göra att man tror hela rättigheten äfven vara afskaffad.
Eör att tydligare göra mig förstådd, må det tillåtas mig anföra ett exempel.
Om nemligen årsstämning är utfärdad t. ex. 11 månader före konkursstämningen, kan det väl icke vara lämpligt och billigt att borgenärerna skola vara skyldiga att redan inom en månad efter den sednare bevaka sina fordringar, då anslagstideu vid konkurs är minst 2 å 4 månader.
Ty i fall de underlåta bevaka sin fordran vid årsstämningen, skola de möjligen anses vara fordringen förlustiga.
Eller skola de bevaka den _2:ne gånger, både vid årsproklaman och konkursproklaman?
I hvilken händelse sora helst, åstadkommes härigenom endast tvister, oreda och trassel.
Ar årsstämning utfärdad, måste det bety da att borgenären inom 12 månader skall inställa sig och bevaka sin fordran, så vida han ej skall varda densamma qvitt.
Genom Utsk:ts nu förev:de förslag är deremot stämningen i konkurs ej preklusiv.
Om således, på sätt Hr Dalman anförde, 11 månader äro förflutoe sedan årsstämningen utfärdades och gäldenären då gör konkurs, äro borgenärerne skyldige att inom 12 månader bevaka sina fordringar, derest desamma skola vara lagligen underkastade kraf.
Jag kan icke finna att deras skyldighet att bevaka sin rätt uphör.
Man har härmed blott velat påminna dem om att årsstämningen är preklusiv, ehuru konkursstämningen uphört att vara det, hvarom en påminnelse, åtminstone i början, väl torde vara behöflig.
Det är bekant att för närv:de, ifall årsstäm ning är begärd, men konkurs inträffar innan tiden är inne för anmälan i anledning af årsstämningen, denna är förfallen, och endast konkursstämningen bör iakttagas.
Nu skulle den förändring häruti inträffa, i fall förslaget antages, att om någon gör konkurs under 11 :te månaden efter årsstämningens utfärdande, skola hans borgenärer vartr nödsakade att först vid 12:te månadens slut, å den genom årsstämningen utsatta inställelsedag, anmäla sin fordran, och att sedermera i anledning af konkursstämuingen fi8 Deri II Jnli e. m. verkställa förnyad bevakning.
Detta tror jag vara ett onödigt besvär för den. som bar den olyckan att i en konkurs blifva såsom fordringsegare invecklad.
Hvad bär stadgas är en gifven följd deraf att det är en helt olika procedur i årsstämning än i konkurs.
Det är nödvändigt att man inställer sig i konkurs, d. v. s. anmäler sig; fnen äro handlingarne inlemnade i årsstämning, kan man åberopa dessa redan inlemnade handlingar.
Efter härmed slutad öfverläggning och uptagande af de derunder gjorda yrkandena å dels bifall till dels återremiss ahifrågavrde §, framstäldes först propos. å bifall till densamma, dervid svarades några både ja och nej, samt sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med åtskilliga ja jemte några nej; och förklarades ja nu varit öfvervägande. § 15.
Jag hemställer, huruvida icke det tillägg i denna § borde göras, att äfven utländska borgenärer skola genom bref underrättas om konkursen.
Det kan icke gerna åläggas domstol att ut färda bref till utländsk borgenär.
Så vidt jag känner, finnes icke något sådant stadgande i främmande lands konkurslagar, och skulle något sådant här stadgas, kunde man blifva nödsakad att skrifva till alla möjliga orter.
Som jag således icke kan inse nyttan af ett sådant stadgande, anhåller jag om bifall till g.n i dess nuv:de skick.
Jag kan icke inse någon större svårighet att underrätta utländska än inhemska borgenärer.
Om man icke vill ålägga domstolen att göra det, kan det ju åtminstone updragas åt rättens ombudsman.
Säkert är att serskilda underrättelser äro mer af behofvet påkallade för de kreditorer, som bo utom, än för dem, som bo inom landet; och då tillfälle finnes att i denna g yrka ett så beskaffadt tillägg, anhåller jag äfven att så nu måtte ske.
Jag anhåller att få förena mig med Hr Dal man i hans nu gjorda yrkande. §:n bifölls. § 16.
Bifölls. § 17.
Den 13 Juli. 69 Gr.
Mot denna g har jag för närv:de ingenting annat att anmärka, än att jag skulle tro, det domaren icke borde hafva någon af hans befattning såsom ordförande i domstolen oberoende myndighet sig medgifven, och att således orden »eller domaren» borde ur §:n utgå.
Jag anhåller för öfrigt, att då 7:de och 11 :te ggme blifvit återremitterade, detsamma äfven mätte ske med den ifrågav:de gm.
Frih Armfelt:
Då så väl 7:de sora ll;te ggma äro åter remitterade, anhåller jag äfven att denna g måtte återremitteras. gm återremitterades. § 18.
Den vidare pröfningen af förev:de Betänk:de uppskjöts till nästa plenum och R. o..
Ad. åtskiljdes kl.
x/2 12 på natten.
Fredagen den 13 Juli 1860.
Justerades pleni-protm för d. 14 sistl.
April e. m. samt d. 18 i samma månad.
Uplästes följande, af Frih. Cederström, Rudolf, inlemnade skrift:
Efter att, från riksdagens början, hafva under loppet af mer än 8 månader träget bivistat riksmötet, föranlåtes jag, för vårdandet af egne angelägenheter, att i största ödmjukhet anhålla, det täcktes Högloft. R. o.
Ad. tillåta mig, att, med bibehållen riksdagsmannarätt, frånträda den ledamotsplats i Konst.Utsk:t, äfvensom den Elektorsplats, med hvilka jag genom R. o.
Adrns godhetsfulla förtroende blifvit hedrad.
TO 1) e n 13 Juli.
Sedan E. o. Ad. till denna anhållan lemnat bifall, anmodades Ståndets Hrr Elektorer att välja en ledamot i Konst.Utskrt efter Frih.
Från Hr Fåhraeus, Olof Immanuel, hade inkommit ett mern. af följande lydelse:
I ans:de till angelägna embetsgöromål, som fordra min närvaro å tjenstgöringsorten, anhåller jag om entledigande från de mig updragne befattningar såsom ledamot af StatsUtsk:t och af Talmanskonferensen.
Efter det jemväl denna anhållan af lt. o. Ad. bifallits samt
Elektorerne anmodats att utse en ledamot i StatsUtskit efter Hr Fåhraeus, hemställde H.
Exc. Hr Or. o. Landtm., huruvida E. o. Ad. behagade besluta, att i början af det plenum, som komme att hållas nästa Onsdag d. 18 dennes, val af en ledamot att deltaga i Talmansöfverläggningarne skulle förrättas. ltopades ja.
Förslaget till Konkurslag. gg 19—24.
Då icke blott gäldenär sjelf utan äfven hans hustru bör vara skyldig att beediga boupteckning, när så äskas, anhåller jag om följande tillägg till den nu föredragne g:n: »Ar gäldenär gift, varde kallelse å hans hustru jemväl utfärdad.» Gr.
Jag har ingenting att anmärka mot Hr Dal mans nu gjorda framställning, och får således deruti instämma.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. bifölls §:n med följande tillägg: »Är gäldenär gift, varde kallelse å bans hustru jemväl utfärdad. » § 26.
Bifölls. § 27.
Jag hemställer, att i denna g efter orden »gäldenärens hustru» må tilläggas orden »och sterbhusdelegare».
§:n bifölls med tillägg af orden »9amt sterbhusdelegare» efter orden »gäldenärs hustru». 1) en 13 Juli. 71 g§ 5*8—30.
Biföllos. § 31.
I första mom. af denna g har Utsk:t frånträdt den princip, som gjorde sig gällande vid uprättande af 1830 års konkurslag, att nemi., om gäldenär innehar tjenst i riket, han icke må tjensten utöfva förr, än dom i konkursen fallit och vunnit laga kraft.
Utsk:ts nu framställda förslag skall det ankomma på den embetsmyndighet, under hvilken tjensteraannen lyder, huruvida han må kunna inträda i tjeustens utöfning förr än 4 månader efter inställelsedagen förflutit.
För min del anser jag det icke med Statens tjenstebefattningar rätt förenligt eller Staten värdigt att använda tjenstemän, som äro under konkurs, innan denna blifvit antingen genom dom afgjord eller genom förlikning bilagd.
Man kan ju eljest icke veta, om ej gäldenären kan komma att drabbas af ansvar för vårdslöshet eller bedrägligt förfarande.
Då jag emedlertid icke nu är beredd att framställa en annan redaktion af detta morn., i den syftning, som jag nu antydt, anhåller jag om momentets återremitterande tili Utsk:t, för att detsamma måtte bringas i närmare öfverensstämmelse med hvad nu finnes i detta afs:de stadgadt.
Då enl. detta förslag frågan om gäldenärs an svar för bedrägligt förhållande är helt och hållet skild från den civila rättegången, torde det stadgande i nu gällande lag, att tjensteman skall afhålla sig från tjenstens utöfvande tilldess dom i konkursen fallit, icke behöfva bibehållas, emedan der blir tilläfventyrs ingen dom utaf, om alla borgenärerne vid inställelsedageu komma öfverens, och likaså om ej ansvar yrkas, hvilket icke är sällsynt.
Inom komitén ansåg man derföre i allmänhet lämpligt att borttaga detta stadgande, ty blifver tjenstemannen dömd för Bedrägligt förfarande, så blir han också sannolikt skild från tjensten; och dömes han endast för vårdslöshet, i hvilket fäll han möjligen kan undgå att förlora sin tjenst, så antog man att sådant borde vara afgjordt inom ett halft år efter det konkursen begärdes.
För min del kan jag icke neka, att jag inom komitén ansåg, det tjensteman, som blifvit i konkurstillstånd försatt, kunde något längre än 4 månader afhålla sig från utöfvande af sin tjenst, och jag har således för egen del ingenting att invända emot en åtterremiss af denna §:s l:sta morn.; jag har endast velat redogöra för de skäl, på grund af hvilka detta mom. erhållit sin nuv:de lydelse.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställda särskilda propos:r, biet' 1:sta mom. återremitteradt och det.
5f:dra bifallet. § 3Z Bifölls. 7 2 Den 13 Juli § 33.
Hr Lagercrantz, Adolf Jakob:
Jag får i afe:de å denria g hemställa, att efter ordet »tillfallit» å 5:te raden matte insättas orden »och till gäldens betalning gå bör», emedan domarens befogenhet icke kan sträcka sig längre än att fordra en sådan upgifts fästande med ed.
Pröfningen af den frågan, huruvida en tillgång är af beskaffenhet att böra användas till gäldens betalande, kan icke få bero på gäldenären sjelf.
Han skulle då kunna vid fördöljande af befintliga tillgångar skylla derpå, att de icke vore af sådan natur.
Jag kan således icke tinna det ifrågasätta tillägget lämpligt.
Sedan öfverläggtiingen förklarats afslutad samt H, Exc. Hr Gr. o.
Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden å dess bifall till §:n oförändrad och dels bifall dertill med deri förändring, att orden »och till gälds betalning gå bör» infördes efter orden »som honom efter konkursen tillfallit»; framställde H.
Exc. propps, å bifall till §:u oförändrad och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. § 3L Bifölls. § 35.
Hr Dalman anförde dels skriftligen dels mundtligen:
Detta stadgande innefattar i min tanke en betänklig orättvisa emot deu gäldenär, sorn möjligen kan ega någon utsigt att efter konkursen komma i en förbättrad ställning, Sannolikt skulle derigenom, hvad en sådan gäldenär beträffar, konkursens afslutande på allt uptänkligt sätt fördröjas, så länge den aflägsnaste anledledning förefunnes för honom att erhålla förbättrade vilkor eller någon förhoppning att konkursboet kunde tillvinna sig andra tillgångar än de afträdda.
Det skulle således motarbeta ett af de önskvärdare ändamålen med den nya lagstiftningen, nemi. att så snart som möjligt försätta en ärlig cessionant i tillfälle att åter komma till en gagnande verksamhet.
Troligen skulle det derjemte föranleda betänkliga försök att kringgå lagen t. ex. genom stadgandet af det vilkor, att hvad gäldenär erhåller genom gåfva eller testamente o. s. v. ej må för hans gäld tillgripas.
Uppenbarligen skulle det hindra honom att under konkursen få den ringaste kredit, då allt hvad han kunde förtjena utöfver det nödtorftiga skulle gå till hans gamla kreditorer, med förnärmande af deras rätt, som bisprungit honom med förlag.
Dessutom strider det, synes mig, uppenbarligen emot det begrepp om konkurs, som Utsk:t sjelft upställt, nemi. att vara endast en liqvidationsåtgärd, att annan egendom än den cessionanteu vid konkurstillfället eger och öfverlemnat till förvalt - Den 13 J ull. 73 ning och liqvidation af sina borgenärer, eller som kan till boet återvinnas, afträde? till hans dåyide borgenärer att dem emellan fördelas.
Dessutom ega ju afven dessa borgenärer alltid att särskildt uti laga ordning göra sina anspråk gällande att äfven den under konkursens lopp gäldenären tillfallande egendom skall gå till betalning af deras bevakade fordringar; och då i allt fall gäldenär nr skyldig att med hvad han efter ceseionen ärfver eller förvärfva!’ fylla bristen i de afträdda tillgångarne, finnes deruti ett verksammare tvång för honom att efter förmåga godtgöra sina skulder, äfven sedan han blifvit fri från konkursen, än ett stadgande, som skulle hålla honom för obestämd tid i ett slags slafveri och despotiskt beroende af sysslomannen, samt ock derigenom väsendtligen försvaga hans moraliska förbindelse i nyssnämnde hänseende.
Efter min mening skulle således denna nya lära endast leda till oreda och en olikartad behandling af den gäldenär, som möjligen i framtiden kunde vänta en förbättrad ställning, i förhållande till den, som saknar en sådan förhoppning — en skillnad, som tvifvelsutan innebär en orättvisa i lagstiftningen och fördenskull ieke bör här införas, äfven om den är antagen i främmande länder.
För min del inser jag således icke nyttan af att frånträda den i lagskipningen nu gällande grundsats, hvilken jemväl finnes erkänd både af iagkomitén och lagberedningen och, som jag tror, tillika blifvit erkänd af pluraliteten inom högsta domstolen, nemi. att till konkursbo skall räknas endast hvad gäldenären eger vid konkursens början eller hvad som kan till konkursboet lagligen återvinnas.
Om likväl man anser något derutöfver böra tillflyta konkursboet, borde åtminstone någon kortare tid efter konkursen, t. ex. 4 månader, böra bestämmas, under hvilken hvad cessionanten tillfaller genom arf, gåfva elier testamente skulle räknas till konkursboet.
Möjligen kunde detta blifva ett korrektiv mot försöket att göra konkurs med beräkning att omedelbart derefter ingå ett rikt gifte eller taga arf, äfvensom förekomma en och annan skandal, som man nu erfar, att nemi. en person, som förklarar sig insolvent den ena månaden, redan den påföljande börjar göra mer eller mindre lysande affärer.
På dessa skäl begär jag återremiss af 35:te §:u.
Äfven jag måste, lika med Hr Dalman, begära återremiss å denna §.
Jag kan nemi. icke gilla, att LagUtsk:t, likasom komiterade, frånträdt den hittills i vår lagstiftning följda grundsats, att till konkursbo icke skall räknas annat än hvad gäldenären eger vid konkursens början.
Det är af de då afträdda tillgångarne som borgenärerne skola liqvideras.
Hvad gäldenären sedan ärfver eller förvärfva)’, är en ny tillgång, på hvilken äfven de nya kreditorerne hafva anspråk.
Man kan icke hindra en gäldenär att ingå aftal, och derför måste han förbinda sig med den egendom, som kan tillfalla honom, sedan han blifvit försatt i konkurs.
Genom ett dylikt stadgande som det föreslagna blir för det första gäldenären försatt i en ganska svår ställning, då han nemi, 74 I> Bil 13 Juli. urståndsättes att ingå något aftal; och äfven torde det komma att föranleda, att konkursen obehörigt förlänges och uttänjes.
Om gäldenären är löntagare, eller har utsigt att framdeles ärfva något, så ligger det ju i borgenärernes intresse att draga ut på tiden så länge som möjligt.
Skulle han af sina borgenärer äska bevis att hans tillgångar äro afträdda och utdelade, så vägras honom naturligtvis detta, och han får då derom tvista i~rättegångsväg, hvilket kan draga ut i åratal.
På grund af hvad jag nu haft ärau anföra, yrkar jag återremiss på denna §.
Den nu ifrågav:de §:n är en af hörnstenarne i det nya lagförslaget, och jag måste derföre utbedja mig Ståndets upmärksamhet å hvad jag nu går att anföra till stöd för denna, för den nya Ingens framgång ytterst vigtiga punkt.