Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till och med utan afsked – lika tvärt som det börjat, skulle deras förhållande till hvarandra upphöra: denna tanka gjorde henne ondt, och Edvards bild framställde sig i all sin älskliga ädelhet för henne.
Natalias hjerta blef vekt; öfverlemnande sig åt en modfäld beklämdhet, var den förståndiga Fröken D. på vägen att ångra sitt beslut, hvarigenom hon likväl förkortat en, ju långdragnare, desto bittrare, emedan oundviklig skilsmässa – när dörren öppnades och Edvard inträdde.
Denne hade, med sitt redan färdiggjorda arbete, träffat Natalias Far, hvilken, påstående sig sakna tid att emottaga och samtala öfver det, hänvist honom till sin dotter, som enligt Grefvens utsago, förstod saken fullkomligt, och i följd häraf hade Edvard blifvit insläppt af betjeningen samt tillika underrättad om Natalias afresa.
Vid Edvards åsyn kände Natalia, att han redan visste allt.
Hans förstörda, nästan vilda utseende återgaf henne genast dess fattning.
Vänligt emottog hon honom, som stammade fram några osammanhängande ord om det uppdrag Grefve D. gifvit honom att utföra, och Natalias, af hennes Fader beprisade sakkännedom kom väl till pass, när hon skulle taga reda på åtskilligt, hvarmed
Ynglingen glömt att han hade, eller ens hade haft någon befattning.
Natalias resa hade fallit som ett åskslag på Edvard, som nu först skådade klart in i sitt hjerta.
Hans tillstånd var förfärligt, och smärtade Natalia djupt, men hon insåg att hon måste förblifva lugn för egen och än mer för Edvards skull.
Efter ett kort samtal mest underhållet af Natalia, ärnade hon skrida till det hemska, dödlika afskedstagandet, men Edvard märkte hennes afsigt, rusade fram till henne och sade:
„Ännu icke!
Ännu icke.
Några ögonblick måste Ni ännu skänka mig“ och den våldsamt upprörde unge mannen utgjöt nu sitt hjerta för Natalia.
Allt, äfven hvad han, förrän nu, aldrig sagt sig sjelf, måste hon afhöra, och när den af kärlek och sorg inspirerade Ynglingen, en gång vidrörde huru allt skulle kunna vara annorlunda, flög ett dystert småleende, ljungeldslikt, öfver Natalias ansigte.
Hon väntade emedlertid, att den första stormen skulle lägga sig uti Edvards inre.
Hennes själ var blott en önskan att lugna och trösta honom, och hennes ord andades följaktligen hugnad och frid.
Lindrigt och mildt, men med allt mer stigande värma, uppehöll hon sig vid Edvards skyldighet, att ej låta nedslå sig af motgången, denna måtte till utseendet än vara aldrig så afskräckande – varsamt, men säkert anslog hon alla, henne välkände strängar, inom hans bröst, hvilka dit blifvit inlagda af en frikostig Gifvare, för att sammanstämma uti någonting högre, än en Qvinnas lofprisande – och en härlig framtid, en sådan, som, med jorden till utgångspunkt, likväl utan afbrott sträcker sig in i evigheten, afslöjade hon sakta och skonande för Ynglingens tillfälligt för- mörkade blickar.
I början lyssnade Edvard till Natalia, såsom det halfslumrande barnet till sköterskans genom sömnen knappt mer förnumna visa, men den kraft, som utgår från ett af Lefvande Tro uppfyldt menniskohjerta, kunde icke heller här förblifva utan verkan.
Edvard måste blifva lugnare; han blef det också.
Hans manliga själ höjde sig åter öfver ögonblickets inflytande, och en känsla af himmelsk frid (vunnen genom försakelse af jordisk sällhet) intog de båda Vännerna.
Natalia hade tystnat.
Skön, ännu skönare än i sina första ungdomsdagar, stod hon med strålande ögon och af „öfverjordisk helsa“ färgade kinder framför Edvard.
Hennes blick, luttrad nog, att inemot kunna benämnas Änglaren, hvilade på honom och de förstodo hvarandra fullkomligt.
„Farväl Edvard“ sade hon med knappt hörbar stämma och räckte honom sin hand.
Ynglingen tryckte den, tigande, till sina läppar och till sitt hjerta.
„Vi skola bedja för hvarandra“ tillade Natalia och skillsmässans minut smög sig sakta fram öfver dem.
Morgonen var dimmig och kall, på hvilken Natalias resvagn rullade ifrån X.
Carl, som icke släppt
Föräldrarne med mindre de låtit honom åtfölja Systern, somnade snart, trött af att se ut på den gråa, utanför vagnsfönstren hängande töckenförlåten, och Natalia kunde ostörd öfverlemna sig åt sina tankar.
Gårdagens upphöjda stämning var borta; ingalunda dock den kraft som frambringat den och äfven nu i ett afmattadt tillstånd, bibehöll Natalia alla föresatser och tankar, som legat till grund för hennes framfarna handlingssätt.
Hon blickade ut på de fantastiska bilder, hvari dimman förvandlat X:s tämligen hvardagliga beståndsdelar; då och då rullade en tår utför’ hennes kalla, bleka kind, och fysisk smärta sammanprässade hennes bröst – men Natalias läppar rördes, liksom till bön och ett svagt leende sväfvade öfver hennes själfulla, ehuru lidande anletsdrag.
– När de resande ankommo till X:s kyrka, hade det tunga töcknet något höjt sig.
Öfver det ställe, der Natalia en gång väntat på Carl och Edvard tyckte hon sig se en hvit fladdrande duk.
Viftade en mensklig arm verkligen dermed, eller var denna syn blott en af dimmans vanliga hägringar, det kunde Natalia icke afgöra.
Årens jemna kretsgång hade intet uppehåll.
Efter Föräldrarnes död, fick Natalia, enligt deras vilja, ensam vården om sin Bror, hvilken redan såsom sjuttonårig Yngling, hundradefallt återgälldade Systerns omsorger.
Natalia hade med honom flyttat till Upsala.
En dag återkom den muntre, liflige Ynglingen helt nedslagen ifrån sin förmiddagskurs.
„Ingenting fattas mig“ svarade han på Systerns frågor, „men jag har förlorat en Vän, som „jag aldrig kunnat glömma, fastän jag var bra „liten, då han vistades ibland oss.
Uti Tidnin„garne läste jag just nu, att Herr Edvard F. „dött i Mainz af en feber han ådragit sig i „sjukhusen, der en nära pestartad smitta skall „rasa.
Han lär varit ogift, 32 år gammal, och „ansågs redan allmänt för Tysklands mest ut„märkte Läkare.“
Natalia hade glädjen att se sin Broder, en värdig och aktad medborgare i det allmänna, samt en lycklig och lyckliggörande husfader i det enskilta lifvet innan hon slutade sin jordiska bana.
Bref till en brud på dess brölloppsdag.
Förliden sommar var jag flera månader på Bresta, der jag lefde ett verkligen landtligt och uppfriskande lif.
Det som vanligtvis är svårt för en förhärdad Stadsbo, nemligen att blifva landtligt sinnad, gick lätt för sig på detta ställe, hvars idylliskt sköna läge i den härliga . . . . trakten, lockar en till åstundan att komma på förtroligare fot med Naturen; när då tillika, såsom fallet här var, den yttre verlden är i fullkomlig öfverensstämmelse med den inom menniskornas boningar, återstår väl ej mycket att önska – för ett sommarlif åtminstone: också vet jag mig ej på många år varit frisk och munter, utom den tid jag tillbragte hos Brestas ägare.
Dessa, den trettiotreårige Herr S–n, en Svensk, sådan Svenskarne borde vara och kunde vara, om de bara ville – och hans hulda maka, Adelheid, ännu i den qvinliga ungdomens fulla blomstring, omgifne af sina små söta barn äro för mig en verkliggjord bild af en sällhet, man vant sig att försätta uti, eller öfver molnen; men nu, då jag ville framtaga något särskilt bevis, att dermed styrka mitt påstående, stadnar jag villrådig – – ty huru aflossa en länk af den helgjutna, organiskt lefvande kedjan af allvarligt sträfvande och ren njutning, som lindar sig kring om detta ädla par?
– – – Med våta ögon och ett hjerta, innerligt tacksamt för det välgörande sätt, hvarpå dessa mina
Vänner sökt indraga mig i deras lefnadskrets, kan jag blott för dem höja mina böner till Den, som allena mäktar bibehålla dem i deras nuvarande läge, och – sedan bjuda mig sjelf till dem i år igen, när Våren rätt hunnit att bosätta sig ibland oss.
Imedlertid måste jag, ej till min egen heder, medgifva, det jag, kanske af ovana vid dylika syner, i början mera förvånades än uppvärmdes af mina Vänners sällhet, hvaraf några beståndsdelar, hvilkas vigt jag sednare erkände, syntes mig öfverflödiga, ej sitt ändamål motsvarande.
Att nämna det jag med förundran anmärkte den aktningsfulla uppmärksamhet, Herr S:n, i allt egnade sin hustru, kunde törhända anses som en ohöflig släng till äkta männer i allmänhet – jag skyndar derföre öfver på Adelheids område, der äfven ett och annat föreföll mig besynnerligt.
Så till exempel, visste jag, hvad alla visste, att Adelheid älskade sin Man, den hon med skäl kallade sin lefnadsglädje; jag visste, och kunde i alla fall se, att hvarje timma, hvart ögonblick i hans sälskap, af henne afsöndrades såsom ovärderliga skatter ifrån hennes öfriga rika lif, och likväl – likväl saknade Adelheid aldrig sin Man, när han var borta.
Vid hans återkomst efter en längre eller kortare frånvaro, färgades väl hennes kinder högre; en glädjestråle ur hennes ögon, skyndade väl, fortare än hon sjelf för det närvarande förmådde, den återvändande maken till mötes; men om då denne, såsom ofta inträffade, efter att hafva talat ett par ord med sina barn, eller ock, i förbigående, uti största hast kysst sin hustru, gick till sina rum, att under återstoden af dygnet skrifva och utarbeta något, hvarmed han helst ostörd sysselsatte sig, förblef Adelheid märkvärdigt lugn och släppte den, i mitt tycke onödigt fjeskande mannen opåtaldt ifrån sig.
Jag skulle, det kände jag, i hennes ställe beklagat mig, och förmodligen uti min blindhet genom misslynthet och stickande ord än mer påskyndat den älskades aflägsnande.
Utgående från denna synpunkt, började jag, efter mycket öfvervägande tillhviska mig, att Adelheid, oaktadt alla sina goda egenskaper, var utrustad med en mer än behöflig grad af köld och liknöjdhet: – mången gång syntes mig detta omdöme orättvist, men jag stadnade dock dervid, emedan jag efter allt grubbleri öfver detta ämne, nödvändigt ville tänka någonting derom och – ej kunde upptäcka den rätta tankan.
En afton, efter en varm
Julidag sutto Adelheid och jag i trädgården.
S–n hade der med oss alla ätit en landtlig qvällsvard, men sedan gått hem att emottaga posten; barnen voro inskickade att lägga sig, och vi två fruntimmer sydde små barnkläder, hvarunder jag likväl ofta blickade upp från mitt arbete att se, huru solstrålarne lekte omkring min väna grannes ljuslockiga hufvud.
Allt var ljufligt, såsom det är om sommaraftnarne i Norden, men vi talade ej stort hvarken om det, eller annat, ty ord tarfvades icke att krydda eller ersätta den känsla af innerlig trefnad, som intagit oss.
Vi hade väl sutit så tillsammans en god halftimme när Herr S–n återkom.
Ett drag af betänklig betänksamhet, som jag icke ofta anmärkt, stod att läsa på hans uttrycksfulla ansigte, men hans blick var lugn och han satte sig bredvid sin hustru, hvilken snart lutade hufvudet mot hans axel, hvarpå de samfält betraktade det af den nedgående solen förgyldta landskapet framför dem.
Tårar smögo sig fram i mina ögon, glädjetårar öfver dessa bägge varelsers sällhet!
Jag glömde verkligen, att jag beslutit finna Adelheid känslolös.
Hennes blick hade vandrat ifrån Vestern öfver på hennes man – hon tycktes aldrig förr hafva betraktat honom, så noga, så samvetsgrant noga var detta beskådande, och Herr S–n å sin sida hade många fästmans-yttranden, som jag efter ett sjuårigt äktenskap näppligen väntat af honom.
Adelheid måste ändå sjelf hafva blifvit litet förundrad öfver dem, ty på en gång bleknade hon, liksom träffad af en rädd aning och sade:
„Fredrik du är så god, så oändligt god!
Det är ju sant, att du icke nu far ifrån mig.“
Adelheid skulle om sex veckor gifva sin man det fjerde barnet att älska och vårda.
„Nej visst icke min Adelheid, om du önskar, „att jag stadnar qvar hos dig“ var nu H:r S:ns svar, i min tanke just beräknadt på att väcka hustruns misstankar.
Också öfverhopade hon honom med frågor, dem han skonsamt men förberedande besvarade; drog slutligen fram ett bref och gaf henne att läsa.
Adelheid fattade ifrigt deruti.
Då hon genomögnat ett par rader, flög en stark rodnad öfver hennes ansigte – men hon läste vidare – först en gång igenom hela skrifvelsen – så en – och ännu en gång – efter tredje läsningen lemnade hon sin man papperet, och frågade lugnt:
„Reser du i morgon?“
Omöjligt kan jag beskrifva det ögonkast Herr S–n beskärde sin Fru, hvars fina hvita hand han tryckte till sina läppar; han önskade verkligen att stadna qvar, men Adelheid, långt ifrån att begagna sig af hans synbara rörelse, var redan uppstigen från soffan, hade lindat sin arm omkring hans, och gick att foga nödiga anstalter för hans oförmodade och snara resa.
Jag satt qvar i trädgården en stund.
Adelheids uppförande var en gåta för mig och förblef det, under de veckor Herr S–ns bortovaro räckte.
Visserligen tänkte hon på honom, tillskref honom alla dagar och genomläste flere gånger om dagen, än en, än en annan bit af hans till henne ankommande bref; vid morgon- och aftonbönestunderna (dem Herr
S–n infört i sitt hus, och vid hvilka han fordrade tjenstfolkets närvaro) såg jag ofta, när den lilla Fredrika uppsade en kort bön för Faderns resa, en fugtig glans sprida sig öfver Moderns ögon, men för öfrigt var hon lugn, jemn, till och med munter, nästan som vanligt, och ingenting tycktes egentligen fattas henne.
Jag teg och tänkte, tänkte och teg, alldenstund jag icke ville uppväcka onödiga känslor hos min Vän; men när vi slutligen uppnått den dag, hvarpå Herr S–n återväntades, kunde jag ej tiga längre.
Adelheid och jag sutto åter i trädgården och plockade stenar ur körsbär till en af Herr S–ns älsklings-rätter, då jag utbrast: „Adelheid, du är ändå en inkonsequent varelse, eller också en med mycken beräkning och förställning.
Jag börjar sannerligen frukta, det du är fallen för svartsjuka, ty du har just arbetat på, att beröfva mig alla medel att blifva interessant för din Man, vid hans återkomst.
Om jag icke vill ljuga, kan jag nu icke finna nåd inför hans ögon genom att berätta: „Häromdagen greps Adelheid till den grad af längtan efter Er, att hon föll i gråt, och jag endast med möda kunde lugna henne“ eller också:
„Er goda Fru har sörjt och saknat
Er så mycket, att hon hela denna tiden snäst sina underhafvande, varit surmulen emot sina barn, och det har varit mig högst svårt, att bibehålla hennes lynne uti någorlunda jemvigt.“
Adelheids hjertliga skratt (hvilket alltid klingar melodiskt öfver hennes läppar) afsvalnade något min förmenta vrede; hennes glädtighet smittade äfven mig, och först efter en stund upphof jag åter min röst.
„Allvarsamt taladt, Adelheid, har jag svårt att fatta, huru, då man är lycklig nog att vara förenad med någon, som förtjenar hela vår tillgifvenhet, man så lätt, så nästan med glädje, som du syns göra det, kan underkasta sig den grufliga tomhet, hans frånvaro nödvändigt måste förorsaka i vårt lif.“
Adelheid skrattade ej mer.
Fattande min hand sade hon:
„Jo min Vän, just när man tillhör någon, som man oinskränkt kan älska och vörda, gör man allt för att blifva honom värdig.“
„Jag kunde“ genmälte jag „förtjena att hafva en öm och god Man och ändå vara snål om hans sällskap.
Åtminstone tycker jag man icke skulle behöfva, så tillsägandes, jaga honom ifrån sig.“
„Nej“ afbröt mig Adelheid med en, för mig alldeles ny häftighet, „man kan ej vara Fredriks maka, utan att söka räcka, om ock blott på tå, upp till hans höga själ.
Eller tror du kanske, att jag, för min – nej det skulle vara för hans – men för en dålig nycks skull, borde hindra honom från att uppfylla sin sköna bestämmelse att sprida hjelp och tröst öfverallt, dit hans inflytande möjligtvis kan sträcka sig.
Jag skulle bevisa min tacksamhet för den oförskyllda sällhet, hvarmed Försynen förhärligat mitt lif, genom att, så mycket i min förmåga stod, arbeta på dess förspillande.
Jag förlåter,“ fortfor Adelheid, saktande sig, „att du ansett det möjligt för mig att handla på det sättet; du kan icke veta, huru man tvingas att förtjena sin egen aktning, när man är Fredriks hustru4.“
Den kalla, liknöjda Adelheid hade under detta lilla tal sammanknäppt sina händer – den djupa i hennes ögon brinnande känslan – hennes ädla, vördnadsbjudande hållning – den ödmjuka stolthet, hvilken sedan hon upphört att tala, hvilade öfver hennes sköna anletsdrag – allt gjorde ett obeskrifligt intryck på mig.
Jag hade haft orätt – på mer än ett sätt.
Jag erkände det uppriktigt, och ett långt samtal följde, hvarunder jag förmodligen icke kunde tiga med allt, hvad jag numera tänkte om Adelheid, ty hon undanbad sig snart allt beröm, emedan, såsom den entusiastiska varelsen uttryckte sig:
„Adelheid S–n icke kunde vara annat än god,“ och då jag icke dessmindre ej ville fråndöma henne all förtjenst, sade hon slutligen:
„För det jag ej är skyldig Fredrik, har jag ändå icke att tacka mig sjelf.
Jag har i allt varit utomordentligt väl lottad, och skall städse anse för en särdeles Himmelens nåd, att jag, ännu en ganska ung flicka, ådrog mig den Natalia
D–s uppmärksamhet, som jag ofta talat om för dig.
Hon öppnade mina ögon för Qvinnans pligter och Qvinnans värde – ; förut hade jag varit böjd för sådana tankar, som du nyss ville att jag skulle hysa, men det var omöjligt att komma i beröring med Natalia D, och bibehålla dem.
Aldrig, aldrig skall jag glömma hennes lärdomar.
Måtte hon deruppifrån se hvad frukter de hafva burit i min lefnad:“
– Adelheid såg upp, liksom hon genom den blåa klara luften väntat att få se en skymt af sin Lärarinna, men intet, intet syntes och hon fortfor:
„När vi komma in i rummen, skall jag visa dig det sista bref jag fick från Natalia, kort före hendes död.
Jag har, med allt mitt förstånd,“ (dessa ord sade hon spetsigt och med en försmädlig sidoblick åt mig) „läst det alla dagar, medan S–n varit borta.“
En vagn rullade fram i alléen.
Det var Herr S–n, som kom några timmar förr, än han väntades.
Vid åsyn af Adelheid, hoppade han med en femtonårig gosses vighet ur vagnen – öfver det breda diket mellan vägen och trädgården, och var inom ett ögonblick borta hos sin Fru.
Jag vill icke omtala de bägge Makarnas glädje, hvars grundfasthet jag först då riktigt kände, utan anmärker blott till Adelheids ytterligare beröm, att hon, oaktadt Herr S–ns återkomst, ännu samma dag lemnade mig Natalia D–s bref, som jag finner nog märkvärdigt för att här bifoga det.
Fullkomligt har jag väl icke kunnat nedtysta ett och annat obehagligt tvifvel om det moraliskt Rätta i att, på eget bevåg, åt allmänheten meddela en annans, allenast till en vän ställda skrifvelse.
Men då jag ej är utan lysande föredömen i den vägen, har jag beslutit att följa dem, och under det jag skjuter skulden af mitt förfarande (i fall det verkligen skulle vara någon deri), på mina föregångare, börjar jag afskrifva Natalias bref, hvilket lyder som följer: 5
„Lofva mig, att du, om du ej kan komma till mitt bröllop, tänker på mig och ber Gud för mig på min bröllopsdag,“ så sade ju min unga Vän, min goda Adelheid vid vårt sednaste afskedstagande, och trogen mitt då gifna löfte, vill jag nu sysselsätta mig med den myrtenkrönta bruden, som det blifvit mig förnekadt att skåda på hennes vigtiga och afgörande lefnadsdag, men till hvilken mina tankar obehindradt smyga sig, och ifrån henne upp till Den, som i dag välsignar ett heligt förbund, af tvänne ädla varelser ingångit för hela Lifvet – det långa och pröfningsrika lifvet!
I min själ ser jag dig, hör det högtidliga löfte, hvarmed du inför den Allseende förbinder dig till att vårda en annans sällhet; jag känner härvid, att ditt sinne är klart att uppfatta, och ditt hjerta rent att utföra de pligter, åt hvilka du inviger din lefnad, och jag tackar Gud att jag känner detta om dig, ty denna kunskap är mig en borgen för din lycka!
Unga Makar, framgån på den sköna, i dag för Eder öppnade banan, ständigt ihågkommande det J lofvat bibehålla hvarandra åt Himmelen, åt Evigheten!
Glömmen ej, att en dag framkallar den Högste äfven Eder till sitt möte!
Icke heller för Eder blir det då möjligt att undandölja Eder, att icke besvara den mäktiga röst, hvilken frågar mannen:
„Hvad har du „gjort af den svaga, den känsliga varelsen Jag „ställde vid din sida?
Har du beskyddat henne „styrkt henne, vårdat det inom henne förvarade „Goda, eller har tyngden af din köld, af ditt „hån och ditt förakt krossat det veka bröst, „som utan stöd icke förmådde bära ett hårdare „öde?“ hvilken frågar hustrun, om hon lemnat
Mannen allena under hans allvarliga kamp med lifvet – om hennes kärlek ingjutit lugn och frid uti hans sinne – om hon vetat försaka sig sjelf, att lefva ett högre lif uti sin förening med honom?
Icke sant, min Adelheid, du besvarar en gång dessa frågor på ett nöjaktigt sätt!
Dig skall icke förevitas att du, för att tillfredsställa en veklig känslighet, sökt draga din man ifrån dess, honom af Försynen utstakade pligter – du skall ej hafva missbrukat ditt inflytande öfver honom till småaktiga, föraktliga ändamål, icke hafva stäckt
Örnens vingar, att ostördt få qvarhålla honom vid din sida . . . .
Du lofvar i dag, att ej så göra, men fattar du väl allt, hvad detta löfte fordrar af dig?
Förstår du rätt, att det äskar uppoffring af en del af din qvinlighet, för denna din qvinlighets skull, af en del af din kärlek, just till förmån för den, du svurit att älska i sorg och glädje, i lif och i död?
Ja – jag vet – du anar alla dessa förhöjda anspråk på dig, och jag, hvilken du så ofta hugnat med namn af din „älskade lärarinna,“ vill ännu en gång upprepa det, som utgjorde föremålet för våra samtal under de ljufvaste stunderna af vår sammanlefnad.
– – Jag känner dig, Adelheid.
En moderlig natur, har utrustat dig med alla qvinliga dygder, smyckat dig med alla qvinliga behag, men – under dessa härliga och sköna gåfvor ligger dock den orm förborgad, som en dag skulle kunna, qväfvande slingra sig om din tillvaro.
Jag kan icke säga, du är för god att vara lycklig – det vore en hädelse emellan dig och mig, som bägge veta, att Gud allena är god – men ditt hjerta är för vekt, för åtkomligt att städse kunna bibehålla sällhetens bild på dess lätt oroade yta, – din känsla har en för innerlig riktning, att icke någongång såras af det menskliga lifvets utåtgående fordringar, och här, just här ligger den stötesten förborgad, som du dock, med Guds hjelp, skall undanrödja ur din lefnad!
Din man är ädel, i allt värd att blifva lycklig med dig – men hans stolta själ, hans kanske något ärelystna sinnes behof af verksamhet, af jemn och rastlös verksamhet kräfver en stark, en sjelfförsakande Maka vid hans sida – en sådan skall ju hans Adelheid blifva?
– – Tro ej att mannen kan älska såsom qvinnan älskar, han bör ej kunna det – såsom äldre i verlden är han närmare Skaparen – han kan han bör ej ideligen nedböja sig öfver en kärleksrikt emot honom uppväxande blomma – – nej, han har berg att bestiga – haf att öfverfara – stormar att bekämpa och att öfvervinna.
– Han skall ej låta hindra sig uti sin framfart – men – derföre behöfver han icke sakna en huld följeslagerska, som gående tyst (a) och vänligt uti hans spår, med sig för de oumbärligaste beståndsdelarne af det Hem, hvilket äfven af Nomaden uppslås under hvilans, under vederqvickelsens timmar, och hvarifrån han utgår, styrkt och uppmuntrad till sina vidare vandringar.
Den ömma, den kloka medvandrerskan följer honom så troget – hon vill ej, att han skall nödgas gå för långt tillbaka att anträffa henne – ej heller, att han, ledsen vid hennes ständigt öfverklagade maktlöshet (b) och oförmåga att längre fortsätta tåget, lemnar henne efter sig i ödemarken – – af sin kärlek hämtar hon styrka och mod, hon vinner allt mer och mer krafter och – de resande anlända tillsammans till det slutliga målet. . . .
Vi hafva ju kommit öfverens om att det så förhåller sig, min unga Vän, att det så måste förhålla sig: låt nu din öfvertygelse, din tro öfvergå till handling!
Du är kallad att blifva en värdig, verksamt nyttig Medborgares maka – blif förtjent af denna utmärkelse!
Visserligen blir du det allenast genom försakelse af mången, ditt hjerta dyrbar njutning, genom modig och allvarlig strid med den qvinliga, oupplysta känslans i andras rättigheter ingripande, despotiska ingifvelser – genom talrika, under ängslande väntan, i dyster enslighet framsläpade stunder – men dessa offer äro endast ringa!
Ack – i stället för ögonblick, för timmar skulle många våra medsystrar med förtjusning uppoffra år, ja hälften af deras lifstid, för att sedan under återstoden deraf, kunna såsom du, akta den, de lofvat att älska, den med hvilken de i alla fall äro oupplösligen förenade!