Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
# Vascos hufvud, att lille Vasco sträckt sig på tå för att fatta Selikas hand och slunga bort henne till Inez m. m. dylikt
1) rat, hvaremot det ej kan nekas, att Selike måste stå betyd-igt sned vid de ömma omfamningarna i 4: de akten, som annars erbjudit säkerligen en ännu betänkligare plastisk befan gdh et
Numera tar sig den ädle Vasco rätt bra ut i hr Sell-mans gestalt, men rösten är borta, — den ambrosianska.
Afvén Arnoldson saknas.
Och dock gör hr S. säkerligen sitt bästa.
Stämman är ju mer utvecklad nu än förr och sångkonsten äfven upphjelpt, men hårdheten i vissa toner, sprödheten i andra gör, att hjeltetimbren blir till skrik, den lyriska just icke till smek.
I skick och fasoner kan hr S. pryda sin plats som en operas hjeltetenor, hans dramatiska blick är ofta berömvärd, trots utförandets af bristande vyer och skola beroende kantigheter.
Hr S. är dock en tenor och sådana tillgifves mycket i vår verld.
Nelusko måste man tillgifva allt Det kan ej hjelpas.
Hr Lundquists röst måste anlitas för de stormiga balladerna, hr L. måste bli Nelusko.
Ännu en gång den olycklige hr Lundquist en olycklig älskare!
Det är som förhexadt Och dock — se på hr L: s spel i öfvertalniugsscenerna i 4: de akten.
Kan man göra det bättre med en sådan stofthydda?
Visserligen icke!
Och sången är nästan alltigenom fullgod, klingande, bunden och dominerande.
» Drottning du är » sjöng nog Faure med bättre andhemtning och andra tekniska finesser, men ej med vackrare uttryck.
I Adamastorsåuger släpper hr L. på af alla krafter, som sig bör, men här fattas en mörkare timbrering.
Arlberg var bra här, trots sin underlägsenhet i sforzando.
Och Gustaf Sandström skulle gått upp mot Lasalle på Pariseroperan, om tekniken varit mer lätt Nelusko liksom dom Pedro och doña Inez (under bönen) borde för öfrigt hålla sig q var på skeppet, som hr P. F. L. svänger så bra, octy ej stå med den ena foten på
Ur Dagens Krmika.
8 —! » 7det gungande haf, den andra på prosceniet, eller begge på prosceniet, liksom för att göra hr sufflören i sin lucka en liten nödvändighetsvisit — que sais-je?
Hr Strömberg fyller sin plats, som det heter, med stark röst och dito figur, någon tydlig karakteristik ä la Willman blir det just ej, men ej heller några bedöfningstoner ä la Behrens, hvars smak icke alltid stod i jemnhöjd med hans en tid unika organ; hr Söderman har som Brahminen ett par tre toner, som ljuda särdeles vackert, hr Sellergren är « som Hans inskränkta Helighet i första akten lyckad både till röst, figur och utseende, den gode dom Allvar talar liksom hr Rundberg litet i näsan, men tar sig ej illa ut till det yttre, hr Twslow är som för tjugu år sen matros, och fruarna Strandberg tura om i nöjet » att lefva på hörnet af en septett », som är hoffruntimbrets enda göra, liksom ock de stackars » förtrogna » i så många operor!
Efter måttet af sin numerär göra herrar orkesterspelare och korsangare sitt bästa också i » Afrikanskan ».
Balettens förträfflighet är ett ämne lika utnött som åtskilligt af den i det hela mycket ståtliga uppsättningen, som likväl för 20 år sen åstadkom större sensation än nu, då nu, som sagdt, åtskilligt i kostymväg förefaller litet — tjuguårigt Baletten är dock gentil ännu.
Att icke kung Luiz fick se, hvilken stor dansmästare vår teater eger i lille hr Sjöblom, var dock en förlust för den krönte resenären.
Annars kan man ju säga att » Afrikanskan » såsom galaopera — d. v. s. icke specielt portugisisk, som sagdt — försvarar sin plats: en grann scen mot en grann salong.
Föröfrigt har k. operan, då detta skrifves, icke hunnit med något nytt eller nämnvärdt gammalt.
Hr Ödmann ar engagerad, blott för en termin, säges det.
Hans läijunge, hr Bratbost, har sjungit barcarollen i » Tell » — d. v. s, Ruodis parti — och väckt anklang för sitt höga c, utan hvilket ingen lifstid kan bli salig för en tenor.
Hr B. är ännu blott ett löfte, men ett vackert.
I » Trumpetaren från Säkkingen » hafva hr Forstén och fröken Ek hufvudpartierna.
Denna opera är i dagame uppförd och således ämnet för nästkommande revy, sora verk-ligen kunde haft ett musikaliskt intressantare ämne än detta pupularitetsjägtande opusculum.
Nya Teatern har börjat sin musikaliska säsong med de celebra namnen Marcus Bouillard, Frédéric Hervé etc., som klingat ur Anna Judics charmanta mun, Anna Judic, den fina artisten med den grofva repertoiren, idealet för en ingénue i le genre canaille.
Här hemma hos oss har hon gjort några bedömare yra
# i mössan och vållat diverse andra förskräcklig förargelse.
Medelvägen hafva få beträd t.
Denna Judic — après tout — är hon en stor artist?
Javäl!
Men är hon så stor, att hon alldeles ställer i skuggan alla våra egna Ninicher, Nitoucher o. s. v. Om man är mycket svensk, svarar man » javisst, javisst! » — är man olik sin nation — d. v. s. icke så brinnande afgudisk mot allt utländskt — så drar man på svaret.
Judics supériorité — det är hennes briljanta hufvud, som än ytterligare förhöjer fransyskans naturliga savoir faire.
Med ett sådant hufvud med i spelet — måste man göra lycka och stor lycka öfverallt Skada att Judic sökt sin lycka på gränsen till café-chantant-estraden.
Våra svenska damer i Judicgenren sakna Judics goda.
Det är illa för genren.
Men de sakna också hennes.
eleganta frivolitet, och det är än värre.
De liksom de svenska öfversättningar, som de spela, äro betydligt oskyldiggjorda, en upplaga ad usum Delphini.
Derför kunna de ej spela som Judic, om de ock hade all-hennes talang.
De kunna öfverträffa henne i skönhet — men ej i skönhetens pikanta tillgodogörande — i sångröst — men ej i sångföredragens karakteristiska utformande — i spelets ädelhet och naturlighet — men ej i dess tusentals miniatyrfinesser à la diable — alltså — de besegra i det för genren oväsentliga och de besegras i dess kärna.
Och — som sagdt — detta delvis genom de toucherade öfversättningarna, som gör den svenska Niniche relativt taget till ett litet helgon, och ett » litet helgon » till en liten engel.
Att punkt för punkt jemföra fru Cyschs Niniche eller irk.
Pettersons Nitouche med Judics — blir derför lika orättvist som * orimligt.
Judics spel i den svenska texten till Niniche skulle vara lika malplaceradt som fru Cyschs i den franska.Men derfÖr nu att Judic är stor och oupphinnelig i din franska pjesen, behöfver Sophie Cysch ej vara stäld i skuggan i den svenska.
Vice versa Nitouche — Anna Pettersson.
Dock skulle vi önska, att våra nu nämda artister höjde sig upp från genren i fråga.
Låt vara, att Judic är en storhet, men att täfla med en storhet, som utmärker sig i » Le fiacre 117 » m. m., är i all sin lyckliga hopplöshet dem begge ovärdigt
Adieu, Judic — mais avan t tout — genre de Judic — adieu, adieu pour toujours!
* En komplimang foröfngt åt dessa älskvärda damers motiverade kurage att midt under brinnande Judicfeber uppträda som Lill och Nitouche.
Mod är en dygd, dygdens belöning, har ej heller svikit: blommor och jubel!
20 September.
u,.
r Volontaire.En framtidömusiker.
Frans Liszt
och hans betydelse för den moderna konsten.
Af V. v. S.
Gcnic obliyc Liszt.
Om det i allmänhet beträffande de stora kontinentala strömningarna på konstens område kan sägas, att det endast är de starkaste af dem som med sina mera aflägsna böljslag nå upp till oss, så gäller detta i ännu högre grad musiken än de öfriga konsterna.
Så väl på diktens som de bildande konsternas mark mogna de stora kulturlandens skördar, om långsammare och väl äfven kargare än der ute, dock äfven för oss.
Den förra skänker oss sina alster antingen direkt i det egna idiomet eller i öfversättningens omklädnad, och förutsatt att vi sjelfva ega förmågan att intressera oss derför, blifva vi på detta sätt ej allt för indirekt delaktiga af hvad tiden har att skänka.
Den bildande konsten tillför oss allt detta ännu mera omedelbart genom de unga krafter, som hemifrån draga ut till fastlandets konsthärdar för att sedan, i utöfningen af sin konst och i det eniga arbetet för att skänka nya, starka och friska intryck, afbörda sig sin skuld till hemlandet Och härigenom blir vexelverkan på detta område vida mindre fragmentarisk, härigenom blir detta faktiskt en insats i den andliga ut-vecklipgen, som ej bör underskattas, trots det att resul-taten deraf enligt sakens natur alltid måste blifva ett min-dretals tillhörighet.
Ser man åter på tonkonsten, blir förhållandet vida ogyn-sammare.
Oaktadt musiken är den konst, som talar det lättast förstådda, det för massorna lättast tillgängliga språket af dem alla, oaktadt svenska nationen — åtminstone af sig sjelf — gerna prisas såsom musikalisk, kau man ej underlåta att lägga märke till, hurusom vi just på detta område mer än på något annat stannat efter i utvecklingen.
Här draga inga ungdomskaror ut för att hemta nya skatter, för att ingjuta nytt lif i de gamla formerna, här står ingen framtidstrupp skuldra vid skuldra för att skjuta på, så att det måtte gå framåt i nya banor; och göres något försök att föra det nya (eller det gamla under nya synpunkter) inför allmänheten, så har det visat sig,, att den riktiga uppfattningen deraf strandat lika mycket på okunnighetens in-differentism som på den stagnerade konstens afgjorda fiendt-lighet mot allt nytt Detta senare då företrädesvis från deras sida, som med det offentliga ordets makt eller en allmän läroanstalts auktoritet haft skyldighet att öppna blicken — både på sig sjelfva och på andra — för framåtskridandet och leda smaken fra / nåt i st f. tillbaka; det förra från den allmänhets sida, som utan denna ledning dock mången gång, när hon fått följa endast sin sunda instinkt, kan sägas ha funnit det rätta vida säkrare än de, som haft till sin uppgift att visa vägen.
De sista decenniernas oerhörda utveckling på det musikaliska området har, i stort sedt, dragit oss förbi utan att lemna så godt som några nämnvärda spår i konstmedvetandet och yttringarna deraf, tiden har lupit med svindlande fart, medan vi stått stilla eller krupit med snigelgång, och på detta sätt ha luckorna i utvecklingen under årens lopp blifvit allt större, så att nu mången för ett riktigt förstånd absolut nödvändig länk i kedjan helt och hållet saknas, och vi inför de lösryckta konstyttringar, som nå oss, ej sällan stå oförmögna att fatta vare sig deras historiska eller konstnärliga betydelse.
Om ock, såsom sagdt, drygaste delen af ansvaret härför faller på dem, som medvetet eller omedvetet hämmande inverkat på utveckligen, måste ju i ett litet land, med iso-leradt läge, äfven andra orsaker medverka härtill; undantag kunna ju deijemte i särskilda fall äfven gifvas, men såsom allmän regel torde det ofvan sagda fä anses ega sin giltig-het, och man kunde svårligen undgå att finna ett nytt bevis härför i det sätt, hvarpå underrättelsen om Frans Liszts död den 31 sistlidne juli i vår press gled lika spårlöst förbi, som hans lif och verksamhet varit okänd och utan betydelse för vår konstnärliga ståndpunkt.
Namnet kände man ju nog till, förstås, visste ju också,.
att han var en märkvärdig pianospelare och hade må hända fSst sig vid någon af hans glänsande transskriptioner öfver en eller annan känd melodi, som man hört; men knappast mycket mera.
De dagliga tidningarna bragte ju också, så vidt vi känna, utan undantag nekrologer öfver honom, och dessa böljade nästan hvar enda en med » Verldens störste pianist » eller » En af samtidens störste virtuoser * eller dylikt; följde så biografiska data, någon redogörelse för hans lysande personlighet och dito pianospel, med ett tillägg, att han kämpat för Wagners idéer, att han försökt sig som komponist och äfven som skriftställare » i en svulstig stil » o. s. v. En veckotidning, hvars uppgift förr varit att särskildt följa konstföreteelser, ger en bild, hvars hufvudintryck blir att Liszt såsom virtuos en gång varit stor men nu öfverlefvat sig sjelf och ej längre är förtjent af allt det öfversvinliga lof, som årligen från Weimar utkolporteras öfver honom.
Den ärade förf.
tyckes ej känna till, att snart en mansålder förgått, 6edan Liszt, fastän han visserligen fortfor att spela offentligen, afbröt sin virtuosbana och upphörde att sjelf vilja betraktas som virtuos * samt aft den verkliga tyngdpunkten af hans betydelse ligger på ett helt annat område.
Och för honom, lika litet som för någon af de öfriga tyckes ens en aning ha uppgått om, att med Liszts död en konstepok gått till ända, hvars räckvidd mot framtiden ännu ej låter mäta sig, att med honom en af de fa verkliga storheterna gått ur tiden.
Denna storhet, så mångsidig, så rik och framför allt af ett så stort inflytande på den samtida konsten, att detta endast kan förklaras ur den andliga öfverlägsenhet, som på snart sagdt alla områden kännetecknar hans personlighet, erhåller sin bästa belysning från de andliga rörelser, som tillhöra Liszts ungdomstid.
Och för att rätt förstå gången af
* Huru han icke desto mindre spelade ännu ett par år fore den i nekrologen betecknade tiden, få vi må hända längre fram tillfälle att vidröra.hans utveckling såsom konstnär, lika väl som de starka motsättningarna i hans karakter, måste man åtminstone an-tydningsvis erinra sig de vigtigaste af dem, hvilka mera direkt ingripit i hans lif och tillika med den gestalt detta redan vid unga år tog utgöra förutsättningarna för univer-saliteten i såväl karakter som konstnärslynne.
På fädernet ungrare, på mödernet tysk, erhöll han hela sin uppfostran i Frankrike, för att först under en senare period i sitt lif, vid sidan af de bestämmande inflytelserna häraf, emottaga andra för hans konstnärsståndpunkt ej mindre afgörande inflytelser från moderns fädernesland.
Det hem, der han skådade dagens ljus, var enkelt och borgerligt, lefnadsvilkoren mycket blygsamma, men långt innan barnaåren ännu voro förbi, hade förändrade förhållanden gjort honom till salongernas och boudoirernas » enfant gaté », för hvilket intet sällskap var nog aristokratiskt, som i Fau-bourg S: t Germains och Faubourg S: t Honoré^ mest högättade kretsar umgicks såsom fullkomlig jemlike.
Hans af naturen svärmiskt religiösa sinne erhöll under moderns fromma händer en riktning egnad att ytterligare utveckla detta, och som bekant tog vid ynglingaålderns inträde svärmeriet en sådan öfverhand, att han på fullt allvar funderade på att öfvergifva konstnärsbanan för den prester-liga.
Men motsatta inflytelser göra sig snart gällande i ynglingens lif.
Kirapt 16-årig står han beröfvad den faderliga ledning, som hittills vakat öfver hans utbildning, och detta vid en tid då luften var mättad med ångor, som väl kunde stiga en glödande ynglingasjäl åt hufvudet De närmast föregående åren, medan fadern lefde, hade Liszts tid varit alltför upptagen af musikaliskt arbete och konsertresor för att lemna rum åt andra studier.
Nu på egen hand och inför en social brytningsperiod, som öppnade nya perspektiv för ynglingens hänförda blickar, kände han, huru den rent menskliga sidan af hans uppfostran blifvit tillbakasatt, huru mycket han hade att taga igen för att lära sig rätt första lifvet och efter den höga måttstock, han lagt derpå, göra det fruktbringande, och med feberaktig ifver sökte han nu taga igen det försummade.
Allt ville han genomforska, förstå, känna.
Då så godt som alla förstudier saknades honom och törsten efter vetande nu plötsligt bröt fram med styrkan af en explosion, kunde ej heller utvecklingen blifva synnerligen regelmessig.
På måfå grep han efter allt ochalla.
Montaignes skepticism och Lamennais ’ försvar för katolicismen *, Voltaire och Lamartine, Saint Beuve, Ballanche, Rousseau, Chateaubriand och mycket mera dertill, utan någon ordnad plan.
Man berättar ju också från denna tid, hurusom Liszt, när han en dag i ett sällskap råkade advokaten Crémieux, störtade fram till honom under utropet: » Monsieur Crémieux, apprenez moi toute la literature française! » hvarpâ denne skall ha svarat: » Une grande confusion semble régner dans la tête de ce jeune homme. » Och för visso herskade der ännu mycken förvirring i hans unga hufvud, och många år skulle förgå, innan alla de jäsande elementen hunnit sätta sig till en produkt af en så omfattande och så mångsidig bildning, att han i detta hänseende kan ställas såsom en af de främste bland alla tiders konstnärer.
Men det fans derjemte hos honom, utom ett osläckligt begär efter sanningen och en omutlig kärlek dertill, redan då denna orubbliga tro på konstens höga uppgift i lifvet, som satt sin stämpel på hela hans följande bana och nu ledde honom oskadd ur både tankstridernas och fantasteriernas mest hotande irrgångar.
Sålunda förberedd mottog Liszt julirevolutionen med en hänförelse utan gränser, men der, såsom synes, också all kritik var bannlyst.
Missnöjet med det bestående var allt för häftigt för att man ej, när det gamla sopades bort, skulle vara fardig att öfverlemna sig åt frihetsdrömmar af den mest vidt sväfvande art, och hade nittonåringen fatt råda sig sjelf, skulle han kastat sig midt in i barrikadstridernas vimmel, för att kämpa för humanitetens rätt och för den förtryckta menskligheten.
Endast med möda kunde hans moder, som efter faderns död bosatt sig i Paris, af hålla honom derifrån, och i stället gaf sig hans frihetstörst luft i
— skizzen till en stor » symphonie re volutionaire ».
* * Trots
* Abbé Lamennais var då ännu kyrkans lydige son och det restaurerade kungadömets ifriga förkämpe.
Få år ’ senare, då han i sin VAvenir och sin » demokratiska evangeliebok » Paroles d ' un croyant brutit med sitt föregående och trädt i främsta ledet bland frihetskämparne, blef den personliga beröringen mellan honom och Liszt af stor betydelse för den senare.
* * Skizzen härtill har gått förlorad, men enligt de anteckningar, som finnas derom, skulle den byggas på tre stora typiska motiv: ett slaviskt, en gammal hussitsång från 1400-talet, ett germaniskt, psalmen » Vår gud är oss en väldig borg », och ett romanskt, marseljäsen, samt utgöra » en universell segerhymn till förhärligande af humanitetens ochifvern, med hvilken han gick till arbetet härpå, blef den aldrig färdig.
Långt dessförinnan voro hänförelsens dagar förbi och de bittra missräkningarna hade trädt i stället; alla de stora förhoppningarna på juli-revolutionen hade upplöst sig i dunst och dimma.
Men denna tilldragelse blef dock af en afgörande betydelse för den unge Liszt Den väckte honom ur det sjukliga drömtillstånd, hvarunder han förut hängifvit sig åt grubblande svärmerier, och gaf åt hans konstnärsarbete en tydlig praktisk riktning.
» C * est le ca-non qui Ta guéri », brukade hans mor säga derom.
Der-jemte kallade den till medvetande ett demokratiskt element, medfördt från fademehuset, men tillbakaträngdt under den förfinadt aristokratiska form hans lif tagit Nu öppnade han sitt hjerta på vid gafvel för den lidande mensk-ligheten, han brann af begär att, hvar helst han såg någon nöd, någon social orättvisa, komma den till hjelp, och det närmaste utttycket erhöll detta genom en offervillighet, 6om ej kände några gränser, att med frukterna af sitt arbete bispringa, hvar han kunde.
Att han med dessa impulser skulle känna sig dragen till Saint-Simonismens vackra utopier om en iörbrödrad mensk-lighet och en hela slägtet omfattande kärlekens och jemlik-hetens religion ligger i sakens natur, och dess ideala upp-
frihetens tanke ».
Utan tvifvel är det Beethovens » Schlacht bei Vittoria », som tjenat L. till förebild, och symfonien eger sitt särskilda intresse såsom temligen direkt hänvisande pä de vägar, L. längre fram skulle beträda som tondiktare.
För öfrigt har ett motiv derur bibehållits i hana » Heroiska marsch » (d-moll) och i hans symfoniska dikt » Hungaria » hvaijemte bearbetningen af marseljäsen för » revolutionAsymfonien » lagts till grund för hans parafras af samma namn.
* Den välgörenhet, Liszt öfvade, tog så oerhörda proportioner, att så vidt vi veta intet motstycke härtill kan uppvisas.
Ej blott hans födelseland fick gång på gång mottaga förnyade bevis på en furstlig välgörenhet; hvarje land, hvaije stad, snart sagdt, som han gästade, på samma sätt: han spelade till förmån för arbetarkomitéer, för enkor och faderlösa, sjuka och blinda, och hvarje konsert inbragte summor, som äfven med vår tids lägre penningevärde måste anses betydande.
Särskild t offrade han mycket på grundläggande af understödskassor för fattiga musici, och bland de större allmännare företag som han understöd t nämna vi här endast Kölnerdomcns fullbordande samt upprättandet af Beetho-vensmonumentet i Bonn, hvilket kunde komma till stånd endast deri-genom, att Liszt af egna medel tillsköt en tredjedel af hela den erforderliga summan.
Under sådana förhållanden kan man knappast undra på att vid hans död ej mycket fans qvar af de millioner, hans konst inbiagt honom. /
fattning af konstens nära samband med religionen och af konstnärens » medlaretjenst » har helt visst ej varit utan inverkan på Liszts egen ståndpunkt Hans direkta förbindelse med Saint-Simonisterna, hvilka, ehuru de existerat tidigare, först efter 1830 ådrogo sig allmännare uppmärksamhet, synes deremot hafva inskränkt sig till en närmare bekant-skap med en del af de särskilda medlemmarne samt till att åtskilliga gånger öfvervara deras sammankomster, och Schil-lings uppgift att han låtit upptaga sig till medlem af sällskapet är helt och hållet gripen ur luften, hvilket bäst visas af ett bref från Liszt till honom, deri detta på bestämdaste dementeras.
Deijemte hade äfven den indirekta förbindelsen redan upphört under Saint-Simonismens senare cu ?h sjukligaste period.
Men ej blott på det politiska och sociala området böljade det starkt; icke miqdre häftigt blef genombrottet på det konstnärliga.
Man behöfver endast erinra sig, huru strängt den gamla klassiska skolans anhängare på alla områden vid denna tid regerade öfver den allmänna smaken, huru den utan nåd förkastade allt, som äfven i den minsta småsak gick utom de utstakade råmärkena *, för att förstå, huru den andedödande formalismen skulle vid brytningen framkalla sin yttersta motsats.
Och i spetsen för anloppet mot allt det öfverlefvade gick seklets jättesnille, Victor Hugo, kring hvilken skarorna sedan fylkade sig: namn sådana som Béranger, Dumas, Musset, Sandeau, George Sand o. s. v. eller på den bildande konstens område: Ingres, Delacroix, Delaroche, David, Pradier o. s. v., hvilka alla med snillete och den segervissa ungdomens kraft proklamerade fantasiens enväldiga herradöme och känslans fullkomliga frigörelse från alla häfdvunna skrankor, ej mindre i lifvet än i dikten.
Och äfven i musiken fann den stora rörelsen likasom ett åter-ljud, hvilket bebådade nya mål, nya synpunkter äfven der.
» Vid sidan af Rossinis glädtigt njutningslystna toner, som beherskade teatern, hade Auber redan med * Den stumma ’ vunnit en triumf, som pekade mot andra stämningar än blott en tanklös pronfagnad, och i bakgrunden skymtade opera-, scenens blifvande envåldsherskare Meyerbeer, färdig att låta
* Ett karakteristiskt exempel är det öde som drabbade det första romantiska dramat, de Vignys » Othello », hvilket föll på det lilla ordet » mouchoir », som förf.
tvärt emot allt tragiskt skick lagt i den svartsjuke morens mun.alla framgångens minor springa.
Medan Malibran och Sortn-tag sjöngo sina italienska arior, vågade Habenek for parisarne frambesvärja Beethovens maner, och Cherubini, konserva-toriets direktör, som sökte enväldigt svänga klassicitetens taktstock såväl på teatern som i kyrkan och konsertsalen, förmådde ej hindra, att Berlioz redan nu gläntade på romantikens dörr, eller att musikerna ej mera ville låta metronomen ensam bestämma takt och tempo. »
Från sina religiösa drömmar och strider störtade Liszt med den vaknade frihetskärlekens, den lidelsefulla känslans hela styrka midt in i denna » den moderna konstens Wal-purgisnatt », och det fans en tid, då ingen af romantikens yrande andliga bacchanaler var fionom för vild.
Att på grund häraf utan vidare göra Liszt till en af de franska romantikerna, hvilket särskildt skett från den sida, som från-känner honom annan betydelse för konsten än virtuosens, är emellertid ett misstag.
Han hade under utvecklingsåren en romantisk period att genomgå, men det djupaste grundlaget för hans begåfning var både så estetiskt sundt och etiskt allvarligt, att han vid mognare år (man erinre sig att han vid denna tid var föga mer än 20 år) åter strök af sig allt det osunda denna möjligen qvarlemnat.