Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fråga om »den mognare åldern», 35 år, jemförd med föreskriften om 25 år för andra kammaren, så torde val med visshet kunna antagas, att derigenom icke någon karaktersskilnad kan vinnas, enär utan tvifvel endast undantagsvis personer under 35 år komma att vinna inträde i den andra kammaren.
Landstinget är således den institution, som skall bestämma skilnaden; landstinget! med den vidsträckta synkrets som kallas »valfrihet öfver hela riket», men tillika med den betydliga inskränkning, som benämnes »ekonomiskt oberoende», sökande sina kandidater bland det aristokratiska element, som heter »utan arfvode», förvandlad till en valkorporation, utan magt och myndighet, af subjektiviteten, som begagnar sin »rätt till afsägelse», och slutligen sjelf en storhet, om hvilken mensklig erfarenhet ännu icke. har någonting att förtälja.
Se der den första kammarens garantier!
Stadsfullmägtige torde härvid kunna lemnäs utom räkningen, då val till lörsta kammaren på den vägen endast kan förekomma i de tvänne städer, nemi.
Stockholm och Göteborg, »som ej i landsting deltaga.»
Anmärkas må härvid allenast, att städer sådana som Norrköping, Malmö, Carlskrona, Gefle, alla med 132 Den 20 Januari. en folkmängd från 11 till 21 tusen personer, således inom vårt land ganska betydliga, varda genom förslagets bestämmeler uteslutna från rättigheten att deltaga i valen till första kammaren i annan mån, än som betingas af deras deltagande i landstingen.
Rätteligen må val således frågas, hvarföre, i afseende på inflytandet vid tillsättningen af besagde kommares ledamöter, de stora och vigtiga intressen, hvilka af åtminstone de betydligare städerna representeras, skola till så väsendtlig mån göras beroende af det på landstingen allrådande jordbruksintressets målsmän?
På landstingen kommer således att bero, huruvida »den nödiga karaktersskilnaden» emellan de begge kamrarne skall vinnas.
Hvad äro då landstingen?
Derpå kan ännu icke erfarenheten svara.
K. M:t bar framställt och Konst.-Utsk:t tillstyrkt förslaget om landstingen såsom valkorporationer till första kammaren, innan något landstingsmannaval egt rum, ännu mindre något landsting opererat.
Deruti ligger utan tvifvel en stor fördel lör förslagets försvarare.
Man kan nemi. utan fara för erfarenhetens motsatta vittnesbörd förläna dessa sålunda okända valkorporationer all den glans, som bör tillkomma dem, hvilka hafva att i så vigtig angelägenhet fungera.
Men å andra sidan har man ock dermed beröfvat sig alla vapen.
Man har ingenting att svara, om betänkligheter höjas emot den nya valkorporationen; man kan ingenting saga, hvarken om dess konservativa eller liberala tendenser; man kan ingenting betyga om sättet, hvarpå kommunerna uppfatta sin rättighet att tillsätta ledamöterna i dessa landsting.
Man sväfvar således i denna fråga helt och hållet i mörkret.
Men då man vill bygga en ny representationsform och just den del deraf, som skall »trygga det beståendes rätt», då torde klokheten fordra, att man i en så vigtig fråga icke ställer sig helt och hållet inom förhoppningarnes verld.
Ingen lärer emellertid vilja bestrida, att ju landstingens sammansättning skall blifva sådan, att dess ledamöter med sakkännedom och nit komma att uppfylla sin bestämmelse »att rådslå och besluta om för länet gemensamma angelägenheter.»
Man anser sig ock kunna under den tid, som förflyter intill nästa riksdag, vinna erfarenhet om denna Jäns-representations verksamhet, äfvensom om de egenskaper kommunerna vilja finna hos de män, hvilka skola i landstingen deltaga.
Men månne man ock intill nästa riksdag kan vinna erfarenhet om förloppet af valen till landstingen såsom politiska val-korporationer?
Månne man menar, att denna landstingens nya funktion skall blifva utan inflytande på deras så väl sammansättning som arbete?
Månne man besinnat, hurusom de politiska antipatierna och sympatierna å ena sidan kunna betänkligt förlama samarbetet jemväl på det neutrala länsområdet, och å andra sidan blifva starka anledningar för den politiska pressen att inblanda sig i valen till de i sitt väsende ekonomiska landstingen?
— Den erfarenhet, som intill nästa riksdag kan vinnas om landstingen, Den 20 Januari.
133 ar således icke en erfarenhet, som kan tillgodogöras i fråga om bedömandet af deras lämplighet såsom val-korporationer för första kammaren, och det inflytande, deras indragande i det polil iska lifvet utan tvifvel måste utöfva på deras verksamhet i öfrigt, är icke nyttigt för deras ursprungliga och hufvudsakiiga bestämmelse.
Faran ligger nemi. förhanden, att hela den utan tvifvel vackra institution, som genom landstingen åt länen erbjudits, skall förlora sin ursprungliga betydelse, och indragas i de tvister, hvilka bäst utkämpas på det politiska området.
Tanken att låta landstingen operera vid valen till första kammaren är således icke i och lör sig lycklig.
Att genom dem den »nödiga karaktersskilnaden» kommer att gifvas åt första kammaren, är icke heller antagligt.
Frågas nemi.:
Hvad blifva landstingsmannen i politiskt hänseende?
I)e blifva elektorer, sjelfva valda från skilda trakter af ett helt län, med valfrihet inom hela riket.
Val-korporationen saknar således, både i sitt eget väsende och i afseende på omfånget af de valbara, den sammanhållning, sorn skall gifva karakter åt valet.
Och hvad hafva landstingen att åt sina kandidater erbjuda?
Ett nio-årigt arbete utan arfvode!
Ett erbjudande, som af kandidaterna kan antagas eller förvägras, förvägras genom afsägelse vid valet, efter valet efter lörsta riksdagen, likasom ock efter hvarje af de följ:de.
Under sådana förhållanden, hvad blifver naturligare, än alt landstingsmannen stundom och kanske ofta falla med sitt val, enligt Just.-Stats-Ministerns yttrande, på ett »åtminstone af ärelystnad lifvadt sinne, som vill underkasta sig en uppoffring»?
Men ärelystnaderna erbjuda åt en kammare icke den nödiga karaktersskilnaden, eftersom deras egen karakter väl i de flesta fall varder beroende af meningen för dagen.
Landstingen skola derföre måhända snart nog nödgas fästa sina blickar och sitt val vid hufvudstaden, och första kammaren således komma att förete anblicken af en representation, till större delen bestående af hufvudstadens kapitalister, embetsmän eller andra medborgare, som utan omak och utan arfvode kunna, fyra månader årligen, offra sin tid för fäderneslandets bästa.
Ett återstår likväl för landstingsmännen, nemligen att välja den »förmögenhetens konservatism», som »af nit för det allmänna» vill underkasta sig en uppoffring.
Men dermed har man ock kommit till sjelfva tyngdpunkten i det Kongl, förslaget, till det, som, enligt dess idé, utgör den uteslutande garantien för karaktersskilnaden: penningens allsvåldighet att skapa kon servativa tendenser, penningens rätt att bilda den första kammaren.
Här vore således myckel att säga; men tystnaden har ock sin vältalighet.
Det torde derföre vara tillfyllestgörande, att hafva afklädt den första kammaren alla öfriga emblemer, hvarmed den i Just.-Stats-Ministerns yttrande är omgifven, och låta den framträda såsom ett plutokratiskt element, der man möjligen kan finna mycket penningar, men icke, enligt grundlagen, har rätt att söka något annat. 134 Deu 20 Januari.
Andra kammaren.
Likasom man i fråga om första kammaren slutligen stannar vid ett streck, som betecknar ett visst mått af penningar, såsom karaktersskilnad emellan de begge kamrarne; så påträffar man vid betraktande af den andra kammaren genast ett nytt streck, som likaledes betecknar ett annat mått af penningar, som åtskiljer de representerade från de orepresenterade.
Åtgärden är i båda fallen utan tvifvel mycket enkel.
Också har man från alla håll såsom en af de utmärktaste sidorna i det Kongl, förslaget till ny R.
O. erkänt dess stora enkelhet.
Alla de svårigheter, som stå i sammanhang med upprättande af ett representationsförslag, under stadig blick på den vigtiga frågan: hvad den blifvande representationen är?
har man trott sig lösa genom den odiösa frågan: hvad han har?
Dervid bar man kommit till en dubbel motsägelse.
Utan tvifvel måste nemi. förslagets syftemål vara, att å ena sidan bereda representationsrätt åt de hittills orepresenferade i så vidsträckt mån, som med statens säkerhet kan vara förenlig, och att å andra sidan komma ifrån både stånd och klasser.
Och likväl har man med det första penndraget ej mindre öfverkorsat representationsrätten för ett mycket stort antal hitintills representerade besutne hemmansegare å landet samt jord- och fastighetsegare med flera i städerna, än ock åtskilt tvänne klasser, nemi. fastighetsegare och icke fastigshetsegare, tilläggande den förra representationsrätt för ett kapital, som med allenast 200 rdr rmt ölverstiger den årliga inkomst, som af den sednare erfordras.
Allt detta oaktadt har man likväl, synnerligen vid antagande af det omedelbara valsättet, gifvit så mycket på hand åt den demokrati, man velat utesluta, att man på de införda census-bestämmelserna vore frestad att tillämpa den bekanta Ehrensvärdska frågan:
Kolonner!
Hvad gören I?
Men om sålunda penninge-strecket för det närvarande innebär sina motsägelser, så pekar det äfven på vådor för framtiden.
Godtycklighetens princip är ett svagt värn för en representations bestånd; och 1000 rdrs fastighetsvärde eller 800 rdrs årlig inkomst såsom vilkor för valrätt och valbarhet är ingenting annat än godtycke.
Den saknar all inre styrka, och skall derföre stå i grundlagen såsom en utmaning till de uteslutna demokratiska elementerna, att försöka dess utplånande.
När stormen emot den på sådan grund uppförda byggnaden begynner — och den kan icke länge uteblifva — då faller den, ty den var byggd på sanden; och då är vårt land icke längre fritt, utan bundet, bundet antingen af makten uppifrån, som för fäderneslandets räddning måste taga väldet i sin hand, eller af makten nedifrån, som af andra orsaker tager hand om fäderneslandets öden.
Historien, älven den närvarande tidens, har sina lärdomar att gifva i afseende på dessa farhågor, hvilka således icke torde vara att förakta!
Den 20 Januari. 135 Att för öfrigt i det Kongl, förslaget jordbruks-intresset är gynna/dt på bekostnad af alla andra intressen, lärer icke kunna bestridas, icke nog dermed, att, i fråga om valrätt och valbarhet till andra kammaren, 30 å 50 rdrs inkomst af jordbruksfastighet motsvarar 800 rdrs inkomst af kapital eller arbete; i kammaren representeras landet af 130 ledamöter, under det att städerna sända endast 50.
Motsvarar ock detta ungefärligen det nuvarande förhållandet inom Borgare- och Bonde-Stm, så ligger dock den stora skilnaden deruti, att för framtiden dessa oproportionerliga tal komma att fungera tillsammans uti en kammare.
Alven i denna punkt kräfves således en erfarenhet från landstingen, för att tysta de betänkligheter, hvilka under sisth riksdag inom Borgare-St:t uttalades och till en början vållade sagde Stånds afslag å förslaget om landstingen.
Må man nemi. fritt orda om fäderneslandets gemensamma intressen; så snart det kommer till sak, visar sig nog, att de särskilda intressena hafva sina efter särskilda klasser bestämda målsmän; och jordbruks-representanten har icke i den nuvarande representationen visat sig försumma sina egna intressen; han lärer icke heller för framtiden komma att förbise dem.
Fullt berättigadt var således det inom Borgare-St:t skarpt uttalade motståndet mot landstingen såsom en för land och stad gemensam representation; och farhågorna för en alltför stor städernas tunga till fördel lör landsbygden lära icke kunna undanrödjas, förr än landstinaen under en längre tid fått operera och under sin verksamhet hunnit gifva en erfarenhet, som måste vara af det aldra största intresse för bedömandet af den föreslagna andra kammarens blifvande skaplynne.
Tager man åter i betraktande den föreslagna representationen för landsbygden i och för sig, så möter der en stor olikhet med den nuvarande.
Enligt gällande Biksdags-Ordn. är hvarje »inom häradet boende och besuten hemmansegare» af allmogen valberättigad och valbar; men enligt förslaget tillkomma sådana rättigheter allenast den, »hvilken antingen eger eller med stadgad åborätt innehafver fast egendom till ett taxeringsvärde af minst 1000 rdr eller för lifstid eller lör minst fem år arrenderar jordbruksfastighet, till taxeringsvärde ej understigande 6000 rdr.» Öfverallt inom riket, men synnerligast inom de provinser, der hemmansklyfningen till en nästan otrolig grad fortgått, komma således sannolikt hundratals medborgare under strecket, hvilka hitintills egt representationsrätt.
Förlusten både för dem sjelfva och för staten är måhända icke stor.
De aldra fleste sålunda uteslutne hafva möjligen aldrig af sådan rätt sig begagnat.
Men ett förslag till representationsförändring, hvars ena hufvudsakliga motiv vill vara att utsträcka representationsrätten, kan icke sägas hafva med tillräcklig omtänksamhet afvägt de närvarande förhållandena, om det beröfvar en enda medborgare den representationsrätt han eger, och hvilken han icke genom eget förvållande förverkat.
Annorlunda har man i Norge förfarit, der 136 Den 20 Januari. hvarje egare af matrikulerad jord, utan allt afseende på dess värde, är både valberättigad och valbar.
Samma ogynsamma förhållande visar sig äfven i afseende på städerna.
Hvad beträlTar luis-, tomt- eller jordegare med flera, gäller äfven här först och främst, att alla hittills representerade, som kommit under strecket, förlorat denna rätt.
Men dertill kommer, att, genom föreskriften att endast 'de städer, som ega »en folkmängd af 10,000 eller mer», utse egen riksdagsman, de aldra flesta städer i riket blifvit berofvade sin innehalvande rätt att sända egna representanter.
Här framträder således ett nytt streck, lika omotiveradt som penningens, nend. folkmängdens.
Följden af denna enkla operation är kolossal.
Af Sveriges 85 städer komma endast sex, nemi.
Stockholm, Göteborg, Norrköping, Malmö.
Carlskrona och Gefle, att utse egna representanter.
Visserligen har, uti ett från Just.-Stats-I)ep:tet till Utslct afiemnadt icke-ofFicielt förslag till beräkning af representationen för städerna, blifvit upptaget, att städerna Upsala, Orebro, Kalmar, Jönköping, Lund, Landskrona och Wisby, med en folkmängd från 6 till nära 9 tusen personer, skulle, oberoende af valkretsar, välja hvardera en representant; men då sådant strider emot den föreslagna grundlagens föreskrift, lärer vid sådan uppgift icke kunna lästas något afseende.
Alltså, jemväl dessa sju, i folkmängd icke obetydliga, städer skola i valkretsarne ingå.
Dessa, jemte Linköping med öfver 5000, Fahlun, Westervik, Helsingborg, Ystad, Christianstad och Carlshamn, alla med nära 6000; Westerås, Carlstad, Uddevalla, Wenersborg, Halmstad, Nyköping, Eskilstuna och Sundsvall, alla med nära 5000 personer, förlora sin ratt att sända egna representater.
Derföre att de stå under lölkmängds-strecket.
Månne väl ett förslag med sådana bestämmelser kan vara egnadt att häfva betänkligheterna mot dess antagande?
Visserligen är man fullt berättigad säga, att förlusten icke drabbar dessa folkrikaro städer, utan dem, som med sådana städer komma i samma valkrets.
Men dermed har man allenast blottat den andra svaga sidan i bestämmelserna.
Antingen får nemi. den i valkrets indelade folkrikare staden en afgörande öfvervigt eller icke.
I förra fallet är den mindre stadens representationsrätt tillintetgjord, och då är denna beröfvad en rätt, den förut egt.
1 sednare fallet, åter måste det ju sägas, att den folkrikare staden förlorat en medborgerlig rätt genom sin sammanblandning med andra.
I fråga om indelningen i valkretsar, hvilken, så vidt ske kan, bör ske länsvis och så, att hvarje valkrets innehåller en folkmängd af minst 6 tusen och högst 12 tusen, erbjuder den ofvan åberopade icke-ofFiciela beräkningen åtskilliga intressanta punkter till frågans bedömande.
Uti valkretsen Södertelje med 1,800, Norrtelje med 1,100, Sigtuna med 450, Waxholm med 1000, Osthammar med 500, Öregrund med 600 och Enköping med 1,600 (allt i runda tal), summa 7,050 personer; hvar skall man finna sammanhållningspunkten?
Och huru skall
Den 20 Januari. 137 man, isynnerhet om dessa städer, livar för sig, begagna det omedelbara valsättet, kunna vänta ett resultat al valet, som tillfredsställer mer än en af de sammanförda städerna?
Uti valkretsen
Fahlun med 5,000, Hedemora med 1,100 och Säther 500, hvad betyda Hedemora och Sä ther ?
Uti valkretsen Mariestad med 2,000, Lidköping med 3,000 och Skara med 2,000, hvad betyder någondera af dessa städer, om de båda andra förena sig om samma representant?
Uli valkretsen Halmstad med 4,000, Warberg med 2,500, Laholm med 1,200, Falkenberg med 1,100 och Kongsbacka med 500, hvad betyder Halmstad, om Warberg, Laholm och Kongsbacka förena sig?
Och slutligen, hvad säga om valkretsen Hernösand, Umeå, Piteå och Luleå, med 65 mil emellan de yttersta gränserna, och der tillika möjligheten af ett val genom elektorer är hardt nära omintetgjord genom den stora väg-distansen?
Huru man således än må betrakta de båda hamrarne, de stå der visserligen såsom mycket enkla organisationer på papperet, men åtskilda från hvarandra och ifrån de utom hamrarne ställda orepresenterade endast genom penningens gyllene råmärke, uteslutande från deri första kammaren all den bildning, de insigter, den erfarenhet, den mogenhet och konservatism i åsigter, som icke har råd eller lust att under nio års tid, minst fyra månader årligen, vistas i hulvudsladen, och på samma gång öppnande den andra kammaren för all den äregirighet, som kan finna sin uträkning vid, att genom hyllandet af dagens mening bereda sig ett rum i den med arfvode försedda representantkammaren.
Kamrarna hafva »i alla frågor lika behörighet och myndighet», sådan är den grundsats, som i det Kongl. F’örslagets Usta § uttalas.
Frågor, i hvilka kamrarna ej blifvit om beslutet ense, skola således anses hafva för den riksdagen förfallit.
Men det gifves frågor, hvilka ej kunna genom den ena kammarens beslut förfalla.
Sådana äro de, som röra »statsutgifter eller be villning eller Riksbankens eiler Riksgäldskonlorets styrelse och förvaltning, inkomster och utgifter».
1 dessa frågor »skola begge hamrarne hvar för sig rösta om de olika beslut, hvari hvardera förut stannat, kommande den mening, som dervid erhåller de flesta ledamöters af båda Kamrarnas sammanräknade röster att gälla såsom riksdagens beslut».
Sådan är föreskriften i 65:te §:n.
Då nu första kammaren beräknas till 119, men den andra till 180 ledamöter, föijer att, när i sådan fråga 150 eller flere röster i andra kammaren förenat sig om ett beslut, den första kammarens enhällighet i frågan betyder intet.
Frågan kan alltså vinna bifall eller förkastas, fastän blott den ena kammaren sådant beslutat.
Kamrarnas »lika behörighet och myndighet» är således icke en sanning.
— Statsutgifter och bevillning, Riks-bank och Riksgälds-kontor äro likväl angelägenheter, 138 Den 20 Januari. som i nationens lif hafva sin stora vigt; och i afseende på sä väl ställningen till regeringen, som betydelsen inom representationen och för nationen, kommer utan tvifvel den kammare att gälla mest, som sålunda disponerar öfver folkets penningar.
Enkammar-systemet ligger således inclusive i det föreslagna tvåkammar-systemet; och den vådan lärer väl icke kunna räknas till de ringare.
Funnes ingen annan brist i det nu framlagda förslaget, — sannerligen den vådan borde vara tillräcklig att afskräcka från dess antagande.
— Utsk:t har menat, att sådan öfvervigt bör ligga hos den andra kammaren, eftersom den »representerar flertalet af de skattdragande».
Dervid har dock Utslct förgätit Just.-Stats-Ministerns yttrande, att »begge kamrarna utgå från hela folket», äfvensom att det »icke är representantens uppgift att vara målsman för skilda klassers, utan för allas intressen», samt att bela den nya national-representationens, således båda kamrarnas, »nödvändigaste egenskap är, att vara ett sannt uttryck af tänkesättet hos majoriteten af den politiskt tänkande delen af nationen.»
Vill man redan nu utkasta misstroendets frö emellan de båda kamrarna, genom att låta den Första representera minoriteten och den
Andra majoriteten af de skattdragande; då finnér man lätt, hurusom den nuv:de ställningen icke tilifver förändrad genom det nya representationssättets antagande.
Formen blir en annan, men misstroendets anda blir densamma; och ett förslag, som i en vigtig grundprincip innebär ett frö till sådant misstroende, kan icke anses uppfylla anspråken på tvänne kammare »med lika behörighet och myndighet.»
Att i ett annat hänseende denna Kamrarnas lika behörighet och myndighet blifvit bevarad på bekostnad af en annan vigtig grundsats vid två-kammarsvstemet, nemligen den att förekomma förhastade beslut, torde icke heller böra förbigås. »Betänk., som af ständigt eller i dess ställe särskildt tillsatt Utsk. afgilvits. skall» nemligen, enligt förslagets 59:de §:n, »i begge kamrarna för ärendets afgörande, så vidt ske kan, samtidigt föredragas.»
Undanrödjes ock derigenom den påtryckning på den ena Kammaren, som kunde framkallas deraf, att beslut redan är lättadt i den andra; så ligger dock deruti tillika den faran, att förhastade beslut kunna i dem båda fattas.
Det förhastade i beslut undanrödjes nemligen icke i allmänhet derigenom, att personer på olika rum samtidigt öfverlägga och besluta, utan fastmera derigenom, att öfverläggningen i den ena Kammaren blir tillgänglig till upplysning och pröfning i den andra.
I annan händelse vore utan tvifvel den nuv:de representationen på fyra kamrar i långt högre grad betryggande, än den föreslagna på tvänne kamrar.
Men erkännas måste, att en af de väsendtligaste olägenheterna i det närvarande ligger just deruti, att öfverläggningarne och besluten förekomma oberoende af hvarandra.
Oväntadt synes således, att just detta blifvit i det nya bibehållet.
Faran af den ena Kammarens alltför starka påtryckning hade förmodligen kunnat på annan väg förebyggas.
Kan Den 20 Januari.
139 den åter icke förebyggas, då ligger ju deruti jemväl en ny svaghet hos den föreslagna nya representationen.
Ibland sådana föreslagna förändringar, som icke stå i oskiljaktigt sammanhang med det nya representationssättet, torde särskildt böra anmärkas den under liela riksdagens lopp medgifna motionsrätten »i ämne, som icke tillhör ständigt Utsk:s behandling.
När nu derjemte Allm. Besv.- o. Ekon.-Utslct icke vidare blifvit bland antalet af de ständiga Utsk:n upptaget, så följer deraf, att motionsrätten just i de frågor, der den hitintills mest begagnats, kommer att stå öppen hela riksdagen, äfvensom att för hvarje sådan fråga »tillfälligt Utsk. skall tillsättas, så framt någondera kammaren sådant beslutar.
Inllytandet häraf pä riksdagens gång är visserligen svårt att på förhand beräkna; men sannolikt synes, att de många och kanske äfven långa diskussioner, som blifva en följd al olika åsigter om en motions behörighet att af tillfälligt Utsk. behandlas, äfvensom de ständigt återkommande valen till sådana Utsk., skola i icke ringa mån bidraga till riksdagens förlängning, och således de afsedda fördelarne af Ekon.-Utsk:ts försvinnande icke uppvägas af de dermed förenade olägenheterna.
Slutligen lärer väl ock en icke ringa betänklighet mot förslaget möta i den omständigheten, att under vissa förhållanden grundlagsändringar alltför hastigt kunna åstadkommas, då hvarje förslag till en sådan förändring, som blifvit hvilande under en riksdag, hvilken inträffat året före de nya valen, redan följande år kan definitift antagas.
Men då hela det nya representationssättet lärer hafva till följd en hastig omsättning i lagstiftningsåtgärder, och således grundlagarnes större rörlighet sammanhänger med det blifvande systemet i öfrigt, torde det vara nog att endast hafva påpekat jemväl denna omständighet.
Om förhållandet mellan Riksdagen och Kyrkomötet.
Sedan Reservanterna härmed framställt sina betänkligheter emot ifrågavarande grundlagsförslag, så vidt det rörer Staten, återstår för dem att framställa några större betänkligheter, hvilka de hysa mot de delar af samma förslag, som åt Kyrkan anvisa hennes framtida ställning och åsyfta och betrygga hennes rätt.
Dessa delar äro företrädesvis 87 och 114 §§:ne af Regerings-formen.
Hvad först vidkommer 87:de §:n Regerings-formen, så stadgas der, att riksdagen hädanefter såsom hittills skall gemensamt med Konungen stifta, förändra eller upphäfva kyrkolag, och endast det tillägg göres, att dervid dock jemväl fordras samtycke af allmänt kyrkomöte.