Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Naturen sjelf har i hvarje sådant nedlagt det frö, som i sammanhang med dess öden utvecklas och utbildas.
Ehvad andel än viljan kan tillkämpa sig i denna utbildning, — fröet kan icke utrotas och den stämpel, som tiden intryckt, icke utplånas.
Så framstår hos hvarje folk en egendomlighet: icke blott i anlag, i lynne, i språk, utan äfven i seder och lagar.
Delta ■positiva, i dess väsenden, kan icke godtyckligen på en gång förvandlas.
Så vidt förvandling är möjlig genom viljan och fordrad af förnuftet, såsom lagstiftare för viljan, kan den endast verkställas småningom, steg för steg, genom den utvecklingsprocess, af hvilken, redan i det physiska, förebilden är oss lemnad.
Alla försök till plötslig omskapning verka förstörande: de ofullkomligheter, som vidlåda den gifna, i liden så vordna, individualiteten, måste fördragas för så vidt och så länge som de icke kunna i naturlig ordning efterhanden afhjelpas.
Menniskans och djurets kropp, ej mindre än örten och trädet, växer småningom: ja, en långsammare utveckling är ofta en borgen för större varaktighet.
Sjelfva den, till utseendet Utlösa, naturen undergår sina förvandlingar, men långsamt.
Samma lag följer den intellektuela utvecklingen: ur det redan vordna måste framgå det vardande: — språng lyckas icke och böra ej försökas.
När naturen synes afvika från denna lag, — utvecklingens — då inträder revolution, med undergång af allt befintligt: så, måhända, när detta klot erhöll sin yta: så den stora traditionella floden ; så en gång, om skrifterna äro rätteligen tydda, den katastrof, som skall sätta en gräns för vårt slägtes bana på jorden.
Dessa undantag, dessa hvälfningar, härröra i sin yttersta princip från den allt omfattande godheten, förenad med allmakten och allvisheten; af menniskor vore det förmätet, att inom sin verkningskrets väga försöket att framkalla dylika omstörtningar.
Vi kunna ej strafflöst vika af från den allmänna naturlagen. K. o.
Ad. läcktes vnnestfullt förlåta om nödvändigheten förmått mig, att påminna om denna lag; — lör sammanhanget skull, nemligen; icke såsom vore den för Ståndets uplyste ledamöter obekant.
Jag skrider till tillämpning deraf pä den fråga, som sysselsätter oss.
Det vore obehöfligt att här ingå i en historisk framställning af de nuvar.
Riks-St:ns första uphof; nog af om vi erinrom oss att till de tvänne ursprungliga, tidigt under loppet af medeltiden, tillkommit ett Preste- och ett BorgareSt.; att vi således, vid inträdet i den nyare tiden, redan finna dessa fyra Stånd, i del väsend lligas le. med de rättigheter och de förrättningar, som nu tillhöra R.
245 Su 5 alt småningom dessa rättigheter och functioner, jemte formen för Ständernes öfverläggningar, nogare utbildades och bestämdes; att denna National-representation ägde en så fast rot, att den öfverlefva! alla statshvälfningar; att äfven det, mot slutet af 17:de århundradet införda, envälde icke förmådde uprycka denna rot eller bringa Ständerne i glömska.
Vid den tidpunkt, jag nyss nämnde, nemi. vid begynnelsen af nyare tillen, 16:de århundradets böljan, och ännu långt senare, var Svenska folket, för så vidt dess deltagande i statsbestyr då kunde ifrågakomma, i sjelfva verket representeradt af dessa fyra Stånd.
Ett femte, med skäligt anspråk på delagtighet i representationen, kan knappast räkna sitt ursprung från längre tid tillbaka, än 17:de århundradet oell har ej förr, än i det 18:de, men synnerligast i det nuvar. genom förvärfvande af fastigheter vunnit den betydenhet, att dess anspråk långt för detta hade bort tillfredsställas.
Vi finna emedlertid, allt ifrån samhällets första uphof, en, i sina rigtningar enl. tidernas skaplynne skiftande, men, på det bela, alla tider intill närvar, stund genomlöpande utveckling af ståndsförfattningen i Sverige.
Den är djupt rotad i hela folkets medvetande; alla dess minnen, lyckliga som olyckliga, äro dervid fästade.
Enl. den naturlag, jag åberopat, torde det vara något mer än betänkligt, att tvärt afklippa den i sekler fortgående utvecklingen af denna Statsförfattning, för alt efter dagens hugskott tillkonstla en ny och oförsökt.
Utan alt misskänna de, öfver allt tvifvel uphöjda, afsigter eller ingå i pröfning af de skäl, som år 1848 framkallat det förslag hvarom nu rådslås, kan och måste man, synes mig, erkänna att Svenska Statsförfattningens naturenliga utveckling genom dess antagande skulle tvärt afskäras.
Ständer äro af denna Statsförfattning en icke mindre väsendtlig beståndsdel än konungamakten: uphäfvandet af de förra, för att ersättas af en, ur gemensamma val utgående, i ( vänne kamrar fördelad, Riksförsamling, kan icke undgå att, i trots af bokstafvens lystnad,, åstadkomma den mest afgjorda rubbning i förhållandet emellan kronan och folkets ombud.
Den egentliga grundvalen af Sveriges urgamla statsskick är då försvunnen och stoll reser sig, — på försök, — en prydlig nybyggnad af — papper!
Följaktligen, om annars jag lyckats i mitt vädjande lill 11. o. Acks insigt, synes en så genomgripande ändring stå i rak motsats till de eviga naturlagar, som gälla, ej mindre för moraliska eller intellektuela, således jemväl för politiska, förhållanden, än i det physiska.
Men theorien, om den motsäges af erfarenheten, blifver tvifvelaktig: ja! den måste då vara ofullständig, således origtig.
Det lönar sig för den skull, ja! det torde vara oundgängligen nödigt, att rådfråga den sednare för att kontrollera den förra.
Vi måste då kasta en hastig återblick på historien af de Europeiska, monarkiska, staternes äldre, inre förhållanden, för att, kanske något längre, dröja vid de nyare, synnerligast de nyaste.
Öfverallt i dessa stater, särdeles i dem som varit af Germaniskt ursprung, finna vi, emot slutet af Medeltiden, Stander med mer eller mindre utvecklade och bestämda stalsrättliga former.
Dessa Ständer voro lör mo - 246 Den 17 December. narkernes maktlystnad obeqväma; med mer eller mindre, hastigare eller långsammare, framgång arbetades derföre på deras undanrödjande och uphäfvande.
Vi finna att man för det mästa härutinnan lyckats oell, i 17:de århundradets senare hälft, se vi flere monarkier, på kontinenten, med en t/e facto oinskränkt konungamakt.
I de Tyska länder, som genom försvagandet af riksbandet upväxt till särskilda stater, finna vi mångenstädes, ehuru ej öfverallt lika, samma tillstånd; Ständerne i förgätenhet eller vordna till en skugga; regeringsmakten oinskränkt och detta tillstånd finna vi, senare, full— ändadt i sammanhang med följderna af Napoleons öfvervälde.
Jätten föll, genom förenad ansträngning af regenter och folk; hans nybyggnad, upförd på den af revolutionen afröjda grunden, ramlade med honom.
I de, till yttre sjelfständighet ålerstäida, staferne inträdde behofvet af inre statsrättens ordnande.
Det vore lika så onödigt, som tidsödande och opassande, äfven om jag ägde en förmåga, på hvilken jag saknar hvarje anspråk, — om jag här ville företaga mig att grnudligen undersöka och skildra orsakerne och förloppet af den, småningom förberedda, omhvälfning, icke blott af de inre och yttre slatsförhållanderne, utan ock i tänkesätt, känslor och åsigter, hvars synbara utbrott de äldre ibland oss sjelfve uplefvat.
Jag bör bemöda mig att strängt inskränka mig till de iakttagelser och anmärkn:r, hvilka stå i nödvändigt samband med det ämne, som oss sysselsätter, och mäste oundvikligen lemna luckor, lätt fyllda, likväl, ur deras egna minnen och kunskapsförråd, som, möjligen, åt mina ord behagat skänka någon upmärksamhet.
Behofvet af inre statsrättens ordnande i dessa, af händelserna djupt skakade, stater var oafvisligt, om än icke öfverallt likainsedl.
Det rigtiga, det önskliga, skedde, mig veterligen — så vidt jag påminner mig -—• knappast någorstädes.
Det rättsenliga, och derföre rigtiga, skulle hafva varit att i hvarje stat efterforska och fastställa hvad som egentligen var dess tagliga. om än af enväldet — i de flesta läll sedan lång till — undanträngda författning; att antaga denna statsförfattning, om än aldrig så föråldrad, lill utgångspunkt och att således genom öfverenskommelse mellan de statsmakter, som båda funnos de jure, änskönt icke mera båda de facto, h. e. emellan regenten och de insomnade, af honom äter upväckta, Ständerne, tillvägabringa den statsrätt, som vid tidernas totalt förändrade skick påkallades af förnuft och billighet, utan att likväl lemna godtycket ett större spelrum till afvikelser från det gamla, än som i verkligheten betarfvades.
Knappast någorstädes, — exemplen äro åtminstone få, om några, följdes denna method.
I Frankrike kunde den icke följas; i ett land, så totaliter omstörtad!, hade man väl endast valet emellan ett mindre ondt, eller ett större.
Ifrån och med de tre Ståndens tumultuariska sammanfösning 1789, (jag ber i förbigående, att märha denna omständighet :) var man der på den väg, som förer till brådjupet: det oundvikliga nedstörtandet, som krossat allt, — samt alla derpå följande händelser, hade omintetgjort möjligheten af ett återvändande till rätta utgångspunkten.
Förlorad ur sigte redan 1789, återfanns den Den 17 December. 247 aldrig.
Följden hade redan varit tillkomst och fall af ett antal konstitutioner 1791, 93, 95, 99 — den sistnämnda ledande till kejsareväldet.
Den statsförfattning, restaurationen sökt att grundlägga, föll — äfven den — först år 1815, vid blotta anblicken af en beundrad och beundransvärd revenant; andra gången 1830; ty dä ombyttes icke blott dynastie, utan chartan undergick en väsentlig förändring.
Båda försvunno år 1848.
Alla regeringsformer, snart sagdt, hade nu varit profvade; likaledes alla tänkbara val-lagar, ifrån de mest allmänna val lill de mest inskränkta.
Försöken fortgå ännu; hafvet är vidsträckt, vindarne många, kompassen förkommen.
Om det än antages, att dessa följder, i Frankrike, år 1814, ej mera stodo alt förebygga, så förmodar jag deremot all de, som med upmärksamhet och skarpt öga hafva följt samtida verldshändelse!', skola dela min tanka, alt pä Pyreneiska hallon den ofvan påpekade utgångspunkten hade kunnat och bort återfinnas och upnås.
I dess ställe tumlade man, i Spanien, ur demokratien in i despotismen och frän denna åter lill den förra.
Följderna äro kända och ännu kännbara.
En af dessa följder var 1823 års fälttåg; till icke i inga del lärer förlusten af de, åt anarkien upgifna, kolonierna jemväl böra bil hänföras.
Samma förhållande ungefärligen, i Neapel, hvarest, när Konungen tvangs alt antaga ilen demokratiska Spanska konstitutionen, mari förgäfves sökte ett exemplar af denna urkund.
Alen, med förbigående af andra stater, hvarest följderna dels varit i viss mån likartade, dels ännu icke hunnit att visa sig på ett i ögat lika fallande sätt, låtom oss häfta blicken på Tyskland.
Del ligger oss nära; det bebos af ett med oss beslägtadt, ett högt bildadt, hög aktning värdt folk; huru har derstädes förloppet varit? hvad framgång, hvilken varaktighet hafva de konstitutionella nybygnaderne der haft?
Sedan 13:de Art. i Bundsakten af år 1815 stadgat, att i alla Tyska stater skulle finnas, såsom orden lyda, eine ständische Verfassung, erhöll detta stadgande en nog olika tydning.
Dock, i nästan alla stater af 2:dra och af 3:dje ordningen, afgick man från principen af den gamla ståndsförfattningen, som öfverallt hade funnits, och införde en modern folkrepresentation, för det mästa på två kamrar, med begagnande i öfrigt äfven af de aristokratiska elementer, som förefunnos.
De funnos, synnerligen, igenom det emot de mediatiserade utöfvade, och år 1815 icke godtgjorda, våld, hvarmedelst man gifvit ett vådligt, och på följder rikt, exempel af positiva rättens kränkande.
Det hörer icke bit att pröfva, huruvida allt detta, dels på Wiener-kongressen, dels sedermera i hvarje stat, bade kunnat göras bättre och mera försigtigt.
Nog af, de efter bästa förstånd, men alltid af godtycket, upförda nybyggnaderne, högt nog prisade på sin tid, nog afundade af dem, som icke nått lika sällhet, uthärdade, till en god del, icke ens profvel af de lumpna folkrörelser som, härmande Juli-dagarne, år 1830 utbrusto i flera Tyska länder, och i följd hvaraf en och annan konstitution, efter 10- eller 12-årigt lif, betydligen jemkades och ytterligare försvagades.
248 Den 17 December.
Men allvarsammare blefvo påföljderna af 1848 års Februaridagar, sedan det konstitutionella statsskicket och lifvet hade hunnit bättre mogna sina frukter.
Jag säger : det moderna, det efter tycke och smak nybakade, s. k. kon-sti-tu-tion-ela statsskicket: en, på sanden ogrundad, ranglig byggnad upål luften, utan rot i gammal rätt och i folkets medvetande af denna.
Jag menar således ingalunda, med detta uttryck, ett klander af en verklig historisk statsförfattning, som är vilkoret för ärftlig monarkie och skiljer dem från despotismen.
Jag menar, än mindre, det förbättrade rättstillstånd, som ur denna statsförfattning, när den icke af otåligheten kullstörtas, muste utveckla sig, lugnt och fredligt, intill dess att det mål nphinnes, som på denna jord ej kan öfverskridas.
De oerhörda händelser, som under dessa 3 år tilldragit sig i Tyskland, äro hos alla i frisk hågkomst.
I de flesta af de mindre staterne visade de bestående tvåkammar-författningarna ingen motståndskraft ; tilläggas måste att de styrande ådagalade den ännu mindre.
Allt ramlade öfverända; en storm-petition, ett tumult på gatan, gjorde tillfyllest att kullkasta de särskilda ländernas grundlagar: öfverallt blefvo statsförfattningarney i vida högre grad än förut, moderniserade; äfven genom åtgärd af enkom sammankallade, ur långt utsträckta gemensamma val framgångna, s. k. kon-sti-tu-er-ande församlingar.
Och det öde, som drabbade hvarje särskildt land, sträckte sig under sagolika tillgöranden jemväl till förbundets, på traktater grundade, organisation.
En serskild gemensam församling, genom dylika val tillsatt, skulle grundlägga en ny Tysk statsrätt och förvandla statsförbundet till en förbunds-stat.
Ingen är här närvarande, som icke någon gång läser avisorna.
Djupare studier behöfvas näppeligen, för att veta huru allt detta aflupit och huru ställningen i detta land är, ännu i denna stund.
Dock påkallar ämnets omätliga vigt för dem, som ännu kunna varnas, — att vi i flygliga, men sanna, drag oss lill minne afteckna det faktiska tillstånd, som upkommit i dessa nyss så blomstrande länder — i följd af ofvan anförde grundfel: ”Ståndsförvaltningarnas undanrödjande och försummelsen alt, i föryngrad, ”skepnad, år 1815 väcka dem till nytt lif”.
I Österrike hade man icke påtänkt att, från ett blott skugglif, lill en tillvaro i verkligheten, med återvunna rättigheter, återkalla de Ständer, som i alla Tyska landskaperne af monarkien, äfven i Böhmen, funnos till namnet qvar och ännu plägade sammanträda till s. k. Postulaten-Landtage.
Följden var att, helst när samtidiga oroligheter ulbrusto i Ungern och Italien, — det blott fordrades ett pöbel-uplopp för att bringa monarkien nära sin uplösnifig och på branten af sin undergång.
Nu vankades Nationaloch Konstituerande Församling, allmänna val —allt hvad den orimligaste och mest förvända åsigt af denna stora monarkies förhållanden någonsin begära kunde.
De bloddrypande frukterne, det nymodiga konstitutionella ursinnets oundvikliga följder, såg man i Prag och i Wien.
Dä jag nämnt Ungern, så är här äfven stället att anmärka, huruledes man, i detta olyckliga land, i st. f. att med sans, pä
Den 17 December. 249 utvecklingens viig, i tid afhjelpa felen uti dess urgamla statsförfattning, försökt sig i hastig nybyggnad.
Nåväl! händelserna tala: en lycka ändock, om vid sjelfvållad vådeld, brandsprutorna lemnäs af en granne, nog högsinnad att icke begagna släckninghjélpen lill egen slem vinning. —-
Ar likväl sådan hjelp, af grannar, i si g_ sjelf önsklig?—Är detta sinnelag hos dem alltid påräkneligt?
— Äro de personligheter, som vid delta tillfälle verkat, i annan verldslig mening odödliga, än i den historiska?
är politiskt ädelmod, under alla omständigheter lika förenligt med de styrandes pligter mot egen stat ?
En förträfflig krigshär höll ännu, i fallet, den sammanstörtande Österrikiska monarkien: dock behöfdes biträde.
Väl an! huru selder ut nu-, med statsförfattningen, med det före 1848 temligen ordnade drätselverket; med myntet; med alla förhållanden?
ett århundrade skulle i dessa rika länder behöfvas för att betala 1848 års rus.
Icke utan de vigtigaste skäl, af ingen sakkunnig domare misskända, såg den ädle Fredrik Wilhelm lil sig nödsakad, att först upskjuta förverkligandet af de utsigter till grundlagsenlig delagtighet i lagstiftning och beskattning, som han lemnat sitt i bildning långt framskridna folk, och att, sedan, måhända förverkliga dem icke alldeles i den mening, som de varit upfattade.
Emedlertid sökte man, vid Provincial-Ständernes införande, att någorlunda sammanjemka det fordna med nutidens förhållanden; och dessa Ständer hafva, inom sina verkningskretsar, icke varit onyttiga.
Efter år 1840 trodde man sig böra gå längre och erkännas måste, att mägtiga bevekelsegrunder för detta handlingssätt kunna anföras ; men tyvärr rättfärdigades, i beklagligen hög grad och långt utöfver, äfven min, förväntan, den redlige hädangångnes pligtenliga försigtighet.
Några barrikader — en upvigling af missledd ungdom, af vilseförda arbetare, — den nya konstitutionen föll: de tvåkamrarne i grus; allmänna val; konstituerande församling, ren omöjlighet att öfverenskomma; med ett ord, tilldragelser och ställningar, smältande att vidröra.
Och detta i Preussen, Mine Hrr! i ett land, hvarest en allmännare förståndsbildning sträcker sig långt nog ned, bland ett folk af sådana egenskaper, med sådana minnen!
Om detta sker på det färska trädet, hvad månde då ske på dét torra?
Felet ligger således i sallen, i sjelfva methoden; i tvåkammar- eller ock enkammar-systemerne, ulan fast historisk rattsbasis ; dernäst i de för långt utsträckta allmänna valen.
Äfven i Preussen bade, i trots af några kraftiga männers bemödanden, vådan varit oberäknelig, förutan den ypperliga krigshären: äfven der kommer ruset surt efter; lyckligt, om det vore förbi!
I Wurtemberg var en liberal statsförfattning på två kamrar, mödosamt upgjörd, här icke utan rådplägning med stamlandets gamla Ständer.
Men mer vill mer hafva; huru ser der ut efter 1848 och just nu?
hvad har händt i sjelfva det tvåkamriga Bajern, nemi. i dess Rhen-provins? hvad, Mine Hrr! i Tysklands trägård, det blomstrande Baden, hvars nedre kammare i åratal varit en plantskola för liberaliserande parlamentarisk vältalighet, hvars regering eftergifvit allt livad någonsin äskades?
huru har det gått i Sachsen sedan dess 250 Den 17 December.
Ständer lemnat rum för det nymodiga parlaments-väsendel ? hafva egna och främmande bajonetter kunnat umbäras?
har icke blodet strömmat äfven på Dresdens gator?
har den försökta sä dråpligen förbättrade, konstitutionen kunnat eller velat uprällhållas ? har man i Altenburg, harman i Hamburg, sedan jäsningen, i samma rigtning till det gamlas omskapning, hunnit dit, kunnat umbära Preussisk hjelp? jag skulle kunna fortfara i upräknande af snart sagdt hvarenda Stat, med ringa undantag och inberäknadl det ur listan försvunna konstitutionella Hohenzollern; öfverallt skulle vi finna de nygjorda statsförfattningarna vanmäktiga att skydda, vare sig Furstens lagliga ställning, eller folkets lugn och trefnad, eller hvars och ens välfångna egande rätt.
Annu, likväl, påminnom oss särskildt om tillståndet i Kurfurstendömet Hessen.
Det är lätt när två träla, alt skjuta skulden på den ena blott, helst om hans beteende, påtagligen, lemnar skäl till klander; men, om det är än så lätt, så är det icke lika rättvist.
Dessa beklagansvärda brytningar, som hotat att i Tyskland, — i Europa — tända krigslågan, att framkalla en strid på lif och död emellan kämpar, stående på den lunna skorpan af en krater; — de äro upenbarligen en följd af konstitutionalismens öfverdrift i sjelfva grundlagen: med Ständer, lämpade efter liden, hade det aldrig kunnat komma derhän.
Och, Mine Hrr! ansen .1 samma nymodiga syftning att efterapa ett s. k. parlamentariskt regeringssätt, som öfverallt så illa lyckats ■—• såsom främmande för händelserne i Holstein? hade dessa händelser, från början, kunnat taga den vändning, de fått, förutan de inflytelser, som i direkt eller indirekt följd af samma syftning, utifrån egt rum?
Om vi nu vända ögat från de särskilda figurerne och enstaka dragen af taflan, för att upfatta den mera i sin helhet, hvad, skönjomvi? förbundet desorganiseradt, i verklig anarkie, nyss allvarligen hotadt af inbördes krig; de särskilda Staterne skakade i sina grundvalar; ett högt civiliceradt land besudladt af medborgares blod; financerne, sedan 1848, dels redan förstörda, dels starkt undergräfda och med förstöring hotade; de skattdragande belastade: ingen belåten.
Jo, Mine Hrr! att hastigt och lustigt inrätta en parlamentarisk regering, det är ett stort, dock ett dyrt nöje.
Men det hedröfligaste är ännu onämndt:
Vi se den förvirring npkommen i rättsbegrepen att de lagstiftande församlingarne, just de, dels hafva försökt, dels (hyvärihafva verkställt, de svåraste ingrep i eganderättens helgd.
Den som tviflar, han må i Tyskland spörja egare af jord och jordräntor.
Dock desse exempel, om än med svag förmåga ofullständigt upslälda, torde vara mer än tillräckliga, för att a posteriori bekräfta hvad man a priori insett.
Förgäfves skall man, mot denna mängd af hemskt varnande efterdömen, söka anföra ett eller annat land, hvarest en nybyggd statsförfattning, nybyggd kanske af tvingande nöd, emedan allt gammalt der försvunnit, tycktes hittills lemna ett hjelpeligt, men i historiens skala altför kort resultat.
Särskilda omständigheter som bär ej kunna utredas, af fruktan, synnerligast, att missbruka R. o. Adis tålamod, kunna understun - Den 17 December. 251 dom, åtminstone för en tid, göra till en möjlighet hvad som annars hade varit, der såsom annorstädes, en absolut omöjlighet.
Om vi nu öfvertygat oss derom, alt försök till nydaning af ett Stats-skick efter idéer, ofta missförstådda och som hos en hvar gerna antaga sin egna olika gestalt, äro naturvidriga — om andras dyrköpta erfarenhet bör oss derifrån afskräcka — så lärer endast återstå, att på utvecklingens väg varsamt söka upnå vårt gemensamma mål: ”Representationens, Riksdagsordningens förbättrande ”såsom medel till fäderneslandets väl.”
Ty jag är lika så oberättigad, som obenägen, att hos någon, vore än hans meningar i kontradictorisk motsats mot mina, förutsätta ett annat syfte.
Lätom i oss tillse om icke, äfven i fråga om denna sednare väg, något exempel finnes, hvaraf vi kunde hemta en nyttig ledning.
Det är notoriskt att
Tvåfcammar-systemet i så måtto blifvit lånadt från England, att beundrare af dess lyckligt afvägda statsförfattning ansågo denna form för representationens sammanträde och rådplägning, vara just det väsendlliga : ett ofelbart medel, med lika framgång användbart öfverallt.
Denna form således skulle allestädes införas; det blef ett mod, lika som annan anglomanie.
Härvid skedde likväl att härmningen oftast påminde om markattans art att efterapa menniskan.
Likasom en och annan mensklig äthäfva icke gör apan till man, lika så litet förmådde härmandet af Englands parlamentariska former alt förvandla hvarje annat land till ett England, hvarje annat Folk lill Engelsmän.
Försöken hafva således, på sätt Figura utvisat, aflupit — mindre lyckligt.
Fastheten af Englands statsförfattning och dess, pä det hela så lyckliga, verkningar bero nemi. icke, lmfvudsakligast, på tillvaron af tvä kamrar, utan på dessa kamrars historiska tillkomst, uråldriga ursprung och inre sammansättning; derjemte på den, djupt rotade kärlek och aktning för gällande lag och sed, som finnes hos Englands folk.
Sådant kan ej förvärfvas genom efterapning af former: ja, tvärtom, bortvräkandet af det egna, för att härma äfven det bästa främmande, är just raka motsatsen af Engelsk art, Engelskt tänkesätt och förfarande.
I England tåles ärfd rätt såsom ett factum, nyttigt dessutom för att bibehålla statsförfattningens jemnvigt; annorstädes är denna rätt blott föremål för en, af ytlig Logica understödd, småaktig afund, hvilken en Engelsman är sjelf för stolt, att hysa och yttra.
I England undrar ingen, att en annan står ett trappsteg högre; men hvar och en försvarar modigt sin plats.