Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Testamenlsrätten är, som jag tror alt också förslaget till ny civil-lag antager, icke någon naturlig eller menniskan medfödd rättighet, utan den grundar sig på samhällsinrättningen, och det måste således bero på samhället sjelft all ordna denna på ett sätt, som kan vara med samhällets ändamål förenligt.
Alt då ordna denna angelägenhet så, att genom en utsträckning af testamentsrälten föräldrar befrias från sin naturliga förbindelse att lemna de barn, som de framfödt, i den stallning att de ej ina falla samhället lill last, anser jag vara emot samhällets intresse i hög grad stridande.
Ifrngavar. betänk, åsyftar i framsta rummet detta.
Enligt nu gällande stadgande äger man, på grund af stadsrätt, icke rätt att bortgifva mer än 6:te penningen; efter detta förslag åter, rätt att bortskänka hälften af all slags egendom.
Huruvida den förmån, som härigenom skall beredas en person i det predicament alt han efterlemna!- barn och bröstarfvingar, ieder till stärkande af samhällsbanden, kan jag icke linna.
Jag tror alt den utvidgade testamentsrälten blir en uppmuntran till osedlig lefnad och föreningar utom äktenskapet, hvilket jag skulle förmoda att samhällsinrättningen bör söka alt förekomma.
Man har visserligen sökt ett correctiv mot bortskänkandet af egendom, då testamentsgifvaren efterlemna!- barn, och det ej kan af sitt arf njuta föda och uppfostran, i domarens rättighet att pröfva hvad efter barnets stånd och villkor för dess underhåll kan erfordras, tili dess det sig sjelft nära kan; men förslaget i denna tiel är ej annat än ett palliativ.
Möjligheten för barnet alt sig sjelft försörja blir i alla fall högst problematisk; och uppmuntran för industririddaren att söka åtkomma testamenten hos ofia sjukliga, svaga oell tilläfventyrs till förståndet förslöade personer är ingalunda nyttig.
Den egentliga förändringen, som detta betänk, åsyftar, rörer visserligen slädernes innevånare, och enär betänk, blifvit af BorgareSt. bifallet, så skulle man kunna anse mindre nödigt att en ledamot af della Ständ deruti yttrar sig; men jag anser frågan vara af en för samhället vigtig beskaffenhet och har derför trot t mig icke höla underlåta att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på densamma.
Hvad angår testamentsrälten för R. o. Ad:s ledamöter, så kan jag ej finna att någon förändring är deruti D c u 19 September f. m. föreslagen, och jag har således, i följd deraf, ingenting att anföra, utan anhåller om propos. till afslag, emedan jag ej tror att en återremiss skulle tjena till något.
Då detta är ett ämne, som närmast rörer BorgareSt., anhåller jag om upplysning huru betänk, der blifvit afgjordt.
R i d d. Secre t. tillkännagaf, att BorgareSt. antagit håda alternativen i Utskts betänk., det ena för den händelse att förslaget ang:de lika gifto- och arfsrätt af R.
St. godkännes och vinner K.
M:s nåd. sanction, det andra för ett motsatt förhållande.
Cederström; Då jag för min del icke kan finna någon rättsgrund hvarför det ena Ståndet skall hafva olika arfslagar med det andra, så önskar jag bifall till betänkandet.
Cederström har fastat min uppmärksamhet just på ett skäl i Utsk:s betänk., som jag hade tänkt relevera.
Utsk. har sagt, att det vore för alt införa likhet i arfslagarna; men deruti har Utsk. misstagit sig, emedan Utsk. alldeles icke infört likhet i testamentsrälten i stad och på landet, utan i den delen bibehållit olikhet, Utsk. har blott salt en olikhet i stället för en annan.
Efter Utsk:s förslag skulle inskränkningen för innevånare å landet att bortgifva arfvejord qvarstå, då deremot ingen skilnad göres mellan ärfd eller förvärfd egendom i stad.
Dea som bor på landet och icke har något annat än ärfd fastighet, kan icke testamentera bort en enda skilling deraf; men den, som förstört jj:delar af hvad han ärft i stad, han kan af den återstående tredjedelen bortskänka hälften.
Jag tror då ej att man kan säga, att likhet är införd, utan blott en olikhet i utbyte mot en annan, och den olikhet, som är före slagen ali införas i stället för det nuvar. förhållandet, åsyftar en förminskning till barns och slägtingars nachdel.
Den sorn haft fri dispositionsrätt en viss tid af hvad han ägt, lians rättighet alt disponera öfver sin egendom utöfver lifvets gräns bör så ordnas, att samhällets ändamål vinnes, som är att undvika tiggare och bedragare.
DA jag genomläste Hetta betänk., fastade jag mig just vid den omständighet Gr.
Mörner i sitt sista yttrande anfört, nemi. att premisser och conclusion icke stå tillsammans, enär, såsom skäl för Ulsk:s förslag, blifvit anfördt: ”alt enhet i lagstiftningen vore ett hufvudsakligt villkor för densammas fullkomlighet, samt att den olikhet i testamentsrätt, som i nu gällande lag för särskilda medborgareclasser blifvit antagen, icke vore förenlig med fordran på jemlikhet inför lagen.” Gr.
Mörner har redan erinrat 0111 den olikhet, som, i händelse af bifall ti|l tlet framställda förslaget, äfven hädanefter komine att äga
Den 19 September f. m. rum i afseende på testa me ntsräl ten i stad och på landet.
Jag tror, att detta utgör en tillräcklig anledn. för R. o. Ad. att återremittera detta betänk., hvarom jag anhåller, under åberopande af Gr.
Mörners anmärkmr.
Man har åberopat, att den lika arfsrätten vore ett skäl, hvarför man skulle bifalla detta betänkande.
Men ändamålet med den lika arfsrätten var förmodligen, åtminstone står det bär, att barnen skulle få lika andel i föräldrarnes qvarlåtenskap.
I rak strid med denna syftning säger ifrågavar. betänk., att det tillåter föräldrar alt göra genom testamente en stor olikhet i barnens arf.
Om nu denna olikhet skulle möjligtvis kunna föranleda orättvisa, särdeles på bekostnad af de barn, som uppföra sig väl, och kanske till fördel för dem, som uppföra sig illa, så vore det än värre.
Man kan föreställa sig en dotter, som för det första fått efter sin fader lika arf med sina öfriga syskon, men blifvit illa gift, t. ex. med en drinkare.
Då kommer den olyckligt gifta dottren tili sin mor, som kanske är sjuk och svag med ringa förmåga att emotstå tårar och böner, klagande deröfver att hon är blottad på tillgångar för ögonblicket och hopplös för framliden, om modren ej vill gifva henne testamente utöfver hvad henne kan i arf efter modrens död tillfalla.
Hon torde dervid såsom skäl åberopa, att de öfriga syskonen, som blifvit väl gifta, befinna sig i goda omständigheter; och den klagande lyckas.
Följden kan då blifva, att de barn, som uppfört sig sämst eller försatt sig i sämre villkor, få större förmåner än de öfriga.
Man har sagt, i formclt hänseende, att då saken anginge särdeles BorgareSt., så borde man höra efter hvad nämnda Stånd i denna fråga beslutat: jag vet ej huruvida BorgareSt., då frågan om den lika arfsrätten var före, hörde efter hvad R. o. Ad. eller BondeSt. beslutade ang:de en arfsfråga, som närmast rörde dem.
Jag betviflar dock att så skedde; ty R. o. Ad. lärer varit det sista Ståndet, som beslutade öfver sin egen rätt.
Jag vill visserligen icke i detta fall yrka några repressalier, men jag tror Ståndet vara oförliindradt att efter eget omdöme afgöra frågan, huru den än må hafva blifvit behandlad i de öfriga Stånden.
Jag anhåller om afslag å detta betänk., ty jag anser icke något skäl vara anfördt af den beskaffenhet, att kunna föranleda hvarken till återremiss eller bifall å betänkandet.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att enligt landsrätt äger man bortgifva all sin förvärfva egendom, men enl. stadsrätt icke mer än -J:del, der barn och bröstarfvingar finnas.
Om nu R. o. Ad. anser den rätt R. o. Ad. äger vara obillig, och förändring deri böra äga rum; då äro Hr von Hartmansdorffs skäl gilltiga; ser R. o. Ad. saken icke så, utan finner den rätt detta Stånd äger vara riktig och ändamålsenlig till sina principer, då Don 19 S e p t c 111 b c r f. na. mäste också lii- von Hartmansdorfifs skäl förfalla.
Hvad Hr von Hartmansdorff anfört, häntydande derpå att Preste- och BorgareSt:n ej, då frågan om den lika arlsrätten var före, liörde efter hvad R. o. Ad. gjorde, lärer ingalunda passa in på delta betänk , enär nämnda Stånd då bilöllo ett betänk., sorn afsåg lika arfsrätt för de öfriga Stånden, sorn de sjelfva hade, hvilket de ansågo för sig och detn lika fördelaktigt; men här är åter motsatsen i fråga, eller att de lagar, som vi anse böra gälla för oss, i detta fall ej för de öfriga Stånden skulle vara lämpliga och ändamålsenliga, förmodligen emedan vi tilltro oss större moralitet och förstånd vid disponerandet af vår egendom.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla LagUtsk:s betänk.
N:o i 12.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg de gjorda anmärkningarna föranleda betänkis återremitterande.
Ropades ja och nej. % Uppå derefter framställd propos. blef betänk.
N:o t 12 af R. o. Ad. afslaget.
Cederström reserverade sig emot delta beslut. 11. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ till 3 e. m.
Lördagen den 19 September i84ö.
Justerades ii prot.utdr. för denna dag f, m.
Föredrogs ånyo LagUtskrs den 5 och 9 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 1 13, i anledn. af så väl K.
M:s nåd. propos. med förslag till förändrade stadganden rörrde bysättning, som ock särskildt i detta ämne väckta motioner.
Jag beklagar ganska mycket, att min motion blifvit af Utsk. styckad.
Jag anser att frågan om bysättningstvångets upphörande omedelbart hänger tillsammans med frågan om räntans frigifvande, som ut - Den 19 September c. m. 513 utgör föremålet för Utskrs under N:o 114 afgifna betänk.
; och då den redan af 3 Stånd blifvit afgjord, så blifver för mig intet annat öfrigt, än att granska livad om bysättning blifvit föreslaget, så vidt i min förmåga står.
Det var redan år i8?.3, som jag inom detta
Stånd begärde modificationer i bysältningen i ungefär samma förhållande, kanske dock något liberalare, än hvad Utsk. nu föreslagit.
Jag bade icke trott, alt 17 år skulle erfordras, för att Ständerne skulle finna en sådan modilication nödig.
Jag har, under ett träget yrkande af modificationer, ej kunnat vid de sednasle riksdagarna vinna annat än en liten förhöjning i den bysattes underhåll, ett litet anstånd med bysättningen oell något dylikt smått.
Då ansåg jag, att vid denna riksdag tiden skulle vara inne, alt, sedan vid dessa 3 riksdagar större modificationer ej kunnat ske, alldeles upphäfva bysättningstvång^, och på denna grund gjorde jag denna gången motion derom.
Saken har icke blifvit så behandlad, sorn jag önskat, nemi. i sammanhang med räntans frigifvande, och på denna grund kan jag ej annat än göra en generel anmärkn. emot Utskts betänk., först i afseende på framställningen pag. to, der det heter: ”Bysättning eller förlust af gäldenärs personliga frihet kan ej betraktas eller rättfärdigas som ett straff för gäldenärens oförmåga att sin skuld betala, utan är ett medel att tvinga gäldenär att förnöja sina borgenärer med alla de tillgångar lian äger.”
Såsom ett rättfärdigt medel kan visserligen icke bysättningen försvaras.
Vi hafva redan en lag om utmätning, och derigenom tager man utan gäldenärens medgifvande allt hvad han har till borgenärens förnöjande.
Sedan utmätning skett, och man tagit allt, hvartill tjenar då bysättning?
Vidare står här: ”men i denna egenskap utgör ock bysättning efter Utsk:s lanke ett nödvändigt villkor för befästande af förtroende enskilda emellan, särdeles i penninge-afhandlingnr samt således äfven för befrämjande och bibehållande af allmänna crediten.’’ Allm. crediten är visserligen en god sak, del skall Gud veta, en välgerning för hvar och en; men icke bör man derföre hafva gnidstugan i perspecliv.
Detta vore detsamma som att säga: att villkoret för bankens existens vore galgen, och för religionens, den onde.
Mig synes det vara högst omoraliskt och i psychologiskt afseende oförsvarligt, att sedan jag genom utmätning tagit allt hvad gäldenären äger, skall jag hafva rätt att hålla mig till hans person.
Detta vore ett fullkomligt återgående till slafveriet i Romarnes tid.
Vidare säger Utsk., att, ”om detta tvångsmedel icke funnes, bedragares försök att undanhålla sin egendom från ett rättmätigt användande till gälds betalning ofta skulle lyckas.”
Det är icke möjligt all sådant skulle lyckas, då utmätning är tillåten.
Låt förpanlningsriitten upphöra, så kan man taga allt hvad sorn finnes, oell i 3 U. 65 Den 19 September e. m. då kan man låta personen få vara i fred och icke pina honom genom Instängning inom regel och lås.
”Ett allmänt misstroende skulle uppstå hos capitalisterna och minska utvägarna äfven för de redlige att erhålla penninge-förstruckningar.
” Delta är sannt; så länge gäldstugan qvarstår, är det svårt för den redlige att erhålla penninge-försträckningar.
Men låt gäldstugan upphöra, låt räntan blifva fri, låt penningen, om jag så får säga, vara en handelsvara och gälla allt hvad den gälla kan, — tj då den handlande icke kan åläggas att endast taga vissa proc. vinst på sin vara, så finnes ej skäl att sålunda inskränka capitalisten, — och den redlige skall ganska säkert erhålla penningar, kanske för 3 eller 4 proc. ränta; men sådant är icke möjligt, så länge bysättningen qvarstår och penningehandeln är i ockrares händer.
Deremot anser Utsk. både rättvisa och mensklighet påkalla sådana förändringar i bysättningslagen, att ifrågavar. tvångsmedel ej må utsträckas längre än ändamålet oundgängligen kräfver.”
Jag kan ändå icke begripa hvilket detta ändamål egentligen är, då man i alla fall kan taga allt hvad gäldenären äger, och dertill äger man rättighet genom utmätning.
Ändamålet att han skall betala, då lian ingenting äger, är icke något ändamål, allt detta utgör icke något skäl för bysättningens bibehållande.
Slutligen säger TJtsk.: ”äfvenledes skulle den verkan och det ändamål, sorn åsyftas med bysättning, upphäfvas, om någon annan tidsgräns derföre stadgades än den, sorn ligger i naturen af densamma, eller att tvångsmedlet upphör, så snart anlednm lill dess begagnande ej mera finnes.”
Det är bra hårdt, att den, som icke har något att betala med, skall sitta instängd så länge tills han kan få något till sin borgenärs förnöjande.
När han icke har det minsta att betala med, och icke får eller kan arbeta sig till någon förtjenst, så vore detta detsamma som att säga till en tjuf: medlet alt stjäla en gång till har du ännu qvar, så länge du har händer och fötter, derföre hör du hela din lifstid vara inspärrad.
Det är precist samma förhållande.
Efter nu så olyckligt inträffat, att bysättningen, så godt som af sig sjelf, sedan räntans föregifvande är afslagen, måste qvarstå, får jag endast nämna, att jag helt och hållet i det fallet förenar mig i Ur von Rööks reservation och anhåller om återremiss, på det att åtminstone den gräns, som i denna reservation finnes utsatt, må blifva iakttagen, att icke en menniska måtte få sitta flera år för en skuld, som han ej kan betala; och jag skulle anse, som jag förut haft äran nämna, att utmätning vore det bästa correctivet, och att man sedan bör Jemna gäldenären tillfälle att sjelf försörja sig.
Mot sjelfva punkterna får jag ytterligare anmärka följande :
I usta §:n skulle jag önska ett litet tillägg, så att den Den ig September c. m. lomme att lyda:
"För fordran, sorn genom utslag är fastställd, 11 jute borgenär efter sledd utmätning, der lian det äskar, bysältning å gäldenär, efter thy derom i hvarje läll är stadgadt.”
I 2:dra §:n önskade jag äfven den förändring, att der må stadgas: ”Emot löftesman, som åtagit sig annans gäld efter löpande förskrifning eller invisning såsom sin egen, må ej för samma skuld bysättningsutslag verkställas förr än i 4 dagar efter den dag, då lian bevisligen erhållit del af utslaget;” i stället för alt Utsk. utsatt 8 dagar efter erhållen del af lagsökningen.
I 3:dje §:n står:
"Är gäldenär i början af concurs i bysättningshäkte, varde, sedan han bouppteckningen besvurit, derutur lösgifven.”
Härvid anser jag böra tilläggas, alt han inom 6 månader skall göra del.
I 4;de §:n står: — "samt gäldenären i thy fall ej gitter hos Konungens Bef:h:de eller inför domstol med ed styrka, att han sådan tillgång ej äger.’’
Delta skulle efter min tanke böra helt och hållet uteslutas.
Om utmätning i första hand medgifves och bysättning efteråt, så behöfves ingen edgång.
Ju flera edgångar ske, desto mera missbrukar man dem, derpå har man sett en mängd exempel, och derföre finnes intet skäl att ytterligare öka edgångarnes antal.
För öfrigt har jag intet annat att säga, än att jag förenar inig med Hr von Röök och anhåller om återremiss af betänkandet.
Jag får fästa Hr af Grubbens’ uppmärksamhet derpå, att han icke är ensam motionär i detta ämne, utan jemväl flera andra.
Bland andra har K.
M. afgifvit en nåd. propos. i ämnet.
Således inser jag icke, att LagUtsk. kunnat sammanblanda de frågor Hr af Grubbens sammanfört, nemi. räntans frigifvotide och bysätlningen, hvilka visserligen icke hafva ett så omedelbart sammanhang, att de i ett och samma betänk, bort sammanföras.
LagUtsk. har ansett, att principen för bysättningen bör vara den, att då gäldenären lemnat ifrån sig all den egendom han äger, bör han vara fri.
Man kan icke begära att någon skall sitta längre i bysättningshäkte!, än tills han aflemnat allt hvad han äger; men det skulle ofta hända, ifall bysättningstvånget helt och hållet upphörde, attén person, ehuru man visste alt han hade egendom, ej kunde förmås att afstå densamma, hvaremot han nu genom bysättningen tvingas att uppgifva den undanhållna egendomen.
Af sådan orsak har Utsk. ansett nödvändigt, alt tills vidare bibehålla bysättningstvånget.
De redactionsförändringar, som Hr af Grubbens föreslagit, anser jag vara af den beskaffenhet, att de icke, i öfverensstämmelse med K. M:s propos., kunna antagas, och hvilken jag anser i alla hänseenden äga företräde framför de af Hr af Grubbens gjorda förslag, och 5i6 Den 19 September c. m.
Utsk. har endast gjort ett par förändringar i denna propos. som ansetts nödvändiga för meningens förtydligande.
Jag hade hoppats alt vid denna riksdag man skulle helt och hållet afskaffat det s. k. bysätlningstvånget.
Jag hade trott, att frågan derom, hvilken så mångå gånger varit R.
Sirs pröfning underställd, åtminstone nu skulle vinna ett önskligt gehör; men då opinionen ännu icke synes så allmänt utbildad derom, att bysätlningstvånget bör hädanefter försvinna, så anser jag, att man mäste vidtaga de åtgärder, som erfordras för att göra detsamma mindre onaturligt och mindre olämpligt, än det hittills varit.
Jag har derföre i hufvudsaken icke något att erinra mot K.
M:s nåd. propos. i de delar den af Utsk. blifvit understödd; men jag anser mig likväl böra göra några tillägg vid ett par stadganden.
Jag får i sådant afseende åberopa Hr Kallings reservation.
Lika med honom anser jag, att en viss tid bör bestämmas, efter hvars förlopp bysätlningstvånget för någon person icke får vidare fortfara.
Jag skulle också anse högst nödvändigt, att en viss minimisumma fastställdes för bysätlningen.
Till detta yrkande har jag hemtat en hufvudsaklig anledn. af den högst intressanta uppgift, som för några dagar sedan stod att läsa i Statstidningen, och hvilken innefattade den märkvärdiga upplysning, att de fleste bysalte personer voro inmanade i häktet endast för ett par riksdalers skuldbelopp hvardera.
I afseende på 2:dra §:n tror jag att den princip, som i alla andra hänseenden är stadgad, äfven här bör iakttagas, nemi. att bysättnings-utslagets verkställighet ej bör beräknas från lagsökningens communicerande, utan från den dag, den lagsökte utaf detta utslag erhållit del.
Det är med afseende å dessa anmärkn:r, som jag, äfven för min del, anhåller 0111 återremiss af Utskts betänkande.
Hr Ceder schjöld, Pehr Gust.:
Jag har sjelf förr väckt motion om bysättningstvångets afskatfande och kan icke låta delta tillfälle förbigå, utan att bestrida Utslits bevisning för nödvändigheten af dess bibehållande.
Ett af de hufvudsakligaste skälen man anför för dess bibehållande, är svårigheten för den ohemedlade att kunna få credit, ulan della tvångs fortfarande, eller utan att han, om jag så får säga, pantsätter sin kropp och sin själ hos långifvare».
Detta hr just ett skäl för mig att önska bysättningstvångets afskalfande, på det att icke någon må få en sådan credit, som han ej bör hafva, och som leder honom till förtappelsen, hvilket åtminstone är fallet med -jt-jdelnr af dem, som blottställa sig för delta tvång; ty icke nog dermed att han använder i flärd och fåfänga hvad han sålunda åtkommit, utan sedan lim blifvit i häktet insatt, blir han till kropp och sjiil förlorad.
Jag tror alt det finnes straff i lagen för dem, som äro nog dumma oeh enfalldiga alt förskrifva sin sjal
Den 19 September c. m. lill den onde.
Men dä bor viii samma lag icke gifva den onde tillfälle att genom proeentares bemedling få makt med bildade menniskor och i bysättningshäkte förderfva dera till både kropp och sjul, och sålunda för både tid och evighet.
Flere värde talare hafva lntr yrkat bysättningstvångets upphörande.
Jag skulle önska alt jag kunde hysa samma öfvertygelse om nyttan deraf. bristande önskan att med dem instämma hindrar mig icke derifrån, men jag skulle tro, att erfarenheten nogsamt visat, att sådant icke låter sig göra, och kanske få länder kunna uppgifvas, der försöket blifvit gjordt.
Orsaken dertill ligger icke endast deruti, att den fattige ej kunde få penningar, utan alt ett sådant tvång qvarstår, lietta anser jag som den minsta omständigheten.
Hufvudskälet är att bysättningstvång^ uppmanar till en punktlighet, som, ifall detta äfventyr ej funnes, icke skulle iakttagas.
När man är öfvertygad att man måste på bestämd tid honorera sina förbindelser, såvida icke eljest man skall se sin credit på en gång förstörd, så ligger deri en stark driffjäder lill ordentlighet.
Jag har i Utsk. delat den tanken, att bysättningstvång^ icke kan helt och hållet borttagas, och har derföre ansett mig böra ytterligare understödja denna mening.
— I en fråga har jag varit från CJtsk:s förslag skiljaktig.
Utsk. har antagit den af K. M. i dess nåd. propos. äfven föreslagna föreskrift, att, då en person en gång varit för en fordran bysatt och från häktet lösgifven, eller han uppgifvit sin egendom och fordringen blifvit i concursen bevakad, bysättning för samma fordran ej vidare må kunna äga rum, ehuru den som bysatt gäldenären ingenting erhållit.
Jag skulle tro, att så länge en fordran är ogulden, så bör den ena fordran hafva samma rättighet i rätlsväg som den andra; deremot ifrågavar. stadgande skulle leda derhän, alt då en gäldenär en gång hade afstått sin egendom, men sedermera gjort gäld, skulle de personer, som derefter lemnat honom län, stå i ett bättre predicament, än de, hvilka gifvit honom lån på den tid dä han ännu ansågs vederhäftig.
Del före har jag icke ansett detta stadgande lämpligt.
Utsk. har visserligen såsom ett correcliv föreslagit, att bysättning kunde äga rum för den händelse, att man kunde visa att gäldenären hade tillgångar, som han undandölja samt att han i sådant fall borde ined ed fria sig.
Jag kan icke neka, att jag med Hr af Grubbens delar den tanken, att ju flera edgångar föreskrifvas, desto flera tillfällen uppstå till falska eder, och jag hade velat föreslå, att den, som en gång bysatt en person tor skuld, må, då liaD gör det andra gången, erlägga ett högre dagtractamente och sedermera ytterligare förhöja det, ifall vidare bysättning komme i fråga, samt att ingen må för skuld kunna hållas bysatt längre tid än 3 sammanräknade år, i hvilken åsigt äfven Hr Halling har instämt, äiS Den 19 September e. m. samt livilken Sifvén i andra lunder lärer vara vedertagen. ■— Hr af Grubbens har föreslagit åtskilliga tilliigg vid det gjorda förslaget, men flera af dem skulle, i stället för att blifva gynnande för gäldenären, blifva för honom högst menliga.
Sålunda bar Hr af Grubbens, hvad 3:dje §:n beträffar, föreslagit, att gäldenär, som vid början af concurs sitter i bysättningshäkte, skall, sedan han besvurit bouppteckningen, blifva derutur lösgifven 6 månader derefter.
Nu är händelsen den, alt den som gör concurs, skall genast vid sin ansökan derom foga bouppteckningen, och att han således genast kan besvära den och således äfven genast kan slippa ut, utan alt behöfva sitta inne de 6 månaderna.
På grund af den anmärkn. jag emot Utskts förslag framställt, får jag förena mig med dem, som yrkat detsammas återremitterande.
Den siste värde talaren märker jag bar icke förstått min mening.
Jag hade förut nämnt, att jag förenade mig med Hr von Rööks reservation, hvari det står att gäldenären skall vara fri efter 12 månaders förlopp.