Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Berg är till sin bildning seminarist, d. v. s. han har aflagt den examen, som är nödvändig för att blifva folkskollärare, en ställning, som han beklädde ända till för några år sedan.
Seminaristen står hos oss i en något komisk belysning.
Hans besynnerliga språk — de flesta semi-narister äro bönder, som på seminariet lära korrekt danska, utan att dock kunna bortlägga bondaccenten — hans ofullständiga bildning, som seminaristen sjelf vanligen anser försärdeles omfattande, hans tafatta otymplighet, som är en frukt af den stora bristen på yttre so.cial rörlighet — allt detta gör honom till en löjlig figur, och den skrattsjuke danske stadsbon har derför svårt att hålla skrattmusklerna i styr, när han möter en seminarist.
Detta är säkerligen borneradt, men det är nu en gång så.
All denna fordom mötte Berg, när han som ung man kom in i tinget, och den mötte honom dubbelt, derför att han visade att han icke var sinnad att hålla sig tillbaka.
En ström af hån flödade ned öfver honom.
Men det upphörde snart, då Berg visade att han var en man, som var i sin rätt, när han begärde att fa ett ord med i laget; han hade förutsättnin-garne för att kunna det.
Han är framför allt i besittning af en mirakulös flit och en storartad arbetsduglighet.
Han har satt sig in i vårt finansväsen, så att nästan ingen kan mäta sig med honom.
Under en financiel debatt begrafver han sin motståndare under siffror.
Han kan mycket väl arbeta i ett tjog utskott åt gången samtidigt dermed att han leder en debatt, och så infinner han sig under samma tid med nöje i sällskapslifvet samt tager sig en tur ut till ett valmöte på landet.
Mellan sessionerna reser han från krets till krets, talar hvarje dag på möten, deltager i sexor, sköter en ofantlig korrespondens, utfördar order åt alla kanter, håller hela den utmärkta organisationen i sin hand, är den ena dagen på Sjaelland, den andra i Jylland, uppsöker de aflägsnaste vrår för att bearbeta dem — det är icke otroligt, att han en sommar begifver sig upp till Fseröarne för att göra dem venstersinnade.
Och midt under ansträngningarne är han, som annars, munter och oändligt älskvärd.
Denna agitation ute på landet älskar han, på mötena är han just i sitt esse, som en triumferande konung.
Man måste hafva hört honom på ett stort landtmöte för att fatta hans betydelse.
Han vet på pricken, huru bonden skall tagas, han sägerjust de qvickheter, bonden vill höra, begagnar icke ett ord eller en vändning, som bonden icke förstår.
När så härtill kommer en ofantlig personalkännedom — han vet, hvilken som är tongifvande i hvarje krets — så har man härmed några drag till uppfattning af hvad Berg kan uträtta.
Men han är icke så stor, att han kan byta om ton, när han talar i folketingssalen.
Han talar der, som ute på landet, De beständiga upprepningarne, som passa for vår långsamt men säkert fattande bonde, äro inom riksdagen tröttande, och de qvickheter och det bildspråk, soiri göra lycka på landet, ljuda i folketinget triviala, stundom komiska.
I detta afseende har han bättrat sig något, men får ofta recidiv.
Men olyckligt är det, att den nedslående, docerande ton, som bönder tycka så mycket om hos Berg, den medför han också in i folketinget.
När Berg vill i en debatt riktigt inprägla något, sträcker han venstra handens pekfinger fram, och rör dervid armen sålunda, att det framsträckta fingret beskrifver en båge fram och tillbaka i salen: det är seminaristen, som förmanar skolpojkarne.
Och är han än i salen oftast den milde läraren, så är han på partimötena ofta temligen sträng, och hans älskvärdhet lär då kunna forsvinna.
Han fordrar blind underdånighet, tycker icke om att man knyster, han vet ju likväl sjelf bäst, hvilket som är det rätta.
Det är detta kommando, Holstein icke har kunnat-uthärda med; han är i det hela icke bland dem som älska att gå efter andras fingervisning, men att lystra till Berg, att få vänliga förmaningar och öfverseende tillrättavisningar af en plebej, det var icke att uthärda.
Han hade, då han gick öfver till venstern, nödsakats underkasta sig konseqvenserna, slå upp med sina adliga kamrater och finna sig i att mista hofvets ynnest.
Det kunde han bära, men bryta med sina innersta känslor, nej det var honom omöjligt: huru skulleHolstein, grefven från topp till * tå, kunna låta sig kommendera af Berg, seminarist ända ut i fingerspetsar ne?
Och för öfrigt, han tyckte icke om att vara nr 2.
Han blef invald som högerman, men det gick långsamt for honom med avancementet inom detta parti, så gick han öfver till venstern, den hade icke så många kapaciteter, att den kunde sätta honom på annat än en framskjuten plats.
Och venstern mottog honom också méd öppna armar.
Han var ju en sällsynt fågel: blifvande länsgrefve och be-gåfvad, det är något fenomenelt i Danmark.
Och gréfve ' Holstein är till på köpet ovanligt begåfvad.
Han är ett ljushufvud och en glänsande dialektiker.
Ingen mäter sig i detta afseende med honom.
Han talar smidigt, lätt och fint; stundom flyter i farten ut från hans tunga ett litet ord, som icke står i den bästa öfverensstämmelse med, hvad den icke mycket principfaste grefven förut har sagt, men försöker någon att taga fasta på motsägelsen, så misslyckas det: Holstein skall alltid kunna slingra sig ifrån motståndaren.
Detta är hans styrka, men också hans svaghet; man känner ingen personlighet bakom orden,, men man är alltid litet rädd vid tanken på, att grefve Holstein på samma förföriska sätt skulle kunna försvara det tvärt motsatta, en känsla som han genom sina många svängningar har gjort sitt till för att utveckla hos åhöraren.
Han är framför allt aristokrat, han älskar den polerade verldsmannens ton, de eleganta maneren, och ser blaseradt på lifvet, som han har njutit så godt man kan det i Danmark; och då han hade gjort det, vände han sig till politiken, det var dock alltid någonting nytt.
4 Otroligt har hau offrat, då han, följande sin ärelystnads order, gick öfver till venstern och blandade sig mellan bönderna, som gå klädda i vadmal och röka dålig tobak.
Men hade han gjort det, så ville han åtminstone nu vara den främste, och då alldeles samma nödvändighet föreligger för Berg, så kundede icke vara i ett parti, utan måste inrätta hvar sitt.
Det var detta de gjorde 1877.
Och då de kände hvarandras grunder, så fattade de båda, att det icke kunde vara tal om en ny sammansmältning, och arbetade derför på att göra klyftan så djup, att samdrägt blef för lång tid omöjlig.
Dessa sträfvanden hafva blifvit krönta med framgång.
De förre partivännerna hafva tilltygat hvarandra så grundligt, att de svårligen mera kunna gå i spann tillsammans.
Man kan förstå, att med en så personlig grund till skilnad kunde der icke hlifva någon skarp principsöndring mellan de två partierna.
Deras hufvudsyfte har varit att drifva med hvarandra och skaffa hvarandra förargelse, så vid möjligt — forsök, som det naturligtvis har varit högern en stor glädje att se på.
Under sådana omständigheter har det varit en blott föga upplyftande politik, som förts under de senaste tre åren; de moderate ha beskylt Berg för att konspirera med Estrup, de radikale insinuera att mode-rationen bakom kulisserna arbetar tillsammans med de na-tionalliberale, ett.
påstående som knappast alltid varit helt och hållet gripet ur luften.
I det hela må det sägas, att «
de radikale intagit en vida värdigare hållning än de moderate; detta har icke blott sin grund i Bergs fasta personlighet, utan också deruti att de radikale räkna ibland sig Hörup, en man hvilken har skrifvit » klara ståndpunkter » på sin fana, Hörup är icke blott akademiskt bildad, men verkligt bildad; han är ett logiskt, klart hufvud, talar roande, ofta qvickt och spirituelt; hans största nöje är att riktigt blotta én motståndare; han gör detta med skärande ironi, med etsande spe, med kallt, öfverlägset hån och — med ett leende ansigte; Han är den mest framstående bland våra yngre politici, en fullständigt modern natur, för hvilken venstern blott är det bästa möjliga för ögonblicket.
Hans sympatier föra honom vida längre.
På folkmötena ärBerg hans öfver man, men annars kan Berg icke på någoji punkt täfla med Hörup, i hvilkens taktik det emellertid tills vidare ligger att skjuta Berg fram som n: r 1.
Berg har * ett sådant tag om bonden, att Hörup säkerligen icke kan skaffa sig något dylikt under de närmaste åren.
Dessa två män ba skyddat de radikale mot forsoken att locka det andra vensterpartiet lika långt åstad som.
dé moderate; hvad dessa uträttat i detta afseende, är nästan otroligt.
Jag vill nämna ett enstaka exempel: under många år har regeringen foigäfves försökt att få folketingets venster att gå in på en armélag.
Också i fjor tycktes inga utsig-ter finnas.
Men så skedde det förunderliga: medan armélagutskottet sammanträdde, gingo rykten om att Berg och krigsministern voro ense om en armélag.
Detta ville de moderate icke för något pris: Berg skulle icke få äran att vara med om genomförandet af en så vigtig lag.
Derför gingo ett par moderate bakom utskottets och ministerns rygg bort till några national liberale och erbjödo dem en mycket skön och rundelig armélag.
Naturligtvis emottog högern med Öppna armar tillbudet, och vi fingo en armélag.
De moderate hade obestridligen alldeles brutit med sina principer, men de hade drifvit gäck med Berg, det var dem en fullständig ersättning.
Den närmaste stora punkten på den politiska dagordningen är befästningsfrågan, för hvilken högern under dét senaste året har utvecklat en energisk agitation.
Venster-fraktionerna hafva åter och återigen uttalat sig mot regeringens försvarsplan, men det kan likväl hända att de moderate gå in på den.
Gifver man dem en taburett, befästa de hufvudstaden, för två befästa de gerna hela landet.
Ty huru skulle det icke förarga Berg, om de moderate komme till makten förr än de radikale.
Under dessa omständigheter är det nästan icke möjligt att kalla de moderate ett parti.
De idka en hazardpolitik på personlig basis, men deräp hvarken kraft, manlighet, princip eller karaktersfasthet i deras kamp.
Som sagdt, ’ ända derhän hafva de radikale på långt när icke gått, men de hafva gått långt nog.
En otrolig tidspillan har Berg underkastat sig, för att bevisa att de moderate i den eller den saken kommit i strid med sina föregåenden, och med nästan ändlös trivialitet har han oupphörligt hållit syndaregistret fram for sina förra partivänner.
På detta rent konstlade sätt och derför att viljan der-till varit lika god från båda hållen, har det lyckats att vidmakthålla en ständig oenighet mellan de två venster-grupperna, utan att det — ända till för helt kort tid sedan — var möjligt for någon menniska under solen att uppvisa hvad de egentligen stredo om, utanför det rent personliga käbblet.
Men under den senaste tiden har en punkt uppstått, som kanske kan utveckla sig till att blifva ett verkligt skiljemärke mellan de två partierna.
I synnerhet genom Hörup hafva de radikale redan i flera år haft förbindelse med de kjöbenhavnska fritänkarne, hvilka forut höllo sig på afstånd från politiken, enligt egen utsaga derför att intet af de politiska partierna fullt tilltalade dem.
Men efter hand som den sociala förbindelsen blef starkare och starkare, blef det också ifrigt tal om en politisk allians, söm Berg önskade, derför att bland fritänkarne funnos män, hvilkas namn icke blott kom me att utgöra en prydnad for hans parti utan också tillföra detsamma mycken intelligens, och som å andra sidan erbjöd fritänkarne den fördelen, att de på riksdagen kunde kämpa för att gifva sina idéer praktiska resultat, i synnerhet i afseende på kyrkans skiljande från staten.
Senaste höst blef alltså alliansen deklarerad, i det att fil.
dr Edvard Brändes stalde sig som de radikales kandidat och på valdagen uttryckligen förklarade sig för fritän-kare; han » trodde hvarken på judarnes eller de kristne » Gud. »
En person som var närvarande vid yalet har berättat tor mig, att då Brändes på Langeland afgaf denna förklaring träffades de närvarande liksom af en gemensam stöt r denna stöt fortplantade sig efteråt till det danska folkett hvars absolut öfvervägande flertal är starkt religiöst, och detta icke af vana eller tradition, utan af verklig öfverty-gelse, något som i synnerhet gäller om de grundtvigianska kretsarne, och grundtvigianismen är ofantligt utbredd på landet.
Man må anse denna förherskande religiositet såsom fördelaktig eller ofördelaktig; det afgörande är, att den är ett faktum.
Och dessa religiösa hafva blifvit skrämda af alliansen.
Det, som hittills varit Bergs oberäkneliga fördel, det var, att han ända ut i nagelspetsarne representerade det breda danska med alla dess fel och alla dess företräden, han var egentligen en bonde — något mera, men han hade bonden i sig.
Men bonden vill icke veta af fritänkeriet, som helt enkelt är för honom ofattligt, och han förstår icke att det kan vara klokt att söka allianser äfven med menniskor som man i åtskilligt är oense med.
Han önskar hvarken allians med nationalliberale eller med fritänkare, begge stå för honom som något främmande, hvilket den trankile mannen helst vill hålla sig fjerran ifrån.
Derför tror jag, att denna allians har varit till skadar för de radikale, derför att den skrämmer bonden, för fri-tänkarne, derför att de politiskt hafva gått tiden i förväg.
De borde ännu några år nöjt sig med sitt inflytande i lite — raturen, der allt, som har namn, tillhör dem, och med den prägel, som många bland dem på ett lysande sätt hafva satt på vår vetenskap.
Men politiken hade det varit riktigast att hålla sig ifrån, till dess så många stodo bakom dem, att de kunde tillsätta blott en enda folketingsman; ty detbör noga hågkommas, att Edv.
Brändes blifvit vald, icke derför, men fastän han är fritänkare.
Önskligt vore, om de politiska och religiöst-literära framstegspartien, icke blott i det dolda utan också öppet kunde kämpa gemensamt, intet skulle vara mera fördelaktigt, men det är ofördelaktigt att börja för tidigt, det försvagar båda parterna, och jag tror att denna allians blifvit deklarerad innan nationen var mogen att förstå den.
Det borde ännu en tid bortåt hafva varit en hemlig, icke en oifeutlig förlofning.
De radikale kunde, som sakerna stodo, hafva på förhand kämpat varmt för mycket af det som ligger fritänkarne i hågen: obligatorisk civil inskrifning i den kommun, der föräldrarne äro bosattä, obligatoriskt civiläktenskap o. s. v. När de nu söka att röra vid dessa saker, kommer skriet: » Ja, der är hästfoten, I ären fritänkarpartiet », och för att undgå detta tillrop måste partiet visa en långt större försigtighet, än hvad annars skulle varit nödigt.
Det följer af sig sjelf, att så snart de radikale hade förklarat allians med fritänkarne, blefvo de moderate gripna af en nästan fanatisk religiositet; de korsade sig öfver de radikales ogudaktighet och talade i hög ton om » den europeiska venstern » och allt det onda som vidlåder den.
Borta på Fyn, den moderataste af alla de moderata landsdelarne, har en strid förts inom pressen, hvarur framgick som resultat, att de fynska venstermännen icke vilja understödja en demokrat, om han är fritänkare; religionen är efter dessa valmäns uppfattning det hvarefter man under alla lifvets förhållanden först och främst bor fråga.
Det är derför icke omöjligt, att det småningom — här i landet går allting långsamt — kommer att försvaga ra-kalismens ställning, att den slagit sig ihop med fritänkarne, och å andra sidan gifva dessa icke i ersättning ett kraftigt stöd, eftersom de flesta af dem äro utan djupare kunskaper, ‘ icke just i politiken i dess allmännaste drag, men i den- poli-tiska detaljen, som de anse under sin värdighet att sysselsätta sig med.
De lida nämligen öfver hufvud taget af idéelt-aristokratiska känslor, som göra dem olämpliga till att utföra praktiskt politiskt arbete, och i det hela till att uppträda aktivt kämpande.
De räkna ibland sig en europeisk storhet, Georg Brändesx men om honom gäller hvad han sjelf har sagt om Shelley, att när en anförare är alltför långt framom sin skara, kan denna alls icke nå honom.
* Och flertalet af fritänkame står, särskildt i karaktersfasthet och personligt mod, så långt efter Georg Brändes, att de icke kunnat i trupp följa honom.
Det är egentligen blott
# författarne, som ha förmått detta; icke blott genom sin egenskap af realister, utan i synnerhet, hvad de flesta angår, derigenom att de störtat sig direkte in i striden, hafva de visat sitt mod.
Menige man bland den kjöbenhavnska fritänkarefraktionen har deremot blifvit efter och har följt Henrik Ibsens modlösa ord:
» Men jeg har en skraek for svsermen,
Vil ej staenkes til af baermen,
Vil for vente tidens nsérmen I en pletfri bryllupsklredning. »
Men just denna aristokratiska förskräckelse för fläckar ver-
kar, att » tidens nsermen », hvad dessa män beträffar, kominer att låta länge vänta på sig.
Denna enda punkt skall således kanske blifva ett verkligt skiljemärke; förut har som sägdt intet sådant funnits mellan radikale och moderate.
Men det underliga är, att oenigheten mellan venstern och högern i sjelfva verket icke heller är så stor, sedan frågan om parlamentarismen blifvit skaffad ur verlden derigenom, att i folketinget icke längre fins ett flertal och en minoritet, utan tre ungefär lika stora mindretal.
Någon annan principfråga har icke trädt i stället; en enstaka folketingsman, Fr.
Bajer, har väl höjt republikensfana, men han står lika isolerad i förhållande till venstern som till högern.
Det sistnämnda partiet tycker nog om att emellanåt berätta, att der flyter en » republikansk underström » under venstern, men detta påstående, som är fram-kastadt blott for att skada venstern och göra den samma misstänkt, är gripet ur luften.
Den danske bonden är absolut monarkiskt sinnad och skall i alla händelser förblifva
* det många år ännu.
En fråga af stor betydelse, hvilken, som redan nämndt, snart rycker fram och som spelat en stor roll vid den nu försiggångna valstriden, är befastningssaken, men då venstern ingalunda är principielt emot befästningen, borde man icke anse omöjligt att uppnå enighet häri.
De stridspunk-ter, som annars under de senare åren legat partierna emellan, hafva varit genomgående synnerligt obetydliga i förhållande till allt det väsen som rådt om dem.
Hur oändligt små ha icke t. ex. under den senaste sessionen stridsfrågorna varit?
För ögonblicket är folketinget upplöst — när dessa rader läggas inför offentligheten, skola valen, som försiggå den 24 maj, hafva egt rum — och hvad är hela oenigheten?
För det första begär högern något mera till enstaka militära bevillningar, dernäst fordrar den att bidraget till universitetet skall tagas ur statskassan, niedan venstern hänvisar universitet att taga af sin egen förmögenhet.
Det är i sjelfva verket blott en budgetfråga, ty när universitetets enskilda tillgångar äro förtärda, måste staten naturligtvis göra tillskott; ändtligen vill högern ha dyrtids-tillägg till embetsmän, hvilka hafva aflöning under 4400 kr., venstern vill blott gifva intill 2500 kr.
; differensen utgör icke mera än 200,000 kronor.
Och om dock båda partien genast sade, hvad de ville, men nej!
Högern vill först hafva till alla embetsmän, hvarpå venstern säger sig alls icke vilja gifva, så slår högern litet af, och venstern lägger litet till; om riksdagen, hade stannat tillsammans någotlängre, är det sannerligen icke omöjligt, att mail, genom ännu några månaders fortsättning af det beständiga pratandet fram och tillbaka och det oupphörliga chikanerandet, kunde kommit till ett resultat.
— Att upplösningen skulle
hjelpa, har egentligen intetdera af partien trott, men vi hade hunnit så långt att ställningen rentaf icke längre var att uthärda.
Folketinget hade i ordets bokstafliga mening kört fast.
På måndagen — 9 maj — skulle vi åter haft en af de många sammanstötningarne mellan radikale och moderate, med de beständiga räkenskapsuppgörel serna, de outslitliga insinuationerna, det aldrig upphörande framkastandet af misstankar.
Så upplöste Estrup på lördagen, och vi kommo loss.
— Det är en mörk politisk situation, vi för ögonblicket hafva här hemma, intet blifver ut vecklad t, allt ligger i träde.
Riksdagen är en kyrkogård, full af kors, som bära namnet på mer eller mindre vigtiga lagförslag.
Många ekonomiska reformer borde genomföras; och just derför att socialdemokratien fullständigt saknar inflytande här i landet, kunde de för tillfället diskuteras utan lidelse, om blott de politiska förhållandena vore något gynsammare än de äro.
Ty värr fins blott föga utsigt till en förbättriug af ställningen.
Den nya riksdagen skall otvifvelaktigt få ungefår samma fysionomi som den upplösta *.
De » utträdde », en helt liten grupp af obetydliga politici, skola säkert efter valen gå upp i de moderate, hvilka de egentligen alltid hafva tillhört; i stället skola kanske de moderate förlora ett par platser på grund af sitt mindre lyckade uppträdande i armélagsfrågan; men i alla fall: stora blifva förändringarna icke.
Vi skola alltså, efter all sannolikhet, så vida icke Estrup, trött på alltsammans, drager sig tillbaka för en nationalli-
* Vi behöfva knapt påpeka, att förf.
visat sig sannspådd.
Red: s anm.beral-moderat minister — hvilket är föga troligt — behålla samma gruppering med tre minoritetspartier, hvilka på det fullständigaste sätt ' hafva visat, att det folketing, de utgöra, är ur stånd att skapa en lycklig, välsignelsebringande utveckling.
Fortfar det länge på detta sätt, skola danskarnes politiska intresse, som redan är starkt i aftagftnde, sjunka ned till ett minimum.
Vi skola uppnå den ståndpunkt, från hvilken valmännen betrakta politiken såsom någonting hvilket icke angår dem, hvilket man har riksidagsmän till att taga befattning med, den sorgligaste ståndpunkt ett folk kan nå.
Det är att hoppas, att detta skall gå upp för våra politici och drifva dem in på en sundare väg, der det kämpas med värdighet, en väg, på hvilken politiken kan höjas sålunda, att den fullt intresserar vårt folk och gagnar vårt land.
Vår djerfvaste samtida.
Ehuru vi i v, allmänhet icke befatta oss med literatur-anmälningar, anse vi oss dock böra göra ett undantag, då ett arbete föreligger af den beskaffenhet som Inledning till samhäll slär an.
Af Herbert Sjpencer.
Öfversättning af Victor Pfeiff (Stockholm 1880 — 81, A. W. Björcks förlag).
Först dock några notiser om den till sina lefnadsomständighefer säkert för flertalet af våra läsare föga kände, fastän till namnet mycket ryktbare författaren.
Herbert Spencer föddes i Derby den 27 April 1820.
Han härstammar från en slägt af pedagoger, i det att både hans fader, farfader och farbröder hafva verkat såsom lärare.
Han har skrifvit en bok om uppfostran *, hvilken några anse som » teoretisk », men den var framsprungen ur erfarenheten, ty den metod han framställer har till en stor del blifvit använd på honom sjelf.
Under en period af Spencers barndom, då han vistades borta från hemmet, anfördes klagomål öfver hans visade olydnad.
Sjelf måste han dock vid mognare år ha funnitr att denna böjelse att följa sitt eget hufvud mäktigt bidragit att hos honom utveckla den sjelfständighet och karaktersfast-hét — måhända äfven motsägelsebegär — som hos honom finnas i hög grad och på hvilka egenskaper han sätter stort värde.
Han ifrar alltså för att ej denna sjelfständighets-känsla må kufvas hos barnen.
Så säger han t. ex. i nyss nämnda arbete:
» Blif ej förargad öfver att edra barn veta ganska be-stämdt hvad de vilja.
Den frie engelske gossen blir den
* Utgifven i svensk bearbetning af K. von Kock (1879).
frie engelske medborgaren.
Ni kan ej vinna det ena utan det andra.
Tyska lärare säga, att de vilja hellre sköta ett dussin tyska gossar än en engelsk.
Skola vi då önska, att våra ynglingar vore som de tyska och äfven utvecklade sig till att blifva som de tyska männen, ödmjukt belåtna med politisk träldom?
Eller skola vi ej hellre hos våra barn tillåta den frihetsanda, som skall göra dem till fria män? »
De af våra läsare, som ej sjelfva tagit kännedom om deuna bok, kunna dock bilda sig ett tydligt begrepp 0111 dess principer, pm de blott påminna sig de synpunkter, ur hvilka deras egen uppfostran i barnaåren blef ledd.
Boken innehåller de motsatta.
Vi lärde först att känna de allmänna reglerna — vare sig i grammatik, eller i geometri eller i naturhistoria — derpå de enstaka fallen; Spencer begär kunskap om enskildheterna förr än om regeln.