Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter Gustaf III: s död aftynade med ett slag hela den rikhaltiga och goda produktion, som i " Sverge framfödde en dramatisk literatur och höjde Sverges teater till en aktningsvärd skådebana.
Väl egde man diktare, en Nicander, Ling, Stagnelius, men teatern var ej i stånd att uppföra deras stycken, hvilka i intet fall lämpade sig för scenen.
Väl fick man ibland äfven se en ny svensk produkt, af Lindeberg, af Beskow, af Åkerhielm, af Kullberg, men dessa » original » egde ingen betydelse.
De voro på sin höjd aktningsvärda försök.
Då spelades i Mars månad 1843 Blanches första stycke Positivhata-ren på Nya Teatern.
Hufvudrollerna utfördes af en bror till Emelie Högqvist, af Mamsell Laurent, Stjernström, Zetterholm och fru Isberg, hvilken såsom bekant var författarens halfsyster.
Bifallet i den öfver-fylda salongen var lifligt, och Aftonbladet skref efter några dagar följande: » En originalpjès i 4 akter, hvars materialier helt och hållet äro hämtade ur Stockholmspublikens egen dagliga erfarenhet och omgifning, och därtill ett lustspel med sång och original-musik, är i sanning en så sällsynt företeelse inom den dramatiska literaturen, att redan försöket att framställa något sådant och återföra scenen på svensk grund förtjänar •erkännande och uppmärksamhet » 2).
På detta vänliga sätt hälsade man hans pjes, och i allmänhet skördade han ett lika varmt erkännande för alla de otaliga teaterstycken han skref.
Nu hade han sent omsider funnit, hvad han var skapad till.
Nu visste han sitt mål, och nu blef han produktiv.
Hvarje år lemnade han en tre, fyra stycken, hvilka blefvo uppförda på Nya eller Djurgårdsteatern, tills det slutligen lyckades honom 1845 att öppna Kongl.
Teatern för sitt skådespel Läkaren.
r) Ur ett längre fram utkommande arbete: August Blanche och hans samtid.
2) Aftonbladet d.
29 / 3 1843.
Blanche skrifver själf om sitt stycke: " Detta 4-akters lustspel gjorde så till vida ett slags epok, som det var det första originalarbete för scenen af en svensk författare och en svensk tonsättare (J.
N. Ahlström) gemensamt.
5,6.
10146
AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
Onsdagen den 12 mars uppförde man Läkaren.
» Aldrig förr » — heter det i herr Bonniers Stockholms Figaro, ett artistiskt och bellettri-stiskt Söndagsblad på 40-talet — » har Figaro med sådan tillfredsställelse som i dag fattat sin teatraliskt-kritiska penna; ty han har för sina läsare att berätta en lika glädjande som i Sverges teaterannaler oerhörd händelse.
Hören och häpnen!
En svensk författare har måst träda upp på tiljorna för att bugande emottaga de hyllningar, som en jublande publik egnat honom för hans lyckliga drama!
Detta fenomen inträffade på Kongl.
Teatern i onsdags afton kl. 3 / 4 till 10.
Författaren var August Blanche, det entusiasmerande skådespelet Läkarens
Här gjorde August Blanche ett verkligt jättehopp, ett storverk.
Den, hvilken man i årtionden efterspanat och väntat, hade ändtligen kommit — här egde man ett drama.
Teaterns scen, som mest lefvat på öfversättningar, då och då afbrutna af en svag originalpjes, Huldbergs Birger Jarly Akerhielms Engelbrekt, Beskows Ryfto, Lindebergs Blanka, Karl Kullbergs Svenskarne i Neapel m.-fl., öppnade nu sin port för August Blanche, och hans arbeten.
Detta nya » dåd » visste man äfven uppskatta.
Nordisk Lit erutur-tidende liknade August Blanche och hans första representation på Kongl.
Teaterns scen vid Hugo och hans första stora triumf, Hernani.
» Då » — skrifver tidningen — » Victor Hugos Hernani första gången uppfördes i Paris, hade han låtit till sina vänner utdela inträdeskort, på hvilka det endast stod det spanska ordet Hierro (järn), liksom för att säga, att han med svärd i hand hade för den nya romantiska skolan inkräktat den franska scenen.
Herr Blanche skulle nästan ha lof att eftergöra detta.
Hans skådespel Läkaren var det, som gjorde första breschen på den kungliga Stockholmska teaterns tredubbelt befästade intolerans och hög-förnämhet. »
Ja, själfva poeterna strängade sina lyror.
Cramér skref om Blanche följande granna strofer:
" Den svenska dramatiken fjättrad låg, ansträngde efter luft förgäfves viljan; ty styrde någon ut på diktens våg att kämpa för den fosterländska tiljan, hans sångmö inga gyllne trådar spann, han ingen ära, inga lagrar vann.
" Då sprängde du med snillets kraft den dam, som hittills trotsat mångens hopp och möda.
' De taflor du på scenen rullar fram, ^ de lefvande som morgonrodnan glöda!
Thalia öppnade för dig sin famn; i konstens tempel ristades ditt namn.
Hvar låg då hemligheten i August Blanches dramatik?
Jo, i hans mästerliga teknik, i hans kvickhet, hans jämna goda humör, hans uppfinningsrika hjärna.
Han egde, hvad som felades en Nicander, en Stag-147 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
nelius, » connaissance de planches », kännedom om scenen.
Han visste, hur en pjes skulle vara gjord för att spelas.
Han diktade aldrig läse-dramer, stora deklamationsnummer.
Nej, innan han skref, tänkte han alltid först, hur repliken skulle » göra sig » i ett samtal på scenen.
Ofta nog lämpade han sin pjes efter aktörerna.
Så t. ex. skapade han för Stjernström Dardanell och Kolar-Knut i sagospelet » Döden fadder », och för Fredrik Deland sina ypperliga kälkborgare, Filman, Konjander, Bauta-stenius, Bläckstadius.
Ofta nog lånade han idéerna från utlandet, tog hvar det kunde passa sig en tysk eller fransk pjes, omarbetade vissa scener, utarbetade nya, gjorde den så lokal, att Stockholmarne förstodo den, — och fram ur denna process gick slutligen verket, nytt, svenskt, alldeles originelt, merendels öfverträffande det arbete, han lånat af.
Dessutom var hans verk mer än något nationelt.
Hans dramatiska arbeten äro, säger Snellman, » jämte Gustaf III: s de mest nationella skådespel, svenska scenen eger », och däri uttalar han en oomtvistlig sanning.
Blanche hade i sin barndom — säger han i en skizz — ■ ett omotståndligt behof att drifva omkring på gatorna.
Detta hans begär efter att ströfva, att flanera, sammanhängde tillika med hans begär efter att se, att intränga i den värld han tillhörde och lefde i, att genomtränga de människor, han då och då mötte, att uppsnappa en och annan episod, ett stycke verklighet, och gömma detta i- form af lett referat bland sina anteckningar.
Ty — egendomligt nog — redan barnet antecknade.
Barnets små notiser fortsattes af ynglingen, och ynglingens anteckningar fulländades af mannen.
» Åtskilliga af dessa anteckningsblad » — säger han i ett företal — » hvilka sålunda hafva minnet af barndoms- och skoltiden att tacka för sin tillvaro, hafva flere år därefter, eller under författarens mognare ålder, vunnit en viss fullständighet därigenom, att han stundom varit„ 110g lycklig att få förnya bekantskapen med just samma personer, hvilkas barndomsöden riktat hans anteckningsbok.
Denna lyckliga tillfällighet gjorde för författaren möjligt att, med stöd af dessa personers egna berättelser om hvad som sedermera händt dem, bringa de förut lösa, osammanhängande utkasten till någorlunda hela taflor, utan att han behöfde att för mycket begagna sig af den torftiga diktare-pensel, som fallit på-hans lott. »
Som man fortsatte han att iakttaga sin värld, att ströfva omkring i Stockholm, i granskapet och på malmarne, att samla materiel till sina skådespel och romaner.
- » Flanerar — säger han med en annan känd förf.
— » det är en vetenskap, det är ögats gastromi.
Men » — fortsätter han — » det är icke blott leende, blommande ängder, ögat får njuta af; det stöter sig lika ofta vid dyig jord och vilda moraser. » Ofta satt han tyst, äfven i ett gladt lag.
Ögonen spelade, munnen log ett fint löje.
Då satt han och iakttog någon vän, då studerade han.
Då visste man, att Blanche skulle rita i sin notis-bok.1
På detta sätt skaffar han sig en djup fond af intryck, af människokännedom, af verklighetsbilder, och denna fond ökar han i ett mycket156
rikt sällskapslif.
Själf stor kåsör, liflig konversatör och ytterst spirituel och intagande i umgänget, skattar August Blanche dessa tillfällen att se, att iakttaga världen, att närma sig människor icke blott såsom källan till en rent personlig njutning, utan såsom ett fält för sina studier och anteckningar.
» Sällskapslifvet » — säger han — » är enkom till för att ge människor tillfälle till människokännedom. »
Dock kan han icke fatta, att dessa tillfällen till studier merendels ' urarta till ett tomt och själlöst nöje.
» Ofta behandlas människorna » — säger han i en skizz — » på samma sätt som man behandlar böcker, hvilka ' kringskickas till benäget påseende ', men läggas olästa och ouppskurna på bordet.
I själfva dansen, som mer än andra sällskapsnöjen närmar ungt folk af bägge könen till hvarandra, är det egentligen foten som agerar, medan munnen, själarnes språkrör, endast tyckes vara till för att flåsa ut efter den starka kroppsansträngningen utefter golftiljorna. » Lika starkt hatar han äfven kortlapparne och kortspelet.
» Kortspelet » — säger han — » är sällskapslifvets död. » Nej, konversera, samtala med människorna!
Dessa äro ju böcker, sök endast att läsa dem!
Alltid finner du något blad, väl värdt att genomögna.
» Har det funnits tårar i det öga, som nu blickar så likgiltigt, eller stormar i det bröst, som nu häfves så lugnt?
— — — Mången gång kan man vid blotta ljudet af en röst uppfånga hela själsackord. ».
Så högt skattar han konversationens konst och så lågt detta cirklade och korrekta sällskapslif, där man icke kan göra annat än dansa och spela kort.
» Den, som vill studera människor » — säger han i ' Järnbäraren — » har snart fulländat sin kurs inom salongerna, där människorna sträfva att, så mycket sig göra låter, likna hvarandra.
Man visar sig och talar med mask för ansiktet, och sällan eller aldrig tager man af sig masken, hvilken slutligen växer fast både vid ansiktet och själen.
Den vetgirige forskaren ledsnar snart vid denna evinnerliga karneval.
Han längtar efter fria och naturliga utsikter, och hindra dimmorna honom att från höjderna åskåda lifvet, söker han dalarnes djup, som bjuder på mera klara, om också på mindre storartade föremål. »
Kort sagdt, han iakttager de lägre klassernas lif, hvilket är mera klart, tillgängligt och öppet och dit han för öfrigt drages af sina folkliga sympatier.
Där lefde han själf såsom hofslagarens son.
Ur den källan hämtar den lille gossen sina anteckningar.
August Blanches afsmak för individernas.
nivellering föder äfven en viss smak för originella människor.
Likhetssträfvandet, säger han, dödar originakrna, söker att passa in alla människor i en viss form, tränga ihop jätten, utpina dvärgens lempiar, kväfva eller ombilda individens egenheter, göra karaktärerna till en hel mängd af gipsaftryck.
» Hvarje annan individ, som med åsidosättande af ifrågavarande onaturliga lagar söker fullt utveckla sitt inres skatter-, betraktas vanligtvis som en gengångare från råhetens förskräckliga tidehvarf.
— — — Med ett ord, apsläktet triumferar på mänsklighetens bekostnad. » 149 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
Hvad blir nu resultatet af dessa tankar och funderingar?
Jo, en stark kärlek till själfva lifvet, till verkligheten, till människor af kött och blod, till rent mänskliga typer.
» Man må vara hur stor psykolog som helst och tro sig hafva upptäckt alla möjliga vinklar och vrår af människosjälen » — säger han — » erfarenheten förblir i alla fall ens mästare och uppdagar ständigt1 nya gömslen, dem hvarken psykologen anat eller skalden i sin faintasn drömt om. »
Och slutligen — hvad blir målet för ett skönliterärt arbete?
Hvad måste en författare först och främst eftersträfva?
Blanche svarar: sanning, ingenting annat än sanning, ty — säger han i ett-anförande på riksdagen — » ästetiken har ej blott till uppgift att förgylla ytan, hon måste äfven genomtränga sitt ämne, så att det blir såsom guld alltigenom, ty sanningen är hennes förnämsta uppgift.
Hvad som icke är sant, blir icke heller skönt, utan endast litet bladguld, som lagdt öfver remnorna smeker ögat, men förvillar tanken och känslan. »
Denna kärlek till sanningen, till lifvet sådant det är, till enkelhet och natur, hvar det än anträffas, låter honom beundra fru Carléns Pàl Varning, hvilken när den kom ut icke var romanesk nog.
Att han uppfostras på en krog ute i skärgården, tålde man, men — säger Blanche — » att sluta såsom krögare på samma ställe — si, det duger inte, ty det där allt är så — förlåt oss uttrycket — förbannadt naturligt ».
Blanche är då med andra ord nästan en realist.
Han öser ur den stora brunnen verkligheten, naturen.
Han tager lifvet omkring sig, människorna omkring sig, insätter dem i dramat, i skizzen, i romanen; låter dem träda fram sådana som han sett dem; skapar svenska typer, målar svenska seder, blir genom sin bekantskap med dessa tusentals individer särskildt i sina skådespel en rent nationell diktare.
Och folket begriper honom, uppskattar hans förtjänster.
Kupletterna i hans pjeser svänga sig öfver rampen — tänk endast på gesällvisan, nobis-visan och riovisan!
— lefva på folkets läppar, sjungas i folkets kyffen, spelas af positiverna på torgen och i gränderna.
.Mycket sällan för han oss till en ort, där han ej varit.
Skådeplatsen för August Blanches arbeten är Stockholm, trakten omkring Stockholm, Danderyd och Djursholm, där han ju hade vistats några somrar under skolåren.
Endast någon gång för han oss utom Stockholm, till Värmland, Bärgslagen, Upsala, Göteborg, en gång till världsstaden vid Seine, där han hade lefvat, och en gång till Petersburg, hvilket han aldrig sett.
Fullt lika nationell blir han i sina skizzer, i taflorna ur lifvet, i bilderna ur värkligheten, i hyrkuskens, prestmannens och skådespelaréns äfventyr.
Där tecknar han Stockholmslifvet, Stockholm under Carl Johan, fullt ut i sin genre lika originelt, som Bellman i sina sånger Gustaf III: s Stockholm.
Det är minnena ur hans eget lif, minnen från hans flaneringar, bilder han uppfångat under ströftågen på gatorna, återgifna med god färg, godt lynne och god blick, städse mera fulländade, afrundade, konstnärliga.158 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
En dag äro Blanche, von Braun och broder Jean inbjudna till middag hos den sköna Emelie Högqvist.
Glädjen står högt i tak, champagnekorkarne smattra.
Då frågar Emelie sin något beskänkte bror, om han vet hvad det är för dag — och får till svar: en glad dag!
Emelie, som förklarar, att det är moderns dödsdag, öfverraskar sina gäster med en färd till nya kyrkogården.
Där låter hon Jean böja knä under en straffpredikan, hvaraf hon äfven skänker en liten del åt Braun, tillsägande denne att liksom Jean falla på knä, medan Blanche ropar bravo, skrattande med full hals och utlofvande en hel storm applåder åt Emelie, — om hon i detta ögonblick uppträdde på teatern.
Läs nu berättelsen » Middagsorgier och en graf », och hela denna scen möter dig kopierad.
Sällskapet vid middagsbordet utgöres af aktörer.
Sällström sjunger, Braun är icke inbjuden, Blanche representeras af » skådespelaren Ekström ».
För öfrigt är det hela en mycket sann bild ur verkligheten.
: ■; _
Eller Jean skall på aftonen spela Knäckselis roll, en af de främsta i August Blanches Positiv hataren.
Fruktande för den oförbätterlige Jeans vanor, uppsöker honom Blanche på morgonen spektakeldagen.
Jean är inte hemma; han är utgången, heter det.
Alla sättas i rörelse för att uppsöka den försvunne.
Teaterns personal löper åt alla väderstreck.
Ingen Jean finnes, oredan är stor.
Då får man af en händelse veta, att » broder Jean » gripits af slottskanslibetjänter och nu sitter på gäldstugan.
Blanche skyndar dit och finner honom berusad, spelande för kamraterna i vild fröjd Knäckseils roll.
Blanche löser ut honom, bär honom ned i vagnen och låter honom ett par timmar därefter uppträda.
Läs nu i » Skådespelarens äfventyr » Jean Högqvist!
Där få vi hela scenen lifslefvande för oss.
» Jag gick upp » — skrifver Ekström — » följd af vaktmästaren, och snart befann jag mig i ett tämligen rymligt rum, där kring ett bord, fyldt med glas och buteljer, ett dussin manspersoner i skjortärmarne hade plats, ibland dem bror Jean, höjande glaset liksom till en ny skål. » Du här!
Vågar jag hoppas, att du flyttar hit på en månad, så Gud signe dig!
Din skål, välkommen hit i dessa fridens bygder;
' Gudskelof, här har man ro undan världens stormar; ljuft att här i lugn få bo, medan världen gormar!
Så drack man hans skål under jublande hurra!
' Jean1 — - sade jag — ' har du glömt, att du skall uppträda i afton på Nya Teatern, och att du blott har en timme på dig för generalrepetitionen?
Var ordentlig åtminstone för i dag!
' Jean tog ett nytt glas och sjöng en ny kuplett.
' Dig vänta guld och lagrar !1 skrek jag i hans öra, ty han hade ibland sina ryck, då han var känslig äfven för dessa, i synnerhet när han druckit mycket.
Jean.
tömde ett glas till och svarade:
' Må andra lefva af sitt guld, men vi — vi lefva af vår skuld trallera!
' 159 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
Så börjai; man en vild dans kring bordet med buteljerna, Ekström bemäktigar sig den motsträfvige Jean, bär honom ned i vagnen, rakar honom och klär honom och för honom till teatern, där han strax känner sig hemmastadd.
Dylika små historier finnas i Blanches anteckningar.
finnas där i hundratal, de inflyta i hans diktning, de ställa denna hans diktning på realitetens grund.
Ja, för att icke taga ett enda steg utom verkligheten, låter ' han, då han förbereder sig att skrifva dramat Engelbrekt, - dalmasar och dalkullor samlas ute på malmgården, sjunga provinsens sånger, leka provinsens lekar, uppföra några scener ur sin egen hembygds lif.
Anekdoten, historietten blef äfven hans fält, då han läng|re fram skref sina små skizzer ur Stockholmslifvet.
Då mejslade han ut dessa otaliga notiser, hvilka han hade gömt under ett rikt lifs sommardagar.
» Nog skulle jag » — sade han då — » kunna skrifva stora och tjocka romaner som fru Carlén m.
fl., men konsten är att kunna skrifva små korta bitar och att inom en trång ram inrymma allt, hvad andra kanske skulle behöfva ark för att få uttryckt. »
Också har han på dem arbetat som en konstnär, träget, samvetsgrant och med verkligheten till förebild.
Man skulle, när man läser dem, tro att de blifvit utkastade nära nog på fri hand, under intrycket af en stämning.
Blanche hade ej brådtom, fastän han var en flitig och produktiv literatör.
Tidigt om morgnarne steg han upp och gick ut.
Efter en promenad i malmgårdens omgifning satte han sig vid skrifbordet, där han stannade till frukostdags.
Omkring kl. 9 åt han ägg och drack kaffe, äfven under måltiden upptagen af sitt arbete.
Då rullade han brödkulor och funderade på den skizz, med hvilken han för tillfället sysslade i sitt arbetsrum.
Så gick han ånyo till sin penna och sin diktning, eller till något tal, som skulle skrifvas och inöfvas.
leke heller de lifliga och poetiska föredrag, hvilka han med så rik hand öfverallt utströdde, voro nämligen stundens och ingifvelsens barn.
Han författade dem på samma sätt som de arbeten han tryckte, och lärde sig dem i hemmet, innan han gick till talarstolen.
Då och då gjorde han väl ett slag nere i trädgården, men efter promenaderna återgick han till skrifbordet, hvilket han icke lemnade före tre-tiden på middagen.
Sedan var han upptagen af sitt hem och sina vänner.
Blott en stund i skymningen, innan man tände ljus, kunde han meditera öfver en och annan konflikt eller uppgöra någon plan till nästa dags berättelse.
Hvad han däremot ej förstod var naturen och naturskildringen.
Stockholmsbarn, Stockholmsbo, Stockholmare i allt, kände han sig ej hemmastadd utom Stockholm och dess tullar.
Där kände han sitt folk, torg, gator och gränder, stenhusen och kyffena, rikedomen och nöden.
Såg han litet natur, var det Djurgården eller Haga, och ville han teckna våren, gjorde han det från malmgården.
» Arets tyrann, vintern » — lyder en sådan skildring — » med hjärtat af is, lockarme af snö och döden i160
blicken flydde.
Solens härar förföljde honom med fällda, blixtrande lansar och jagade hans ilande skaror utför bärg och branter ned i sjöar och haf.
Nordens vår utvecklade den stora segerfanan med dess ljusblå himlaglob på ljusgrönt fält, smyckadt àf tusentals olika blad och blomster.
Allt var lif och glädje. »
Ar det icke, som såge man dessa branta backar och bärgskrefvorT hvilka med sina träkojor omgifva hans malmgård; såge hur snön ligger där såsom hvita lockar i remnorna; hur solen stöter bort den med sina blixtrande lansar, hur ishjärtat förblöder, hur vattenrännilar bilda sig, hur otaliga skurar störta sig utför branterna, hur snön smälter på bärgen och jagas ned i Djurgårdsbrunnsviken, och längst bort det öpßna Ladugårdsgärdet ljusgrönt, öfvertäckt af en solskimrande och ljusblå himlaglob!
Eller tag såsom exempel ett annat stycke natur, en för August Blanche karaktäristisk månskensbild!
» Den väna fullmånen, hvilken den förflutna hälften af ' natten haft laga förfall för sitt uteblifvande — ty hvem kunde väl våga sig ut i ett sådant väder!
— framträdde-nu i ali sin härlighet.
Ehuru förut mycket missnöjd med regnets gud, försonade hon sig nu ganska lätt med.
honom vid åsynen af de många och nya små speg-larne, som han placerat mellhn de stora och vanliga, sä att hela jorden föreföll nattens klara tärna såsom en enda jättestor trymä, enkom uppställd för hennes toalett. » D. v. s. först gör han den blyga och väna månen till ett femininum, en ung dam, en liten kokett tärna, ett egenkärt och behagsjukt litet stadsbarn, som pyntar sig, - fruktar att promenera och väta ned sig i regnet och älskar att kunna spegla sig i en hel rad trymåer.
Sedan låter han månskenet strömma ut i dallrande ljusknippen, d. v. s. han ser det komma silande öfver hustaken, sänka sig mellan husraderna ned på en trång gata och spegla sig i de otaliga och bottenlösa vattenpussarna.
Men i trots af sin realism var August Blanche romantiker.
Blanche kunde icke undgå att taga intryck af tiden, och 30-talet präglades af Hugos bild.
Således var han ingalunda påverkad af tyskarne.
Hans romantik var fransk romantik.
De som han brukade såsom mönster voro fransmän.
Först läste han Balzac, Dumas och Victor Hugo; längre fram Soulié, Eugène Sue och George Sand.
Mycket af deras stil öfvergick i hans verk, särskildt deras tillspetsade och mera lifliga framställning.
Mycket af deras förkärlek för det gräsliga * och äfventyrliga, af deras sensationr tillegnade sig Blanche.
Mycket af deras vidunderliga typer går igen i Bruno, i Stork, i Broms, i Hvita Björnen.
Dessutom var han » glupsk på underbara historier ».
Han egde redan som barn en ganska rik inbillning, och när han under gymnasiiåren uppehöll sig i Danderyd och öfverallt påträffade en galge med sitt offer, inristad i träden, hvart han än vände sig, och i en gammal gumma, ett sjutti-årigt mjölkbud, upptäckte en person, som varit inblandad i dramat, fick han ej någon ro för » föreställningar och drömmar om galgar, hvita161 AUGUST BLANCHE SÅSOM FÖRFATTARE.
händer och förtrollade väsen ».
Sedermera använde han historien i Banditen.
Hvad var det föröfrigt romantismen ville?
Hade den något annat mål än August Blanche själf — sanning, lif, verklighet, natur, att rnåla efter naturen, att teckna lefvande människor, att uppoffra det abstrakta för en konkret verklighet?
Naturen — det är slagordet — » la nature et la vérité ».
Konsten söker naturen, dramat söker verkligheten; » Part feuillette la nature, — —
s ' étudie à reproduire la réalité des faits; --- le caractère du drame
est le réel ».
Och likaväl som naturen än är skön, än är ful, än visar ett godt, än ett ondt ansikte, måste äfven diktaren eller konstnären blanda,; » faire comme la nature, méler dans ses créations 1 ' ombre à la.lumière, le grotesque au sublime, le corps à 1 ' åme, la bete à Pesprit ».
Människan har ej rätt att söka rätta gudi
Detta är ju i sammandrag äfven Blanches konstlära!
Detta praktiserar han i de arbeten han skrifver, mindre i sina pjeser, mest i sina romaner.
Och detta ådrager honom klander af kritiken.
Han gör nämligen ej, som man förut varit van vid, straffar och belönar, egenmäktigt och onaturligt.
Han följer Hugos råd.
— blandar ljus och skugga.
Så skref man.
t. ex. i ett finskt literatur-blad 1847 mycket skarpt om hans dramer.
Där fanns, hette det, » intet bemödande att bringa lifvets högre intressen i kollision mfed de ringare, än mindre att hos de uppträdande personligheterna låta en ädlare intention spela på själens botten, okufvad af de mänskliga svagheter, som leka däröfver. ---