Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har varit elak mot mig sjelf i complaisance mot andra; och de, som jag mest tjenat, torde snarast ha vedergällt mig på annat sätt” 238.
Användande sina öfriga inkomster mestadels till andras nöje och tjenst, visste han med sig, att han äfven med dessa mest riktade ”väns vänner”; och i känslan, att vara så till vida långt oegennyttigare än sina företrädare, försmådde han eller förgat, sangvinisk som han var, att likna dem i försigtighet och skrymteri.
I alla fall kräfver rättvisan, att, emot denna tvifvelsutan högst klandervärda pastorats-köpenskap, lägga i andra vågskålen den inrikes-politik, till hvilken han oaflåtligt sökte leda sin Konung under de sednare stormiga åren af Gustaf III:s lefnad, och som i ofvannämnda bref – med anledning af Stjernelds qvarhållande i fängelse ännu länge efter riksdagens slut – sammanfattar sig i detta likaledes karakteristiska yttrande: ”Allernådigste Konung!
Hör icke dem, som tala illa om medborgare!
De veta icke hvad de bedja.
Hör oss, som i glädjens och sorgens dagar unnat andra godt; och Eders Majestät skall i en allmän kärlek återvinna sitt lugn”.
– Öfverhufvud funnos godt och ondt hos denne man så blandade, att det förra, genom både sin beskaffenhet och sin öfvervigt, oundvikligen bestämmer efterverlden till omdömet: han var en god man.
Hans grundfel bestod egentligen deri, att han äfven i det goda var till öfvermått en ”lustig broder”.
Ett tyskt bond-ordspråk säger:
Lustig gelebt und selig gestorben,
Heisst dem Teufel die Rechnung verdorben;
och detta tyckes, i det längsta, varit hans innersta valspråk.
Det motsäges icke ens af andan och tonen i hans sista anteckningar, ehuru skrifna under gulsot, vattensot och mångfaldig förtret; icke heller af den återblick på sitt lif, hvarmed han valde till inskrift på sin likkista: ”Då det bäst varit hafver, så hafver det möda och arbete varit”.
Såsom författare hade han alltsedan 1781 gjort sig fördelaktigt känd genom åtskilliga Tal: dels afhandlande vetenskapliga och vittra ämnen, dels Åminnelse-tal (och till de sednare kan man slutligen äfven räkna hans känslofulla och vackra ”Konung Gustaf III:s Personalier”).
Men under de sista åren af Konungens lefnad framträdde han jemväl med dramatiska verk.
Först 1788, med en Komedi i tre akter, kallad ”Rångedala-Riddaren”, som snart åtföljdes af flera; 1791 med en ny tre-akts-komedi, ”Fjäsken eller den Beställsamme”; samma år, med ett lustspel i en akt, ”Sladdret eller Fjäskens Mirakler”; ännu 1794 muntrade han sig med en komedi i fem akter ”Optimisten, eller Allt är bra” (fri bearbetning af ett fransyskt original); och under samma tid skrefs förmodligen ock den från fransyskan öfversatta en-akts-komedien ”Morgonstunden”, som jag läst i handskrift.
Så vidt jag vet, finnas dock af dessa fem skådespel hittills endast två tryckta: nämligen ”Fjäsken” och Optimisten”.
Dessutom känner jag ett på Järfva (den 29 Juli 1786) uppfördt skämtstycke, ”Cambios seger öfver Lotto”; och en om- eller utarbetning deraf på vers, kallad ”Gustava Gök”.
”Fjäsken”, som första gången uppfördes på Dramatiska Theatern den 30 April 1791, gjorde en stor och ända till våra dagar fortfarande lycka.
Med fullt skäl: den förtjenar verkligen ett utmärkt beröm.
Hans förebild har varit den fransyska komedien l’Officieux, af De la Salle.
Men han har imiterat den – säger Adlerbeth rättmätigt – ”så, som snillen göra det: lämpat den till svenska seder, riktat den med nya komiska drag, med nya tillfälligheter som måla karakteren eller väcka löjet, och i den lätta stil, som härmar den goda tonen i umgänget, utan att stöta språkets reglor”.
Äfven till händelserna har han försvenskat allt, fullkomligare utbildat teckningen af hufvudpersonens karakter och gjort en mängd tillägg, genom hvilka både handling och samtal vunnit en förhöjd liflighet.
Framförallt är hans mästerskap i språket berättigadt till uppmärksamhet: samtalets art och gång förenar den största finhet med den ledigaste frihet.
Han är, kort sagdt, lika förträfflig i den komiskt-dramatiska stilen, som i stilen af sina bref; och är derjemte i den förra mera rent svensk, än i den sednare, – der han ofta (liksom i sina ”Anteckningar”) inmänger fransyska ord öfver allt behof och all höfva.
Väl speladt, skall detta stycke än i dag ses och höras med synnerligt nöje: särdeles om en ypperlig skådespelare föreställer sjelfva hufvudpersonen, Landtrådet Gyllenfjäsk, – en egenkär men högst godmodig hedersman, som, genom sin oombedda allbeställsamhet, sin i allt sig läggande välvilja och allestädes påträngande tjenstfärdighet, föranleder det helas inveckling.
Särdeles dråplig är den sjelfmålning, som han i första aktens tredje och femte scen gör af sin mångartade tjenstaktiga verksamhet och af alla sina kapaciteter dertill; äfvensom (kanske höjdpunkten af hans narraktighet) monologen i andra aktens sista scen, der han i sin föreställning uppgör alla de möjliga farorna af en på Strömsborg utbrusten eldsvåda, hvilken han ämnar skynda sig att afhjelpa genom sin nyss uppfunna ”sprängkista”.
– Mig tyckes blott, att författarn hade kunnat draga större fördel af Öfverste- Löjtnanten Puff (Kexéls Kapten, som här avancerat), genom att skänka honom något mera utrymme, och ställa hans narraktighet i ett förhållande till Landtrådets, hvari klarare framstode både dess frändskap och dess motsats.
Ej utan betydning synes vara, att just ”Optimisten, eller Allt är Bra”, utgjorde, under hans lefnads dunkla qvällskymning, hans sista vittra arbete.
Det är, i en skrifvelse från Järfva den 12 Angnstl 1794, tillegnadt den vitterhets-beskyddande Boktryckar-frun Elsa Fougt; med påminnelse om fordna ”glada aftnar” vid hennes thebord, ”der man aldrig talar om modet, politiken eller de frånvarande”.
Delande med det nyss skildrade lustspelet alla det goda lynnets och det goda språkets förtjenster, innehåller det ingenting af en på så bjert vis komisk verkan: men är, genom hufvudpersonens också här mästerliga teckning, i rikt mått både roande och trefligt.
Denne Glädjenstråle, en godsinnad småländsk adelsman och godsägare, som alltid, ”när han tänker rätt efter”, finner sig ”bra lycklig” 239, som af allting fröjdas och vid allting vet trösta sig, som i allt ser det möjligast bästa och af alla skiften uppdagar ljusa sidor till sin och andras hugnad, samt outtröttligt sträfvar att åt sin omgifning meddela samma verldsåsigt, är egentligen Schröderheim sjelf, eller hans innersta menniska framställd i trogen afbild.
Äfven i vers har hans snille försökt sig, och efterlemnat åtskilliga spridda småstycken; utmärkta af samma godlynthet, glädtighet, qvickhet och ledighet.
Bekantast bland dessa är hans qväde till Hans Jakob Seseman, den ryktbare Rimmaren och Arithmetices Magistern, vid dennes bröllopp; som med komisk prakt anordnades och bekostades af Schröderheim sjelf, under den tid han var Landshöfding i Upsala.
Ett urval af dessa ströverser borde finna ett rum i den samling af Schröderheims skrifter, hvilken ännu – och högst oförtjent – i vår vitterhet saknas.
Ett stort steg till fördel för hans minne har emellertid blifvit gjordt medelst det utgifvande af hans ”Anteckningar” m. m., för hvilket vi stå i förbindelse hos den grundlige, oveldige, på samma gång strängt och mildt samvetsgranne litteratör, som dessförinnan riktade våra häfder genom sitt allom kända verk öfver Fältmarskalken Toll. Jag får här ej dröja dervid, att för enhvar, som vill rigtigt uppfatta Gustaf III:s tid, personlighet, regering, hans stora, alltigenom närda och omsider af en tidig död plötsligt afbrutna planer för Sveriges upplyftande till ett förnyadt och skandinaviskt Östersjö-välde, de tankar, som sysselsatte honom under hans lefnads sista månader och dagar, med mera, är deras innehåll af synnerlig vigt.
Huru månget alldeles nytt bidrag de i alla dessa afseenden 240 frambära, må vid ett annat tillfälle visas och begagnas: nämligen, då jag kommer att afsluta nästföljande afdelning med några sammanfattande betraktelser öfver denne Konung och hans tidehvarf.
Tills vidare må jag blott bifoga, att deras skrifsätt är – oaktadt sin ymniga späckning af fransyska glosor – förträffligt, och att sannfärdigheten är, om än icke på alla punkter en strängt objektif, dock öfverallt åtminstone en strängt subjektif, – eller en, som, äfven der föremålen någongång målas i en af enskilda lidelser fördunklad dager, alltid lika träffande målar sjelfve författaren.
Schröderheim kan sannerligen ej vara mer Schröderheim, än t. ex. på det ställe, der han, framför sina högst orättvisa omdömen öfver Toll, med naivaste godmodighet varnar sina läsare att ej blindt tro hans ord, emedan Toll varit hans fiende och är honom ohjelpligt vedervärdig.
Han skildrar derefter mannen med gräsliga färgor; men lyktar med att tillerkänna honom de ingalunda slemma egenskaperna ”oneklig integritet, ovanlig drift, mycken arbetsamhet, mycken ordning och redighet”.
En djupt rörande tafla är berättelsen ”om några omständigheter vid Konung Gustaf III:s sista sjukdom och död”: hon länder både den döende herrskaren och den sörjande tjenaren till oförgänglig heder.
Vill man slutligen se, huru han af sina vittra vänner och skyddslingar betraktades under den tid, då han, vid sidan af sin vackra och (tyvärr alldeles förmycket) qvicka maka 241, kunde esomoftast se dem församlade i sitt gästfria hus och omkring ett bord, hvars välmakt aldrig lät förmärka hans kassas redan då ej sällan inträffande vanmakt: så vet jag ingen bild, som i åskådlighet öfverträffar denna sång af Bellman ”på Stats-Sekreteraren Schröderheims födelsedag”:
Alle man i bålen!
Gissa, hvars är skålen?
Skrålen, gode vänner, skrålen!
Han med stora magen,
Blef på denna dagen
Fram till denna verlden dragen.
Älskad af kamrater,
Vördad af magnater,
Rikshärold och Statssekter i Rikets och i Nöjets stater,
Tar han smak och toner
Efter ort, personer,
Ämnen, ordning, tid och skick.
Drick!
Oro och bekymmer
Vid hans åsyn rymmer;
Moln hans ögon aldrig skymmer.
Bref och protokoller
Han i bästa ordning håller.
Spannmåls-kommissioner,
Barnsängs-direktioner,
Ordenstal och tråk och bråk i Inrikes Expeditioner, –
Allt han väl bestrider;
Och hans nöje lider
Ej dervid ett ögonblick.
En ting ej vi glömma,
När vi glasen tömma:
Att vår Elis högst berömma.
Önskom honom, bröder,
Allt, hvad kroppen göder,
Allt, hvad muntert snille föder!
Måtte kreditorer
Och exekutorer
I ditt förmak lemna rum för välbemedlade pastorer!
Må så dina dagar,
Efter ödets lagar,
Långsamt skrida till sitt mål.
Rättelser och Tillägg.
62 rad 1 efter han sättes comma
» 114 » 2 nedifr. står sjelf-annihilation läs sjelf-tillintetgörelse
» 123 » 11 » » den culmination läs: det höjdmått
» 170 » 12 » » vapen läs harnesk
» 190 » 7 » efter 1783 sättes comma
» 234 » 6 efter sista sättes punkt
» 288 » 3 står oom läs som
Sid. 174.
Bland ”Tilläggen vid Bellman” felas den tacksamma tillkännagifvelse, att mången af upplysningarne om hans Musik har meddelats mig från tvenne i Sångens ”glada vetenskap” lika invigda vänner, Kongl. Bibliothekarien Rydqvist och Adjunkten vid härvarande Kathedral-Skola, Magister Björck.
Sid. 232.
Wallenberg, född i Mars 1746, hade till fader Kronolänsmannen i Viby Jakob Wallenberg, och till moder Anna Christina Tillberg.
I Linköpings skola och gymnasium utmärkte han sig genom en ovanlig qvickhet, både i studier och i pojkstreck; samt höll, vid sin afgång från detta läroverk, en oration på latinsk vers.
Student blef han i Januari 1763; och vigd till Prest i April 1769.
Holterman var Direktör vid Ostindiska Compagniet.
– Ännu saknas en fullt god upplaga af Wallenbergs skrifter.
(Jfr derom Palmblads ”Biogr.
Lexikon”, B. XIX: 2, sidd. 238–39).
Sid. 305.
Skådespelet ”Gustava Gök” är versificeradt, och kallas ”lustig tragedi i tre akter”.
Titeln är, äfvensom hela stycket, en parodi på ”Gustaf Vasa” (”lyrisk tragedi i tre akter”).
Här skrifver författaren Campio (icke, såsom i första utkastet, Cambio).
– En samling af Schröderheims vittra arbeten lär nu verkligen vara på väg att föranstaltas; och det af samme man, som helt nyss utgifvit ”Samlade Dikter af Olof Rudbeck”.
Särdeles i andra akten.
Att dessa sceners förtjenst hade ”undfallit mängden” (af dåtidens vittra allmänhet), berättar oss Rosenstein i företalet till Kellgrens Skrifter.
Ett ögonvittne (sonens minnestalare, Upmark) säger, att hon satt ”uti Minerva quaedam in medio virginum choro”, och tillägger: ”Meminimus, postquam in hanc etiam urbem Lares transtulerat, pro Sabinâ quadam magistrâ atque honorifico semper loco inter gravissimas urbis nostrae matronas habitam”.
Att det var ärfdt från en skräddare, föranleder dock Upmark till en lång betraktelse och den erinran, att så förnäma män, som Johan Skytte och Johan Adler Salvius, varit skräddarsöner.
”Musicam quoque adamare coepit; nec eam tantum, quae fidium ac nervorum pulsu, vel solo spiritu flatuque constat, sed quae canorae vocis per melicos modulos inflectione variâ peragitur.
Pollebat vero singulari vocis ad aures mulcendas dulcedine, virgineumque melos gracili, quem discantum appellant, sono, eum naturali facilitate expromeret, accedente etiam artis adminiculo solerter et argutè frangere didicisset, in symphoniacos Regiae aulae coctus receptus est cum honestamento stipendii”.
(Upmark).
”Videlicet nostrum diu latere non passus est Vir inter Arctoae eruditionis prodigia numerandus, ingeniorum ante omnia eminentium felicissimus indagator ac prope nutritius, Olaus Rudbeckius: inscium, aut certè talia non sperantem, protraxit in lucem.
Regio, quod
Musices ad hoc Athenaeum cultoribus indultum est, stipendio mactatum, in medium quem ipse ducebat
Vir summus ”caesarie, citharâque insignis”, velut alter Apollo, chorum recepit”.
Det var (anmärker Upmark) en ”mirabilis fatorum industria”, att den träffade honom ”in his maximè rusticantem locis, quibus inerrare adhuc videbantur Tullianac veneres.”
På hans hänryckning öfver Italien, öfver Rom, öfver nejderna kring
Rom och Neapel, öfver deras ymniga skatter för både häfdforskaren och konstälskaren, gifver samme talare en liflig skildring.
Född 1687, afled hon den 5 Oct. 1709; han följde henne den 28 Nov. samma år.
Af Upmarks rörande beskrifning öfver dessa makars sista dagar, har Sondén, i Palmblads Biographiska Lexikon (B. II, sidd. 64, 65), anfört slutet i öfversättning.
”Plenum gemituum carmen simulque facundissimum, quodque meros Catullos et Propertios, si nostrâ canerent linguâ, redolet.”
Denna fästmö, som dog 1697, kort före hans i Jan.
1698 började utomlands-resa, hette Catharina Fornelia: dotter af den för sitt vidunderliga och nog o-professorliga lynne beryktade Professorn i Astronomien, Jonas Fornelius.
I församlingens dopbok träffas dock antecknade blott femton.
Han åberopar dervid ”kyrkoboken, fastän längese’n uppbrunnen”.
Så är dock icke förhållandet; den finnes ännu i behåll, men underrättar blott om döpelsedagen (den 5 Febr. 1740).
I äldre kyrkoböcker lär vara vanligt, att födelsedagen ej blifvit utsatt.
Han tillägger: ”och hade vänt sig att ligga i tjuguen barnsängar – honni soit qui mal y pense; men detta lekverk gjorde husets ruin”.
Måhända låter sig uttrycket ”tjuguen barnsängar” så förklaras, att kyrkoboks-uppgiften dermed kan sämjas.
Hvars närmaste företrädare i Hof-Kanslers-ämbetet han var.
Brodern, Stats-Sekreteraren Carleson hade i begynnelsen varit Dalins medarbetare i Argus, och utgifvit ”Försök till Svenska Skaldekonstens upphjelpande, eller Samling af utvalda Svenska Rim och Dikter”.
Stockholm 1737–38.
När Bellman säger om denne, att han betedde sig mot sin dräng ”som en 56 års tyrann,” menas dermed: som en tyrann från (riksdagen) år 1756.
Kort derpå afliden: densamme, åt hvars Enka Swedenborg förskaffade från andeverlden hans upplysning om ett qvittens, utan hvars upptäckt hon skulle blifvit utfattig.
Qvinnorna afgjorde vid l’hombre- och the-bord, huru armeer borde föras och fästningar byggas; och med lärdomsväsendet var förunderligen beställdt: mjölnaren docerade i historien, smeden var astronom, skräddaren ”skar stycken af rättegångsbalken”, klockardrängen bevisade att alla religioner äro lika goda, och ”på predikstolen” stod en skomakare – i Bellmans handskrift; men det var här, som den i sjelfva verket försämrande ändringen ”på lärostolen” anbragtes.
Den försigtige Dalin, som sjelf tillförne hade råkat illa ut för Preste-ståndet, ville tvifvelsutan rädda sin lärjunge från möjligheten af något liknande öde.
Ett af de bästa infallen är detta:
”Der gingo barn som gamla män,
Med höga steg och rynkig panna,
Helt dryga i sin tunna luft.”
”Valda Skrifter af C. M. Bellman”, Del.
VI, sidd. 189–193.
Begrafningsdagen var den 17 Mars 1765.
Valda Skrifter, Del. V, sidd. 376–379.
I ett bref till Hammarsköld; det finnes tryckt framför de ”Valda Skrifterna” i första delen, näst efter Skaldens sjelfbiographi.
”Valda Skrifter”, Del.
VI, sidd. 148–149.
Se Oxenstjernas bref i ”De la Gardiska Archivet”, B. XI.
Dess hårda ordasätt lydde, som följer:
”Anakreon! hvar är ditt lof?
En annan stulit har din lyra,
Som, rik i fylleri och yra,
Förtjusa lärt Priapi hof;
Som, lik i otukt med Chrysipper
Och lika rik på vittra föl,
Ur svenska krogars Aganipper
Sin ådra fyllt med dubbelt-öl.
Hans Muser sig på spinnhus nära,
Hans Gracer ligga under cur,
Och uti Platskans jungfrubur
Han Kärleksgudens språk fått lära.”
Bland ”Epigrammer af Movitz” är det sista kanske det roligaste, änskönt just ej heller utmärkt genom någon tonens finhet:
”Hvarför är jag ej i ropet,
Liksom du, för oboe?
Jo, sad’ Mollberg, tog till stopet:
För du spelar som ett fä”.
VI, sid. 269.
Enligt realisationen år 1776, utgör ofvanbemälta summa 166 Riksd. 32 Skill.
Specie; eller, enligt sista realisationen, 666 Riksd. 32 Skill.
Riksgälds (sannolikt, i afseende på lefnadsförnödenheterna, motsvarande real-värdet af hvad vi nu kalla 1000 Riksd Riksg.)
1332 Riksd.
T. ex. visan: ”Solen glimmar blank och trind” m. m.
Det sedermera af Carl Johans frikostighet förstorade, som nu kallas det Kungliga.
Den sednare, för första delen af hans ”Svea Rikes Historia under Konung Gustaf Adolf den Stores regering”.
Han erhöll deremot en årlig pension på Svenska Akademiens stat.
Se, i Del. XVI af Svenska Akademiens Handlingar, den af dess Sekreterare afgifna ”Berättelsen vid Akademiens femtionde årshögtid”.
I det på Haga (nyårsnatten 1790) uppförda och af ett ganska muntert lynne utmärkta divertissementet ”Dramatiska Sammankomsten”, der personerna eljest äro idel bekanta aktörer och aktriser från den tiden (hvilka spelades af andra dylika), uppträdde Bellman sjelf såsom en blesserad och afskedad soldat, sjungande vid sin cittra en ”inpromtu”, och sedan med henne accompagnerande de andras sånger.
Äro samtliga personerna – såsom vi väl kunna förmoda – tecknade efter naturen, så måste ”Mamsell Löf” haft en synnerlig benägenhet och vana att svärja.
Särdeles (enligt hans egen utlåtelse i fragmentet af Lefvernesbeskrifningen) åt ”satir på Biographier”.
Dock träffar man, der äfven Lidners poem ”Ömheten”.
I Upsala har man plägat sjunga detta stycke och de längre fram i samma verk förekommande ”Sjungom, systrar, Fröjas ära” samt ”Under facklans dunkla låga”, såsom tillsammans utgörande ett enda helt.
Se femte och sjette delen af de ”Valda Skrifterna”.
Valda Skrifter, Del.
VI, sidd. 178–180.
Se det ypperliga biographiska verket ”Fältmarskalken Grefve Johan Christopher Toll”, Del. II, sid. 100.
Schröderheim säger der: ”Den fredligaste menniska i hela verlden, en afsagd fiende af skott och skjutgevär, har lagt sig om bord med krutdurkar.
Det är Bellman, som gör en poème épique öfver Viborgska smällen ...
Du ser, att poeten occuperar sig med Ryssen, medan Beredningen förskansar Skåne.
Jag beder dig att protegera denne foudroyante Amphion, både af kärlek för fäderneslandet och af omsorg för vitterheten; jag besvär dig det vid alla glada bålar på Mälby”.
– – Biljetten är o-daterad.
Fullständiga titeln är: ”Konungens Död och Minne, på Klagodagen den 6 Juni 1792, uppläst i Augustiden”.
Exemplar deraf äro sällsynta.
Måhända tänkte Bellman i dessa ord på Hertigens lika kloka, som mot Konungen trofasta sätt att behandla Anjala-männen, sedan han i Finland mottagit öfverbefälet efter Konungens första hemresa.
Se noten på sid.
17 af de Valda Skrifternas första del.
Mozart dog i December 1791; Kraus i December 1792.
Egentligen i slutet af 1793.
Dessa finnas upptagna i ”Valda Skrifter”, Del.
VI, sidd. 349–354.
”De la Gardiska Archivet”, Del. XI, sidd. 243, 244.
Troligen var brefbäraren aktören De Broen, som plägade spela Norrby i operan ”Gustaf Vasa”.
Från en annan, hade denna anspelning kunnat tagas såsom satirisk: ty Hertigen och Reuterholm bäfvade nu oupphörligt för Jakobinism (ehuru sedermera Liljensparre, inför Gustaf IV Adolf, utmålade dem sjelfva såsom Jakobiner).
Icke omöjligt vore dock, att Bellman velat, i motsatsen mellan sin ”krönta lyra” och ”Ça ira”, gifva någon erinrande vink om skillnaden mellan hans royalistiska tänkesätt och de flesta dåtida versmakarnes (mer eller mindre) revolutionära.
Sannolikt den ene af de båda, som snart derpå tillvägabragte hans frigifning.
Så t. ex. i strophen till Häffner, dennes åtskilliga egenheter: hans tysk-svenska sätt att tala o. s. v.
I ”Valda Skrifter”, Del.
VI, sid. 348, finnas af detta poem blott de tolf första verserne.
Kanslirådet
Wallmark lät sedan, enligt en ”samlares” meddelande, införa det hela i ett blad af Post- och Inrikes-Tidningen.
Notices sur la Littérature et les Beaux-Arts en Suède, par Marianne d’Ehrenström, sid.
Nu Carl XIII:s torg.
”Svenska Siare och Skalder”, Del.
V, sidd. 499–500.
Enligt Gjörwell.
VI, sidd. 288–291.
En handskrift deraf, som jag sett, har några läsarter olika.
Vid någon af de sednare årens Bellmans-högtider på
Djurgården hade ett sällskap, som trodde sig med nattliga orgier värdigast fira Skaldens ära, lyktat dem med det slags hyllning, att öfvergjuta hans bild med en punschbål.
Underrättelsen härom uppväckte hos hans maka en vrede, som sedan, vid samtal om hennes man, nästan hvarje gång ånyo upplågade och utbrast.
Harpspelaren i Goethes ”Wilhelm Meister”.
En ännu i hufvudstaden lefvande ämbetsman lyckades vid en tidig spatsergång bli vittne, huru sången ”Hvila vid denna källa” sålunda föddes i sitt första utkast.
En af hans älsklings-roler säges varit Markschreyarens i ”Tillfället gör Tjufven”.
Emedan han mångengång drack af dem ganska litet.
Kellgrens allbekanta utlåtelse.
Se den lilla vers-biljetten i ”Valda Skrifter”, Del.
VI, sid. 306.
Med orden:
Allons danser sous les ormaux etc.
Egentliga namnet var André Danican: känd såsom opera-componist och kanske ännu mer såsom en af verldens största schackspelare; dog i London 1795.
Hvem har ej (åtminstone) hört omtalas ”Richard Lejonhjerta”? hvem ej ”Zemire och Azor”?
Hos Envallsson har den till öfverskrift: ”Ton:
Annetta just vid femton år”.
Hvaraf man ser, att också detta qväde (äfvensom N:o 53 af Epistlarne) tillhör dem, som diktats under Bellmans sednare tid.
I ”Kronfogdarnes” inlednings-chör sjunges dess melodi af en sergeant, med orden:
”En rätt och äkta svensk soldat” o. s. v.
Hans operett ”La belle Arsène”, uppförd 1779, öfversattes af Fru Lenngren.
Den ifrågavarande melodien träffas med sina ursprungliga ord (O, ma tendre musette!) i en samling ”Folkesange, Fosterlandske og Fremmede”, utgifven i Köpenhamn af Berggren.
I ”Valda Skrifter” (Del. II, sid. 246) kallas den ”Menuetto af Heine”; ett skrif- eller tryckfel.
Fullständigare: ”Cantiques ou opuscules lyriques sur différens sujets de piété, avec des airs notés, à l’usage de la paroisse S:t Sulpice à Paris. Chez A.
Le Clere.” 1818.
Bekant är, att man vid forskningar angående Choral-musikens historia ofta kommer till besynnerliga upptäckter.
Motsatsen mellan ”andliga” och ”verldsliga” sångtoner var fordomdags mindre skarp, än nu.
Om vissa choral-melodier ursprungligen varit detta och med dertill svarande ord, eller tvärtom, torde väl aldrig kunna utredas.
Hvem skulle t. ex. gissa, att melodien till N:o 460 i vår Psalmbok (”Såsom hjorten träget längtar”) var i Frans I:s tid en fransk jagtvisa, till hvilken Clement Marot skref andliga ord med anledning af Davids 42:a psalm?
På denna ton hade ock Dalin diktat sin visa ”En Celadon gaf fröjderop”, som sjelf blef ett svenskt folksqväde.
VI, sid. 223.
Af Wieselgren, i ”Sveriges Sköna Litteratur”, Del. IV, sidd. 319, 320.
Se, i de ”Valda Skrifterna” Del. II, Sondéns anmärkning sid. 215.
VI, sid. 266.