Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om samtlige tomtegare derstädes till Magistraten afgifva förbindelse att ansvara en för alla och alla för en, samt denna förbindelse af Magistraten öfverlemnas till Fullmäktige i Riksgiskont. månne icke all säkerhet i juridiskt hänseende derigenom vunnes?
Om vid den rättegångs afgörande, hvilken nu föres mellan gamla och nya staden, den sednare omsider blefve ålagd att anses för ett helt med den gamla och således kännes skyldig att deltaga i den förbindelse, som här är i fråga, så vunne ju Staten derigenom en så mycket större säkerhet.
Derpå vore följaktligen ingen - 26
Den i M a r s f. m. ting att förlora utan endast att vinna.
Tänker man sig äler att icke den nya utan blott den ganda funnes, skulle icke Riksg:skont. då kunna åtnöja sig med den gamla stadens solidariska ansvarighet?
Hvarföre må icke Riksg:skont. göra det äfven nu, fastän den nya staden ligger på andra sidan om ån?
Jag förnyar min anhållan om Betänk:s återremitterande.
De håda anföranden, Gr.
Lagerbjelke i denna fråga hållit, synas mig helt och hållet gå ut på ett försvar för den åsigten, att man icke bör återgå till det fordom gällande förhållandet, att lill säkerhet för Slatens fordringar taga inteckning i de serskilda egendomarne.
Lagerbjelke har således icke fästat upmärksamhet vid den invändning man gjort, att det aldeles icke är fråga om någon sådan återgång.
Det är blott fråga om att vid ett exceptionell förhållande, iakttaga en derefter modifierad tillämpning af den för öfrigt till sin läglighet obestridda principen.
Här är endast fråga om att hålla i helgd R.
Stms vid sista Riksdagen uttalade vilja, och bereda verkställighet åt deras fattade ädelmodiga beslut, att bevilja understöd åt en nödställd befolkning uti en till vissa delar nedbrunnen stad.
Eller skulle väl här vara fråga om att godkänna någonting liknande den i Fransyska National-Convenlet yttrade satsen: ”Que les colonies pcrissent plutöt qiCun principe?”
Sedan jag sist bade ordet, har Höfdingen i det län, hvarest staden'är belägen, förklarat, att det allmänna icke äfventyrade någon förlust genom beviljandet af detta lån, enär Lidköpings gamla stad lemnade mer än tillräcklig säkerhet för återbetalningen deraf; det synes häraf att Frih.
Åkerhjelm lärer misstagit sig uti sin förutsättning, att Staten skulle kunna komma att vidkännas någon förlust derföre, alt de ifrågavar:de stadsdelarne, såsom Frih. behagade uttrycka sig, icke vilja komma öfverens.
Man måste ihågkomma alt de 2:ne s. k. stadsdelarne böra betraktas såsom 2:ne alldeles särskilda samhällen, hvilket' de i så många hänseenden visat sig vara; — vidare att denna skiljsmessa, till sin laglighet vorden ifrågasatt, är af vederbörlig myndighet erkänd, att sålunda roan genom det yrkade tvånget för nya staden att deltaga i ansvarigheten, endast beröfvar den gamla, genom brandskadan lidande staden den fördel, R.
St. åsyftat att den förunna.
Jag hemställer således, nu såsom förut, att R. o. Ad. måtte vilja taga i betraktande hvad som här egentligen är hufvudsaken, nemi. utförandet af Rikets sist församlade
Sius välvilliga afsigter emot nödslälda invånare i en afbrunnen stad, och att R. o.
Ad. icke måtte fästa sig vid de, i min tanke åtminstone, underordnade betänkligheter, som i formellt hänseende blifvit uttalade; hvilka likväl, jag medgifver det, helt naturligt kunnat upstå hos R.
St:rs underordnade delegationer, nemi.
Fullmäktige i Riksg:s-konl., äfvensom StatsUisIcs ledamöter.
För min del linner jag dessa betänkligheter icke för R.
St. vara bindande oell anser riem således icke böra föranleda det begärda bifallet till Ulsk:s Betänk.
Jag nödgas att ännu något förlänga denna Den 1 Mars f. m. 27 1 redan vidlyftiga discussion, enär jag anser mig icke kunna undgå ali bemöta några af de anmfirkn:r, som här blifvit gjorda.
Lagerbjelke har ånyo uprepät, att det icke möter någon svårighet att erhålla en sådan förbindelse, som man åsyftar, nemi. af hela Lidköpings stad, om blott den gamla staden vill lemna den nya en sådan förbindelse, som den lemnar Riksg:skont. för länet.
Det är emellertid, på sätt jag redan förut anmärkt stor skillnad emellan att gamla staden i ena fallet ensam vill ansvara hos lånegifvaren, Statsverket, men förbehåller sig rättighet alt med den nya staden fortfarande tvista om dess skyldighet att uti kostnaderna deltaga, och alt den å det andra skulle afstå ifrån dessa anspråk för att kunna på detta sätt erhålla den nya stadens deltagande i förbindelsen.
Det måtte icke kunna förtänkas den gamla stadens innevånare, alt de, om de anse sig bafva laglig rättighet att fordra elen nya stadens deltagande i kostnaderna, icke vilja afslå ifrån delta anspråk endast för att få den nya staden alt underteckna förbindelsen.
En annan talare har sagt att Riksg:skont. skulle komma uti trassel om det inlåter sig med en mängd serskildta tomtegare.
Jag uprepar i afseende härå hvad jag förut sagt, att det aldrig har varit fråga om att länet skulle utlemnas lill vissa tomtegare, utan att den gamla staden skulle afgifva sin gemensamma förbindelse för lånet, och således skulle denna fordran genom stadens styrelse indrifvas och till Riksgrskont. öfverlemnas.
Det vore följaktligen endast med denna menighet kollektivt, som Staten finge att göra.
Frågan är helt enkelt den, att då den gamla staden Lidköping nedbrann, blef en tomtreglering nödvändig; kostnaden för denna tomtreglering skulle, såsom man förmodade, bestridas af hela staden, men .den nyare stadsdelen undandrog sig detta, hvaraf följden blef den, att gamla staden ensam måste ikläda sig ansvarsskyldigheten för de lån, som för ändamål varit och äro af nöden, och detta kan väl ingen annan göra än de, som f. n. åtminstone och till dess processen blifvit afgjord, skola bestrida omkostnaderna, eller den gamla stadens innevånare.
St. fordra alt någon annan tillika skall utfärda ansvarighetsförbindelse, så vore ju sådant detsamma, som att beröfva staden de fördelar man velat tillskynda densamma genom beviljandet utaf ett lån, som skulle betacka en del af de kostnader, som åtgå.
Jag anser mig således befogad att fortfara i milt yrkande om återremiss.
Jag har begärt ordet för att bemöta några af de anmärkmr, som ännu icke blifvit vederlagde.
En af de talare, som yrkat återremiss, har påstått, ali det nu vore första gången, som grundsatsen om den solidariska ansvarigheten blifvit tillämpad på sådana lån, som beviljas till tomtregleringar.
Jag ber då att få i minnet återföra R.
St:rs beslut vid sista Riksdagen ang:de det lån, som då beviljades Christianstad.
Det var nemi. alldeles enahanda förhållande med detta lån, som af staden antogs under medgifvande af den solidariska ansvarighelsprincipen.
En annan talare har åter uptagit det skälet, att den gamla staden skulle gifva tillräcklig säkerhet, och om denna ansvarighet är solidarisk så äro alla juridiska Den 1 Mars f. m. former upfylda,’ men Hr Carleson bär tydligen visat, att en sadan ansvarighetsförbindelse, som icke är utgifven af kommunen i sin helhet utan blott utaf en del deraf, är af intet värde så vida de personer, som underskrifvit densamma, icke äro solvente.
Huru kan då den värde talaren anse en sådan förbindelse vara tillfyllestgörande, för den händelse alt dessa personer dö eller råka uti konkurs-tillstånd?
Man har här yttrat, att hufvudsaken i denna fråga vore alt gifva Lidköpings stad understöd.
För Lidköping är detta visserligen hufvudsaken, men för Staten är det hufvudsaken att tillse alt de vilkor, som göras, gifva full säkerhet för lånets ordentliga återbetalning.
Ytterligare har utaf
Hr von Hartmansdorff det skäl blifvit åberopadt, att man .skulle hafva beviljat lånet, om den nya staden aldrig funnits till, och att detta vore ett skäl att äfven under närvande förhållanden bevilja det åt den gamla släden ensam.
Jag omvänder då frågan och säger, att om den gamla staden icke funnes, så sluppe vi ifrån alltsamman, och det vore kanske bäst.
Den siste värde talaren har sökt vederlägga Gr.
Lagerbjetkes yttranden, men man måste dock medgifva, att om den gamla staden nu verkligen vore solvent skulle den kunna fä penningar, äfvensom förmå den nya staden att deltaga i ansvarsförbindelsen.
Hvem är väl bättre i tillfälle att pröfva om den gamla staden är solvent eller icke än just grannen på andra sidan om ån?
För min del åtminstone anser jag icke R.
St. vara i tillfälle att i denna fråga fälla säkrare omdöme, och jag vidhåller derföre mitt yrkande om bifall lill Utsk:s Betänk.
Hr Gr. o. Landlm:s härefter först till bifall och sedermera tilt återremiss å StalsUtsk:s förevar:de utlåt, framstälda proposrr, besvarades med Wande Ja och Nej, hvarpå förnyad propos. till bifall å samma Betänk, blef framstäld och efter densammas besvarande med starka Ja, blandade med Nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade del han trott sig finna att härvid Ja varit öfvervägande.
Hr Sandströmer begärde votering.
Justerades följande voler:spropos.:
JVS 32, ang:de låneunderstöds beviljande för verkställande af (oratreglering inom den år 1849 nedbrunna del af Lidköping eller den s. k. gamla staden, röstar
Ja 5 den det ei vill röstar
Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de mot nämnde utlåt, gjorde anraärkmr föranleda till detsammas återremitterande.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja 53.
Nej 44.
Den 1 Ma vs f. m. 29 Förediogs ånyo och bifölls Lagölsk:s d. 22 och 25 sisll.
Febr. (iå bordet lagda Betänk. JM II, i ani. af väckte motioner, angule bestämmelse af viss lid mellan lysning och vigsel.
Besv. o. Ekon.Uisk:s ne dannämnde d. 22 och 25 sisth Febr. på bordet lagde Utlåt, och Betänk.:
JM 47, i ani. af åtterremiss olaf Utsk:s Betänk.
JM 8, i fråga om anläggande af nya sjömärken i Bottniska viken; och JV2 50, i ani. af väckt motion om förtydligande af 26 Och 28 §§, i K. M:s Nåd. förordning om Prestval d. 1 April 1843.
Ekon.Utsk:s d. 22 och 25 sisth Febr. på bordel lagda Betänk.
JYs 51, i ani. af väckt motion om vidtagande af åtgärder för utfärdande af nya Krigs-Artiklar, Tjenstgörings-Beglemente för Arméen, Fältförvaltnings-Reglemente och Beglemente för ordnande af den militära sjukvården.
Om jag icke allt för mycket misstager mig består Ekou.Ulsk:s ledamöter utaf R. o. Ad., med ett enda undantag, uteslutande af i tjenst varande militärer eller sådane sorn varit det, och under ett dylikt förhållande hade jag verkligen väntat en annan utgång af min motion än den erhållna.
Utsk. har till en början, hvad Krigsarliklarne beträffar, anfört alt ett misstag blifvit utaf mig begånget, deruti att jag påstått, alt Krigs-artiklarne, sådane de 1828 förefunnos och ännu hufvudsakligen oförändrade qvarstå, innehålla straffbestämmelse af degradation, gatulopp och spö.
Jag kan dock styrka att sä verkligen förhåller sig, och förstår icke huru Utsk. kunnat komma till ett motsatt påstående.
Jag vet ganska väl att en förändring uti straffbestämmelserna genom Kongl. Circuläret af d. 12 Nov. 1812 blifvit anbefald, men någon redaktionsförändring utaf Krigsautiklarne har likväl ännu icke egt rum, utan återfinner man på nära nog hvarje sida orden: degradation, gatulopp, spö m. m.
Utsk. har sagt alt Krigsartiklarne icke skulle kunna utgifvas annat än i förening med den allmänna lagen, men jag ber att dervid få anmärka, att det är ett helt olika förhållande med en krigs-lag och allmän lag.
Om den allmänna lagen kan man rådgöra vid domarebordet och man kan der hafva en mängd compendier etc. till hands, men Krigsartiklarne deremot böra vara så klart affallade och redigerade alt de ordagrant kunna för manskapet upläsas.
När man nu, enl. hvad som vid all samlad trupp föreskrifvil är, upläser en sådan lag, hvaruti helt olika straffbestämmelser förekomma, än dé som verkligen finnas, så frågar jag, hvilken nylla kan genom en sådan upläsning åstadkommas?
Jag vill anföra ett exempel huru dermed förehåller sig. 10 kap. 20 § utaf Krigsartiklarne säger nemi.: ”Rymmer, eller, ulan laga förfall, efter permissionslidens slut uteblifver, någon af manskapet vid Arméen eller Floltorne, som Krigsmanna-eden aflagt: varde i fält arkebuserad, och i fred straffad första gången 30 Bon 1 51 a r s f. m. med tre, och andi;} gången med fem hvarf gatulopp, jemte det lymmarens tjenstetid hvarje gång ökes med sex ar.”
Nu hafva vi ett sednare stadgande utaf 1812, hvarigenom gatnlops-straffet uphäfves, och genom en Förordn. utaf år 1824 har blifvit förklaradt, att ingen kan åläggas förlängning utaf sin tjenstetid.
Är det nu möjligt för den Officer eller Under-Officer, som för manskapet skall upläsa Krigsarliklarne, att under npläsningen göra de förvandlingar som författningarne af 1812 och 1824 föreskrifva?
Eli fullkomligt virrvarr skall således upkomma i ähörarnes begrepp, till föga fromma för krigslydnaden.
För att ytterligare visa behofvet utaf en ny redaktion af Krigsarliklarne vill jag uplysa, alt det finnes icke mindre än 92 pä olika tider ulkoma författningar, som på ett eller annat sätt inverka på krigslagarne på icke mindre än 289 olika ställen.
Jag hemställer nu till en och hvar huruvida en sådan codex kan motsvara del ändamål, som dermed afses?
Att vissa delar af krigslagarne stå i gemenskap med allmänna lagen, såsom t. ex. sådana förbrytelser som icke äro rent militära, det vet jag allt för väl, men jag kan icke inse hvarföre icke en sådan skillnad kan göras, att del rent militära afskiljes ifrån allmänna lagen, och komme att utgöra en serskild lagstiftning.
Ulsk. yttrar vidare att Tjenstgöringsreglementet, Fällförvaltningsreglementet för ordnande af den militära sjukvården icke kunna utgifvas utan i sammanhang med Krigsarliklarne, emedan de dermed slå uti ett så nära samband, men jag ber alt dervid få göra den anmärkn., att nästan hvarje Ekonomisk författn. står uti lika samband med den allmänna lagen som Tjenstg.Reghte Fältförvalt.Reglrte står med Krigsarliklarne.
Man skall då af samma anledn. icke kunna vidtaga någon förändring i de Ekonomiska författnme, emedan den allmänna lagen ännu är under utarbetande.
Hvad i öfrigt tjenslgöringsreglemenlets obrukbarhet beträffar, så vill jag blott nämna att i sednare tider flere Officers-grader tillkommit, hvarom intet finnes föreskrifvet; vi hafva t. ex. General-Befälhafvare, 3:dje Majors-, 2:dra Kaptens- och 2:dra Löjtnants-graderue, hvilka helt och hållet sakna föreskrifter för deras åligganden; deremot finnas BrigadGeneraler m. fl. uplagne, som i verkligheten icke på länge funnits, men för hvilka föreskrifter ännu qvarstå.
Härtill kommer det stadgandet att hvar och en, som skall tjenstgöra såsom Officer eller Under-Officer, måste känna och ega tjenstgöringsreglementet, men på 20 år har icke något sådant varit i bokhandeln tillgängligt.
Utsk. har visserligen sagt att olägenheten af denna brist skulle undanrödjas om en förläggare lät ånyo uplägga det, men jag vill fästa upmärksamheten (lerpå att tjenstgöringsreglementet redan år 1836 biet de facto kasseradt och omarbetades utaf en dertill förordnad komitée, hvaruti, om jag icke misstager mig, äfven Ekon.Utsk:s ordfide bade en plats, och man bör väl icke anse hela detta arbete såsom makulatur, åtminstone vill jag för min del icke göra det.
Hvad slutligen Fältförvaltningsreglementet och Reglementet för ordnandet af den militära sjukvården beträffar, så hafva vi under det Finska kriget haft en bitter erfarenhet utaf de olyckliga följder, hvartill bristen på sådana reglementen föranleder vid tillfällen då Den 1 Mars f. ra. 31 arméen skall ställas på krigsfot.
Dessa reglementen, som utgöra ett af de mest nödvändiga vilkoren för en arméns tjenstbarhet uti fält, Iror jag hade väl förtjenat att utgöra föremål för U(sk:s upmärksamhet.
Slutligen säger Utsk.: ”all Ii. M., susom arméens högste befälhafvare, är bäst i tillfälle alt bedöma dessa frågor och när tiden må vara inne all utfärda sådana nya sladganden för arméen, sorn motionären åsyftar.”
Konungen eger äfven den ekonomiska lagstiftningen, men jag tror icke alt någon derföre kommit på den tanken alt R.
St. skulle derigenom vara förhindrade att till Kongl. Maj:t ingå med petitioner i sådana frågor.
Att för öfrigt Konungen sjelf funnit de Författn:r jag omnämnt vara bristfälliga, bevisas just utaf min molion, deruti det uplyses, alt år 1828 en komité utaf Konungen förordnades att utarbeta nya Krigsartiklar, år 1836 nedsaltes en komité för att omarbeta Tjenstgöringsreglementet, och äfven upgörandet af ett nytt Fältförvallningsreglenrente har länge varit anbefalldt.
Då likväl 3 Stånd gillat Betänk., vore således med yrkande om återremiss ingenting att vinna, och jag afslår således derifrån; men frågan är nu emellertid en gång väckt och jag anser mig böra hysa det förtroende för den närvarande Chefen för Landsförsvars-Deparl:t, att han icke såsom hittills skett, lägger saken å sido, utan vidtager de åtgärder ämnets vigt kräfva.
Jag anhåller dock att R. o. Ad. matte med ogillande lägga Betänk, till handliugarnc.
Silfverstolpe, Fredr.
Ollo: Utsk. har i det afgifna Betänk, anfört de skäl, hvarföre det icke ansett sig kunna tillstyrka någon åtgärd i anledn. utaf den af Ilr Stjernsvärd väckte motionen, och jag kan icke finna att dessa skäl blifvit till någon del vederlagde genom hvad här nu blifvit anfördt, hvarföre jag vördsamt anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. på bifall till Utsk:s Betänk.
Om den siste värde talaren icke funnit de skäl Utsk. anfört hafva blifvit på något säll vederlagde af Hr Stjernsvärd, så får jag deremot å min sida förklara, att jag anser de skål Utsk. anfört, sora egentligen bestå deruti att: "K. ftl., såsom arméens högste befälhafvare, är bäst i tillfälle att bedöma dessa frågor och när tiden må vara inne alt utfärda sådana nya sladganden för arméen, som motionären åsyftat■” icke på något sätt vederlägga motionärens anförande till stöd för sitt påstående, nemi. att: ”Hvad anginge Krigs-art:ne af år 1798, så hade dessa med sina qvarstående straffbestämmelser af degradation, gatulopp och spö, redan år 1828 befunnits icke motsvara tidsförhållandena, ändamålet och de på dem grundade fordringar, i anseende hvartill nämnde år förordnats en komité för Krigs-art:nes omarbetande, hvarefter och sedan ett förslag dertill blifvit upgjordt, men icke haft vidare påföljd, en komité i samma ändamål år 1845 ånyo 32 Den 1 Mars f. m. blifvit nedsatt, hvilken likaledes skulle i ämnet afgifva elt förslag, nian alt vid saken blifvit något vidare åtgjord!.” Samma förhållande är med Tjehstgöringsreglemenlet af 1819, för hvars omarbetande visserligen en komité år 183(5 förordnades, hvilken äfven afgaf ett förslag, men dervid stannade saken.
Na förklarar Utsk. i sitt Betänk., att orsaken, hvarföre de upgjorda fel slagen lill Krigs-artme icke blifvit pröfvade och fastställde, är den alt nya grunder för den allmänna strafflagen vore i fråga, hvarföre man icke ansett sig böra befalla sig med Krigs-artme förr än dessa grunder blifvit fastslälde, och alt Tjenslgör:s-Regl:tet, Fältförvaltms-Reghtet och Regblet för sjukvården stå i så nära samband med hvarandra och Krigsartme atl de endast i sammanhang borde till förändring förelagas; med ett ord, den ena stoppningen följer på den andra.
Ett dylikt förhållande egde för en liten tid sedan rum uti en annan fråga, då man kom till en vidlyftig discussion om en fråga, som är bestämd uti Kyrkolagen, men som blifvit öfverspunnen med en mängd författningar, förklaringar o. s. v. så man icke längre kunde igenkänna hvar man hade lagen.
När den rätta tidepunkten för en förbättring af dessa lagar skall inträffa, torde vara svårt för något livar alt bedöma, men icke den stoppning, att jag så må uttrycka mig, som blir en följd af det beständiga upskjutandet och skyllandet den ene på den andre, lätteligen kan medföra vådliga följder genom det missnöje, som upstår då lagarne tillämpas olika emot sin lydelse, lill följd af den mängd godlyckliga stadganden, som småningom tillkommit i brist på att hafva något bestämdt; det tror jag att ingen lärer förneka.
Om man således någon gång skall skrida till verket, så vore del väl skäl att börja uti rälta ändan, d. v. s. med det vigligaste, och först söka åvägabringa den rättfärdighet, som framför all annan gäller, och jag tror att en god och riktig begynnelse borde vara den, att inom församlingarne åvägabringa skick och reda, kyrkotukt och annan ordning.
Sedermera borde de öfriga lagarne följa, men på ett grundligare sätt än såsom förut skett genom omai betningar och projekter, sorn läggas lill handlingarne utan alt vara till den ringaste nytta.
Jag kan således nu visserligen icke hafva något annat yrkande än den talare som yllrade sig näst före den siste, alt nemi. detta Betänk., då det redan af 3 Stånd är afgjordt, lägges till handlingarne, men jag kan dock icke för min del undertrycka den önskan, att samma öde måtte träffa detta Betänk., som elt annat Betänk, i dag erfarit, nemi. atl med ogillande af moliverna läggas (ill handlingarne.
Hr Gr. o. Landtm:s härefter först till bifall och sederma lill ogillande af Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk.-s ifragavar:de Betänk, framstälde propos:r, besvarades med blandade Ja och Nej, och vid derpå förnyad propus, lill bifall å detta Belänk. ropades slarka Ja, blandade med många Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Hr Stjernsvärd; Endast af den anledn. att R. o. Ad. till en stor del utgöres af militärer, och ett godkännande af delta Belänk.
Den 1 Mars f. m. 33 länk. skulle på ett indirekt salt innebära ett medgifvande af desse, alt man icke önskar sig något i den vägen, finner jag mig, då jag för min del tror deras tanka vara aldeles tvärtom, upfordrad att begära votering.
Som jag icke så mycket intresserar mig för denna fråga, alt jag kommer att votera deröfver, så anhåller jag att Hr Gr. o. Landtm, behagade uplysa om plenum efter slutad votering kommer att afslutas.
Hr Gr. o. Landtm, behagade i ani. häraf tillkännagifva, att han ämnade efter voteringens slut endast till bordläggning anmäla några från Utsk:n inkomna Belänk:n.
Då den propos. Hr Gr. o. Landtm, framstälde, så många gånger måste förnyas, visade sig tydligt att tankarne i denna fråga voro inom
Ståndet ganska mycket delade, och jag vågar derföre hemställa till den värde ledamot, som begärde vo tering, huruvida han icke ville åtnöjas med det vitsord han derigenom erhöll, all Hr Gr. o. Landtm.
Irenne gånger måste förnya sin propos.
För sådana ändamål, som det af Hr St jernsvärd nyss omnämnda, är reservationsrätt
Ståndets ledamöter förbehållen, och jag hemställer derföre lill honom, om han icke skulle vilja åtnöja sig med att-sjelf reservera sig och upraana alla de ledamöter, sora med honom äro af lika tanka, att till prot. anmäla sin reservation, enär en sådan just för det ändamål är afsedd, att icke Ståndet måtte ' besväras med onödiga vo teringar.
Hr Stjernsvärd förklarade det han afstod från sin begäran om votering.
Leijonhufvud, Axel Gabi'.:
Då Hr Stjernsvärd afstått ifrån den af honom begärda voteringen och jag således icke kommer i tillfälle att inlägga mitt nej emot Ekon.Ulsk:s ifrågavande Betänk., så får jag förklara, och jag tror att många af Ståndets ledamöter häruti dela min tanke, att jag anser det vara af största nytta att de handlingar motionären afsell, komme att utfärdas.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte i prot. intagas.
Afven jag anhåller att få till prot. anmäla min reservation emot R. o. Ad:s nu fattade beslut, på den grund alt jag anser det vara en serdeles stor svårighet för en be tydlig del af Svenska nationen alt vara i saknad af underrättelse om hvad de hafva att rätta sig efter vid tillfällen, som ofta kunna medföra ansvar.
Jag tror äfven i afseende på hvad Utsk. yttrat med anledn. deraf att
Konungen är högste befälhafvaren öfver arméen, att vi böra taga i betraktande att vi lefva uti ett constitutionelt samhälle, och att nationen icke får räkna på att Konungen Sjelf i egen hög person skall kunna med Sin upmärksamhet följa allt hvad som brister i förvaltningen.
Jag tror således att det vore i sin ordning, 5 H. 3 34 Den 1 Mars f. m. att Svenska folkets representanter lill Honom framställa sina önskningar i detta hänseende, på det att Konungen sedan må kunna utöfva
Sin höga räll och motsvara hvad en och hvar hyser för Hans personliga vilja.
Då till följd af Hr Bråkenhjelms yttrande alla de utaf R. o.
Ad:s ledamöter, som tiga, kunna anses hafva gillat Utsk:s Betänk., så får jag förklara att jag hade ämnat rösta nej, och att jag således reserverar mig emot det beslut R. o. Ad. nu har fattat, emedan jag anser en lagstiftning i den väg motionen afsett vara af behofvet högeligen påkallad.