Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var nemi. först vid 1821 års riksdag, under de öfverläggning»)', sorn dä ägde rum i afseende på realisationen, och vid framställandet af de förslag till densommas verkställande, hvilka grundläde de sedermera blifvande besluten om realisationen, — det var, säger jag, under dessa öfvei läggningar, sorn man lästa - Den 18 Februari f. ra. 397 <le uppmärksamheten derpå, att då realisationen lomme till verkställighet, skulle det troligen uppstå någon penningebrist, eller stagnation i penningerörelsen, och derföre önskade man att för denna tidpunkt äga några inrättningar, hvilka satte penningar i oinlopp och lifvade rörelsen.
Af sådan anleda, uppgjordes förslag till en förordning, ang:de enskilda banker.
Denna förordning innefattar i sig sjelf inga andra föreskrifter, lin de sora förut linnas i Svenska lagar och författningar rör:de bolag.
Det erida föremålet för nya lagbestämmelser var det, att den enskilda banken, likasom bancodisconten, skulle äga rut tighet att afdraga räntan vid lånets lifgifvande och laga öfverränta samt erhålla samma handräckning af den executiva makten, som bancodisconten äger rättighet alt begagna.
Dessa voro de enda föreskrifter, som gålvos, och i öfrigt innefattade förslaget endast elt åberopande af hvad allmänna lagen stadgar om bolag.
När denna författning skrefs, så hade man ej någon tanke derpå, att möjligen enskilda banker skulle kunna utgifva egna creditsedlar; sådant ansåg man då vara genom gällande författningar förbjudet, och således kunde ingen föreskrift då med afseende derpå bestämmas.
Min öfvertygelse var åtminstone, att naturen af dessa förhållanden var sådan.
När realisationen vid 1829 och i83o årens riksdagar blifvit beslutad men ännu icke var verkställd, kursen steg öfver den fastställda reaiisationsgrunden och man började befara att realisationen ej skulle komma till verkställighet; så uppgjorde jag för mig sjelf ett project till en enskild bank, hvilken skulle äga rättighet att utgifva creditsedlar, men med villkor att hela dess grundfond skulle bestå af guld och silfver.
Meningen var, att derigenom få en stor massa reelt mynt, sorn skulle komma i rörelse, innan realisationen verkställdes.
Af detta förslag blef likväl ingenting; men jag nämner det nu, för att redogöra för min åsigt i detta ämne.
Kort derefter inrättades Skånska privatbanken.
När denna inrättades, så nämndes icke heller någonting om, att denna bank skulle kunna utgifva egna creditsedlar, utan man begagnade sig af lagens stadgande om förtrodt gods eller inlagsfä, för att utgifva depositionsbevis af innehåll, att i Skånska banken är deponeradt så och så mycket, hvilket innehafvare!) ägde att emot bevisets uppvisande utbekomma.
Det skulle således vara på grund af deponerade penningar, sorn dessa bevis utgåfvos.
Likväl tror jag ej alt någon, sorn tillämpat lagen örn inlagsfä eller förtrodt gods, kan säga, att dermed förstås penningar, ulan så vida som samma penningar återlemnas; ty ideen af inlagsfä är, att samma sak skall återställas till den, sorn lemont något i förvar.
Härefter kom i8j2 Wermlands provincialbank.
I dess regle mente nämnes ej heller något om lifgifvande af creditsedlar, utan der nämnes blott bankens skuldförbindelser och sedlar, hvilka innehålla, att innehafvare)] har att i banken utbe - Den 18 Februari f. m. komma den å sedeln tecknade summan.
Vid sista riksdag var det forst, som förslag uppgjordes lill en lag för de enskilda bankerna oell hvarigenom dem skulle tillåtas att utgifva creditsedlar.
Då nämndes intet om att lagen ej skulle vara gällande äfven för de tvänne banker, hvilka förut funnos.
Förslaget antogs, såsom man påminner sig, efter mycken granskning.
Jag sökte för min del att genomdrifva den satsen, alt man skulle åtskilja i lagen hvad som egentligen utgjorde civil-lagstiftningen , nemi. att bestämma rättigheten att utgifva credilsedlar, och hvad sorn utgjorde privatbankens skyldigheter och rättigheter såsom gäldenär och borgenär; men alt man deremot bolde i lagförslaget förbigå allt, som angick det reglementariska och administrativa, samt lemna det till K. M:s afgörande.
Denna åsigt vann likväl ej något afseende, utan lagförslaget omfaltade både det legislativa och administrativa i ämnet.
Förslaget inkom så sent lill K. M., att det ej erhöll någon sanction; men detta förslag innehöll tillåtelse för de enskilda bankerna att utgifva creditsedlar, jemte bestämmelser om deras öfriga rättigheter och skyldigheter.
På grund häraf var det, som sedermera trenne banker uppkommo, hvilka åtogo sig solidarisk ansvarighet och erhöllo sina bolagsreglor.
En bank, Östgötha-bank, har fått bolagsreglor, hvilka innefatta ali delägarne ej skola stå i någon solidarsk ansvarighet.
Anlednin härtill torde igenfinnas uti lagförslaget, som äfven upptog föreskrifter för actiebanker, hvilka kunde bildas utan solidarisk ansvarighet.
Nu frågar man: är det vid sista riksdag upprättade förslaget, hvilket ej blef af K.
M. sanctioneradt, någonsin såsom lag promuIgeradt?
Är det en gällande civil—lag, som kan åberopas i fråga om bankers rättigheter och skyldigheter?
Jag skulle ej tro det, utan jag anser för min del, att Irågan befinner sig i det skick, att bankerne hafva uppkommit i förskott på ett blifvande lagförslag, och del är derföre jag föreslagit ett sådant, som äfven skulle omfatta lagbestämmelser för dem.
Det var med denna åsigt, som jag gjorde framställning derom, att förslaget skulle omfatta både de redan varande och de framdeles blifvande bankerna.
Jag ansåg det vara orätt att göra denna författning sådan, att den skulle inskränka bankernes rörelse och förändra deras fuoctioner; min mening var blott att legalisera deras åtgärder, såvida de kunde öfverensstämma med allmänhetens säkerhet, och medgifva de controller, som nödvändigt erfordrades, för att förekomma att de möjligen skulle råka i obestånd.
Nu deremot hafva Utsktn i sitt första betänk, ej svarat derpå, men i det andra före-lagit, att den lag, som rin skall stiftas, ej må gälla för redan inrättade banker.
Jag hemställer till hvar och en, i hvad belägenhet man skulle vara under dis— cussionen öfver sjelfva lagförslaget, om man för hvarje § skulle tänka sig: skall denna lagparagraf endast blifva gäliande för framdeles uppstående privatbanker, eller äfven för Den 18 Februari f. m. de redan varande?
Den ene kan hafva den åsigten och den andre en annan, och således skall man, så vidt jag kan sc, vid hvarje § vara osäker om hvad beslut man skall taga och huru långt §;n skall komma att blifva gällande, kiar man åter pa förhand bestämdt afgjort den frågan, huruvida lagen skall blifva gällande blott för de framdeles uppslående banker, eller äfven för de redan varande, så synes mig, att man har en säker grund för sitt omdöme vid beslutets fattande.
Det är derföre jag vill hemställa till Hr Frih. o. Landtm, samt R. o. Ad., om icke den frågan först borde företagas till afgörande, huru vidsträckt tillämpning bancolagen skall erhålla; genom denna frågas afgörande skulle man, efter min tanke, kunna med mera säkerhet bestämma livad beslut man ville fatta.
- För ali visa och ytterligare utreda behofvet deraf, alt den blifvande lagen äfven omfattar de nuvar. bankerna, anhåller jag att få anföra några omständigheter.
Den lörsta frågan, på sätt jag redan nämnt, är rättigheten att utgifva sedlar.
De författningar, som hittills funnits, och hvilka förbjuda lifgifvande! af creditsedlar, äro af mig omnämnda.
Dessa äro införda i lagsamlingarna och hufva egenskap af allmän lag
Nu äro flera andra författningar utfärdade, hvilka hafva sammanhang härmed, och hvilka äfven såsom allmän lag tillkommit.
Den i3 Juli 1818 sanclionerade K.
M. på rikssalen tvänne af R.
St. beslutade lagförslag: det ena om förbud emot lifgifvande af tryckta och graverade invigningar, ställda på enskild man; det andra, innehållande förbud emot handskrifna assignationers utgifvande af enskilde personer, till mindre belopp, än 100 r:dr b;CO.
Begge dessa lagförslag blefvo af K. M. sanctionerade.
Om man nu frågar—b vad är beskaffenheten af en creditsedel?
—så kan viii ingen neka, att den till sitt innehåll visserligen är en skuldsedel; men hvar och en finner tillika, att den ej uppkommit såsom andra skuldsedlar, genom leornad försträckning, utan den utgifves af banken såsom ett lån, och skall af banken vid uppvisandet infrias.
Den är således en af banken utgifven invisning på banken sjelf.
Nu har man förbjudit en person att utgifva en trvckt eller graverad invisning på en annan, och detta bar utgjort föremål för Konungs och Ständers gemensamma lagstiftning.
Det synes då ej vara conseqvent att säga, att frågan, huruvida man må utgifva en invisning på sig sjelf, är föremål för samma lagstiftning.
Jag skulle således tro, alt rättigheten att utgifva creditsedlar verkligen är föremål för civila lagstiftningen.
Om man nu anser, alt de gamla fö 1fattningarne ej innefatta förbud för bankerna alt utgifva sådana sedlar, så innefatta de ej heller ett sådant förbud för enskilda.
Således skulle hvarje person hafva rättighet att utgifva sådana sedlar; och jag hemställer hvad verkan deraf skulle blifva, och om ej mycken villervalla deraf skulle uppkomma.
Den andra punkten, hvaruti jag anser, att en lagbe - 4oo D e D 18 Februari f. m. stämmelse angtde de enskilda bankerna bör aga ruin, ar huru långt delågarries betalningsskyldighet går, eller i hvad mån de liro ansvarige för betalningen.
Huvar, författning hänvisar till stadgarna angtde bolag, och dessa innehålla åtskilliga bestämmelser, huruledes bolagsmännen skola anmäla sig hos magistraten och der uppgifva sina namn, huru detta skall kungöras i tidningarna, samt huru de skola begära årsproclama, och alt de blott derigenom kunna blifva frie ifrån betalningen.
Skall nu della tillämpas på bankerna, så uppkommer särdeles mycken svårighet.
Det visar sig också huru det nu tillgått vid Skånska privatbanken.
Den stiftades af Irenne personer, hvilka såsom bolagsmän inträdde.
Af dessa hafva åtminstone tvänne med döden afgålt och likafullt fortfar bolaget under samma namn, på det sätt att de aflidne personernes namn stå under sedlarna tecknade af andra personer.
Nu frågar man: huru kan det tillgå att en afliden person ger fullmakt åt någon annan att sätta hans namn under en sedel; har det kommit ett himlabref med en sådan fullmakt, eller huru kan delta tillgå?
Denna åtgärd har blifvit vidtagen derföre att man inser de stora olägenheterna deraf att bolaget skulle skiljas genom årsproclama.
Jag tror derföre, att 1824 års författning ej är lämplig för bankbolagen, emedan på sådant sätt alla delägare i banken skulle kanske i lång tid fortfara att stå i det ansvar, sorn författningen innehåller; och om möjligtvis i en framtid fråga skulle uppslå om utkräfvande af denna ansvarighet, så frågas: huru skall denna ansvarighet utkräfvas af en mängd personer, som skiijt sig ifrån bolaget flera år förr än detsamma kommit på obestånd?
Det var derföre jag trodde det vara lämpligast alt upphäfva 1824 års förordning och i stället stadga en utväg för delägare att genom kungörande i tidningarna kunna frånträda bolaget och den ansvarighet de sig iklädt; men om den nya privatbanklagen ej blir gällande för de redan varande bankerna, måste de förblifva under den ansvarighet 1824 års förordning utstakar.
En af dessa banker, Ostgötha-bank, har i sitt reglemente stadgat, att delägare ej är skyldig att ansvara för mera än beloppet af sin actie.
Jag hemställer huruvida detta kan vara öfverensstämmande med allm. lagens stadgande uti 4 caP- 12 §:n Utsökn.btn.
— Der heter det: ”Hafva två eller flere skrifvit skuldebref under, med förbindelse att en för alla och alla för en betala, så äger borgenär för fulla gälden utmätning få hos hvem han helst vill ; och håfve then sedan lika rätt emot the andra för hvad han öfver sin del betalt.
Hafva the sig ej så förbundit, och äro the ej i bolag sa 111 ma n; tå utmätes hos hvarlhera thesdel efter hufvudtalet.”
— När man nu får en sådan privatbanksedel, med directeurernes namn under, så frågar man; äro desse personer sjelfva gäldenärerna?
Nej, de äro fullmäktige, ombud för ett Den 18 Februari f. m. elt bolag och delägarne i delta bolag äro sjelfva gäldenärerna; de måsle således enl. denna § stå i ansvar en för alla och alla för en.
Om nu fråga skulle uppslå derom, huru man skulle domina i sådant mål, skall man då domina efler ofvan citerade § i allmänna lagen, eller skall man domina efter de grunder, som i bolagsreglorna äro fastställda?
Jag erkänner att det ur omöjligt för mig alt förutse, huru det skulle dömmas i cn sådan fråga; men alt detta måsle vara ett fält för tvister och rättegångar, tyckes vara alldeles klart, och är del ej en af lagstiftande maktens skyldigheter att förekomma sådant, alt genom lagstadganden söka att få utredt och bestämdt hvad som bör vara hvars och ens rättigheter och skyldigheter?
Jag har äfven af denna anledn. ansett nödvändigt att stifta en lag, som blir gällande äfven för nuvar. banker.
Äfvenså ar det i bolagsförfattningarna stadgadt, alt bolagsmännen skola anmäla sig hos magistraten, vid vite af 100 r:dr btco för hvarje delägare, sorn sig ej sålunda anmäler.
Om nu den blifvande lagen ej skulle komma att gälla för nuvar. banker, så skulle dessa vara blottställda för tillämpningen af detta stadgande, ifall de ej hade anmält sig.
Jag känner ej förhållandet, men jag tror att åtminstone ej alia nuvar. banker blifvit sålunda inför magistraten anmälda.
Jemväl måste det vara nödvändigt, att hafva bestämda lagar för den händelse, som man ej bör befara, men hvilken dock är möjlig, nemi att en privatbank kommer i concuvstillstånd.
I den föreslagna lagen är bestämdt, huru dervid skall tillgå; men om denna lag ej skall gälla för nuvar. banker, så skulle, i händelse någon af dem råkade i concurstillstånd, allm. concurslagens stadgande tillämpas, d. v. s. att hvar och en skulle vara nödsakad att besvärja sina fordringar och ordentligen bevaka dem hos domstolen.
Att ett sådant förhållande ej bör äga rum, är tydligt, men om den lag, som nu stiftas, ej kommer att gälla för redan inrättade banker, så ser jag ej huru detta skall kunna förekommas.
Ändtl. innehåller förevar, förslag till ny bancolag, att den prescriptionstid af tio år, som allm. lagen stadgar för fordringar, ej skall vara tillämplig på enskilda bankers tryckta eller graverade creditsedlar och invisningar.
Ett sådant stadgande synes vara ganska nödvändigt, ty det skulle skada deras credit, om man nödgades se efter på hvarje sedel, om den ännu vore tio år eller ej.
Om detta stadgande ej blifver tillämpligt på de banker, sora redan finnas, så skall ju hvar och en, som får en privatbankssedel i handen, nödsakas att efterse på datum, om den är 10 år gammal eller ej.
Vi hafva en bank, den Skånska privatbanken, som är öfver 10 år gammal, och har 10 års gamla sedlar.
Jag hemställer, hvad verkan det skulle hafva på denna banks credit, om ej ett sådant stadgande, som det ifrågavar,, för 20 II. 5i Dien i3 Februari f. in. densamma skulle blifva gällande, och i följd deraf det förhållande uppstå, att nian för de sedlar, som öro öfver 10 år gamla, ej äger någon laglig ratt till betalning eller inlösen deraf i banken.
Detta blottställer man sig för, om ej den lag, som nu stiftas, blir gällande för redan varande banker.
På alla dessa skäl har jag ansett, att den lag, som nu stiftas, bör blifva gällande, ej blott för de banker, som hädanefter möjligen kunna blifva inrättade, utan äfven för dem som redan finnas, och att således denna fråga bör först afgöras, innan man företager sjelfva lagen till pröfning; ty om man skulle taga lagförslaget i öfvervägande, utan att denna fråga först vore afgiord, så skulle man ständigt sväfva i ovisshet om hvad beslut man borde fatta.
Jag anhåller derföre hos Hr Frih. o. Landtm, samt R. o. Ad., att R. o. Ad. först ville företaga till afgörande Utsk:ns hemställan, att den blifvande lagen ej skall vara gällande förde banker, som redan finnas.
Den siste värde talaren har utgått ifrån en princip, som är af ofantligt stor vigt, när den framställes af en ledamot af Konungens Högste Domstol, en princip, som tål att noggrannt länka på; men jag anser mig böra genast från början af mitt yttrande, som för öfrigt ej skall blifva långt, gifva tillkänna, att jag beklagligen ej kan instämma deruti.
Hr Stråle har nemi- ifrågasatt, huruvida den lagstiftning, som nu är föreslagen, skall kunna hafva en retroactiv verkan på sådana åtgärder, som med eller titan laglig behörighet hafva tillkommit under den förflutna tiden.
Han har anfört åtskilliga exempel ur de privilegier, som af K.
M. blifvit i nåd. meddelade sedan 1824, då den K. förordn. om bankernas stiftande utfärdades, och visat att i dessa ämnen ligger en våda, som visserligen ej kan bestridas.
Jag medgifver honom i allo, att en sådan våda existerar.
Jag medgifver t. ex., att ett afvikande ifrån 1824 års författning, som uttryckligen påbjuder, att ej några banker finge stiftas annorlunda, - än under den ansvarighet en för alla och alla för en, som 10 cap. Handels-b:n föreskrifver, ägt rum, då en bank det oaktadt af K. JVI. blifvit tillåten utan en sådan ansvarighet, t. ex. Östgötha-bar.ken och Småländska banken med dess modification i ansvarigheten^
Han har vidare framställt, att ingen föreskrift är lemnad i de privilegier, som blifvit meddelade för redan existerande banker, om nödvändigheten af att deras sedlar äro betalbara äfven efter 10 års förlopp, med flera dylika anmärkntr.
Under det jag lika med talaren inser vådorna af att icke en sådan lagstiftning ägt rum, eller att pröfningsrätten af bolagsreglorna blifvit af K.
M. så illa handhafd, kan jag dock ej draga deraf den slutsats, att det nu skulle kunna gå an att tillintetgöra de åtgärder, sorn K. M. vidtagit.
Hela Don 18 Februari f. m. 4o3 argumentet tror jag således går ut på att visa, alt det varit lyckligt, om, då R.
M. öfveriemnat verkställigheten af det uppdrag
Han fått, genom 1824 års riksd.beslut i denna fråga, hvilket Han gillat, nemi. att meddela octroj och privilegier åt enskilda banker, R.
St. hade gjort sig reda för, under hvilka villkor bankerne skulle få uppstå; men då hela nationen i detta fall befann sig alltför mycket i ett minderårighelstillstånd, för att sjelf kunna föreslå andra och flera grunder för banklagstiftningen, än dem, som uttrycktes i denna 1824 års författning: så hade det likväl varit att önska, det K.
M. hade varit i tillfälle att med en vidsträcktare kännedom 0111 fäderneslandets behof tillse, att icke sådana svårigheter, sådana verkliga brister, sorn de nu af Hr Stråle framställda, skulle kunna uppstå.
Att lagsliftarne då ej kunde ingå mera i detalj bör vä! ej betaga de åtgärder', som K.
M. till följe deraf vidtagit, all kraft och verkan.
Det vore onekligt ganska väl i ett fall, om Hr Stråles princip kunde göra sig gällande, nemi. uti det, då K.
M. beviljade octroj åt en bank på alldeles motsatta grunder emot dem, som finnas i tS24 års författning, nemi. åt Östgötha-bank, utan solidarisk ansvarighet; roen att, fördel man önskar ett återvändande till det rälta i den saken, man skulle medgifva en så vådlig princip, som alt personer och corporationer, hvilka erhållit octroj och privilegier, skulle kunna gå miste örn denna octroj och dessa privilegier, hvilka de mottagit i förmodan att konungamakten varit fullt kvalificerad, både att gifva dem och att bedömma riktigheten af de bolagsreglor, som den sanctionerat, är en grundsats, som jag ej vågar obetingad t och för sådana fall som detta antaga; ty det skulle åstadkomma förvirring i lagskipningen.
En annan fråga är, när anslag af medel oformligen blifvit beviljade.
Uti detta ämne kan jag på sin höjd medgifva, att det må stå den allmänna åklagaremaklen öppet, att söka göra de lagparagrafer gällande emot Östgötha-bank, hvilka åklagaremakten finner vid dess stiftande vara förbisedda.
Jag inser likväl ej, alt R.
St., i deras egenskap af lagstiftare, kunna dertill göra någonting.
Hvad särskildt beträffar frågan om credilsedlars utgifvande, hvarvid Hr Stråle fästat sig, så tager jag mig friheten disputera det argumentationssätt, på grund hvaraf han trott att Re geringens tillåtelse att utgifva sådana creditsedlar, vore emot lag.
Ilan har nämnt en gammal författning emot tryckta eller graverade invisningars utgifvande och resonerat så, alt, när det vore förbjudet att utgifva in visningar på annor man, måste det äfven vara förbjudet att utgifva invisningar på sig sjelf; ty, säger han, en creditsedel är intet annat än en invisning på sig sjelf; men jag hemställer till den värda talaren, om han ej erkänner den grundsatsen, att ett undantag i allmänhet ej får utsträckas längre än undantagslagen lyder, och således, när det nu är förbjudet alt utgifva tryckta 4°4 Dan 18 Februari f, m. invisningar ställda på annor man, så följer ej deraf, ali det är förbjudet alt utgifva en invisning på sig sjelf.
När 1111 R.
St. år 1824 emot Ivunne förbehåll, nemi. solidarisk ansvarighet och anmälan hos vederbör, auctoritet, uppdraga tills vidare åt K.
M. att utfärda privilegier och öctröjer, så hafva de äfven öfverlåtit till K.
M. att pröfva hvilka andra tillåtelser, Han kunde finna i nåder för godt att utgifva, som voro nödvändiga om banker skulle kunna uppstå.
Dertill hörde äfven utan tvifvel att tillåta dem att utgifva creditsedlar, ty eljest kunde de ej ens börja sin rörelse.
Det är sannt, att på sätt och vis ett exempel finnes på motsatsen, nemi. den Skånska privatbanken, ty den utgaf ej sedlar, som bära namn af creditsedlar, utan vid framställning af sin anhållan om privilegier, begärde de att få utgifva depositionsbevis.
Jag har vid en föreg:de riksdag på detta rum beklagat, att denna bank var den första, som öppnade ett creditsysteme, hvilket uppenbarligen visade benägenhet att söka eludera hvad man då ansåg såsom förbjudet, men som i sjelfva verket ej var förbjudet, nemi. att utgifva creditsedlar.
Detta bör alldeles icke inverka på saken.
Att tillåta enskilde personer, som sjelfve kunna sluta igen sina banker, i hvilka ingen annan äger att titta, att tillåta dem att utgifva creditsedlar eller depositionsbevis; det var ett nytt misstag, som jag äfven beklagar, men det har derföre ej kunnat falla mig in att sätta i fråga, att, när Skånska privatbanken fått en sådan tillåtelse uti sin octroj, någon lagstiftare skulle kunna fråntaga banken densamma.
Detta torde vara nog sogdt, i afseende på Hr Stråles anmärkningar.
De förenade Utsktn hafva ej ansett sig behöfva besvara den af Hr Stråle i hans motion väckta fråga, på annat sätt än alt de sagt: "hvaremot Utskrn funnit lika uppenbart, att den nu föreslagna lagen icke kan äga tillämpning å de enskilda banker, som redan uppkommit och organiserat sig efter grunderna uti den äldre författningen, eller oftanämnda K. kungörelse.”
Jag märker nu först, att äfven från denna ordalydelse skulle kunna göras ett undantag för Öslgötha-bank, efter den beklagligen ej uppstått på de grunder, som finnas i den nämnda författningen; men det är också det enda undantag, sorn tolkningen häraf kunde medgifva och hvilket Utsk:n torde böra till lättelse observera.
Alla de andra bankerna, för hvilka föreskrifter blifvit gifna i 1824 års författning, nemi. att delägarne skola ansvara en för alla och alla fölen, lära få bibehålla sina privilegier, äfven om åklagaremakten skulle önska att rubba dem.
Jag instämmer deruti med Hr Stråle, att innan man ingår i öfverläggning om de sär - Den 18 Februari f. m. 4o5 skilda punkterna af lagen, måste man först afgöra huruvida denna b<g skall liafva retrouetiv verkan eller ej; men der fini es ännu en omständighet, som först måste algöras, nemi. frågan huruvida ens någon ny lag nu bör antagas eller ej.
Då jag i denna punkt anhåller alt få yttra mig, så skulle jag måhända kunnat vara framkallad af en framställning, sorn jag läser i en reservation emot betänk., att nu anföra hvad som visserligen eljest vore alldeles öfverflödigt, nemi. att de åsigter, jag här framställer, visserligen icke iiro några andra, än mina egna, då jag ej ens är i tillfälle alt inhemta andras åsigter, med undantag af dem, som jag på detta rinn hört eller läst i Utsktns betänk:», elier sådana alhandlingar, sorn ej varit alltför tråkiga alt genomgå.