Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare vill jag svara Hr Printzensköld på bans anmärkn., här är fråga, icke om någon, ny näring, utan om en näring, 6* 84 Den 5 Oktober. sorn redan existerar.
Näringen är visserligen icke ny, men vi böra ihågkomma, alt den hittils varit föga beskattad.
Saken vore af ringa vigt, om förhöjningen i skatt inskränkte sig till en eller annan R:dr, men när det är fråga om att skatten skall ökas med flera hundra R:dr, blifver förhållandet annorlunda, ty då är det af stor vigt för näringsidkaren att veta, burn stor skatt han för rörelsens bedrifvande nödgas erlägga.
Propos. lill bifall å Utslcs i afseende på förevartde § afgif na förslag blef härefter först framstäld och besvarades med Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, hemstälde om R. o. Ad., med vidblifvande äf sitt förut fattade beslut, behagade afslå denna §, samt efter denna proposts besvarande med starka
Raabs sisla yttrande ber jag alt få erinra derom, att, enligt R. o. Ad:s redan fattade beslut, den Taxer:sKomilé, som sammanträder näst efter det K.
Reflude utfärdat tillståndsresolution för bränvinsförsäljning, skall bestämma afgiften å näringen för hela den tid, å hvilken resolutionen är utfärdad.
Hr Hjärne, Harad:
Jag anser mig böra hemställa till Frih. Raab, huruvida han icke skulle vara benägen att afstå från den begärda voteringen.
Jag är visserligen af samma mening som Hr Frih:n, men jag tror ej att densamma vid voteringen kommer att göra sig gällande.
Den som bifaller 15:de §:n af den i Särskildta Ulsk:s Utlät.
N:o 20 föreslagna förordning, ang:de vilkoren för bränvins försäljning, röstar Ja-, den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, vidblir R. o. Ad. sitt förut i ämnet fattade beslul och varder berörde § afslagen.
I Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit sou följer:
I Ja — 10.
I Nej — 21.
I 16:de punkten, ang:ile § H.
I Hr Gr. o. Landtm, upläste den af R. o.
Ad. för ifrågJ var:de § antagna redaktion, sålydande: ”Vid beräkning, som I i 8:de §:n för stad föreskrifven, må kannetal icke sältas för nal nuthandels-ställe under 800 och för utskänknings-ställe uncB Den 5 Oktober. 85 1200.
Ej heller får auklionsanbud, som enligt 10:de §:n för hvarldera slaget åf handel antages, understiga det derför här ofvan bestämda minsta kannetal.” ”Vid beräkning, sorn är i 12:te §:n för gäslgifverier å landet föreskrifvén, äfvensom för minuthandels- och utskänkningsställe ä landet, hvilka enligt 14:de §:n tillåtas, må kannetalet icke sättas för minuthandels- under 400, och för utskänkningsställen under 600 kannor.” Frih.
Raab: I denna § har Utsk. sökt sammanjemka de olika Ståndens skiljaktiga meningar ang:dc minimi-beloppet af kannetalet. R. o. Ad. hade beslutat, att detta belopp skulle utgöra 800 kannor för minuthandel och 1200 kannor för utskänkning i stad, samt 400 och G00 kannor för dessa båda ar ter af bränvinsförsäljning å landet.
Utsk. föreslår ett lika minimibelopp för båda arterna, eller 800 kannor i stad och 400 å landel.
Härvid bör dock bemärkas, att R. o. Ad., i afseende å 17:de §:n, beslutat, att afgiften för så yäl det ena som andra slaget af försäljning skall vara 8 sk., då deremot Utsk. föresla git, att utminuteringen skall beläggas med 8 sk:rs, men utskänkning med 12 sk:rs skatt per kanna.
Jemför man nu dessa Ulsk:s förslag, så finner man, att skattens totalbelopp blifver lika med hvad R. o. Ad. beslutat.
Jag hoppas derföre, att R. o. Ad., för alt gå de; andra Ståndens åsigler till mötes, antager hvad Utsk. i 16:de och 17:de §§:ne föreslagit.
I anseende till de beslut R. o. Ad. förut fattat, går det numera icke an att bifalla Utsk:s förslag i denna §, ty der talas om auklionsanbud å landet, men R. o. Ad. har beslutat ett annat sätt för krogrättighets förvärfvande å landet.
Men äfven om delta hinder ej förefunnes, anser jag likväl Utsk:s förslag vara otjenlig!. R. o.
Ad. torde erinra sig, huruledes, då frågan förra gången förevar, en ganska liflig debatt upstod, hvarunder det bevisades, att det var oriktigt att bestämma lika minimibelopp för utminutering och utskänkning.
Det är nemi. gifvet, att då minuthandlaren icke får sälja varan till andra personer, än dem, som vilja afhemta densamma, och icke lill mindre belopp än !:dels kanna, under det alt utskänkaren icke allenast säljer på samma sätt som minuthandlaren, utan äfven afyltrar bränvinet till sådana, som förtära det på stället och i mindre qvantiteter eller supvis, så har utskänkaren en fördel framför minuthandlaren.
Om förhållandet äfven i allmänhet skulle blifva sådant, att bränvinet, som såldes hos utskänkaren, till största delen förtärdes på stället, så skulle det komma sig deraf, att utskänkaren fann sin räkning dervid, men det står honom alltid fritt att derjemte idka samma rörelse som minuthandlaren.
Det måste således vara orätt, att bestämma minimum af den qvantitet bränvin, som man anser å bränvinsförsäljnings-ställen komma att under loppet af ett år afyttras, 86 Den 5 Oktober lika stort för elen, sorn har endast ett sätt att bedrifva rörelsen, sora för den, hvilken har Iva sätt tilt af rörelsen draga inkomst. R. o. Ad. fattade således ett, i min tanka, ganska riktigt beslut, då Ståndet utsatte minimum för utskänkning till 1200 och för minuthandel till 800 kannor i stad, samt 600 och 400 kannor för utskänkning och minuthandel å landet, hvarföre jag äfven vördsamt anhåller, det R. o. Ad., med vidldifvande af delta beslut, ville afslå Utsk:s förslag.
Efter den votering, sora nyss försiggått,- inser jag nogsamt, att R. o.
Ad. är mera sorgfällig att vidblifva sina förra beslut, än alt behjerta de skäl, som förebringas för beträdandet af en medelväg emellan Ståndens olika beslut i frågan; men jag kan likväl icke lemna oanmärkt det motiv för sin åsigt, som Gr.
Lagerbjelke bär afgifvit.
.lag skulle vilja begagna samma motiv för att komma lill ett aldeles motsatt resultat.
Lagerbjelke säger att utskänkaren har den fördelen framför minuthandlaren att icke allenast få sälja bränvin på samma sätt som den sednare, utan äfven supvis att på stället förtäras.
Nä väll
Då den förre således har en oneklig fördel framför den sednare, bör den förre väl också betala en högre skall än den sednare för hvarje kanna bränvin, som försäljes om året.
Erkäunes detta, så inses äfven orimligheten deraf, att man bestämmer minimibeloppet för minuthandeln så högt, att det på många orter blifver omöjligt alt fä någon, som vill åtaga sig minuthandel med bränvin.
Delta ligger, enligt milt begrepp, så uppenbart för tanken, att jag ej tror att saken behöfver vidare diskuteras, utan öfverlemna:- densamma till II. o. Ad:s eget bedömande.
Då nu propos. framstäldes till bifall å Utsk:s i afseende på ifrågavar:de § afgifna förslag, ropades starka Nej, blandade med Ja; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, herastälde om R. o. Ad. behagade, med vidblifvande af sitt förut fattade beslut, afslå Utsk:s förslag, samt sedan denna propos. blifvit besvarad med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade att han funnit
17:de punkten, ang:de § 17.
Landtm, upläst den för ifrågavar:de § af R. o. Ad. antagna redaktion, så lydande: ”Oberäknad den afgift, som enligt Bevillu:s-förordn:n erläggas bör, utgöres, sä i stad som å landet, afgiflen vid minuthandel och vid utskänkning med 8 sk. för hvarje kanna af det bränvin, som enligt 8:de, 12:te eller 15:de §:n beräkuadt blifvet, eller hvarför afgift enligt 10:de §:n åtagen är”; yttrade Gr.
Likasom vid förra behandlingen af den sist afgjorda §:n, föreföll äfven vid denna §:s förra behandling en ganska långvarig och liflig öfverläggning.
I afseende å den förra §:n ansåg man att då utskänkaren hade flere sätt att afyttra sitt bränvin, än utminuteraren, det äfven vore sannolikt, att jden förre skulle årligen försälja mera bränvin än den sed - Den 5 Oktober. 87 nate, hvarföre man jemväl bestämde kannetalets minimibelopp högre å ulskänknings-ställena än å utmiuuterings-ställena.
Då man sålunda skipat full rättvisa emellan de båda rörelserna, ansåg man det icke finnas något skäl, hvarföre det bränvin, som försåldes pä utskänknings-stäliet, skulle beskattas högre än del bränvin, sorn afyltrades å utminuterings-stället.
Kanne-afgiften bestämdes således att utgå till lika belopp för båda rörelserna, eiler med 8 sk. b:ko per kanna, och som jag anser detta beslut vara välgrundadt, anhåller jag, att R. o.
Lagerbjelke har sagt, att sedan rättvisa emellan de olika sätten att försälja bränvin blifvit skipad, derigenom att minimibeloppet af. det antal kannor, som ansågos komma alt försäljas, bestämdes högre för utskänknings- än för utminuterings-stället, så förefunnes icke något skäl att till olika belopp bestämma sjelfva kanne-afgiften.
Jag får likväl erinra derom, att uti hela den lagstiftning ang:de bränvins tillverkning och försäljning, hvarmed vi denna Riksdag varit sysselsatta, framlyser den bestämda afsigten att fördyra bränvinet, isynnerhet för den klass af medborgare, hvilka deraf lida den största skadan, eller den arbetande klassen, af hvilken krogarna hufvudsakligasl besökas.
För alt utrota kroglifvet harUtsk. derföre föreslagit,alt bränvin skulle å andra ställen, eller de s. k. utminuterings-ställena, allmänheten tillhandahållas, likväl med vilkor att varan ej finge å stället förtäras.
För att genom utminuterings-ställena uttränga krogarue, har man ansett nödigt att den ringa qvantitet bränvin, som å de sednare finge köpas och på stället förtäras, elter supen, blefve dyrare än samma qvantitet, upköpt å ett utmihuteringsställe.
Det är af detta skäl som ötsk. föreslagit högre afgift för bränvinet, som försäljes på utskänknings-stäliet, än för det å utminuterings-stället försålda bränvin.
Detta förslag står i fullkomlig öfverensstämmelse så väl med hvad R.
St. uttryckligen tillkännagifva,' som ock med de önskningar, hvilka uttalats af menigheterna i en stor del af Sveriges landskap.
Jag hoppas således, att R. o. Ad., med behjertande af dessa önskningar, bifaller Ulsk:s förslag.
Jag befarar, att det goda ändamål, sorn Utsk. åsyftat genom sitt förslag, att utskänkning af bränvin skall beläggas med högre afgift än utminutering deraf, icke står att vinna, utan att förslaget snarare skall leda derhän, att lönn krogar, eller, rättare sagdt, olofliga utminuterings-ställen komma alt upstå.
Man skall ulan tvifvel uptänka alla möjliga medel att eludera författningen, då afgifterna för de båda rörelserna äro så olika, alt afgiften å den ena är 50 proc. högre än afgiften å den andra.
Jag kan icke heller annat än erkänna riktigheten af den grundsats, alt all försäljning af bränvin, vare sig kannetals eller suptals, bör med lika afgift beläggas.
När man stiftar lagar, bör man söka göra dem sådana, att de så litet som möjligt kunna eluderas.
Särskildta Utsk. har vid detta tillfälle 88
Den 5 Oktober. icke lyckats att lösa detta i sig sjelft ganska svåra problem.
Deremot anser jag, alt R. o Ad., genom alt bestämma en lika afgift för de båda slagen att bränvins-försäljning, kommil problemets lösning närmare och åtminstone underlättat möjligheten för polismakten att handhafva författningens efterlefnad.
Lagerbjelkes anhållan, det R. o.
Ad. behagade sitt förra beslut vidblifva.
Man har sagt, att bränvinet bör draga lika hög beskattning å såväl utskänknings- som ulminuterings-slällen.
Varan är lika farlig, hvarest den finnes, och således bör intet afseende å stället hafvas.
Utsk. har dock tänkt sig saken annorlunda.
Utsk. har fästat sig vid det i så hög grad förderfliga kroglifvet med alla dess för familjelifvet farliga följder.
Utsk. bar genom förslaget åsyftat, att lystnaden efter bränvinets förtärande hädanefter skulle tillfredsställas mera sällan å krogen, utan, sä vida den ej kunde helt och hållet förqväfvas, mera inom hemmet, och för detta, åtminstone relalift, goda ändamåls vinnande har Utsk. föreslagit inrättandet af s. k. utminuterings-ställen, der allmänheten kunde förskaffa sig bränvin, men utan rättighet att det å stället förtära, och hvilka ställen Utsk. ansett böra på de egentliga krogarnes bekostnad gynnas.
Har Utsk. begagnat ett oriktigt eller olämpligt medel, så har Utsk. likväl sökt alt dermed vinna ett godt ändamål, nemi. inskränkandet af det förderfliga kroglifvet, och jäg tror, att man är skyldig Utsk. åtminstone så mycken upmärksamhet, att man med större noggrannhet granskar förhållandet, innan man uttalar sin förkastelsedom öfver förslaget.
Följden af att en högre afgift erlägges för den kanna bränvin, som försäljes på utskänknings-stället, än för samma qvantitet af varan, försåldt pä ulminuterings-stället, är naturligtvis den, att bränvinet icke kan fäs till samma pris på båda ställena, utan blifver dyrare å det förra än å det sednare.
Hvar och en, som fäster mera afseende å att få varan för godt pris än alt få densamma genast på försäljnings-stället konsumera, skulle då komma att gå heldre till utminuterings- an till utskänkningsstället, och om detta förhållande tilltager, så blifver naturligtvis deraf en följd, att krogarne så småningom utrotas, eller åtminstone till antalet förminskas, hvilket just är hvad man åsyftat.
Man må icke heller föreställa sig, att någon person vill inrätta minuthandel med bränvin, om han icke får någon fördel framför krögaren.
Denne sednare har altid en stor fördel framför minuthandlaren, derigenom att krögaren jemte bränvin tillhandahåller gästerna andra drycker och matvaror, att vistelsen på stället med muntra umgängesvänner, med lustiga dryckesbröder, är för mången en nästan oemotståndlig frestelse och förleder till förtärande af en större qvantitet af rusgifvande drycker, än om drycken förtärdes i hemmet.
Vid sådant förhållande torde den motvigt emot kroglifvet, som Utsk. velat nedlägga deruti, att bränvinets förtärande å krogen är dyrare än dess upköpande hos minuthandlaren, icke böra anses vara olämplig.
Den 5 Oktober. 89
Dessa äro i korthet skälen för Utsk:s förslag lill (len olika beskattningen och jag för min del kan ickq finna annat, än att den sålunda föreslagna utvägen att söka minska krogarne icke är så förkastlig, att den bör aldeles öfvergifva^.
Vi böra, M. H., ej förbise, att frågan icke endast och allenast är den, huru högt och på hvilket sätt bränvinet skall beskattas, utan hufvudsakligen den, huru dryckenskapslasten, denna på Svenska nationens lifskraft tärande kräfta, skall kunna förminskas och utrotas.
Den siste värde talaren har sagt, alt om man ej gåfve utminuterat-en någon fördel framför utskänkaren, skulle ingen vilja åtaga sig minuthandel med bränvin.
Härvid har den värde talaren likväl förbisett del beslut, R. o. Ad. i afseende å förra §:n fattat, nemi. alt minimibeloppet af kannetal för utskänkning af bränvin skulle med i;del öfverstiga minimum för utminutering af bränvin.
Utminuteraren har således redan fått den fördel, han rättvisligen bör åtnjuta, ty det är onekligen rättvist, att för den, som har svårare alt få sin vara försåld, bestämmes en lägre beräkning i afseende å qvanliteten af verkligen försåld vara, än för den, som med större lätthet afvttrar varan.
Men att derutöfver gynna utminuteringen med att bestämma en lägre skatt på hvarje kanna bränvin, som sålunda försäljes, vore detsamma som att gifva utmiuuleraren en tydlig anvisning att idka lönnskänkning på utminuteringsstället.
Det är nemi. gifvet, att om man lyckas att göra bränvinet dyrare på utskånknings-stället än på utminuterings-stället, blifver det äfven omöjligt att förhindra, det dryckenskapslasten vände sig helt och hållet lill de ställen, der den för bästa, priset kunde tillfredställas, och kronobetjeningen skulle svårligen kunna räcka till att öfvervaka all den lönnskänkning, som skulle komma att ega rum på utminuterings-slällena.
Man har ytterligare sagt, att, oaktadt den förmån, som R. o. Ad. genom det förra beslutet velat tillskynda utminuteringen, densamma likväl icke skulle kunna ega bestånd i bredd med utskänkningen, emedan dess förmåner äro ännu större, såsom rättigheten alt låta gästerna förtära bränvinet å stället samt bespisa dem med mat o. s. v.
Man har likväl äfven härvid gjort sig skyldig till ett förbiseende, ty för inrättandet af en fullständig krogrörelse erfordras vida större kostnader, vida större förlag och vida större lokal än för npslåendet af en bränvinsutminuteringsbod.
Den ena rörelsen är en hufvudnäring, som lager idkarens hela tid och verksamhet i anspråk; den andra är en rörelse af vida mindre omfång, den der ganska val kan såsom binäring bedrifvas.
Häraf torde R. o. Ad. finna att utminutering af bränvin mycket väl kan upsla, utan den ytterligare förmån, Hr Adelborg velat densamma bereda.
Jag fortfar således i mitt yrkande, det R. o.
Ad. mätte stanna vid hvad Ståndet förut beslutat.
Ulsk:s mening med denna § bör icke för natron vara tvetydig.
När en förderflig vara, sä - I 90
Den 5 Oktober. sora bränvinet är, icke kan förbjudas, utan måste hållas allmänheten till handa: så har Utsk. åsyftat att göra försäljningen deraf så litet skadlig sora möjligt.
I sådan afsigt har Utsk. föreslagit, att jemte utskänknings-ställena, eller krogarne, der bränvinsförsäljningen är förderfligast, skulle finnas andra s. k. minulerings-ställen, der föryttringen icke vore så skadlig, emedan köparen ej vore utsatt för frestelsen att sitta och förtära varan på stället, men der iian likväl bekomme henne, då han ansåg sig icke kunna henne umbära.
För att göra krogarne mindre besökta och minuterings-ställena mera anlitade, har Utsk. velat göra skatten å bränvins-minutering lindrigare än å bränvinsutskänkning.
Om den, som vill förtära varan, får benne för bättre pris på minuterings- än på utskänknings-stället, skulle derigenom, enligt Utsk:s förmenande, bränvinets omåttliga bruk aftaga och kroglefnaden, som starkast frestar till omåttlighet, minskas.
För detta ändamåls vinnande är ej nog att, i öfverensstämmelse med 15. o. Ad., olika bestämma det ofta berörde minimibeloppet för utskänkningen och minuteringen, aldrahelst om auklions-systemet, såsom R. o. Ad. beslutat, öfvergifves.
Imedlertid hoppas jag, det önskan att förekomma bränvinets förderflighet och kroglefnadens skadlighet skall hos R. o. Ad:ns ledamöter mera gälla än ambitionen att få Ståndets förra beslut godkändt.
Vi böra ihågkomma, att med detsamma skillnaden mellan beskattningen å de tvenne försäljnings sälten uphäfves, förstöres utan tvifvel den goda verkan, som man med förslaget åsyftat.
Jag hoppas visserligen, att de andra Stånden icke skola borttaga denna skillnad.
Alen jag kan ej annat än beklaga, om R. o. Ad. skulle, för sin del, gifva nykterhetens befrämjande ett så svårt slag, som nu ifrågasättes, och sådant för att iakttaga jemnlikhet mellan bränvins-försäljare.
Detta är luifvudsaken af hvad jag haft att säga och får, på grund deraf, anhålla om bifall till §:n.
Om det kunde ingå i min föreställning, att det ändamål, som Utsk. genom detta förslag sökt att vinna och hvilket jag icke kan annat än på det högsta loforda, verkligen kunde på denna väg upnås, skulle ingen hellre än jag bifalla förslaget och tillstyrka R. o. Ad. att frånträda sitt förra beslut i frågan.
Men huru jag än må för mitt begrepp framställa saken, kan jag icke komma till den slutsats, att förslaget skulle medföra den verkan, Utsk. åsyftat.
Att fyllerilasten må minskas, lärer ingen af R. o. Ad:s ledamöter underlåta att på det lifligaste önska, men vill man ändamålet, måste man äfven välja sådana medel, hvarigenom det verkligen kan upnås.
Dertill erfordras r min tanke stränga kontroller, en talrik och vaksam polisbetjening, som vakar öfver författningens noggranna efterlefnad, pålitliga krögare, de der sätta sin ära uti att visa sig värdiga det förtroende, de erhållit, derigenom att de icke tillåta sina gäster att å närings-stället sig öfverlasta.
Sålunda innehåller författningen, om jag icke alltför mycket misstager
Ben 5 Oktober. 91 mig, vissa bestämmelser, som förbjuda krögaren alt utdela bränvin till den, som förut fått något förmycket af denna vara, och ålägga honom all om en sådan person taga vård.
Med ett ord, författningen innehåller flera bestämmelser, åsyftande alt förekomma ett öfverdrifvet bruk af denna farliga vara.
Men ingalunda kan, enligt min öfvertygelse, en högre beskattning ä krögaren än å utminuteraren medverka till dettgt mål.
Tvärtom torde det vara fara värdt att denua olika beskattning leder till ett annat ondt, hvilket, om än icke lika stort som fyllerilasten, likväl kommer densamma ganska nära, nemi. till lönnkrögeri, enär i sjelfva författningen innehålles en upmuntran för utminuteraren att på alla möjliga sätt söka kringgå densamma.
Jag vill blott anföra ett exempel, rörande en kroglägenhet å landet, hvilken jag ofta reser förbi och invid hvilken jag låter mina hästar beta, när jag reser från en egendom, som jag besitter.
A nämnde lägenhet finnas 2:ne byggnader, en på hvardera sidan om landsvägen.
Krognäring bedrifves i båda.
Om denna författning komrne till stånd, skulle icke båda dessa lägenheters innehafvare befattä sig med utskänkning af bränvin, ty det är troligt, alt någondera af dem skulle föredraga utminuteringen, för hvilken endast 8 sk:s skatt per kanna erlägges, framför utskänkningen, spm drager en skatt af 12 sk. för hvarje kanna.
Till höger om vägen skulle således enl. all sannolikhet blifva krog, till venster utminuterings-slälie eller tvertom.
Då nu författningen bjöde, att bränvinet ej finge på utminuterings-stället förtäras, blefve följden den, att de, som hvilade sina häsla» å stället, köpte sig bränvin-i lägenheten till venster om vägen och dermed begåfvo sig till lägenheten å högra sidan af vägen, för att bränvinet derstädes förtära, så att i sjelfva verket krognäring,, men ingen utminutering, ä båda lägenheterne komme att bedrifvas.
Det är detta sätt att eludera författningen, som jag vill förekomma, derigenom att afgiften för båda rörelserna blifver lika hög.
Det kan visserligen beklagligtvis ändock hända, att just den höga afgiften af 8 sk. per kanna lockar till författningens eluderande, men denna lockelse blifver åtminstone mindre, om afgiften, enligt R. o. Ad:s beslut, blifver lika hög för båda grenarne af ifrågavande näring.
Både för nykterhetens och för laglydnadens skuld bestrider jag således gagneligheten af Utsk:s förslag och anser R. o. Ad:s förra beslut vara det riktiga, hvarföre jag äfven fortfar i min anhållan att R. o. Ad. behagade detsamma vidblifva.
Sedan R. o. Ad. genom sitt beslut, ang:de 2:dra §:n, stadgat, att ett så ringa qvantum bränvin som ^-dels kanna finge å utminuterings-ställe försäljas, är skillnaden emellan utskänkning och utminutéring af bränvin, enl. min tanke, ganska obetydlig.
Jag kan således icke heller inse behofvet af att beskatta dessa nästan lika rörelser på olika sätt, utan jag tror fastheldre, att åtgärden otifvelaktigt skulle föranleda till ständiga och talrika lagbrott.
Det är ju gifvet, att 92 Den 5 Oktober. om jag pä ett ställe får köpa |-dels kanna bränvin för endast 1 sk:s bättre pris, än å ett annat stalie, så går jag till del förra stället ocb förtär det kopia bränvinet, antingen derstädes eller i grannskapet, ty jj-dels kanna är icke ett så stort qvantum, att jag köpef det, för att förtäras i hemmet.
Huru önskvärd! det än må vara, att nykterhetens sak skall befrämjas, bör man dock ej derför vidtaga sådana mått ocb steg, att lagbrott deraf blifva en ovilkorlig följd.
Det är af sådan anledn. jag anhåller, att 11. o. Ad. mätte vidblifva sitt förra beslut.
Den §, som nu är under öfverläggning, är, i min tanka, den vigtigaste af alla dem, som återstå.
Utsk. har föreställt sig, att utminutering af bränvin ej skulle vara för sedligheten så förderflig, som krogrörelse; att det skulle vara mindre skadligt, att bränvins-förlärarne finge upköpa och hemföra bränvinet, än att detsamma å krogen förtärdes.
Om detta föreställningssätt är riktigt, så mäste det äfven vara riktigt, alt vid beskattningen af den mera och af den mindre förderfligt rörelsen följa olika grunder.
Detta bar äfven Utsk. gjort.
För alt bevisa oriktigheten af ett sådant förfarande, hafva de, som klandra förslaget, utgått från den synpunkt, att hvarje kanna bränvin, som försäljes, bör bära samma afgift.
Men hvarföre haiman då underlåtit att taga skatt för försäljning af bränvin i parti, 15 kannor och derutöfver?
Detta är ju en uppenbar inkonseqvens.
Man har ju beskattat bränvinsförsäljning i minut, just derföre, att densamma har skadligare följder än varans afytlrande i gross, ocb af samma skäl bör försäljningen suptals, som är den skadligaste, beskattas högre än minuthandeln med större qvanliteter, hvilken ej är så skadlig som den förra.