Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det förra måste derjemte, enligt menniskans natur, förmtdas återföra fången till eftertanka oell ånger öfver sitt brott, till känslau af behofvet utaf försoning med samhället, hvilken han finner sig här kunna vinna, då hans bestraffning icke, såsom nu är fallet, ådragit honom offent lig skam och vanära, utan endast innefattat ett med välförtjent lidande förenadt correetionsstraff.
De nuvarande fängelse-anstalterna åter förhärda snarare brottslingen, än de förbättra honom, och hvad han icke der blir sämre än han förr var, icke blir han bättre — i följd af de dåliga umgängen han der får.
Man har vidare sagt, att någon erfarenhet öfver systemets tillämpning icke finnes inom Sverige.
Deruti har man visserligen rätt, men jag skulle föreställa mig, att den civiliserade menniskans natur är ungefär lika i alla länder; och att det således icke är troligt, att en lag, som passar väl för Frankrike, England, Nordamerica etc., skulle passa illa för Sverige.
Detta ligger åtminstone icke inom någon vanlig beräkning, och hvad som åtminstone lärer kunna anses obestridligt är, att det nya stralfsystemet måste passa äfven för Sverige ojemnförligt mycket bättre än det nuvarande i alla hänseenden odugliga befunna systemet.
Miijligen kan i en framtid påfinnas ett system, som är ännu bättre, men ett sådant är hitintills icke upptäckt, och således är man ursäktad, om man icke kan föreslå dess införande.
Ett skrämskott, som man, i synnerhet inom BondeSt., användt för att kullslå detta betänk., och som jag äfven här hört af en talare anföras, är det nya fängelsesystemets förment oerhörda dyrhet.
Jag nekar ej, att dä pluraliteten inom detta Hus städse ansett nationen hafva råd att, till hvilka stora och luxuriösa företag som helst, bevilja ständigt ökade anslag, sparsamhetsandan tyckes komma lemligen illa till pass, då det nu är fråga om ali lagstifta uti ett ärende, som rörer samhällets säkerhet och stora moraliska intressen.
Emedlertid tror jag icke, att det är så farligt med den ”oerhörda dyrheten,” som det från vissa, för saken fiendtliga håll insinueras.
Jag har, likasom säkert flera af eder, mine Hrr, sett calculcr öfver de nya fängelsehyggnaderna, hvilka alldeles icke visa kostnaden såsom omätlig.
Eli kostnadsförslag, som nyligen blifvit o flen tliggjordt, sluter sig med en tillökad utgift af endast 590,000 r:dr b:co, för att till en början ställa fängelserna i ordning för tillämpning af det nya systemet, och äfven om denna summa skulle fördubblas, är detta väl icke mer, än hvad Svenska nationen kan uthärda.
Dessutom böra vi erinra oss, huruledes det nuvarande systemet år från år förer med sig omättligt stegrade kostnader för fångvården.
För närvarande utgå dertill emellan 700,000 å 800,000 r:dr b:co årligen.
Och oin della stiger progressivt (och jag ser alldeles icke, hvarföre det icke 152 Den 26 April e. m. så skulle göra, derest man underlåter vidtaga verksamma åtgärder för att hindra denna progression), så har man snart att ärligen betala de ”millioner”, hvilka nu för en gång skulle erfordras.
Dessutom är det väl all sannolikhet derför, att genom en förändrad inrättning af ransakriings- och straff fängelserna, och genom ett, såsom jag hoppas vid nästa riksdag, beredt förändrad! rättegångssätt i brottmål, kostnaderne för fångtransporter o. d. kunna högst betydligt förminskas.
Dessa kostnader synas visserligen icke i räkenskaperne, men äro icke dess mindre ganska dryga för den skattdragande.
I öfrigt lärer det väl vara föga möjligt, att, utan ett förändradt fängelsesystem, omarbeta våra lösdrifveriförfattningar, hvilka skapa en sådan mängd olyckliga och fångar, samt fördenskull kostar Staten oerhörda summor.
Och jag tviflar pä, att någon väsendtlig förändring kan äga rum derutinnan, med mindre vi erhålla ett förändradt corrections- och fängelsesystem, hvilket icke, såsom det närvarande, alstrar i st. f. att förekomma lösdrifveri och brott.
Hr von Hartmansdorff har omtalat, att K.
M:s proposition i denna fråga endast skulle åsyfta fastställandet af ”grunderne” för ett nytt straffsystem.
Detta har blifvit så fullständigt af Gr.
Frölich vederlagdt, att jag icke vill upptaga R. o. Ad:s tid med upprepande deraf.
Hr von Hartmansdorff har äfven klandrat eu af Konungens rådgifvare yttrad önskan, att R. o. Ad. vid detta tillfälle mätte handla i conseqveus med de åsigter, som vid sista riksdagen gjorde sig gällande.
Den värde talaren lärer således tycka, att det vore orätt att vidhålla conseqveus, dä frågan är om ett beslut, som afviker från hans åsigter, men yrkar deremot, att på det strängaste iakttaga en sådan, dä beslutet öfverensstämmer med dem !
Emot del så kallade latitudssystemet har en värd talare, Hr Nils Tersmeden, framkastat åtskilliga betänkligheter, filen i öfrigt har hvarken han eller någon annan af betänkts motståndare punkt för punkt genomgått betänk., för alt, mot dessa grunder framställa sina anmärkntr, så alt Utsk:s ledamöter och de med dem liktänkande kommit i tillfälle att upptaga och vederlägga dem.
Hvad latiludssystemet angår, så är rättvisan och oundvikligheten af dess användande erkända såsom snart sagdt ett axiom inom bela den vetenskapliga juridiska verlden; och man kan tryggt påstå, att den värde talaren icke kan citera någon författare i närvarande lid öfver brottmålsiagsliftningeu, som icke mer eller mindre hyllar detta system, hvilket dessutom förut finnes infördt och tillämpadt såväl i vår nu gällande lag, som i nästan alla Europeiska samhällens lagar.
Jag anhåller om bifall till LagUtsk:s betänk, Frih. Cederström, Jacob: Hr Gunther har på f. m. redan upptagit det oformliga i PresteSt:s behandlingssätt af frågan, hvarigenom Ståndet icke förklarat, alt det förkastat förslaget, Den 26 April e. m. 153 slaget, emedan man icke ansåg sig kunna förkasta hvad som K. M. föreslagit, ulan inskränkt sig att förklara, det Ståndet icke kunde antaga detsamma, och i stället föreslagit en skrifvelse till K.
M. med anhållan, att K.
M. ville försöka systemet, för att erfara dess brukbarhet; ocb detta, oaktadt systemet varit ett helt århundrade begagnadt i andra länder.
Det är nu 35 är sedan jag hade tillfälle att ingifva förslag lill krigsartiklar för Golllands beväring, deruti alla corporella straff afskaffades och fängelse i stället infördes.
Della gaf sedan anledning till 1S12 års circulärbref.
Fördomen emot corporella straffs a Iska Hände inom militären och utbytande emot fängelsestraff var dä ganska stor, men det gick emellertid gan ska väl föi1 sig.
Man mäste väl någon gäng komma derhän, alt erkänna det naturliga deruti, att del icke är den ögonblickligt verkande smärtan hos del straffade subjectet, som gagnar samhället ocb honom sjelf.
Om man erinrar detta, sä kommer man till en annan fråga af betänkligare art.
Ilär bar af Hr
Ter smeden blifvit afgifvel etl gauska sinnrikt yttrande öfver nyttan af en allmän uppfostran ocb alt använda medel dertill.
Alt delta just skulle vara samma medel, som vi nu anvisa lill fängelsebyggnader, linner jag icke någon anledning till; men jag vill fästa mig något litel dervid i anledning af det verkligen philantropiska uti hans förslag.
Han anser nemi., alt man kunde bespara betydliga utgifter på fångvården, derigenom alt man genom förbättrade uppfostringsanstalter sökte bereda den moralitet bos subjecterne, alt de icke skulle blifva brottslingar.
Detta äger sin fullkomliga riktighet, så framt man med denna uppfostran äfven meddelar dem undervisning i sättet att förvärfva hvad till lifvets nödtorft erfordras.
Menniskan kan icke lefva af väder och vind, och dä hon icke kan förvärfva hvad hon behöfver lill nödtorftig föda och beklädnad, sä slutar bon med brottslighet till följd af nöd.
Det är detta förhållande, som visserligen i främsta rummel borde afses i brott målslagstiftningen och vid den ekonomiska lagstiftningen.
Dessa måste gä i bredd med hvarandra eller blifva de felaktiga å ömse sidor.
Vi hafva af en värd talare på förmiddagen bort nämnas 1833 års författning angående försvarslösa personer.
Ifrån denna författnings tillkomst har correctionisternes antal i Sverige ärligen nära nog multiplicerats med sig sjelf.
Det är ifrån denna felaktiga författning, som man har allt delta elände.
Man vill icke tillstädja den fria menniskan, alt utan laga försvar ocb ulan egen bostad försörja sig hvar hon kan.
Socknen drifver bort henne, och hon föres såsom lösdrifvare in på correctioushusel ocb blir en bof.
Brislcrne uti vära uppfostringsverk ocb uti lagstiftningen angående försvarslösa personer mäste samtidigt undanrödjas, om något helsosamt resultat skall kunna vinnas.
Jag skall aldrig vägra min röst, sä länge jag har rätt alt en sådan afgifva och är lefvande, för anslag till uppfostran, dock så, alt denna uppfostran för allmogen riktas 10 H. 20 15/* Den 26 April e. m. mindre på de lärde vetenskaperna än på färdighet i slöjd och arbete, på det att de måtte vinna förmåga att sjelfve försörja sig.
Jag öfvergår till sjelfva lagstiftningens principer, som Hr Tersmeden uttalat, då hau nämnt rättvisans svärd, som fordom var brukligt.
Ja, det är sant; detta var så brukligt, att Draco gaf dödsstraff för hvarje brott, stort eller litet.
Denna lagstiftning, beuitad ifrån Egypten och Amasis, lefde länge i Grekland, men upplysningen kom äfven dit, och man faun att del var oförnuftigt att mörda en medborgare för ett fel, sorn icke var af någon betydenhet för samhället.
Man bar nu kommit ifrån alla dessa högst onödiga grymheter och betänkt, genom hvilka medel man skall ernå ett straffsystem, hvarigenom den för samhället farliga individ, som gjort missdåd och intrång i allmänna säkerheten, kunde antingen skiljas ifrån samhället genom ständigt fängelse, eller der förvarad och tillhållen lill arbete, tvingas att förvärfva förmågan alt kunna försörja sig sjelf på ärligt sätt.
Det var i Philadelphia-systemel grunden för denna straffanstalt utvecklades.
Den straffade fången måste der qvarblifva i fängelse lill dess hau förvärfva! 200 dollars.
Deraf kunde han mycket väl lefva i 2 är, och äfven deraf få tillfälle till bosättning.
Det är sant, att vi sakna i Sverige dessa omätliga jordrymder, hvaraf man kunde lemna delar till odling åt sådana personer, och derigenom äfven tillfälle till förkofring; men vi äro likväl icke så alldeles utan dem, som man skulle tro, ty vi äga ä våra norra provinser stora fält, som kunna bearbetas af sådana personer, som ifrån fängelserna utgå; men dervid fordras i första rummel, att dessa fångar icke skola sysselsättas med sådana arbeten, hvarmed de vanliga fria medborgarne äro sysselsatta och nära sig, i hvilket fall det skulle kunna hända, att fabrikerna i fängelserna nödgades undersälja de redbara handtverkarne och således skada i stället för att gagna.
Om de deremot der sysselsattes med sådana slöjder, sorn alldeles icke tillhöra de vanliga näringarna, t. ex. med tillverkning af kallsmidd spik, så skulle de gagna i stället för att skada samhället.
Denna vara är obetydlig lill sin beskaffenhet, men det har dock visat sig i America, att denna kallsmidda spik gifvit fängarne tillfälle att betala hela sin underhållskostnad och derjemte förvärfva ett capital af 200 dollars.
Det var en stor strid på 80- och 90-talet i America, huruvida man skulle tillstädja, att mördare linge insättas i correctionshus, i stället för att undergå dödsstraff.
Qväkarne vuono likväl emot juristerna den seger, alt de finge på försök intagas, och följden blef den, att det befans, all dessa mördare blcfvo icke mördare om igen.
Några få exempel finnas väl, alt mördare återfallit till dylika brott, men i en högst obetydlig proportion af antalet, sä att man genom detta försök ansett systemet* nytta vara klarligen bevisad.
När vi nu kommit så långt uti underrättelserna ifrån en för oss aflägsen tid om händelser, hvilka likväl under vår lifstid inträffat både i America och i Europa, talande till förmån för det nya straffsystemet emot det gamla, och dä sjelfva Den 2ö April e. m. 155 England, der man hängde förbrytaren oell ljufven äfven för cn stöld af 8 sk., dä man äfven der har kommit ifrän dessa straffanstalter och i stället insätter brottslingen uti ett straff-fängelse, hvarföre skall då Sverige, som vanligen i lagstiftningsväg gått framför det öfriga Europa, stå tillhaka härutinnan?
Det vore verkligen en högst märkvärdig händelse för år 1845, om
Sveriges representanter genom sitt beslut i denna fråga, stannade så långt efter Europas öfriga bildade länder.
Jag kan för min del icke annat än anhålla alt vi nu måtte komma till propos. för att få bifalla Utsk:s betänk., pä det att Utsk. måtte, enligt hvad på sista sidan i detta betänk, förekommer, blifva i tillfälle att till R.
St. under loppet af denna riksdag inkomma med det sednare utlåt., som Utsk. löfval.
Jag förmodar, att om R. o. Ad. bifaller della betänk., så skulle K.
M. linna skäl alt låta riksdagen ytterligare några veckor fortfara, för att få saken vidare utvecklad och icke afklippa möjligheten alt sedermera få ett förslag antagligt lill efterföljd.
Efter Ulsk:s egen uppgift har Utsk. redan en längre tid varit sysselsatt med ett sådant förslag, och det är således allt hopp, att i händelse R.
St. hafva bifallit grunderne uti detta betänk.
Utsk. skulle med all fart arbeta, för att kunna fullborda det högst vigtiga förslaget.
Jag tillstyrker således bifall till detta betänk.
Jag bade önskat kunna und gå att offentligen yttra mig i detta ämne.
Dess omfattning är för stor och ämnets vigt för hög, för att behandlas af andra än dem, som gjort ämnet till sitt yrke.
Ingen har derföre större skäl än jag att förena sin öfvertygelse med någon af de talares, som deltagit i ämnets behandling.
Jag bar med mycken uppmärksamhet afhörl dem som talat för bifall till Utsk:s förslag.
Jag har äfven studerat den motsatta äsiglen, som af en värd talare här blifvit framställd, nemi. den, att PresteSt:s beslut skulle läggas till grund för R. o. Ad:s.
Det vore för mig lätt att förena mig med en af dessa åsigter, i fall min öfver-; tygelse medgäfve det; men det är äfven för mig önskvärdt, att sjelf uttala en bestämd mening.
M:s nåd. propos. ligger till grund för Utsk:s utlåt., så kräfver detsamma ovillkorligen så mycket större uppmärksamhet, och huru skulle RiksSlrn kunna fatta deras beslut utan att deras ledamöter yttrade sina åsigter.
Delta är egentliga orsaken, hvarför jag yttrar mig i ämnet.
Jag kan af tvenne skäl icke instämma uti Utsk:s tillstyrkande.
Det första skälet ligger deruti, att Utsk. har, i likhet med Lagcomiléen, ansett brottmälslagsliftniugen böra utgå ifrån en alldeles ny grund.
Jag hyllar i della afseende mera reservanlernes än Utsk:s åsigt.
Jag inser icke deu absoluta nödvändigheten deraf, att en alldeles ny grund skall läggas för denna lagstiftning.
Det förefaller mig ovanligt, att något land utvecklar sin lagstiftning genom fullkomligt nya satser.
Lagen sjelf och dess utveckling är ett organiskt helt, beroende på folkets förhållanden, seder, lefnadssätt och fordringar.
Det synes mig 156 Den 26 April e. m. således som en starkare bevisning hade erfordrats å Utsk:s sida linden UI sk. framlagt, för alt bevisa nödvändigheten af en alldeles ny lagstiftning härutinnan.
Afven synes det mig, att reservanterne äro starkare i sina skäl.
Det andra inkastet ligger deruti, att jag anser Utsk. icke hafva haft någon säker grund, för att beräkna verkan af det så kallade frihetsstraffets införande till en sådan omfattning, som detsamma uti det nya lagförslaget har blifvit hegagnadt.
I delta afseende synes mig, som inom Sverige endast en ganska ringa och i andra länder en ganska sväfvande erfarenhet är vunnen.
Utsk. har äfven medgifvit detta och sökt att gå en egen väg.
Utsk. vill nemi. gå till väga sä småningom sorn möjligt.
Detta är äfven PresleSt:s åsigt; men om jag nu vänder mig till PresleSt:s beslut, huru är det heskaffadl?
Bringar det frågan ett enda steg, cn hårsmån framåt?
Är det likgiltigt för Sverige, att fä denna fråga afgjord?
— Kan då Pres!eSt:s beslut läggas till grund fiir Hikets Ständer?
— Nej. — Tvenne värde talare hafva hufvudsakligen anmärkt emot PresleSt:s beslut, att ehuru det vore nödvändigt, att innan Sverige öfverginge pä en totalt ny brottmålslagstiftning, man kände förut verkan af det system, som man ville införa, och detta således borde genom ett försök åstadkommas, likväl ett sådant experiment vore omöjligt, så länge strafflagarne äro desamme.
Ett sådant försök, säga de, skulle utfalla till mehn för lagförslaget och man skulle icke kunna draga någon riklig slutsats deraf; ty, tänker man, utfaller resultatet deraf till mehn för lagförslaget, så anser man, att den nya lagen ännu icke är tillämplig.
Hade den varit tillämplig, så hade försöket utfallit annorlunda.
En annan talare har sagt, att det icke vore möjligt att med nuvarande lag tillvägabringa ett försök och utvidga kännedomen af ämnet.
Dessa äsigter af frågan, hvilka jag för min del icke anser mig kunna beröra annorlunda än på ett praktiskt sätt, hafva föranledt mig lill en tredje åsigt, som jag vördsamt underställer R. o. Ad:s bedömmande.
Del synes mig nemi. verkställbar!, att LagUtsk. utsåg någon bestämd calhegori af brott, t. ex. andra resan stöld, att Utsk. i sitt lagförslag antog Lagcomitéens förslag eller någon modilieation deraf och tillämpade det på detta brott.
Då denna calhegori af brott, ensam den och ingen annan, underkastades en ny lagstiftning, så vore meningen dermed, att det antal brottslige, som efter den nya lagen komme att behandlas, icke vore större, än de nuvarande byggnaderne kunde rymma; men om de nu befintlige byggnaderne ieke skulle anses tillräckliga att inrymma alla brottslingar af denna cathegori, så må Lagutskottet välja en annan calhegori, hvilken medför full sannolikhet, alt brottslingarnes antal icke blir större, lin att de kunna inneslutas inom de nuvarande cellbyggnaderne.
Jag skall icke vidare utlåta mig nu, förrän jag får höra, huruvida detta förslag anses förtjena någon uppmärksamhet eller icke.
Emedlertid föreslår jag vördsamt en återremiss till LagUtsk., med föreläggande för detsamma alt inkomma med Den 26 April e. m. 157 förslag lill ny strafflag i och för någon lämplig art af brott, såsom t. ex. andra resan stöld, samt stadga cellstrajf för öfverträdelse af densamma.
Cederström, Auders: LagUtsk:s betänk, sön derfaller hufvudsakligen i 3 delar.
Den första delen utgöres af sjelfva straffarlerna; den andra afdelningen rörer tillämpningen af dessa straffarter; och den tredje Statens utgifter derför.
Jag skall nu först söka att göra reda för mina åsigter i afseende på den första frågan.
De olika straffarterna äro i allmänhet grundade på slrafftheorierna, och man skall finna, att ju mindre samhällena varit utvecklade i politiskt hänseende, desto strängare hafva också straffen varit, och ju mera de sålunda varit utvecklade, desto mildare straff hafva de haft.
Det härda och råa i menniskonalurens väsende har dä under samhällets utveckling blifvit genom den stigande upplysningen mildradt, och gjort degrymmare straffen obeböfliga.
1734 års lagcodex har synbara spår, huruledes redan dä en i många hänseenden mildrande flägt öfvergätt broltmålslagstiftningen; men i följd af de alltsedan Guslaf II Adolphs tid varande krigen, som endast afbrötos under Carl XI:s regering, har Sverige i så väl commereielt sorn industriell. och intellectuelt hänseende fortfarande kommit att stå stilla.
Trolldomsväsendet under Cai l XI:s lid bar synbara spär deraf.
Häraf kan man finna, huru litet utvecklade begreppen dä voro, och 1734 års lag, som var ett verkligt mästerstycke för denna lid, innebar många förbättringar, och ehuru i stilistiskt afseende ännu ett mästerstycke, kan likväl för vår tid icke anses annorlunda än fullkomligt otjenlig.
På de sednare 100 åren hafva nemi.
Europeiska staterna med en förvånande hastighet framskridit i alla möjliga afseenden, hvaraf åter blifvit en följd att såväl politiska som ekonomiska och juridiska lagar i bredd med en tilltagande upplysning betydligen förändrats.
Endast Sverige står för närvarande, i dessa fall liksom i många andra, eller, och hvad vår strafflag angår, så har dess brister redan i så mångå år varit erkända, och verkningarna af dess olämplighet blifvit så åskådliga, alt äfven den minst upplyste känner behof vet af en förändrad brottmålslagstiftning.
När man således funnit, alt det hitintills begagnade straffsystemet ej motsvarat dess ändamål, och att den så kallade afskräckelsetheorien ingalunda verkat lill näpst och varnagel, ulan snarare gjort sinnena känslolösa för straffet och likgilltiga för brottet, så har man här, liksom i andra länder, börjat inse nödvändigheten af en hell och hållet ändrad criminallagstiftning, hvilken, i bredd med förbättrade undervisningsanstalter, äro de enda medel som återstå såsom motgift mot ett allt mer och mer tilltagande sedeförderf och laglöshet.
Såväl andra länders föregående exempel, som våra egna kunnigaste och erfarnaste riitlslärdes bedönnnandeu garantera oss, all det straffsystem, sorn i K. M:s nåd. propos. om antagande af en ny strafflag och lag 158 Den 26 April e. m. om verkställighet af fängelsestraff gör sig gällande, äger ett obestridligt företräde framför vår gamla brottsmålslagstiflning, och det återstår enligt min tro ej annat för oss än att pröfva, huruvida för närvarande systemet i sin helhet genast kan och hör antagas, och huruvida tillräcklige medel förefinnas för dess verkställighet.
Hvad den förra frågan angar, så instämmer jag till alla delar med Utsk., och i afseende på den sednare, eller huruvida tillräcklige anslag kan komma att presteras, är jag öfvertygad, alt Svenska folket ej skall anse någon uppoffring stor nog, för lillvägabringandet af ett så nödigt och nyttigt ändamål.
Jag tillstyrker således för min del bifall till Utsk:s betänk., likväl med den ändring, som af Hr Lagergren i dess reservation blifvit föreslagen och af Just.Ombudsman förordad, nemligen att de allmänna straffarterne böra vara 1 dödsstraff; 2, 3, 4, 5, 6, 7, straffarbete i 6 grader; S, ensligt fängelse; 9, böter.
Jag tror nemligen, att man, så vidt möjligt är, bör undvika att förblanda påföljderne för gröfre och ringare förbrytelser, helst allmänheten ännu ej har tillräcklig omdömesförmåga att skilja brottsligheten från straffet, och att så länge det anses vanäraude att undergå straffarbete, man så litet som möjligt bör använda detsamma på mindre förderfvade förbrytare.
Hr von Hartmansdorff har ansett, att K.
St. voro bundna i detaljerna, om de anlogo grundsatsen, och har derföre trott, alt i sådant fall ett fullständigt detaljeradt förslag borde för R.
St. framläggas, innan de inläto sig i att bedömma och besluta om grundsatsen.
Hr Cederschjöld har redan besvarat denna anmärkning.
Jag vill blott tillägga, att jag skulle tro, alt en byggnad, som är uppbyggd på en gång, ulan att man börjat med grundvalen, är af en ganska klen beskaffenhet.
Jag kan icke föreställa mig, huruledes man skulle kunna, äfven med R.
St:s nuvarande sammansättning, ingå uti pröfning af ett nytt lagsystem, utan här blott tillse, att den grund, på hvilken man bygger, är den rikliga, och deruti mäste väl en hvar med mig instämma, alt hvad man än gör, så måsle man först antaga grunderne innan detaljerna kunna utarbetas.
Samme värde talare har ytterligare yrkat, att R. o. Ad. bör fatta sill beslut i likhet med PresleSt., emedan lian, likasom PresteSt., tyckte, att R.
St. icke äga tillräcklig erfarenhet om användbarheten O o af detta system.
För min del skulle jag tro, att om man nu icke åger en tillräcklig erfarenhet af detta ämne, så lärer man aldrig komma att fä den.
Det är för 20 år sedan sorn en comité' nedsattes för ali utarbeta detta lagförslag.
Redan öfver tolfar bar det varit hvilande och för allmänheten tillgängligt.
Sedan hafva flere comitéer varit tillsatta, som granskat förslaget.
Redan vid sista riksdagen Rugo alla de riksdagsmän, som då voro närvarande, del af de förslag, som voro uppgjorda.
Huru män - Den 26 April e. ra. 159 ga comitéer vill man än hafva, och huru lång tid fordrar man väl för den långsamt mognande öfvertygelsen? måhända 100-tals år, enligt dylika åsigter, ej skulle vara tillräckliga.
Då LagUlsk. funnit sig förhindradt, att i dess helhet bearbeta den K. propos:n om en förändrad strafflag, så skulle jag åtminstone hafva önskat, att Utsk. framlagt en fullständig utredning af någon del derutaf.