Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Också ha vi haft baler här i höst, tvenne sedan jag kom hit, och i jul, ser du, då blir det ett hiskeligt dansande, ty då går det hvarfvet om hos alla ståndspersoner; – så har man sagt mig åtminstone.
Visst är väl lifvet här bra olikt det i mina föräldrars hus, der man en gång i veckan har stor diné och soupé minst tvenne gånger, der spektakler, konserter, promenader, slädpartier och bjudningar till höger och venster räcka hvarandra handen; der visiter, kalaser och tillställningar af nöjen höra till ordningen för dagen, och der man aldrig har tid att tänka på något nyttigt.
Tror du Emelie, att jag finner mig här mycket bättre?
Ja det tror du säkert, ty du vet huru mycket jag alltid afskytt en stojande flärd och endast ägt sinne för den stilla glädjen inom en krets af några få, utvalda vänner.
Här känner jag mig fullkomligt nöjd och lycklig, der var jag det sällan, ehuru jag ofta låddes vara det.
Alla som omge mig här, tyckas älska mig, åtminstone läser jag välvilja i deras blickar.
Här är ingen som snäser mig, ingen som med ett föraktfullt småleende kommer mig att sluta en halftalad mening, ingen som kallt stöter mig tillbaka, då jag med förtroende nalkas för att söka ett hjerta att sluta mig till.
O det fann jag aldrig hemma, de tvenne sednare åren; här har jag funnit det.
Min goda mormor älskar mig så ömt; tjenstfolket äro villiga och höfliga och kalla mig alltid den söta Mamsell Mathilda; alla bekanta betyga mig så mycken vänskap: de tränga sig aldrig omkring mig, för att visa mig artigheter, men jag läser upprigtig vänlighet i hvarje deras ögonkast, och den värderar jag tusen gånger mer, än det meningslösa smicker för hvilket jag i Stockholm icke sällan var föremål.
Dock, ingen himmel utan moln, bästa Emelie!
Äfven jag har mina ledsamma stunder; likväl inga andra, än dem jag gör mig sjelf i det jag sitter och grubblar.
Tror du väl att jag som är så nöjd med min nuvarande belägenhet och så glädtig till lynnes, också kan ha mina mellankoliska stunder?
Ack ja! då jag tänker på min far och syster och på min goda mor, som så tidigt lemnade mig, då har jag dem rätt ledsamma.
Föreställ dig att pappa icke har skrifvit en rad till mig mer än den gången han skickade mina vanliga handpengar, hvilka jag här bättre kan använda, i det jag deraf meddelar åt fattiga, än i Stockholm der jag måste använda dem till ständigt ny grannlåt.
Och tror du väl att i hans bref fanns ett enda faderligt ord?
Nej, långt derifrån – endast en torr moral att jag skulle vara beskedlig, en önskan att jag måtte finna mig här och slutligen: ”Jag förblifver din hulda fader.
– Jag brast i tårar.
Huru annorlunda skref han ej till min syster, då hon under sista Magister-promotion var i Upsala, endast på åtta dagar.
Huru andades icke hvarje rad, hvarje ord den mest öfverdrifna ömhet!
– Sophie har från spädaste barndomen varit hans gunstling, hans afgud; och jag – knappast ansedd som huset tillhörig.
Ack, min goda mamma! hvarföre skulle hon bortryckas från sin Mathilda?
Hon älskade mig så ömt, så innerligt.
Min syster har skrifvit ett bref och det innehöll nästan ingen ting annat än frågan efter en notbok, som hon ej fick rätt på, och som hon trodde mig hafva medtagit; dernäst ett kort utdrag af alla nöjen hon bevistat sedan min afresa.
Men hon fortfar att bemöta mig som ett barn och uttrycker sig med detta föraktliga: min flicka lilla; hvaraf hon alltid begagnade sig då det skulle vara väl.
Icke på ett enda ställe i brefvet: min syster, eller något ord af hjertlighet.
I sanning, Emelie! när jag tänker på att jag för mina närmaste anförvandter, min far och min syster är så likgiltig, att jag af dem är så föga älskad, då blir jag rätt innerligt sorgsen.
Det är då som jag kastar mig i mormors armar och gråtande tackar henne, som oaktadt de många milen och sina sextiofyra år, reste till Stockholm för att helsa på oss och tog mig ur ett hus, hvilket visst var mitt rätta hem, men der jag ej fann ett hjerta som förstod mig.
Det är i sådana mulna stunder jag önskade äga ditt snille, Emilie! O hvad jag då vore tröstad, tycker jag.
Hur är det möjligt att personer med en skapande inbillningskraft någonsin kunna vara rätt olyckliga?
Snillet, denna gudafackla, kan ju upplysa det mörkaste fängelse och omskapa en öcken till elysé.
Hvad konst är det för dig att tänka dig i de alldra behagligaste lägen, att framtrolla omkring dig ett paradis, med myrtenlunder, orangeskogar, sjungande näktergalar, smekande dufvor, mildt sorlande bäckar, klart tindrande stjernor, o.s.v.
Allt detta kan du i din lilla kammare förskaffa dig, derpå har jag svart på hvitt, och jag föreställer mig att du i dessa stunder måste vara outsägligt lycklig.
Låt vara att allt detta är en dröm, men – en skön dröm.
Jag kan icke fatta all den salighet ett skaldebröst njuter, men jag kan till någon del föreställa mig den.
Lägg då dertill all den aktning man visar en snillrik person och huru den i alla samqväm är hyllad och säg sedan om jag icke bör afundas ... nej icke afundas, men lyckönska den af sånggudinnorna begåfvade.
Har jag nu inte skrifvit ett ändlöst bref. Goda Emelie gack du och gör sammaledes.
Skrif snart och omständligt.
Låt mig veta hur du finner dig sedan du flyttade till din pappa och syster.
Säg mig äfven någonting om din man och om min älskling den lilla Theodor.
Säg mig äfven rätt mycket om pappa och Sophie, ty, ehuru de allsicke bry sig om mig, roar det mig dock att veta något af dem; måtte jag alltid få höra dem vara friska och lyckliga!
En ljuf stund har jag tillbragt med att skrifva till dig.
Ack om du visste hvad jag håller af dig!
Icke derföre, att min och din mor voro syskon, icke derföre att min goda mormor är också din mormor – allt detta är bisaker – men för ditt goda hjerta värderar jag dig och för din känslofulla själ som harmonierar med min.
Mormor helsar dig tusende fallt.
Lef väl! var lugn och grubbla ej på framtiden.
Skrif snart till din
Evigt trofasta vän.
Mathilda B.
Emelie till Mathilda!
Stockholm d. 29 December 1830.
Goda Mathilda!
Hjertlig tack för ditt bref. O hvad det var intressant och hvad jag många gånger har läst och åter läst det!
Till bevis att det rätt mycket gladde mig, svarar jag med omgående post, oaktadt vi äro midt i julhelgen och här är öfver trettio personer främmande till middag och qväll.
Det kan inte hjelpas, tänkte jag, jag kan smyga mig ifrån sällskapet utan att vara saknad, det är postdag, jag måste ovilkorligen skrifva till min lilla Mathilda.
Hvad det fägnar mig att du finner dig lycklig! det kunde jag ej vänta mig att få höra, ty, ehuru du är skapad för huslighet, arbetsamhet och stilla njutning, trodde jag dock, att det i Hernösand, hos mormor, skulle vara alltför tråkigt.
Dock, när man som du finner sin sällhet i att skapa andras, då kan man öfver allt vara nöjd.
Att du för den goda gumman förljufvar lifvets afton, att du med din vårvärme mildrar hennes höstkyla, att du lånar en ny glans åt hennes nedgående lefnadssol; att du som en glädjens engel sprider trefnad i hennes ensliga hydda – se det Mathilda! det gör dig lycklig.
Men skall du alltid fästa ditt sällhetsbegrepp vid förljufvandet af mormors ålderdomsdagar?
Åter har ett år förflutit.
Ack huru sorgligt för mig!
Kunde jag med en blick öfverskåda alla dess flydda stunder, huru många skulle jag finna glada?
– Dock, kaste den eviga glömskan sin slöja deröfver!
Det är min önskan – o att den kunde gå i fullbordan.
Likväl ges det stunder då sorgen med all sin styrka återkommer, då jag så väl behöfde en vän.
Då är det jag saknar min goda tant och önskade äga henne åter.
Men grafven lemnar icke sitt rof tillbaka, och fåfängt begråter du i henne den ömmaste mor, jag den uppriktigaste vän.
Af den kalla, stolta och flärdfulla Sophie har jag ingen tröst, och du är borta, min goda Mathilda!
Jag har ingen åt hvilken jag kan förtro mig, ingen som förstår mig.
Nu först blir jag varse att allt hvad jag skrifvit, mot min vilja, tagit en så melankolisk vändning: det var icke min mening då jag började och jag vill hejda mig i tid för att icke nedstämma ditt glada lynne.
Icke om mig ensam vill jag tala; jag måste ju besvara ditt bref, det vill säga, svara på hvad du deri säger.
Ja Mathilda! på en punkt deri vill jag svara, emedan den mäst frapperade mig, nemligen det begrepp du gör dig om Snille.
Snillet, min goda vän! är visst en Försynens skänk, men icke är det, som du tror, något vilkor för jordisk sällhet.
Det kan för en stund förflytta sin ägare högt öfver gruset, i en idealisk verld; men – han återfaller i den kalla verkligheten, och fallet är svårt, smärtsamt.
Själens irrande genom diktade elycéer, var så saligt, den gyllene drömmen var så ljuf, men uppvaknandet så mycket mera bittert.
Snillet skyddar för inga motgångar, läker inga smärtans sår; tvertom, genom den liflighet hvaraf det åtföljes, blifva de oftast dubbelt kännbara och långt ifrån att vara en lycka, är det icke sällan en källa till lidande.
Kallar du lycka, denna öfverspända inbillning, detta sjudande blod, detta tankarnas arbetande, denna ständiga illusion, detta otillfredsställda sällhetsbegär, denna längtan efter något som icke finnes på jorden, dessa öfverdrifna och derföre oftast bedragna förhoppningar på medmenniskors redlighet och oskrymtade vänskap?
Nej, Mathilda! det är ingen lycka att äga snille.
Merendels äro qvicka personer, eller som vi benämna dem med det Fransyska namnet Genier, obetänksamma; öfverlemna sig för hastigt åt hvarje på dem verkande intryck, och äga icke tillräcklig kallblodighet för att tänka innan de tala; hvarföre de ofta såra utan att vilja det, blifva misskända och få ovänner då de så gerna ville vara älskade af alla, då deras känslofulla själ ville sluta sig till alla, med ett:
Er mitt famntag Myriader!
Du säger att snillrika personer äro aktade och hyllade i alla samqväm.
Åh ja! man smickrar dem, emedan man behöfver dem eller emedan man tror deras egenkärlek fordra en beständig gärd af beundran.
Men man älskar dem icke alltid, och hufvudvilkoret för lycka och sällhet är dock att vara älskad, icke firad och beundrad.
Man beler dem icke sällan då de äro frånvarande; man kallar deras känslofullhet svärmeri.
– Nej, Mathilda! jag förnyar min gamla refrein: det är ingen lycka att äga snille.
Förlåt att jag för länge uppehållit mig vid ett ämne; jag skyndar nu att med dig kasta en blick på hvardagslifvet, på min och din familjs hvardagshändelser.
Julafton var här i huset bullersamt som förr.
Sophie var nu som vanligt fêtens Drottning, antalet af hennes julklappar steg till hundratrettioåtta.
Här var mycket främmande, man begåfvade hvarann till höger och venster och äfven jag fick min del ur det rågade ymnighetshornet.
Men jag var icke glad, Mathilda! ty jag tänkte på dig.
Jag undrade huru du tillbringade din julafton och det gjorde mig så innerligen ondt, att hvarken far eller syster tänkte på dig med den ringaste julgåfva.
Den 20:de dennes, eller Svenska Akademiens, högtidsdag, voro vi efter vanligheten på stora Börssalen.
Om de utdelta priserna och de belönta skrifterna får du i Post- och Inrikes-Tidningar en fullständig beskrifning, det är således icke dervid jag vill uppehålla mig.
Jag vill endast nämna att vi der gjorde en herres bekantskap.
Jag som Fru, är alltid med Sophie på alla nöjen: det roar mig sällan, men denna gången var jag oändligt road.
Vi fingo god plats, aldra öfverst och främst.
Knappt hade vi hunnit sätta oss förrän en ung karl lorgnerade Sophie.
Det är annars ingenting ovanligt, ty hennes bländande skönhet ådrager sig ju allas blickar, hvar hon visar sig.
Emellertid var denne så ihärdig och syntes så förtjust, att han icke såg något annat än Sophie.
Din pappa kom en stund sednare och fick, mot all förmodan, plats bredvid oss.
Den främmande närmade sig honom, och hur han pratade, ställde han sig så in med morbror, att han, då han följde oss ända till vagnen, fick löfte att följande dagen göra visit, hvilket han icke underlät.
Efter en förnyad visit, blef han af morbror hitbjuden och har sedan varit här alla dagar.
Som jag tror, så kommer han att med det snaraste öka antalet af Sophies många friare, ty han följer henne som skuggan och synes alldeles hänryckt af henne.
Julafton var han icke här, emedan han då var för mycket obekant i huset, men Sophie fick bland sina många julklappar en dyrbar theaterkikare och en lika dyrbar sevigne, till hvilka hon omöjligt kan gissa gifvaren, jag tror hon fått dem af honom.
Men jag har skrifvit så länge om denne man ock ännu icke nämnt hvem han är: jo – hans tittel är Häradshöfding och hans namn R.
Det är en ädel och känslofull menniska, efter hvad jag kan tycka.
Han har dessutom god ton, mycken verld, är mycket musikalisk och vacker som en Apollo.
Jag skulle heldre unna honom åt dig min goda, ömma, oskuldsfulla Mathilda! än åt din stolta syster, som icke förstår att värdera ett hjerta, som aldrig kan betala kärlek med kärlek; som fordrar slafvisk hyllning af tjuge, utan att vilja älska en, och som helt visst, äfven som Fru bibehåller samma vana.
Min belägenhet, sedan jag flyttade i din fars hus, är ingalunda önskansvärd.
På honom kan jag icke klaga, han bemöter mig faderligt och låter mig aldrig känna tyngden af mitt beroende, men din syster krossar mig med sitt högmod och låter icke sällan förstå att jag är här för hennes skuld, som sällskap, ja som förkläde åt henne.
O det är tungt, Mathilda!
– Det var en tid då äfven jag var hyllad och firad framför många andra flickor, då man prisade mitt utseende, mina talanger, men dock (i tysthet) mest min förmögenhet.
Det var en annan tid då jag i mitt eget hus mottog en mängd personer, hvilka täflade att visa mig aktning och icke sällan den mest krypande höflighet, då jag som värdinna briljerade vid ett bord, svigtande af silfver och kristaller, och då hvarje af mig uttaladt ord, utropades som qvickt och snillrikt.
– Denna tid är förbi.
Sedan min mans olyckliga bankrutt, anser man mig icke mer för densamma, och då jag nödsakades mottaga den fristad min morbror af godhet tillbjöd mig i sitt hus, är jag knappast sedd.
Sådana äro menniskor i allmänhet: de glädja sig med den glada, men de gråta ej med den bedröfvade.
Så länge glädjen ler omkring en, komma de så gerna att sola sig i dess sken; men låt sorgen komma, låt bekymmer och behof komma, och fåfängt ser man sig om efter de många vännerna.
Du begär veta något om min man och min son.
Den förre reste för tre veckor sedan, till Götheborg der han varit nog lycklig att genom rekommendation få plats på ett handelskontor, sedan hans konkurs var för stor för att någonsin ge honom hopp att mer drifva egen handel.
Han var här och tog afsked af mig, ty jag var då redan hitflyttad: ack, hvilket afsked!
Tror du väl att jag såg en gnista ömhet i hans öga?
Tror du att han ens besvarade mina ömhetsbetygelser då jag, glömmande alla hans fel, hans utsväfningar, hans hårdhet och det oerhörda slöseri, hvarigenom han förstört min förmögenhet och bragt sig sjelf, mig och vårt barn nära tiggarstafven, kastade mig gråtande i hans armar, för att säga honom farväl, kanske för alltid.
Ack, Mathilda! huru många äktenskap och huru få lyckliga! mitt kunde ock icke bli annat än olyckligt, ty hvad kan man vänta när man väljer som jag?
då man förälskar sig i en hycklare, som prålar med lånade känslor, som bär ädelmod och dygd på tungan, och köld och lastbarhet i hjertat; då man skänker hjerta, hand, förmögenhet åt en ovärdig, hvilken förstår att slugt bemantla sin egennytta, men, snart ledsnande vid den bedrägliga larven, aflägger den och visar sig i sin rätta, afskyvärda gestalt.
Se, goda flicka! detta är en följd af den öfverspända inbillningen, den svärmiska känslofullheten som du hos mig kallar
Snille och som du så mycket prisar: man förälskar sig lätt och har icke tillräcklig sans för att lyssna till förnuftets varnande röst.
Dårad af en förförisk yta och insöfd af söta ord, drömmer man sig vid den älskades bröst i ett Eden och vaknar – i en afgrund af qval.
Så har det händt mig, bevare dig Gud för en dylik erfarenhet!
Min lilla Theodor är min enda glädje, han är det enda jag kunnat berga undan ruinerna af min lycka.
Han utgör min tröst i bekymren, mitt hopp för framtiden.
Måtte han blott icke likna sin far!
O jag ryser vid denna tanka.
En lycklig maka upptäcker med vällust i sonens anletsdrag likhet med fadrens, och önskar ingenting högre än att äfven hans hjerta, hans böjelser, hans mer och mer utvecklade anlag, måtte likna den som gifvit honom lifvet, och jag – måste önska tvertom.
Lycka är att gossen redan vid tre års ålder kommit ur fadrens händer, att morbror, som gufar, ädelmodigt lofvat bekosta hans uppfostran, och att jag sjelf kan ha öfverinseende dervid.
Tro ej att jag som de flesta mödrar, skall vara blind för hans fel, och förvekliga honom.
Nej, jag skall tidigt ingifva honom vördnad för religionen, kärlek till dygden och känsla för mannatro och mannaheder.
Du talar om ditt brefs längd.
Jag vill fråga om mitt är kortare?
Sophie lär väl ändå undra hvar jag tagit vägen.
Dina bref äro en balsam för mitt bedröfvade hjerta, ty jag känner vid deras läsning, att åtminstone en själ omfattar mig med uppriktig vänskap.
Helsa ömt min vördade mormor, denna gång skrifver jag icke till henne.
Tänk ibland på Din
Trogna men sorgsna
Mathilda till Emelie!
Hernösand d. 8 Januarii 1831.
Min dyrbara vän!
Ett nytt år har ingått och på dess första morgon var du min första tanka, äfvensom det första bref jag skrifver i år, är till dig.
Det är en urgammal vana att man vid årets början önskar hvarandra lycka, helsa och all denna verldens glädje.
Ofta är dock en sådan önskan blott ett tomt ordspråk och intet mer, men emellan vänner, sådana som vi, Emelie, är det mer än ord.
Uppriktig och varm är åtminstone den suck jag höjer till Allmakten för ditt väl, min bön att han måtte gifva dig i detta år ett lyckligare än de tvenne sistförflutna.
Tack, bästa du! som tänkte på mig julafton.
Jag hade icke ledsamt vet du; tvertom – ganska trefligt.
Mormor och jag voro bortbjudna den aftonen till en rik handlande här i staden, der vi voro tjugusju personer till bords, då man antager att handelsmannens egen familj och dagliga omgifning, är nog talrik för att stiga till femton personer.
Här i staden är alldeles som på landet, och då behöfver jag icke tillägga, att här är verkelig jul.
Också hade man i huset, der vi voro, upptänkt allt för att göra julaftonen så munter som möjligt.
Några af barnen äro stora men största delen små; dessa sednare hade sina uppdukade julbord med kusar, kakor, allehanda namnam och grenljus.
Deras mor hade låtit breda halm öfver ett af kammargolfven, der barnen tumlade och lekte, tills en förfärlig julbock, (en utspökad dräng med afvig skinnpäls) lockade dem alla ut i salen.
Julklappar i mängd, med allehanda attrapper och lustiga deviser, inkastades; jag fick åtta på min del, och fastän min syster fått hundratrettio mera, tror jag mig ha varit lika glad som hon, ty jag väntade ej att få någon.
Juldagen, annandagen och tredjedagen dansade jag, så att jag fjerdedagen var af trötthet alldeles ur stånd att röra mig.
Mormor fruktade för min helsa, och höll en Jeremie klagovisa med dertill hörande försäkran, att jag aldrig mer skulle få dansa.
Det oaktadt har jag sedan varit på sex baler och haft obeskrifligt roligt, ty min goda mormor, nekar till en början, men bara jag pjollrar med henne, och smeker och är mycket enträgen, får jag allt hvad jag vill.
Nu har jag skrifvit idel barnsligheter.
Förlåt mig Emelie! du torde finna mig mycket fjollig som gör sådan affär af dans, men tänk dig tio år tillbaka, och du skall icke mer undra på din väns barnslighet.
Dessutom vill jag icke skrifva så sorgligt som du, och kan det icke heller i detta ögonblick.
Goda Emelie! du måtte ha varit i en dyster sinnesstämning då du skref mig till.
Ack sök att glömma det förflutna så mycket möjligt är, ty åtankan af, så väl den flydda sällhet, som dina genomgångna olyckor, kunna ej annat än nedtrycka dig.
Den målning du gör af snillet, behagar mig alldeles icke: jag tror att du dervid låtit en melankolisk känsla hänföra dig, och att det aldrig i verkligheten kan vara såsom du skildrar.
Jag frågar dig hvad vi vore om det ej gifvits och ännu gåfves snillen; hvilket mörker skulle ej då omgifva oss, i hvilket tillstånd af barbari skulle vi icke lefva?
Jag vill icke tala om de stora män som inom alla folkslag och tidehvarf hafva, genom sina själskrafters ansträngning, och ett klokt användande af sina stora natursgåfvor, grundlagt och berett mensklighetens väl.
Jag vill endast tala om vår samtid och vårt fädernesland.
Hvad vore vår bildhuggarekonst utan en Sergel, en Byström , en Fogelberg.
Hvad vore vår målarekonst utan en Westin, en Södermark, en Fahlkrantz, en Sandberg?
Hvad vore vår litteratur utan en Tegnér, en Wallin, en Franzén, en Kellgren, en fru Lenngren?
Hvad vore vår hufvudstads theater-scen utan en Almlöf, en L.
Hjortsberg, en fru Lindström, en Torslow och hans fru?
Alla dessa genier och otaligt många fler äga vi, och jag kan icke utan en upplyftande, ädel stolthetskänsla tänka att de äro Svenskar.
”Men,” hör jag dig säga, ”allt detta vet jag; jag har ju ej aldrig bestridt sanningen af att snillen äro nyttiga, nödvändiga, angenäma, när de hinna till den höjd af fullkomning som dem du anfört.”
– Väl, min goda Emelie!
Men man kan äga snille utan att väcka publikens uppseende; man kan dermed för sig sjelf förljufva många ledsamma stunder; man kan upplysa den enfaldiga, tillrättavisa den vilseförda och är man icke då lycklig, ack då gifves ingen lycka!
En författare har sagt:
Snillet har, näst dygden, rätt till allas aktning; jag är äfven af samma tanka.
Du torde invända, att dygden icke alltid är snillets följeslagerska; du torde påminna mig, att jag hört omtalas många snillrika personer som sjunkit, djupare än andra, i laster och brott.
Dock låtom oss förbigå dessa olyckliga, som missbruka de anförtrodda punden tvertemot gifvarens afsigt.
Också är det icke min mening att skrifva en predikan; jag vill blott förfäkta min sats, att det är ljuft att framför många andra äga en skapande bildningskraft, och jag frågar dig på ditt samvete: ville du vara af med ditt snille?
– Säkert svarar du nej.
Oförmärkt har jag från den barnsliga beskrifningen öfver mina julnöjen öfvergått till ett så alfvarsamt ämne.
Jag förflyttade mig, vid min skrifbyrå, i inbillningen, i din kammare, der jag förr så ofta bortjollrade flera timmar, under det min syster var på musikaliska soiréer eller visiter och jag slapp vara med.
Jag har, som du ser, talat och svarat, alldeles som om jag haft dig här vid min sida.
O Emelie! denna njutning är mig beröfvad, och om jag i något fall skulle sakna Stockholm, vore det i detta.
Berg, skogar och sjöar sträcka sig nu emellan oss, men intet afstånd, hoppas jag, skall någonsin slita vårt vänskapsband.
Hvad du berättade mig om Sophies nya friare, var rätt intressant.
Ack! om hon ändå snart gjorde ett val?
Mången undrar på att Sophie, så skön, så rik genom den stora Bruksegendomen hon fick i faddergåfva af vår fars farbror, så talangfull, så fjäsad, vid tjuge års ålder icke redan är gift.
Hon kunde väl längesedan ha varit det, men hon väljer, och deruti gjorde hon rätt ifall förnuftets ljus ledde henne vid valet; men nu är det, ty värr! blott af stolthet och fåfänga och då går det säkert galet.
Jag skulle önska hon blefve gift med den der Häradshöfdingen R ... som du omtalar, ifall han är en förnuftig man, ty det behöfver Sophie framför allt.
Kanhända skulle han genom sin klokhet småningom kunna återföra henne från sin lättsinnighet och sina dårskaper, hvaruti hon genom pappas gränslösa eftergifvenhet och en förvänd uppfostran råkat, ty hennes hjerta är i grunden godt.
Kommer Sophie ur huset så reser jag hem, ty, ehuru jag trifs mycket väl här, måste jag dock medge, att Stockholm i sig sjelf är roligare.
Det var blott mitt hem som med hvar dag blef mig odrägligare genom min systers hårdhet och min fars kallsinnighet.
Mormor har sagt att hon ej vill qvarhålla mig, ehuru mycket mitt sällskap förljufvar hennes enslighet, och till och med uppmanat mig att, när Sophie en gång gifter sig, resa hem och se pappa tillgodo.
Men då skall det bli annorlunda i huset, det lofvar jag.
De många dinéerna och soupéerna skola småningom indragas och umgängeskretsen inskränkas till ett antal upplysta och pålitliga vänner.
Så lefdes i mina föräldrars hus när min syster och jag voro barn; så var min goda mammas smak och äfven pappas; ty det oupphörliga stojet har aldrig roat honom.