Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 9 och 10 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 163, i anledn. af K. M:s nåd. skrifvelse om Den 11 Maj.
S09 anvisandet af ett särskildt kreditiv till betäckande af kostnaderne för de rustningar, som af närvar, politiska förhållanden kunna påkallas.
H. Ex. Hr Frih. Stjerneld, Gust. Nils Algernon:
Dåde vigliga upplysningar jag i detta ämne önskar lemna, troligen icke nog tydligt skulle höras om de af mig muntligen anfördes, anhåller jag att härmed få till uppläsning aflemna ett skriftligt anförande.
Detta härefter upplästa skriftliga anförande var sålydande:
Uti förevar, vigtiga ämne torde det tillkomma mig att yttra några få ord rör:de de, uti den K. propos:n, omnämnde förhållanden.
Ehuru H. R. o. Ad. säkert finna, att de underhandlingar som blifvit inledde i anledn. af den, emellan Konungen af Danmark och Dess Tyska undersåter inträffade misssämja, äfvensom den ståndpunkt, på hvilken dessa underhandlingar nu befinna sig och hvilka blifvit R.
Sl:s Hemliga Utsk. uti deras helhet meddelade, icke bör kunna yppas, torde jag dock få förklara, att den tvist som varit upphof till de beklagliga händelser, hvilka föranledtden K. propos:ns afgifvande, icke äger något inflytande på Sveriges ställning lill de krigförande maklerne, emedan Hertigdömet Schleswigs införlifvande med Danmark eller med det Tyska förbundet, i främsta rummet angår de stater, Ryssland, England och Frankrike, hvilka genom besvurna fördrag, garanterat
Danska kronan dess besittning, och att således de förenade rikena, blott i samråd med desse _magter, höra taga någon del i denna frågas slutliga afgörande.
Ändamålet med de rustningar K.
M. är sinnad företaga, är följaktligen endast, att uppträda till försvar af de Danska arfländerna, hotade af öfvermagtens inkräktning; och lemna Sitt stöd åt de nu pågående underhandlingarne och slutligen att förekomma de vådor för nordens politiska jemnvigt, hvilka kunna blifva en följd af våra Danska slamförvandters försvagande.
Jag ämnar icke motsätta mig beviljandet af de 2,000,000 r:dr, Konungen begärt, såvida de användas lill rustningar för en beväpnad neutralitet inom de förenade rikenas landamären, äfven om dermed något annat icke vinnas, än alt förskaffa vår armé och flotta en utredning och öfning, hvaraf de genom en allt för stor sparsamhet å R.
St:s sida hittills varit i saknad.
I den K. skrifvelsen till StatsUlsk. äskas af R. St., och genom SlatsUtsk:s betänk, föranledas de att yttra huruvida de äro villiga, att underkasta sig de uppoffringar, som med ett krig äro förenade.
Men denna förklarings afgifvande anser jag R.
St. böra undvika derföre att det enl. grundlagen, icke tillhör dem, att förklara krig, eller att deröfver yttra sig.
Detta är Konungen förbehållet, och Honom allena, emedan Han endast kan äga de upplysningar, som erfordras för alt med behörig sakkännedom fatta ett så vigtig! beslut.
St. skola nedlåta sig i en dylik förklaring, så böra de äga tillgång å de upplysningar, som äro nödvändige, för att, på sätt Konungen äskat, uttrycka efter noggrann pröf ning, sina åsigter i ämnet.
Sådana ypplysningar hafva R.
St. icke erhållit och kunna dem icke eller erhålla, emedan sakens grannlaga beskaffenhet gör deras meddelande olämpligt.
St. så - 510 Den 11 Maj. ledes icke kunna afgifva något på sakkännedom grundadt yttrande, torde det alltså befinnas oriktigt af Konungens rådgifvare att vilja pä R.
St. hvälfva ett ansvar, som ensamt bör hvila på de förra.
När nu, enl. 69 § Reg.F., SlalsUtsk:s betänk, endast kan bifallas eller afslås, men icke ulan ålerremiss förändras, eller följaktligen sådana ordalag i stället införas, hvarigenom må undvikas all tvätydighet, huruvida R.
St. tillstyrkt ett fredsbrott eller icke, så inser jag ingen annan tjenlig utväg för R. o. Ad. att vidtaga, än betänkis återförvisning till Ulsk.
När det återkommer med sitt yttrande, kan Ståndet först falla sitt beslut och välja de ordalag. sorn möjligen finnas lämpliga.
På dessa skäl anhåller jag, att R. o. Ad. utan att inlåta sig i den begärda pröfningen, måtte återremittera betänk.
Hr von Hohenhausen, Carl Ludv.:
På det alt R. o.
Ad. icke må sägas hafva blifvit tagne par surprise, kan jag, utan alt våga ingå i detaljerne af sjelfva frågan, tillkännagifva, att det nu begärda kreditivet å 2,000,000 r:dr äro egnadt icke endast lill demonstrationer inom landets gränsor.
Den K. skrifvelsen till StatsUtsk. innehåller: ”Alt dä oaktadt K.
M:s lifliga önskan, att den nuvar. politiska ställningen i Europa icke måtte för de förenade rikena medföra någon rubbning af de utaf fredens lugn härflytande fördelar, en nödig försigtighet likväl fordrade, att ej vara oberedd på de händelser, som af nämnde politiska ställning till äfventyrs föranleddes och synnerligast de sednasle tilldragelserna inom ett grannrike hvilket utgjorde föremål för Svenska nationens varma deltagande, kunde påkalla, alt Sverige, för skyddandet jemväl af egna, dyrbara intressen, icke underlåter, att lemna det understöd, som derifrån blifvit hegardt; men K.
M. emellertid ansett
Sig icke böra uti en så maktpåliggande fråga fatta beslut förr, än Rikets nu församlade Ständer såsom Svenska folkets ombud, lemnats tillfälle att, efter noggrann pröfning, uttrycka sina åsigter, huruvida nationen må vara villig alt underkasta sig de uppoffringar, som dermed mäste blifva förenade.
Jag finnér det vara rent språk och den K. skrifvelsen bör på samma sätt besvaras.
Den ringa ersättning, om vi er holle någon sådan, när vi förlorade det trofasta Finland, denna perla i Sveriges krona, öfvensom Pommern, hvilket lillföllo oss efter 30-åriga krigets uppoffringar, utgjordes af förlusten utaf det trätofrö, som så ofta åstadkom misshälligheter med våra grannar.
Man har sagt, att under 1812 års händelser tillfälle varit för oss alt återfå Finland.
Om så äfven förhållit sig, beslöt likväl politiken annorlunda.
Den rönte icke sympatier, men den var klok och beräknande, och det tror jag, är det förnämsta man bör tänka på.
Vi föredrogo i stället föreningen med Norrige, en förening, som om vi rätt utveckla våra krafter, utvecklar på samma gång en sann nationalanda och gör den så stark, ja så oöfvervinnelig, alt vi kunna afvisa alla inblandningar i våra enskilda angelägenheter.
Jag ämnar aldrig bestiga, om jag så må uttrycka mig, Skandinavismens käpphäst.
Jag är Svensk, och jag känner mig stolt af alt vara det.
Den 11 Maj. 511 vill icke blifva Skandinav, såsvida Skandinaviska ideén utsträckes längre än till gästvänskap.
Händelserna inom Enropa äro betänkliga.
De framila med samma hastighet som lokomotiverne och dä det är omöjligt att förutse hvad som kan hända, finnér jag, att man bör tänka på, hvad vår frid tillhör.
Jag tror, att vi dertill hafva desto större anledn., ju mera vi betänka hvad under framfarna lider blifvit eftersatt.
På dessa skäl yrkar jag bifall till det af K.
M. äskade anslag af 2,000,000 r:dr, i ändamål att användas lill anskaffning af felande krigsmateriel och hvad för öfrigt till försvarsverkets ställande på krigsfot hörer, med den förklaring derjemte, att R.
St. äro villige alt underkasta sig alla de uppoffringar, som äro nödvändige för vikmakthållande af de förenade rikenas säkerhet och sjelfständighet.
I öfrigt förenar jag mig med Hr von Hartmansdorff i anhållan om återremiss.
Hr von Hartmansdorff: H. Ex.
Statsministern för utrikes ärendena har sagt, om jag riktigt uppfattade hans yttrande, att de anslagna medlen endast skulle användas till försvar för de Danska arfländerna, men att Sverige deremot icke skulle inblanda sig i den Schleswig-FIolsteinska frågan.
Chefen för krigsdepart.
Hr von Hohenhausen, har sagt, att de 2,000,000 r:dr äro ämnade icke endast till en demonstration inom rikets gränsor.
Således innebära dessa rådgifvares yttrande, att fråga är derom, att Svenska arméen skall föras utom rikets gränsor, och inblandas uti krigets äfventyr.
Jag bar redan anmärkt, alt den K. skrifvelsen föranleder till ett yttrande af R.
St., huruvida de vilja underkasta sig följderne af ett krig; och det torde vara nödigt, att jag uppläser sjelfva ordalagen, på det att en hvar af eder mine Hrr! hvilka icke erhållit StatsUlsk:s ifrågavar. betänk., må veta huru samma skrifvelse hufvudsakligen lyder: ”Då oaktadt K.
M:s liflga önskan, att den närvar, politiska ställningen i Europa icke mätte för de förenade rikena medföra någon rubbning af de från fredens lugn härtlytande fördelar, en nödig försigtighet likväl fordrade, alt ej vara oberedd på de händelser, som af nämnda politiska ställning tilläfventyrs föranleddes och synnerligast de sednaste tilldragelserna inom ett grannrike, hvilket utgjorde föremål för Svenska nationens varma deltagande, kunde påkalla, att Sverige, för skyddandet jemväl af egna, dyrbara intressen, icke underläte att lemna det understöd, som derifrån blifvit begärdt; men K.
Sig icke böra uti en så maktpåliggande fråga falla beslut förr, än Rikets nu församlade ständer efter noggrann pröfning, uttryckt sina åsigter, huruvida nationen må vara villig, att underkasta sig de uppoffringar, som dermed måste blifva förenade, så bar, af sådan anledn. K. M., efter inhemlande af Hemliga Ulsk:s tind. yttrande, med fullt förtroende lill R.
St:s bedömande af livad
Sveriges ära och sanna intresse fordrade, nu velat framställa den begäran, att ej mindre för nödiga förberedande rustningar, än på det att K.
M. måtte blifva i tillfälle att vidtaga de åtgärder, som omständigheterne kunde påkalla, R.
St. oberoende af de uti 03 § Reg.F. omförmälda kreditiv, vid hvilkas bestämmande K.
M. gjorde sig förvissad, att de nuvar. politiska 512 Den 11 51 a j. förhållandena tagas i behörigt öfvervägande, mätte lill K.
M:s disposition ställa ett särskildt kriditiv af 2,000,000 r:drb:co; förväntande K. 31., att med möjligaste skyndsamhet erhålla del af det beslut, som härom blefve af R.
St. fattadt.”
Hvad menas med de bär omförmälda omständigheter?
Det kan man icke veta med mindre än att man läser det föreg:de i den K. skrifvelsen, hvarest säges: ”de sednaste tilldragelserne inom ett grannrike, hvilket utgjorde föremål för Svenska nationens varma deltagande, kunde påkalla, att Sverige, för skyddandet jemväl af egna, dyrbara intressen, icke underlåter, att lemna det understöd, som derifrån blifvit begärdt; men K. 3J. emellertid ansett sig icke böra uti en så maktpåliggande fråga falla beslut förr än Rikets nu församlade Ständer, såsom Svenska folkets ombud, lemnats tillfälle att efter noggrann pröfning, uttrycka sina åsigter, huruvida nationen må vara villig att underkasta sig de uppoffringar, som dermed måste blifva förenade.”
Det synes åtminstone mig tydligt, alt K. 31. äskat ett yttrande af R.
St., huruvida de vilja underkasta sig krigets följder.
StatsUtsk., å sin sida, säger: ”att det icke tvekat att tillstyrka, det R.
St. måtte, till bestridande af kostnaderne för nödiga förberedande rustningar och andra åtgärder, som af politiska förhållanden kunna påkallas, till K.
M:s disposition i riksg:s-kont. anvisa en kriditiv-summa af 2,000,000 r:dr b:co, alt i mån af behof och framtida redovisning lyftas”.
Både den K. proposm och SlatsUtsk:s betänk, upptaga sålunda, i andra rummet, eller såsom en bisak, den fråga, hvilken jag anser utgöra hufvudfrågan, nemi. huruvida krig skall äga rum eller icke.
Oaktadt en så vigtig fråga icke varit underställd R.
St. sedan nuvar. statsskick infördes, har likväl StatsUtsk. tagit saken så lätt, alt det sisth Lördag, under ^ timmas sammankomst, funnit saken klar.
Vi hafva ock sett, hurusom för 2
Stånd endast behöfts 16 timmar derefter, samt åt R. o. Ad. och BondeSt. blott blifvit beskärda 48 timmar för att i ämnet fatta beslut.
Hvilka underrättelser hafva väl R.
St. under tiden erhållit för att med den sakkännedom och noggranna pröfning, som K. 31. äskar, afgifva ett sådant yttrande?
Aro dessutom R.
St. behöriga dertill?
Ar det icke fast mera en olycka, alt Konungen rådfrågar dem i så granlaga ämnen?
Vi erinra oss, att efter Carl Xll:s krig, infördes i 6 §:n af 1719 och 1720 årens Reg.F. det stadgande att Konungen ej finge börja anfallskrig utan R.
St. samtycke.
Med detsamma eller rättare på deras anstiftan fördes 2:ne krig.
Det första 1741, beslöts med ännu större brådska än nu varit förhanden, ty frågan genomdrefs på en enda dag.
Då saknades icke glada förhoppningar, och stora förespeglingar om fördelaktiga fredsvilkor. 3!en huru nesligt slutades ej detta krig?
Det andra beslöts 1756, och dåvar.
SekretaUtsk. begagnade ett lika oförtäckt tillstyrkande ang:de kreditivet som nuvar.
StatsUtsk. användt.
Vi vela jemväl, huru detta krig slutades.
Det var väl utan förlust af länder, men med förstöring af rikets penningeväsende och kredit.
Man bibehöll i 1772 års Reg.F:s 48 § stadgandet, om R.
St:s samtycke till anfallskrig.
Denna olyckliga inskränkning i Konungamakten föranledde - Den 11 Maj. 513 ledde Anjala-förbundet och della aler, som J alla veten, mine Hrr! 1789 års Säkerhets-Akt, i hvars l:sla puukt R.
St. skildes från rättigheten,' alt yttra sig i frågor om krig och fred.
Ehuru Gustaf IV Adolf begagnade sin rätt att förklara krig, så illa att Finland förlorades och riket bragtes nära sin undergång, hade stiftarne af vår nu gällande grundlag likväl den försigtigheten, att icke tillerkänna R.
St. något yttrande om krig och fred, utan lemuade Konungen i 13 § Reg.F. allena rättigheten, att begynna krig, och sluta fred.
Jag hade således hoppats, att dylika frågor som denna, icke skolat blifva R.
St:s pröfning underslälda.
Det är klart, att en nationalförsamling icke är skicklig att afgöra dem emedan, pä sätt jag redan nämnt, hon saknar erforderliga upplysningar och emedan dessa icke kunna henne lemnäs i anseende till deras grannlaga beskaffenhet.
Vid sådant förhållande borde väl R.
St. vara befriade från förklaringar, eller yttranden i dessa ämnen.
Grundlagen bar stadgat, på det att Konungens rätt till krigsförklaring ej skuile vara ett tomt löfte, alt R.
St. skola pä förhand lemna medel dertill genom det s. k. stora kredit i vet.
Hvad åter medel lill krigets fortsättning angår, så är det en med beskattningsrätten sammanhängande fråga, hvarom jag nu icke vill tala.
Jag har yttrat, att R.
St. icke böra eller kunna meddela något utlät, i brist pä sakkännedom.
Ehuru det torde vara öfverflödigt att här omtala, hvilka upplysningar äro, som vi väsendteligen sakna, vill jag likväl korteligen uppgifva några, hvilka enl. min åsigt, bordt R.
St. meddelas, såvida de skolat kunna med någon säkerhet uttala ett omdöme, lista frågan som vi böra hafva besvarad, är den: har någon förnärmat oss så, att vi fördenskull hafva orsak till krig utan alt inskränka oss till underhandlingar?
Detta är obekant för de fleste af oss åtminstone för dem som icke äro statsråd eller ledamöter af Hemliga Utsk., och likväl skola vi alla svara på frågan. 2:o Alägger oss någon öfverenskommelse. | eller något fördrag, att åtaga oss Danmarks sak såsom vår egen vch slåss för dess räkning?
Det känna vi lika litet. 3:o Fordrar vår egen säkerhet att vi göra det?
Svaret blifver detsamma. 4:o
Påkallar rättvisan att viför våra grannars skull börja krig?
Dertill fordras att känna, hvari t vi - stighelerna beslå mellan vära grannar och den makt som anfallit dem.
Denna kunskap äga vi icke. lalla fall, är det något för mycket att vilja upphäfva sig till rättvisans försvarare allestädes, der sådant kan päfordras.
Man bör mäta sina krafter, och först söka upprätthålla rättstillståndet inom egna landamären emot inhemska våldsverkare, som besvära oss.
Aro vi ännu icke kommne till rätta dermed, så synes det vara nog tidigt alt vilja mota väldet hos grannarne. 5:o
Kräfver den närmare slägtskapen med Danskarne att vi hjelpa deni strida mot våra aflägsnare starnförvandter Tyskarne?
Vi fä ej glömma att vår slägtskap sträcker sig lill alla germaniska folkstammar.
Vi hafva tillförene förstört våra krafter i strider inom Skandinavien.
Skola vi nu bidraga dertill att de 4 II 33 514 Den 11 Maj. germaniska folken ytterligare skola förblöda i strider mellan Danskar och Tyskar?
— De sednare innehafva hjertat af Europa.
Oster om dem 1 igger den Slafviska folkstammen med det obegränsade enväldet och den ringa bildningen; på vestra sidan ligger den Galliska folkstammen med den ytterliga förfiningen och det republikanska sjelfsvälrlet.
I söder anfa 1 les Tyskarne af Italienare.
Kan icke den dag komma, då vi behöfva Tysklands vänskap framför andras vare sig emot Slaver eller Galler.
Månne vi ej således, mäste, håde för den allmänna menskliga odlingens skull och för vårt eget sjelfbestånd, önska att bibehålla fred med de högt bildade Germanerne, hvilka vi hafva att. tacka för en sä stor del af vår egen odling?
Men äfven om vi sätta dessa betraktelser och bevekelsegrunder å sido, så mäste vi frana oss sjelfva: 6:o
Åge vi nog styrka att anfalla Tyskarne eller rättare Tyska förbundet?
hvilket är ej i fejd med Danskarne.
Det äger öfver 40,000.000 menniskor, hvaremot Sverige och Danmark tillsammans endast hafva något öfver 4,000,000, Vi utgöra således endast jS af den makt, hvilken vi skola bekriga.
Hvilken utsigt hafva vi således, att lyckas eller gä tinder pä ett sådant företag? 7:o
Äre vi ens säkra om bistånd af mira förbundsbröder
Norrmännen under en sådan strid mot öfvermagten?
Enl. 25 § af deras grundlag får icke Norriges flotta eller aimeé användas till anfallskrig utan Stortbingets samtycke.
Hvad är väl ett anfallskrig?
är det ifråga var. icke eli sådant?
Vi veta ej om Norrska storthingel blifvit bordt och ännu mindre hvilket svar det möjligen lemnat.
Deltaga icke Norrmännen i striden, sä befinna vi oss ännu svagare.
Om än alla Skandinaver, 5J millioner, holle tillsammans, men ändock vore för svaga alt strida med 40 millioner Tyskar, månne vi: 8o kunne -påräkna andra bundsförvanter ?
Det är oss obekant.
Icke är det troligt, att vår östra granne, som med en del af sin krigshär står rustad till försvar emot Tyskarne vid deras gräns på fasta landet, skulle göra sig till den anfallande och på en sä aflägsen punkt, som här i Norden.
Hafva vi då en bundsförvandt på den vestra sidan ali påräkna uti det mäktiga England?
Det veta vi lika litet.
Delta rike som vill beherrska alla liaf, mäste sträcka sin uppmärksamhet ät dem alla i förening med det fasta landel.
Särdeles nödgas det gifva akt på grannen Frankrike, som genom en ny statshvälfning kommit i rörelse.
Men del blefve för vidlyftigt att uppräkna alla de stora föremål, som upptaga denna makt, ej blott i denna verldsdelen, utan äfven i de öfriga.
Taga vi sannolikheten i beräkning, sä hafva vi från det hållet föga att hoppas.
Om vi sålunda sakna bundsförvandt, som lemna oss hjelp bestående af folk eller skepp, kunna vi då åtminstone: 9:0 hafva penningar alt af dem påräkna till krigets utförande?
Delta känna vi lika litet; och huru skulle någon af dessa makter kunna gifva oss penningar, utan att i och med detsamma komma i krigstillstånd till det Tyska förbundet?
Om vi icke hafva subsidie-medel att af någon förvänta, äga vi då egna medel lill krigskostnadernas bestridande?
Detta är en fråga, hvilken vi på grund af egen sakkännedom böra kunna besvara, och följaktligen skola taga i närmare skärskådande.
Den 11 Maj. 515 StatsUtsk:s medlemmar och andra riksdagsmän, hafva då det varit fråga om rikets eget försvar under mångfaldiga riksdagar svarat: vi hafva icke förtroende för Konungens rådgifvare, derföre om vi än hade penningar, anslå vi ingen ting; eller ock, vi hafva icke penningar, derföre gifva vi hvarken till Carlsborgs eller lill Waxholms fästningar eller till flottan, hvad de behöfva.
Detta StatsUtsk. har nu icke deslomindre tillstyrkt de 2,000,000 r:dr för ifrågavar. främande förelag, men försigtigtvis förbigått frågan hvarest de 2,000,000 r:dr skola tagas.
Ulsk. talar blott om utbetalningen, och säger, att den skall anvisas på riksg:s-kont.
Har då riksg:skont. några medel att lemna?
Det måste upplåna dem; men hvar, utom eller inom riket?
Utom riket hafva såsom vi veta, de största bankirer blifvit bragte i förlägenhet, genom hvälfvingarne på fasta landet, och draga sig ur affärerne, såvidl sig göra later.
De kunna eller vilja nu icke inlåta sig i några affärer.
Ar det troligt, då Dreussen är i förlägenhet att få penningar, Sverige skulle i den vägen lyckas bättre?
Långifvaren undersöker naturligtvis lånsökarens förmåga att betala.
Om en stal vare sig fattig eller rik, inlåter sig i så vidt utseende företag, som det ifrågavar. är för Sverige, kan man väl vänta, att han derigegenom skall stärka sin kredit?
Efter all anledn. erhålla vi ej penningar utrikes ulan odrägliga vilkor, särdeles om de utländska penningkarlarne erinra sig huru Sverige liqviderade sin förra utländska gäld.
Vi måste då söka att få penningar inom landet.
Men undersöker man ställningen inom oss, så finna vi, att den förlägenhet, som yppats i allmänna rörelsen, genom felande afsättning, verkar på dubbelt sätt till penningebrist.
Först uppkommer hon genom silfvers förande ur landet.
Under den korta lid, vårskeppningen varadt, hafva redan 860,000 specier blifvit utförda, För hvarje species, som utvexlas, ingå till hanken 4 r:dr r:gds; 4 gånger 860,000 göra 3,440,000 r:dr r:gds hvilka således blifvit dragna ur allmänna rörelsen.
Dertill kommer, att, om den enskilte icke får afyttra sina varor, likväl måste underhålla sitt arbetsfolk, på det att rörelsen icke må afstanna, så nödgas han upplåna penningar, der sådana kunna erhållas.
Den stora penningetillgången, vi förut ägt, varder såmedelst snart förminskad och upptagen.
Om någon enskild blir af statsverket och enskild man tillspord, om han vill utlåna penningar, så föredrager han troligen den enskilde låntagaren af den enkla grund, att om den enskilde icke betalar, så antingen försäljes å utmätningsauklion, den pant han lemnat, eller varder han eller hans löftesman insatt på gäldslugan och långifvaren får sina penningar igen.
Men kan den, som lånat åt statsverket få sälja riksg:s-kont:s hus eller sätta riksg:s-kont:s fullmäktige på gäldslugan?
Om någon blott yttrar en sådan tanke, så skrattar man åt honom liksom J nu gören, mine Hrr!
Staten har derföre ganska ringa penningeförsträckningar att af enskilda vänta, ulan han måste vända sig till kassor, hvilkas reglementen äro så stränga, att de icke få utan mot förslå inteckning i fast egendom utlåna penningar.
Heldre än alt 33* V 516
Den 11 Maj. hafva elem inneliggande, ofruktbara, nödgas de måhända slutligen utlåna dem till staten.
Om nn pä detta sätt de ifrågavar.
2.000.000 r:dr kunna erhållas, så frågas, hvarest skola i händelse af krig och deraf ökade penningebehof, medel dä tagas, när de 2.000.000 äro sint?
Om armeén ligger i Danmark, och flottan utom egna farvatten, sä lära väl icke de Svenska sedlarne derstädes emottagas.
Måste atlöningen bestridas med silfver, sä får banken derföre vidkännas en särskild tillagning; huru skall då silfverfonden kunna förslå?
När således aflöningen och öfrige kostnader måste utgå, jemte de vanliga statsutgifterna men särskilda tillgångar fattas, så måste man väl gripa tills krigsgärd.
Denna utväg är dock svår, och vi veta huru den 1808 verkade på allmänna tänkesättet.
Skola dessutom ökade sedlar slås pä hankens kredit, så blir följden den, att banken icke kan inlösa dem.
Under sådana förhållanden kan jag icke se annat, än att penninge väsendets undergång skall hos oss ovilkorligen blifva följden af ett kris;, om det skall föras på vår egen bekostnad.
Detta är del enda, som R.
St. med säkerhet kunna lemna lill svar ä den K. skrifvelsen, emedan de kunna grunda det pä sakkännedom.
Men derjemte böra de hos Konungen anhålla, att Han, sä vidt pä Honom beror, måtte befria landet från en sådan olycka.
Jag återkommer således till mitt första yrkande att R.
St. böra noga taga sig till vara, att under sä vidt utseende omständigheter, afgifva en förklaring, som ålägger dem ett ansvar, hvilket dem icke tillhör.
Vill Konungen börja krig, så tillkommer Honom allena beslutande-rätten härutinnan, och han har för sådant ändamål stora krediti vet att anlita.
Utan att på ringaste sätt, bestrida beviljandet af de 2,000,000 r:dr, anhåller jag om återremiss, på det att R.
St. mätte uti sitt und. svar kunna undandraga sig allt yttrande om fredsbrottet, och endast erinra om följderna af rustningar, som sträckas utom de förenade rikenas egna områden.