Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hittills är, som G. säger, problemet endast mera inveckladt För att nu visa, huru dessa skenbart hvarandra motsatta och oförenliga företeelser kunna förklaras, underkastar han lagarna för egendomsfördelningen en genomgående granskning.
De trenne faktorer, som samverka vid skapandet af hela samfundets förnödenhetssumma, äro naturen, arbetet pch kapitalet.
Af dessa aro natur och arbete ursprungliga, i det att dessa varit produktionsfaktorer på alla utvecklingsstadier.
Kapitaletderemot är en senare tillkommen; det har skapats genom mensk-ligt arbete, och till följd häraf kan man räkna kapitalränta som ett slags arbetslön, en lön för ett äldre arbete, som G. säger.
Då alla förnödenheter skapas genom dessa trenne faktorers samverkan, måste hela produktionssumman komma att fördelas mellan dessa.
Det är tydligt, att de lagar, som angifva storleken af de andelar, som tillfalla hvar och en af dessa faktorer, måste sins emellan stå i något slags sammanhang, ty, som G. säger, om vi beteckna med S hela produktionssumman och A, B och C de delar, som tillfalla hvar och en af produktionsfaktorerna, så blir alltid S
I nutidens nationalekonomi har detta aldrig iakttagits.
Mig ve-terligt har aldrig förr gjorts ett försök att sammanställa alla tre lagarna, utan lagen för jordräntan (d. v. s. den del, som till- ^ faller naturkraften) har behandlats för sig och refererats till den 8. k. odlingsgränsen; lagarna för arbetslönen och kapitalräntan deremot sammanstäldes; dock utan att det fans något förenande band mellan de lagar, som bestämma arbetslönens och kapitalräntans storlek, och den lag, som bestämmer jordräntan.
Jag vill här i korthet framställa de lagar, som enligt * G. angifva storleken af den ^npart, som tillfaller hvar och en af de tre produktionsfaktorerna, då hela hans följande resonnemang är • baseradt derpå.
Lagen för jordräntan är den, hvars sanning nästan alla nutida nationalekonomer erkänna, nemligen den s. k. Ricardo ’ s jordräntelag.
Den lyder så:,
Jordräntan bestämmes genom det öfverskott i beloppet af en jordegendoms afkastning, hvilket erhålles utöfver det belopp, som med lika arbetskostnad kan erhållas af den minst jgifvande jord, som är i häfd.
Sanningen af denna Bats är ganska lått insedd.
Om tvenne personer bearbeta tvenne till omfånget lika stora egendomar och på jordens odlande hafva nedlagt lika mycken kostnad och arbete, är det derför icke sagdt, det båda erhålla lika resultat; den ene kan erhålla större afkastning än den andre, och detta öfverskott är alltid jordränta, ty med jordränta förstå vi den inkomst, som eganderätt till naturkraft förlänar oafsedt det arbete som nedlagts på dess tillgodogörande.
Det är tydligt, att den inkomst, som den ene erhåller utöfver hvad den andre får, icke grundar sig på något arbete, som han förrättat, eller något naturligt företräde hos honom, utan beror derpå, att de naturkrafter, som han begagnar, äro bättre än de, som den senare bearbetar.
Skulleden f5rre arrendera ut sin egendom, kunde han betinga sig ett arrende, som vore sä mycket högre än den summa, hvilken den senare kunde betinga sig, som hans inkomst är större än den señares.
Under närvarande förhållanden finnes det oändligt många olika slag af jord, hvilka hafva olika företräden, men det gifves naturligen ett slags jord, som är den sämsta, den minst gifvande af alla.
Denna jord nämnes odlingsgränsen.
Denna jord lemnar ingen jordränta; den inkomst, som af dess odlande erhålles, är arbetslön och kapitalränta.
Jord af hvarje annat slag lemnar ett plus utöfver det, som denna sämsta jord lemnar, och detta öfver-skott är jordränta, ty denna extra inkomst grundar sig endast på jordens bättre beskaffenhet, icke på dess bättre brukande.
Jordräntans karakter är redan af definitionen derpå klar och tydlig, fast den genom här anförda exempel blifvit tydligare.
Den erhålles utan någon jordegarens förtjenst eller värdighet; det är endast och allenast hans eganderätt till jorden, som sätter honom i stånd att uppbära den, och han uppbär dén, vare sig han sjelf odlar jorden eller icke, ty i ena fallet fär han den under form af en jordens betydligare afkastning, i andra fallet ingår den i den betalade arrendesumman.
Det blir således jordens eller naturkraftens naturliga beskaffenhet, som afgör jord-
* räntans storlek.
Men vi skola icke fatta detta uttryck » naturlig beskaffenhet » i en allt för trång bemärkelse, ej heller skola vi, då vi tala om jordränta, endast fasta oss vid den ränta, som jord vid odling lemnar, ty eganderätt till andra naturliga krafter såsom t ex. ett vattenfall, en grufva, etc., lemnar ock inkomst, som till stor del icke är annat än jordränta.
Jordens eller i allmänhet naturkraftens läge har stort inflytande, då det gäller att af-göra dess värde.
I en stad är det blotta utrymmet, som tages i anspråk; jordens alstrande kraft lemnas obegagnad, * men för blotta utrymmet betalas betydliga summor åt jordegaren.
De producerande samhällsklasserna äro villiga att för den förmånen att fä arbeta just på den bestämda platsen afstå en så betydande del af deras arbetes resultat
Jorden eller i allmänhet naturen är en oundgänglig förutsättning, för att så väl arbete som kapital skola kunna lemna någon som helst inkomst; utan den kunna icke kapital och arbete åstadkomma den enklaste förnödenhet Naturen är det, som ytterst lemnar betalning åt allt arbete och gör, att kapitalet tillväxer.
Men egaren till naturkraften kommer såsom en nödvändig följd af den ekonomiska principen att af sin förmånliga ställning draga så stor vinst som möjligt; så stor del som hankan fä af det, som arbete och kapital aftvinga naturkraften, kommer han att taga, och huru stor andel kan tagas, visades nyss: allt som öfverstiger den inkomst, som erhålles af den minst gifvande jord, som är i häfd, kan han betinga sig, — och betingar sig också verkligen i det stora hela.
Att kapital och arbete under sådana förhållanden fä draga det kortaste stråt, är tydligt; deras inkomst blir temligen konstant.
De komma i medeltal att erhålla lita mycket, vare sig de nedläggas på god eller dålig jord.
Om de nedläggas på den sämsta jord, som är i häfd, göres intet afdrag för någon jordränta, som vi förut sett, utan hela afkastningen tillfaller då arbetet och kapitalet, och om de nedläggas på bättre jord, göres ett afdrag för jordräntan, som nedsätter kapitalets och arbetets inkomst till hvad som erhålles genom bearbetande af den sämsta jord, som är i häfd.
Lagen för arbetslön och kapitalränta kommer derför att lyda på följande sätt: arbetslönens och kapitalräntans storlek kommer i medeltal att bestämmas af den inkomst, de lemna, då de nedläggas på den minst gifvande jord, som är i häfd.
Ehuru det gifves ofantligt mycket arbete inom samhället, som icke nedlägges på jordens odlande utan på tillfredsställande af det kraf på tjenster af allehanda slag, på förfärdigande af lyxartiklar, som hafva efterfrågan, m. m., så kommer ändock den lag för arbetslönen, som här ofvan framstälts, att “ utöfva inflytande äfven på lön för arbete, som den enskilde tager i anspråk.
Det är tydligt, att hvar och en söker betala i arbetslön så litet som möjligt.
Och då naturkrafterna äro så tagna i beslag, att den obemedlade endast har ytterst litet gifvande jord att bearbeta utan att betala jordränta, har han ingen annan utväg än att taga den låga arbetslön, arbetsgifvaren bj uder honom.
Sålunda bero, säger G., arbetslönerna och kapitalräntan icke p&amp; arbetets och kapitalets afkastning, utan på hvad som blir öfver, sedan jordräntan afdrftjgits; eller, med andra ord, af den produkt de kunna erhålla, utan att betala jordränta, d. v. s. genom bearbetande af den sämsta, under häfd varande jord.
Och häraf följer, att huru mycket än den produktiva kraften må förökas, om stegringen af jordräntan håller jemna steg med tttl-växten i produktiv förmåga, så kunna hvarken arbetslöner eller kapitalränta stiga.
Hvarför framåtskridandet alltid medför fattigdom, är nu klart och tydligt.
Vi inse nu, hvarför på tidigare utvecklings-
V. 9 — IO.
50stadier, då jorden ännu var föga brukad, arbetets och kapitalets.
* inkomst kan vara stor, under det att produktionsmängden är relativt obetydlig, och hvarför i de samhällen, der produktionsmängden är stor, d. v. s. der arbete och kapital i verkligheten äro mest gifvande, dessa produktionsfaktorer erhålla så ytterst ringa andel.
I det nykoloniserade landet göres intet eller också ytterst obetydligt afdrag till förmån för jordegaren; i de högre civiliserade samhällena tillfaller ' större delen af produktionsresultatet denne; kapital och arbete erhålla endast så stor anpart, att det fortfarande är möjligt för dem att deltaga i produktionen.
Efter denna genomgående, i detalj utförda undersökning af lagarna för egendomsfördelningen, öfver hvilken jag sökt i största.
korthet lemna en öfversigt, egnar förf.
en bok åt tillämpningen af de funna lagarna, en bok, i hvilken han visar, hur befolkningens tillväxt sänker odlingsgränsen och ökar arbetets produktivitet, hvarigenom jordräntan stiger, huru uppfinningar och förbättringar sänka odlingsgränsen, hvarigenom jordräntan åter igen stiger, och slutligen huru denna jordräntas stigande ännu ytterligare befrämjas genom den nu så moderna jordspekulationen.
Sina slutsatser af dessa undersökningar framlägger han i femte boken, som bär titeln: » Problemet löst » och har till motto: » Hvem- jorden tillhör, honom tillhöra dess frukter.
Hvita solskärmar och af stolthet rasande elefanter utgöra blomman af en jordförläning ».
(Ur en indisk urkund).
Jordegaren blir det, som får draga hela fördelen af framåtskridandet, af den tillväxt i arbetets produktivitet, som stigande folkmängd genom ökad sam verkan, uppfinningar och förbättringar i produktionsmetoden kunna medföra.
Sant är, att stundom, i lyckliga fall, en tillväxt i arbetslön kan uppkomma, men ännu säkrare är, att jordräntan alltid höjes af dessa ofvan nämda omständigheter.
Det är derför eganderätten till de naturliga faktorerna, som skapar å ena sidan de stora rikedomarna, å andra sidan fattigdomen.
Den, som eger jorden, har ett monopol, som sätter honom i stånd att af det på jorden nedlagda arbetets och kapitalets afkastning taga så stor anpart, att arbete och kapital äro villiga att fortfarande bedrifva produktionen.
» Eganderätten till jorden är det stora fundamentala faktum, som ytterst bestämmer folkets so-eiala, politiska och följaktligen äfven intellektuella och moraliska vilkor.
Ty jorden är men-niskans boningsplats, det förrådshus, ur hvilket hon måste hemtaalla sina behof, det material, pâ kvilket hennes arbete måste användas i och för tiU fred stal lan de af alla hennes önskningar; ty till och med hafvets alster kunna icke tagas, solens ljus icke njutas eller någon af naturkrafterna tillgodogöras, utan att man dervid använder jorden eller dess produkter.
Det materiella framåtskridandet kan icke befria oss från vårt beroende af jorden, det kan blott öka vår förmåga att frambringa förmögenhet ur densamma; och derför kan, när jorden är monopoliserad, framåtskridandet fortgå i oändlighet utan att höja arbetets lön eller förbättra deras ställning, hvilka ej hafva annat än sitt arbete.
Det kan blott hjelpa till * att stegra jordens värde och den * makt, eganderätten till jorden förlänar. »
I denna bok egnar förf.
äfven ett kapitel åt de industriella.
kriserna, hvilkas förnämsta orsak han anser den långt drifna jordspekulutionen vara.
Hvar förf.
nu finner botemedlet för de sociala missförhållandena, ligger i det svar, han gifvit på frågan om orsaken till den med utvecklingen stigande .fattigdomen.
Då han funnit jordens monopoliserande vara främsta orsaken dertill, måste han naturligen i upphäfvandet af all privat eganderätt till jord finna det osvikliga botemedlet.
Från allmän rättssynpunkt betraktar han eganderätt till de naturkrafter, som kunna monopoliseras, och visar skilnaden mellan eganderätten till sådant, som genom menskligt arbete skapats, och eganderätt till sjelfva naturkraften.
Botemedlets tillämpning genomgår han med särskild omsorg och noggrannhet.
I sin enkla form lyder hans förslag så: alla naturförmåner, all åkerjord, bergverk, fisken, tomter i städer m. m. utarrenderas ät den mest bjudande.
Det är tydligt, att jordräntan på detta sätt kommer att inflyta till statskassan och således blifva gemensam egendom.
All skatt komme sålunda att hvila pä jorden.
Den ekonomiska friheten kommer icke att upphäfvas; den kommer snarare att befrämjas, i det att alla egare till arbete och kapital vore likstälda, och den fördel och större inkomst, som en viss jord medför, komme alla samhällsmedlemmar till godo, då jordräntan indroges till staten och kunde användas till samhällets gemensamma fördel.
Vi skulle uppnå socialistens ideal, men utan att underkastas regeringens stränga tryck.
Styrelsen skulle förändra karakter och varda blotta förvaltningen af ett stort produktionsbolag.
Hon skulle blott varda en agent, genom hvilken den allmänna egendomen förvaltades till gemensamt gagn.Den inverkan, som denna jordräntans indragning till staten skulle, hafva så väl på produktionen, hvilken enligt G. skulle blifva ofantligt mycket mera betydande, som isynnerhet på fördelningen, framställes af förf.
i de mest hänförda skildringar.
Den djupa tro på hans egen framställning, den säkra förhoppning, han sätter till en sådan framtid, den tillit till mensklig-hetens ädlare egenskaper, som han hyser, gör denna afdelning till kanske den mest tilldragande i boken.
Mån måste vara bra förtorkad i sitt hjerta för att icke, åtminstone ett ögonblick, kunna glädja sig åt ett sådant hopp, äfven om ens förstånd skjuter ett sådant sakernas tillstånd, som han skildrar, betydligt längre fram i tiden, och äfven om man icke tror, att ett enda botemedel är i stånd att ändra alla olyckor.
I upphäfvandet af de vanliga skatterna, hvilka äro af så många olika slag och hvilka kanske tyngre drabba den fattigare än den rike, ser förf.
en stor lättnad för produktionen.
Allt kapital och arbete skulle vara obeskattadt, endast de naturfor-måner, som ingen menniskohand skapat, skulle beskattas, och dessa så högt, att bearbetandet af hvarje slags jord skulle vara lika gifvande.
De svårigheter, som ett sådant beskattningssy-stem skulle medföra, erkänner han, men framhåller deremot de oerhörda olägenheter, som det nu befintliga béskattningssystemet medför.
All tull, accis, alla dessa otaliga sätt hvarpå näringsfliten mera omärkligt hämmas, skulle upphöra, och all större arbetsamhet befrias från den hållhake, som ökade utgifter i skatter medföra.
Det skulle icke längre vara belagdt med straff att vara flitig.
Det gifves, såsom förf.
i det föregående framhållit, tvenne omständigheter, som båda sträfva att höja jordräntan.
Den ena är det allmänna framåtskridandet, hvilket kan medföra en höjning icke allenast i jordräntans utan i lyckliga fall äfven ' i arbetslön och kapitalvinst.
Den andra är jordens tillegnande som privategendom, hvilket medför en qvantitativ höjning i jordräntan genom en motsvarande sänkning i kapitalränta och arbetslön.
Det är klart, att om all enskild eganderätt till jord upphäfdes, skulle denna senare tendens till jordräntans höjande försvinna.
Arbetet och kapitalet skulle icke blott få räkna sig till godo hvad som nu fråntages dem under form af skatter, utan de skulle äfven vinna genom den positiva ned sättningen af jordräntan till följd af det spekulativa jordvärdets sjunkande.
Den återverkan, som dessa lyckliga förhållanden skulle hafva på individer, klasser och hela samhällsorganismen, vorei författarens tanke alldeles oerhörd.
Mycken duglig arbetskraft, som nu går till spillo i brist på sysselsättning, skulle tillvaratagas.
Det vore lättare att belöna och uppmuntra uppfinningsförmågan och den andliga öfverlägsenheten, då staten hade att förfoga öfver så betydliga tillgångar.
Den mindre begåfvade skulle se sina ansträngningar krönas med en lön, som svarade mot dem, och hans energi behöfde icke krossas af de motgångar, som han röner, genom att se en betydligare del af sitt arbetes resultat gå sig ur händerna.
Och framför allt — rikedomen skulle icke längre kunna biifva så oerhörd.
Det vore icke längre möjligt att skaffa sig mångdubbelt så stora inkomster som man behöfde, och, menar G., ingen skulle heller önska det.
— Ty, säger han, menniskan är icke ursprungligen en varelse, som törstar efter öfverflöd; hennes begär är icke omätt-ligt.
Det är fruktan för brist, som skapar de stora rikedomarna.
En hvar fruktar under närvarande förhållanden fattigdomen som ett spöke, och denna fruktan är så stark, att en menniskas hela själ kan under hennes kraftigaste tid endast och allenast uppgå i denna enda sträfvan att skaffa rikedom, som betryggar hennes ställning.
Och om hon tidigt når sitt mål att vara burgen, så är hon vanligen icke nöjd, utan sträfvar efter mera — dels till följd af den riktning, som hennes hela sträfvan en gång fått, dels till följd af den stora makt och de.t oerhörda sociala anseende, som rikedom medför.
Då alla menniskor frukta fattigdomen, måste också alla, eller de flesta, högt akta rikedomen, och med denna följer derför en maktställning, som betalar en liersklysten natur det arbete, som hopandet af rikedom på rikedom kostar.
Men, menar G., om denna fruktan för fattigdom kunde försvinna, så skulle också menniskor hellre njuta en trygg, mindre ansträngd tillvaro, än lefva i en öfveran strängande jagt efter ett lifvets öfverflöd, som ingen behöfver.
Denna moraliska lyftning sätter förf.
högst af alla de fördelar, som upphäfvandet af privateganderätten till jorden skulle medföra.
Innan jag slutar detta referat af arbetets hufvudinnehåll, vill jag med några ord beröra innehållet i de båda sista afdel-ningarna, som af förf.
nämnas: Lagen för det menskliga framåtskridandet och det individuela lifvets problem.
Såsom förut har påpekats, hatar förf.
med hela sin själ den åsigten, att allt lidande skulle vara en naturnödvändighet ' Han är en optimist från början till slut, och med orubblig öfver-tygelse fasthåller han sin åsigt, att menniskan skulle kunna hafva ett himmelrike på jorden, om icke de dåliga socialainstitutionerna vore.
Ja, han tror, att menniskans ondska mest utvecklats derigenom.
Han anfaller skarpt den gängse äsigten om den fortsatta kampen för tillvaron, hvarigenom de för existenskampen mest lämpliga individerna bibehållas och fortplantas, något, som han absolut förnekar.
Vidare förnekar han ärftlighetens mera afgörande betydelse för menniskoslägtets utveckling.
Ja, han anser rent af, att menniskoslägtet öfver hufvud taget alls icke utvecklats, utan tror, det råmaterialet menniska, om jag så får uttrycka mig, är ungefär det samma på alla stadier; om en kines uppföddes under europeiska förhållanden, utan att han sjelf eller hans omgifhing hade en aning om, att han vore af främmande säd, §kulle han fullt lämpas efter de bestående för- * hållandena, och man skulle aldrig märka, att han hörde till ett folk med stillastående kultur.
På samma sätt med en europé eller amerikanare, om han under liknande förhållanden satts in i det kinesiska samhället.
Att en ras utvecklats till högre fullkomligheter, hvilka genom ärftligheten konstituerats, tror lian absolut icke på, och allt hvad som gjorts för att just uppvisa ärftlighetens makt, synes vara honom absolut obekant.
Det är milieuns inverkan, som för honom spelade hufvudrollen.
Liksom man icke vid ett menniskolifs första böijan kan på den sig delande cellen urskilja, hvad slags djur derur skall utveckla 6ig, utan den milieu, i hvilken dess utveckling försiggår, helt och och hållet synes bestämma dess kommande gestalt, likaså, menar G., är det den omgifvande milieuen, som bestämmer hvad det menniskolif, som blifvit födt, skall blifva till.
» Hur föga af våra kunskaper, af vår lefnadsställning till och med af karak-teren hos de bästa ibland oss få vi helt och hållet tillskrifva oss sjelfva, huru mycket de inflytanden, som bildat oss!
Huru litet förmår ärftligheten i jemförelse med de yttre förhållandena! »
G. sec icke det sammanhang, som verkligen finnes mellan individen och rasen, och då han omtalar den utvecklingslära, som mycket framhåller ärftlighetens betydelse, tyckes han glömma, att denna teori icke allenast talar om den organiserade erfarenheten, som yttrar sig i kropps- och själsmodifikationen, utan äfven om en samlad fond af erfarenhet, som kommer den senare födde individen genom meddelande till del, och som kan tjena - honom till rättelse och varning i det lif, lian lefver.
Den slutsats, han kommer till, är, synes mig, fullt riktig och den kan man vara med om utan att förneka den på ärftlighet grundade utvecklingen af menniskoslägtet: hvarje samhälle, som mera utvecklats, släpar med sig en massa sociala former, hvilkastundom kunna vara främjande, stundom hämmande för utvecklingen, och då utvecklingen nått en viss punkt, kan denna hämmande inverkan vara så betydande, att den omöjliggör vidare framsteg.
Häraf följer, att hvarje folk just i de yttre former, hvarmed det om-gifver sitt samhällslif, kan bära ett frö till en kommande stagnation.
Förutsättningen för vidare framåtskridande finner förf.
vara att söka i morallagen; den är lagen för framåtskridandet.
» Endast i den mån de sociala institutionerna främja rättvisan, erkänna jemnlikheten i menniskornas rättigheter, tillförsäkra en hvar full frihet, inskränkt blott af hvarje annans lika frihet, skall civilisationen gå framåt. »
Den sista afdelningen är ett uttryck af förf: s personliga tro och står icke i något synnerligt samband med de nationalekonomiska läror, som i det föregående framstälts.
Han har med allt skäl icke kunnat afhålla sig från att framställa, hur han tänkt sig det individuella lifvet, då han så uttömmande afhandlat det sociala.
(Slutet följer.) Kgl.
akademien för de fria konsterna
Det vore ett intressant ämne att skrifva den nu pågående kon9tnärsrevolutionen8 historia.
Tiden dertill torde dock svårligen ännu vara inne.
Men om saken ännu icke tillhör historien, så tillhör den desto mera dagens krönika, och en hastig skizz af livad som passerat kan derför måhända ega ett visst intresse.
Denna skizz gör icke anspråk på någon fullkomlig objektivitet, icke heller på någon likformig utförlighet i behandlingen.
har tillåtit sig att alldeles en passant beröra många vigtiga punkter, dem han trott vara allmänt bekanta, men har i stallet här och der dröjt vid småsaker, dem han .ansett fortjena någon belysning.
Sakuppgifteme torde i regeln vara exakta, att kronologien icke alltid blifvit strängt följd, lärer väl icke vara synnerligen klandervärdt.
Att förf.
deremot kommer att klandras för bristande opartiskhet är icke omöjligt Det må också gema medgifvas, att denna uppsats skrifvits med en förhand bestämd mening om, hvilkendera af de tvistande parterna som i hufvudsak har rätt Då emellertid så många bland dem, som skrifvit med den uppenbarligen förutfattade meningen, att opponenterna haft orätt, det oaktadt icke ansetts lida af någon partiforblindelse, så borde det ju också vara tillåtet att hysa samma tanke om akademien.
Då dessutom de fakta, på hvilken förf.
stödjer sig, väl i allmänhet svårligen kunna bestridas, så lära väl äfven de derur härflytande slutsatserna kunna förtjena något afseende.
Och nu torde det vara tid att komma in medias res.Kongl.
akademien för de fria konsterna har i är firat en jubelfest, dock utan något synnerligt jubel.
Att denna fest skulle firas var en så godt.som nödvändig följd af den starka j ubileumtenden 8, som numera begynner blifva ett integrerande drag i värt samhällslif; det skulle anses snart sagdt som ett sjelfmord, om en institution läte ett tillfälle till någon slags sekiilarfest gå sig ur händerna.
Hade det ej varit för detta förhållandes skull är det knappast sannolikt, att akademien brytt sig om att med pomp och ståt fira sin hundrafemtionde födelsedag.
Ty det är som bekant i regeln allenast de lifskraftiga gamla, som gema erinra sig sin ålder.
K. akademien för de fria konsterna var^ sannolikt icke mycket lifskraftig, när dess jubelår ingick.
Åtminstone hade den under snart ett decennium gjort sig lifvet så beqvämt som möjligt, i det den fullständigt afhållit sig från det, visserligen ansträngande, men också mycket gagnande värfvet att medels anordnande af ärliga expositioner söka bilda en medelpunkt för det svenska konstlifvet.